Nepareizie stāsti

Nepareizie stāsti

Priekšvārds bez morāles. ILMĀRS ŠLĀPINS, INTERNETA ŽURNĀLA "SATORI" GALVENAIS REDAKTORS

Bērnība ir ārkārtīgi nepareizs posms cilvēka dzīvē. No pašām pirmajām savas dzīves dienām bērns tiek audzināts un labots, jo ir piedzimis greizs un nepareizs. Arī viņš pats to saprot un drīz vien cenšas kļūt līdzīgs pieaugušajiem, cenšas darīt tāpat un runāt to pašu, taču vecāki ļoti reti ir apmierināti ar rezultātu.

Itin bieži gadās tā, ka viņi nodomā – vajadzēja tomēr audzināt citādāk, vajadzēja rādīt labāku piemēru, vajadzēja vest bērnu uz operu un mākslas izstādēm, lasīt viņam priekšā Balzaku un Prustu, nevis ļaut skraidīt pa pagalmu vai sēdēt pie interneta.

Grozi, kā gribi, bērns vienmēr aug nepareizi, un tikai pašā pēdējā brīdī pirms kļūšanas par pieaugušo viņš negaidīti pārvēršas un kļūst parasts. Ne īsti pareizs, ne nepareizs, bet vienkārši pieaudzis. Un drīz vien sāk arī pats cīnīties ar saviem bērniem, cenšoties uzlabot viņus.

Viens no paņēmieniem, kas vairāku gadsimtu garumā ir izmantots bērnu pāraudzināšanai, ir bērnu literatūra, kas tiem par katru cenu jāizlasa, lai saprastu, kas šajā pieaugušo pasaulē ir labi un kas – slikti. Šim nolūkam tikuši sarakstīti neskaitāmi bērnu literatūras sējumi ar pareizu morāli un noderīgām pamācībām, labajiem piemēriem un audzinošām beigām.

Šajās grāmatās melim Pinokio deguns izstiepjas garš, Makss un Morics saņem pelnīto sodu, Timurs un viņa komanda palīdz vecīšiem, bet Lennebergas Emīls izaug liels un kļūst par pilsētas galvu. Šo pareizo stāstu saturs ir mainījies, taču tie vienmēr ir tikuši rakstīti tādi, lai patiktu pieaugušajiem, nevis tādi, kādus vēlētos lasīt bērni paši.

Mēs gribējām uzrakstīt grāmatu, kuru vecāki nevēlētos lasīt priekšā saviem bērniem – grāmatu, kuru tie slēptu, bet bērni ar milzīgu interesi meklētu rokā un paklusām lasītu zem segas. Mēs gribējām nepareizu grāmatu nepareiziem bērniem, kuri nemaz negrib izaugt pareizi.

Bizbizmārīte un zirneklis. BAIBA DĒĶĒNA

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Trešās klases bizbizmārītes jau labu laiku pie Mazdārziņa sākumskolas bija ievērojušas jocīgu ainu. Sporta laukumā pie planēšanas kastes aiz mauriņa stiebriem slapstījās ceturtās klases zirneklis. Meitenes jutās neomulīgi, pārspriežot jaunākās tendences pumpu balināšanā un spārnu tonēšanā, un meta zaglīgus skatus zālāja virzienā. Zirneklis bija kārtīgs panks, tā vismaz domāja sākumskolnieces. Treknais krusts uz muguras un tumšā spalva atstāja baisu iespaidu. Bizbizmārīšu pulkā pat klīda baumas, ka viņš reiz savos tīklos esot sapinis direktores darba galdu. Pildspalvas, dzēšgumijas un zīmuļi karājušies gaisā, kad Cielavas jaunkundze no rīta ieradusies darbā. Zirneklis bija savādnieks, kuram citi gāja ar līkumu – slepus skatījās, bet uzrunāt neuzdrošinājās. Un tur nu viņš bija, gandrīz katru dienu slēpjoties zālē. Parādījās nez no kurienes un tikpat mistiski arī pazuda. Dažas domāja, ka viņš slepus pīpē suņuburkšķu kociņus. Tas nudien nebija atļauts, bet tādiem sliktiem puikām jau likumi nav rakstīti.

Kādā saulainā pēcpusdienā meitenes gaidīja jauns notikumu pavērsiens. Diena likās gluži parasta – sēkliņskaitīšana, zemes mācība un starpbrīdī spēles planēšanas kastē. Šķiet, par zirnekli neviena pat neiedomājās. Līdz Pumpiņai, smaidīgākajai no mārītēm, lidojumā sareiba galva, un viņa atsitās pret planēšanas kastes malu. Sakņupusi tā taustīja savu spārnu. Pēkšņi pārējās meitenes satraukumā noelsās. No mauriņa stīvā gaitā steidzās zirneklis un, pieskrējis pie Pumpiņas, sāka tai lēkāt apkārt.

"Tev viss kārtībā? Tev viss kārtībā? Tev viss kārtībā?" lēkājot trallināja zirneklis. Mārītes uztrauktas aizlidinājās laukuma otrā galā un vēroja notiekošo. "Tev ir tik skaistas pumpas, ai, nekad neesmu redzējis tik skaistas pumpas," pētot mārīti, zemā balsī dūca zirneklis.

"Man laikam ir ieliecies spārns," īdēja Pumpiņa. Zirneklis ar savām garajām rokām centās pataustīt mārītes sānu, tomēr tas nesanāca. Sari tikai durstīja savainoto ķermeni.

"Viss ir labi, tikai nedaudz sasitos," meitene bailīgi čukstēja. "Kur manas draudzenes?"

Pēkšņi zirneklis sāka aust. No vienas smilgas līdz otrai tas pāris minūtēs bija pārvilcis milzīgu tīkla gultu. Norāvis tuvāko ceļmallapu, puisis uzmanīgi uzstutēja uz tās mārīti un noguldīja to tīklā. Pamats neļāva Pumpiņai iepīties, un par savu izdomu zirneklis bija varen lepns. Tikmēr Mārīte, nesaprazdama skolas biedra nodomus, sāka bļaut: "Tu mani tagad nomušīsi, tu mani nomušīsi, ja? Aprīsi veselu?" Pumpiņa atkārtoja tik ilgi, ka pazaudēja balsi.

Zirneklis izskatījās apjucis, vienīgā meitene, ar ko iepriekš bijusi darīšana, bija viņa mamma. Un mamma nekad nebļāva, tikai dažreiz dusmīgi bubināja. Tikmēr pārējās trešklasnieces no laukuma otrā gala redzēja tikai Pumpiņu, kas gulēja zirnekļa tīklā un skaļi brēca. Sacēlušas trauksmi, tās neveikli lidoja uz skolu izstāstīt šokējošo atgadījumu. Pa ceļam bufetē apgāzušas briežvaboli, tās beidzot nokļuva līdz direktores kabinetam. Cielavas jaunkundze gan rauca knābi izbrīnā, tomēr sasauca skolas vecākos, trīs varžu puikas, un gāja skatīties, kas īsti ir noticis.

Baumas trīsdesmit cirslīšu ātrumā bija izplatījušās pa visu skolu. Sliekas satraukti slienāja pa ēdnīcas laukumu, un pie skolas pulcējās vaidošu sarkankrūtīšu bars. Tās bija gatavas noturēt aizlūgumu par nolaupīto mārīti. Tik ļoti šeit meiteni mīlēja. Ziņkārīgo pulks bravūrīgā gaitā soļoja pakaļ direktores jaunkundzei.

Skats bija amizants. Vienā sporta laukuma galā maršēja visa Mazdārziņa vidusskola, kamēr otrā klusi pīkstēja Punktiņa. Zirneklis, direktores tuvošanās satraukts, lavījās zālē.

"Labdien, Pumpas jaunkundz, vai esat savainota?" pienākusi pie tīkla, lietišķi noprasīja direktore.

"Pumpiņ, Pumpiņ, vai tev viss kārtībā?" uzbudināti vaicāja mārītes.

"Pumpiņ, vai viņš gribēja pataustīt tavas pumpas? Fui, cik nepareizi!" uzmācās skudras.

Meitene sāka justies vainīga. Galu galā zirneklis neko sliktu nebija gribējis. Uztaisījis gultu, jautājis, vai nesāp, gribējis iet pēc palīdzības. Un nu visi bērni ir gatavi viņu apvainot. Spārns vēl smeldza, tomēr pēc viņas lūguma viens no varžu puikām palīdzēja izrausties no tīkla.

"Zirnekli! Zirnekli!" sauca mārīte. "Nāc ārā, neviens tev pāri nedarīs!" Pumpiņa tipināja mauriņa virzienā. Meitenes sāka ķiķināt, kāda no sarkankrūtītēm pat plaukšķināja un dungoja: "Nav neviena sista spārna, tikai mīla apkārt lido, zirneklis ar bizbizmāri saviem bērniem māju ligzdo."

"Kas ķīvējas, tas mīlējas," klaigāja blusas, lēkādamas pa lielākā skolnieka kucēna Teda muguru. Pārējie uzmanīgi sekoja līdzi notiekošajam, mazdārziņa sākumskolā šādas atrakcijas bieži negadījās.

Tikmēr Pumpiņa meklēja zirnekli. Viņu nemanīja ne stiebru galos, ne svaigā āboliņa lapās. Pat puķu dobē viņa nebija. "Tālu taču nebūs ticis," domāja mārīte. Galu galā, gatava atgriezties planēšanas laukumā, meitene pamanīja starp suņuburkšķiem ieslēptu milzīgu kurmja alu. Pienākusi tuvāk, tā sadzirdēja klavieru melodijas. Gaišas un priecīgas, pēc tam skumjas un lēnas. Mārītes kavēšanos pie kukuržņa pamanīja arī pārējie Mazdārziņa sākumskolas audzēkņi un nu pulcējās pie ieejas. Pumpiņa izrādījās visdrosmīgākā un iegāja alā pirmā. Tur tai pārsteigumā aptrūkās valodas – zirneklis bija iekārtojis mājīgu istabu. Labajā stūrī plauktā bija sakrāmētas grāmatas, no ķirbja sēklām tas bija sataisījis skaistus galdiņus, par krēsliem kalpoja rūpīgi notīrīti zariņi. Un pats neparastākais – zirneklis bija uztaisījis klavieres. Mārītei gan bija grūti saprast – no kā. Korpuss izskatījās koka, taustiņi varētu būt no pelašķu kātiem. Un tas krēsls! Krēsls bija visinteresantākais. Ceturtās klases skolnieks sēdēja uz maza un spoža piena zoba. "Tas droši vien ir Robčika vai Lotes, mazdārziņa saimniekbērnu," nodomāja meitene. Zirneklis, pamanījis nelūgto kompāniju, pārtrauca spēlēt un kautrīgi nodūra acis.

"Nāciet iekšā, draugi," teica puisis. "Biju domājis šo kā izlaiduma dāvanu, bet nu nekas. Esiet sveicināti Mazdārziņa sākumskolas pēcstundu klubā!"

Bērni pētoši skatījās apkārt. Aptaustīja interesantās mēbeles un dūrītēm sita pa zobu, neticot, ka tas varētu būt īsts.

"Divus gadus taisīju. Kad uznāca slinkums, gāju skatīties, kā mārītes cēli planē pa laukumu. Un tās pumpas, tās pumpas tik skaistas! Gribējās, lai meitenēm būtu sava vieta, kur vakaros klausīties mūziku," teica zirneklis.

Visi sākumskolas skolēni pārsteigumā klusēja, vien sarkankrūtīšu meitenes tīksmi dungoja: "Nav neviena sista spārna, tikai mīla apkārt lido, zirneklis ar bizbizmāri saviem bērniem māju ligzdo."

Direktore centās būt nopietna, tomēr knābis pletās smaidā: "Mums par šo būs jāparunā ar tavu mammu. Tu taču neesi padomājis, kā šeit iekļūs lielākie skolas bērni," viņa smējās, kamēr Tedis sabozies ārpusē smilkstēja.

Kas Kur Kad. IEVA VIESE

–  Beidz vislaik sēdēt manā kompī, – Karlīna grūda Alisi prom no rakstāmgalda, bet klasesbiedrene apķēra klēpjdatoru un piespieda pie krūtīm.

–  Es esmu ciemiņš, ciemiņam viss jāļauj!

–  Neko nezinu! Tad lai Laura ļauj pie savējā.

Alise, datoru neatlaidusi, lauzās uz dīvānu. Karlīna ieķērās viņai kājās. Abas sāka cīkstēties.

–  Ām, helou? – Laura novaikstījās. – Es varbūt te cenšos mācīties?

–  Īīīīī! – Alise sakņupa gar zemi un atlaida datoru – Karlīna kutināja paduses. Meitene nepalika atbildi parādā un nogāza draudzeni gar zemi. Karlīna gulēja uz lāpstiņām, un Alise satvēra klasesbiedrenes rokas.

–  Māsa! Māsa, nāc palīgā! – Karlīna spiedza.

–  Stulbās! – smējās Laura.

Abas kutinātājas, stipri piekusušas, vārtījās uz paklāja.

–  Uzspēlējam kaut ko! – izsaucās Alise, redzot, ka Laura nolikusi grāmatas.

–  Jā! Kaut ko foršu! – vēl elsodama pievienojās Karlīna. – Kas, kur, kad, davai?

Laura izrāva no klades lapu un pārplēsa uz pusēm. Vienu pusi viņa sadalīja trīs strēmelēs. Meitenes katra paņēma pa lapiņai un Lauras izsniegtai pildspalvai.

Karlīna apņēmīgi teica: – Tātad. Rakstām atbildi uz jautājumu, aizlokām, padodam tālāk pulksteņrādītāja virzienā. Nekādas lūrēšanas!

–  Vispirms kas, –  atzīmēja Laura.

Draudzenes iegrima rakstīšanā, locīšanā un zīmīšu padošanā. Ik pa brīdim kāda nopietnā balsī paziņoja. – Kur, tagad kad, ko darīja. – Dzirdamas bija tikai skrapstošas pildspalvas, čaukstošs papīrs un kolas pudeles iešņākšanās. Kad lapiņas bija apceļojušas vairākus apļus un aizlocītas līdz apakšai, meitenes nolika pildspalvas un saskatījās.

–  Nu ko. Es sākšu, labi? – teica Karlīna.

–  Kaspars no 6.b…– visas ieķiķinājās.

sporta ģērbtuvē

dzimšanas dienas vakarā

raudāja

ar klibu kaķi

to redzēja skolotāja Laiveniece

un padomāja – zvanīšu mammai.

Abas pārējās meitenes cieši piespiedās Karlīnas pleciem, lai pārliecinātos, ka viss nolasītais patiešām tā rakstīts.

Meiteņu smiekli istabā arvien pieauga. Iezvanījās ārdurvju zvans.

–  Alise, tavs tētis atnācis! – sauca klasesbiedreņu mamma no koridora.

–  Bvē, – Alise saviebās. – Vienmēr tieši tad, kad kļūst interesanti.

–  Jā, tikai vienu apli izspēlējām, – Karlīna negribīgi cēlās, lai draudzeni pavadītu.

***

Ielās iedegās lampas. Spēcīgs vējš locīja kokus. Divu krustojumu attālumā no Lauras un Karlīnas dzīvokļa apkopēja beidza tīrīt skolas sporta zāli. Noklaudzēja zāles durvis, būdīgajai sievietei aizejot.

Zēnu garderobes dušās kāds iztrūkās no miega.

***

Nākamajā rītā, kad dvīņumāsas tikko bija iznākušas no skolas garderobes, viņām pretī jau skrēja satraukta Alise. – Vai dzirdējāt? Vai dzirdējāt?

–  Ko tad? – īgna un samiegojusies prasīja Laura.

–  Kaspars Lejnieks no 6.b palicis līdz vēlam vakaram ieslēgts sporta zālē!

–  Koa? – Karlīna pieķērās māsas plecam.

–  Jā, un iedomājieties, viņam, izrādās, vakar bija dzimšanas diena! Liels tracis, sanākuši radi un draugi, bet viņš nenāk un nenāk. Telefons izslēgts! Paspējuši apzvanīt policiju un slimnīcas.

–  Oho! Vai varētu būt, ka... – Karlīna iesāka, bet nepaguva pabeigt sakāmo.

–  Klausieties tālāk! Skolotāja Laiveniece bija aizkavējusies dziedāšanas kabinetā. Pa atvērto logu sadzirdējusi kliedzienus no pagrabstāva. Atradusi tur saraudājušos Kasparu un sazvanījusi viņa vecākus.

Karlīna enerģiski lēkšoja augšup pa kāpnēm. – Viss kā mūsu spēlē! Kaspars, sporta ģērbtuvē, raudošs, dziedāšanas skolotāja, zvans mammai! Tas, ko mēs rakstījām, ir piepildījies!

–  Tīra sakritība, – Laura ar plaukstu aizturēja žāvu. – Un, lai teiktu, ka zīmīte piepildījusies, trūkst kliba kaķa!

Alise bija pavisam uzvilkusies. – Nekā! Un tas ir pats trakākais!

–  Nunu, kas?

–  Tur bija kaķis! Marta, arī no 6.b, bija uzdāvinājusi Kasparam kaķi dzimšanas dienā! Tāpēc viņš bija tajā garderobē. Dušās slēpa kaķēnu no skolotājiem! Kaķis bija pārbijies, un Kaspars, viņu mierinot, aizmiga.

–  Ārprāts! – Karlīna izsaucās.

–  Ārprāts, – Alise apstiprināja. – Bet ir tikai viens veids, kā pa īstam noskaidrot, vai zīmīte patiešām piepildījusies.

–  Ā! Saki, kāds!

–  Mums jāuzzina, vai kaķis bija klibs!

–  Pff...

Noskanēja zvans uz stundu. Meitenes steidzīgi devās uz klasi. Dienas iesākums bija smags – divas matemātikas, turklāt niknā skolotāja Šulce šodien sāka mācīt jaunu tēmu. Taisnstūra paralēlskaldņa laukums. Laura uzmanīgi vilka figūras pēdējo malu, kad Alise pāri solu starpai parāva viņas piedurkni. Līnija drebelīgi noskrēja pāri visai lapai.

–  Eu!

–  Marta man atbildēja Feisbukā.

–  Csst! Nečato taču stundas laikā!

–  Klausies!

–  Nu?

–  Viņam bija sapampusi viena kāja! Klibs kaķis!

Tā kā Laura nelikās ne zinis, Alise sakoda zobus un nepacietīgi gaidīja starpbrīdi.

Pēc stundas meitenes bariņā apspriedās.

–  Ja nu piepildās arī pārējās zīmītes? – satraucās Alise. – Kur tās ir?

–  Nepiepildīsies taču! – noteica Laura. – Tā bija savāda sakritība, tas arī viss. Katrā ziņā es atceros, kas bija rakstīts nākamajā lapiņā. To lasīju es, un TAS jau nu nekad nenotiks.

–  Nu, nu? – Alise nepacietīgi prasīja.

Laura aizvēra acis un skaitīja rūpīgi kā dzejoli.

Šulce

direktora kabinetā

otrās stundas laikā

izkrita pa logu

ar Andri Buli

to redzēja bebrs

un padomāja – smieklīgi!

Viņa atvēra acis. – Nu, vai tagad saprotat, kādas muļķības?

–  O! Ja nu Andris Bulis atnāk pie mums uz skolu? – Karlīna sapņaini izsaucās.

Noskanēja zvans, un meitenes atgriezās solos pie burtnīcām un taisnstūriem. Skolotāja gan kavējās. Klase nešķita apbēdināta – pļāpāja un klaigāja. Pēc desmit minūtēm telpā ienāca direktors, līdzi vezdams pūtīšu izraibinātu vienpadsmitās klases skolnieku.

–  Klusu, bērni!

Visi norima.

–  Man jums ir skumja ziņa. Jūsu skolotāja nejūtas labi. Neuztraucieties, nekas smags nav noticis, taču viņai jāatgūstas. Nodarbību vadīs Jorens Bebrs. Klausiet viņu!

Direktors aizgāja. Alise pacēla roku: – Skolotāj, skolotāj! Kas notika?

–  Ē... – jaunieceltais skolotājs minstinājās. – Acīmredzot Šulces kundze meitenēm konfiscējusi kādu plakātu. Puskailu aktieri. Rādīja to direktoram, bet viņš smējās. Šulce gribēja dusmās izmest plakātu pa logu. Un tad… izkrita.

Klase iespurdzās, un šķita, ka arī jaunietis knapi valda smieklus. – Bet nu, nekas nenotika, pirmais stāvs. Pietiks par to! Ķersimies pie mācībām.

–  Skolotāj, skolotāj! Kā jūs to zināt? – prašņāja Alise.

–  Es biju kabinetā, – kautrīgi novilka puisis. – Mani šodien izvirzīja stipendijai…

–  Protams! Bebrs to redzēja! – izsaucās Karlīna.

–  Ko, lūdzu? – Jorens mulsa.

–  Var uz tualeti? – prasīja Karlīna, rādīdama pārējām, lai seko.

–  Nu, laikam jau, jā, ej, – viņš pietvīcis noteica.

–  Skolotāj, man arī! – Alise pievienojās. Jorens Bebrs noraustīja plecus un atvēra matemātikas grāmatu. – Kur jūs palikāt? – viņš jautāja skolēniem.

Visas trīs meitenes izlavījās no klases un noslēpās patrepē.

–  Tas piepildās! Tas tiešām piepildās! Tik jocīgas lietas nevar notikt vienkārši tāpat! – teica Karlīna. – Šulce otrās stundas laikā izkrita pa direktora kabineta logu! Ar Andri Buli. Tas noteikti bija Andris Bulis plakātā! Un to redzēja bebrs. Jorens Bebrs! Un padomāja – smieklīgi! Protams, ka padomāja, jo viņš taču nevarēja smieties, direktoram redzot! – Karlīna izskatījās kā Šerloks Holmss, kas saliek kopā nozieguma puzli. – Viss sakrīt!

Laura piekrītoši māja. – Jā, tagad patiešām tas izklausās reāli! Bāc, ko mēs esam izdarījušas!

–  Eu! – iesaucās Alise. – Trešā zīmīte!

–  Kas tur bija? Kas tur bija? – prašņāja Karlīna.

–  Tur bija. Hm. Nifnifs, Nafnafs un Nufnufs. – Alise izsmējīgi piebilda: – Kāds bijis drusku bērnišķīgs.

–  Tālāk! – nosarkusi uzbrēca Laura.

…gaišā dienas laikā

skolas ēdnīcā

izraisīja nelaimi

ar rīsiem

to redzēja niknas tantes

un padomāja – būs nepatikšanas.

–  Nelaime! Gaišā dienas laikā! Tas var notikt jebkurā brīdī! – spiedza Karlīna.

–  Bet kas, – Laura prātoja. – Ēdnīcā iemukuši pasaku varoņi?

–  Cūkas... ēdnīca. Cūkgaļa! Un rīsi! – Karlīna izsaucās: – Šodien ir trešdiena, pusdienās plovs. Tur kaut kas nav labi!

–  Kaut kas slikts ir plovā! Un nu visa skola saindēsies! – Alise turpināja: – Mums tas jāaptur!

–  Bet kā? – Laura sprieda. – Neviens taču mums neticēs!

–  Tad jāiekļūst ēdnīcā un jāaptur gatavošana! – Karlīnai atbilde bija skaidra.

Meitenes rūpīgi pārdomāja tālāko rīcību. Caur vestibilu iet nevarēja, jo tur viņas pamanītu dežurante. Galu galā – vēl joprojām bija stunda. Bija jāielavās virtuvē pa sētas durvīm, caur pagalmu. Uzmanīgi saliekušās zem logiem, viņas zagās uz virtuves pusi. Pa ceļam tika izstrādāts plāns: Alise novērsīs pavāru uzmanību, un Laura ar Karlīnu aiznesīs prom plova katlu.

–  Palīgā, palīgā! – Alise klauvējās pie ēdnīcas metāliskajām durvīm, kamēr māsas slēpās aizdurvē.

–  Kas noticis, meitene? – prasīja pavāre rūtainā priekšautā.

–  Nāciet! Tur pie šķūnīšiem zēns – asiņojošs deguns – guļ bez samaņas!

Abas pavāres izskrēja līdzi Alisei, Laura un Karlīna ielavījās virtuvē. Alise ar sievietēm naskā gaitā devās uz šķūnīšiem.

–  Tikko vēl bija, – staigādama gar koka būdiņām, Alise naivi raustīja plecus. – Varbūt pēkšņi kļuva labāk?

–  Droši vien kaut kāds narkomāns, – sprieda kalsnākā pavāre.

–  Vai arī tu mums mānies, skuķi, – nikni teica tā ar rūtaino priekšautu. – Nebija jābūt stundā? Vedīšu tevi pie direktora!

Saķērusi aiz pleca, viņa vadīja Alisi atpakaļ uz skolu. Atverot virtuves durvis, nācējas pārsteidza Lauru un Karlīnu, kas nesekmīgi centās nocelt no plīts lielo grāpi. Māsas pārbijās, trauka rokturi izslīdēja no rokām, un virtuves grīdu noklāja pludojošs plovs tvaika mākonī.

–  Mazie sušķi! Nē, nu sivēni, vienkārši SI-VĒ-NI! – kliedza jau tā nokaitinātā pavāre.

–  Jūs saprotat, cik lielus zaudējumus esat nodarījušas?!

Meitenes bez liekas ceremonijas tika nogādātas direktora kabinetā.

–  Kas notiek ar šo skolu? – sirmais vīrs nespēja aptvert.

–  Šito šmurguļu dēļ visa skola paliks bez pusdienām, tas notiek! – niknojās sieviete.

–  Izgāzušas plova katlu! Un stāsta kaut ko par zīmītēm, kas piepildoties. Es ceru, ka tūlīt pat tiks izsaukti vecāki!

–  Sēdiet un nekustieties! – teica direktors. – Iešu sameklēt jūsu klases audzinātāju.

Palikušas vienas direktora kabinetā, meitenes saskatījās. Pēkšņi Alise sāka smieties, viņai piebalsoja Karlīna, un pat Laura, kura bija noraudājusies sarkana, viegli iesmējās.

–  Tad jau laikam mēs arī bijām tie trīs sivēni, – teica Alise.

–  Nu gan būs nepatikšanas, – Karlīna atzīmēja pašsaprotamo.

–  Cerams, ka neizslēgs, – Laura klusi noteica.

–  Klau! Ja jau mums jāgaida, – Alise pameta ar galvu uz direktora galdu, kur stāvēja pildspalvu trauks un mazas, krāsainas lapiņas, – kā būtu ar vienu partiju Kas kur kad?"

Nepareizie dzīvesstāsti. ILMĀRS ŠLĀPINS

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Reiz, senos laikos, kad neviens no mums vēl nebija piedzimis, Vāczemē dzīvoja pieci nešpetni puikas – Rihards, Frīdrihs, Ādolfs un Zigmunds. Un Valters, kurš, patiesību sakot, nedzīvoja Vāczemē, taču bija tik nešpetns, ka tas arī nav svarīgi.

Nevarētu teikt, ka viņi būtu bijuši lieli draugi, senos laikos vispār nevienam nebija draugu, un arī mācījās viņi dažādās skolās, tāpēc tā īsti nemaz nepazina cits citu. Lai gan, nē – iesākumā Rihards un Frīdrihs visiem stāstīja, ka draudzējas, daudzi tam pat bija noticējuši, bet tad viņi sastrīdējās par to, kādu mūziku klausīties, un viss pajuka.

Nepatikšanas sākās jau tad, kad Rihards bija atvēris mūzikas teātri Vecrīgā, Vāgnera ielā, bet tad aizņēmās daudz naudas un no visiem aizmuka. Rihardam sava mūzika patika par visu vairāk pasaulē, bet vēl viņam patika arī pasakas stāstīt – par seniem dieviem un cildeniem varoņiem, ļaunām raganām un pasaules galu. Cilvēki klausījās Riharda pasakas un kļuva gluži vai traki.

Frīdriham sākumā patika Riharda mūzika, bet tad vairs nepatika. Nē, it kā jau patika, bet viņš iecirtās un teica, ka nepatīk un viss. Rihards par to nemaz neuztraucās, jo tikmēr jau bija kļuvis slavens un bagāts, dzīvoja pilī un ēda brokastīs sautētu foreli ar kāpostiem. Frīdrihs pateica, ka vairs neklausīsies Riharda mūziku, ka Rihards viņam bija kā dievs, bet dievs ir miris, tāpēc viņš izdomās sev jaunu draudziņu – pārcilvēku Supermenu. Rihards to uzzināja un nomira. Bet Frīdrihs no lieliem uztraukumiem nokļuva rajona slimnīcā un skraidīja apkārt pliks bez biksēm. Tas bija pēdējais, ko par viņu zināja stāstīt. "Tas, no kā es nenomirstu, padara mani stiprāku," esot dziedājis plikais Frīdrihs pie klavierēm. Bet tad arī viņš nomira.

Tikmēr savā nodabā kaut kur izauga Ādolfs. Mamma viņu brokastīs baroja ar grūbu putru, bet Ādolfs grūbu putru neieredzēja vairāk par visu pasaulē, tāpēc centās to nobīdīt nost no šķīvja un paslēpt zem galdauta. Mamma to vienmēr pamanīja un dusmojās: "Āfrikā bērni mirst badā, bet tu te ņergājies kā tāds!" Ādolfs tikai klusēja, viņš domāja par Āfrikas bērniem un par visu vairāk vēlējās, lai taču viņi visi beidzot nomirtu un mamma viņu liktu mierā. Ar Ādolfu sākumā vispār neviens nedraudzējās, jo visi kā aptrakuši klausījās Riharda mūziku. Ādolfs arī klausījās, tikai klusiņām – pie sevis mājās no platēm, bet tad viņš izlasīja par Frīdriha Supermenu un nolēma: "Nu, ja neviens ar mani nedraudzējas, tad dabūsiet bietē!" Viņš pateica vāciešiem, ka pie visa vainīgi ebreji, bet ebrejiem – ka pie visa vainīgi vācieši. Krieviem viņš diezgan uzskatāmi parādīja, ka vainīgi ir visi pārējie, bet amerikāņiem nekas daudz nebija jāpaskaidro – viņi tāpat visu saprata. Tikai bija jau par vēlu. Sākās kautiņš, kura laikā bietē sagāja viss, ko Ādolfs bija sadomājis darīt, tāpēc viņš ieslēdzās pagrabā ar savu suni, apēda saindētu konfekti un nomira. Tas ir, no sākuma viņš iedeva pus konfekti sunim, bet otru pusi – savai draudzenei Evai, un viņi nomira pa priekšu. Pats Ādolfs tikai nolaizīja konfekšu papīru, tik ļauns viņš bija. Bet tik un tā nomira.

Zigmunds kopš sākta gala ne ar vienu no puikām nedraudzējās, spēlējās tikai ar meitenēm, un – jo vairāk viņas spiedza un psihoja, jo vairāk Zigmundam viņas patika. Zigmundam vispār psihās meitenes patika vairāk par visu pasaulē. Izspiegušās un izpsihojušās, meitenes apsēdās Zigmunda mājās uz kušetes un stāstīja viņam savus sapņus. "Baigie murgi," teica Zigmunds pēc tam nejauši satiktiem paziņām, ēdot krēmšnites Vīnes pilsētas smalkākajās kafejnīcās, bet katram gadījumam pierakstīja visus sapņus grāmatās, grāmatas pārdeva un nopelnīja daudz naudas. Nauda Zigmundam bija vajadzīga savam netikumam, jo viņš smēķēja cigārus – sākumā slepus, aiz skolas stūra, tad jau atklātāk visādās kafejnīcās un konferencēs, bet beigās smēķēja vienā laidā. "Beidz smēķēt, tā tu sevi kapā iedzīsi!" viņam teica radinieki. Bet viņš neklausīja. "Dažreiz cigārs ir tikai cigārs," viņš jokoja. Un nomira.

Bet Valters vispār nebija vācietis, viņam vecmāmiņa bija vāciete. Piedzima Valters Amerikā tad, kad sākās briesmīgais un diženais 20. gadsimts, kad nomira Frīdrihs, bet Zigmunds Vīnē izdeva savu sapņu grāmatu. Vecāki viņu sauca par Valtu. Valts kārtīgi ēda popkornu un dzēra kokakolu, daudz staigāja uz kino un vispār bija labs puika. Bet tad viņš uzzīmēja multeni par Sniegbaltīti un septiņiem rūķīšiem, pārdeva nabadzīgajiem amerikāņu bērniņiem un nopelnīja daudz naudas. Nauda viņam nebija vajadzīga, par visu naudu viņš nopirka krāsainos zīmuļus un papīru, lai uzzīmētu vēl visādas smieklīgas multenes – par trīs sivēntiņiem un vilku, par Mikipeli un Minniju. Vēl Valts uzzīmēja multeni par Ādolfu, kurš tobrīd jau bija pasaulslavens ar savu bieti un kautiņu okeāna otrā pusē, tāpēc amerikāņi skatījās šo multeni un smējās. Bet Valts nopelnīja vēl vairāk naudas, uzzīmēja multeni par Vinniju Pūku, pateica: "Ja tu to vari nosapņot, tu to vari…" Un nomira.

Un tur, kur viņš nomira, gudri cilvēki uzcēla karuseļus. Un braukā tajos karuseļos bērni no visas pasaules joprojām. Un smejas. Un dzied Zigfrīda dziesmiņu par raganām: "Tu tu tū tū, tu tu tū tū, tu tu tū tū, tututū!"

Vārds. JĀNIS JOŅEVS

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Tas bija briesmīgs briesmonis, kas ēda cilvēkus. Medību metode bija vienkārša – viņš sagrāba cilvēku, norāva tam galvu un izsūca cilvēku tukšu. Kā pudeli. Pēc tam ar savu garo mēli izlaizīja tukšu arī galvu. Un ar šo tukšo galvu uzspēlēja futbolu.

Šis briesmonis bija briesmīgi stiprs. Protams, varēja viņam pretoties, bet viņš tāpat uzvarēja. Bēgt arī nebija lielas jēgas, briesmonis ātri skrēja, mierīgi varēja uzrāpties pa sienu, iekāpt pa logu un tādā garā. Un neviens arī nebēga, jo briesmonis mācēja uzbrukt ļoti negaidīti.

Bija vēl kāds iemesls, kāpēc neviens nebēga. Briesmoņa superspēkam bija īpatnība. Tas darbojās tikai tad, ja upuris pateica briesmoņa vārdu – kaut vai domās. Tikko tas notika, briesmonis varēja uzbrukt. Kamēr neviens šo vārdu nepateica, briesmonis neko nevarēja izdarīt.

Par laimi, briesmoņa vārds bija ļoti neparasts. Nekāds Jānis vai Biruta, kas varētu tāpat vien kādam ienākt prātā. Briesmoņa vārds bija... Nē, nē, nē, to es, protams, nevaru teikt. Tad jau kāds no jums to noteikti pateiks, kaut vai domās, briesmonis uzbruks un apēdīs. Bet mani par šo lietu iesūdzēs tiesā. Tas man nemaz nav vajadzīgs.

Pats briesmonis savu vārdu teikt nedrīkstēja. Tāds bija briesmoņu likums.

Tā nu medības nekādi nevarēja sākties, un briesmonis klīda apkārt izsalcis, un viņa vēders rūca briesmīgāk par viņu pašu.

Starp citu, briesmonis izskatījās kā parasts cilvēks. Pirms kāds iedomājās viņa vārdu. Tad briesmoņa acis kļuva spoži melnas, mati sacēlās gaisā, pierē atvērās zobaina rīkle. Deguns izstiepās trīsreiz garāks, tas saoda neapdomīgo upuri, un briesmonis devās pie viņa, milzu lēcieniem, pār sētām, pār namu jumtiem, augšup pa sienām.

Bet, kamēr neviens šo vārdu neizteica, briesmonis izskatījās, kā jau teicu, kā parasts cilvēks. Kā ļoti skaista meitene. Nu ne jau kaut kas pavisam īpašs, skuķis kā skuķis. Tomēr diezgan skaista. Zilas acis, gari, gaiši mati. Pie viņas nāca zēni un jautāja:

–  Meitene, kā tevi sauc?

Briesmonis atbildēja:

–  Uzmini!

Bet pats pie sevis domāja: "Varbūt šoreiz? Varbūt izdosies? Labi, ka somiņā ieliku ķiploku mērci." Jo briesmonim pie gaļas ļoti garšoja ķiploku mērce.

Zēni minēja:

–  Ilze?

–  Nē.

–  Baiba? Dace? Elva?

–  Ne tik vienkārši.

Bet pašam jau siekalas tek. Zēni to tā kā mana, bet domā: – Kā mirdz viņas lūpas! – Un turpina minēt:

–  Ernestīne? Elizabete Džeina? Beatrise? Urugvaja? Mediāna? Melanholija? Ksavērija?

–  Kāda vēl Ksavērija!

–  Bet kā tad?

–  Neteikšu.

Briesmonis jutās noguris, nokaitināts un, protams, izsalcis.

–  Nopērciet vismaz saldējumu!

Viņš norija saldējumu ar visu iepakojumu. Bet briesmoņiem tāds kumoss nav nekāds sātīgais, tikai aukstums tukšā vēderā. Briesmonis atmeta zēniem ar roku un gāja projām.

Viņš ieraudzīja pavisam mazus bērnus. Tie spēlējās ar klucīšiem. Briesmonis apstājās un skatījās. Uz klucīšiem bija burti. Bērni mācījās lasīt un lika no klucīšiem vārdus. "LAPA", "DIBENS", "TOLETE" un tādā garā. Briesmonis notupās pie bērniem un arī sāka bīdīt klucīšus. It kā tāpat vien, lai paspēlētos vai varbūt palīdzētu sīčiem. Viņi arī neko neiebilda, ko tur, meitene kaut kāda, lai spēlējas, nav žēl. Bet briesmonis sāka likt no klucīšiem savu vārdu. Protams, viņš nedrīkstēja salikt visu, likums to aizliedza. Bet viņš salika tikai gandrīz visu, izņemot pēdējo burtu. Un saka bērniem:

–  Bērniņi, re, šim vārdiņam pietrūkst viena burtiņa. Pielieciet to!

Bērni skatās un nesaprot:

–  Kāds burts tur vajadzīgs?

–  Uzminiet!

Un briesmonis domā pie sevis: – Burtu ir mazāk nekā vārdu, te tā lieta aizies! – Bet pats jau izņem no somiņas ķiploku mērci un noliek blakus.

Taču bērni tikko iemācījušies lasīt, knapi pazīst burtus un tik ātri viņiem neiet. Liek vairākas reizes vienu un to pašu burtu. Briesmonis saka:

–  Es taču jau teicu, ka "Ļ" neder, kāpēc tu liec atkal?

Bet bērniem apnika. Tas, kurš lika "Ļ", saka:

–  Stulbs vārds kaut kāds!

Un ar kāju izjauca visu nepabeigto vārdu, nekas pāri nepalika. Briesmonis nošņācās mīlīgā meitenes balsī:

–  Pats tu stulbs esi!

Bet bērns šķelmīgi paskatījās un teica:

–  Bet es vismaz esmu paēdis!

Un parādīja īsu mēli.

Briesmonis vilkās projām, paķerdams līdzi ķiploku mērces burciņu.

Es nezinu, kas notika tālāk. Droši vien briesmonis joprojām slāj pa ielām izsalcis. Kā gan citādi varētu būt?

Man šo stāstu pastāstīja draugs, kad ciemojās pie manis. Kā viņš to uzzināja, to gan nezinu. Šis draugs man arī pateica briesmoņa vārdu. Protams, negribēja teikt. Liedzās un liedzās. Es tomēr neatkāpos. Šis ātri pabeidza tēju, sabāza kabatās cepumiņus, cēlās un taisījās iet prom. Jau spēra kāju pāri slieksnim, kad es teicu:

–  Bet ja es tev iedošu vēl cepumiņus? Simts cepumiņus?

Viņš bija kā nenormāls uz cepumiņiem, bet man to bija pa pilnam. Viņš brīdi padomāja un teica:

–  Dod šurp!

Es iedevu viņam visu cepumiņu kasti. Viņš pateica man briesmoņa vārdu un aizskrēja.

Tagad es to zinu.

Kāpēc man tas bija vajadzīgs? Vai tad jūs nesaprotat? Ir taču tik skaisti zināt kaut ko, ko nezina neviens cits. Labi, mans resnais draugs arī zina. Starp citu, nez kāpēc viņš neatbild, kad viņam zvanu. Gribēju precizēt, kāds īsti bija tas vārds. Diezgan sarežģīts vārds, es neesmu pārliecināts, vai pareizi atceros. It kā tā, bet varbūt arī tā... Nē! Ne tā, ne tā, bet... Jā! Atcerējos! Atcerējos. Hā, hā, hā. Es zinu, bet jūs nezināt. Jā, zinu. Mmm, skaists vārds, ļoti, ļoti skaists.

Starp citu, kas man tur pie loga grabinās? Es taču dzīvoju ceturtajā stāvā. Kas notiek, pavisam jau traki grabinās! Ko, logs vaļā? Un pēc ķiplokiem aizsmaržoja... Kas notie

BEIGAS

Hohohohohohooo. ANETE KONSTE

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Tā bija pavisam parasta diena – nebija ne manas dzimšanas dienas, ne citu svētku vai nopietnu darīšanu skolā. Citreiz ir jāgatavo kāds svarīgs mājasdarbs (reiz mēs ar mammu skolas rudens izstādei par godu no saldā sarkanā kartupeļa izgatavojām kāmi), jāskaita klases priekšā dzejolis vai jābrauc ekskursijā uz kāda miruša rakstnieka mājām. Sirsniņa iekšā vēderā sitās gluži mierīgi – tik, tik, tik, cik man, sirdij, zināms, nekas īpašs šodien nav gaidāms. Vispār rītos man ļoti nāca miegs, un es niķojos, mēģinot pierunāt mammu ļaut vēl brītiņu pačučēt. Taču šoreiz bija citādi, gribēju parādīt visiem, ka esmu jau liels, nopietns cilvēks, tāpēc paklausīgi ievilku kājas pūkainajās "Hello Kity" čībās un šļūkšus devos uz virtuvi brokastīs.

"Vari neizēst to bļodiņu, ja negribas," mamma teica tik laipni un maigi, it kā šodien nebūtu jāiet uz darbu. Es lēnām noliku karoti. Uzreiz tai blakus plati nožāvājās neliela piena peļķīte, kurā līksmi peldējās kukurūzas pārslu drupačiņas. Pārsteigti raudzījos uz mammu. Viņa piemiedza man ar aci, strauji paķēra rokās piparu trauciņu un sāka dziedāt līdzi tam, ko klusiņām dungoja radio: "Abrakadarba, tava maģija la-a-a-bā..." Man no rīta gandrīz nekad negribējās ēst, taču pieaugušie bija pārliecināti, ka tieši tad paēst ir vissvarīgāk. Citreiz viņi, ieraugot neizēstu šķīvi, kļuva tik nikni, ka sāka draudēt vairs nedot kabatas naudu, kuru es tāpat pēc tam notriecot našķos. Brokastu paēšana dzīves svarīgāko lietu sarakstā varētu būt nākamā pēc siltas apģērbšanās – cepure, cimdi, šalle, biezās, stulbās zeķubikses, kurām grūti uzvilkt pa virsu šauros džinsus, un pats galvenais – lai nav plika mugura. Brokastīs mums bija gājis visādi, bet mamma nekad vēl nebija ierosinājusi kaut ko tāpat vien atstāt uz šķīvja. Varbūt vienīgi tad, kad man uzbruka vīruss – ne jau datoru, bet īstu cilvēku vīruss, kad pa degunu gāžas laukā puņķi, no klepošanas sāp vēders un no paduses izvilktais termometrs liek mammas sejai sāpīgi savilkties. Tad es drīkstēju visu.

Izejot laukā, redzēju, ka tētis netīra no mašīnas nost sniegu vai nerok taciņu līdz vārtiņiem kā parasti, bet no pagraba izvilcis manas koka ragavas un sien tās klāt pie Kalvīša kakla. Kalvītis bija mūsu ģimenes suns, kuru atveda uz mājām vēl pavisam maziņu. Viņš bija tik apaļš un priecīgs mazs sunītis, ka tētis nosauca viņu par Kalvīti, sakot, ka viņa treknos gadus finansēšot mēs. Treknie gadi ir tad, kad jādod ēst daudz kaulu, aknu un cāļu siržu, no rītiem un vakaros jāmet pāri pagalmam bumbiņa un ik pa laikam jāpajautā: "Ņu, kas ira?" Tētis māja, lai nāku ātrāk ārā, ar rokām rādot, ka šodien uz skolu brauksim, lūk, šitā – sēžot ragavās. Mēs braucām, un tētis mani mudināja bez apstājas kliegt: "Hohohooho!", jo tieši tā to darot ārzemju Ziemassvētku vecīši. "Vai tad Ziemassvētku vecītis nav tikai viens?" es pārsteigti jautāju. "Nē, Ziemassvētku vecītis ir iekšā katrā no mums!" pretī kliedza tētis. To es īsti nesapratu. Laikam tētim kaut kas sajucis. Tad es sapratu, ka mamma ir pilnīgi palaidusi garām, ka biju pa kluso uzvilkusi mugurā uz svētkiem velkamo samta kleitu, bet cepures vietā kā ņinza apsējusi ap ausīm šalli. Arī mammai kaut kas bija sajucis. Hohohohohoho!

Kad ierados klasē, skolotāja Linda ierosināja, ka šoreiz stunda varētu notikt ārā, ceļot pilsētā pašu lielāko sniegavīru. Mēs, sajūsmā spiegdami, uzvēlām sniega cilvēku nevis kā ierasts – no trīs, bet gan astoņām bumbām, acu vietā iespiedām konfektes, bet zem viņa oranžā burkāna deguna skolotāja iesprauda kūpošu cigareti. Visi bijām šokā. Šoks cilvēku pārņem tad, kad pasaule pēkšņi apgriežas kājām gaisā. Bija taču zināms, ka bērni nedrīkst pīpēt, jo tas ir ļoti kaitīgi, vēl kaitīgāk nekā neēst brokastis, bet līdz šim arī nebija redzēts, ka pieaugušie to ļautu darīt sniegavīriem. Pat ja tas ir ļoti pieaudzis sniegavīrs. Skolotāja Linda tikai smējās un aicināja gāzties iekšā sniegā, lai, sparīgi kustinot rokas un kājas, veidotu Ziemassvētku eņģelīšus. "Ja kāds grib," viņa priecīgi teica, "var kontrastam uztaisīt arī Ziemassvētku velnu! Hohohoho!" Kontrasts ir tā – ja ir Harijs Poters, vajag arī Voldemortu, lai abi var savā starpā cīnīties jeb, kā saka pieaugušie, veidot kontrastu. Bet kas ir Ziemassvētku velns?

Kad nozvanīja starpbrīža zvans un mēs atgriezāmies skolā, ieraudzīju, ka direktore ar mūsu klases audzinātāju ir pietupušās zemē un spēlē kārtis. Tikmēr visi bērni kā traki skraidīja pa gaiteņiem, auroja, gāza viens otru zemē, un pieaugušie ne tikai neiebilda, bet nereti sajūsmināti pievienojās kādam bariņam. Resnā skolotāja Skaidiņa, spēlējot ar septītās klases džekiem "Augstāk par zemi", bija uzrāpusies uz radiatoriem un ar abām rokām sagrābusi tieviņo siltā ūdens cauruli, kuru ļaunā priekā kratīja un raustīja: "Hohohohoho!" –  tas bija vienīgais, kas viņai sakāms.

Nākamās stundas bija viena par otru dīvainākas – zīmēšanas stundā mēs apgleznojām klases sienas, literatūrā ielīdām skapī un stāstījām spoku stāstus, bet sportā spēlējām futbolu ar ūdeni piepildītu piepūšamo bumbu. Pēc tam bija jādodas pusdienās. Skolas visdusmīgākā pavāre bēra mazajās bļodiņās "Haribo" lācīšus, kurus aplēja ar karstu šokolādi un visam pa virsu pūta lielu strūklu putukrējuma. Dažos šķīvīšos viņa iepūta smaidīgas sejas, bet uz viena, acīm nikni iegailoties, uzrakstīja "Cūka". Par laimi, tas nebija mans šķīvītis. Mūsu klases audzinātāja tikmēr bija uz uzraususies galda, lai paziņotu, ka valdība esot bezmaksas pienu aizstājusi ar kokakolu. To mēs katrs šodien un visas turpmākās dienas varot dabūt, cik tik tīk un lien iekšā. Mamma man kolu atļāva dzert tikai ļoti īpašās reizēs, tāpat kā iet uz "Makdonaldu" vai skatīties televizoru, kad jau ir vēls. Nezināju, vai to, ka skolā tagad visiem dos kolu, vispār mammai drīkst teikt. Un vispār man kļuva bail – kāpēc visi pieaugušie uzvedās kā bērni? Viņi taču bija lieli cilvēki. Izēdu trauciņu ar visjocīgākajām pusdienām savā dzīvē (saldumi vispār nebija pusdienas, jo saldumus drīkstēja ēst tikai pēc pusdienām), izdzēru trīs glāzes kolas un jutu, ka sāk sāpēt vēders. Tieši kā tajā dziesmā no māmiņdienas koncerta – akla sāpe kā nezināms drauds...

Palūdzu savu labāko draugu Danielu atnākt man līdzi pie skolas medmāsas, kur pirms tam biju bijusi tikai divas reizes – tad, kad mums visiem rokā dūra šprices, bet otrreiz mani tur aizveda sporta skolotāja, jo nogāzos, lecot pāri āzim. Pa ceļam, ar abām rokām turot sāpošo vēderu, beidzot pajautāju Danielam, vai viņam viss notiekošais neliekas mazliet jokains. "Kādā ziņā jokains?" viņš aizdomīgi pārjautāja, mēģinot izveidot zīmējumu no kečupa, ko nupat ēdnīcā uzlējis sev uz krekla. "Nu, ka visu drīkst, ka pieaugušie uzvedas kā bērni," es mēģināju precīzi izteikt savas domas. "Ā, tu domā to," jau daudz nopietnāk noteica Daniels, "man tieši gribas pārbaudīt, cik jokaināk tas var kļūt, jo es nedomāju, ka tas tagad tā būs visu dzīvi." Daniels bija ļoti gudrs un prātīgs, viņu interesēja gandrīz pilnīgi viss, un mūsu vecāki savā starpā arī draudzējās, tāpēc, atšķirībā no citiem klasesbiedriem, tikāmies arī vasarās. Tajā brīdī mums garām paskrēja vecā tante no skolas garderobes. Šo tanti dēvēja par Karātavu, jo nekas viņu šajā pasaulē nesadusmoja tik ļoti kā jaka, kurai nebija piešūta pakaramā cilpiņa. Karātava bija savērusi apģērbu numuriņus uz diedziņa kā krelles un uzkārusi sev kaklā, bet rokās turēja no medmāsas aizlienētu šprici, kurā bija ieliets spilgti zils šķīdums: "Tūlīt tu man redzēsi!" viņa aizelsusies uzsauca mazajam Tomiņam, kurš, skaļi zviegdams, joņoja viņai pa priekšu uz skrituļdēļa.

Kad medmāsa paziņoja, ka pret vēdersāpēm vislabāk palīdzot Ādažu čipsu tabletes, es nolēmu, ka nu jau tiešām ir kļuvis par traku. Negribēju noraudzīties, kā skola pavisam sagāžas, un katru dienu pēc pusdienām ciest vēdersāpes. Negribēju, lai tā ir visu dzīvi. Gribēju kādreiz izaugt un būt pieaugušais. Liels cilvēks. Tāpēc cieši saspiedu īkšķus un vēlējos, lai viss būtu tā kā agrāk un vienīgie, kas drīkstētu uzvesties kā bērni, arī būtu bērni, bet pieaugušie tikai reizi pa reizītei – uz svētkiem vai tad, kad jābrauc ekskursijā.

Bet ko būtu izvēlējies tu?

Kurmis. LILIJA BERZINSKA

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Aleksis, notupies zālē, ar sausu zaru domīgi bakstīja beigtu kurmi.

Dzīvnieciņš vēl bija pavisam mīksts un droši vien arī silts, jo Anatolija lāpsta tam bija trāpījusi tikai pirms dažām minūtēm. Kurmis bija racis Anatolija kartupeļu dobē, un to nu visādi citādi labsirdīgais un miermīlīgais kaimiņš nespēja izturēt. Paķēris lāpstu, Anatolijs sazvērnieciski pavaicāja Aleksim: "Sadodam tam lopiņam?" Uz ko sešgadīgais Aleksis apstiprinoši pamāja, jo vēl nekad mūžā nebija redzējis kurmi. Pat ja tas ir beigts. Turklāt ar Anatoliju allaž bija interesanti – viņš zināja stāstīt par kuģu vadību un spiegu būšanām, čūsku atpazīšanu un Sniega cilvēku, un vispār – Aleksis jau sen bija izdomājis, ka viņa mamma un Anatolijs varētu būt labs pāris. Viņš pret to noteikti neiebilstu – gluži kā tagad, kad viņš izdomāja neiebilst kurmja medībām.

Strauji iecirtis lāpstu kurmja rakumā, Anatolijs aši paraka vaļā nelielo zemes pauguriņu, kurš vēl pirms mirkļa tikko manāmi kustējās, nododams mazā racēja klātbūtni. Tad, nometis lāpstu turpat blakus, Anatolijs ar dārza cimdos ietērptām rokām lēnām sāka raust nost sauso zemi. Pēc pāris vēzieniem pelēkajā zemē bija redzams spoži melns kažociņš. Un tad jau arī viss dzīvnieciņš, kuru Anatolijs uzlika sev uz plaukstas, ar otru roku tīrīdams atlikušos zemes kukuržņus.

–  Beigts? –  Aleksis nedroši pajautāja.

–  Pavisam, –  Anatolijs apstiprināja. – Gribi aplūkot?

Puika pamāja un ar acīm sekoja, kā Anatolijs noliek nedzīvo ķermenīti zālē.

–  Paskaties, smuks zvērs! – vīrietis aicinoši pamāja. – Ja gribi, mēs vēlāk varam nodīrāt viņam kažociņu.

–  Laikam nē… – Aleksis novilka, nebūdams īsti drošs, vai tiešām negrib savā īpašumā iegūt tādu trofeju – īstu kurmjādiņu. Tomēr doma, ka tā ādiņa tiešām būs jānodīrā – pavisam un galīgi pa īstam jānovelk, atstājot – ko? Jēlu gaļas gabaliņu? Briesmīga paskata asiņainu recekli? Nē, Aleksis tomēr negribēja kaut ko tik briesmīgu. Tad jau labāk vienkārši kārtīgi izpētīt kurmi, apvelt to uz muguras, tad uz vēdera, paskatīties, kāds tam ir deguns, kāda izskatās aste un ķepas, un tad aprakt to kaut kur dārzā zem krūma.

Aleksis ar zaru pabakstīja beigto dzīvnieciņu, izpētīja kārtīgi no visām pusēm un tad ar to pašu zaru noglāstīja kurmja slideni zīžaino kažociņu. Zēns neuzdrīkstējās kurmim pieskarties ar roku – vai nu nepatikas, vai baiļu dēļ, bet ar zara starpniecību paglaudīt zvēriņu bija jauki. Un maķenīt žēl.

Vēlāk, kad abi ar Anatoliju bija kurmīti aprakuši zem vecā jāņogu krūma, Aleksis, turpat zem krūma pērnajās lapās salasījis krietnu riekšavu tukšo gliemežu mājiņu, visriņķī dzīvnieciņa kapam salika no tiem kaut ko līdzīgu apmalītei.

Varbūt tomēr vajadzēja Anatolijam palūgt to kurmjādiņu, Aleksis domāja. Tad viņam būtu no kurmja piemiņa. Tā ādiņa vienkārši būtu – varbūt pat vēl daudzus gadus, arī tad, kad Aleksis būs tikpat vecs kā Anatolijs. Re, gliemežu mājiņas – ej nu sazini, kur palikuši gliemeži, kas tur dzīvojuši – varbūt kaut kur aizgāja, bet varbūt jau ir beigti un pagalam – tāpat kā ar lāpstu nosistais kurmis. Bet tukšās mājiņas ir tepat – Aleksis tās var paņemt rokās, paspēlēties ar tām, izrotāt kurmja kapu un turēt rokās – tagad. Pašlaik. Varbūt viņš varētu salasīt daudz daudz tukšo gliemežu čauliņu un no tām uztaisīt mammai krelles…

–  Aleksi! Nāc, pusdienas jau galdā! –  no mājas atskanēja Marijas tantes balss: – Puika! Nāc aši šurpu! Es netaisos tevi pusstundu saukt!

Pielēcis kājās, Aleksis notīrīja rokas gar šortiem. Diez vai Marijas tantei būtu interesanti uzzināt par kurmi? Ja mamma nebūtu komandējumā, viņš varētu parunāt ar mammu, bet tagad veselu nedēļu viņam ir jāiztiek ar Anatoliju, vectēvu un vectēva sievu Marijas tanti, kuras balss no jauna lauzās cauri mezglainajiem ābeļu zariem un adatainajām aveņu audzēm, pa ceļam notriekdama pieneņpūkas un zirnekļu tīmekļus: – Aleksi! Sasodītais puika! Cik reižu var teikt! Ātri pie galda!

Vēlāk, pēc pusdienām, kad Marijas tante sēdēja uz lievenīša un mizoja kartupeļus vakariņām, Aleksis tomēr apsēdās viņai blakus un nolēma pastāstīt par kurmi.

–  Nu, tas labi, ka Anatolijs to zvēru nosita, –  Marijas tante apmierināti teica, – man arī dārzā šamējie čum un mudž. Visa zeme kustās. Kāju tajos kurmju rakumos var nolauzt.

Aleksis brīdi klusēja, tad saņēmās un sāka runāt.

–  Bet kā tad ir, ja Anatolijs būtu kurmim nodīrājis ādiņu, tad tā man paliktu. Kurmja vairs nebūtu, bet ādiņa gan. Tas ir tā kā ar gliemežiem…

–  Gliemežiem! – Marijas tante iešņākdamās pārtrauca zēnu. – Gliemežu te ar netrūkst, tāpat kā kurmju. Viena postaža. Būtu mana teikšana, es tos visus vienā bedrē samestu un apraktu, lai ir miers!

Aleksis uz brīdi apklusa, iztēlodamies, kā Marijas tante saujām vien met bedrē kurmjus un gliemežus. Taču tad viņš no jauna mēģināja dalīties ar vectēva sievu savās pārdomās.

–  Jā, bet iedomājies, gliemeži ar ir beigti, to nemaz nav, bet mājiņu zem krūmiem ir papilnam. Tās ir tā kā tā kurmjādiņa – ja Anatolijs to būtu nodīrājis. Gliemežu mājas un kurmja āda. Tas ir tā, it kā nedz kurmis, nedz gliemeži nemaz pa īstam nebūtu prom. Nebūtu beigti…

Marijas tante uz brīdi pārtrauca mizot kartupeļus un ar neslēptu nosodījumu palūkojās bērnā. Bet Aleksis tik risināja savu gandrīz vai nenotveramo domu tālāk, mēģinot to saprast un parādīt vectēva sievai, lai kopīgi varētu par šo domu pabrīnīties un atrast skaidrojumu.

–  Pasaki, kad tu nomirsi, vai no tevis paliks kaut kas tāds – kā kurmjādiņa vai gliemeža mājiņa? Lai tad, kad tu esi nomirusi, tu tomēr it kā būtu?

Marijas tantes sejā sīko grumbiņu tīkls atdzīvojās, pārvērzdamies par dusmīgu plaisiņu mudžekli, un viņas acis kļuva arvien lielākas un lielākas, tās apaļojās un kuru katru mirkli grasījās izsprāgt no dobumiem, tomēr Aleksis to nemanīja.

–  Tu iedomājies, tu esi nomirusi. Pavisam beigta. Bet ir palicis kaut kas, kas tomēr ir. IR, saproti? Un tas, kas ir, padara tevi mazāk beigtu. Varbūt pat drusku dzīvu…

Aleksis ar skatienu urbās tālumā, maldīdamies un pīdamies savās pārlieku sarežģītajās domās, meklēdams pareizos vārdus un lūkodams izteikties tā, lai tante Marija viņu saprastu. Viņš neredzēja neko sev apkārt un nemanīja arī to, ka tantei Marijai vaigi kvēloja biešu sārtumā, deguns nikni saraucies kā buldogam un mute lēnām iešķībi vērās vaļā. Tāpēc viņas spalgais bļāviens pārsteidza zēnu galīgi nesagatavotu.

–  Ak, tu, nešpetnais puika! Padomā tik, šis mani kapā jau sūta! Es beigta, redzies, esmu! Kas vēl nebūs! Pagaidi, kad atbrauks tava māte! Būtu mana teikšana, par šitiem vārdiem tev dibenu ar siksnu nozilinātu, mēnesi sēdēt nevarētu! Beigta, redzies! Es viņam kurmjāda, redzies!

Tagad bija kārta apaļoties Alekša acīm, un viņš, pārsteigts par Marijas tantes sašutumu un mazliet nobažījies par viņas dusmu izvirduma sekām, skriešus metās prom uz dārzu.

Marijas tantes kliedzieni un pārmetumi kā nikns lapseņu pūznis dūca viņam pakaļ, bet viņš tik joza pa dārza taku tālāk – prom aiz ābelēm, apkārt dārza namiņam un – bums! – tieši virsū Anatolijam.

–  Lēnāk, lēnāk! Kur tad tu tā dieb? – Anatolija balss nebija dusmīga, tajā dzirdēja smaidu.

Aleksis aizelsies stāvēja, skatīdamies te uz Anatoliju, te pār plecu Marijas tantes ķērcienu virzienā. Sapratis, ka Marijas tante neskrien viņam pakaļ, Aleksis dziļi ievilka elpu un pastāstīja Anatolijam to, ko bija centies izskaidrot Marijai.

–  Es domāju, ka tas taču ir tik savādi un interesanti, ja ir kaut kas, kas vienlaikus gan nav, gan ir. Ka arī tad, kad kaut kas vai kāds ir nomiris, tomēr paliek daļiņa, gabaliņš… Nu, kaut kas paliek, kas it kā padara kādu mazāk beigtu… Tu saproti?

Anatolijs nopietni klausījās. Tad, papliķējis zēnam pa plecu, pamāja.

–  Laikam saprotu. Tā beigtuma būšana ir savāda, vai ne?

Aleksis atplauka smaidā. Anatolijs saprata! Kāds tiešām saprata viņa jautājumu, kuru pat viņš pats īsti nespēja izprast! Taču tad zēnam kaut kas iešāvās prātā.

–  Kā tu domā, kāpēc Marijas tante tā sadusmojās? Varbūt es pateicu kaut ko ne tā? Bet ja nu viņa nemaz nezina, ka arī kādreiz būs beigta?

Anatolijs pasmaidīja un piemiedza acis.

–  Kas zina. Kas to lai zina…

Pija negrib augt liela. LUĪZE PASTORE

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Mazajai Pijai tuvojās svarīga dzimšanas diena. Tagad vairs nepietiks ar vienas rokas pirkstiem, lai saskaitītu viņas gadus. Tagad Pija būs liela!

Pija jau veselu mūžību gaidīja lielo dienu. Viņa bija tik maziņa, ka mēdza pazust, piemēram, aiz pasaules globusa skapjaugšā vai kumodē starp zupas terīnēm, bet tagad, lai nepazustu tieši pirms lielās dienas, viņa vienmēr turējās māmiņai un papum acīs. Vispirms māmiņa un papus pasāka savā starpā sačukstēties, bet, kad Pija, atvāzusi galvu, ar lielu interesi noklausījās, viņi sāka sarunāties kādā slepenā valodā. Pēc tam māmiņas drēbju skapī parādījās čaukstošā papīrā ietīti nezināmas izcelsmes sainīši. Visbeidzot virtuvē sāka smaržot pēc kūkas, un mājās viena pēc otras ieripoja dāmas, kas smaržoja pēc pūdera, un kungi ar apaļiem vēderiem, kas bija iestīvēti baltos kreklos.

–  Mazā Pija, stāsti mums, kas tu būsi, kad izaugsi liela! – sārtiem vaigiem un smaidīgi taujāja ciemiņi.

–  Kā, KAS es būšu?!

–  Tu vari kļūt par JEBKO! – kāda tante mudināja.

–  Nu nē! – Pija dziļi sarauca pieri pār tumšajām kā podziņas ačelēm. – Es negribu būt Jebkas! Es nemaz nezinu, ko tāds Jebkas dara!

Grozīdama melnās ačeles pāri galda malai, Pija vēroja jautros viesus. Nu viņai bija, par ko padomāt. Viņa nekādi nevarēja izlemt – vai viņai būt par skaisto tanti lapsādas apkaklē, kas sēdēja istabas vidū? Varbūt viņai būt par māmiņu? Bet varbūt par suni!

–  Vai tu arī vari būt Jebkas? – Pija vaicāja savam šunelim.

Bet pēdējais tikai sastindzis skatījās viņā un pat nedomāja par Jebko citu kā vienīgi par gardo vistiņu uz svētku galda.

–  Ahā! – viņa skatienu pārtvēra Pija. – Tu labāk gribētu būt putns!

Kurš gan negribētu būt par putnu! Viņi var aizlidot visur, kur tiem kārojas. Viņi var apceļot visu pasauli! Tikai nezin kāpēc tie allaž atgriezās savā šaurajā būrītī pie Pijas mājas. Ja Pija būtu putns, viņa nemūžam netupētu vienā un tajā pašā kokā gadu no gada.

–  Pamēģināsim!

Viņi mēģināja vienreiz, otrreiz un desmito reizi, taču, lai kā Pija un viņas suns centās pacelties spārnos no malkas grēdas, viņi tā arī nekļuva par putniem. Beigu beigās viņi nolēma būt lokani zemes tārpi, un tas viņiem padevās krietni labāk.

–  Pija, tu taču esi liela meitene, – ieraudzījusi dubļaino zemes tārpu ar pāris puniem un zilumu uz ceļgala, māmiņa teica tajā nopietnajā balsī, kas neko sevišķi labu nesolīja.

Tagad viņa to atkārtoja bieži:

–  Tu esi liela meitene! Bet pēc kā tu izskaties? – viņa teica, kad vajadzēja glīti sasukāties un izskatīties rātni.

–  Tu esi liela meitene! Celies! – kad tik ļoti negribējās mosties, lai ietu uz bērnudārzu.

–  Tu esi liela meitene! – kad pienācās sakārtot istabu pēc rotaļlietu kaujas.

–  Tu esi lie... PIJA, NELEJ SĒŅU ZUPU PUĶU PODĀ!!! – kad vajadzēja ēst negaršīgāko ēdienu pasaulē!

–  Māmiņ, varbūt tu vari saķemmēties manā vietā? Tev tik ļoti piestāv šī frizūra, daudz labāk nekā man!

Bet māmiņa purināja galvu:

–  NEVIENS nevar saķemmēties tavā vietā. Tev tas jādara pašai.

–  Es vairs negribu, – atteica Pija.

–  Tu vairs negribi ķemmēties?!

–  Es vairs negribu būt liela! Lielajai Pijai ir jādara tas pats, kas mazajai Pijai, tikai vēl briesmīgāk – vairs nedrīkst neko no tā, kas patīk! Kad Pija bija maziņa, viņa neko nedrīkstēja darīt, jo bija jāizaug lielai, bet, kad Pija beidzot ir liela, viņa neko nedrīkst darīt, jo vairs nav maziņa! Tas nav godīgi!

Māmiņa padomāja un tad ierosināja:

–  Rīt tu visu dienu varēsi darīt to, kas tev patīk!

–  Tu apsoli?! – melnās actiņas spīdēja spoži kā divas karstas oglītes.

–  Apsolu!

Brokastīs Pija ēda kūkas. Par prieku māmiņai, līdakaste podiņā šoreiz paglābās no sēņu zupas, jo pusdienās Pija uzreiz ķērās pie deserta. Ap vakariņu laiku Pija un viņas suns bija saēdušies tik daudz konfekšu, ka atteicās pat tuvoties ēdienam.

Apaļiem vēderiem viņi gulēja augšpēdus Pijas rotaļlietu kaudzē, un Pijai pat nenāca prātā sakārtot istabu!

Dzeguzes nokūkoja pusnakti – vēl nekad Pijai nebija ļauts būt nomodā tik vēlā nakts stundā! Un viņai nenāca ne prātā tagad iet gulēt.

Māmiņa un papus ienāca novēlēt saldus sapņus.

–  Vai tu esi pārliecināta... – ieminējās māmiņa.

–  O, jā! Jā! – Pija dižojās. – Un kā vēl!

–  Vai tev nebūs bail? – raizējās papus.

–  O, nē! Kur nu!

No kā gan lai Pijai būtu bail! Aiz lepnuma Pija bija piepūtusies liela un drosmīga.

Pēc brīža mājā iestājās miers. Pat suns, kas vēl tikko bija spēkojies ar smagajiem acu plakstiņiem, jau šņāca dziļā miegā. Māju pamazām pārņēma klusums. Melns un drebelīgs tas stiepās no tālākās guļamistabas, kur gulēja māmiņa un papus, tas slapstījās šurp pa gaiteni, nemierīgi ieskatījās virtuvē, tad iekāpa priekšnama čībās un...

Pija sastingusi ausījās. Bija skaidri dzirdams, kā klusums lavījās uz viņas istabu! Nagiem skrapstot, tas veikli palīda pagultē! Vai tur kāds klusi grieza zobus?

Lepnuma un drosmes burbulis pamazām saplaka. Vai tur laizījās izsalkuši briesmoņi, kas ēd mazas, labi nobarotas Pijas?!

Pijai sagriezās vēders. Aiz bailēm tas rāvās čokurā. Ak vai, ak vai, vai, kā sāpēja! Cik kūku viņu bija apēduši? Pija nožēloja, ka bija ēdusi tik daudz – tagad viņa būs vissaldākā uzkoda pagultes briesmoņiem!!

–  Lāčuks! – Pija atcerējās. – Kur ir mans rotaļu lāčuks?!

Viņa tupēja rotaļlietu kalna virsotnē un pārcilāja savas mantas, taču viņas mīļais, vecais rotaļu lācis, kurš vienmēr palīdzēja pret apaukstētu degunu, vēdergraizēm un bailīgiem gadījumiem, bija kaut kur tālu, tālu lejā – bīstami tuvu pagultes briesmoņiem.

–  Gļēvuļi! – Pija dusmīgi šņukstēja. – Tikai tādi uzglūn mazām un neaizsargātām Pijām!

Te piepeši asaras pārtrūka. Pija attapās:

–  Bet es taču vairs neesmu maza! Es daru to, kas man patīk! Un man nudien nepatīk būt apēstai!

Ha-hā! Zem lielās segas kā divas melnas podziņas spīdēja Pijas ačeles. Būt lielai bija daudz labāk! Lielie nemaz neielien briesmoņiem vēderā!

–  Būt par putnu – he! Par to lai sapņo tie, kam patīk būt apēstiem! Ahā, bet es izaugšu tik liela, ka pati izlemšu, kam tikt vēderā! Neviens lai tagad pat nesapņo izaugt Pijas vietā!

Neviens lai neuzdrošinās sakārtot viņas istabu – Pija pati! Viņa pati izlems, kā izmētāt rotaļlietas tā, lai nepazaudētu mīļo lāci.

–  Un vēl, – Pija piekodināja tā, lai pagultes briesmoņi ievilktu astes kājstarpē un izčibētu. – Es pati izvēlēšos, ko ēst pusdienās, lai jūs pāraugtu augumā!

Pija apklusa un, iepletusi acis, klausījās. Klusums piepeši bija pagaisis. Tālākajā guļamistabā iedegās naktslampiņa, iečīkstējās grīdas dēļi, un pa gaiteni šurp šļūkāja no miega iztrūcinātā māmiņa.

–  Māmiņ, māmiņ, es izdomāju! Tagad, kad es drīkstu būt par Jebko, es būšu liela, liela Pija! – viņa sajūsmināti sauca.

–  Ar pliku būšanu par Piju jau naudiņu nenopelnīsi, – samiegojusies noņurdēja māmiņa.

–  Dullā, tu neko nesaproti! Es taču nestaigāšu apkārt plika! – atteica Pija, saritinājās uz rotaļlietu kaudzes un aizmiga.

Mamma un zaķītis. MAIRA DOBELE

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

–  Jāpaēd, ja grib augt! – teica mamma.

–  Re, es jau izēdu, – atbildēja zaķītis.

–  Manu zaķīti, ja gribi izaugt liels kā lapsa, ir jāņem otrs šķīvis biezputras. Vitamīni, dzelzs un kaļķis: viss, kas īstiem puikām vajadzīgs!

Zaķis ēda vēl, jo gribēja izaugt liels kā lapsa un īsts kā puika.

–  Nu, paņem vēl mazliet, cik tad man te grāpītī palicis, viena maza piciņa, tu jau man te kā cālītis knābā!

–  Lapsa, cālītis, dzelži un baļķis, – zaķītis pie galda nodomāja, – paldies, vairāk nē.

Piciņu māmiņa uzlika uz šķīvīša: ja nu tomēr apēd?

–  Šķīvīti var izēst tukšu, lai rītu labs laiks.

Zaķītis gribēja labu laiku un piciņu apēda.

Tad viņam palika slikti, viņš aizgāja uz tualeti un izvēma visu biezputru.

–  Kāds, diez, rīt būs laiks? – nodomāja zaķītis.

Mamma un zaķītis steidzās uz vijoļstundu, bez piecpadsmit divos bija jābūt.

–  Mammu, skaties, kāds nometis suņa siksnu! Tā jāpaceļ!

Zaķītis pacēla siksnu un pakarināja to krūmā.

Mamma pielika soli.

–  Nāc!

–  Mammu, skaties, zeķe! Kāds dubļos aizmirsis zeķi, ja nu kāds zaķītis? – zaķītis teica. Un paklupa.

–  Skaties, lācīti, kur tu ej, skaties zem kājām!

–  Mammu, skaties, zaļš cimds! Kādam nokritis cimds.

Zaķēns pacēla zilu cimdu un pakarināja tuvējā krūmā.

–  Tas nav zaļš, bet gan zils. Nāc, manu gliemezīt! Mūsu pietura jau redzama!

–  Lācis vai gliemezis? – zaķis domāja.

–  Tas ir mūsu autobuss! – mamma ieraudzīja astoņdesmit pirmo.

–  Bet mammu, re, kur...

–  Beidz mani raustīt. Kaut mirklīti miera!

–  Bet mammu...

–  Tā mēs nokavēsim, mīļais bērns, lec iekšā! – mamma iestūma zaķi autobusā.

Tad viņa ilgi meklēja savu braukšanas mēnešbiļeti un nevarēja atrast.

–  Mammu!

–  Kuš, tagad gan klusu! – mamma teica, jo redzēja biļešu kontrolieri.

Samaksājusi sodu, mamma saskuma:

–  Ak, es, aita.

Zaķis un mamma steidzās uz vijoļstundu, bija bez divdesmit minūtēm divi.

–  Vaidieniņ, bet vijole?

Mamma domāja, ka aizmirsusi vijoli autobusā.

–  Pie manis, es paņēmu, mammu.

–  Un kas tev vēl tur bija, ko tu knosies?

–  Es redzēju mēnešbiļeti, tev pieturā izkrita.

–  Manu mīļo runcīti! Nu ko tad tu man neteici? Klusēji kā zivs, kā ūdeni mutē ieņēmis.

–  Zivīm pilna mute ar ūdeni? Bet burbuļi tomēr nāk! Kā tas tā var būt? – domāja zaķītis.

Vakarā zaķītis grozījās gultā savā istabā. Izgāja virtuvē un teica:

–  Mammu, es nevaru aizmigt.

Mamma noņēma brilles, paskatījās uz savu zaķīti un mīļi atbildēja:

–  Taisi vien actiņas ciet, skaiti līdz simtam, un gan jau miedziņš pats atnāks.

–  Es māku skaitīt tikai līdz desmit.

–  Tad skaiti desmit reizes līdz desmit. Ļauj mammai palasīt, ej, lūdzu, čučēt.

Pēc mirklīša zaķītis atkal ietipināja virtuvē:

–  Palasi man!

–  Mēs jau palasījām, tagad mamma lasa avīzi, – mamma atšķīra kultūras lapu, – rīt agrais rīts, arlabunakti!

Pēc mirklīša zaķītis atkal iecilpoja pie mammas:

–  Es nevaru aizmigt.

–  Nu ko tu te lien kā tāda maza uts? Stāvot tu nekad neaizmigsi, vai tu esi redzējis, ka zaķis stāvus gulētu? Ej uz gultu! Paliec savā istabā. Vai tiešām man jāsāk dusmoties?

Zaķītis atgriezās savā istabā. Viņš negribēja, ka mamma dusmojas. Dusmās mammai svīda ūsas, dusmīga mamma nebija smuka.

Pēkšņi zaķītis saprata: viņš nevar aizmigt, jo ļoti vajag pačurāt. Bet uz to vienu vietiņu būtu jāiet caur virtuvi, un ko tad atkal mamma teiktu?

Zaķītis grozījās, grozījās un izdomāja. Viņš jau bija diezgan liels.

Zaķis uzkāpa uz palodzes. Viņi ar mammu dzīvoja pirmajā stāvā, zaķis zināja, ka tas nav bīstami. Viņš attaisīja logu un pačurāja uz sniegarozēm, kas nesen bija uzziedējušas. Baltas ar dzeltenu vidiņu. Uz palodzes lēni krita sniega pārslas. Zaķis domāja, kā rīt cels sniegavīru, bet te pēkšņi viņam paslīdēja kāja, un balts kamols izvēlās ārā mīkstajā sniegā.

–  Brr.

Zaķēns nopurināja sniegu un mēģināja tikt pa logu atpakaļ. Nesanāca: slīdēja ķepas. Zaķēns kūla lielo kupenu, un sniegarozes muļļājās pa vidu. Tad viņš apskrēja mājai apkārt un pārbaudīja, vai ārdurvis nav vaļā. Ārdurvis bija jau aizslēgtas. Zaķis apskrēja mājai apkārt vēl vienu reizi. Tumsā māja šķita tik liela un augsta. Koki vējā paklanījās, un mēness gaismā kustējās arī viņu ēnas. Uz mazā vaiga sasala asariņa.

–  Brrr.

Zaķis izmeta vēl pāris cilpas un atcerējās, ka ir taču zaķis, kam būtu jāprot labi lēkt. Viņš atkāpās, atkāpās, ieskrējās un lēca atvērtajā logā.

–  Būkš, auu! – viņš skaļi nokrita uz savas istabas grīdas.

–  Kas tev tur notiek, zaķīti?

Mamma vairs nelasīja avīzi.

–  Nekas, nekas, tikai izkritu no gultas.

–  Vai tev nevajadzētu uz tualeti aiziet?

Ēdot brokastis, mamma un zaķis skatījās ārā pa logu.

–  Pa nakti skaisti sasnidzis, ka tik noturētos. Re, tur sniegā pēdiņas! Divas ovālas pēdiņas – viena aiz otras un divas blakus. Tad atkal: divas viena aiz otras, tad divas blakus. Tas ir bijis kāds zaķis, vai redzi?

–  Jā! Kāds zaķis, kam naktī nenāk miegs!

Mamma atnāca uz bērnudārzu, lai savāktu savu zaķīti.

–  Posies, bērniņ, aši aši, mums vēl veikalā jāieskrien. Nu, skaties, Andrītis jau gatavs! Un Kārlītim arī jau cepure galvā, skaties uz citiem bērniem, kā var saģērbties! Dod, es tev aizšņorēšu!

Nākamajā dienā māmiņa atkal atnāca pakaļ zaķītim. Mammas vienmēr atnāk. Ja vien neaizmirst vai nedomā, ka tētis bērnu savāks.

–  Šodien bija tēta diena, bet viņš darbā aizsēdējies, āzis tāds, – mamma pukojās.

–  Bet es šodien kaut ko jaunu iemācījos! – lepni paziņoja zaķītis.

–  Ziķeris! Un kas tas ir? Velc mētelīti mugurā!

–  Mammu, es vairs neēdu burkānus! Tāpat kā Anna, Justīne, Andris, Gustavs un Mārtiņš! Mēs neviens viņus vairs neēdam!

Mamma savu zaķīti aizveda uz operu.

–  Ceru, ka tu šoreiz izturēsi līdz beigām, – teica mamma.

–  Operā man uznāk ziemas miegs.

–  Zaķi neguļ ziemas miegu.

Mamma zaķēnu pakutināja, un viņš cerēja, ka neviens to neredz.

Viņi nopirka programmiņu. Zaķis gribēja, lai mamma viņam izlasa, kas šodien operā notiks, jo operiešu valodu viņš vēl nesaprata.

–  Mirklīti. Ļauj man vispirms pašai, – mamma aizbāza zaķim muti ar šokolādes olu.

Zālē satumsa, un iestājās pilnīgs klusums.

–  Izlasi, mammu! – zaķis čukstēja.

–  Starpbrīdī, mīļais, es tev visu izstāstīšu! – atčukstēja mamma.

Opera sākās. Vijoļu, mežragu, onkuļu un tantes balss ieaijāts, zaķēns ieslīga dziļā operas miegā.

Vēlāk mamma viņu stiepa uz trolejbusu.

–  Es laikam esmu pamodies, bet neteikšu, – domāja zaķis, dungodams fagota partiju.

Zaķītis pie zviedru galda pagaršoja banānu, nē, mērkaķis viņš nav. Pagaršoja kāpostu, nē, arī aita nav. Medus izrādījās par saldu, tātad arī lācis viņš nav. Peles kebabam viņš nevarēja pat pieskarties, to lai runči dara. Zaķis pagaršoja cukurbieti, nē, ruksis viņš nav. Tad zaķis pagaršoja svaigu burkānu: jā, viņš ir zaķis, savas māmiņas zaķītis, burkāni viņam garšo vislabāk!

Bet ko ēd utis un gliemeži? Un pāvs?

Pēteris un Pēterītis. MĀRIS RUNGULIS

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Mani sauc Pēteris. Atkārtošu pa zilbēm: Pē-te-ris! Tā rakstīts manā dzimšanas apliecībā, mammas pasē un arī klases žurnālā.

Kad biju mazāks, šis vārds man diezin ko nepatika. Tad domāju: kas nekait būt Kristapam vai Kasparam, vai pat Uģim. Nu, jūs jau paši zināt, kādus vārdus normāli senči liek saviem bērniem!

Bet tad mana omīte ik reizes stāstīja, ka Pēteris, lūk, esot valdnieku (karaļu, caru) un pat Bībeles svēto vārds. Un pasaulē Pēteriem esot simtiem, bet varbūt pat tūkstošiem baznīcu. Nu gluži varbūt tās baznīcas Pēteriem nepiederot, bet Pēteru vārdā nosauktas gan.

Par Kristapu, Kasparu un Uģu baznīcām omīte gan neko neesot dzirdējusi.

Nu labi, samierinājos – lai būtu Pēteris! Ja jau karaļiem, cariem un pat svētajiem tas paticis...

Bet, kā sākās manas skolas gaitas, tā kas tev deva palikt par Pēteri. Varbūt mūsu klases audzinātāja mani tā sauca, kad nebija dusmīga...

Jā, klases audzinātāja par Pēteri, bet fizkultūras učuks iesāka to sērgu ar mana vārda citādu pārsaukšanu. Un, kā zināms, sērga ir ļoti lipīga slimība, kas izplatās ātri un plaši.

Kādā fizkultūras stundā, zālē spēlējot basīti, šis učuks pēkšņi iepūta savā spalgajā svilpē un iesaucās:

–  Pedro! Pedro, neturi to bumbu tik ilgi pie sevis! Piespēlē kādam citam!

Un, kad es vēl neapjēdzu, par ko ir runa, viņš turpināja svilpt un bļaustīties:

–  Pedro, ei, Pedro, tu ausis neesi mazgājis! Piespēlē kādam bumbu! – Un tajā brīdī citi arī apjēdza, ka viņš uzrunā tieši mani – proti, Pēteri! Un, kā jau iepriekš stāstīju, tā mana vārda kropļošanas sērga izplatījās briesmīgi ātri...

Vispirms ar to saslima mūsu klases zēni, tad meitenes, tālāk jau katrs, kas spēja mēli locīt. Un kam vien nebija slinkums to darīt.

Bet ar Pedro jau šiem slimajiem nepietika! Sākās mana vārda nepārtraukta pārmīcīšana un visādu variantu piesaukšana.

Vismīlīgākais, ko dzirdēju no klases meitenēm, bija – Pēcis, Pēcītis, Pičuks vai Pičiņš.

Ja ar pirmajiem diviem vārdiem es vēl būtu varējis samierināties, tad Pičuks un Pičiņš bija vienkārši neciešami. (Pičiņu, pačiņu – austiņām: modriņi, modriņi sadzirdēt tām! Pičiņu, pačiņu – kājiņām: viegliņi, viegliņi patecēt tām!). Vai es biju kāds garausītis, ko krēslā iepērt pirtiņā?

Un ar katru jaunu dienu nāca klāt vēl citi kaut kur saklausīti vārdi.

Piemēram, garajā starpbrīdī pusdienu laikā, kad biju kārtīgi iekodies sardelē, Kalvis (nav jau viņam pašam nekāds super modes vārds!) negaidīti izmeta:

–  Petķa šodien gan izbadis! Ka tik nu to desu neaprij kopā ar dakšiņu!

Protams, man mutē atradās tā pati nolāpītā sardele, un apsaukāšanās arī bija jānorij kā tāds desas gabals, jo kas gan manu atbildi vēlāk klausītos un novērtētu.

Citā reizē atkal Haralds, tas diegabiksis no blakus klases (viņam, lūk, arī esot karaļvārds!), sāka to... to... Pēterīti:

–  Pēterīt’s ar Miķelīti abi gāja bekas lauzt...

Vai dažas dienas vēlāk:

–  Ko tad Pēterītis tāds noskumis? Nebūs zinājis kādu likumiņu un laikam dabūjis pa plikumiņu...

Nu man reiz viss bija līdz kaklam – es nometu savu somu turpat gaitenī uz grīdas un, sažņaudzis dūres, devos viņam virsū. Šis mutes brūķētājs gan nebija gatavs uz kaušanos un ātri, neticami ātri ieslīdēja klasē pie saviem čomiem. Es noteikti būtu arī tur viņam nesies pakaļ, bet mans labākais draugs Kristaps, kuram gan nav savas baznīcas, bet ir pārcēlājs Daugavmalā, netālu no Vecrīgas, saķēra mani aiz piedurknes:

–  Pī–ī–ter, – viņš teica, – to Haraldu kādreiz pēc stundām pieštaukāsim aiz skolas stūra, bet tagad viņu klasē tu dabūsi vienkārši pa tranu...

(Pirms turpināt, paskaidrošu: dabūt pa tranu – tā mēs tikai abi ar Kristapu sakām. Un tas nozīmē, ka kāds ir norāvies vai tūlīt norausies. Varbūt citi to sauc kaut kā citādi? Piemēram, dabūt pa purnu, dabūt pa koko, dabūt pa šņukuru, dabūt pa ģīmi, dabūt pa tauri, dabūt pa trekteri, dabūt pa ribām, dabūt pa ķobi, dabūt pa šnābeli, dabūt pa kaklu, dabūt pa purslām, dabūt pa smeceri, dabūt pa žaunām, dabūt pa mizu, dabūt pa seksti, dabūt bobi, dabūt pa seju vai, vēl ļaunāk, dabūt pa feisbuhu...)

Un tajā reizē es arī neieskrēju klasē, lai izrēķinātos ar Haraldu. Pat nezinu, kas mani vairāk apstādināja – Kristapa saprātīgā spriešana vai tā uzruna: "Pīter!" Jā, arī šo vārdu es varēju paciest blakus Pēterim.

Bet, kā iesācis, tā Pēterītis ātri izplatījās mūsu klasē un skolā.

Beigu beigās arī klases audzinātāja, kurai žurnālā skaidri un gaiši ir ierakstīts Pēteris (atkal varu atkārtot pa zilbēm: Pē-te-ris), kādu dienu sacīja:

–  Tagad pie tāfeles lai nāk Pēterītis...

Un tieši par to arī būs mans stāsts. Par Pēterīti un tās dienas notikumiem.

Jūs varbūt domājat, ka stāstīšu par Pēterdienu? Nekā – neuzminējāt! Mans stāsts būs par Skolotāju dienu.

Mums tajā ceturtdienā pirmās divas stundas bija gandrīz brīvas, jo vajadzēja gatavoties Skolotāju dienas apsveikumam. Meitenes pašas bija sacerējušas visādas rīmes, lai ar tām vēlāk zālē sveiktu skolotājus.

–  Pēci, – man pienāca klāt Anita, – vai tu nevarētu iemācīties šo pantiņu? – viņa man pasniedza lapiņu ar kricelējumu. – Un šis tev kā piedziedājums būs jāatkārto pēc katra dzejoļa, ko mēs, meitenes, apsveikumā deklamēsim.

Es arī paņēmu lapiņu un ieskatījos tajā:

"Skolotāju diena!

Skolotāju diena!!!

Aplaudē tev Māra, Liena,

Jo tu gadā esi viena..."

–  Kāpēc aplaudē Māra un Liena? Mūsu klasē taču tādas meitenes nemācās! – es ieinteresējos.

–  Pēci, tu ko – idiots esi, vai!? – tas mazāk bija jautājums, bet vairāk apgalvojums. Anita acīmredzami niknojās. – Ja es rakstītu, piemēram, Anita vai Kristīne, nebūtu taču atskaņu...

Ja tik draudzīgi paskaidro, vai man grūti noskaitīt šīs meiteņu sacerētās pupu mizas? Kaut vai simtiem reižu!

Kad zālē sveikšana bija galā, katram uz salvetes iedeva pa kliņģera gabalam, un učuki izklīda kur kurais, bet mums vēl lika uzkavēties turpat, zālē, jo tūlīt, pēc dažām minūtēm, tai pašai Skolotāju dienai par godu skolā ieradīšoties kāds Rīgas dzejnieks, kurš lasīšot darbus un stāstīšot par savu daiļradi. Atklāti sakot, es to pēdējo vārdu pa īstam nesapratu, tāpēc piecēlos, lai izlocītu kājas. Kopā ar mani arī Kristaps. Bet priekšā sēdošais blakus klases bļauris Haralds, kurš pats tobrīd nevarēja notīties, iegvelzās:

–  Kur tad nu Pēterītis ar Miķelīti tā dosies? Oktobrī beku laiks jau sen ir garām!

Un dežūrskolotāja, uzlekusi stāvus, mani apstādināja pusceļā. Kristaps gan, pasviedis man savu pelēko kapučjaku, noteica:

–  Jāiet pasēdēt uz poda! – un izslīdēja ārā pa durvīm.

Drīz vien arī dzejnieks, skolas direktores pavadīts, ienāca zālē.

–  Vai atceraties, pavisam nesen bija Dzejas dienas? – direktore ierunājās. – Un šajā sakarā Rīgas viesis mūs iepriecinās ar saviem dzejoļiem, – direktore brīdi paklusēja, skatoties uz mums zālē. – Es ceru, ka, klausoties dzejoļus, patiešām būsiet iepriecināti!

–  Ja jau dzejoļus, tad jau dzejoļus... – dzejnieks, degunu iebāzis kaut kādā mapē, lēni vilka vārdus. Un, goda vārds, ja viņš nebūtu dzejnieks, es varētu apgalvot, ka viņam tāpat kā man tās atskaņas un dzejoļi ir pilnīgi piešķiebušies...

Tomēr viņš bija dzejnieks un savā mapē atrada pat veselu žūksni ar apdrukātām lapām. Bet es pat nesāku klausīties un, izvilcis mobilo, rakstīju Kristapam īsziņu:

"Vai tu vēl ilgi dir..."

Tad kāds no aizmugures man izķēra telefonu no rokām. Apcirtos – mūsu klases audzinātāja!

–  Pē-ē-te-rīti, – viņa runāja kā cukurvati saēdusies, – celies nu augšā, puisīt. Es tevi pavadīšu tuvāk mūsu viesim, lai tu labāk visu dzirdētu! – Un aizveda mani līdz pirmajai rindai, kur nebija neviena cita klausītāja. Bet promejot vēl iešņāca ausī:

–  Savu telefonu tu saņemsi pēc stundu beigām! Saprati?

Neko darīt, smagi atkritu krēslā kādus dažus metrus no dzejnieka un izstiepu kājas. Dzejnieks tūlīt paspēra soli sānis un pavisam negaidīti uzrunāja mani:

–  Vai tu vēlies – es tev speciāli nolasīšu kādu dzejoli?

–  Var jau... – es izmocīju un saviebos tā, kā citronā iekodies. Dzejniekam to vajadzēja redzēt, bet viņš tikai pačabinājās savā papīru čupā, ko turēja rokā, un, nostājies man tieši pretim, sāka kaut ko skaitīt par žagatām, kas – vienalga, lietus vai vējš – viņmājas ābelēs rītos sēž...

Es atkal saviebos – šoreiz vēl briesmīgāk nekā iepriekšējā reizē – un izbāzu mēli, bet dzejnieks, izliekoties to nemanām, tikai skaitīja un skaitīja par tām pašām žagatām, kas tikai žadzina, žadzina, ko, ko lai šorīt brokasto...

Tajā brīdī es atcerējos, ka vēl joprojām turu rokās Kristapa pelēko kapučjaku, ko mēs dēvējām arī par hūdiju, un uzmetu to sev uz galvas kā maisu. Bet jakas piedurknes vēl iestūķēju ausīs... Cik nu dziļi vien salīda. Tūlīt iestājās patīkams klusums. Arī laika sajūta pazuda. Varbūt tā es sēdēju kādas piecas minūtes? Varbūt desmit? Bet varbūt dzejnieka uzstāšanās sen jau bija beigusies, un tagad es atrados zālē viens pats? Tomēr tam es īsti neticēju, jo tad jau kāds promejot būtu man iebakstījis.

Tāpēc es izvilku kapučjakas piedurkni no labās auss.

Zālē kāds smējās.

Izvilku piedurkni arī no kreisās auss.

Smējās lielākā daļa no zālē sēdošajiem.

Saspringu un ieklausījos.

Smējās pa labi no manis, un smējās pa kreisi no manis.

Es pabīdīju jaku nedaudz sānis – tā, lai viena auss būtu pilnīgi brīva.

Smiekli kā viļņi vēlās pa zāli – sākās kaut kur priekšā, tad uzputoja sēdvietās pa vidam un beigās nošalca pie durvīm.

Pastiepjot jaku zemāk, es atsedzu arī otru ausi. Tagad labi un skaidri saklausīju dzejnieka balsi. Viņš teica:

–  Lūk, tāds jokdaris ir Pēterītis!

Viņi visi smējās par mani! Varbūt jau piecas, varbūt desmit minūtes, bet varbūt jau daudz ilgāk – smējās par mani!

Es lēnām novilku Kristapa kapučjauku no sejas vispār, pats paliekot sēžam pilnīgi nekustīgi. Tomēr no savas vietas redzēju, ka dzejnieks tagad stāvēja iepretim zāles vidum un rokā turēja grāmatu sarkanos vākos. Tur bija sazīmēti kaut kādi ķiņķēziņi, bet, lai kā es pulējos, tā sāniski šķielējot, grāmatas virsrakstu salasīt man neizdevās.

–  Nu gan dūšīgi izsmējāmies! – dzejnieks, nepiegriežot man ne vismazāko vērību, atkal ierunājās: – Bet es pavisam aizmirsu pajautāt – vai jūsu vidū ir kāds Pēteris?

–  Nav! – zāle gandrīz korī atbildēja.

–  Nav? – dzejnieks brīnījās. – Pēdējā laikā tas kļuvis par tādu kā... modes vārdu...

–  Nav Pētera, bet ir Pēterītis! – no savas vietas iebļāvās balamute Haralds.

–  Pēterītis – tas ir vēl labāk! – dzejnieks bija iepriecināts.

–  Nu, lūdzu, piesakieties, kurš mums ir Pēterītis?

Es klusēju un izstieptās kājas pavilku zem krēsla.

–  Pirmajā rindā! – atkal bļāva Haralds.

–  Tu? – dzejnieks vērsās pie manis, un tas notika tik ātri, ka es nepaspēju sev atkal uzmest uz galvas kapučjaku.

–  Tu esi Pēterītis? – dzejnieks izskatījās vēl vairāk apjucis par mani. – Tad es tev dāvinu šo jokpilno krājumu, ko esmu veidojis, – un sniedza man sarkano grāmatu. To viņš visu laiku bija turējis sev priekšā.

Nezin kāpēc mana roka pati pastiepās un paņēma dāvanu. Tagad uz tās vāka es varēju labi salasīt arī virsrakstu. Tur bija rakstīts "Anekdotes par Pēterīti".

Knipis, Nātrīte, Padene un Stīvais. PAULS BANKOVSKIS

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Mēs pavisam esam četri, kas viens otru nenodod. Ikdienā tu mūs nepazītu, pat ja mēs satiktos tavas mājas kāpņu telpā, skolas gaitenī, klasē, fizkultūras ģērbtuvē, ēdnīcā vai tualetē. Tu mūs neredzētu pat tad, ja mēs nāktu tev pretī pa ielu, iepirktos vienā lielveikalā vai peldētu vienā baseinā. Tu nepievērstu mums uzmanību arī tad, ja mēs būtu starp taviem dzimšanas dienas vai vārdadienas ciemiņiem. Ārēji mūsos nav nekā īpaša, mēs esam tieši tādi paši kā tavi klases un skolas biedri, kā draugi un kaimiņi, kā tavi brāļi vai māsas, ja vien tādi tev, protams, ir. Mēs esam pavisam parasti, mēs esam normāli džeki un meitenes, tādi paši kā tu. Un itin neviens tā vienkārši nepamanīs, ka patiesībā mums katram piemīt kādas īpašas spējas un kopā mēs esam neuzveicamu supervaroņu komanda.

Taču ir tādas vietas, kur mūs var sastapt gandrīz vienmēr. Ir tādi brīži, kad mēs metam malā savas skolas drēbes un somas, aizsviežam maisiņus ar fizkultūras tērpiem un maiņas apaviem, zibenīgi uzvelkam katrs savu īpašo supervaroņa ietērpu, uzmaucam galvā supervaroņa kapuci un esam gatavi cīņai. Un šī cīņa ir mūžīga. Tā ir nebeidzamā kauja starp nakti un dienu, starp labo un ļauno. Tu mūs pazīsi pēc tērpu krāsās – pirmais ir rozā, otrais – gaiši zaļš, trešais – violets, bet ceturtais – zili pelēks.

Tu mūs sastapsi vietā, kur pāri ielai vai ceļam novilktos elektrības vados vējš šūpo uzsviestas sporta kurpes, bet kurpju īpašnieks stāv lejā, birdina gaužas asaras un baidās iet mājās. Baidās tāpēc, ka mājās mamma vai tētis prasīs: "Kur tad tavas sporta čības?" Bet kurpju īpašnieks raudās vēl gaužākas asaras, jo nevarēs taču atzīties, ka tie bijuši paša klases puikas vai skolasbiedri no paralēlklases, kas tūliņ pēc stundām atņēmuši sporta maišeli, smiedamies aizskrējuši pa priekšu, sasējuši kopā kurpju auklas un uzlidinājuši kedas uz vadiem.

Tu mūs satiksi līdzās tam puikam, kas šorīt baidījās iet uz skolu un mēģināja mammai iestāstīt, ka viņam ir temperatūra un klepus, ka viņš ir slims un viņam jāpaliek mājās. Viņš bija gatavs doties pie ģimenes ārsta, mērīt temperatūru, palikt gultā, skalot kaklu vai pat neskatīties televizoru un dzert zāles – lai tikai mamma noticētu, ka viņš ir slims. Jo slimniekiem, kā zināms, skolā nav vietas. Bet uz skolu viņš negribēja iet nekādā ziņā, jo tur viņu atkal gaidīs klasesbiedri, kas jau vakar smējās par viņu un teica, ka viņš ģērbjoties kā tāds opītis. Viņš valkājot vectētiņu bikses un kurpes, un tādās žaketēs vispār staigājot tikai lūzeri un lauķi.

Tu mūs atradīsi meiteņu tualetē, kur iekrampējusies raud tā meitenīte no 4.b klases. Viņa jau nebija noklausījusies tīšām, viņa zināja, ka slepus noklausīties sarunas nav labi. Viņa vienkārši bija dzirdējusi, kā turpat blakus, aiz starpsienas, sačukstas viņas labākā draudzene un tā iedomīgā Mirdza, kas uz viņu skolu no centra skolas pārnāca tikai šī mācību gada sākumā. Mirdza uz viņām visām raudzījās kā no augšas, viņa uzskatīja sevi par smukāku, gudrāku un jebkādā ziņā pārāku. Bet tagad izrādījās, ka viņas pati labākā draudzene grib draudzēties tieši ar Mirdzu. Draudzene, kuru viņa pazina vēl kopš bērnudārza laikiem, tagad savu draudzību bija gatava iemainīt pret nodevību. Viņas labākā draudzene Mirdzai izstāstīja noslēpumu, kuru bija solījusies glabāt līdz kapa malai. Un viņa vēl bija zvērējusi pie savas mammas veselības un tēta algas, ka nevienam nekad to neizpaudīs. Tāda, lūk, nekrietnība.

Un vēl mēs it kā pavisam nejauši gadīsimies tajā parkā, kur pēcpusdienā jau pēc skolas beigām un brīdi pirms krēslas iestāšanās trīs lielāki džeki no dzelzceļa otras puses vienam sīkajam atņems viņa jauno BMX. Riteni tikai pirms nedēļas viņam dzimšanas dienā būs uzdāvinājis tētis. Viņa tētis un mamma jau vairākus gadus kā nedzīvo kopā, tētis atnāk ciemos tikai pa svētkiem. BMX bija tēta lielā dāvana. Tie džeki nemaz neizskatījās ļauni, iesākumā tikai gribēja paskatīties, tad palūdza, lai iedot izmēģināt, bet, kad viņš iedeva, sāka ņirgāties, pagrūda viņu un ar visu riteni aizskrēja pāri sliedēm.

Mēs pavadīsim līdz mājām meiteni no 7.a klases, kuru pats smukākais klases puisis tīšām un visiem redzot nobučoja, lai pēc tam varētu par viņu skaļi rēkt un starpbrīdī apsaukāt visādos briesmīgos vārdos.

Mēs peldēsimies tajā baseinā, kur vakar trīs labākie skolas peldētāji grūda zem ūdens un slīcināja matemātikas skolotājas dēlu, kurš mācās vēl tikai 3. klasē.

Mēs sagaidīsim kāpņu telpā Rihardu no 6.c. Viņš apmaiņā pret vecām pornogrāfiskām bildītēm no sava klasesbiedra bija iemainījis "PSP 2" un vēl smējās, kad apmuļķotais lūdzās mainīties atpakaļ, jo baidījās, ka tētis viņu citādi nositīs.

Mēs nekavējoties būsim klāt tur, kur citi tev pieprasa atdot kabatas naudu un no mājām līdzi paņemtas garšīgas lietas, mēs būsim tur, kur smejas par otra izskatu vai vājumu, mēs būsim visur tur, kur mānās, melo, nosūdz, aprunā, neprotas kaunu vai skauž, mēs būsim tur, kur ļauni joko, ņirgājas, ierēc par kādu un pazemo, mēs būsim tur, kur otram dara visu to, ko neviens negribētu nodarīt sev pats.

###

(Šajā vietā mēs uzvelkam savus tērps un katrs savā melodijā sākam dziedāt. Ja vēlaties, varat piebalsot.)

Mēs esam četri varoņi, mēs esam krietna komanda – lūk, Knipis, pati Nātrīte, te Padene un arī Stīvais!

Pats pirmais no mums – Knipis rozā tērpā, kapucē un apmetnī. Tiem, kuri citiem dara sāpīgi vai gauži, es pretī bliežu trāpīgi un tieši. Vai nu pa pieri pašā acu starpā, vai varbūt trūkties dabū puņķains snīpis, galvas vidus, pakausis vai auss. Viss viens, lai kur gan būtu trāpījums, tur paliks Knipja paraksts – rozā nospiedums.

Tad trauslā Nātrīte, kas gaiši zaļā ietērpā, ar zaļu smalki tamborētu masku un tādas pašas krāsas kasku. Tiem, kuri melo, mānās, un tiem, kas nodod draugus vai ar svešiem darbiem plātās, tiem Nātrīte ik nakti sapņos rādās. Tā ciešā tvērienā ķer palaidnieka delmu un katru plaukstu griež uz savu pusi, lai vaininieka rokai cauri duras tad sāpes asas tā kā egļu skujas.

Un, raugi, Padene ar violetas krāsas rotu, tā palaidniekiem allaž aizliks priekšā koku vai varbūt pāri ceļam virvi novilks, vai pašaus priekšā kāju – tad sliktais tūdaļ zemē kritīs un raudāt sāks pa visu māju.

Visbeidzot, iepazīstiet, tas ir Stīvais, tam darba ietērps zili pelēks. Ja citādāk ar ļaunumu vairs netiek galā, ir jāaicina supervaron’s Stīvais talkā. Kad uzsit viņš pa negantnieka elkoni vai celi, tam labu laiku nenāks prātā rādīt kādam mēli.

Lūk, tādi esam varoņi, kaut izskatāmies parasti – lai baidās visi nelieši!

SOS pilna pļava gulbju. RASA BUGAVIČUTE

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Ziņojums par šodienas notikumiem, kas ir radījuši manī tādu spriedzi un saspīlējumu, ka es pieņēmu lēmumu pierakstīt visu notikušo kā vēstījumu nākamajām paaudzēm par to, ko es – tas ir, mēs – šodien esam piedzīvojuši

Mēs pavisam esam pieci. Es, Tītars, Bebrs, Ķirzaka un Ods. Tītars mums ir atbildīgais par treniņiem un uzbrukumiem, kā arī par pretinieku sasiešanu, jo viņš uzskata, ka ir savvaļas Tītars, lai gan pats ir aizmucis no lauku sētas. Bebrs ir spēks. Viņam patīk teikt, ka iekšējais spēks. Ķirzaka jeb Ķirzītis ir Bebra pieņemtais dēls, kurš visu laiku no bailēm pazaudē asti, bet var tikt izmantots kā labs ziņotājs. Ods savukārt zina likumus un prot rakstīt. Arī tagad viņš ir tas, kurš visu šo pieraksta, es tikai stāstu. Nu, jā. Un es esmu Zaķis. Priekšnieks, ja? Visi kopā mēs esam Meža parlaments, un Meža parlaments esam mēs.

Lai nu kā... Šī diena pienāca nemanāmi, gluži kā visas citas, taču turpinājās tā kā neviena no iepriekš piedzīvotajām. Rīts bija jauks un it kā nekāds tāds dikti īpašs. Tītars vadīja sev treniņu, kurā pats arī piedalījās, cenšoties ik pa brīdim nemanāmi uzbrukt Ķirzītim, viņu sasienot. Ķirzītis, baidoties no Tītara, visu laiku pazaudēja savu asti. Bebrs nemitīgi atrada Ķirzīša asti un nodeva to viņam. Ods sīca, bet es! Es priekšniecēju. Un tad! Tad sākās.

Tītaram atkal viss sagriezās galvā, jo es laikam viņam nejauši pateicu, ka viņš ir no lauku sētas, un beigu beigās šis izdomāja atkal, at-kal kāpt eglē un pierādīt visiem, ka prot lidot. Nē, nu, patiesi, cik var? Es jau biju gatavs iet nogulēt vai nograuzt burkānos to viņa histērijas lēkmi, bet pēkšņi notiek kaut kas dīvains! Tītars, uzrāpies eglē, nevis brēc savu ierasto "Savvaļa!" un švitinās ar spārniem, bet gan, iekrampējies egles zarā, sāk trīcēt pie visām miesām un skatās tālumā! Es domāju – viss cauri! Vilks atkal ir sagribējis ēst un nāk uz mūsu mežu. Un uzminiet nu, kuru tādā situācijā viņš pirmo apēstu? Lai nu kā, es jau grasījos nozust savos apartamentos, bet Bebrs man nekur neļāva iet, stāstot man, ka es tad slīkšu sirdsapziņas mokās, līdz bija jau par vēlu. Par vēlu.

Jo Ods, uzlidojis eglē, lai paskatītos, kas noticis Tītaram, paziņoja – pilna pļava gulbju. Pilna pļava gulbju! Jūs zināt, kā tas ir, kad ir pilna pļava gulbju? Es arī līdz šim nezināju, kā tas ir, kad ir pilna pļava gulbju, bet man jau bija nojauta, ka tas nav nekas labs. Jo, ziniet, man ar Tītaru vienu pašu nav diez ko viegli! Tie putni tomēr ir tāda dīvaina tauta. Piemēram, Tītars visu laiku ārdās, dusmojas, ka nevar palidot, švitinās visapkārt, visus grib tik sasiet. Par saviem senčiem runā kā par pasaules iekarotājiem, kaut gan viņa vectēvs dzīvi beidza mērces terīnē! Un kā jums šķiet, kā tad varētu būt, kad ir pilna pļava gulbju?! Iedomājoties vien tik daudz putnu, es noģību. Pamodos no tā, ka Ķirzītis man mēģināja dziedāt nomierinošu dziesmiņu, vēdinot mani ar savu asti. Būtu vismaz kādu papardi paķēris! Nē! Kas tev dos..

Kamēr es tur tā mierīgi biju noģībis, Bebrs, protams, atkal, at-kal izdomāja rīkoties manā vietā un aizgāja ar tiem gulbjiem iepazīties! Bet Tītars tak joprojām kokā. Ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka es biju atstāts mežā viens pats ar Odu un Ķirzīti! Ar Odu un Ķirzīti! Tā nu man nekas cits neatlika – rāpos eglē pie Tītara. Jūs esat redzējuši Zaķi, kas kāpj kokā? Es esmu šis Zaķis! Nosvīdu pie visām miesām, bet uzkāpu kokā, domāju, tagad te drošībā ar Tītaru pasēdēsim, bet kas notiek? Tītars mani ierauga, iebrēcas nelabā balsī (tā, it kā Tītars eglē būtu baigā norma, bet Zaķis eglē, redz, ne) un krīt lejā! Reāli krīt! Ķirzītis sastingst kā kaza un nokrīt uz vieniem sāniem kā beigts. Nesaprotu, kas tas par muļķīgu refleksu. Bet viņš jau principā no tādiem refleksiem vien sastāv. Lai nu kā, Ods tagad metās pie Bebra un tās pilnās pļavas gulbju, jo Tītars krīt no egles, bet es tik bļauju, bļauju Tītaram pakaļ: "Vēcini spārnus vienmērīgi un nestreso!" Bet ko tur... Tītars atsitās pret sūnām, vēl pirms es nobļāvos "spārnus". Ak!

Tātad. Kāda situācija? Zaķis eglē, Tītars un Ķirzītis guļ zemē bez īpašām dzīvības pazīmēm, Bebrs iet iepazīties ar pilnu pļavu gulbju, es atkārtoju – pilnu pļavu gulbju, un Ods lido Bebram stāstīt, ka Zaķis eglē, bet Tītars un Ķirzītis guļ zemē bez īpašām dzīvības pazīmēm. Jūs esat redzējuši Zaķi, kurš rāpjas lejā no egles? Neviens tādu Zaķi nav redzējis! Kamēr es mierīgi sēdēju eglē, kur jutos daudzmaz drošībā, atskrēja Bebrs, atlidoja Ods un ieradās visa pilna pļava gulbju mūsu meža ielokā! Un tad es sapratu – mēs esam paņemti kā ķīlnieki, mūs tūlīt nomušīs gar zemi. Un es vēl pirms tam cerēju – o, atnāks Bebrītis, nograuzīs to egli nost, nebūs man jāmokās ar rāpšanos zemē, un tagad – še, tev!

Kas notika tālāk? Bebrs ar trīs knipju uzsitienu pamodināja Ķirzīti, visa pilnā pļava gulbju apstājas ap Tītaru un sāka vēcināt spārniem. Un es domāju – cauri ir! Cauri ir!!! Tā es domāju, nomušīs, un viss, jo gulbju pilna pļava taču ir bezgalīgi daudz. Lai nu kā, no gulbju pilnas pļavas spārnu vēdām skan viss mežs, vējš tāds, ka ausis iet pa gaisu, un kas notiek? Es no augšas redzu – Tītars smaida kā tāds maija mēnestiņš, stāv visai pilnai pļavai gulbju pa vidu un vēcinās tāpat ar spārniem, saucot savu svēto: "Savvaļa!" Bebrs runā par lidojumam nelabvēlīgu laiku, Odu turot plaukstā, lai viņš neaizlidotu pa pieskari, un Ķirzītis, tirinādams savu asti rokā, lēkā apkārt Bebram! Un tad es neizturēju, tad es pateicu: "Hallo!", un pilna pļava gulbju, sapratuši, ka es te esmu priekšnieks, uzlidoja pie manis, palocījās cieņā un nonesa lejā, pļavā. Tad, paldies Dievam, uzreiz arī aizlidoja prom. Tītars raudāja.

Jā. Tāda bija šī diena. Diena, kurā Zaķis lidoja! Viss.

Bebra viedoklis par šodienu:

Visparastākā diena. Tītars no egles ieraudzīja pļavā gulbjus. Es aizgāju iepazīties. Viņi gribēja lidot uz siltajām zemēm, tāpēc uzņēma zemo startu. Tad atlidoja Ods un pateica, ka Zaķis sajucis prātā no bailēm un sēž eglē. Gulbji piekrita palīdzēt viņu dabūt no koka zemē, tāpēc gājām uz meža ieloku. Tur eglē sēž Zaķis – apsējis ausis ap egles stumbru, lai nenokrīt, un raud baiļu asariņas! Divi gulbji uzlidoja pie tā nabaga zvēra un nocēla šo lejā. Viņš no uztraukuma, protams, paģībis. Lūk, tā. "Gulbīti, Gulbīti, kustini kājiņas, aizved mani uz laimīgo zemi!" Aizlidoja gulbji! Labi putni, pateica Tītaram, ka viņi noteikti sanāk rada. Tas aiz laimes apraudājās. Pavasarī gulbji būšot atpakaļ. Apciemošot. Normāli!

Tusiņš. TOMS TREIBERGS

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

Sāka satumst. Virtuves priekšmeti, kuru noformējumu un izskatu Ralfs jau zināja no galvas, piepeši izskatījās sveši un draudīgi. Taču arī gaismu vēl negribējās iedegt. Sēdēt puskrēslā zēnam šķita neikdienišķi un tāpēc arī nedaudz baisi. Tējkanna uz plīts atgādināja apvainotu zvēru, tās snīpis – viņa snuķi, kurš, skumīgi slejoties augšup, meklē pēc mierinājuma. Suluspiede līdzinājās robotam, kurš sagatavojis uzbrukumam savas ierīces...

–  Kāpēc tu sēdi tumsā? – Ralfa pārdomas pārtrauca viņa māsiņa Elza, kuru ģimenē reizēm mēdza dēvēt par Podziņu.

–  Es nesēžu tumsā, man vienkārši negribas slēgt iekšā gaismu, – brālis nedaudz īgni paskaidroja.

–  Tiešām dīvains cilvēks, sēž tumsā un neko nedara.

–  Es domāju.

–  Par ko tad, nez, – Elza kā vecs, dzīvesgudrs kuģa kapteinis jautāja, jau laikus noplēšot kalendāra lapiņu.

–  Kāpēc viņi nevar piezvanīt?

–  Nu beidz. Viņiem droši vien ir labs tusiņš, – Podziņa piepeši sāka runāt tā, it kā būtu par brāli vismaz desmit gadus vecāka.

–  Tik un tā. Piezvanīt jau varēja, – Ralfs jau pavisam īgni nomurmināja.

–  Viņi jau arī zvanīja. Tētis teica, ka viņi būs vēlu. Ka viņam mobilais lādējas ārā. Un mamma savējo uz tusiņiem nekad neņem līdzi, to tak tu zini, – lēni un pacietīgi klāstīja māsa, vilkdama pirkstus gar gaismas slēdzi, prātojot, vai tomēr to nevajadzētu nospiest. Ralfs nevarēja saprast, vai māsas attieksme viņu kaitināja vai nē – viņš par viņi tomēr bija vecāks, un viņam tā arī vajadzētu uzvesties. Tāpēc viņš saņēmās, piecēlās no krēsla, kurā bija sēdējis un no kurienes bija pētījis ielu aiz loga, un, aizgājis līdz gaismas slēdzim, nospieda to.

–  Ēst gribi? – cenzdamies izklausīties pēc tēta, viņš jautāja.

–  Ēst? Ēst. Ēst! Ēst... – Podziņa dungoja un maziem palēcieniem apmeta apli apkārt virtuvei.

–  Ēstēstēstēstēst, – viņa visbeidzot nobēra un apsēdās uz spilvena, kurš bija nolikts pie istabas palmas.

–  Labāk kaut ko uzspēlēsim, – māsa paziņoja.

–  Mēs jau visu esam izspēlējuši, – atbilde atskanēja ar zināmu interesi, tomēr paslinki.

–  Ne jau tās spēles, kas plauktā, – Elza norādīja uz grāmatplaukta zemākajiem nodalījumiem, kur bija redzamas diezgan daudzas galda spēļu muguriņas. – Spēlēsim to, kā mamma un tētis tusējas.

Ralfs brīdi padomāja. Māsas ideja bija viņu pārsteigusi.

–  Nu, labi, kāpēc tad ne.

To tik vien mazajai spindzelei vajadzēja dzirdēt. Uzmetusi ašu skatienu virtuves iekārtojumam, viņa sāka brāli izrīkot.

–  Šos divus krēslus paņemsim un saliksim kopā ar atzveltnēm. Tu paņem savu skeitbordu, tā būs kā virtuve. Vai tā būs lete. Vai tā būs lete virtuvē... Nu, es nezinu! Es tak nevaru visu zināt. Vienalga, tā, un tagad mums vajag glāzes.

Ralfs nedaudz atrāvās no rosīšanās un kļuva nopietns.

–  Tu zini, tētim ar mammu nepatīk, ka mēs ņemam glāzes. Tās tak viņiem uzdāvināja... Nu... Tu zini... – Ralfs brīdināja.

–  Vai tad viņi tagad ir te, ko? Un vai tante Regīna arī ir te, pasaki man? – ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņai vajadzētu apmācīt akmeni reizrēķinā, jautāja Podziņa. Viņas acīs dega mazas uguntiņas: tas varēja nozīmēt kaut ko labu un arī kaut ko ne tik labu.

–  Nu, labi, – zēns piekrita. – Kas mums vēl vajadzīgs?

–  Hmm... Kaut kādi šķīvji. Mēs varētu šo to sagriezt mazos gabaliņos, salikt uz šķīvjiem, paņemt nažus un dakšiņas un tad izlikties, ka tas viss ir tā kā brančā vai kā tur to sauc.

Bērni sagrieza baltmaizi, sieru un vienu vārītu bieti, kas bija palikusi pāri no mammas gatavotajiem salātiem.

–  Un, protams, mums vajag arī saģērbties – kā uz tusiņu.

–  Es zinu! – Ralfs iesaucās un pēc pāris mirkļiem atgriezās, ietērpies pagājušā gada Helovīna tērpā: cilindrā un pārlieku lielā frakā. Tētis speciāli viņam tos bija piemeklējis kādā lietoto apģērbu veikalā. Tad, kad Ralfs ar Elzu devās pie kaimiņiem pēc saldumiem. Ralfa klavierskolotāja Priedes kundze pie savām namdurvīm viņu neatpazina un nodēvēja par ārkārtīgi patīkamu jaunu zēnu. Kaut gan pirms tam, klavierspēles nodarbībās, viņa bija nesaudzīgi paziņojusi, ka Ralfa īstā nodarbošanās būtu vistu ganīšana, nevis klavieru spēlēšana.

Atgriezies pie māsas, viņš pamanīja, ka Podziņa ir atklājusi jauno slēptuvi, kurā mamma noglabājusi lūpu krāsu. Tas bija priekšmets, kuram meitenes rokās labāk nevajadzēja nonākt, tāpēc mamma to mēdza noslēpt dažādās dīvainās vietās. Acīmredzot šoreiz slēptuve nebija bijusi gana veiksmīga... Piedevām galvā viņai bija vecmāmiņas cepure ar zilu puķi.

–  Labvakarr, kungz, – viņa nedaudz piesmakušā balsī dūdoja. – Neznāju, ka jūz arī ezat žai ballītē. – Elza mēģināja atbalstīties pret trauku plauktu, taču lakats, kurā viņa bija ievīstījusies, traucēja, un viņa apvēlās gar zemi. Ralfs izbijās, vai māsa nav savainojusies, un piesteidzās klāt viņai palīdzēt piecelties.

–  Neuzdraucieties par mani, kungz, ez ezmu iedzērusi pa daudz vī–īna, – viņa svepstēja, un brālim uz mazu mirkli ienāca prātā doma, vai Podziņa patiešām kaut kur virtuvē nav atradusi vīnu. Taču vecāki reti mājās turēja vīnu vai kādu citu pieaugušo dzērienu, ja nu vienīgi tētis mēdza ierasties mājās pēc darba ar pāris alus pudelēm, kuras viņš gādīgi sakārtoja ledusskapī, dažreiz pat aizmirstot par tām. Tad dažos darbdienu rītos no ledusskapja aizdurves mēdza atskanēt jautrs izsauciens: "O! Kāds pārsteigums! Alus pie rīta kafijas – kāpēc gan ne?" Taču pēc mammas skatiena tētis vienmēr saprata, ka ideja nav pārāk laba.

–  Jūs gan ātri paspējāt, – Ralfs centās spēlēt līdzi māsai, kura jau bija iejutusies lomā.

–  Vai drīkstu jums piedāvāt kādu gabaliņu... ēe... – viņš palūkojās uz šķīvjiem, kuros bija sakārtoti maizes, siera un biešu gabaliņi.

–  Kādu gabaliņu kaut kā briesmīgi smalka?

–  Jā, es tieži grribu ieņammāt kaut ko briezmīgi smalku, – atbildēja Elza, un viņas balss ar katru vārdu kļuva arvien zemāka un zemāka.

Kādu brīdi šņakarējušies ap briesmīgi smalko ēdienu, abi izdomāja, ka jāservē arī kāds padzēriens.

–  Es vēlētoz žampanieti! – uzsitot ar mazo dūrīti pa skeitbordu, kurš viņiem kalpoja kā galds, paziņoja Tālo Austrumu viešņa. Diemžēl arī it kā tik neliels trieciens pa galdu bija liktenīgs. Viena no Regīnas tantes glāzēm nokrita uz grīdas un saplīsa. Un, kā tas daždien mēdz gadīties, viņai sekoja arī otra, saplīstot tieši tajā pašā vietā. Pārsteigums nebija ilgs, to nomainīja slikta priekšnojauta. Bija dzirdams, kā durvju slēdzenē noskrapst atslēga, un tā darīja to, kas nu atslēgai ir jādara – slēdza vaļā durvis.

Nedz Ralfs, nedz viņa mazā māsa neko daudz nepaspēja saglābt, un tā nu tētis un mamma ieraudzīja savus bērnus, kas izskatījās kā no senatnīgām filmām. Tinoties pa savu lakatkleitu, Elza bija izsmērējusi mammas lūpukrāsu pa vaigiem, savukārt Ralfa cilindrs bija sašķiebies uz sāniem, it kā viņš jau būtu pārliecinājies, kāds šampanietis šim vakaram būtu pats piemērotākais. Pēc tam vecāku izbrīnītie skatieni pievērsās grīdai.

–  Regīnas glāzes, – secināja mamma.

–  Regīnas glāzes, kas mums bija, – pievienoja tēvs.

Abiem bērniem kaklā sariesās nepatīkami kamoli. Viņi nebija nekādi brēkuļi, bet šī reize izskatījās pēc tā, ka varētu būt jānobirdina arī kāda asara.

–  Neņemiet ļaunā, ja nu mēs kaut kā aizkavējāmies... Man steidzīgi jāpērk jauns telefons, galīgi netur baterija! – tētis teica, palīdzot mammai novilkt mēteli.

–  Telefons–šmelefons, varētu vispār sazināties, es nezinu, ar dūmu signāliem, vai, – purpināja mamma, kura acīmredzot par savas māsas dāvinātajām glāzēm pārdzīvoja vairāk nekā tētis.

–  Tātad jums te ir pašiem savs tusiņš, ja? – tēvs jautāja, pasniedzot Ralfam slotu.

–  Jā, šiz kungz mani ielūdza uz briezmīgi smalkām vakariņām, – balsij nedaudz drebot, bet tomēr drosmīgi, vēl arvien atrodoties savā lomā, atbildēja Elza.

Izskatījās, ka mammai gan būtu, ko par to visu pateikt, taču tad viņa ieraudzīja, cik rāda pulkstenis, un paziņoja:

–  Tā, ārprāts, cik vispār ir pulkstenis... Ralfu, satīri tās nabaga glāzes, iztīri zobus un marš gulēt! Un tu, cienītā, noslēpumainā svešiniece, – viņa pievērsās Podziņai, – Mana lūpukrāsa tev būtu jāaizmirst apmēram līdz vidusskolas pirmajai klasei.

Nobučojusi katru no bērniem, viņa devās uz savu istabu augšstāvā, savukārt tētis, iesviedis mutē gabaliņu vārītās bietes, noteica:

–  Neko teikt, tiešām, briesmīgi smalkas vakariņas!

– – –

Nākamajā dienā, pastaigājoties pa pilsētas parku, Podziņa iebakstīja brālim sānā un norādīja uz blakus esošo dīķi, kurā plunčājās prāvs pīļu pulciņš. Paraustījusi aiz jakas piedurknes, viņa lika manīt, lai viņš pieliecas zemāk.

–  Kādas smeķīgas pīlītez, – viņa iesēcās brālim ausī tai pašā aizsmakušajā balsī, kādā runāja vakarvakarā. – Ez labprrāt gribētu tādu seu uz šķīvīža, ar vārītām bietēm...

Ralfa sāka ķiķināt un nevarēja vien apstāties. Beigās smējās visi, mammu un tēti ieskaitot, kaut gan viņi nemaz nezināja šo smieklu iemeslu. Un tas jau arī nemaz nebija svarīgi.

Saruna ar Kreica kungu. INESE ZANDERE

•••••••••••••••••••••••••••••••••••

–  Neturi mani ar galvu uz leju, – sacīja Kreica kungs, kad Krišs izņēma viņu no kārbiņas.

–  Ar kuru galvu uz leju? – Krišs jautāja, aplūkodams kārti.

–  Ar to, kura ir uz leju! – atbildēja Kreica kungs.

Viņam bija divas galvas ar ūsām, bārdu un gariem matiem, divi kroņi un divi karaļa apmetņi. Bija redzamas arī divas rokas – tās turēja divus zobenus. Kaut kur zem apmetņa varbūt bija vēl divas, lai gan tās viņš slēpa. Taču Krišu nebija tik viegli apmānīt. Protams, ka rokas ir četras, jo viņam ir četri pleci, un pie katra pleca ir jābūt pa vienai rokai, prātīgi sprieda Krišs. Vēders Kreica kungam bija tikai viens, pa vidu starp abām galvām. Tam pāri stiepās gara ķēde. Bet kāju viņam nebija.

Viena no galvām patiešām atradās uz leju – tur, kur būtu jāatrodas kājām. Krišs aši pagrieza kārti otrādi.

–  Vai tā ir pareizi?

–  Protams, pareizi. Bet neturi mani ar galvu uz leju, – sacīja Kreica kungs.

Krišs atkal aši pagrieza kārti otrādi.

–  Es tevi pagriezu. Jau otro reizi. Vai tagad ir pareizi? – viņš teica.

–  Jā, tu mani pagriezi otrādi jau otro reizi, – piekrita Kreica kungs. – Arī tā ir pareizi. Bet neturi mani ar galvu uz leju.

Krišs samulsa un nosvieda kārti uz galda. Kreica kungs par to nemaz nekļuva dusmīgs. Nolikts guļus, viņš likās ļoti apmierināts.

–  Manām galvām ir vienādas tiesības, – viņš lepni teica. – Ja vienu galvu ilgi tur uz augšu, tā kļūst augstprātīga.

Kreica kungs līdzjūtīgi paskatījās uz Kriša vienīgo galvu un izskatījās karaliski norūpējies.

Krišs aptaustīja savu galvu. Tad viņš pieliecās, izbāza galvu starp kājām un, acis izbolījis, no apakšas uzlūkoja Kreica kungu.

–  Bet ja ilgi tur uz leju?

–  Tad kļūst zemprātīga, – brīdināja Kreica kungs.

Abas viņa galvas ar vienādām tiesībām gulēja uz galda līdzenās virsmas, un neviena tagad nebija ne zemāk, ne augstāk par otru.

–  Kāršu valdnieki ir neparasti taisnīgi, – Kreica kungs pavēstīja.

Krišs arī uzrāpās uz galda un apgūlās šaurajā brīvajā vietiņā blakus Kreica kungam, brāļa zeķei, kāršu kārbiņai, banāna mizai, diviem zīmuļiem, savai fingerborda rampai un gandrīz iztukšotai konfekšu tūtai.

–  Bet kāpēc tev ir vajadzīgas divas galvas? – viņš jautāja Kreica kungam.

–  Lai reizē domātu divas domas, – paskaidroja Kreica kungs. – Divas pilnīgi vienlīdzīgas un pilnīgi vienlaicīgas domas. Mēs, kārtis, esam daudz gudrākas par cilvēkiem. Cilvēkiem ir tikai viena galva, un viņi var domāt vai nu šā, vai tā. Vai arī no sākuma šā – un pēc tam tā. Bet mums ir divas galvas, un mēs domājam uzreiz gan šā, gan tā.

–  Kā? – jautāja Krišs, kam bija viena galva, tātad viņš bija cilvēks, nevis kārts.

Kreica kungs ar visām četrām acīm pašķielēja uz konfekšu tūtu.

–  Ja tev kāds prasa, vai tu gribi konfekti, tad tu vari domāt vai nu "paldies, nē…" –  iesāka Kreica kungs.

–  Jā! – teica Krišs.

–  Nē! Ne tik strauji! Tātad – tu vari domāt: "nē…"

–  Nē!!! Jā!!! – iebilda Krišs.

–  Nē, nē! – nepiekrita Kreica kungs. – Es tev paskaidrošu. Tātad – tu ar savu vienu galvu vari, piemēram, domāt: "Paldies, nē!" Saproti?

–  Bet es gribu domāt "jā", – teica Krišs.

–  Labi. Bet tad tev ir jābeidz domāt "paldies, nē" un jāsāk domāt "paldies, jā", – pacietīgi skaidroja Kreica kungs. – Vai arī otrādi. Kā vēlies. Vai nu šā, vai nu tā. Jo tev jau ir tikai viena galva.

–  Jā! – piekrita Krišs.

–  Bet es varu domāt "nē" un "jā" abus reizē, – lepojās Kreica kungs.

Krišs gribēja jautāt, vai tas, kurš domā reizē "paldies, nē" un "paldies, jā", dabū konfekti vai nedabū. Tomēr viņš to nepajautāja, baidoties, ka gudrajam Kreica kungam tāds jautājums varbūt liksies pārāk negudrs. Mirkli paklusējis, Krišs atkal ierunājās.

–  Divus "jā" reizē arī vari?

–  Protams, varu, – sacīja Kreica kungs.

–  Un tad tu dabū divas konfektes?

–  Hm, – teica Kreica kungs. – Domāšanai ar konfektēm nav nekāda sakara.

–  Pilnīgi nekāda? – pārvaicāja Krišs. – Ar ko tad tām ir sakars?

–  Ar runāšanu. Ar to, ko tu pasaki. Ja tev piedāvā konfekti, un tu saki: "Paldies, jā", tā ir konfekte. Viena galva – viena konfekte. Viena atbilde – viena konfekte. Bet ja nu tūtā ir divas konfektes…

No Kreica kunga apmetņa apakšas pēkšņi parādījās divas slepenās rokas, paķēra no tūtas divas pēdējās konfektes un atkal paslēpās.

–  Divas konfektes – tā ir rīcība, – teica Kreica kungs un valdonīgi iesmējās.

Krišs ielūkojās tūtā un pakratīja to, bet nekas neizbira. Kreica kungs bija rīkojies. Tūta bija tukša.

Kāršu valdnieki varbūt nemaz nebija tik taisnīgi. Tomēr Kriša sejā negaidot parādījās smaids.

–  Rīcībai divas galvas nav vajadzīgas, – viņš teica.

–  Ak tā? – izbrīnījās Kreica kungs.

–  Tu teici, ka jums, kārtīm, ir divas galvas un jūs domājat uzreiz gan šā, gan tā.

–  O, jā, – apstiprināja Kreica kungs, zem apmetņa nočaukstināja papīrīšus un iemeta katrā mutē pa konfektei. – Divas… pilnīgi vienlīdzīgas un pilnīgi vienlaicīgas… domas. Kā jau teicu, mēs, kārtis, esam daudz gudrākas par cilvēkiem, – viņš ar pilnu muti piebilda.

–  Bet vai jūs varat arī rīkoties uzreiz gan šā, gan tā?

Kreica kungs pārsteigumā norija konfektes veselas un gandrīz izlaida no rokām zobenus.

–  Kh-kh-ko? – viņš klepodams izmocīja.

–  Guļot nedrīkst ēst konfektes, lai neaizrītos, – teica Krišs un pabungoja Kreica kungam pa rūtaino mugurpusi. – Tā saka mana mamma.

Kreica kunga ūsas bija saslējušās un nošļukušas. Bet ne jau vienlaikus saslējušās un nošļukušas. Šobrīd divas no tām dusmīgi slējās gaisā, divas skumji šļuka lejup.

–  Vai tu vari konfektes reizē ņemt un neņemt? – Krišs neatlaidās.

–  Vienu vai divas? – Kreica kungs vēl mēģināja izlocīties.

–  Vienalga, – sacīja Krišs. – Cik nu to ir palicis.

Un viņš iestūma Kreica kungu atpakaļ kārbiņā pie citām kārtīm. Jo cilvēkam sava istaba reizēm ir jāsakārto.

Content

Nepareizie stāsti

Priekšvārds bez morāles. ILMĀRS ŠLĀPINS, INTERNETA ŽURNĀLA "SATORI" GALVENAIS REDAKTORS

Bizbizmārīte un zirneklis. BAIBA DĒĶĒNA

Kas Kur Kad. IEVA VIESE

Nepareizie dzīvesstāsti. ILMĀRS ŠLĀPINS

Vārds. JĀNIS JOŅEVS

Hohohohohohooo. ANETE KONSTE

Kurmis. LILIJA BERZINSKA

Pija negrib augt liela. LUĪZE PASTORE

Mamma un zaķītis. MAIRA DOBELE

Pēteris un Pēterītis. MĀRIS RUNGULIS

Knipis, Nātrīte, Padene un Stīvais. PAULS BANKOVSKIS

SOS pilna pļava gulbju. RASA BUGAVIČUTE

Tusiņš. TOMS TREIBERGS

Saruna ar Kreica kungu. INESE ZANDERE