Salnāja Mersede

Nezāļu karaliene

MERSEDE SALNĀJA

NEZĀĻU KARALIENE

.

DARBOJAS

Mārīte, pioniere Māte

Pionieri jaunie naturalisti, kolchoza bērnu Skaidrīte ) brigades locekļi

Tuziks konfektes

Usne, nezāļu valsts karaliene

Princis Vējagriķis, viņas dēls

V  i l k a z o b s, galvenais ministrs nezāļu valstī Balanda, pirmā galma dāma Pērkone, otrā galma dāma Kāpostmuša, galma padomnieks Kurmis, burvis

Pūce

N a u d u l i s

Pirmais plikstiņš , Otrais plikstiņš  galma sargi

Pele

Zvirbulis

Kviešu vārpa

Kukuruza

Cukurbiete

Brālīši Lini — zilacīši

.

PIRMAIS CĒLIENS

PIRMĀ AINA

Kolchoznieka mājas pagalms. Labajā pusē — neliela dzīvojamā mājiņa, kreisajā — žogs. Sis pats žogs skatuves kreiso pusi pārdala divās daļās. Otrpus žoga, ceļmalā, » jasmīna krūmi.

Priekšplānā, labajā pusē, kokos iekārts šūpuļtīkls, vairāk uz priekšu, rampas malā, — soliņš. Dibenplānā redzami kolchoza lauki saulainā vasaras rītā.

No kreisās puses uz ceļa uznāk trīs pionieri — Vilnis, Andris

un Skaidrīte.

Skaidrīte (rada uz mājas pusi). Te viņa slaistās! Andris. Tu, Skaidrlt, taisi brēku ne no šā, ne no tā … Skaidrīte. Ak, ne no šā? Dzīvoju tepat kaimiņos un man ir acis. Caurām dienām (tēlo) ar saulessargu un zaļām brillēm kā liela dāma! Andris. Izārstēsim.

Skaidrīte. Kur tu ņemsi tādas brīnumzāles? Andris (rāda kapli). Aiz rociņas pie darbiņa. Skaidrīte (smejas). Šito sliņķi? Pie darbiņa? Vilnis (apmet kūleni).

Skaidrīte. Beidz blēņoties!

Vilnis (lēkā). E, kur joki! Andris mācīs Mārai darbu!

Andris. Domā, neiemācīšu? Iemācīšu gan. Citādi visa mūsu labā apņemšanās — kaķim uz astes. Ar savu lauciņu netiksim galā.

Skaidrīte. Pavasarī tik rūpīgi iesējām … Taisni briesmīgi skatīties, kā tur nezāles sazēlušas.

Andris. Jā, kad nu lauciņš jākopj, tad mūsu kolchoza bērnu brigāde — kukū. Meklē nu. Viens kukaiņus ķer, cits (skatās Vilni) pats kā sienāzis lēkā, bet dažs …

Vilnis (pārstāj lēkāt). Re, re, es tikai pa jokam, bet šis tūlīt pamācības skaita.

Skaidrīte. Skat, zēni! (Ar žestu uz mājas pusi, no kuras iznāk padzīvojusi sieviete. Rokās viņai bļodiņa un prāvs siera gabals.) Māmiņa klāt! (Pavelk zēnus atpakaļ aiz kuplā jasmīnu krāma.) Tagad sāksies īsts teātris.

Māte. Mā-rīt, Mā-ru-līt! U-ūū! Kur tu esi noslēpusies, taurenīt? . .. Tur jau nāk mana skaistā krellīte! (No labās puses viegli tusnīdama uznāk Mārīte — patukla meitene, ģērbusies spilgtās, svētdienīgās drānās, ar košu saulessargu un tumšās saules acenēs. Rokās viņai grāmatiņa.)

Mārīte. Vai! Kā nokusu, vai! (Atmetas šūpuļtīklā.) Kāds karstums, ū!

Māte (aprauga meitas pieri, kaklu, muguru). Tu jau gluži sasvīdusi! Kur tu biji, mīlulīt, ka tā noguri? •

Mārīte. Mežā biju, mam.

M ā t e. Mežā!

Skaidrīte (zēniem). Nogurusi! Līdz mežam desmit soļu!

Mārīte. Mežā!

Māte. Ko tu tur redzēji?

Mārīte (lepni). Sēnīti. (Izņem no svārku kabatas.)

Māte (sasit plaukstas). Patiešām! Sēnīte!

Mārīte (pasniedz). Izvāri pusdienās zupu!

Māte. Ai, ai… kāda tu man čakla! Par pusdienām gādā. (Skatās uz sēni.) Bet tā jau, meitiņ, ar tārpiem …

Mārīte. Kad atradu, nebija.

Māte. Būs sametušies, kamēr nāci. Bet tagad iestreb nu piena ķiļķēnus.

Mārīte. Ķiļķēnus? Negribu!

Māte. Varbūt krējumiņu?

Mārīte. Krējumu — negribu.

Māte. Bet sieriņu taču gribēsi, tīri svaigs… ar ķimenttēm … Nu, pagaršo kumosiņu! (Bāž Mārītei mutē.)

Mārīte (spļauj). Fu, kāds sāļš! Fu! (Aizmet siera gabalu.) Lai peles grauž! Cik reizes neesmu sacījusi, to sāli liec ar mēru.

Māte. Bet es taču tik tikko .. .

Mārīte (mēdās). Tik tikko. Bet man pēc taviem ēdieniem tā jādzer, ka vēders uzreiz šitāds! Kas mani tādu resnu teātrī ņems?

Māte. Kādā teātrī?

Mārīte. īstā, Rīgas! Būšu aktrise!

Māte. Vai dieniņ! (Sasit plaukstas.)

Mārīte (rāda grāmatiņu). Es jau lomu mācos! Princese Gundega!

\ Māte. Princese!

Mārīte. Jā! Tāpēc ar ķiļķēniem vairs neuzbāzies.

Māte. Ko nu dot, ko ne…

Mārīte. Dod konfektes!

Māte. Pareizi, tētis vakar atveda. (Izņem no kabatas tūti.)

Mārīte (izrauj tūti, atver, izņem konfekti un lasa). Tuziks .. . (Ieliek mutē.) Pē! (Izspļauj, ēd otru konfekti.) Rotaļa! Tā gan gārda … šokolādes . . . Vakariņās nopērc vēl. (Atlaižas tiklā.) Mam, man te spiež! Iznes, lūdzu, spilvenu!

Māte. Vai, vai kāda tu man lellīte! (Ieiet istabā.)

Mārīte (šūpojas tiklā, ēd konfektes). Lellīte! (Dzied.)

Mamma teic: Tu lellīte, Mana skaistā krellīte. Kājas maziņas un rokas, Tāpēc strādāt lielas mokas.

M ā t e (iznāk ar spilvenu, un segu, paliek spilvenu Mārītei zem galvas). Čuči nu! (Noņem Mārītei brilles.)

Mārīte. Ko tu, mam? (Atņem brilles, uzliek uz acīm). Visām aktrisēm ir tādas brilles un saulessargs. Žurnālā redzēju. (Māte apsedz.) Nemetas vasaras raibumi. . . Fu, sasodītā!

Māte. Kas, meitiņ?

Mārīte. Vai neredzi? Muša! Padzenā, kamēr iemiegu!

Māte. Tišš, nešķīstenes, vai liksiet manai aktrisei mieru? Tišš, nešpetnās! (Dzied.)

Aija žūžū, lāča bērni, Aijā žū-užū, Pekaināmi kājiņāmi . . . Tišš!… Tišš! Tēvs aizgāja medu — tišš! Aijā, žū-užū, Māte — tišš, palasīti — Zū-ū-žū . . .

Aizmiga! Cuč mana princesīte. Es tikām aizskriešu (skatās uz lauku pusi), droši vien brigadieris jau baras. Vakarā salasīšu kārtīgas sēnītes, izvārīšu zupu… (Skatās Mārītē.) Nekas, paaugsies, būs man palīgs, bet tagad atpūtini kājiņas. (Atri aiziet uz labo pusi.) \

(Bērni pa vārtiņiem ienāk pagalmā.)

Skaidrīte (smejas). Nudien, baigā mamma! Audzina slinkuma lāpītāju.

Vilnis (teatrali kā meitene paklanās). Aktrise! Lūdzu!

Skaidrīte. Atradies jocīgais! Vai aktrisei nav jāstrādā?

Andris. Iemācīsim, iemācīsim arī aktrisei. (Strauji pie šāpuļtīkla, sakrata.) Ei, princese, celies augšā!

Mārīte (pa miegam). Vai tu tas esi, mans karali?

Vilnis (teatrali). Es, es, Gundega, tavs Brusubārda atnācis tevi par cilvēku padarīt.

Mārīte (atver acis, strauji pieceļas). Vai! Kā jūs mani nobaidījāt! Ko tad jūs te?

Andris. Gribam talkā aicināt.

Mārīte (pagalam izbrīnījusies). Ma-ni?

Vilnis. Kā tad! Tu taču ierakstījies mūsu bērnu brigādē!

Mārīte. Nu, mīļie, tas bija ziemā, vasarā jāatpūšas . . . Man ir mazasinība, jā-āī

Andris. Tu mazāk pa šūpuļtīklu gulšņā, gan asinība radīsies. Celies vien augšā!

Mārīte (uzvelk virs sevis saulessargu). Ne-varu! Goda vārds nevaru, tāda saule .. .

Andris. Kur tev atkal sap?

Mārīte (aptausta pie galvas, krūtīm). Te, goda vārds, ļoti… Pašā sirdī, nudien, nav joki.

Andris. Nudien, nav joki! Vai redzi mūsu lauciņu?

Mārīte (paceļas augšā, skatās). Es neko sevišķu neredzu!

Andris. Noņem brilles! (Dod Mārītei kapli.)

Skaidrīte. Lien laukā no spilveniem, princesīt!

Mārīte. Ā! (Nosviež kapli.) Apmānīt gribējāt? Izvilināt! Pie darba pielikt? Nu, tas jums, mīļie, neizdosies. Nē un nē!

Andris. Mārīt!

Vilnis. Nu ko tu ar aktrisi bez baltiem cimdiem runā?

Mārīte. Es sacīju nē, un cauri. Man jāmācās loma.

Andris. Kas par lomu?

Mārīte. Pati galvenā. (Rāda grāmatiņu.)

Andris. Princese Gundega? Tā mūsu skolā jau nospēlēta.

Mārīte. Ka nospēlēta? Kas to varēja nospēlēt bez manis?

Andris. Nospēlēja, kad tu ar mammu vēl dzīvoji pilsētā. Bet mums (paskatās bērnos, viltīgi pamirkšķina ar aci) gan ir viena pasaka, kur tev pati galvenā loma.

Mārīte. Jums? Kur tā ir? Dodiet, uz vietas dodiet!

Andris (apsēžas uz soliņa rampas malā, bērni ap to). Nu tad klausies! (Mārīte nosēžas viņam blakus.)

Mārīte. Stāsti, stāsti žiglāk!

Skaidrīte (sāņus). Sliņķi ar pasaciņām baro!

Andris. Reiz kādā kolchozā dzīvoja čakla kolchozniece, kas augu dienu strādāja tīrumā. Viņai bija meita. Cik skaista, tik slinka. Māte strādāja uz lauka, bet dūšīgā meita neko citu nezināja kā vien pie spoguļa spēlēt aktrisi, ēst konfektes un gulšņāt…

Mārīte. Fu, kas tad tā par pasaku! Nav ne prinču, ne karaļu!

Andris. Būs i prinči, i karalienes. (Paņem Mārīti pie rokas, pārējie seko Andrim zālē.) Nāc lejā zālē! Klausies un skaties uzmanigi… (Rāda ar roku uz skatuvi.) Rau, kādā jaukā dienā (skatuve satumst), kad slinkā mātes meita atkal gulšņāja, notika kas (skatuve lēnām iegaismojas) nedzirdēts. (Blakus tiklam sakustas konfekšu tūte, no tās izveļas konfektes Tuziks un Rotaļa.)

Rotaļa. O, kā notirpušas kājiņas!

Tuziks. Un man, domā, ne? Visu laiku tupēji uz manas kreisās. Skat, īkšķis greizs atspiedies.

Rotaļa. Tev jau no dzimšanas tāds greizs, tāpēc neesi cenā. Bet es — (viegliem solīšiem dejo uz priekšu un atpakaļ).

Tuziks. Vei, vei! Aktrise. (Rāda uz šūpuļtīklu.) Tur jau ar viena tāda guļ. Lellīte!

Rotaļa (raugās uz aizmigušo Mārīti). Ko citu darīt tādai skaistulei?

Tuziks. Skaistule tevi vakariņās apēdīs.

Rotaļa. Atradies gudrinieks! Skauž, ka paša brāli izbrāķēja?

Tuziks. Es? Ko tu zini par mani? Vēl padegune slapja.

Rotaļa. Jā, visas manas māsiņas pagalam.

Tuziks. Pamodīsies un muti atvērs kā tūti. Konfekti! Gribu konfekti!

Rotaļa. Un ņems un apēdīs.

Tuziks. Mani nu gan ne!

Rotaļa. Kāpēc tevi ne?

Tuziks. Hei, es protu pamanīties! Vai re, kādi man zābaki? (Sprigani, akrobatiski lec.) Kam tādi zābaki, to pat vējš pie biksēm nesatvers!

Rotaļa (skumji). Es nevaru pamukt! Man mazas kurpītes, īsi solīši.

Tuziks. Tev platākus nevajag! Bet es — hei! (Lieliem soļiem lec uz vārtiņu pusi.) Aiziet brīvībā! Sveika, kaimiņieni

Rotaļa. Pagaidi, Tuzik! Dod man ar vienu zābaciņu!

Tuziks. Hei! (Prom.)

Rotaļa. Aizjoņoja, garkājis! Pag, nosūdzēšu tevi Mārītei! Tad tu dabūsi, lielībniek! (Pie šūpuļtikla, modina Mārīti.) Skaistulīt, uhū! (Mārīte kaut ko noņurd.) Lellīt, princesīt, uhūf

Mārīte. Tišš! (Gaiņājas ar rokām.)

Rotaļa. Konfekte pagalam. Ј

Mārīte (strauji augšā). Mana?ļ(Tae/pēc tūtes.) Kas tas? … Tukša? Kur manas konfektes1 ? Kas iedrošinājies apēst manas konfektes? (Izkāpj no šūpuļtikla.) Kas tu tāda?

Rotaļa. Tava uzticamā draudzene, Rotaļa. Es zinu, kur Tuziks aizbēga.

Mārīte. Aizbēga? Kā viņš drīkstēja aizbēgt?

Rotaļa. Tam sava galva.

Mārīte. Kā viņš drīkst ar savu, ja ir mana? Noķeršu! Sadošu! (Ar uzvilktu saulessargu izskrien pa sētas vārtiņiem.)

Rotaļa (lēkā). Noķersim, noķersim!

Mārīte. Uz kuru pusi?

Rotaļa. Pagaidi… man mazas kurpītes. ..

Mārīte. Met nost tās savas kurpītes, saki — uz kuru pusi?

Rotaļa (griežas no vienas puses uz otru). Uz to. .. vai — to …

M ā r ī t e. Te nu ir zinātāja.

Rotaļa. Man maza galviņa.

Mārīte (atmet ar roku, iet prom).

Rotaļa. Pagaidi! (Seko Mārītei.)

Priekškars

INTERMEDIJA

No labās puses uzskrien Tuziks. Rampas malā sēž Kviešu vārpa, Zvirbulis, Pele. Pēdējā pūlas pavelt uz priekšu siera gabalu.

Zvirbulis. Cir-čir. Kur ta joz, Tuzik?

Tuziks. Pasauli apskatīt, varoņdarbus izdarīt.

Pele. PIk-pīk, tu nāc laikā, puišel.

Zvirbulis. Mūsu zemi lielas bēdas piemeklējušas.

Pele. Nelaime, nelaime! (Pamet ar galvu uz zvirbuļa pusi.) Savām acīm redzējis — pats Vilkazobs Mārītes kapli uz nezāļu valsti aizstiepis.

Tuziks. Kapli?

Pele. Nu nezāļu nekaunībai nebūs gala.

Tuziks. Vei, vei! Tik vien tās bēdas, Pelit? Tūdaļ aizjozīšu, kapli atnesīšu.

Zvirbulis. Neviens tev kapli miļu prātu neatdos. Kam kaplis rokās, tas valdnieks skaitās.

Tuziks. Hei! Man viss ir nieks! Teic: kur ir tā nezāļu valsts?

Pele. Kviešu vārpa ilgi ceļmalā guļ, visu zina . . .

Kviešu vārpa. Aizputējušas manas acis, ceļmalā guļot. Neredzu vairs ne saulīti uzlēcam, ne vakara zvaigznīti atspīdam. Bijuši labi bērni, paņēmuši groziņā. Izkūluši, samaluši, baltmaizītē izcepuši.

Tuziks. Pacieties, vecmāmiņ, pārnākšu, visu izdarīšu. Tikai teic: kur Vilkazobu satikt?

Kviešu vārpa. Bīsties, puišel! Cik ļauns, tik viltīgs. Tam krusttēvs ir pats burvis Kurmis.

Tuziks. Man kājas niez! Teic drīzāk, vecmāmuļ, kur šo valsti meklēt?

Kviešu vārpa (rāda uz priekšu). Kur ļaudis žēlojuši rokas, tur sākas nezāļu valstība.

Tuziks. Hei! (Grib skriet prom.)

Kviešu vārpa. Pagaidi, dēls, atceries, ko sacīšu! Kurmis ir kapli apbūris. Burvestība tik tad izgaisis, ja kapli ņems rokās tas, kas citu iaimes deļ tulznu nebīstas.

Tuziks. Es nebīstos!

Kviešu vārpa. Par sevi domāt nevar!

T u z i k s. Es nedomāju! Dzīvojiet, veseli! Hei! (Aizskrien.)

Kviešu vārpa. Aizskrēja ka vējš, kaut tik kā miets neatdurtos.

Zvirbulis (lēka). Cir-čir! Meitenīte nāk, meitenīte nāk! (Uznāk Marile, aiz viņas Rotaļa ar saulessargu. Mārīte gandrīz paklūp pie Zvirbuļa.)

Zvirbulis (satver spārnu). Cir-čir, kā sāp!

Mārīte. Ko kverni, nolāpītais, paša ceļa vidū? Tikko kāju neizmežģīju!. .. Sak, vai nemanīji manu Tuziku?

P e 1 e. Te viens ziķeris aizjoņoja.

Kviešu vārpa. No laba cilvēka nebēg.

Mārīte. Tev neviens neprasa, netīrā gružu vecene!

Kviešu v ā r p a. Es neesmu gružu vecene, es — kviešu vārpa, cilvēku bagātība.

Mārīte. Atradusi sevī bagātību! Ar savu pļāpāšanu tu mani aizkavē. Tikmēr kāds vēl manu konfekti apēdīs. Runā skaidri: uz kuru pusi Tuziks aizskrēja?

Rotaļa. Runā nu!

Kviešu vārpa. Vai, mēslos sēžot, var otram ceļu rādīt?

Pele. Pik-pīk! Es pakāpos uz sava siera gabala un redzēju: uz to pusīti aizlikās!

Mārīte. Tavs siera gabals? Nekaunīgā mele!

Rotaļa (pie siera). Mele! Mele!

Mārīte. Kur to nozagi? (Satver aiz astes.) Atzīsties, zagle! Vai no mana pieliekamā?

Pele. Atzīšos, tūdaļ atzīšos, tikai palaidiet asti! Šorīt… jūs neēdāt… un pati nomētāt… pie loga …

Zvirbulis. Cir-čir, kāda meitenīte!

Mārīte. Es visu varu!

Rotaļa. Visu var!

Mārīte. Es esmu Mārīte!

Rotaļa. Mārīte — lellīte. Pele. Tad ejiet taisni uz nezāļu karaļvalsti. Mārīte. Es pati zinu! Es visu pati zinu! (Uzvelk saulessargu un lepni paceltu galvu aiziet.) Rotaļa. Pati zin! (Ari prom.) Zvirbulis. Meitenīte, meitenīte. Kviešu vārpa. Lepnībā sirdi pazaudējusi.

OTRA AINA

Nezāļu karaļvalsti. Dibenplānā uz paaugstinājuma karalienes krēsls. Abās pusēs pils pīlāri. Priekšplānā, kreisajā pusē, liels cilindrveidīgs rezervuārs. Tas savienots ar sūkni, kura ratu smagi griež važās sakalti gūstekņi Ķukur uza, Cukurbiete un brālīši Lini — zilacīši. Sargs N a u d u l i s ar pletni rokā tos vērīgi uzrauga. Priekškaram veroties, dzirdami vaidi un nopūtas. Divi plikstiņi — nezāļu karaļvalsts karavīri ieved sagūstīto Kviešu

vārpu.

Pirmais p 1 i k s t i ņ š. Vel vienu notveram! Otrais plikstiņš. Būs rata griezēja. (Grūž Kviešu vārpu uz Nauduļa pusi.)

Kukurūza. Nelietis! \

Pirmais plikstiņš. Ū! Kas par mēli! (Otrajam.) Dzirdēji?

Kukuruza. Kviešu vārpiņ, žuburainīt, kā tn šai tumsā nokļuvi?

Kviešu vārpa. Aizputējušas manas acis, ceļmalā guļot. Neredzu ne saulīti uzlēcam, ne vakara zvaigznīti atspīdam … Brālīši 1 i n i. Ai nabaga māmiņ! Kviešu vārpa. Atnāca ļaunas būtnes (rāda uz plikstiņiem, kuri pie pils pīlāriem piestiprina baltu audeklu) sagrāba, sasēja, šurp atvilka.

Kukuruza. Tev nobrāztas kājas, vecmāmiņ.

Kviešu vārpa. Kājas sadzīs, bet sirds par netaisnību mūžam sāpēs.

N a u d u 1 i s. Diezgan tukšā kults! Ei, vecen, kusties! Veicīgāk!

Kviešu vārpa. Kam tā spalgā balss?

Kukuruza. Par vagaru pielikts mums Naudulis.

N a u d u 1 i s. Veicīgāk! . .. Neguliet! … Ei, tu, skrandaino! (Paceļ pletni pret Cukurbieti.)

Kukuruza. Izsūcējs!

Naudulis. Ko tu teici?

Kukuruza (noliecas pār Cukurbieti). Vai neredzi? Gluži nomocīta mīļā māsiņa Cukurbiete.

Naudulis. Lai neslinko!

Kukuruza. Ļauj atvilkt elpu!

Naudulis (nicinoši smejas). Atvilkt elpu, skaistulīt Kukuruza, varējāt savās mājās. Te nezāļu karaļvalsts (paceļ pletni).

Kviešu vārpa. Zinām, Nauduli, te valda nezāles. Bet pienāks mūsu diena … pienāks!

Naudulis. Diena? (Smejas.) Pie mums mūžīga nakts. Saproti?

Brālīši Lini (abi kori). Saproti, ar likteni aprodi.

Kukuruza. Nekad! Reiz šīs važas trūks.

Cukurbiete. Es nesagaidīšu . .. man spēki zūd.

Brālīši Lini. Saprotam, spēki zūd!

Kukuruza. Nedrīkst zust! Nezāles mūs pielikušas ratam, lai viņu labā no zemes dzīvības sulu sūknējam. Vai jūs saprotat, draugi?

Brālīši Lini. Saprotam, ar likteni aprodam.

Kukuruza. Mīļie brālīši, zilacīši, kur jūs tādi mazdūšīgi? Lai atgūtu brīvību, mums jādabū apburtais kaplis, ko Vilkazobs glabā.

(Lepni uznāk Vilkazobs — melnās, garās drānās. Viss viņa izskats

drūms un atbaidošs.)

Vilkazobs. Mans vārds tika pieminēts? Nauduli!

Naudulis (kareivīgi izslienas). Naudulis klausās.

Vilkazobs. Ko tas nozīmē?

Naudulis. Tieši kas, jūsu augstība?

Vilkazobs. Kā sauc nezāli, kas slinko?

Naudulis. Par mani to nevar sacīt, jūsu augstība. Mēs, nauduļi, dodam daudz sēklu . .. ilgi glabājam dīgtspēju.

Vilkazobs. Es šaubos, vai tu saglabāsi. (Pie rezervuārā.) Maz!

Naudulis. Ko es tur varu? Tie draņķi, jūsu augstība, dumpojas.

Vilkazobs. Ta-ā?

Naudulis. Paši redzat — nesūknē!

Vilkazobs (izrauj no Nauduļa rokām pletni). Kam tev tas? (Uzšauj ar pletni gaisā. Naudulis nokrīt ce(os.)

Naudulis. Žēlojiet, jū-su … augs-tī-ba . .. Žēlojiet!

Vilkazobs. Tev nevis mēle, bet mugura jātrin!

Naudulis. Centīšos, jū-su … augs-tī-ba .. .

Kukuruza (nicīgi). Nožēlojamais Naudulis!

Vilkazobs. Celies! Pat mūsu gūstekņi par tevi smejas. Līdz vakaram rezervuaram jābūt pilnam!

Naudulis. Tieši tā, pilnam!

V i l k a z o b s. Pielūko! Lai man nav jāsarkst mūsu augstā viesa Kurmja priekšā. Viņš ieradīsies drīz. X

Naudulis. Tieši tā, jūsu augstība, drīz. (Gūstekņiem.) Ei! Kustieties!

(Gūstekņi atkal sāk griezt ratu. Vilkazobs aiziet uz otru pusi, pievēršas abiem plikstiņiem.)

Naudulis (noskatīdamies aizejošā Vilkazobā). Kundziņš atradies! Uzkūlies nezin no kurienes tāds vilkazobs, sagrābis visus astoņus ministru portfeļus un mūs, nezāles, nu komandē . .. Bet vienu portfelīti Kāpostmuša tev jau atņēma. Ka tik neatņem arī pārējos! (Uz gūstekņiem, skali.) Kustieties! Veicīgāk! Viens, divi . .. viens, divi.. .

Vilkazobs (uz plikstiņiem). Ko jūs kā mušas plivināties?

Abi plikstiņi (kareiviski). Plikstiņi klausās.

Vilkazobs. Ko jūs darāt?

Pirmais plikstiņš. Galma padomnieks Kapostmuša pavēlēja, jūsu augstība . ..

Vilkazobs. Kas te ir galvenais noteicējs?

Pirmais plikstiņš. Protams, tas esat jūs, galvenais ministr.

Vilkazobs. Vai es jums pavēlēju šo lupatu izkārt!

Otrais plikstiņš. Galma padomnieks Kāpostmuša sacīja, ka tā esot iz-iz-kārtne, jūsu augstība.

Vilkazobs. Viņš ne velna nezin.

Otrais plikstiņš. Viņš patiešām ne velna nezin, jūsu augstība.

Pirmais plikstiņš. Galma padomnieks Kāpostmuša vienmēr liek darīt to, ko viņš pats nezin.

Vilkazobs. Uz izkārtnes taču jābūt uzrakstam. Saprotams?

Abi plikstiņi. Saprotams, jūsu augstība.

Vilkazobs. Nekā jūs nesaprotat! Kāpēc tur nav uzraksta?

Pirmais plikstiņš. Laikam tāpēc, ka nav uzrakstīts, jūsu augstība.

Vilkazobs. Vai man varbūt būs jāņem ota?

Pirmais plikstiņš (izņem, no krāsu spaiņa lielu otu, pagroza uz visām pusēm). Ta' velns, kā to dara? (Sniedz otu otram plikstiņam.)

Otrais plikstiņš. Es zinu tikai burtu A.

V i l k a z o b s. Nejēgas! (Paņem olu, it kā taisīdamies rakstīt, tad iemet to atpakaļ spaini.) Burtus vilkt nav mans pienākums! To var katrs pirmklasnieks . .. Lai parūpējas galma padomnieks Kāpostmuša … Ā, tur jau viņš nāk! Un mūsu galma dāmas — Pērkone un Balanda. >

(Ienāk Kāpostmuša. — pagalam tukls, pārmērīgi izgreznojies, aiz jostas — mazs portfetilis; aiz viņa Pērkone, gaišiem matiem, dzeltena ģērbā, sidraba šķidrautu uz galvas, Balanda — baltu parūku, spilgti zaļā tērpā.)

Kāpostmuša. Jūs esat še, augstība? Mēs visur izmeklējāmies …

Balanda (iztapīgi). Visur, visur, itin visur.

Vilkazobs (glaimīgi). Cik žēl, ka nezināju, daiļā Balanda.

Pērkone (Kāpostmušai). Daiļā! Veselu kilogramu pieneņu pūku sev uzbērusi.

Kāpostmuša. Cik izteiksmīga izkārtne! (Skatās izkārtajā audeklā.)

B a l a n d a. Jā, šīs krāsas, krāsas, krāsas!

Vilkazobs (sānis). Kāpostgalvas! (Skaļi.) Tur nav nekā!

Kāpostmuša. Kā? Nav nekā? Jocīgi, bet man likās …

Pērkone (smejas). Bet es uzreiz redzēju! Nav nekā.

Balanda (Pērkonei paklusu). Slieka!

Vilkazobs (Kāpostmušai). Bet jūs … es nesaprotu . .. tādā vēsturiski svarīgā brīdī, kad gaidām viesos mūsu dārgo draugu Kurmi.

Pirmais plikstiņš (uz otro). Draudzība! Izdevīga tikai (pamāj ar galvu uz Vilkazoba pusi) šim pašam! Krustdēls!

Kāpostmuša. Piedodiet, augstība, es visādi cenšos, es visnotaļ pūlos viņas gaišības karalienes Usnes labā …

Vilkazobs (ironiski). Ak, protams (rāda uz portfeli), jums mūsu valstī nu zinību lietas piešķirtas.

Balanda (čukst Vilkazobam). Viņš ir intrigants! Sargieties! Viņš nolūkojis vēl vienu portfeli, grib atņemt jums varu, varu, varu.

Vilkazobs (skūpsta Balandai roku). Pateicos jums, mūžīgi uzticamais kalps.

Pērkone (Kāpostmušai). Viņš skūpsta Balandai roku. Turiet acis vaļā, draugs!

Kāpostmuša (mirkšķina savas mazās ačeles). Visnotaļ cenšos. (Apslēpj žāvas.) Ja-ā, karaliene lika, lai jūs tur attiecīgi uzrakstāt (rāda uz izkārto audeklu).

Vilkazobs (pie sevis). Lika?! (Kāpostmušai.) Piedodiet! Bet kas īpaši būtu rakstāms?

Kāpostmuša. Nu, sacīsim, tā … kas šī par valsti. Ā! (Nožāvājās, atlaižas krēslā, sak snauduļot.) Kā noguru … šis dienesta padarīšanas … vai-ī!

Vilkazobs. Un tādi karalienes uzticību bauda? (Kāpostmuša krac.) Gulšņa! Pats neko nejedz, bet varu tīko … Nauduli!

Naudulis (kareiviski). Naudulis klausās.

Vilkazobs (iečukst kaut ko ausi).

Naudulis (Kukuruzai). Nāc šurp, skaistulīti Parādi nu savu gudrību. Veiklāk, veiklāk!

Kukuruza. Kad kājas sasaistītas, solis lēns. (Viņai tiek atraisītas rokas un pasniegta ota.)

Vilkazobs. Raksti. Laimīgo karaļvalsts! Labi glīti.

(Kukuruza raksta uz audekla: Apspiesto karaļvalsts.»)

Vilkazobs. Kas tas par ķeburu?

Kukuruza. Tā jūsu valsts.

Pērkone (aplaudē). Ģeniāli!

(Kukuruza paiet sāņus.)

Vilkazobs. Hm, nekas! (Naudulim.) Dubultporciju vakariņās iedod … no Vilkazoba — neaizmirsti pasacīt.

Naudulis (kareiviski). Tieši tā, neaizmirsti pasacīt.

Pērkone (žāvājas). Man ar nogurums mācas virsū. Piedodiet! (Paklanās un aiziet.)

Balanda (uz krācošo Kāpostmuša). Viņš karalienes cieņu izpelnījies.

Vilkazobs. Nu, nu?

Balanda. Es dzirdēju, jums atņemšot vēl vienu portfeli — sēklu lidināšanas lietas.

Vilkazobs. Man atņems? Lai tik pamēģina!

Balanda. Jums taču paliek vesels pusducis.

Vilkazobs. Es redzu — jūs esat gudra un viltīga.

Balanda. Vai arī pret jums?

Vilkazobs (noskūpsta Balandai roku). To neesmu teicis. (Lietišķi.) Man ir plāns. Jums jāprec princis, tad visa valsts mūsu rokās . ..

Balanda. Princis Vējagriķis? Vai dieniņ, tam prātiņš uz dadža lapas aizmirsies!

Vilkazobs. To princim var piedot.

Balanda. Ne visu. Viņš sācis skatīties uz Pērkoni . . . Pērkoni.

Vilkazobs (pasit knipi). Tā? (Pēkšņi.) Jums laiks atpūsties. Jūs sākat vīst.

Balanda. Kā jūs uzdrošināties! To es jums nepiedošu! (Atri aiziet.)

Vilkazobs. Prom gan tā vecmeita. Ei, plikstiņi!

Abi plikstiņi (reizē). Plikstiņi klausās.

V i l k a z o b s. Es pavēlu sameklēt visskaistākās puķes, kādas zemes virsū zied, un nodot visskaistākai galma dāmai Pērkonei. No Vilkazoba — neaizmirstiet pasacīt.

Balanda (atgriezusies, sānis). Re, ko izdomājis, viltnieks!

Plikstiņi (reize). Tieši tā, neaizmirst pasacīt! (Abi aiziet.)

Balanda. Pagaidi, tu nezini, kas ir Balanda. Es tevi izmācīšu, kā par mani smieties. (Aiziet.) f

(Aiz skatuves troksnis. Tuzika balss: Laidiet vaļā!. . . Es meklēju Vilkazoba valsti!)

Vilkazobs. Kas tas par troksni?

Naudulis. Jauns gūsteknis, augstība. Kāda neredzēta būtne. (Abi plikstiņi ieved sagūstīto konfekti — Tuziku.)

Tuziks (veikli izraujas no plikstiņiem, jautri). Spēlēsim nu vistiņas, tēva dēli. (Plikstiņi mēģina notvert. Tuziks veikli izvairās.) Ehei! Gandrīz zīle rokā, tomēr mednis kokā . .. He! Kādam tēvam bija divi dēli, ak manu dieniņu, abi — plikstiņi!

Vilkazobs. Patiešām neredzēta būtne! (Pamāj plikstiņiem, tie pārstāj Tuziku ķert.) Kas tu esi, balamute tāds?

Tuziks. Bet kas tu? Putnu biedēklis?

Vilkazobs. Puišel, pievaldi mēli, lai mugurai nav jāmaksā.

Tuziks. He! Kur ņemsi tādu rīksti? Man vējš papēžos.

Vilkazobs. Pie mums tālu ceļu tavs vējš nepūtīs.

Tuziks. Ja tu tā biedē, tik briesmīgi nav. Saki labak, uz kuras auss Vilkazobs guļ?

Vilkazobs. Kam tev tas?

Tuziks (rāda čiekuru). Otrā ielikšu čiekuru, lai nedzird.

Vilkazobs. Tu, puišel, gribi būt pārdrošs.

Tuziks. He! Kamēr šis gulēs, es paņemšu apburto kapli.

Vilkazobs. Ko-o? Tu zini par kapli? (Apskatās apkārt, vai kāds nav dzirdējis.)

Tuziks. Par to jau visi zvirbuļi augšā čivina. Vilkazobs nozadzis, Kurmim licis noburt, mazā šķirstiņā ieslēdzis.

Vilkazobs. Muti! (Paveļoši plikstiņiem.) Grabiet ciet! Tas spiegs un ienaidnieks!

(Plikstiņi metas uz Tuziku, kas cenšas izbēgt.) Nauduli! Ķer to aiz zābakiem!

Naudulis ar plikstiņu palīdzību satver Tuziku.

(Uznāk Mārīte un Rotaļa.)

Rotaļa. Tur viņš ir.

M ā r īte. Tuzik, tūdaļ nāc mājās!

Tuziks. Acis jau ietu, bet zābaki neklausa.

Mārīte. Kas uzdrošinās … manu konfekti! Tā ir mana! Atraisiet un atdodiet! Uz vietas!

Vilkazobs. Kas tu tāda esi, ja iedrošinies pavēlēt?

Mārīte. Nav jūsu daļa!

Vilkazobs. Oho, pārāk augstu noti esi uzņēmusi, skuķēn! (Rāda uz Tuziku.) Te jau viens mēģināja.

Mārīte. Atdodiet. .. vai arī pati paņemšu.

Vilkazobs. Sargies!

Mārīte. Es vienmēr daru, ko gribu. Esmu Mārīte. (Gūstekņi sakustas.)

Rotaļa. Viņa ir Mārīte.

Kukuruza (uz saviem biedriem). Raugiet, sliņķe Mārīte! Aizaudzējusi lauciņu ar nezālēm. Rotaļa (dzied, atdarinot Mārīti).

Mamma teic: Tu lellīte, Mana skaistā krellīte.

Vilkazobs. Bet es — Vilkazobs! (Izrauj zobenu, sāņus.) Skuķa rokas var noderēt krusttēva Kurmja ēzei.

Tuziks. Vei, vei! Kam esmu uzdūries! Tas tas zobs!

(Uznāk karaliene Usne, prāva sieva kuplā, greznā tērpā, galvā kronis, aiz viņas princis V ē j a g r i k i s, garš un tievs kā zīmulis, viņus pavada Pērkone un Balanda. Pērkone modina Ķāpostmušu.)

Karaliene Usne. Es dzirdēju te Mārītes vārdu. Vilkazobs. Šis bezkaunīgais skuķis tā uzdodas, jūsu augstība.

Karaliene Usne. Palaikam jūs mīlat stiprus vārdus, dārgo ministr. Tu esi Mārīte? Nāc tuvāk, nāc vien! (Kad Mārīte pienāk, karaliene noglāsta tai galvu un noskūpsta pieri. Klātesošie sačukstas.)

Pērkone (Kāpostmušai). Ko tas nozīmē?

Kāpostmuša. Neticams sapnis!

Pērkone. Stājieties taču!

Mārīte. Jūs esat karaliene?

Karaliene Usne. Karaliene Usne.

Mārīte. Un jūs mani uzņemat kā mājās?

Karaliene Usne. Labi draugi labi jāuzņem.

Pērkone (Kāpostmušai). Dzirdējāt?

Kāpostmuša. Iekniebiet man sānā, lai zinu, ka neguļu.

Pērkone. Veltīgi! Jūs pārāk nobarojies!

M ā r ī t e. Kā jūs zināt, kāda esmu?

Karaliene Usne. Pēc darba katru vērtē.

Mārīte (novelk). Dar-ba?

Rotaļa (dzied). Kājas maziņas un rokas,

Tāpēc strādāt lielas mokas. Karaliene Usne. Pareizi, tu, Mērīt, mūsu labā esi daudz darījusi.

Mārīte (vēl pārsteigta). Es?

Karaliene Usne. Galma padomniek, Kāpostmuša, cik tālu profesors Kāpurs ar vēstures rakstīšanu par (pret Mārīti) mūsu dārgās viešņas nopelniem nezāļu karaļvalsts uzplaukuma veicināšanā?

Kāpostmuša (paklanās karalienei). Profesors Kāpurs (atkal paklanās), augsti godātā ekselence, jau nošpikojis, tas ir, pārrakstījis glītrakstā no profesora Melnplaukas veselu burtnīcu, un katra lapa tajā beidzas ar (paklanās Mārītei) mūsu augsti godātās viešņas slavinājumiem. Profesori pamatīgi iedziļinājušies mūsu viešņas brīnišķīgā slinkuma pētīšanā … (paklanās Mārītei).

Karaliene Usne. Esmu apmierināta. (Vilkazobam.) Profesoriem izsniegt pa ordenim.

Vilkazobs. Tiks izpildīts, gaišība.

Karaliene Usne. Bet ko dara mūsu dzejnieki?

Vilkazobs. Jau izdotas divpadsmit grāmatas, iespiež — trīspadsmito. Tajās panti par viscildenāko īpašību, kāda vien var būt — par brīnumdaiļo slinkumiņu.

Pērkone. Patiešām tās ir brīnišķīgas dziesmiņas! (Nedabīgi augstā balsī dzied.)

Slinko, slinko, nekusties, nekusties, Lai no krāsns nenovelies, nenovelies …

Karaliene Usne (piebalso). Nenovelies, nenovelies. Esmu apmierināta. Pa ordenim.

Princis Vējagriķis (jūsmīgi sit plaukstas). Man patīk!

Karaliene Usne. Mana tauta! Mums sākusies liela diena, pati Mārīte pie mums ieradusies.

Princis Vējagriķis. Man patīk!

Karaliene Usne. Nāc, meit, sēdies man blakus!

Mārīte. Es? … Šajā augstajā krēslā? (Apsēžas.)

Rotaļa. Esmu tava draudzenīte! Neatstāj .. . citādi vēl apēdīs!

Mārīte. Neraudi! Tu esi manējā. Un Tuziks ari! (Tuziks tiek atbrīvots.)

Vilkazobs. Un Tuziks arī?

Tuziks (sāņus). Nevar saprast: vai tik, no vilka bēgot, nebūšu lācenei uzkritis?

Princis Vējagriķis (uz Mārīti). Man patīk.

Karaliene Usne. Man arī, dēls.

Princis Vēj agriķis. Patīk precēt.

Pērkone. Bet es?

Princis Vējagriķis. Man nepatīk.

Pērkone (saļimst). Vai .. .

Balanda. Priecājies nu, dzeltenā slieka!

Karaliene Usne (Mārītei). Ko tu saki, meit?

Mārīte (sasit plaukstas). Es dabūšu īstu princi?

Karaliene Usne. Un šo karaļvalsti piedevām. Te» jāsaka tikai jā, un mēs tevi kronēsim!

Mārīte. Es būšu karaliene?

Karaliene Usne. Nezāļu karaliene.

Mārīte. Karaliene! Pati galvenā loma! Bet kā tad jūs?

Karaliene Usne. Man gadi jau pāri valdīšanai… Tev nu būs jāpārņem visas valsts lietas, visi portfeļi. (Rāda uz Vilkazobu.)

Mārīte. Visi portfeļi! Un es varēšu darīt ar tiem, kā man patīkas.

Karaliene Usne. Varēji.

Mārīte. Cik jauki! Vienu es dāvināšu Rotaļai, viņa ir mana draudzenite.

Pērkone (Vilkazobam). Dzirdat, jau jūsu varu dala?

Mārīte. Otru — Tuzikam, ja viņš mani klausīs. (Vējagriķim.) Vai tu ar vienu gribētu?

Princis Vējagriķis. Man patīk!

Mārīte. Ja tev tā patīk, došu divus.

Karaliene U s n e. Es redzu, tu esi cienīga, lai būtu karaliene. Ko tu saki, mans bērns?

Mārīte. Es saku — jā!

Karaliene Usne. Galvenais ministri Vilkazob, es paveļu visā valstī izsludināt svētkus. Mēs kronējam karalieni Mārīti.

Vilkazobs (paklanās). Jūsu pavēle tiks izpildīta. Karaliene Usne (Pērkonei). Tu ietērp viņu visskaisstākās svētku drānās.

Princis Vējagriķis (sit plaukstas). Man patīk! (Atskan svinīgs maršs. Karaliene Usne, princis Vējagriķis, Mārīte, Tuziks un Rotaļa, plikstiņu pavadīti, atstāj skatuvi.)

Kāpostmuša (nožāvājas). Uh, kā esmu noguris… (Aptausta vēderu). Tāds kā tukšums šajā apvidū . . .

(Naudulis no rezervuārā pielej lielus kausus ar sutu un pienes Kāpostmušai un Vilkazobam.)

Kāpostmuša. Laba gan! (Izdzēris nožāvājas.) Vilkazobs. Ko sakāt par mūsu jauno karalieni? Kāpostmuša (žāvājas). Pagulēsies… padomās… (Krēslā guļ.)

(Uznāk Balanda ) Vilkazobs. Tam gan labi!

Balanda (Vilkazobam). Bet jums? Vairs miegs nenāk? Portfelīši — pagalam gan? Vilkazobs. Klusējiet! Balanda. Var palikt pavisam bešā, bešā.

Priekškars

OTRAIS CĒLIENS

INTERMEDIJA

Patumša, iezaļgana gaisma. No kreisās uznāk V ilkazob s, no labās Pērkone. Vilkazobs nes iedegtu lākteni.

Vilkazobs. Kas nā^iķ?

Pērkone. Tā es .. . Pērkone.

Vilkazobs. T-ss, es gaidu jūs, visudaiļākā. Šurpu!

(Abi aiziet. No otras puses uznāk Mārīte un abas konfektes.)

Mārīte. Beidzot nu tā dzeltenā ragana ir prom! Vai, kā gribu ēst! Kaut vienu ķiļķēniņu!

Rotaļa. Varbūt tur tai lielajā mucā atradīsies kāds ēdamais.

Mārīte. Derētu paskatīties!

Rotaļa. Man mazi solīši, man zvaniņi skan . . . Uzmodināšu sargus. Ei, Tuzik, aizjoz!

Tuziks. Aizjoz! It kā man prātā — ķiļķēni.

Mārīte. Bet es ļoti gribu ēst!

Rotaļa. Tu dzirdi, Tuzik: viņa ļoti grib.

Tuziks. Nu, ja ļoti grib, lai pati sameklē.

Mārīte. Tev mani jāklausa. Esmu karaliene! R o t a ļ a. Viņa ir karaliene! Tuziks. Vei, vei! Nezālēm! Bet ne man — hei! M a r ī t e. Kur tu ej? Stāvi! Uz vietas stāvi! Tuziks. Nav laika. Man kaplis jāatrod. (Veikli prom.) Mārīte. Kam viņam kaplis? Rotaļa. Atkal kādu joku palaidīs! Mārīte. Joku! Ar kapli taču strādā! (Uz labo pusi.) Pag, tur tie nemaz neguļ, tikai griež un griež to jocīgo ratu. (Labajā pusē.)

Rotaļa. Ei, ko jūs darāt? Balss. Sulu spiežam. Mārīte. Kādu sulu? Balss. Dzīvības sulu.

M ā r ī t e. Nu gan dulni! Lauciņā viss panīks! Balss. Lauciņš aizlaists, nezālēm pārņemts! Mārīte (Rotaļai). Te nu ir Andrītis! Bērnu brigāde! (Uz labo pusi.) Kad atgriezīšos mājās, pastāstīšu pionieru vadītājai, gan Andrim sados, kā nākas.

Balss. Kad tu atgriezīsies, vai-īī! (Stiepts vaids.) Mārīte (Rotaļai). Tūdaļ nevar skriet! Rīt mani kronēs, kleitu jau pielaikoja.

Rotaļa. Kleitu pielaikoja.

Mārīte. Hm, bet lauciņš aizlaists … un Tuziks meklēja kapli . .. Es taču varētu pavaicāt karalienei Usnei!

(Uznāk Pērkone.)

Pērkone. Jūs?

Mārīte. Kā nokļūt pie karalienes Usnes? Pērkone. Tādā stundā visas durvis slēgtas. Mārīte (Rotaļai). Var jau pagaidīt rītu. Rotaļa. Var pagaidīt.

(Visas trīs aiziet.)

TREŠĀ AINA

Notiek turpat, kur iepriekšējā aina. Plikstiņi rotā pils zāli svētkiem. Uznāk Vilkazobs. Viņš ko meklē.

Vilkazobs (uz plikstiņiem). Ei, jūs! Vai neredzējāt galma dāmu Pērkoni?

Pirmais plikstiņš. Tieši tā, nupat redzējām.

Otrais plikstiņš. Aiznesa zaļo kronēšanas mēteli.

Vilkazobs. Jau aiznesa?

Pirmais plikstiņš. Tieši tā, aiznesa.

Otrais p 1 i k s t i ņ š. Un augsto kroni ar, jūsu augstība.

Vilkazobs. Kroni ar? (Var redzēt, ka št vēsts tam nav patīkama. Viņš nervozi staigā uz priekšu un atpakaĻ) Un kroni ar!

Pirmais plikstiņš. Tieši tā.

Vilkazobs (pēkšņi uzkliedz). Ko stāvat kā sālsstabi? Jums tikai gulšņāt!

Pirmais plikstiņš. Augstība, mēs vel neesam tik tauki. '

Vilkazobs. Mazāk muldēt!

Abi plikstiņi (reizē). Tieši tā, mazāk muldēt. (Vilkazobs uz durvju pusi, tur apstājas, it kā ko gaidītu.)

Pirmais plikstiņš. Varu saderēt — Vilkazobam kas padomā.

Otrais p 1 i k s t i ņš. Kurā druvā nu mums būs jākaujas?

Pirmais plikstiņš. Muļķi! Augstmaņi paši viens otram gatavi galvas noraut.

Otrais plikstiņš. C-sss! Ne tik skaļi! Vai tu, trakais, gribi, lai tevi pie sūkņa pieliek?

Pirmais plikstiņš. Jā, no Vilkazoba var visu sagaidīt. Pirmīt Zvirbulis čivināja, ka (uz Vilkazobu) šis kādai meitenei kapli nocēlis.

Otrais plikstiņš. Kapli? Nemuldi nu!

P i r m a i s plikstiņš. Lai mani ar visām saknēm izrauj, ja es …

Otrais plikstiņš. Tad mums beigas!

Pirmais p l i k s t i ņ š. Un ko tu domāji? Ja vecā Usne atņem šim vēl vienu portfeli, Vilkazobs var traki noskaisties.

Otrais plikstiņš. Pagalam gan! Vai, vai. ..

Pirmais p l i k s t i ņ š. Ko nu vaidi. Apdomā ar prātu. Ko šis iesāks, ja nošņāps mums galvas? Kungs bez kalpiem nevar iztikt.

Otrais plikstiņš. Tu domā?

Pirmais plikstiņš. Vai re, ci'k viņš nemierīgs! Nezina, kas par zāli būs jaunā karaliene. (Abi aiziet. Uznāk Pērkone, rokās viņai gaiši za[š plīvurs.)

Vilkazobs. Beidzot!

Pērkon e. Vai bijāt pie Kurmja?

Vilkazobs. Nupat no turienes.

Pērkone. Ar padomu un viltību?

Vilkazobs (piekrītoši pamāj ar galvu). Kurmja padoms 'kalpos mums.

Pērkone. Uzmanīgāk, augstība. Sienām ir ausis. (Bailīgi skatās apkārt.)

Vilkazobs (izņem no azotes greznu lādīti).

Pērkone. Jūs esat varonis!

Vilkazobs. Kad kurpe spiež, katrs meklē izeju. Tagad jārīkojas žigli. (Izņem no lādītes kapli.) Raugiet!

Pērkone (ieraudzījusi kapli, iekliedzas). Ai! Man bail!

Vilkazobs. T-sss! Ja mūs izdzirdēs. . .

Pēr'kone (dreb). Ba-i-i-l… Lieciet nost!

Vilkazobs. Jūs vēlējāties šajā krēslā sēdēt?

Pērkone. J-jā . .. bet (uz kapli) bail.

Vilkazobs. Saņemieties taču!

Pērkone. Es zinu gan, cik mūsējo no tā . . .

Vilkazobs. Sacīju — saņemieties! Raugiet! Es nebīstos nemaz.

Pērkone. Jūs patiešām esat īsts varonis! Hi-hi-hī! Visi (uz kapli) stāsta bīstams, bet jūs . . .

Vilkazobs. Vienam bīstams, otram nīstams, bet trešam (met gaisā, satver) — hoplā!

Pērkone. Hoplā! Hi-hi-hī!

Vilkazobs. Hoplā tam, kam kūmos kurmis. Tas burvestībās pats lielākais no meistariem.

Pērk o n e. Vai te ar (rada uz kapli) Kurmis pirkstu pielicis?

Vilkazobs. Tādu ziņu no lielgabala nešauj! Muti ciet!

Pērkone. Es varu arī mēli norīt.

Vilkazobs. Tad klausāties: šī skaistā mantiņa steidzīgi jānogādā skuķa kambarī.. . zem spilvena.

Pērkone. Hi-hi-hī! Nu gan ies vaļā!

Vilkazobs. Pirms sāksies kronēšana, par kapli paziņosim 'karalienei Usnei.

Pērkone. Hi-hi-hī! (Lēkā, sit plaukstas.) Cik gudri kurmis izdomājis!

Vilkazobs. Ar mēru, daiļava. Var izmežģīties kāja.

Pērkone. Gudri! Ģeniāli! Es tikšu šajā krēslā!

Vilkazobs. Ja noprecēsiet princi… bet visus, it visus portfeļus ar varu — man!

P ē r k o n e. Ak Vilkazob, labais, uzticamais draugs! Nekad jūs neaizmirsīšu! Nekad!

(Atskan muzika. Svinīgā gaitā uznāk abi plikstiņi ar vairogiem.)

Abi plikstiņi (reizē, skaļi). Karaliene nāk! (Pūš fanfaras.) /

Vilkazobs (dod Pērkonei kapli). Veikli!

Pērkone (paņem un ātri dodas prom, kaplis izkrīt no rokām). Ai! (Paceļ un aizskrien.)

(Uznāk karaliene Usne galma dāmas Balandas pavadībā. Aiz viņām Mārīte svētku tērpā. Viņai blakus Vējagriķis. Aiz viņiem Kāpostmuša. Visi atsēžas. Mārīte — karalienes krēslā.)

Karaliene Usne. Šodien mūsu karaļvalstī lieli svētki. Kronējam jauno valdnieci.

Princis Vējagriķis (jūsmīgi). Man patīk!

Mārīte. C-ss, kad lieli cilvēki runā, bērniem jāklusē.

Princis Vējagriķis. Man nepatīk.

Karaliene Usne. Visā valsti izsludinu svētkus. Lai skan muziķa un dziesmas! Līksmojieties, mana tauta, mani draugi!

Princis Vējagriķis. Man patīk!

(Atskan muziķa. Uznāk Rota ja un sāk dejot. Pēc dejas iestājas

klusums.)

Karaliene Usne. Kāpēc tāds klusums? Kur dziesmas? Balanda. Man, jūsu gaišība, nav dziedamās rīkles, rīkles, rīkles.

Karaliene Usne. Vai tad mūsu laimīgajā karaļvalstī nevienam pašam nav dziedamās rikles?

Kāpostmuša. Jūsu gaišība, man ir… bet aizmirsies, kā uzņemt meldiņu.

Karaliene Usne. Vilkazob, ko tas nozīmē? Vilkazobs. Tas nozīmē, ka klusums vēstī vētru. Princis Vējagriķis. Man nepatīk. Karaliene Usne. Jūs runājat kā slikts dzejnieks un tāpēc mūs visus garlaikojat. (Balandai.) Kur plīvurs? Kroņi? Sākam kronēšanu!

(Atskan fanfaras. Ienāk Pērkone ar plīvuru. Kāpostmuša uz samta spilventiņa tur divus zelta kroņus. Karaliene Usne uzliek Mārītei un Vējagrikim galvā kroņus.)

Vilkazobs (karalienes Usnes priekšā nometas ceļos). Ja būšu melojis kaut vienu vārdu (noliek savu zobenu), mans gods un dzīvība zem jūsu kājām. Karaliene Usne. Runājiet!

Vilkazobs. Karalien, pirms dodat svētību, lūdzu uzklausīt savu uzticamo galma damu Pērkoni. Karaliene Usne. Kas tev sakāms? Pērkone. Lūk, to es atradu zem viņas (uz Mārīti) spilvena!

Karaliene Usne. Kaplis? … Nevar būt! Princis Vējagriķis. Man nepatīk! Kāpostmuša. Es jūtu trūdu smaku. Vilkazobs. Par trūdiem mēs būtu pārvērtušies, ja šī (uz Pērkoni) uzticamā dāma …

Mārīte (sniedzas pēc kapļa). Kur es to… Tas taču mans!

Vilkazobs. Jūs dzirdat! Pati atzīstas!

Mārīte. Es vakar sētā nosviedu. Atdodiet! Uz pēdām atdodiet!

Rotaļa. Jums saka: atdodiet!

Tuziks (sniedzas pēc kapļa). To vira rokās nododiet! Viņš zin, kur mantu lietā likt.

Vilkazobs. O, ziķeri, tu domā te mušas ķert? (Karalienei.) Ta viena banda! Kopā siet!

Karaliene Usne. Jums bieži asa mēle, Vilkazob. Pirms lemt sodu, es gribu zināt vainu.

Vilkazobs. Vai kaplis visu neizlemj? Jūs savā naiva labsirdībā gribējāt šo odzi iecelt karalienes godā. Bet viņa izstrādājusi nodevīgu plānu.

Kāpostmuša. Es jau vakar pamanīju.

Pērkone. Kad saldi krācāt?

Vilkazobs. Vispirms viņa gaišību princi (ar žestu pie kakla) . . .

Princis Vējagriķis. Man nepatīk!

Vilkazobs. Pēc tam izrēķinātos ar jums, gaišība, mūsu visuvarenā karalien (paklanās), bet tad ar jums, mani draugi, (paklanās pret galmu).

Mārīte. Melo! Kā tu uzdrošinies?

Vilkazobs. Redzat, kāda aktrise? Kā tēlo! Viņa tīkoja atbrīvot šos salašņas (rādft uz gūstekņiem).

Mārīte. Es — atbrīvot? Melo!

Vilkazobs. Man skaidra sirds! Man nav ko slēpt, ko melot! Man mūsu karaļvalsts par visu tuvāka! Ja esmu melojis (atkal nokrīt karalienes priekšā ceļos), tad ņemiet manu galvu.

Karaliene Usne. Es pazīstu jūs, Vilkazob. Es ticu jums.

Vilkazobs. Ka mani vārdi nav tukši rieksti, var apliecināt jūsu galma dāma Pērkone.

Pērkone. Jā, nudien, es varu pastāstīt. Meitene pagājušajā naktī prasīja ceļu uz jūsu istabām.

Mārīte. Es tikai gribēju pavaicāt pēc 'kapļa.

Vilkazobs. Jūs dzirdat? Nu teiciet savu vārdu! (Dod mājienu. Pērkonei, kura ar kapli un plīvuru aiziet; tai slepus seko Tuziks.)

Mārīte. Viņš melo!

Karaliene Usne. Ja te kāds melo, tad tā esi tu — nepateicīgā skuķe! (Norauj no Mārītes galvas kroni, pasniedz Kāpostmušai.) Pie sūkņa! (Plikstiņi sagrābj Mārīti un sasien.)

Mārīte (pretodamās). Kā jūs uzdrošināties? Es esmu Mārīte!

Rotaļa (paslēpusies aiz pilara, trīc). Mārīte, ai, ai! Ko mamma teiks?

Karaliene Usne. Bet jums, Vilkazob, par uzcītību es piešķiru ordeni, bet par apķērību atdodu atpakaļ portfeli (paņem no Kāpostmušas portfeli un pasniedz to Vilkazobam). Visai varai jābūt modrās rokās. (Aiziet, viņu pavada Balanda.)

Kāpostmuša. Bet es, bet es?

Vilkazobs. Jūs nosnaudieties, padomniek.

Princis Vējagriķis. Man patīk!

Kāpostmuša. Man — nemaz! (Seko karalienei.)

Rotaļa (pieskrien pie Mārītes). Vai, vai!

Princis Vējagriķis (uz Mārīti). Man nepatikt (Aiziet.) i

Vilkazobs. Bet ziķeris, kur tas?

Plikstiņi (meklē). Kur ielīdis šis sasodītais rezgalis?

(Aiziet.)

Vilkazobs (skatās uz Mārīti, smejas). Kā jūtas karaliene pēc kronēšanas? Vai zelta ķēdes pārāk nespiež?

Naudulis. Uz priekšu, sliņķi! Veicīgāk!

(Gūstekņi sāk sūkriēt, viņu vidū Mārīte.)

Vilkazobs. Karaliene ratu griež! Ha-ha-hā!

(Atgriežas p liks t i ņ i.)

Plikstiņi. Kā akā iekritis, kā mežā pazudis.

Vilkazobs (satver pirmo plikstiņu aiz auss). Uz kuru pusi tev liku acis griezt?

Pirmais p 1 i k s t i ņ š. Uz priekšu, gai-šī-ba. Vilkazobs. Vai prātu esi izkūkojis, ka nezini, lai dzīvotu, mums jābūt acīm arī te (rāda uz pakausi). Es pats to atradīšu. Bet jūsu snaudu neaizmirsīšu. (Aiziet.)

Mārīte (pārstāj ratu griezt, atsēžas zemē). Diezgan! Negribu!

Cukurbiete. Ko viņa dara!

Kukuruza (ironiski). Nav mammiņas, čubinātājas! Griez nu, sliņķe!

Mārīte. I nedomāju.

Brālīši Lini. Nedomās, nedomās, kamēr Naudulis pamanīs.

Mārīte. Lai pamana!

Kviešu vārpa. Pamanīs, darbiņu iemācīs! Mārīte. Es negribu darbiņu! Es daru, ko gribu. Rotaļa. Viņa ir Mārīte! (Uzvelk saulessargu, dzied.)

Mamma teic — tu lellīte, Mana skaistā krellīte. Kājas maziņas un rokas, Tāpēc strādāt lielas mokas.

Naudulis. Kam te strādāt mokas? Mārīte (lēni pieceļas, piestājas pie sūkņa).

Priekškars /

INTERMEDIJA

Iezaļgana puskrēsla. Gūstekņi, cits pret citu atspiedušies, grupiņā atpūšas. Nostāk —

Mārīte un Rotaļa.

Mārīte. Visu dienu griežu, riņķī griežu. (Šņukst.) Nevaru! … Pirkstiņi sāp … mājās gribu.

Brālīši Lini. Mēs arī gribam, sen jau gribam.

Kviešu vārpa. Ja jūs kopušas čaklas rokas, būtu siltās mājās.

Cukurbiete. Salst, man salst! Zilo debesi vairs neredzēt, saulīti neskatīt.

Mārīte. Es arī gribu saulītē! Gribu!

Rotaļa. Viņa grib! Viņa ir Mārīte!

Kukuruza (asi). Vai nepietika gulšņāt, rociņas slinkumā pūtināt?

Brālīši Lini. Pūtināt, pūtināt, nevar beigt pūtināt.

Mārīte. Ko nu čīkstat? Labāk būtu žēlojuši, pirkstiņam sāpi papūtuši.

Kukuruza. Pirkstam sāpe! Mums sirds pārsāpējusi zem pletnes smaguma.

Mārīte (pārsteigta). Vai jūs bieži sit?

Kukuruza. Kungi vairāk sit nekā baro.

Mārīte. Bet man stāstīja, ka šeit laimīgo karaļvalsts.

Kukuruza. Princese aizvērtām acīm staigā. (Rāda augšup uz izkārtni.)

Rotaļa. Viņa ir Mārīte!

Mārīte (lasa). Ap-spies-to ka-raļ-valsts. Punkts. Vai, es to nemaz neredzēju!

Kviešu vārpa. Kam lepnums sirdī, tumsa acīs.

(Mārīte kļūst domīga. Pauze.)

Brālīši Lini. Kamēr tumsa, mēs miziņu atradām.

Cukurbiete. Ābola miziņa!

Brālītis, p i r m a i s. Uz pusēm, visu uz pusēm, mēs esam brālīši.

Brālītis, otrais. Man vairāk gribas, es esmu lielāks, esmu vecāks.

Brālītis, pirmais. Es — mazāks, jaunāks!

Kviešu vārpa. Brālīši, zilacīši, ķildu neceliet. Bēdā visiem kopā jāturas.

Mārīte. Kā tad — kopā! (Sniedzas pēc miziņas.) Man arī gribas! . s

Brālīši Lini. Gribas, gribas, iekod ribās!

Brālītis, pirmais. Baltai rokai balts kauliņš. Brālītis, otrais. Sūkā vien!

(Abi smejas.)

Brālītis, pirmais (Ķukuruzai, Cukurbietei, Kviešu vārpiņai). Nāciet šeku! Sēdīsimies kopa. (Izdala katram pa gabaliņam. Visi ēd.)

Mārīte (skumji). Mani pulciņā neņem. Man miziņu nedod!

R o t a ļ a. Tu esi Mārīte. (Atver saulessargu, dzied.) Mamma teic: tu lellīte, Mana skaistā krellīte. Kājas maziņas un rokas, Tāpēc …

Mārīte. Diezgan! (Raudot nokrīt zemē.) Negribu vairs dzirdēt! Negribu!

Cukurbiete. Vecmāmiņ, kas baltrocītei notika? Kviešu vārpa. Gruzis actiņā iebira,

Actiņa iesāpeja. Pacēla rociņu, Asariņa iztecēja.

Brālīši Lini. Sliņķe rociņu pacēla, balto rociņu.

CETURTĀ AINA

Notiek turpat, kur iepriekšējā aina.

Plikstiņi ienes Vilkazoba portfeļus; gūstekņi griez ratu.

Pirmais plikstiņš (ienes divus portfeļus, noliek blakus pārējiem, kurus apsargā Otrais plikstiņš). Tā! Ir gan smagi!

Otrais p l i k s t i ņ š. Ko tu jau čīksti! Bet paraugi šo te! (Norāda uz kādu lielu portfeli.)

Naudulis (palīdz novietot portfeļus). Tā valdīšana nav viegla lieta.

Mārīte. Rokas sūrst. . . nav kas pažēlo. Kukuruza. Arī mūs nežēlo! Mārīte. Es žēlošu.

Kukuruza. Tavi vārdi pūkas vieglumā.

Rotaļa. Viņa ir Mārīte!

(Visi smejas.) N a u d u 1 i s. Ei, ko jūs tur?

Brālīši Lini. Griežam, cauru dienu, nakti griežam. (Visi turpina strādāt.)

Mārīte (ar asarām). Jūs nepazīstat.. . Kukuruza. Dzirdiet! Mēs šo nepazīstot!

Brālīši Lini (smejas). Kad darbiņš darāms, Mārīte kaktiņā, kad māte launagā sauc — Mārīte galda galiņā. (Atkal smejas.)

Mārīte. Smejiet.. . tikai pulciņā uzņemiet! Kukuruza. Ar pliku vārdu draugus neiegūst. M ā r ī t e. Ne ar pliku!

Brālītis, pirmais. Vai krējumiņu uzsmērēsi? (Smejas.)

Kviešu var pa. Meitenīt, meitenīt, vajag dižu darbu. Mārīte. Vai tāpēc, ka acis tev neredz, man netici, vecmāmiņ?

Kviešu vārpa. Acis var redzēt, bet sirds var nenoticēt. (Pauze.) Es gribētu tev ticēt, meitenīt. (Sniedz roku.) Mārīte (satver, noglāsta). Vecmāmiņ! Brālīši Lini. Gribētu, ai kā gribētu. (Sniedz rokas.) Mārīte. Brālīši. .. mani! Cukurbiete. Ļoti gribētu! Kukuruza (laipni pamāj ar galvu).

Mārīte. Es pierādīšu, ka man var ticēt. Teic, vecmāmiņ, — ko darīt?

Kviešu vārpa. Ir kaplis jādabū.

Mārīte. Es dabūšu! (Uz rokām.) Ai, šīs važas!… Kā

man izkrita no prāta? Bet kur ir Tuziks? Varbūt viņš jau atradis? Rotaļiņ, draudzenīt, tev jāsameklē Tuziks … Celies! Drīzāk steidzies!

Rotaļa (uzvelk saulessargu). Man mazas 'kājiņas, īsi 6olīši.

Mārīte. Mācies spert lielākus.

(Ienāk Vilkazobs un Pērkone.)

Vilkazobs. Kas tas? Es pavēlēju manus portfeļus turēt vislielākā slepenībā, bet jūs, muļķapauri!

Mārīte (Rotaļai). Meklē Tuziku!

Vilkazobs. (Naudulim). Pazūdi!

Naudulis. Kā? . ..

V i l k a z o b s. Tā . .. ar visu (uz Mārīti) -karalienes svitu.

Naudulis. Tieši tā, ar karalienes svitu! (Pie gūstekņiem.) Apkārt marš! (Visi aiziet. Rotaļai.) Ei, kur spruksi?

Rotaļa. Man mazas kājiņas, tik ātri nevaru.

(Kad Naudulis aizgājis, Rotaļa pamūk uz otru pusi.)

Vilkazobs. Visi? (Skaita portfeļus.)

Pirmais plikstiņš. Lieku nestiepjam.

Vilkazobs. Sēklu lidināšanas lietas . .. sulas izspiešanas — arī, tas arī… Visi gan! (Pērkonei.) Te būs drošāk.

(No lielā portfeļa pastiepjas ārā Tuzika galva.)

Pērkone. Kur drošība? Visgarām spiegi un naidnieki .. . Puika nav atrasts?

Vilkazobs. Izliktas lamatas.

Pērkone. Lamatas? Ģeniāli, hi-hi-hi!

Vilkazobs (pie Pērkones). Manā kambarī… (tālāko čukst Pērkonei ausī). Bet portfeļus es šeit. Vai nav gudri?

Pērkone. Gudri! Hi-hi-hī! Ai, kur gudri!

Vilkazobs (skaļi). Kaplis — drošībā. (Piemiedz aci.)

Pērkone (ātri pasniedz lādīti). Hi-hi-hī, drošībā!

Vilkazobs (pie portfeļiem, pret plikstiņiem). Muguras!

(Plikstiņi pagriežas ar mugurām pret Vilkazobu.)

Pērkone (rāda uz lielo portfeli). Tai lielajā, tur vairāk vietas.

Vilkazobs (grib atvērt lielo portfeli, kur paslēpies Tuziks, tad pārdomā). Lielu upi visi ievēro, strautiņu tikai retais. (Ieliek mazā portfeli.)

Pērkone. Ģeniāli! Hi-hi-hī. Vilkazobs. Pat skudra neatrastu!

(No lielā portfeļa atkal pastiepjas ārā Tuziks, izliecies viņš mēģina atrast portfeli, kur paglabāta lādīte ar kapli.)

Pērkone. Beidzot es varēšu gulēt!

Vilkazobs. Jums pēdējais laiks. Arlabunakti, dārgā! (Noskūpsta roku.)

Pērkone. Es sapņošu par jums. (Aiziet.)

Vilkazobs. Bet es — par jums, visudaiļākā. (Plikstijļiem.) Jūs nedomājiet snaust!

Plikstiņi. Tieši tā, nedomājam.

Vilkazobs (atlaižas zemē, portfeļus pagalvī sakārtodams). Lai tikai pamanu, ka šņācienam jūs taisāties, bez ausīm staigāsiet… Es neguļu… tikai pieveru vienu aci… (Drīz sāk krākt. Tuziks atkal pastiepj galvu.) Otrais plikstiņš. Vienu aci!

(Tuziks nozūd portfeli.)

Pirmais plikstiņš (pienāk tuvāk). Tagad krāks, līdz peles šim zābaku skrubinās.

Otrais plikstiņš. C-sss! Tam caurais miegs! Vai re, kā grozās?

Pirmais plikstiņš. Lai grozās. Es arī tepat atlaidīšos slīpi . ..

Otrais plikstiņš. Dulnais! Ausis noraus! Pirmais p 1 i k s t i n š. Es tikai vienu aci.. . mazliet.. . (Krāc.)

Otrais plikstiņš. Es otru …

(Tuziks pabāž galvu, grib kāpt no portfeļa ārā.)

Ei, kas tur! (Tuziks portfeli atpakaļ.)

Tur . .. lapās … nudien . .. nočabēja! (Ceļ augšā Pirmo plikstiņu.) Dzirdi!

Pirmais plikstiņš. Liecies mierā .. . kļūšu nikns.

Otrais plikstiņš (uz ceļgaliem lien uz priekšu). Es manu ēnu …

(Labajā pusē Pele.)

Pele. Tā esmu es, cienīgais, Pelīte.

Otrais plikstiņš (nospļaujas). T-ptu! Un es domāju … Ko vazājies apkārt kā runča nepieņemta?

Pele. Es siera gabaliņu pazaudēju. Vai nemanījāt kaut kur, kungs?

Otrais plikstiņš. Lien labāk migā, ja tev dzīvība dārga. (Rāda uz Vilkazobu.) Pamodīsies, i tava siera iegribēsies. Rīma! (Noguļas blakus Pirmajam plikstiņam.) Bet es tikai vienu aci…

C Uznāk Rotaļa ar saulessargu.)

Rotaļa. Vai, vai, kā krāc!

Pele. Pīk, pīk!

Rotaļa (pie zemes). Kas tas par nezvēru?

P e l e. Es — Pelīte.

Rotaļa. Kā nobijos! (Trīs reizes spļauj pār plecu, griezdamās uz papēža.)

P e l e. Tu uzkāpi uz manas astes.

Rotaļa. Piedod, mīļā.

Pele. T-sss! Pats Vilkazobs te.

Rotaļa. Vai, vai, cik briesmīgs deguns!

Pele. Briesmīgs gan!

Rotaļa. Un pirksti!

Pele. Kad grābj, tad jūt.

Rotaļa. Un mute, vai, vai!

Pele. Kad tā ciet, tad nav kur sprukt.

Rotaļa. Un zobi! Vai, vai, man bail.

Tuziks (paver portfeli, no spraugas). Kas bailīgs, lai aunas zaķa-pastalās. (Nozūd.)

Rotaļa (pie zemes). Vai, vai! Dzirdēji?

Pele. Bēgsim prom!

Rotaļa. Prom, prom. (Abas metas prom, tad Rotaļa apstājas.) Bet man taču jāatrod Tuziks!

P e l e. Es visus kaktus izložņāju, bet saldu smaku nesaodu.

Rotaļa. Ko nu? Kaplis taču jādabū!

Pele. Pag, man likās, pirmīt pamanīju: viņi noslēpa te kādu šķirstiņu.

Rotaļa. Kur?

Pele. Portfelī.

Rotaļa. Kurā? To ir daudz!

Pele. Tajā, nu … varbūt arī tajā?

Rotaļa. Tu pamēģini vienā ieskatīties.

Pele. Man īsas rociņas.

Rotaļa. Nemelo, tev tikai bail.

Pele. Nav, nudien!

Rotaļa. Tu neskaties uz viņa pusi. Tu aizver acis, redzi — kā es! (Abas aizvērtām acīm tuvojas gulošajam Vilkazobam, Pele satver Vilkazoba kāju. Tuziks tikmēr izliecies mēģina atrast noslēpto lādīti. Rotaļa satver Vilkazoba ūsas.) Man nepavisam nav bail.

Pele. Man arī.

Vilkazobs (noskurinās, pagriežas uz otriem sāniem)

(Rotaļa un Pele nokrīt pie zemes.) Rotaļa. Vai, vai!

Pele. Nepamodās? Rotaļa. Kur nu! Nobijās!

Pele. Vai šis?

Rotaļa. Kā tad! Es biju bezbailīga!

Pele. Tad paņem šķirstiņu, bezbailīgā!

Rotaļa. Un paņemšu ar! (Aizver acis un ar saulessargu izvelk vienu portfeli.)

Rotaļa (atver). Vai, bet tas ir tukšs!

Pele. Tu neesi paņēmusi īsto! Redz, tur vēl viens.

Rotaļa. Tava kārta.

P e l e Cuzmanīgi izvelk portfeli).

Rotaļa (atver portfeli). Vai! Arī tukšs!

Pele. Nav īstais. Tur palika vēl!

Rotaļa (velk ar saulessargu). Vai, nav spēka!. .. Nāc palīgā!

Pele (apķeras ap viduci Rotaļai un abas velk). Viens divi — hop!

(Izvelk portfeli ar visu Tuziku.)

Rotaļa. Tavu brīnumu!

(Vilkazobs sakustas. Visi noslēpjas.)

Vilkazobs (taustīdams portfeļus, atver acis). Kas tad tas?… (Ierauga nekārtīgi izsvaidītos portfeļus, sakārto un pagriežas uz otriem sāniem.)

(Konfektes un pele izlien no paslēptuves.)

Rotaļa. Vai, vai — cik baigi!

Tuziks. Varējāt gan uzmanīgāk! Uz Vilkazoba ūsām man

ceļgalus nobrāzāt. _

(Tver pec portfeļa.)

Rotaļa. Tas — mūsu!

Tuziks. No kurienes tad jūsu? To turot, mans īkšķis atspiedies greizs.

Rotaļa. Tas tev no dzimšanas! Tūdaļ atdod!

Tuziks (izņem lādīti, pasniedz Rotaļai portfeli.) Ļoti kāro, man nav žēl!

Rotaļa. Es gribu šķirstiņu ar kapli!

Tuziks. Man pašam noderēs. Gribi? Palūdzies!

Rotaļa (pārsteigta). Tuzik!

Tuziks. Ko brīnies! Vai neredzi, kas es par vīru?

Rotaļa. Tuzik, cik augstu tev deguns uzslējies?

Tuziks. Ja gribu, varu mākoņus stumt. Bet tu lūgties neprāti, še — piga! Hei! (Veikli prom.)

Rotaļa (veroties Pelē). Kas Tuzikam lēcies? Cik iedomīgs!

Pele. Tavu nelaimīti! Sēdēdams portfelī, būs saodies Vilkazoba niķus.

(Uznāk Balanda, noslēpjas aiz pllara.)

Rotaļa. Vai, vai, ko nu?

Pele. Tu nebēdā. Tuzikam viegla daba!

Rotaļa. Ka tik nepiemirst, kur kaplis nesams.

Pele. Gan būs labi.

Rotaļa. Labi! Labi!

(Abas sāk priecīgi lēkāt, dejot.)

Vilkazobs (paceļ galvu). Kas te ālējas?

Rotaļa. Mēs — ē … rīta rosmi… Viens, divi, trīs … (Vingro.)

Vilkazobs (pieceļas). Kas tas? Mans portfelis? Zemē? Un tas arī? (Atver.) Tukšs?

(Pele prom.)

Vilkazobs (ievēro Rotaļu, kura manās aiziet). Ahā, tu esi tā nelietīgā lellīte!

Rotaļa. Vai, vai, nu liks uz zoba!

(Uznāk Balanda, noslēpjas.)

Vilkazobs (uz plikstiņiem). Sasodītie, kā iedrošinājāties snaust!

Plikstiņi (pamodušies). Mēs . .. tiešām … nezinām …

Vilkazobs. Ne velna nezināt!

Rotaļa. Vai, vai, nu kodīs!

Vilkazobs (Rotaļai). Uz vietas atdod, ko paņēmi, tad nenokodīs!

Rotaļa (raudulīgi). Es .. . cienīgais .. . neko . . . Vilkazobs (sagrābj Rotaļu, krata to).

Rotaļa (aizvērtām acīm). Vai, vai!

Vilkazobs. Kur noslēpi?

Rotaļa. Vai, vai. .. man elpa .. . raujas ciet.. . Vilkazobs. Tu nedzen velnu!

Rotaļa. Bet, cienīgais, es gaužam bīstos to! Vilkazobs. Tad runā veikli, vai arī es …

Rotaļa. Kungs, ja vēlreiz jūs mani tā — es itin visu siemirsīšu.

Vilkazobs. Nu, atminies!

Rotaļa (cenšas atminēties, stāvot uz vienas kājas). Tas notika … tā … tā . šitā …

Vilkazobs. Ātrāk!

Rotaļa. Jūs nepaspēsiet aizskaitīt līdz devītajam simtam, kad es atminēšos.

Vilkazobs (plikstiņiem). Skaitiet!

Pirmais plikstiņš. Viens.

Otrais plikstiņš. Divi.

Pirmais plikstiņš. Trīs.

Otrais plikstiņš. Tev bija jāskaita!

Pirmais plikstiņš. Kā man, ja tev?

Vilkazobs. Beidziet tielēties! Skaitietl

Pirmais plikstiņš. Viens.

Otrais plikstiņš. Divi.

Pirmais plikstiņš. Trīs.

(Otrais klusē.)

Ko tu neskaiti tālāk?

Otrais plikstiņš. Skaiti, ja zini!

Pirmais plikstiņš. No kurienes lai zinu?

Vilkazobs. Muļķi! Pat skaitīt nejēdz! (Rotaļai.) Nu, būs vai nebūs? Vai ilgojies pēc pletnes?

Rotaļa (izbijusies). Nē, nē! Es, kungs, varu tāpat atcerēties, bet jūs visi nāciet manās pēdās. (Vadā Vilkazoba un plikstiņus no viena stūra uz otru.) Te … tad ielīdu es šite.. .

Vilkazobs. Te?

Rotaļa. Nu ja, ka ielīdu! Tad te. .. un te (ved prom).

Vilkazobs. Vai nevazā mūs aiz deguna?

Rotaļa. Es? Bet kungs .. .

(Visi aiziet. Ienāk Balanda no otras puses.)

Balanda. Te ir kāds noslēpums. To atminēt — mans uzdevums. (Karalienes krēslā.) Kāda laime būtu te sēdēt. . . sēdēt, sēdēt! (Pieceļas.) Man tāpēc jārīkojas gudri!

(Uznāk Tuziks, Balanda noslēpjas aiz karalienes krēsla.)

Tuziks. Hei, Tuzik, nu tu esi virā! (Uzkāpj uz karalienes krēsla. Paceļ augšup šķirstiņu, izņem kapli.) Es sitīšu takti, bet citi dancos. Tripata-tā, dipata-dā . . .

(Uznāk gūstekņi, aiz tiem N audu li s.)

Naudulis. Ne-lie-ši! Sliņķi! Kamēr es snaužu, šie ņemsies slinkumu lāpīt.

Mārīte. Jūs pats slinkumu lāpāt!

Naudulis. Ko-o? Tu, sasodītā, vel runāsi?

Mārīte. Runāšu, kamēr nebeigsiet mūs mocīt!

Naudulis. Ir gan mute!

Mārīte. Būs arī rokas!

Naudulis. Skuķi! Aizliec mēlei redeles priekšā! Saki paldies, ka šoreiz pažēloju.

Tuziks. Tripata-tā, dipata-dā . . . Viens vīrs spēlēja, četri dancoja …

Mārīte. Tuziks!

Gūstekņi (cits caur citu). Kaplis! Esam glābti!

Cukurbiete. Es redzēšu sauli!

Naudulis. Kas tas?

Tuziks. Ko stāvi, kā tēva zābakus pārdevis? Nāc tuvāk!

(Naudulis nokrīt zemē pie Tuzika kājām.)

Naudulis. Žēlastību, valdniek!

Tuziks. Vei, vei, kāds vagars! Pātagu pazaudējis!

Mārīte. Tuzik (rāda uz važām), cērt ātrāk!

Tuziks. Kur ātrie tikuši, kur lēnie palikuši?

Mārīte. Tuzik …

Tuziks. Es pagaidīšu, kamēr mani uzteiksiet. Tuziks paša velna nebaidās. (Naudulim.) Liec pūst taurē! Uz priekiem sauc. (Naudulis paņem tauri, pūš, cik jaudā.) Kaplit's lēca, kaplīt's deja, kaplīt's dziesmu padziedāja.

(Uznāk abi plikstiņi, karaliene U s n e, princis Vējagriķis, Kāpostmuša, Pērkone.)

Karaliene Usne. Mieru! Man galva pampst!

Tuziks. Ja nav galvā, lai ir kājās. Pūt taurē! Lai pačīkstina pazoles!

Naudulis (pūš).

Karaliene Usne. Manā vietā?

Tuziks. Kaplīt's lēca, kaplīt's deja, kaplīt's dziesmu padziedāja.

Pērkone (saļimst).

Princis Vējagriķis (paslēpjas aiz karalienes muguras). Man nepalīk!

Karaliene Usne (Kāpostmušai). Kas te notiek? Kur Vilkazobs?

Kāpostmuša. Valsts darīšanās.

Tuziks. Raidi-rīdi-trala-lā! Pa pārīšiem, tēva dēli un meitas…

Karaliene Usne. Kā tu uzdrošinies?

T u z i k s. Es paša velna nebaidos. (Sniedz Usnei roku.) Pūt taurē, vecais tēva dēls! Tuziks ar karalieni Usni danci lēks.

Karaliene Usne. Pavēlēt radusi esmu es.

Tuziks (smejas kā kutināts). Pavēl tas, 'kam kaplis! (Pacel kapli.) Nu? (Karaliene, ieraugot kapli, soli atkāpjas.) Pūt taurē!

(Naudulis pūš. Usne dejo ar Tuziku, Pērkone ar Ķāpostmušu, abi plikstiņi maisās pa vidu.)

Princis Vējagriķis (sit plaukstās). Man patīk!

Tuziks. Vienu kāju, otru kāju, apkārt dancojam … Vienu kāju, otru …

Cukurbiete. Melns mākonis ir saulei priekšā aizgājis.

Brālīši Lini. Aizmirsis, savus draugus aizmirsis.

Kviešu vārpa. To velns nu dancina!

Mārīte. Kas par velnu, vecmāmiņ?

Kviešu vārpa. Iedomība, bezrūpība. Spožums acis apžilbinājis, rokas darbiņu piemirsušas.

Tuziks. Vienu kāju, otru kāju .. . Kaplīt's lēca, kaplīt's deja, kaplīt's dziesmu padziedāja.

(Kamēr pārējie dejo, Tuziks pie Mārītes.)

Ka tev patīk mani stiķi? Redzi, ko Tuziks var izgudrot? Smejiet nu! (Pats smejas, učderu turēdams.)

(Uznāk Rotaļa, aiz viņas Vilkazobs.)

Vilkazobs. Cik ilgi tu mani… Vai, kas tad nu?

Tuziks (pamanījis Vilkazoba). Vecais putnu biedēkli, tu nāc laikā! Vienu kāju, otru kāju, apkārt dancojam . . .

Vilkazobs. Man tava takts nav vajadzīga, knēveli! Aiz aukliņas mani nepavilksi!

Tuziks. Vei, vei! Kāds tu! (Vicina ar kapli.) Ieskaties labi, ar ko es takti situ! Kaplīt's lēca, kaplīt's deja, kaplīt's dziesmu padziedāja . . .

Vilkazobs (bridi notiekošo vērodams). Kam tu dziedāt liec?

Tuziks. Kam gribu, tam lieku. Lec nu polku, kad Tuziks sit takti! Vienu kāju, otru kāju .. .

Pērkone (Vilkazobam). Leciet,' mīļais! Mēģiniet pa labam.

Vilkazobs. Tikai muļķi un bailīgie lec pēc šīs takts, bet kam Kurmis rados … (Tuzikarn.) Ei, knēveli, šie joki sāk jau apnikt.

Princis Vējagriķis. Man nepatīk!

Tuziks (princim). Muļķim padomu neprasa. Man tie joki vēl aiz zābaka stulma. (Trin kapli gar zābaku.) Pienāks laiciņš, radīsies jociņš.

Pērkone. Kas viņam padomā?

Karaliene Usne (Vilkazobam). Un jūs to pieļaujat?

Vilkazobs. Par labu joku var puskaraļvalsti atdot.

Tuziks. To karaļvalsti vari paturēt sev. Man pietiek ar uzslavu. Ei, skaties, vecā tarba! (Pie gūstekņiem, cērt važas, bet nevar pārcirst.)

(Izbrīnās nopūta, visi sačukstas.)

Kviešu vārpa. Kaplis apburts. Burvestība izgaisīs tam, kas citu laimes dēļ tulznu nebīsies.

Princis Vējagriķis. Man patīk!

Rotaļa. Vai, vai!

(Tuziks cērt vēlreiz, atkal — nekā. Atskan izbrīnās saucieni.)

Kukuruza. Esam pagalam!

Vilkazobs. Par maz tu būsi ēdis, lai kapli cilātu. (Naudulim.) Pielej viņam!

Naudulis (sniedz kausu ņirgādamies). Iestiprinies, calēn, lai vari gaiļa dziesmu vilkt!

Tuziks (Naudultm). Tu iztapībā nepārpūlies. (Vilkazobam.) Bet tu piesargi savu asti, ka citi nenograuž.

(Visi skatās pēc Vilkazoba astes.)

Kāpostmuša. Kur? Kas par asti?

Karaliene Usne. Un jūs to pieļaujat? Tā ņirgāties?

Vilkazobs. Es gaidu joku! Nu, kas ir, vai būs?

Tuziks. Kad būs, turi vēderu, lai nepārplēst! (Cērt un atkal — nekā; kaplis izkrit no rokām.)

Cukurbiete. Sadrupa!

Kukuruza. Ka no māliem . . .

Kviešu vārpa. Pat zelts var mālos pārvērsties, kad domā tik par sevi.

Princis Vējagriķis (uz Tuziku). Man patīk!

Vilkazobs. Bet man nu diezgan! Tu esi mūs piekrāpis, bez jokiem atstājis! Mēs bargi sodām meļus.

Karaliene Usne (plikstiņiem, rādot uz Tuziku). To ķēdēs slēgt!

Princis Vējagriķis.. Man patīk!

Tuziks (veikli bēg prom). Katrai nūjai divi gali. Ķeriet nu! . .. (Prom, plikstiņi pakaļ.)

Vilkazobs. Kustieties, miegamices!

Gūstekņi. Aizbēga, aizbēga!

Vilkazobs. Tas jādabū rokā!

Karaliene Usne (Vilkazobam). Ja līdz naktij nenotversiet, jūs pats šo ratu dzīsiet.

Princis Vējagriķis. Man patīk!

VilkazobsEs nebutu Vilkazobs, ja savai karalienei neprastu kalpot. (Zemu paklanās.)

(Karaliene, Vējagriķis, Kāpostmuša, Pērkone aiziet.)

Vilkazobs. Es . . . ratu? Nu! . .. Vecene savu galvu ceļ mazliet par augstu! (Nopūšas.) Tas velna Tuziks! (Prom uz otru pusi.)

(No slēptuves iznāk Balanda.)

Balanda. Nu kārta rīkoties ir man!

Kviešu vārpa. Ja man būtu jauna galva, veiklas kājas . . .

M a r i t e. Teic, vecmāmiņ, kas jādara.

Kviešu vārpa. Mums cīniņā (pamaj uz Balandas pusi) pret tiem jādabū jauns kaplis.

Mārīte. Kur to ņemt?

Kviešu vārpa. Te līdzēt var tik Kurmis.

Mārīte. Es došos turpu!

Kviešu v ā r p a. Ar važām šīm?

Mārīte. Ek, nolādētās! Kā nomest tās?

Kviešu vārpa. Asariņa nekausē, drīzāk — viltībiņa. (Rāda uz Balandu.) Tai glaimi patīk… Un kronis arī! (Iečukst Mārītei kautro ausi )

Mārīte. Nudien! Es mēģināšu! (Balandai, glaimīgi.) Es redzu skaistuli, ko apskaustu pat krāšņa roze.

B a l a n d a. Pie glaimiem esmu pieradusi. Tavai viltībai redzu cauri.

Mā r ī t e. Mums maizes rieciens nav jādala. Man ir kāds •padoms jums, cienījamā dāma.

B a l a n d a Tev padoms … man?

Mārīte. Es varētu jums palīdzēt par karalieni kļūt.

Balanda. Tu?

Mārīte. Es! (Rāda uz karalienes krēslu.) Jūs tur sēdētu •un valdītu, ja azotē jums būtu kaplis.

Balanda. Kas? Nemuldi! Tas pārāk bīstams, jo griezt •var arī mani . … mani, mani.

Mārīte. Jūsu bailes, cienītā, ir nevietā. Kapli vai apburt tā, ka nāveklis tas tikai citiem.

Balanda. Apburt? Tad Kurmis jāsauc talkā. . . talkā, talkā.

Mārīte. Kurmis gan.

Balanda. Tad vienam pie viņa jādodas?

M a r īt e. Vienam gan.

Balanda. 0! Viņš ir viltīgs! Viņš ir ļauns! Par smaidu kapli nedāvās. Būs jāveic trīs uzdevumi. Nē, to es nevaru, nevaru, nevaru.

Mārīte. Uzdevumi! Vai karalienēm tādēļ galvas dotas?

pazemīgi kalpi. (Teatrali nokrīt ceļos.)

Balanda. Tev pietiktu drosmes ar Kurmi mēroties?

Mārīte. Jūsu dēļ esmu gatava ūz visu!

Balanda. Nu, nu! Kur pēkšņi tāda padevība? Tu kaut ko slēp?

Mārīte (Balandai vēl tuvāk, ar roku uz gūstekņiem). Man viņi riebj! Šī sabiedrība nav man piemērota. Es gribu piemāmiņas tīklā gozēties.

Balanda. Ak gozēties! Tad es ticu.

Mārīte. Atraisiet! Es atnesīšu kapli!

Balanda. Var pamēģināt — tev mammas šūpuļtīkls, man tronis . . . Lai iet! Es tūdaļ parunāšu ar Nauduli. (Aiziet.)

Mārīte, Izdevās! Ar šūpuļtīklu izdevās!

Brālīši Lini. Meitiņa aizies, meitiņa aizmirsīs.

Mārīte. Neaizmirsīšu, mīļie, nekad vairs neaizmirsīšu?

(Atgriežas Balanda ar Nauduli.)

N a u d u 1 i s. Lai iet! Reiz gribas kunga ādā būt. (Noņem. Mārītei važas.)

Balanda. Šurpu! Mums laika maz. Var Vilkazobs un Pērkone mūs pārsteigt, pārsteigt…

Mārīte. Es putna spārniem skriešu!

Balanda. Tad klausies ceļu. Tu dosies taisni, taisni, taisni pa vistumšāko eju.

Rotaļa. Vai gaišākas tur nav?

b a l a n d a. Ir, bet tad var nosalt.

Mārīte. Došos taisni.

b a l a n d a. Tu nonāksi līdz krustceļiem. Tur četri ceļi minies. Tev jāatrod īstais, un tad pie Kurmja alas būsi, būsi.

Mārīte. Un tad?

Balanda. Trīs reizes piedauzi.

Mārīte. Trīs reizes.

Balanda. Un saki: ver durvis, burvju vara, es — ek> lava bara!

M ā r ī t e. No tava bara!

Balanda. Durvis atvērsies un tu satiksi Kurmi. Viņš tev uzdos trīs uzdevumus.

Rotaļa. Veselus trīs!

Balanda. Ja tos veiksi, varēsi izteikt vienu vēlēšanos.

M a r i t e. Nekas man nebūs par grūtu!

(Balanda, Mārīte iet prom.)

Rotaļa. Neatstāj mani!

Mārīte. Nāc ar! (Balanda, Mārīte un Rotaļa aiziet.)

Naudulis (berze rokas). Nu, Vilkazob, drīz tava stunda ceļos krist! (Prom.)

Cukurbiete. Trīs uzdevumi . .

Kukuruza. Bet ja nu neatmin?

Kviešu vārpa. Melnās alas sienas paliks mūžīgi noslēgtas.

Tuziks (no pilara augšas, aiz lāktura). Kukū! Ko bēdājaties! Tuziks līdzēs.

Gūstekņi (cits caur citu). Balamutis! Jokupēteris! Mēs tev neticam!

Tuziks. Vei, vei, kādi jūs? Nudien, Vēl dusmīgi! (Norāpjas lejā. Nopietni.) Hei, jūs vēl redzēsiet, kas es par puiku!"

(Aizjož uz to pusi, kur Mārīte aizgāja.)

Cukurbiete. Vai šoreiz atnesīs mums sauli?

Priekškars

TREŠAIS CĒLIENS

ĪNTERMEDIJA

No labās puses uznāk M āri t e un Rotaļa. Mārītei rokās iedegts

lākturis.

Rotaļa, (klibodama). Tālāk vairs ne-va-ru … ne soli.. . ne-va-ru . ..

M ā r i t e. Rotaļiņa, draudzenīt, nu saņemies!

Rotaļa. Nevaru! Man kājiņa sap .. . (raud) . .. man ma-zas kurpes …

Mārīte (novelk savas kurpes). Še, ņem manējās!

Rota ļ a. (iekliedzas). Vai, vai!

Mārīte. Kas notika?

Rotaļa. Aiz svārkiem kāds parāva, vai, vai!

Mārīte. Tev likās.

Rotaļa. Redzi? Tur .. .

Mārīte. Tā tikai ķirzaciņa.

Rotaļa. Vai, bet tur? Vai, vai, kā lokās … un kā šņāc. Es tālāk neiešu! Nē, nē!

Mārīte. Ko tad?

Rotaļa. Gribu mājās, vai kā gribu! (Raud.)

Mārīte. Mīļā Rotaļiņa, saņemies! Ari brālīši Liniņi, Kviešu vārpa, Kukuruza un citi grib mājās. Tu taču zini: bez kapļa tas nav iespējams .. . Kamēr esmu ar tevi, nebīsties!

Rotaļa. Vai, vai, es uzduros kam mīkstam!

Mārīte (drebot). Pa-tie-šām mīksts! (Iesmejas.) Bet tā jau visparastākā pele! Ko tu še tumsā, Pelīt?

Pele. Biju pazaudējusi savu siera gabaliņu, bet meklējot kāju savainoju.

Rotaļa. Vai, vai!

Mārīte. Parādi savu kāju! (Noplēš gabalu no saviem svārkiem, pārsien Pelei kaju.) Ta .. . staigā nu vesela!

Rotaļa. Staigā vien!

Pele. Es labu sirdi protu novērtēt. Ņem manu siera gabalu, var noderēt.

Mārīte. Ko nu, Pelīt, ēd vien vesela!

Pele. Ņem, ņem, var noderēt. (Pasniedz un ātri aiziet.)

Mārīte (ieliek kabatā). Paldies, bet tagad pasteigsimies, draudzenīt! (Iet tālāk.)

Rotaļa. Vai, vai, es uzdūros kam spalvainam! .

Mārīte. Nudien spalvains! Bet tas jau zvirbulītis! Ko tu še tumsā?

Zvirbulis. Man spārniņš ievainots.

Mārīte. Parādi savu spārniņu! Nebēdā, Zvirbulīt, tūdaļ līdzēsim. (Noplēš gabalu no saviem svārkiem.) Tā. (Pārsien.)

Zvirbulis. Paldies, meitenīte. Paldies par labo sirdi. Centīšos tev atdarīt.

Mārīte. Ko nu, Zvirbulēn!

Zvirbulis. Kurp iedama?

Mārīte. Pie Kurmja.

Zvirbulis. Ņem mani līdz, iebāz azotē, varbūt noderēšu.

Mārīte. Nāc! (Visi iet tālāk.)

Rotaļa. Vai, vai, tur kaut kas nogruva!

Mārīte. Zeme nogruva. Uz kuru pusi? Te krustojas četri ceļi.

Rotaļa. Iesim, kur gaišāks!

Mārīte. Mums jāiet pa tumšāko. Te kas uzrakstīts! Lasa.) «Ja tu pa manu ceļu iesi, nosalsi».

Rotaļa. Vai, vai, es negribu!

Mārīte (lasa). «Ja tu pa manu ceļu iesi, noslīksi». Rotaļa. Negribu, negribu!

Mārīte. «Ja tu pa manu ceļu iesi, sadegsi». Rotaļa. Vai, vai!

Mārīte. «Ja tu pa manu ceļu iesi, Kurmis saplosīs».

Zvirbulis. Ai, ai, kāds baismīgs ceļš!

Mārīte. Mēs iesim pa to!

(Aiziet. Skatuve bridi paliek tukša, uzskrien Tuziks.)

Tuziks. Ta' velns kā diedz! Pa kuru ceļu šīs aizlikās? Klausās.) Vei, vei, liekas tur! (Prom.)

(Pēc briža uznāk Balanda un Naudulis.)

B a l a n d a. Te gaidīsim! Pa šo ceļu skuķim jānāk atpakaļ.

Naudulis. To var! Un tad mēs kapli paņemsim un skuķi )žmicgsim. He-hē! (Atlaižas zemē.) Pirms tādas darīšanas ;r mazliet nosnausties.

Balanda. Tu gulēt nedomā! Var uzskriet Vilkazobs. iņš visu saož, saož.

Naudulis. Ko šis! Tas puiku trenkā kā bez galvas. Balanda. Kāds nāk … nāk, nāk!

Naudulis. Ek jods! Patiešām nāk.

Balanda. Tas Vilkazobs! Steidz pa sāņus ceļu! Naudulis. Te nav neviena .. .

Balanda. Bet te? Nu, lien! Nu, ātrāk!

Naudulis. Kur ātrāk? Tur ir tik tumšs un auksts … Tā kad sieva ceļu rāda. (Prom. Pēc briža atskan Nauduļa izmima pilnā balss: Salstu!… Paligā!)

Balanda. Brēkulis! Kaut mēli saitē būtu piesējis! Nauduļa (balss). Es salstu nost!

Balanda (uz otru pusi). Es nosalt negribu! Te celiņš sāis. (Prom, pēc briža atskan tās balss.) Deg, deg! Viss deg!

(Uznāk Vilkazobs un Pērkone.)

Vilkazobs. Jūs dzirdat?

Pērkone. Pagalam būs, vai dieniņās, — kur šie līda? Vilkazobs. Pa sāņus ceļiem manījās. (Ar rokas kustībām.) Tur nosalst! Noslīkst! Sadeg! Bet te — tieši uz Kurmja alu! Ātri, lai skuķi panākt spējam!

(Abi prom.)

PIEKTĀ AINA

Kurmja mītne. Telpa tumšos toņos, iekārtota kā smēde. Kreisajā pusē ēze, kurā ogles tik tikko kvēlo, liela lakta, tai blakus

varens āmurs.

Labajā pusē mazas bīdāmās kāpnītes. Uz tām pašā galā tup Pūce. Pie ēzes rosās Kurmis.)

Pūce (monotoni). Salti, jau tūkstoš gadu man ir salti.

Kurmis. Nečērksti! Vai esmu vainīgs, kad ēzē ogles tikko kvēlo?

Pūce. Jau tūkstoš gadu tikko kvēlo.

Kurmis. Lai siltums plūstu, vajag dzīvu roku.

Pūce. Jau tūkstoš gadu vajag.

Kurmis. Vilkazobs apsolīja.

Pūce. Tas solīt māk, bet man no tā siltāk netop … jau tūkstoš gadu.

Kurmis. Rīt došos uz Vilkazoba valsti. Mēs nokārtosim rēķinus.

Pūce. To soli sen.

Kurmis. Tu proti tikai gausties. Man darbu traucē.

Pūce. Darbu, darbu … Jau tūkstoš gadu dzirdu šo svešo vārdu. Bet siltumu tas nedod, Kurmi!

Kurmis. Tas viegli nepadodas. Es gribu izkalt tādu rīku, kas visus dārzus un laukus var sagraut vienā mirklī.

Pūce. Bet tava ēze dziest jau tūkstoš gadu …

Kurmis. Nāc talkā, nepļāpā!

Pūce. Nav dzirdēts, ka Pūces strādātu kurmjiem. Mēs varam kļūt ari nelaipnas. (Cilā spārnus.) U-hū-ū-ū-ū!

Kurmis. To nedari, varenā! Šai smēdē esmu vajadzīgs.

Pūce. Tad strādā niecīgais, ū-hū-ū-ū!

Kurmis. Beidzot! Soļi!

Pūce (skatīdamās lūkā). Meitene.

Kurmis. Vilkazobs tomēr parādus prot kārtot. Būs dzīvas rokas! Būs! Ehe, drīz mana ēze kvēlos! Es noslēpšos, lai labāk apskatītu. (Noslēpjas kreisajā pusē.)

(Troksnis. Uz mirkli skatuve saļumst. Priekšplānā zemē Mārīte.)

Mārīte (ceļoties). Labvakar, vecmāmiņ! Kur atrodos?

Pūce. Kurmja pilī.

Mārīte. Pilī? Bet te — neviena loga.

Pūce (rāda uz augšu). Vai debesis tu neredzi?

Mārīte. Cik tās tālu! (Skatās uz Pūci, nodreb.) Kas jūs tāda?

Pūce. Es saimniece .. . jau tūkstoš gadu. (Ķapj pa kāpnītēm zemē.)

Mārīte. Es palīdzēšu, vecmāmiņ! (Sniedz roku, tūdaļ atrauj atpakaļ.) Kādas jums saltas rokas, vecmāmiņ!

Pūce. Kā lai nav saltas, ja ēzē uguns dziest. . . jau tūkstoš gadu?

Mārīte. Jūs jokojat, vecmāmiņ!

Pūce. Šai smēdē jokus nepazīst. . . jau tūkstoš gadu. U-hu-u-ū! Bet kāpēc tu šurp atnākusi?

Mārīte. Atnācu ar Kurmi burvestībās mēroties.

Pūce. Tu?

M ār īt e. Es.

Pūce. Neviens vēl Kurmi nav burvestībās pārspējis… jau tūkstoš gadu. Viņš ir visuvarenākais burvis — sumpurņa mazdēls, mans skolnieks. U-hu-u-ū!

Mārīte. Kur viņš ir?

Pūce. U-hu-u-ū!

(Priekšā izlec Kurmis.)

Kurmis. Te viņš ir! (Mārīte soli atkāpjas, uz mirkli aizver acis, saņem drosmi.)

M arit e. Labvakar, meistar Kurmi! Dzird runājām: jūs esot liels meistars burvestību lietās.

Kurmis. Katrā runā grauds patiesības, te viss ducis.

Mārīte. Vai protat izgatavot īstu kapli?

Kurmis. Vienā paņēmienā.

Mārīte. Nu tad rādiet, meistar, savu mākslu.

Kurmis. Pie mums tā nav pieņemts. Uzdevumus uzdodu es.

Mārīte. Nu tad uzdodiet!

Kurmis (Pūcei). Vai tu re, cik augstu degunu ceļ?

Pūce. Kad nolauzīs, būs ēzē uguns. U-hu-u-ū!

Kurmis. Klausies! Ja pratīsi mani pievārēt spēkā, pirmo uzdevumu būsi veikusi.

Mārīte. Nu tad rādiet savu spēku.

Kurmis. Redzi šo akmens bluķi? Ar āmuru to vienā paņēmienā pāršķelšu. (Cērt. Bluķis uz pusēm.)

Mārīte. Tāds vien jūsu spēks? Es varu no akmens sulu izspiest.

Pūce. U-hū-ū-u!

Kurmis. Ar vārdiem var zelta pili uzcelt.

Mārīte (izņem no azotes siera gabalu.) Skatietiesl (Spiež dūrē.)

Kurmis. No tiesas sula spiežas!

Pūce. U-hū-u-ū! Tāds spēks nav redzēts . . . jau tūkstoš gadu.

Kurmis. Labi, tu esi uzvarējusi.

Mārīte. Teiciet otru uzdevumu!

Kurmis (paņem akmeni). Vai redzi tur augšā spraugu?

Mārīte. Redzu debesis un vakara zvaigznīti.

K u r m i s. Šo akmeni es uzmetīšu līdz pašam debess jumolam! (Met.)

Pūce (Ķurmim). Nu skuķis iekšā gan!

Kurmis. Kā ēzē! (Mārītei.) Redz, tikai tagad krīt atpakaļ!

Mārīte. Tāda vien jūsu veiklība? Es varu uzmest akmeni tik augstu, ka tas vairs nekad neatgriezīsies.

Kurmis. Tev pietiks arī, ja uzmetīsi desmit metrus!

Mārīte (izņem no azotes Zvirbuli, klusu). Lido, manu Zvirbulīt! (Pamet gaisā.) Skatieties!

Kurmis. No tiesas … augstu … neatgriežas!

Pūce. U-hū-ū-u! Tāda veiklība nav redzēta .. . jau tūkstoš gadu.

Kurmis. Labi, šoreiz esi uzvarējusi.

Mārīte. Teiciet trešo uzdevumu!

Pūce (sāņus). Būs siltums beidzot!

Mārīte. Es gaidu, meistar.

Kurmis. Redzi, ēze. Jau tūkstoš gadu beram ogles, bet siltāka netop, no dienas dienā vairāk dziest. Kā padarīt karstu? Atmini nu!

Pūce (Kurmim). To tu gudri! U-hū-ū-u!

Mārīte. Tāda vien jūsu nelaime? Te padoms nav tālu jāmeklē! Vai plēšas minat?

Kurmis (slepus pamāj Pūcei). Plēšas ne!

Mārīte. Nu, redziet, par gudru sevi turat, bet nezināt: bez darba siltums nerodas.

Pūce. No tava atminējuma siltāk netop.

Mārīte (iet pie ēzes). Tik vien tās bēdas!

Kurmis. Iekšā gan!

Pūce. Nu, ko tu stāvi?

Mārīte. Es tiešām nezinu kā . . . Vai jūs nebūtu tik laipna un parādītu, no kuras puses . ..

Pūce. Te kāju, te roku. (Mārīte piegrūž Pūci plēšām.) U-hu-ū-ū! Pa-lī-gā! … U-hū-ū-u!

(Uguns ēzē iekvēlojas aizvien spilgtāk.)

Kurmis (Pūcei). Trakā! Ko izdarīji? Ēze ir noburta!

Pūce. Rauj mani nost!

Kurmis (sāņus). Kas tevi noraus, pats sevi plēšām piekals.

Pūce. Rauj nost! Sakārni!

Mārīte. Lai pamin, kamēr kapli pagatavosiet.

Pūce. Kapli? Vai tu, vecais, visu prātu izkūkojis? Dod naudu!

Kurmis. Pareizi! (Sāņus.) Šo burvestību skuķis nezin, kas zeltam pieskaras, par akmens bluķi pārvēršas. (Mārītei.) Vai redzi šo lādi ar zelta naudu? (Atver un sniedz.) Še, pārskaiti! Tā visa būs tava, ja veceni tu norausi… es tikām kapli pataisīšu. (Uz zelta naudu.) Par to tu vari nopirkt greznu pili, zirgus, karieti un kalpus …

Mārīte. Man nevajaga zeltu, kas nav savām rokām pelnīts. Man vajadzīgs kaplis!

Pūce. Rauj nost, es brīdinu!

Mārīte. Arī tev reiz der pastrādāt.(Kurmim.) Ja vārdu lauzīsiet, jums arī nāksies plēšas mīt.

Pūce. Kad tikšu vaļā, sargies Kurmi! Pēdējo reizi pavēlu: rauj nost!

Kurmis. Ek, vecā ragana, ar tevi kopā plēšas mīt — paldies. (Ptg ēzes žestikulējot murmina.)

Uguns, guns, dzis, dz-ss, asi, knaši, kapli aši, zs-ss-s…

(Kaut ko paņēmis, iet pie laktas, uzsit ar āmuru.)

Mārīte. Man tūdaļ būs kaplis! Un es varēšu atbrīvot savus draugus!

Pūce. Vai dzirdi, vecais tiepša! Stājies!

Kurmis. Es vairs nevaru, man rokas pašas kustas.

Pūce. Stājies! Vai es ar tavas ēzes uguni… (Pūš Kurmim virsū. Ugunīga gaisma.) U-hū-ū-ū… tevi ieraušu ugunī, u-hū-ū-ū!

(Gaismas maiņa, Kurmis pazudis.)

Mārīte. Pazuda?

Pūce. Ja tu mani neatbrīvosi no plēšām, tāpat pazudīsi ugunī… u-hū-ū-ū!

Mārīte (paķer kapli). Kaplis! Tieciet pati vaļā! (Pie pretējās sienas tris reizes pieklauvē.) Ver durvis, burvju vara, es — no tava bara!

Pūce. U-hū-ū-ū! (Smejas.) Tavs sakāmais ir bezspēcīgs* No šīs alas tik tad var tikt laukā, ja kāds par tevi atdod savo dzīvību.

Mārīte. Dzīvību? Kur to ņemt?

Pūce. Es atradīšu! Tu tikai atbrīvo mani.

Mārīte. Tu esi ragana, tev nevar ticēt. P ū c e. Es piespiedīšu tevi! Ar uguns dvašu . . . u-hū-ū-u . . izkausēšu tavu kapli… u-hū-ū-u.

Mārīte. Ai! Kā dedzina! (Iebēg stūri.)

Pūce. U-hū-ū-u . .. Jūti nu manu varu … u-hū-ū-u. Mārīte. Kur paglabāt kapli? (Uzkāpj pa kāpnēm.) Pūce. Es varu visur aizsniegt, u-hū-ū-u!

(Lūkā pazib Tuzika galva.) Mārīte. Tuzik? Kur gadījies?

Tuziks. Ar vēju ielienu, ar vēju izsprūku. Teic nu, prineesīt, kurš uzdevums nepaveikts?

Mārīte. Ai Tuzik, jokdari, man visi paveikti, tik šis (rāda kapli) …

Tuziks. Vei, vei! Ko tad nīksti? Ņem kājas pār pleciem.

Mārīte. Es nevaru! Ir dzīvība jāatdod. (Sniedz kapli.) To nodod Kukuruzai, apsolies bez jokiem.

T u z i k s. Sitas puika prot ne vien jokus triekt. Še roka. Bet tu?

Mārīte. Par mani nebēdā! Man jāpaliek …

(Tuziks caur lūku izbāž roku, paņem kapli, bet tūdaļ izlaiž no rokas.

kaplis nokrīt zemē.)

T u z i k s. Vai, cik karsts! Tik tikko īkšķis neizkusa! Mārīte. Ai neveikli! Nu pagaidi! Es tūdaļ… (Kāpj zemē pēc kapļa.)

Pūce. Nu tuvāk man … pa tvērienam … tik jāievelk ir dziļāk elpa … u-hū . . .

Mārīte. Kāda svelme!

Pūce. Šo brīdi gaidu… u-hū-ū-u.

Tuziks. Vēl neredzēta ragana! (Iekāpj pa laku.) Mārīt, es pats, man veiklas kājas.

Mārīte. Nekāp! Izkusīsi!

(Paņem kapli un veikli pie kāpnēm, kāpj augša.)

Tev šoreiz laimējās. Bet tas nav viss!

(Pēkšņi skatuve satumst, dzirdams troksnis. Kad atkal iepriekšējais apgaismojums, skatuves vidū Vilkazobs un Pērkone.)

Vilkazobs. Kāds velnišķīgs karstums! (Pūcei.) Kam jūs te pirti kurināt? (Ierauga Mārīti.) O, mūsu karaliene! Un pāžiņš arī? Par daudz goda. Pati Pūce pielikta pie plēšām!

Pūce. Mīļais Vilkazob, nāc palīdzi man atvilkt rokas . . .

Vilkazobs. Tūdaļ, cienījamā Pūce. Man tikai jātiek galā ar šo skuķi. Kāp lejā! Atdod kapli! Šurp!

Mārīte. Ja ir dūša, kāp augšā.

Vilkazobs. Uz vietas atdod!

Mārīte. Bīsties gan?

Vilkazobs (kāpj augša). Es saku: atdod ar labut

Mārīte. Labs tavā mutē sapelē.

Vilkazobs. Ei, Pērkone, nāc pieturi kāpnes!

Pērkone. Es vīstu nost. . . tāda svelme!

Vilkazobs. Ek, ņaudoņa! (Mārītei.) Es tevi nogāzīšu zemē! (Sāk šūpot kāpnes.)

Tuziks. Pieturies pie mana zābaka.

Vilkazobs. Nogāzīšu!

Mārīte. Tavs laiks ir beidzies!

Vilkazobs. Es neesmu nezāle! Es tveicē, vējos rūdīts Vilkazobs! (Tuziks nokrīt no kāpnēm.) Ahā, tu knēveli!

Pūce. U-hū-ū-u! Nu rokās gan . .. u-hū-ū-u!

Tuziks. Lai būtu rokās, jānoķer!

Pūce. Tu proti tikai vārdus kulstīt. Vai savu dzīvību tu varētu par viņu (pamāj uz Mārītes pusi) atdot?

T u z i k s. Es nebīstos nenieka!

Pūce. Ar vārdiem sauli citiem neiekaro.

T u z i k s. Ja tā var sauli iekarot, tad še, vecā, ņem! (Sniedz pretī rokas.)

Mārīte. Tuzik, tu izkusīsi!

Tuziks (nopietni). Katram reiz kas jāpadara! (Pavisam tuvu ēzei.) Nu, ņem!

(Krāsaina gaismas maiņa, skan fanfaras, siena atveras.)

Vilkazobs. Kas noticis?

Mārīte. Tuzik!

Pērkone. Man acis apžilbst! Kāds spožums! Mārīte. Tuzik, mīļais! Kur tu paliki? Tuzik!

Pūce. Aizgājušo nemeklē.

Mārīte. Nolādētā! Tu viņa dzīvību paņēmi? * Pūce. Pats atdeva.

Pērkone. Pats? Vai kāds muļķis, pats krāsnī līda! Mārīte. Jums, nezālēm, to nesaprast. Par biedriem, par sauli dzīvību atdeva. (Raud.) Bet es … es arī varu būt labāka. (Paceļ kapli.) Es kapli iznesīšu! (Pret Vilkazoba.) Pagalam būs jūsu tumsības valsts.

(Mārīte ar paceltu kapli iziet pa atvērto sienu. Atkal gaismas maiņa,

siena aizveras.)

Pērkone. Gaisma izdzisa!

Vilkazobs. Ko jūs viņu palaidāt! Nu prom ir! Pērkone. Jūs pats palaidāt! Ar visu kapli! Vilkazobs (pie lādītes ar zelta naudu). Kas tur tā spīd? Pērkone. Man ar, man ar!

Vilkazobs (atgrūž). Es pirmais ieraudzīju! Mana!

Pērkone. Nekā — mana!

Vilkazobs. Es saku: mana!

Pērkone. Jums vilka rijība!

Vilkazobs. Jums nezāles nekaunība!

(Abi sāk plēsties gar lādīti, izbārsta naudu uz visām pusēm:)

Pērkone. Tā mana.

V  i l k a z o b s. Nē, mana!

Pūce. U-hū-ū-u! Rimas, rimstiet! No ēzes atsvabiniet!

Pērkone. Man kājas ļogās. (Noslīgst zemē.)

V  i l k a z o b s. Man rokas slābanas!

Pērkone. Un . .. mēle … ne-klau-sa …

V  i l k a z o b s. Sirds stājas. (Abi sastingst. Gaismas

maina. Pērkone un Vilkazobs nozuduši. Vinu vielā akmens bluķi.)

Pūce. Nu alkatīgie par akmens bluķiem pārvērtās. Tā viņi te gulēs.. . daudz tūkstoš gadu. U-hū-ū-u! Bet kas atbrīvos nu mani?

Priekškars

SESTĀ AINA

Skatuves iekārtojums kā pirmajā ainā. Lejā zālē Mārītes balss: — Kas tad tā par pasaku? (Bērni uzkāpj uz skatuves.)

Andris. Vai tev nepatika?

Mārīte. Beigu nav!

Andris. Nav uzrakstītas.

Mārīte. Ko stāsti, ja nav uzrakstītas?

Andris. Daža pasaka labāka, ja beigas nepieraksta.

Mārīte. Kāpēc tad šī labāka?

Vilnis (rāda uz galvu). Sī te lietiņa jāpagroza. Citam, redz, saprašana ātrāk uznāk, kad (apmet kūleni) uz galvas nostājas. Pamēģini, varbūt arī tev sanāk!

Andris. Vilni, izbeidz!

Mārīte. Atradies gudrais! Man nav laika grozīt galvu! Man jāstrādā.

Vilnis (nokrit zemē). Palīgā!

Skaidrīte (Mārītei, priecīgi). Nudien, tu beidzot attapies?

Andris. Urā! Nu, ko es sacīju! Mārīte reiz būs malacis! Mārīte (vēsi). Reiz? Ko tas nozīmē?

Andris. Nu reiz tu saprati, ka slinkošana jāizbeidz. Vilnis (atdarina Balandu). Jāizbeidz, jāizbeidz, jāizbeidz.

Mārīte (ar grāmatiņu viņam gar degunu novicina). Man loma jāmācās! Tas arī darbs, saprati?

Vilnis. Loma? To jau tu no galvas zini! (Ar pārspīlētu ņatosu deklamē.)

Es darbiņa vien bijos, Slinkumiņā gozējos!

Skaidrīte. Tu reiz labi uztrāpīji! (Smejas.)

Mārīte. Stājieties! (Aizspiež ausis.) Dzirdēt negribu!

Vilnis (atdarina Rotaļu). Viņa ir Mārīte!

Mārīte. Pasaku vāceles! Staigā apkārt pa svešām māam un tā vien zin kā … (šņukst) no-riet. Prom! Ejiet prom! Vilnis (iesvilpjas). Vai tu re, kāda karaliene! Tonis ar! Mārīte (met ar spilvenu). Prom! Es saku — prom! Skaidrīte. Nezāļu karaliene niķojas! Mārīte. Es? Ak, es tā… (Skaļi raud.) Pie-tiek! Ejiet prom! Gri-bu būt vie-na …

Vilnis. Ei, puikas, ko mēs te tik daudz muti virinām? Karaliene pieņem dušu! Ejam!

Skaidrīte. Laiks ir kā Tuziks, aizbēgs — nenotversi. Aidā!

Andris. Mārīt…

Mārīte (kliedz). Prom! Es saku!

(Vilnis, Skaidrīte aiziet, kā pēdējais Andris.)

Mārīte (paceļ galvu). Nudien, visi prom. Nepažēloja, rienu pašu atstāja. (Raud.) Vie-nu pā-šu . ..

(Otrpus jasmīnu krūma — Skaidrīte, Vilnis, Andris.)

Skaidrīte. Te tev nu bija, Andrīt! Pasaciņas! Šitādai ndividei!

Vilnis. Karaliene, bet āda bieza!

Skaidrīte. Tādai tikai pletni.

Andris. Neesmu Vilkazobs. Es domāju, Mārīte stpratī*, labosies.

Skaidrīte. Gaidi vien!

Vilnis. Tūkstoš gadu, u-hū-ū-ū!

Andris. Tik ilgi nevajadzēs!

(Bērni aiziet.)

Mārīte. Aizgāja! Strādāt aizgāja! Nu, lai strādā! Neiešu jau māžoties! Man nepatīk! (Smejas, kaut ko atcerēdamās.) Man patīk! Man nepatīk! Iedomāsies vēl, ka es šos nobijusiesl Bet man — nepatīk!

(Uznāk maie.)

Māte. Ko nu draiskuļo, lellīt.

Mārīte. Lellīt? Es neesmu nekāda lellīte! Es atbrīvoju nezāļu karaļvalstī apspiestos! Un te mani palīgi! (Paņem tūti, izņem divas konfektes. Atdarina Rotaļas balsi.) Vai, vai, man bail! (Atdarina Tuzika balsi, uzlec uz soliņa.) Ja nav galva, lai ir kājās!

Māte (sasit plaukstas, no pārsteiguma apsēžas). Kādās kājās?

Mārīte. Vienu kāju, otru kāju, apkārt dancojam, kaplīt's lēca, kaplīt's deja, kaplīt's dziesmu padziedāja.

Māte. Kas tie par ļauniem jokiem, bērns?

Mārīte. Man tie joki vēl aiz zābaka stulma.

Māte. Saules dūriens! Mans nabaga bērniņ!

Mārīte. Kaplīt's lēca, kaplīt's deja.

Māte. Tūliņ migā! (Nogulda.) Bet es aizskriešu pēc ārsta. Tavu nelaimīti! Ko man vajadzēja skriet pie tās kukuruzas, būtu kaut kā iztikuši bez manis.

Mārīte (strauji augšā). Tu biji pie kukuruzas? Mam! Un mani nepaņēmi līdz?

Māte. Kā tad es tevi varu?

Mārīte. Vilkazobu un usni nemanīji?

Māte. Aizaugusi mūsu kukuruza … Tu nebēdā, čuči vieni Es tūdaļ. . . Vai manu dieniņ! (Aizskrien.)

Mārīte. Hm, aizaugusi! (Nikni.) Kāda man daļa? Man te spiež, un te ari… (Pieceļas sēdus.) Nudien, spiež! Kas tur spīd? (Piecefas, paņem kapli.) Mans kaplis! (No tālienes atskan bērnu dziesma.) Bet Tuziks dzīvību atdeva par sauli. Tuziks! Bet es? Kas tur dzied? (Pie dārza vārtiņiem). Iešu paskatīties, kas tur dzied. (Grib aiziet, bet tad atgriežas, noliek kapli.) Nē, viņi tikai smiesies .. . smiesies un sacīs: «Izmācījām gan reiz mūsu sliņķi» … un neviena nebūs, kas pažēlo un aizstāv. (Klausās dziesmā.)

(Pa vārtiņiem ienāk Andris.)

Tu Andri?

Andris (sniedz pretim roku). Iesim? Mārīte (paņem kapli). Es tikai paskatīšos . . .

(Abi roku rokā izskrien pa vārtiņiem.)

Salnaja, Mersede Arnolda m. NEZAĻU KARALIENE

MĀKSLINIEKS O. MUIŽNIEKS

Redaktors F.. Juchņevičs. Mākslinieciskais redaktors R. Jansnns. Techniskā redaktore

L. Engere. Korektore A. Freimane. Nodota salikšanai 1958 g. 8 martā Parakstīta iespiešanai 1958. g. 10. apriti. Papīra formāts 70 X 92/16. 4.25 fiz. iespiedi.; 2.49 uzsk iespiedi.; 3,36 izdevn I. Metiens 30 000 eks. JT 00310. Maksā 2 rb|. LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rigā, Padomju bulv 24 Izdevn Nr. 10601J1062 Iespiesta izdevniecību, poligrāfiskās rūpniecības un grāmatu tirdzniecības galvenās pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rigā, Puškina ielā Nr. 12. Pasūl. Nr. 389.

Content

Salnāja Mersede Nezāļu karaliene

DARBOJAS

PIRMAIS CĒLIENS

OTRAIS CĒLIENS

TREŠAIS CĒLIENS