Renns Ludvigs

Nobijs

Ludvigs Renns

Nobijs

.

Pirmais piedzīvojums MŪŽAMEŽA ZVĒRI

..

NOBIJA BRINIŠĶĀS SPĒJAS

Tas bija sen, kad kādā tālā Āfrikas mūžameža ciemā piedzima puisēns, ko nosauca par Nobiju. Drīz pēc zēna nākšanas pasaulē viņa tēvs kopā ar citiem ciema vīriem devās medībās, kur viņu nonāvēja saniknots degunradzis. Tēvs bija jautrs, laipns cilvēks bijis, un viņa sieva Dula dziļi skuma par vīra nāvi.

Vienmēr, kad Dula no māla veidoja podus, viņa tos slacīja asaram. Dula no visas sirds vēlējās, lai viņas mazais Nobijs izaugtu par tik krietnu cilvēku, ka visiem, arī zvēriem, gribot negribot vajadzētu uz viņu turēt labu prātu. Tad Nobiju nekad neviens degunradzis nenonāvētu. Vai nu tāpēc, ka māte to tik karsti vēlējās, vai arī Nobijs tādu labsirdīgu dabu bija mantojis no vecākiem, bet, tiklīdz viņš laipni nolūkojās uz cilvēkiem vai zvēriem, tie sāka turēt uz viņu labu prātu.

Parasti Nobijs rotaļājās ar citiem bērniem ciema laukumā, ko no visām pusēm ieskāva apaļas būdas. Visām būdām bija baltas sienas, zemas ieejas un smaili, pelēki salmu jumti. Mazie reizēm dzīvojās klusu, bet reizēm kļuva ari varen skaļi, veidoja podus, kā to bija noskatījušies no vecākiem, vai atdarināja zvērus — dažreiz pērtiķēnus, kas izlasa cits citam kukaiņus, bet citreiz līda uz vēdera kā krokodili vai zagās viens otram klāt kā leopardi.

Mātes daudz par to nedomāja, ka bērni novārtīsies, jo viņiem ne nieka nebija mugurā, un dubļi uz melnās ādas ātri sakalta un nobira.

Bērni atcerējās mātes tikai tad, kad izsalkums atgādināja. Tad arī Nobijs skrēja pie savas noskumušās māmuļas Dulas. Tiklīdz viņa ieraudzīja puisēnu, kā akmens novēlās no sirds, un viņa atļāva dēlam notiesāt visu, kas bija sagādāts. Bet, līdzko Nobijs atkal bija prom, Dulai uzmācās parastā grūtsirdība, un viņa domāja: kāpēc atdevu zēnam visu? Nu būs jākar zobi vadzī! Reiz Dula pat saskaitās un dzīrās viņam kaut ko atņemt. Taču dēla klātbūtnē viņai visas rūpes aizmirsās, un viņa sāka pat dziedāt savu skaistāko dziesmu.

Viņu kaimiņiene bija nešpetna skopule. Tā nenovīdīgi glūnēja, aiz savas būdas aizslēpusies. Dula, pamanījusi kaimiņu sievu un aizbildinādama līksmo omu, teica: — Nemaz nesaprotu, kas ar mani notiek. Nav vairs ne kripatiņas durahu1 plāceņa un tomēr sirds tik viegla. Varbūt kāds patlaban par mani domā labas domas?

—    Kas nu par tevi domās!

1 Durahs — maizes augs Āfrika.

Tobrīd kaimiņiene ieraudzīja mazo Nobiju. Citkārt viņa kaunējās dzīvot līdzās tik nabadzīgiem ļautiņiem, kuru bērnam ne ap rokām, ne kājām nebija pat vienkārša dzelzs gredzena. Nu viņa pret pašas gribu atmaiga.

—    Pagaidi, Nobij! Man ir lielisks antilopes ciskas gabals, es tev to atnesīšu.

Bet Nobijs jau jutās paēdis, un, paņēmis ciskas gabalu, viņš to sniedza mātei. Dula, no kaimiņienes baidīdamās, negribēja gaļu pieņemt. Taču parasti tik nenovīdīgā sieva, nopriecājusies par puisēnu, Dulai teica:

—    Ņem vien un ēd vesela!

Tā nu drīz vien ne Nobijam, ne viņa māmuļai vairs nevajadzēja badu ciest. Nekādus citus labumus puisēna spējas viņiem gan nesagādāja. Bet viņa raksturā bija kāda savdabība, kas ar gadiem arvien pieņēmās: Nobijam šķita, ka pasaule ir priecīga un laba, jo cilvēki ap viņu bija priecīgi un nekā ļauna zēns nekad nebija redzējis. Un Nobijs vienmēr palika tikpat labsirdīgs, atsaucīgu sirdi un izpalīdzīgs pret citiem kā citi pret viņu.

indīga čūska gingu

No tuvējā mūžameža ciemā bieži ielīda čūskas. Kādu rītu vienā būdā pēkšņi atradās milzu čūska. Rāpulis kājas resnumā gulēja, saritinājies uz māla klona.

Sieva, būdā uzmodusies, pačukstēja vīram:

—    Skaties, milzu čūska!

—   Atnes tai pienu! — vīrs klusiņām teica, bet pats aiz bailēm pat nepakustējās. Sieva uzmanīgi piecēlās un pastūma čūskai bļodiņu ar pienu. Viņa zināja, ka šie vairākus metrus garie rāpuļi nav indīgi un parasti cilvēkam neuzbruk. Bet, ja tie kādam apvijas un sažņaudz, tad tas ir neglābjami zudis.

No ritulī guļošās čūskas ķermeņa lēnām uz piena trauciņa pusi cēlās olveida galva, no kuras izšāvās tieva, divstaraina mēle. Galva noliecās pār bļodiņu un dzēra. Tikmēr abi laulātie paklusām izlīda no būdas un uztraukti pastāstīja par notikušo kaimiņiem. Visi domāja, ka čūska, sadzērusies pienu, dosies prom, bet viņa palika. Drīz vien milzīgais rāpulis pie cilvēkiem pierada, kā tas bija jau gadījies arī citos ciemos, un iznīcināja žurkas un peles. Taču laulātie daudz labāk būtu iztikuši bez šī baismīgā ciemiņa.

Reiz Dula ieraudzīja savu Nobiju rotaļājamies ar melnu odzi. Aiz šausmām viņa sastinga, jo odze bija pati bīstamākā no visām indīgajām čūskām. Nobijs, aptinis nezvēru sev ap kaklu, jutās laimīgs, jo nu pēdīgi arī viņš varēja valkāt rotu. Zēns odzi pat ķircināja, protams, maigi, jo viņš bija labsirdīgas dabas un nevienam pāri nedarīja. Dula ķērās atkal pie darba un sāka mīcīt dzeltenīgu mālu. Viņas domas kavējās pie Nobijā. Zvēru dīdītājus taču uzskatīja par burvjiem. Bet parasti tie bija pieaugušie, nevis bērni kā Nobijs. No kurienes zēnam šīs spējas? Viņa pati bija vienkārša sieviete, arī viņas mirušajam vīram nebija neka kopīga ar burvjiem. Viņš bija valodīgs un labprāt smējās.

Pēkšņi Dula, prātojot par dēla dīvainajām īpašībām, atplauka. Viņa pamanīja sev līdzās Nobiju. Puisēns, aptinis indīgo čūsku ap roku, likās, skaidroja tai, kā māte no māla veido bļodas un podus. Nobijs to darīja klusēdams, viņš rādīja tikai roku kustības. Dula piecēlās un atnesa zēna čūskai tasīti piena. Varbūt dzīvniekā mājo kāds varens gars, viņa prātoja, un mēs to varētu izmantot sevis aizsargāšanai?

Gingu, tā Nobijs nosauca melno čūsku, vairs nevēlējās no viņa šķirties. Arī ciema ļaudis čūsku pacieta. Kas zina, varbūt rāpulis varēja noderēt vēl kam vairāk, ne tikvien žurku ķeršanai?

GORILLAS BĒRNS MAFUKA

Ciema bērni bieži skrēja uz mežu, bet nekad pārāk tālu, lai nepazaudētu ceļu mājup. Mūžamežā bija daudz kā interesanta, un gandrīz ikreiz bērni tur atrada arī ko ēdamu. Tur bija daudz augu, kuru dzinumi labi garšoja, visdažādākie augļi, meža vīģes un lieli mango augļi, kam atlika tikai nolobīt mizu. Cieto serdi apņēma sulīgs augļa mīkstums.

Kadā saulainā rītā, kad ūz koku un krūmu lapām vēl mirdzēja nakts lietus lāses, pa šauru, meža zvēru iemītu taku devās mazu, kailu zēnu bariņš. Milzīgo koku lapotnēs ķērkdami laidelējās putni, bet, ieķērušies koku stumbros, kala dzeņi, tā ka visapkārt bija dzirdama dīvaina klauvēšana. Dziļāk biezoknī mājoja klusāki dzīvnieki, mazie maki — puspērtiķi ar milzīgām acīm, kuri pa dienu sakņupuši gulēja zaros. Kā resnas brūnas virves līdz zemei nokarājās vīteņaugi. Kuplās lapotnes krēslā ziedēja spēcīgi smaržojošās orhidejas un trūdaugi. Sai bagātajā augu un dzīvnieku pasaulē nekad netrūka ko aplūkot, noklausīties, kam piezagties klāt.

Pāri takai līda čūska rokas resnumā. Priekšējais zēns apstājās, nogaidīdams, kamēr rāpulis nozūd papardēs. Pēkšņi puisēns iekliedzās. Milzīgs gorilla atņirgtiem zobiem nāca viņam virsū. Puika izbijies metās atpakaļ, bet Nobijs palika stāvam. Nobijs nepazina baiļu, jo viņam neviens nekad nekā ļauna nebija darījis.

Gorilla, palēninājis gaitu, apstājās un, galvu piešķiebis, brūnām acīm reizē izbrīnījies un reizē paļāvīgi skatījās uz Nobiju. Ar vienu savu krunkaino pirkstu gorilla pieskārās zēnam un, likās, pārdomāja, vai tas būtu kāds sīciņš melns pērtiķēns vai kas cits. Sai brīdī parādījās arī gorillas bērns, nedaudz lielāks par Nobiju. Arī tas brīnīdamies aptaustīja puisēnu. Viņš mīlīgi paraustīja Nobijā matu cirtu, atpleta muti un it kā smējās.

Nobijs, kurš vēl nekad nebija tuvumā redzējis jaunu gorillu, savukārt to aplūkoja, pataustīdams tā spalvu un pārāk garās rokas. īsi sakot, viņi sadraudzējās, kamēr

pārējie bērni klusītēm kāpās atpakaļ un kliegdami joza pie Nobijā mātes. Pie Dulas būdas bija sapulcējies bariņš vīru, kas uztraukti sarunājās. Vīrieši baidījās uzbrukt gorillām un šaubījās, vai spēs Nobiju atbrīvot.

Vīriem tā apspriežoties, ierējās suņi, un džungļu iedzīvotāji pamanīja ciemā ienākam Nobiju ar jauno gorillu, kas uz visām četrām mierīgi skrēja zēnam blakus. Abiem aizmugurē parādījās arī vecais gorilla, bet saminstinājās un apstājas.

Vispārējā apjukumā pirmā atģidās Nobijā māte un iesaucās:

—    Kādus baismīgus ciemiņus tu mums tur ved?

Nobijs brīnījās:

—   Tas ir Mafuka, mans draugs. Viņš dzīvos pie mums.

Tā tik vēl trūka!

Kādas būdas priekšā bija noliktas jamsa1 saknes. Mafuka metās tām klāt, grasījās ēst. Nobijs viņam to neļāva un sakni pat atņēma. Redzēdami, ka Mafuka nepretojas, ļaudis atguva drosmi. Piepeši, briesmīgi rēkdams, ciemā iedrāzās lielais gorilla. Izbiedētie cilvēki pajuka uz visām pusēm. Bet Nobijs smiedamies devās milzīgajam zvēram pretī.

—    Krusttētiņ! — zēns to uzrunāja. — Tavam Mafukam neviens nav pāri darījis. Paskaties taču!

1 Tropu vīteņaugs.

Tas tiešām gorillas tēvu nomierināja. Un tomēr gorilla mēģināja savu mazuli no ciema aizvākt. Bet Mafuka turējās pie Nobijā tik cieši, ka gorilla, to vilkdams, rāva sev līdzi abus. Nu Mafuka sāka brēkt. Tēvs to palaida vaļā un vērīgi noskatījās uz spalvaino dēlēnu, kas apķēries turējās pie sava mazā drauga. Mazulis dusmīgi blenza uz tēvu. Skats bija tik jocīgs, ka jau pēc rakstura jautrie ļaudis sāka skaļi smieties.

Vienīgi Nobijs izturējās nopietni. Paņēmis savu spalvaino draugu pie rokas, viņš veda to ārā mūžamežā, un vecais gorilla tiem rāmi sekoja. Pieklājīgā atstatumā no ciema Nobijs ar zīmēm radīja gorillam, lai tie pameklē sev ko ēdamu un paliek mežā. Nobijs atgriezās ciemā viens pats. Bet liels bija zēna izbrīns, kad vakarā atskrēja Mafuka un ar visām četrām viņu apkampa. Mūžameža cilvēkiem zvēru paradumi nebija sveši, un Nobijam likās, ka Mafuka grib gulēt kopā ar viņu pēc pērtiķu parašas. Viss noritētu gludi, ja vecais gorilla nebūtu iekāpis lielā kokā ciema tuvumā un dobjā balsī rēcis, kam laikam vajadzēja nozīmēt: nāc pie sava tēva!

Bet Mafuka nebija ar mieru. Nobijā sabiedrībā bija pārāk jautri, lai no viņa šķirtos. Gluži otrādi, mazais pērtiķēns sekoja puisēnam līdzi būdā un, kā jau pērtiķiem parasts, apkampa Nobiju, aizvēra acis un tūliņ arī iemiga. Vecais gorilla, vēl pāris reižu skaļi iebrēcies, nožāvājas, saritinājās kokā un arī aizmiga; ciemā iestājās naktsmiers, kuru šad tad pārtrauca kādas pūces kliedziens vai lielo sikspārņu klusās spārnu vēdas.

No rita Nobijs un pērtiķēns jutās pārsteigti, ka gulējuši kopā. Taču ārā skanēja pērtiķu tēva sāpju saucieni. Tā kā saprātīgākais no abiem bija Nobijs, viņš izveda Mafuku no ciema laukā. Līdzko varenais gorilla ieraudzīja savu atvasi, tā norāpās no koka lejā un, priecīgi mīņādamies uz pakaļkājām, ar savām lielajām rokam abus aptaustīja. Pēc tam gorilla veda viņus līdzi mūžamežā, lai pabrokastotu. Nobijs, tāpat kā visi džungļu iemītnieki, bija labs kokos kāpējs. Jau mazotnē viņš bija iemācījies nonest no kokospalinu lapotnes lielos riekstus. Taču, kad pērtiķi ar savam garajām rokām šūpojas no zara uz zaru, Nobijs netika līdzi, nevarēja satvert zaru un vēlās zemē, kas zēnam, protams, nekaitēja: uz sapuvušajiem kokiem auga tik daudz paparžu un sūnu, ka sasisties nevarēja. Gorillas nolaidās lejā pie puišeļa un piešķiebtām galvām izbrīnījušies lūkojās viņa.

Zēniem Āfrikā, tāpat kā pie mums, ir savs puiku lepnums, un tas Nobijam neļāva gļēvi atgriezties ciemā. Kopā ar pērtiķiem viņš kāpelēja vien tālāk, kaut ari viegli tas nenācās. Sur tur viņi atrada ko ēdamu. Vakarā Nobijs pārradās mājā kā salauzts. Mafuka atkal gulēja pie viņa, kamēr gorillas tēvs nakšņoja savā tfroā.

Ta ciema ļaudis ar pērtiķiem sarada. Gandrīz ik dienas kāpelējot, lieliski attīstījās Nobijā rokas un krūtis. Ciema zēni klusēdami atzina Nobiju par savu vadoni, un

kopā ar viņu un gorillām bieži devās sirojumos mežā. Uz Nobiju viņi varēja mierīgi paļauties, ne indīgās čūskas, ne niknie degunradži — vispār neviens zvērs viņam nedarīja pāri, gluži otrādi, zēna klātbūtnē visi kļuva rāmi. Bez tam gorillas pat no visdziļākā biezokņa atrada ceļu mājup.

Nobijā dīvainas spējas Mafuku ietekmēja tik spēcīgi, ka jaunais pērtiķis pārvērtās vismīlīgākajā radījumā. Bērni varēja ar to kaitēties, raustīt, tas atļāva visu. Taču augumā gorilla drīz vien pārsniedza ne tikai Nobiju, bet arī lielākos bērnus. Kājas tam, protams, palika īsas un līkas, rokas turpretī izveidojās garas un spēcīgas. Krūtis tam drīz vien kļuva divreiz tik platas kā pieaugušam vīrietim. Gorillas galva ar garajiem ilkņiem iedvesa bailes cilvēkiem, kuri no svešiem ciematiem nokļuva šajā vientulīgajā džungļu apmetnē, un tikai pēc prāva laika sprīža viņi ar zvēru aprada.

NĪLZIRGS pongu

Mūžamežs nesniedzās uz visām četrām debess pusēm. Rieta pusē īsa taka veda uz upi. Pa šo taku, nesdamas uz galvas krūzes, sievietes gāja pēc ūdens. Peļķēs abpus ceļa bija'lfagāzušies milzīgi atmiruši koki, un no lāmām rēgojās laukā žuburaini, kaili zari. No vēl augošo koku lapotnes nokarājās garas gaisa saknes, kas, rāmajā ūdenī spoguļodamās, izskatījās bezgalīgi garas. Spāres caurspīdīgi mirdzošiem spārniem šāvās pāri ūdens spogulim, dzīdamās pakaļ sīkiem kukaiņiem. Sievietes pa šo ceļu staigāja tikai dienas tveicīgajās stundās. Nīlzirgi tad gulēja ūdenī, un bija redzamas tikai to vaļējās nāsis un apaļās acis. Taču, tuvojoties vakara dzestrumam, nīlzirgi, skaļi urkšķēdami, smagi vilkās uz krastu ganīties. Sajās stundās tie bija bīstami, jo mēdza uzbrukt cilvēkam, ja kāds gadījās ceļā. Bet, kuram šāds nezvērs uzbruka, tas tikai ar grūtībām sveikā tika cauri.

Pievakarēs tikai Nobijs bezbailīgi plunčojās ūdenī, lai atvēsinātos pēc dienas tveices. Sais gaitās viņu pavadīja abi gorillas. Bet tie palika krastā un uzvedās kā neprātīgi. Tie, tāpat kā daudzi pērtiķi, baidījās no ūdens, un tas, ka tie Nobijam nevarēja sekot, abus ļoti satrauca. Abi skraidelēja pa krastu šurp un turp, spalgi iekliegdamies. Ja nu tai pašā laikā savu vakara koncertu ar urkšķēšanu iesāka nīlzirgi, tad troksnis bija tāds, ka neviens cits meža dzīvnieks neuzdrīkstējās tuvumā rādīties. Bet Nobijam tas sagādāja prieku. Viņš labprāt aizpeldēja līdz kādam nīlzirgam un, kamēr tas vēl nebija izniris no ūdens, apsēdās uz tā platā, taukā pakauša un ļāva sevi nest uz krastu. Nezvērs pa seklo ūdeni skaļi plakšķinājās uz sausumu. Gorillas diedza turp, tomēr milzīgā gaļas kluča priekšā atkāpās un, stāvēdami pieklājīgā attālumā, ar kustībām rādīja, ka gribētu Nobiju noraut lejā. Bet Nobijs sēdēja augšā, nogaidīdams, ko abi iesāks. Zēns zināja, ka ap saulrieta laiku tie ātri pagura un taisijas iet gulēt. Nobijs šīm izdarībām allaž zināja mēru un īstajā laikā norausās no nīlzirga muguras, kurš jau plūca zāli. Pērtiķi, sagrābuši zēnu aiz abām rokām, kā negudri joza atpakaļ uz ciemu. Brīžiem šķita, ka tie zēnu vai pušu pārraus, bet Nobiju pasargāja viņa neparastais spēks. Skrējienu gorillas pavadīja priecīgiem iekliedzieniem.

Nobijs īpaši iedraudzējās ar kādu nīlzirgu tēviņu, ko viņš vienkārši sauca par «Pongu». Zvērs sprauslādams nāca krasta tuvumā. Uz Pongu muguras Nobijs bez laivas varēja celties pāri platajai upei, un visi krokodili šim dzīvajam satiksmes līdzeklim grieza ceļu.

Pārējie ciema bērni no šīm Nobijā vakara ekskursijām sākumā baidījās. Pēdīgi viens panācās līdz upei, un, kad viss bija noritējis gludi un bez sarežģījumiem, ieradās arī pārējie. Tā cilvēki sarada ar zvēriem. Reizēm gadījās, ka Pongu, iznirdams no ūdens, uz platās muguras nesa pusduci smejošu bērnu. Tā bērnu lielisko rotaļu skaits vairojās, un Nobijs kļuva arvien neierobežotāks visa bara — arī vecāko zēnu — vadonis.

PIE PAREĢES

Dulu par to visu sāka nomākt arvien lielākas rūpes. Tikai tad, kad Nobijs būtu pasludināts par vīru, viņam kopā ar citiem vīriešiem vajadzētu doties medībās. Pastāvēja paraša, ka mednieku grupu vada vecākais. Un

Dula nu baidījās, ka viņai neizprotamās Nobijā spējas pretēji šai tradīcijai par barvedi padarīs Nobiju. Bet vecākie vīri to vis nedrīkstētu pieļaut.

Padomu meklēdama, Dula kādu rītu, paņēmusi līdzi kazu un lēzenu māla bļodu, devās ceļā pie ieslavētas pareģes. Ap pusdienas laiku viņa nonāca pie pareģes, kas matus bija sapinusi neskaitāmās bizēs, pie kurām karājās izpūsti un jau sažuvuši upurēto kazu žultspūšļi. Burvei ap pleciem bija gabals kazādas, kuras gali viņai nokarājās pār krūtīm. Diez cik noslēpumaini tas vis neizskatījās. Taču ap kaklu pareģe valkāja čūsku, kā to Dula bija redzejusi darām Nobiju. Burves seja, rokas un kā'jas bija noziestas baltas, tāpēc: viņa izskatījās kā spoks.

Lēnām viņa pacēla roku, rādīja uz kazu un izklaidīgi teica:

Nokauj kazu šo!1 Tikai ievēro,

Lai ne asins lāse Zemi nenokrāso.

Dula darīja, kā vēlēts: asins pilienus rūpīgi vāca līdzpaņemtajā māla bjodā. No kazas iekšām viņa izņēma žultspūsli, to iztīrīja un sniedza pareģei. Tā piestiprināja pūsli sev uz galvas, līdzās vecajiem, sažuvušajiem. Tad burve Dulai vaicāja:

1 Vārsmas atdzejojis J. Sirmbārdis.

Meit, tā vajadzība tava,

Kas šo ceļu staigāt pavēl?

Dula stāstīja par Nobijā dīvainībām, kas viņai bija dūrušās acīs. — Esmu dzirdējusi, — viņa teica, — ka cilvēkiem, kuriem klausa čūskas, nolemts kļūt par burvjiem.

Vai grūtos murgos viņš redz,

Ka ūdens bangas to sedz?

Vai nav viņš uz vienu roku Ar kādu garu vai spoku?

Vai ar putniem viņš runā?

—    Nē — Dula atbildēja, — ar gariem Nobijam nav nekā kopēja. Viņš gan sarunājas ar zvēriem un, liekas, saprot to valodu.

Burve, paņēmusi nokautās kazas taukus un kaulus, meta tos ugunī un murmināja:

Parādi mums, senci lielais,

Vai tev pieņemams šis mielasts?

Slikts — ja lieksies dūmu stabs;

Ja kāps gaisā taisni, — labs.

Tā kā dūmi cēlās taisni, gaišreģe pavēlēja Dulai apsēsties viņai pretī un salikt rokas. Tad burve dziedāja:

Kauliņ, kauliņ, ripot steidz,

Visu patiesību teic.

To teikdama, burve nosvieda kaulu sauju zemē, tā ka tie sabira juku jukām. Viņa rādīja ar pirkstu reizēm uz kaudzes vidu, reizēm uz malu:

Daudz zvēru visapkārt, žvīkst veseris un ienaidniekiem liek šausmās krist.

Viņa liktenis labais draugiem daudz prieka glabā.

Kad māte pārradās mājā, Nobijs vaicāja:

—    Kur tu biji?

Dula aiz laimes, ka atkal ir pie sava dēla, viņam visu izstāstīja.

—   Ko nozīmē veseris? — vaicāja Nobijs. — Esmu stiprs un gribētu kļūt kalējs.

Dula brīnījās. Ta tiešām varēja būt mīklaino burvju vārdu jēga. Nobijs tad nekļūtu par mednieku un nekad nenonāktu arī briesmās. Bet ko lai saprot ar veseri un ienaidniekiem?

Otrais piedzīvojums JAUNAIS KALĒJS

..

NEKRIETNAIS KALĒJMEISTARS

Kad Nobijs bija paaudzies, viņš devās pie ciema kalēja mācīties amatu. Par kalvi sauca līdzenu laukumu, uz kura aplī bija novietotas plešas. Kalēja palīgi cilaja plēšas ar nūjām, kas pie tām bija piestiprinātas. Tā viņi caur bambusa caurulēm pūta gaisu uz laukuma vidu, kur bedrē gailēja koka ogles un virs tām atradās kaļamā dzelzs. Apkalpot plēšas bija Nobijā pirmais darbs, un tas kaulus nelauza: viņam tikai vajadzēja ieklausīties pārējos, lai nesajauktu ritmu. Kalējs spēcīgo zēnu bija pieņēmis labprāt, cerēdams, ka varēs viņu krietni izmantot. Bet Nobijs bērna vientiesībā neko nenojauta: meistara īgnā seja ikreiz atplauka smaida, līdzko Nobijs ieradās pie viņa strādāt.

Meistars par Nobijā dīvainajām spējām nebija īsti skaidrībā; viņš tikai ievēroja, ka mācekļa klātbūtnē pat gauži skopulīgi cilvēki labprāt atdarīja maku. Pie Nobijā nāca ļaudis pat no tālienes, lai pasūtītu misiņa vai dzelzs gredzenus rokām un kājām; uzlūkojot zēnu, viņi kļuva laipni un bieži vien labā noskaņojuma dēļ nepamanīja, ka, pieprasīdams samaksai zvērus, labibu vai augļus, kalējs viņiem plēsa deviņas ādas.

Krāpšana, protams, nepalika noslēpums ciema ļaudīm. Viņi baidījās, ka daudzie apkrāptie kādu dienu var ciemam uzbrukt, un tad kopā ar alkatīgo kalēju cietīs arī nevainīgie. Tāpēc reiz naktī, kad Nobijs gulēja, ciema ļaudis kalēju padzina un piedraudēja viņu nogalināt, ja viņš vēl rādītu acis.

Padzītā vietā stājas cits kalējmeistars, rāms vīrs, kurš bija mācījies no sava priekšgājēja likteņa, ka Nobiju nedrīkst izmantot krāpšanai.

Jaunais bija goda vīrs, darbu veica, kā nākas, un par pieklājīgu samaksu strādāja labi. Kalējs ātri vien iedzīvojās turībā, jo ļaudis nāca bariem un maksāja neskopodamies, un ikkatrs izpildītais pasūtījums viņiem šķita divtik vērtīgs, ja tam savu roku bija pielicis Nobijs.

Par to izdzirda arī padzītais kalējs, kurš pajumti bija atradis citā ciematā.

Negodīgi sarausto bagātību viņš gan bija drīkstējis paņemt līdzi, taču mantība nerimtīgi dila, jo viņa nelāgās slavas dēļ neviens neko viņam nevēlējās pasūtīt.

Toties lieliski veicās viņa pēctecim, kam jaunais Nobijs pievilināja virkni naudīgu klientu. Vecajam kalējam tas bija kā dadzis acī, un viņš nolēma Nobiju nogalināt.

Palīgā nāca gadījums. Ciematā uzradās divi noplukuši puiši, kas par iespēju piedzerties un līksmi padzīvot

bija gatavi izdarīt jebkuru noziegumu. Abi tūdaļ bija ar mieru nakti ielauzties Nobijā būda un viņu nosist. Kalējs cerēja, ka tumsā uzbrucēji neredzēs Nobijā seju un tā nespēs viņos modināt labsirdību. Klaidoņiem ļaunais vīrs par to nebilda ne vārda. Citādi, kas zina, viņi vēl vilcinātos nomaitāt gluži svešo kalēja mācekli. Saulesbrāļus viņš krietni pacienāja ar hirzas dzērienu. Aurodami viņi devās ceļā.

Tā kā dzerts bija nesātīgi, abus māca gurdenums, un Nobijā ciematu viņi sasniedza tikai rītausmā. Tā notika, ka jaunais kalējs pamodas brīdī, kad klaidoņi līda viņa būda. Abu izdarības Nobijam šķita tik jocīgas, ka viņam paspruka smiekli. Tas ļaundarus tā ielīksmoja, ka baismīgais uzdevums viņiem pavisam aizmirsās. Toties abi uzrāva dziesmu.

Uzmodās Nobijā māmuļa, taču klausīties viņos nevarēja, jo puiši dziedāja tādas muļķības, ka ausis sāka svilt. Nobijā smiekli klaidoņus ielīksmoja vēl vairāk, un viņi pat sāka dejot.

Izdzirduši tik neparastu troksni pašā rīta agrumā, saskrēja kaimiņi un brīnīdamies vērās abos plenčos, no kuriem vienam rokās bija kalēja veseris. Nobijs, to aplūkodams, vienkārši noteica:

—    Tas nav no mūsu kalves.

Kaimiņiem nu radās aizdomas, un viņi ņēmās blēžus izprašņāt. No miestiņa apskurbušie un ielīksmotie ne-

liesi driz vien visu izpļapāja. Viņus izmeta laukā un gribēja vēl uzkūdīt nekrietnajam kalējam, lai nosit viņu ar viņa paša veseri.

Bet Nobijam šis baismīgais kaimiņu nodoms nebija pa prātam. Viņš lūdza tos, lai atņem blēžiem veseri un pašus palaiž brīvība. Ļaudis Nobijam nespēja atteikt, bet tas kremta tik ļoti, ka viņi ar lielu niknumu visiem klāstīja par kalēja neģēlīgo nodomu.

Ļaužu valodas nonāca arī ciematā, kur mājoja nekrietnais kalējs. Ciema ļaudis sanāca kopā un nolēma nelieti padarīt nekaitīgu. Bet, kad saniknotais ļaužu pūlis tuvojās kalvei, kalējs jau bija aizmucis nezināmā virzienā. Tā kā viņu nekad vairs neredzēja, ļaudis pārstāja par viņu interesēties.

Sis atgadījums dziļi ietekmēja Nobiju. Planotais , uzbrukums bija pirmā lielā nelietība, ko viņam nācās piedzīvot. Taču pār sarūgtinājumu virsroku ņēma labsirdība: zēnam radās vēlēšanās cīnīties pret pasaules ļaunumu. Tāpēc viņš gribēja kļūt varen stiprs, tik stiprs kā viņa sparīgais draugs Mafuka, lai viens pats spētu cīnīties pret jebkuru ienaidnieku. Nobijam šķita, ka jācīnās būs gluži vienam. Doma, ka briesmās nonāktu arī citi, viņam derdzās.

Izdevību spēku krāšanai Nobijam pie kalēja netrūka. Mācību laiks vēl nebija beidzies, bet spēka viņam jau bija vairāk neka stiprajiem mācekļiem un pat pašam kalējmeistaram.

vergu gūstītāji

Nobijs mācījās ne tikai rupjos darbus, bet apguva prasmi izgatavot arī smalkākas lietas: dzelzs cirvjus ar iekaltiem rotājumiem, kapājamos nažus ar skaisti izstrādātiem spaliem un īpatnēji veidotus metamos medībām.

Kādā pēcpusdienā Nobijs ar pārējiem mācek|iem rosījās ap plēšām. Aizņemti darbā, viņi nepamanīja notikumus ciemā, kad pēkšņi viņus pārsteidza svešu vīru ierašanās. Svešniekiem bija baltas sejas, bārdas un gari deguni; no galvas līdz papēžiem viņi bija ģērbušies cieši piegulošās drānās. Visjocīgākais izskatījās kāds baltais garbārdis, kuru kaimiņu ciemata ļaudis nesa tadā kā guļamtīklā.

Tam sekoja bars gūstekņu, kurus ar garām ādas pātagām dzina uz priekšu. Sagūstīto vidū Nobijs ar šausmām ieraudzīja arī vīrus no kaimiņu ciemata.

Vīrs guļamtīklā kaut ko pavēlēja svešā valodā. Kāds tumšādainis no viņa svītas tulkoja:

—    Stāt! Lai kalēji vergiem uzliek dzelzs riņķus!

Vārds «vergi» Nobijam vēl bija svešs, bet viņš saprata, ka tas nozīmē kaut ko baismīgu.

Balto barvedis, .paprasījis pātagu, uzšāva kalējiem, saukdams:

—    Veicīgāk, melnie salašņas! Lai danco jūsu veseri!

Viens sitiens trāpīja arī Nobiju, un aizvainojumā viņam radās kāda doma. Kamēr cili vēl minstinājās,

Nobijs pievilka kādu pazīstamo sev klāt, lai iekaltu viņu dzelzs riņķos. Gūsteknis bija tā ietramdīts, ka ļāvās visam.

Rīkodamies ar dzelžiem, Nobijs čukstēja:

—    Uzlikšu tev važas tā, ka varēsi tās nomest. Kad pienāks īstais brīdis, svied dzelžus nost un ļauj kājām vaļu!

Nobijā rīcība bija mazliet nepiesardzīga. Bālģīmis barvedis, pienācis klāt, ar sava tumšādainā tulka starpniecību jautāja:

—    Ko tu sačuksties ar vergiem?

Kamēr jautājumu pārtulkoja, Nobijam bija laiks izdomāt atrunu. Jautājuma saturu viņš noprata. Sī vīra uzmanību derētu novirzīt, viņam prātā iešāvās doma.

Sadūšojies viņš rādīja uz ciemata malu un teica:

—   No turienes drīz ieradīsies divi gorillas. Tie nāk ik vakaru.

Pavadonis Nobijā vārdus pārtulkoja, tos vēl papildinādams, jo par šī ciema miermīlīgajiem pērtiķiem zināja arī viņš. Svešais kļuva ziņkārīgs un arī vēlējās apskatīt zvērus. Reiz viņam bija gadījies redzēt, kā zvēru dīdītāji apietas ar lauvām, tādēļ baltais lika sev pasniegt resnāko nīlzirgādas pātagu, lai vajadzības gadījumā pērtiķiem pamācītu uzvedību. Barvedim piebiedrojās gandrīz visi baltie vīri, un tā viņi aizsoļoja uz ciema malu. Nobijam tas bija izdevīgi: strādādams bez uzraudzības, viņš varēja gūstekņiem uzlikt vaļīgākas važas.

Saule laidās uz rietu. Pēkšņi no meža uz visām četrām iznāca gorillas. Baltie līdz šim bija redzējuši tikai mērkaķus un citus nelielus pērtiķīšus, bet ne šādus lielus milžus.

Baltais vīrs nobālēja un uzkliedza tiem. Gorillas satrūkās un, šūpodamies uz garajām rokām šurp un turp, vēroja viņu, pārdomādami, ko darīt. Pērtiķi taču pazina tikai džungļu iedzīvotājus, nevis šīs citas krāsas būtnes ar svešādu smaku.

Mafuka, dodamies uz parasto guļas vietu Nobijā būdā, metās baltajam garām.

Tas satrūkās un ievilka ar pātagu Mafukam pa galvu un pleciem krietnu šņāpienu. Gorilla ierēcās un atņirgtiem zobiem gāzās baltajam virsū. Briesmīgi apskaitās arī pērtiķu tēvs. Ar vienu rāvienu tas otram baltajam pārplēsa ādas jaku visā garumā.

Nobijs, izdzirdis pērtiķu dusmu rēcienus, gūstekņiem uzsauca:

—    Ļaujiet kājām vaļu! //

Viņš pats skrēja pa priekšu upes virzienā. Daži Nobijam sekoja. Važas tie bija nometuši vienā mirklī, bet pārējie, notiekošo nesaprazdami, palika bezpalīdzīgi stāvam. Pāris sargu joza bēgošajiem pakaļ, pūlēdamies šaut no ugunsstobriem. Viņus nogāza zemē tie, kurus vajāja saniknotie gorillas.

Sasniedzis krastu, Nobijs ieraudzīja nīlzirgus. Viņš spalgi iekliedzās: — Kokos! — Pats pa nolikušajām liānu vītnēm devās augšup un nozuda biezajā lapotnē.

Kāds baltais, bēgļus vajādams, nonāca pie ūdens nogludinātas radzes un pēkšņi satikās aci pret aci ar nīlzirgu. Nobīlī baltais vīrs izšava. Saniknotais zvērs, sāpēs ierēkdamies, metās viņam virsu. Baltais lūkoja izvairīties, bet bija par vēlu. Briesmīgs grūdiens viņu notrieca zemē. Nu milzīgais zvērs drāzās virsū tiem, kurus aizmugure vajāja saniknotie gorillas.

No lapotnes lejup raudzījās Nobijs. Ar pērtiķu uzbrukumu viņš nebija rēķinājies, vēl mazāk ar to, ka uzbrucēji būs nīlzirgi. Daži baltie, gribēdami paglābties, metās ūdenī; tie nogrima dziļajā muklājā.

Pie koka stumbra drebēdams stāvēja kāds vīrs. Kāju važas viņš bija nometis, bet, nevarēdams atbrīvot rokas, kokā uzkāpt nespēja. Mafuka neprātīgās dusmas skrēja viņam virsu.

—   Mafuka! — Nobijs iekliedzās un metās no koka lejā. Pērtiķis, ieraudzījis draugu, spēji nomierinājās. Grūtāk jau bija savaldīt satrakoto tēvu. Nobijs saņēma bailēs trīcošo vīru aiz dzelžos saslēgtajām rokām un laipni vedināja:

—    Nāc līdzi uz ciemu! Tavus dzelžus salauzīšu ar vienu vesera sitienu.

Vīrietis lūkojās uz spēcīgo, bet augumā vēl pasīko Nobiju. Tad viņš sāka no visas sirds smieties. Cik dzīve pēkšņi bija kļuvusi skaista!

DŽUNGĻI CINAS

No zvēru uzbrukuma paglābties izdevās tikai nelielam balto viru bariņam. Vakara krēslā viņi sadriskātām drēbēm un bez ieročiem mudīgi devās pa taku uz priekšu. Biezoknī pa labi un kreisi valdīja akla tumsa. Tur bija dzirdama dīvaina krupju kunkstēšana un rosīga čabēšana koku zaros. Vai tikai tie nebija meža kaķi, gatavi mesties bēgļiem virsū un saplosīt viņu sejas? Kāds baltais atlēca atpakaļ, jo viņam pretī plivinājās kaut kas liels, melns. Bez skaņas, tāpat kā pienācis, melnais nogriezās sāņus biezoknī.

Neredzēdami pamatu zem kājām, baltie reižu reizēm klupa. Pēkšņi viņi iekļuva purvā; nu atkal vajadzēja meklēt īsto ceļu, bet viņi atdūrās tikai pret kokiem un zariem.

Neatlika nekas cits, kā pārnakšņot šai pašā vietā. Sausais laukums, uz kura bēgļi stāvēja, nebija nekāds lielais, tāpēc viņi, saspiedušies cits pie cita, nometās zemē.

Kāds bailīgi ierunājās:

—    Esmu dzirdējis, ka šais mežos dzīvojot vampīri. Dienu viņi karājoties drūmajā biezoknī, ar kājām zaros ieķērušies. Naktīs izplešot melnās lidplēves un laižoties meklēt asinis. Tiklīdz atrodot guļošu cilvēku, tā uzpūšot tam vēsumu un uzpilinot vēl kādu sulu. Gulētājs tad nejūtot, ka vampīrs sāk sūkt asinis. Sūcot cauru nakti. No

rīta cilvēks gan varbūt vēl atmostoties, bet visi spēki viņam tad jau izsūkti.

Purvs tikmēr uzsūtīja tūkstošiem odu. Tie koda rokās, degunā, ausīs, pierē. Sākumā baltie centās odus atgaiņāt, bet vēlāk padevās un tikai reižu reizēm aptaustīja sejas un rokas. No nebeidzamajiem kodieniem tās pietūka arvien vairāk. Par dzīvi mūžamežā baltie maz ko zināja, taču viņi saprata, ka odu kodieni radīs drudzi un viņi vairs nespēs iet tālāk.

Lai gan tās bija nepasakāmas mocības, baltie iemiga. Kāds atmodās vēl naktī un ieraudzīja sev apkārt blāvu spīdumu, laikam no mēness. Gaisma bija tik nenoteikta, ka gulētājs nekā skaidri nevarēja saskatīt. Kaut kas tur tomēr bija! Zvērs — vai varbūt pavisam sīks cilvēciņš? Milzīgām acīm tas vērās gulētājā. Nekustējās, tikai skatījās.

Bailēs baltais piebikstīja blakus gulētājam.

Kaimiņš uztrūkās. — Kas ir?

—    Gars!

Viņš gribēja nezvēru parādīt, bet tas jau bija nozudis bez pēdām. Un atkal klāt bija cits! Tikai pāris soļu attālāk no zariem lejup locījās kaut kas līdzīgs gaisa saknei, stiepdamies līdz pašai zemei, — čūska!

Pēkšņi sakustējās otrs gulētājs. Izbīlī viņš pielēca kājās. Sūrstēja visa miesa. Ar abām rokām viņš pūlējās kodējus atvairīt.

—    Ūdenī! — kāds iekliedzās.

Ūdeni uzbrucēji patiešām atstājās. Nu jau ari bija uzaususi gaisma, un varēja saskatīt taku. Baltie, cik ātri vien spēdami, steidzās prom, jo nu viņiem atkal uzbruka laupītājskudras. Viņi bēga klupdami krizdami. Ar vīteņiem un saknēm džungļi viņus turēja ciet. Baigi brēca pūces. Viss mūžamežs, zvēri un augi, cīnījās pret baltajiem.

Trešais piedzīvojums DEGOSAIS CIEMS

..

NOBIJS GRIB PALIKT UZTICĪGS

Pēc vergu ķērāju padzīšanas dzīve džungļos ritēja gluži tāpat, kā tā bija ritējusi gadsimtiem ilgi. Te kāds bērns bija iekritis degunradžiem paredzētajā lamatu bedrē un sadūries uz asa mieta. Bet bērnu vēl varēja glābt. Te atrada kādu vīru, ko briesmīgi bija saplosījis leopards. Medību biedri ieradās par vēlu, lai viņu glābtu. Citādi tomēr valdīja džungļu iemītnieku bezbēdība. Mēness pilnatnēs tika dejots līdz rītam un dzerts hirzas alus. Visi lepojās ar savu ciemu, ar savu labo kalvi un it īpaši ar Nobiju, jo viņš bija pierādījis, ka ir izveicīgs un gudrs puisis. Taču laimi Nobijam slava nenesa, jo kādu vakaru ieradās bariņš mednieku, lai nākamajā rītā ņemtu viņu līdzi mūžamežā.

—   Tev piemīt īpaša burvība, — teica mednieku barvedis. — Ar to tu vari pievilināt zvērus, un mēs tos nošausim.

Nobijs jau senāk pret medībām bija sajutis nepatiku, bet par šo priekšlikumu viņš sašuta.

—    Ko? Es lai zvēriem laipni tuvojos un pēc tam ļauju jums tos nogalināt? Zvēri nāk pie manis tāpēc, ka ir gudrāki, nekā jūs domājat. Tie saprot, ka vēlu tiem labu.

Ja pievilināšu ļaunos nolūkos, zvēri to pamanīs. Es vispār negribu medīt. Ne zvērus, ne cilvēkus negribu nonāvēt.

—    Bet, Nobij, — attrauca grupas barvedis, — vai tad tas nebiji tu, kas gādāja, lai zvēri aizraidītu uz viņpasauli vergu ķērājus?

—    Nē, es par to neesmu rūpējies. To izdarīja zvēri paši. Vai tagad gribat, lai palīdzu nogalināt tos, kas no baltajiem paglāba mūsu brāļus?

Mednieki varēja lūgt Nobiju, cik gribēdami: viņš nebija piedabūjams darīt to, ko atzina par aplamu. Palicis viens, viņš prātoja tālāk.

Nobijs daudz ko pārdomāja un ar laiku kļuva par kalēju ar zelta rokām. Tāpēc Nobijā darbus apbrīnoja pat cilvēki, kuriem nekad nebija gadījies ar viņu sastapties.

BURVIS KASABS

Tālu no džungļu ciematiem dzīvoja vīrs, kam bija burvja slava un kurš tika ļoti cienīts. Stāstīja, ka viņš esot dzimis noslēpumainā kalnā, kurp mēdzot bieži atgriezties, lai apspriestos ar gariem. Tie daloties ar viņu lielajos noslēpumos: kas noticis sirmā senatnē un ko savā klēpi nesot nākotne. Sis virs, padzirdējis par Nobiju, posās ceļā.

Mūžameža ciematā pēc spalvu, auklu un ādu rotām tūlīt saprata, ka tam jābut lielam burvim, un lūdza viņu atnākt pie bērna, kurš gulēja lielos karstumos. Burvis satvēra pie sāniem piekārtu antilopes ragu. Tajā glabājās zāles, no kurām viņš mazdrusciņ iedeva bērnam. Vecāki aicināja burvi pārnakšņot viņu būdā, bet burvis sacīja:

—    Jūsu ciemā — tā man stāstīja ūdensgars — dzīvojot kāds Nobijs. Es vēlētos viņu redzēt, bet tā, lai viņš mani nepamana.

Slimā bērna tēvs burvi ieveda krūmājā, no kurienes varēja novērot Nobiju darbā. Burvis brīnījās, ieraudzīdams spēcīgu, taču citādi gluži parastu puisi nopietni apstrādājam smalku misiņa gabalu. Baumas burvi bija noskaņojušas visai nelabvēlīgi, un viņam bija aizdomas, ka Nobijs varētu būt krāpnieks. Bet nu šis jaunais cilvēks šķita viņam neizskaidrojami pievilcīgs.

Pēc ilgas novērošanas burvis iznāca no krūmiem un teica:

—    Esi sveicināts, Nobij!

—    Kā tu mani pazīsti?

—    Pat tālajā zālainē zina tavu vārdu. Vai es varētu pie tevis šonakt pārgulēt? Man tev kas sakāms.

Nobijs steidzās pie mātes, lai pieteiktu viņai augsto ciemiņu. Māte iznāca viesim pretī, nesdama bļodiņu ar kokospienu, un noskūpstīja burvim roku. Līdzās mātei, ap kaklu aplicis melno indīgo čūsku, soļoja Nobijs.

Kasabs satrūcies atkāpās.

—    Vai nezini, cik šis rāpulis bīstams?

—    Jā, citiem gan, — Nobijs atteica, — bet pie mums čūska dzīvo jau sen. Nesatrūksties arī, kad vakarā atnāks gorilla. Mums viņš nekā nedara, tikai baltos nevar ciest.

Šai brīdī pienāca ciema virsaitis un, viesi svinīgi apsveikdams, pasniedza viņam ceptu vistu ar banāniem.

Burvim par godu jaunie vīrieši vakarā dejoja, bet sievietes sita takti. Nobijs skatījās. Viņam līdzās, saldi iemidzis, gulēja Mafuka.

Rīta pusē, svētkiem beidzoties, gorillu bija grūti dabūt mājās: pērtiķis bija tā samiegojies, ka Nobijs to vairāk vilka nekā veda. Beidzot Kasabs ar Nobiju būdas tumsā varēja uzsākt valodas. Dula, smagā dienas darba nogurdināta, klausījās, bet vēlāk varēja atcerēties tikai pašus pirmos vārdus.

—    Nobij! — klusinātā balsī iesāka Kasabs. — Man tev jāpaziņo kas nopietns. Mums vajadzīga tava palīdzība!

—   Mana palīdzība? — izbrīnā jautāja Nobijs — Tu, Kasab, taču pats esi varens vīrs, bet es esmu tikai puika.

—    Zinu, ka palīdzēt vari tikai tu, Nobij. Baltie tagad mājo plašajā zālainē, uzbrūk ciemiem un aizved mūsu brājus pāri jūrai, lai tur pārdotu verdzībā.

—   Viņi pārdod cilvēkus? — Nobijs šausminādamies burvi pārtrauca.

—   Jā, viņi pārdod cilvēkus! Darbam. Vergu tirgoņiem mūsu brāļi ir tikai lopi, kurus var sist un pat nol sist.

Vairāk Dula nekā nedzirdēja, jo viņu pieveica miegs.

PāRI UPEI

No rīta, kad Dula pamodās, burvis bija nozudis.

—   Māt, — ierunājās Nobijs, — man jādodas prom. Piepildi manu tukšo ķirbja pudeli ar kokospienu, lai ir ko nodzerties.

Palūdzis kalējmeistaram pašu smagāko veseri, Nobijs to pārlika pār plecu, kaklā uzkāra melno čūsku, uz galvas uzlika ķirbja pudeli un ar abiem gorillām taisījās ciemu atstāt. Saskrēja ļaudis un vaicāja, kas šim esot padomā, bet Nobijs nesacīja.

Nobijā māte sarunā klausījās no tālienes. Viņa atcerējās burvja vārdus un nojauta, kurp Nobijs nodomājis doties. Kamēr dēls dzīvoja mājās, māte bija apmierināta, bet nu, kad viņš dīvainā apbruņojumā gribēja atstāt ciemu, viņa sāka vaimanāt un nebija nomierināma. Savu Nobiju Dula ļoti mīlēja un baidījās, ka viņš varētu cīņā krist.

Daži draugi Nobiju gabaliņu pavadīja. Nonācis pie upes, viņš pasauca: — Pongu!

Kāda niedru pudura tuvumā tūdaļ saviļņojās ūdens, un milzīgais nīlzirgs peldēja uz krastu. Pie krasta tas pacēlās virs ūdens un žāvādamies atpleta lielo rīkli, it kā grasītos aprīt Nobiju ar abiem gorillām. Taču tas nebija ļauni domāts. Gluži otrādi: Nobijā tuvumā nīlzirgs jutās tik lieliski, ka žāvājās aiz labsajūtas.

Nobijs māja, lai Pongu nāk tuvāk, jo viņš gribēja uz tā muguras pārcelties pāri upei.

Reizē ar Nobiju nīlzirga platajā mugurā lūkoja rāpties arī abi pērtiķi. Bet Pongu šāda slodze bija par lielu, un tas visus trīs iemeta ūdenī. Nobijs smējās. Bet pērtiķi šausmās muka uz krastu, īpaši vēl tāpēc, ka aiz kājām tos tvarstīja krokodili.

Nobijs pārdomāja: Mafuka viņam paklausīja, bet vecais gorilla spurojās pretī. Tāpēc nīlzirgam mugurā vispirms sēdās Nobijs ar gorillas tēvu, atgrūzdams Mafuku, kurš arī taisījās līdzi. Nīlzirgs veicīgi peldēja prom, kamēr Mafuka, brēkdams un abiem pakaļ noskatīdamies, skraidelēja šurp un turp.

Upes viņā krastā gorillas tēvs veikli nolēca uz sauszemes. Bet apgriezies tas ieraudzīja, ka nīlzirgs ar Nobiju peldēja atpakaļ. Nu sāka kliegt arī vecais gorilla, un tā katrā upes krastā trakoja pa pērtiķim. Jaunieši, kas Nobiju bija pavadījuši un aiz bailēm no nīlzirgiem sakāpuši kokos, nu skatījās lejup un sirsnīgi smējās par pērtiķiem.

Līdzko Nobijs sasniedza krastu, nīlzirgam mugurā

uzlēca Mafuka. Maluka gan augumā bija daudz lielāks par Nobiju, tomēr trīcēdams spiedās tam klāt un bailīgi šķielēja uz ūdeni ar šaušalīgajām nīlzirgu galvām. Tā arī Mafuka laimīgi nonāca upes otrā krastā.

ZILONIS PEGU

Līdz pašam vakaram ce|ā negadījās neviens ciemats, un viņi pārnakšņoja kokā, kā jau gorillām parasts. Mafuka turēja Nobiju cieši apskāvis, lai viņš nevarētu nokrist zemē.

Un, kad nākamajā dienā viņi beidzot sasniedza kādu ciemu, tā iedzīvotāji tūdaļ saskrēja viņus apbrīnot, jo tik dīvainus ceļotājus tie vēl nebija redzējuši. Ļaudis klaigāja un plaukšķināja. Dodamies tālāk cauri mežam, ceļotāji negaidot sastapa milzīgu ziloni. Nobiju ieraudzījis, zilonis saka cilāt savas lielās ausis, šūpoja šurp un turp garo snuķi un ar mazajām ačelēm cieši skatījās viņā.

Nobijs droši soļoja zilonim klāt, paglaudīja snuķi un sauca to draudzīgi par «Pegu». Viņš arī centās ar zīmēm zilonim ieskaidrot, ka viņš ar pavadoņiem kādu gabaliņu labprāt jātu.

Zilonis pakalpīgi uzcēla sev mugurā Nobiju un gorillas un lēnos soļos aiznesa viņus līdz nākamajam ciematam. Tikko ļaudis ieraudzīja pazīstamo zvēru, viņi muka

uz visām pusēm un paslēpās biezokni. Viņi pārsteigti lūkojās caur zariem un brīnījās, redzot briesmoņa mugurā sēžam gluži parastu cilvēku un divus gorillas.

Brīdi vilcinājies, kāds ciematnieks izlīda no gaiši za|a banānu pudura un rādīja Nobijam, lai viņš glābjas. Bet Nobijs smējās, ļāva zilonim sevi nocelt zemē, tad, saņēmis aiz snuķa, veda to tuvāk vīram, kas no bailēm rāpās kokā kā pērtiķis.

Ta kā Nobijam nepatika gaidīt, kamēr ļaudis atkal atgriezīsies ciemā, viņš skaļi sauca:

—    Nebaidieties! Skatieties šurp!

Sur tur lapotnē paspīdēja melnas acis un vēroja, kā Nobijs čūsku vairākkārt pasvieda gaisā un atkal uzķēra. Tad Mafukam un tā tēvam vajadzēja vingrot pie Pegu milzīgajiem ilkņiem. Beidzot Nobijs ļāva zilonim sevi satvert ar snuķi un šūpot šurp un turp.

Pēkšņi no krūmāja izskrēja puisēns. Māte viņu baiļu pilnā balsī sauca atpakaļ, taču mazais arī gribēja pašūpoties. Nobijs viņu uzsēdināja uz ziloņa snuķa, un zēns, šūpodamies uz mīkstā sēdekļa, priecīgi vicināja roķeles.

Tad arī pārējie pārvarēja visas bailes, nāca klāt un apstāja Nobiju un viņa zvērus. Mafuka satvēra aiz rokas kādu puisēnu, kurš izbijies iebrēcas. Bet gorilla puiku nelaida vaļā: mazais knauķis to interesēja, un gorilla, mādams ar milzīgo galvu, aptaustīja knēveli no visām pusēm. Mazā bailes drīz vien izgaisa, un nu viņu no Mafuka vairs nevarēja dabūt prom. Puisēns uzkāpa pērti-

ķim mugurā, apsēdās uz pleciem un dzina to ar kājām kā zirgu, saukdams, cik spēka: — Skrej taču!

Mafukam cits nekas neatlika, kā, bērniem gavilējot, rikšot pa apli, līdzīgi cirkus zirgam. Nu gribēja jāt arī visi pārējie.

KALĒJA PĀRBAUDE

Kamēr bērni ar zvēriem rotaļājās, pie Nobijā pienāca kāds vecs vīrs un teica:

—    Kas tu tāds esi, ka tevi klausa zvēri, kuriem cilvēki parasti griež ceļu?

—    Nekas sevišķs jau neesmu: cilvēks no meža — tāpat kā tu. Dodos pret baltajiem, kuri mūsu brāļus dzen postā un nāvē.

—    Ja tāds ir tavs nodoms, mans dēls, tad gribu tev ko sacīt. Ziloni, uz kura tu te ieradies, mēs visi pazīstam. Sai mežu apgabalā tas ir visbīstamākais zvērs, ciemata briesmas. Viņš bieži atnāk, sabradā cilvēkus, bet, ja neviens negadās pa ķērienam, izgāž dusmas uz būdām. Grūsta tās ar pieri, snuķi un ilkņiem, kamēr izjūk. Agrāk zilonis tik mežonīgs nebija, bet kādu dienu šeit ieradās balti vīri un šāva uz viņu ar pērkonu un uguni. Kopš tā laika viņš cilvēkus neieredz, bet tu viņu atkal pie mums pielabināsi. Vai tu ziloni ņemsi palīgā cīņā ar baltajiem?

—    Noteikti.

Vecais neticīgi grozīja galvu.

—    Cīnīties pret baltajiem nīlzirgi un gorillas līdz šim palīdzēja tikai vienam vienīgam. Mēs viņu nepazīstam, zinām tikai vārdu: kalējs Nobijs.

—    Es esmu Nobijs.

Sirmgalvis soli atkāpās.

—    Kā tu drīksti uzdoties par Nobiju? Viņš esot milzīgs kā koks, lunkans kā panteris un stiprs kā degunradzis.

—    Un tomēr es tas esmu.

—    Kā tu to pierādīsi?

—    Gorillas tu redzi šeit. Ka savu draugu nīlzirgu Pongu nevarēja paņemt līdzi, pats saproti. Nīlzirgs saules svelmē nevar skraidīt apkārt, tam vajag ūdens. Ja gribi zināt, vai esmu kalējs, liec man kaut ko izkalt; ko — to nosaki pats!

—    Labi, izkal mums metamo cirvi ar vairākiem asmeņiem, plāniem un asiem, tādu, kas pat simt soju attālumā spēj nonāvēt zvēru.

Nobijs sekoja viņam uz ciemata kalvi, izmeklējās piemērotu dzelzs gabalu, iebāza ugunī un pēc tam ņēmās to uz laktas apstrādāt ar smago veseri. Kalējs un pārējie ciema ļaudis, sastājušies ap Nobiju, ar izbrīnu nolūkojās jaunā puiša darbā.

Beidzot Nobijs metamo cirvi atdzesēja un sniedza vecajam, kurš, to pārbaudīdams, sašūpoja rokā un meta pret koku. Bet izraut cirvi no koka viņam neizdevās, tas

turējās tik cieši, ka to nejaudāja izdarīt arī neviens no pārējiem. Nobijs iesmējās un izvilka cirvi ar vienu rāvienu.

Vecais nu svinīgi griezās pie apkart stāvošajiem:

—   Tas patiesi ir kalējs Nobijs. Mēs domājām, ka Nobijs ir milzis, bet viņš ir tāds pats cilvēks kā mēs.

KARA DEJA

Vakarā ciema laukumā svinēja svētkus. Zilonis bija nogūlies, un tam mugurā bija sakāpuši bērni, lai noskatītos dejā. Kad uzlēca mēness, laukumā cits pēc cita saradās jaunie vīrieši; ap kāju lieliem viņiem bija baltu kažokādu sloksnes, rokās šķēpi un ar ādām apvilkti šauri, gari vairogi. Viņi nostājās vienā rindā, un tad ierībējās garās rokas bungas. Deja sākās.

Pēkšņi, gluži negaidot, aplī ielēca Nobijs. Vienu brīdi viņš stāvēja klusēdams, tad metās trakulīgā dejā. Smagais veseris svilpodams riņķoja virs viņa galvas. Viņš griezās, mīdījās, lēca, locījās, cirta, it kā cīnītos ar baltajiem ienaidniekiem, līdz paguris sabruka zemē.

Zilonis piecēlās. Bērni uz tā muguras izbijušies iekliedzās, bet lejā vairs netika. Zilonis pavisam rāmi iesoļoja aplī, ar snuķi apņēma zemē sabrukušo Nobiju, saudzīgi iznesa viņu no apļa un j)ats nogūlās vecaja vietā.

Karotāju deja sākās no jauna, un pēc zināma laika Nobijs atkal ielēca apli. Viņš griezās vēl mežonīgāk kā pirmoreiz. Tas atkārtojās trīs reizes, arvien trakāk un aizrautīgāk, līdz izbeidzās rītausmā.

Bērni uz ziloņa muguras bija iemiguši, arī Nobijs, atlaidies starp abiem lielajiem ilkņiem, gulēja ciešā miegā.

LAUVU SAIME

Dodoties no ciema prom, zilonis uzsēdināja sev mugurā kalēju un pērtiķus un soļoja pāri lūstošiem zariem, pāri strautiem, līdz trešajā dienā visi sasniedza mūžameža malu un iznāca zālainē, kas līdzena un bezgalīga stiepās līdz apvārsnim. Līdzenumā ganījās antilopu bari.

Vakarā, kad ceļotāji atpūtās un zilonis, nostāk pagajis, plūca un "bāza mutē krietnus zāles kumšķus, uzradās lauvu saime. Ikviens cits būtu pārbijies līdz nāvei, bet Nobijs vēl nekad nebija redzējis dusmīgu zvēru. Tāpēc viņš piecēlās un devās pretī lauvai, kas apstājusies reizēm tikai noraustīja savas garās astes pušķi, un tā parasti nebija visai laba zīme. It kā jokodamies Nobijs lauvu mātei pajautāja, kā klājoties viņas bērniņiem. Iespējams, ka lauvene jautājumu neizprata, tomēr atļāva Nobijam mazuļus glāstīt; lauvēni, acis pievēruši, labsajūtā sāka murrāt.

Tā kā Nobijs jutās ļoti noguris, viņš ieritinājās lauvas kuplajās, dzeltenajās krēpēs un aizmiga. Pēkšņi viņš uztrukās no šausmīga trokšņa. Bija atgriezies zilonis ar gorillām. Ieraudzījuši savu draugu nekustīgi guļam, tie nodomāja, ka lauvas viņu nogalējuši. Tāpēc briesmīgi aizkaitinātais Pegu, skaļi taurēdams, grasījās uzbrukt lauvām, kuri muka uz visām pusēm. Bet Nobijs piecēlās, tāpēc zilonis ātri vien nomierinājās un ļāva sev pakasīt snuķi.

Grūtāk Nobijam bija izvilināt lauvas no milzīgās zāles, kas sniedzās cilvēkam pāri galvai. Beidzot tomēr visi pārnakšņoja mierīgi, līdz viņus modināja saule. Nu radās nesaprašanās, jo lauvu ģimene gribēja piebiedroties Nobijam un viņa zvēriem. Bet kas tur būtu iznācis? Lauvas nav zāles ēdāji, tāpēc ciematos tie nonāvētu cilvēkus un dzīvniekus. Nobijs ilgi un visai laipni runājās ar lauvas tēvu. Vai nu tas Nobiju saprata, vai ne, tomēr vakarā nozuda. Ticamāk laikam būs, ka lauvu tēvs devās prom, izsalkuma dzīts, jo lauvas vakaros iet medībās. Plēsoņu ģimene pretēji pieklājības likumiem aizgāja neatvadījusies.

PIE DEGOŠĀ CIEMA

Nobijs jau otro dienu bija ceļā, bet neviens ciems negadījās, un vakarā viņu mOcīja izsalkums. Kamēr zilonis ganījās, Nobijs pārdomāja, vai nebūtu prātīgāk ceļu tur

pināt naktī. Piepeši viņš tālumā pamanīja uguns blāzmu. Džungļu iedzīvotāji mēdz pirms lietus perioda iestāšanās izdedzināt stepi, jo tad zāle aug vēl spēcīgāk. Bet tagad tikko bija iesācies sausuma periods, kad dienām ilgi no bezmākoņu debesīm lejas saules svelme. Tur tātad varēja but vienīgi ugunsgrēks kādā ciemā. Varbūt ciemu bija aizdedzinājuši baltie iebrucēji?

Nobijs steidzās pie ziloņa, kurš tuvumā ganījās, lika sevi un aizmigušos gorillas uzcelt mugurā un izjāja naktī. Brīžiem atskanēja hiēnu aizsmakušie smiekli un citu meža zvēru balsis. Pamazām viņi tuvojās ugunsgrēka vietai. Nobijs jau varēja saskatīt liesmu mēles un sadzirdēt uguns sprakšķēšanu, kad garajā zālē viņš pamanīja kādu kustamies. Vai mēs būtu iztraucējuši antilopes? Pēkšņi viņš ieraudzīja cilvēka stāvu, kas meta garu ēnu.

—    Kas tur ir? — Nobijs jautāja.

Vīrieša balss atvaicāja:

—    Tu runā mūsu valodā? Kas tu tāds esi?

—   Viens no mūžameža. Vai pie jums ciemā ielauzušies baltie velni?

—   Jā, tie apkauj mūsu lopus un cepina aizdedzināto būdu liesmās. Vīrieši ir sagūstīti un tiks vesti prom.

No tumsas atdalījās arvien vairāk stāvu, tie ielenca ziloni un skatījās augšup uz Nobiju un čūsku.

—    Ko tu vēlies? — kāds jautāja.

—    Jums palīdzēt.

—   Ar savu ziloni? Un ko darīs gorillas?

—    Naktī gorillas nevar izmantot: tie guļ. Vai ciemā ir suņi?

—    Jā, bet kāpēc tev tas jāzina?

—    Gribu izmantot pretvēju un nepamanīts iekļūt ciemā. Suņi nedrīkst neko saost. Viens jūsējais varētu vest ziloni pa vējam uz ciemu un to apiet. Suņi, pajutuši ziloņa smaku, sāks riet un tā balto uzmanību novirzīs nepareizā virzienā.

Tumsā atskanēja kāda balss:

—    Plāns ir drosmigs, bet ko tu viens pats ciemā iesāksi?

—    Par mani nerūpējieties! Kurš no jums gribētu vest ziloni? — Varena auguma vīrs panācās uz priekšu.

—    Saņem ziloni draudzīgi aiz snuķa un ved uz ciemu. Tad palaid vaļā!

VESERIS

Nobijs nozuda tumsā, bet izbēgušie vīri viņam nesapratnē lūkojās pakaļ. Ko gan viņš domāja iesākt viens pats ar smago veseri un čūsku starp baismīgajiem baltajiem, viņu ugunsstobriem?

Tikmēr Nobijs uzmanīgi taustījās uz priekšu. Garā zāle kavēja redzamību, bet klusais nakts vējš dzina pretī deguma smaku, tāpēc apmaldīties nevarēja. Viņa soļu troksnis noslāpa uguns sprēgāšana un sprakšķēšanā. Tā kā zilonim ciema apiešanai vajadzēja prāva laika sprīža, Nobijs līda uz priekšu lēnītiņām. Drīz viņš nonāca vietā, kur zāle bija stipri nomīņāta, tāpēc varēja saskatīt ciemu. Tur dega būdas. Bet šai pusē dažas stāvēja vēl uguns neskartas. Vajadzēja pamēģināt nok|ūt turp. Nobijs apstājās, lai iepriekš visu pamatīgi novērotu. Tad piesardzīgi paspēra soli uz priekšu un skatījās atkal. Ciemā rosījās cilvēki. Nobijs varēja tikai atšķirt, ka daži bija kaili, tātad mūžameža iedzīvotāji, taču apģērbto bija vairāk.

Ierējās suns. Citi tam piebiedrojās, un sākās nikna riešana.

Nobijs ieraudzīja dažus vīrus ar rungām — bet varbūt tie bija ugunsstobri? — aizskrejam gar degošu būdu.

Nesteigdamies viņš līda tālāk, nonāca aiz kādas būdas un gribēja doties uz nākamo. Melnā čūska uz viņa kakla pēkšņi sakustējās. Viņš apstājās. Pieradusi uzglūnēt žurkām un pelēm, čūska laikam ko manīja. Katram gadījumam Nobijs pagriezās uz otru pusi. Gingu tūdaļ nomierinājās. Pagriežoties ap būdu, Nobijs ieraudzīja kaut ko zemē guļam. Ugunsgrēka liesmu atspīdums šaudījās tam pāri. Tad Nobijs saskatīja kāda iedzimtā plecu.

Nobijs nometās uz ceļiem un kā kaķis uz visām četrām līda tālāk. Tur gulēja nevis viens nēģeris, bet gan vairāki ar dzelžos un ķēdēs saslēgtiem locekļiem. Pie tam viņu galvas bija iebāztas tādās kā koka dakšās. Tā, sasieti pa divi, gūstekņi tomēr atradās zināmā attālumā viens no otra un palīdzēt cits citam nevarēja.

Piepeši viens no sagūstītajiem pamanīja Nobiju, kas lida tuvāk un, neraugoties uz šaudīgo gaismu, izskatījās laipns. Vīra sejā iemirdzējās prieks. Nobijs piespieda lūpām pirkstu un mēģināja atraisīt ķēdes, neievainojot gūstekni, tad, pacēlis veseri, sita tā, ka ķēde žvadzēdama satrūka. Baltie nevarēja būt tālu. Nobijs pietupās un vēroja, vai viņš būtu pamanīts. Tā kā tuvumā viss bija mierīgi, Nobijs turpināja raisīt ķēdes un sagūstītajiem noņemt siekstas. Brīvību atguvušie savukārt varēja palīdzēt sasietajiem.

Tad Nobijs pagriezās uz to ciema pusi, no kurienes bija dzirdama suņu riešana un kur varēja būt vergu ķērāji. Nobijs pamanīja kādu sēžam un būdas ēnas aizsegā līda tam klāt. Kad viņus šķīra tikai viens solis, svešais, saklausījis kaut ko aizdomīgu, strauji apgriezās un gribēja izvairīties no augsti paceltā vesera, bet bija jau par vēlu.

Tad Nobijs ieraudzīja nākamo un pielēca tam klāt. Viņš trakoja kā dejā, īsti nemaz neapjauzdams, ko dara. Viņš domāja tikai par sagūstīto vīru atbrīvošanu, aizmirsdams briesmas, kas draudēja pašam. Viņa veseris šaudījās milzīgiem atvēzieniem. Viena tāda atvēziena mirklī kāds baltais tēmēja uz Nobiju ar ugunsstobru. Bet, iekams tas paspēja izšaut, viņam kaut kas tik briesmĪgi iedūrās kājā, ka notirpa visa miesa. Izbīlī baltais paskatījās uz zemi un ieraudzīja aizlokāmies čūsku. Ugunsstobrs viņam izslīdēja no rokām.

Pegu, pa tumsu rāmi aizsoļojis līdz ciemam, skatījās uz degošajām būdām, līdz degunā iesitās pazīstama smaka, un tad, pacēlis snuķi, ievilka gaisu. Oda pēc cilvēkiem, kas toreiz uz viņu šāva. Zilonis, mežonīgi taurēdams, izpūta gaisu un metās vienam virsū, kurš tagad, tāpat kā toreiz, tēmēja uz viņu ar ugunsstobru. Baltie izbijušies muka no ciema, cik ātri vien kajas nes.

UZVARAS DEJA

Ciema iedzīvotāji sekoja Pegu no tālienes. Viņi to redzēja sakaitinātu iedrāžamies ciemā un baltos mūkam uz visām pusēm. Ciema ļaudis tikai tad iedrošinājās tuvoties zilonim, kad Nobijs ar laipniem vārdiem un kustībām to bija nomierinājis. Nu viņi kopā ar atbrīvotajiem gūstekņiem dzēsa, kas vēl bija glābjams. Bērni apstāja Nobiju. Tas bija viņu varonis, taču nepiegrieza viņiem vērību, tikai stingi raudzījās vienā punktā.

Pēc brītiņa Nobijā plecam pieskārās kāds vīrs.

—   Tu ieradies no tās puses, kur ciemu nav. Kad esi beidzamo reizi ēdis?

Nobijs, atguvies no sastinguma, padomāja.

—    Pirms trim dienām pie mīļiem, nabadzīgiem ļautiņiem.

—   Arī mēs esam nabagi, — vīrs atbildēja, — bet baltie laupītāji pametuši apceptu antilopi. Gardākais kumoss pienākas tev.

Sievietes gatavoja uzvaras mielastu. Kaut arī tas bija pieticīgs, tomēr visu sejās staroja prieks par atbrīvošanu.

Jaunie vīrieši stājās uz dejošanu. Atbrīvotie atveidoja dejā savu gūstniecību, kāds varena auguma vīrs ielēca aplī un dejoja Nobijā cīņu. Viņš to darīja bez smagā vesera, jo kurš gan šo veseri būtu varējis cilāt?

Taču Nobijs nemanīja, ka dejā tika attēlota viņa cīņa, nedzirdēja bungu rīboņu, jo viņu bija pārņēmušas šausmas. Kad pēc ziloņa iedrāšanās ciemā baltie bēga, Nobijs, apskatījies apkārt, ieraudzīja zemē guļam svešos vīrus, kurus pats bija nositis. Nobijs šausminājās. Kā gan viņš bija varējis kaut ko tādu izdarīt?

Tā stāvot un stingi lūkojoties, Nobijs sajuta, ka melnā čūska noslīd no viņa kakla un tās divstarainā mēlīte pieduras rokai. Izbrīnā viņš klusi jautāja:

—    Gingu, ko tas nozīmē? Vai tu laizi man roku?

Un viņam šķita, ka čūska čukstētu:

—    Tu esi pareizi rikojies.

Tā kā bungu rīboņa tobrīd bija sevišķi skaļa, Nobijs šaubījās, vai tiešām čūska viņam būtu ko teikusi. Taču šie vārdi sirdī viesa mieru.

Maigi noglāstījis Gingu vēso, zvīņaino ādu, Nobijs pacēla galvu. Tikai tagad viņš pamanīja, ka aizmugurē gulēja gorillas tēvs ar savu dēlu Mafuku un ziloni Pegu. Pa ziloņa muguru uz visām četrām lodāja bērni. Nobijs par to sirsnīgi pasmējās, piecēlās un nesteidzīgi iesoļoja aplī. Ļaudis gaidīja, ka Nobijs uzstāsies ar trakulīgu kara deju. bet viņš ar čūsku Gingu dejoja bērniem.

Ceturtais piedzīvojums BURVJU ČŪSKA

..

BUNGAS RĪB

Nobijs palika dažas dienas ciematā un palīdzēja visu celt no jauna. Zilonis nesa ar snuķi smagas kravas. Ne tik krietni uzvedās gorillas, jo zālainē tie neatrada diezgan ēdamā, tāpēc zaga augļus un durahu plāceņus. Reiz tie pat nobaudīja hirzas1 dzērienu un pēc tam klunkuroja cauri visam ciemam; Nobijam nācās tos pavadīt, citādi šo milžu izdarības varēja kādam apdraudēt dzīvību.

Trešajā dienā, uzposušies savos greznajos tērpos, pie Nobijā ieradās vecie vīri un nometās viņa priekšā zemē.

Vecākais ar baltiem, sprogainiem matiem iesāka:

—    Ciems tevi lūdz palikt šeit. Tev pie mums klāsies labi.

Pārējie piekrītoši māja. Taču Nobiju sirds vilka atpakaļ uz dzimto ciemu un ierasto apkārtni.

Tikai tad, kad Nobijs paziņoja, ka gribot doties atpakaļ, sirmgalvis izteicās tiešāk:

1 Prosai līdzīgs graudaugs Āfrikā.

—   Tu, Nobij, piespiedi baltos bēgt. Bet vai tu ari zini, cik daudz viņu ir? Viņi var atgriezties, lai mums atriebtos. Kā gan mēs varētu aizstāvēties? Zeme ir plaša, viņi var nākt no kaut kuras puses, un mums nav zvēru, kuri varētu palīdzēt.

Nobiju tas uztrauca.

—   Vajag doties ienaidniekam pretī. Mūsu ļaudis ir acīgi. Gan atradīsies kāds, kas paziņos, kur pašreiz atrodas ienaidnieki. Tur tad arī es gribu viņus pārsteigt. Un tad man būs vajadzīga jūsu palīdzība.

—    Palīdzība būs, — vecais atbildēja. — Pasaki tikai, kas jādara!

—    Lai jūsu bungas aicina visu tautu uz prctcīņu un mums ziņo, kur atrodas vergu ķērāji.

Pēc apspriedes ierībējās ciema bungas. Bundzinieki sita:

ta tamm ta tamm ta tamm ta tamm tata tamm.

Nakts klusumu šķēla bungu rīboņa. Katram sitienam bija sava nozīme.

Pēc kāda laika bundzinieki apstājās, un bija dzirdams, ka ziņa tika dota tālāk; vēl pēc brīža tas atkārtojās jau citā pusē. Cauru nakti rībēja bungas, vēs

tīdamas arvien to pašu, arvien uztraucošāk. Jau nākamajā dienā no tālienes ciemā sadzirdēja dobju bungu dārdoņu, kas ziņoja, kurp virzās baltie. Tad Nobijs devās ceļā.

PIE MĒRKAĶU MAIZESKOKA

Pa mūžameža taku soļoja Pegu. Uz muguras tam līgani šūpojās Nobijs un gorillas, vērodami plašo zālaini, kur ganījās lieli antilopu bari. Viegliem lēcieniem auļoja raibas žirafes. Izskatījās, ka tās tik tikko kustētos uz priekšu. Bet īstenībā žirafes ātri tuvojās kādam tumšam plankumam, kurš atradās līdzenumā.

Arī gorillas uzmanīgi skatījās turp un tad sarosījās. Viņi ieraudzīja mērkaķu maizeskoku, kas viņiem atgādināja dzimteni ar tās mežiem. Pie šī koka kuplās lapotnes mielojās garkaklainās žirafes un nelikās traucēties arī tad, kad piesoļoja Pegu ar savu dzīvo nastu; uz ziloņa muguras, staipīdami lūpas, it kā taisītos svilpot vai dzert, snaikstījās pērtiķi.

Zilonim šāda pērtiķu izdarīšanās nebija pa prātam. Atmetis snuķi, viņš satvēra Mafuku un iecēla to kokā. To pašu viņš izdarīja arī ar Mafukas tēvu. Abi pērtiķi, priecīgi iekliegdamies, šūpojās no zara zarā un tikai tad ķērās pie meloņveidīgo augļu nogaršošanas.

Piepeši Nobijs saausījas, jo no kaut kurienes naca baiss:

—    Kas te ir atjājis uz mežonīga zvēra un neredz, ka dobumā sēžu es?

Koka stumbrā, kuru ar rokām apņemt varētu tikai vairāki vīri, bija dobums, kādi ir pērtiķu maizeskokiem, un no turienes tad laikam bija atskanējusi balss.

Nobijs lika sevi nocelt no Pegu muguras un ieskatījās dobumā. Tur tumsā sēdēja burvis Kasabs.

—   Vai tu tas esi, Nobij? — burvis sacīja. — Kurš gan cits varētu jat uz tāda briesmīga ziloņa! Tātad par tevi naktī vēstīja bungas? Piemeties! Man tev sakāms kas svarīgs.

Nobijs darīja, kā pavēlēts.

—    Tīkojot pēc laupījuma, — Kasabs iesāka, — baltie siro pā mūsu zemi. Pirms trim dienām tie ieradās manā ciemā, lidz kuram no šejienes ir tikai vienas stundas gājiens. Daudzus mūsu brāļus, važās sasaistītus, viņi aizveda līdzi. Virus sit vai pat nonāvē, ja tie nespēkā sabrūk. Arī es nokļuvu viņu rokās, bet biju viņiem par vecu. Naktī dzirdējām bungas rībam, un tūlīt sapratām. Baltos sagraba bailes. Viņi mēģināja no gūstekņiem izdibināt, ko tas nozīmē. Noslēpumu neizpauda neviens, kaut gan kādu vīru viņi sita tik ilgi, līdz tas bija beigts. Tad viņi nolēma gūstekņiem nedot dzert, kamēr tie pateiks, ko vēstī bungas. Gribēju nokļūt pie tevis, Nobij, un rīta pusē

sievietes man palīdzēja nepamanītam izkļūt no ciema. Nu tu pats esi klāt. Vai zvēri varēs palīdzēt?

Nobijs padomāja. Tad sacīja:

—    Paturi zvērus šeit, uz ciemu došos viens pats.

ČŪSKA

Kamēr gorillas kokā līksmojās un zilonis mierīgi ganījās, Nobijs varēja aiziet, zvēru nepamanīts. Bet, kad viņš gribēja no kakla notīt melno čūsku, tā sāka šņākt; Nobijs sabijās un bija spiests to ņemt līdzi. Viņam nekad nekas tāds ar zvēriem nebija atgadījies, un viņš nevarēja izprast, ko tas nozīmē.

Pa ceļam uz ciemu Nobijs pārdomāja, kas darāms. Pat tad, ja atkal nāktos saņemt balto sitienus, viņš gribēja gūstekņiem iedot dzert.

Kad Nobijs no zāles biezokņa iznāca klajumā, kur atradās ciems, pie viņa pieskrēja suns un slējās klāt. Arī pārējie suņi viņu apsveica, astes luncinādami. Kāda sieviete ar ūdens trauku uz galvas pārsteigta apstājās. Kāpēc suņi luncinās ap svešinieku? Tikai tad viņa pamanīja Nobijam ap kaklu čūsku. Sieva pie sevis noteica: jaunais cilvēks laikam ir burvis. Varbūt tas ir pats Kasabs, par jaunekli pārvērties?

Viņa veicīgi devās Nobijam pa priekšu uz ciemu un

pačukstēja sievām, ka viņai nopakaļ nākot Kasabs ar burvju čūsku.

Pie ciema ieejas stāvēja baltais ar ugunsstobru un arī noskatījās, kā ap Nobiju lēkāja suņi. Tāpēc viņš Nobiju noturēja par ciema iemītnieku un palaida garām.

Balto vadonis sēdēja koka ēnā, jo laiks bija svelmaini karsts un vergs viņam ar milzīgu strausa spalvu vēdekli vēdināja gaisu. Ieraudzījis jauno vīrieti ar čūsku, baltais viņu ar mājienu sauca tuvāk.

Nobijs gribēja uzlabot baltā vīra garastāvokli un smaidīdams nāca klāt.

—    Kas tev tur ir? — baltais vaicāja un norādīja uz čūsku.

—    Vai tu to gribētu? — Nobijs atjautāja un sniedza viņam odzi. Baltais satvēra rāpuli, bet tas tiecās atpakaļ pie Nobijā. Taču baltais to bija sagrābis jo cieši. Tad odze zibens ātrumā viņam iedzēla un pati izrāvās.

Vēdekļa turētājs domāja, ka nu čūska uzbruks viņam. Virs iekliedzās, nosvieda vēdekli un laidās lapās.

Kungs bija bāls kā krīts un blenza uz roku, kas s'āka jau pietūkt.

Baltie samulsuši skraidīja apkārt un pavēlnieciskā tonī pieprasīja no sievietēm lietas, ko viņas nesaprata. Viens pat lūkoja no koduma vietas izsūkt indi. Bet kungs sāka trīcēt un zaudēja samaņu.

Tikmēr čūska atkal vijās Nobijam ap kaklu. Un Nobijs, izmantodams ļaužu apjukumu, sievietēm pateica:

—    Dodiet gūstekņiem dzert! Mēs ar burvju čūsku jūs sargāsim!

Nobijs ar nodomu runāja skaļi, lai melnais tulks viņu saprastu.

Tikko baltais kungs krampjos bija izlaidis garu, tulks ziņoja jaunajam kungam par Nobijā burvju čūsku un to, ka tuvoties viņam esot bīstami.

Tā kā jaunais barvedis bija |oti māņticīgs, viņš pavisam neuzdrošinājās tuvoties Nobijam. Vairākkārt viņš atsūtīja tulku. Arī tulks baidījās un zināmā atstatumā apstājās.

—    Vai drīkstu nākt tuvāk?

—   Ja tev nekas |auns nav padomā, jā, — Nobijs atbildēja. — Tik sargies apmelot čūsku!

Vīrs drebēdams pienāca klāt un nometās Nobijā priekšā uz ce|iem.

—   Jaunais kungs vaicā, vai tu esot to vadonis, kuri naktīs rībināja bungas?

—    Nē, vadonis par mani ir varenāks, bet es viņam kalpoju.

—    Ko vēstīja bungas?

—   To, ka tautai pret jums jāapbruņojas, lai jūs vairs nevarētu atgriezties.

—    Vai drīkstu to pateikt balto vadonim?

—    Drīksti. Tikai sargies melot: čūska tevi dzird.

Tulks attālinājās, un Ndbijs nu ieguva laiku pārdomām, kā iebaidit baltos, lai viņi atbrīvotu gūstekņus.

Vīrs atgriezās tikai pēc laba brīža un atkal nometās uz ceļiem.

—    Kungs liek jautāt, vai viņš varenajam, kas vada tautu, drīkstētu nosūtīt dāvanas, lai tas baltajiem atļautu aiziet?

Nobijs kā varas zīmi turēja sev priekšā čūsku.

—    Baltie velni nevar aiziet, ja tie grib ņemt līdzi gūstekņus! Apdomā pats, tu, kas, kalpodams baltajiem, ej pret savu paša tautu! Jums nāksies iet atpakaļ pa zemes strēmeli, kurai abās pusēs stāv zāle cilvēka augumā. Tur uzglūn mūsu karavīri. Kā baltie domā savu pulku apsargāt, ja daudzo gūstekņu dēļ tas bus milzīgi garš?

Tulks nu atkal devās pie balto vadoņa un pārtulkoja tam Nobijā vārdus. Šoreiz apspriede ievilkās: barvedis neparko negribēja gūstekņus atbrīvot un atteikties no lielā ienākuma, ko cerēja par vergiem iegūt. Bet pārējie rēķinot ņēmās viņam pierādīt, cik garš iznāktu gājiens, ja viņi ņemtu līdzi vergus, un ka ar šķēpiem un bultām apbruņotajiem karavīriem tad baltos, kas apsargātu gājienu, būtu viegli pieveikt.

PIE VERGIEM

Nobijs tikmēr bija piecēlies un devās pie gūstekņiem. Tie gulēja karstā saulē, ar siekstās iespiestam galvam un dzelžos saslēgtām rokām; roku dzelži bija sasaistīti

ar kāju dzelžiem. Par spīti savai nelaimei, viņi, ieraugot Nobiju, it kā atdzīvojās, un kāds klusi jautāja:

—    Vai tā ir tā burvju čūska, kas nogalināja balto vadoni?

—    Jā, — Nobijs atbildēja, — un tu zini, ka pēc kodiena čūskas indes dziedzeri ir tukši. Bet tagad inde atkal ir uzkrāta.

Viņš saņēma čūsku aiz galvas un atplēta žokļus, kuros izslējās divi indes zobi.

—    Skatieties! Kurš mani aizskars, tam šie garie indes zobi iecirtīsies miesā.

—    Ja tev ir tāda vara, — sasaistītais teica, — vai tu mūs nevari atbrīvot?

Kaut gan viņš runāja klusu, viņu saprata visi, un gūstekņu acis cerību un mīlestības pilnas raudzījās Nobijā.

Nobijs tad sacīja skaļi, lai visi apkārtējie viņu sadzirdētu:

—    Es neesmu vienīgais, kas domā par jūsu glābšanu!

—    Mēs dzirdējām bungu rīboņu.

—    Tas vēl nav viss, — atteica Nobijs. — Burvju čūska ir varena, bet vēl kas varenāks gaida netālu no šejienes.

Beidzot tulks atgriezās, un, ceļos nometies, teica:

—    Baltie neņems vergus līdzi.

Dzirdot šos vārdus, gūstekņi priecīgi sakustējās, un viņu važas iežvadzējās. Bet Nobijs brīdināja:

—    Vēl nav laiks. Esiet klusi un klausieties, kas šim nodevējam, — Nobijs norādīja uz tulku, — vēl sakāms!

—    Es neesmu nodevējs!

—    Čūska, — Nobijs atbildēja, — neklausās tavos vārdos, bet raugās tev tieši sirdī. Ziņo tālāk.

Tulks, svīzdams baiļu sviedrus, stostījās:

—    Baltie grib doties turp atpakaļ, no kurienes nākuši.

—    Tas nav iespējams. Viņiem jāiet pa to ceļu, ko noteiks varenais, kas mani atsūtīja. Tagad dosimies pie viņa. Balto vadonis lai sargās kalt ļaunus plānus! Burvju čūska, kas ir man ap kaklu, tos nepielaidīs!

ATKAL PIE MĒRKAĶU MAIZESKOKA

Baltie tūdaļ pieņēma Nobijā noteikumus, jo viņu stāvoklis bija neapskaužams. Nepazīstamajam vadonim no mūžameža viņi bija jau sagatavojuši arī dāvanas.

Nobijs griezās pie gūstekņiem:

—    Tikko baltie būs ciemu atstājuši, jums noņems siekstas un važas; un tad jūs apbruņojieties!

Tikmēr baltie sapulcējās pie ciema ieejas un gaidīja Nobiju. Tālumā viņi izdzirda bungu rīboņu.

—    Ko tas nozīmē? — barvedis jautāja, bet neviens

viņam neatbildēja. Augošās bailēs viņš lika tulkam lūgt Nobiju, lai tas nāk drīzāk. Ašiem soļiem tulks piegāja pie Nobijā un sacīja, ka kungs gribot zināt bungu rīboņas nozīmi.

Nobijs piegāja pie balto vīru bariņa, ar abam rokām satvēra čūsku un lika tulkot:

—   Jūs gribat zināt, ko bungas vēstī? Tās mūsu tautai saka:

Karavīri zemē tālā, tveriet rokā šķēpus, vāles Tad, kad baltie nāk!

Sis draudīgais aicinājums iedarbojās pavisam citādi, nekā to bija paredzējis Nobijs. Barvedis norāva lielo spalvu cepuri un, to vicinādams, sauca:

—   Vadi mūs! Pie tevis jūtamies drošībā.

Nobijs dusmīgi atbildēja:

—    Burvība, kas kalpo man, jūs nesargās!

Garā rindā baltie devās pa taku, ko no abām pusēm kā sienas iesledza augsta zāle. Drīz skatam atklājās milzīgā pērtiķu maizeskoka galotne, no kura lapotnes tuvojošos gājienu un savu mīļo Nobiju ieraudzīja gorillas. Priecīgi iebrēkdamies, tie metās no koka lejā.

Kasabs nesaprata gorillu uztraukumu, bet nojauta, ka kaut kas tuvojas. Viņš piecēlās un skatījās uz Pegu. Arī tas ausījās un savas lielās ausis palieca uz to pusi, no kurienes nāca troksnis. Kasabs pietiekami labi pazina ziloņus, lai aptvertu, ka Pegu satraukums kļuvis bīstams.

Tāpēc burvis piespiedās pie koka stumbra, lai varbūtības gadījuma pats nekristu par uzbrucēja upuri. Kasabs nezināja, ka Pegu saniknoja gaisā jūtamā balto viru smaka.

Nu parādijās balto barvedis ar Nobiju, un Kasabs domāja, ka viņa jaunais draugs ir sagūstīts. Bailēs Kasabs aizmirsa par briesmām, izstiepa roku un, atriebību zvērēdams, devās baltajiem virsū.

Mafuka to saprata kā uzbrukumu. Abi gorillas trakā skrējienā metās pienācējiem virsū. Tūlīt arī Pegu, pieliecis plato pieri, drāzās uz baltajiem.

Tulks vienīgais zināja zvēru parašas. Ar vienu lēcienu viņš nozuda garaja zālē. Tur viņš nepakustēdamies klausījās ziloņa so|u dimdoņā, gorillu dusmu kliedzienos un balto vīru bēgšanā.

ZVĒRESTS

Viss bija norimis. Nē, tur vēl atskanēja balsis. Viens runātājs bija Nobijs, bet otru tulks nepazina. Varbūt tas bija varenais, par kuru bija minējis Nobijs? Bailīgi viņš brītiņu nogaidīja un tad piesardzīgi tuvojās pērtiķu maizeskokam. Pēkšņi viņš abus ieraudzīja un no daudzajām zvērādām, spalvām un gredzeniem, kas greznoja vienu, noprata, ka svešajam jābūt slavenam burvim. Tulks nokrita zemē, izstiepa uz augšu rokas un, acis nepaceldams, jautāja:

—    Vai drikstu rādīties Jūsu vaigam?

Nobijs nicinoši sacīja Kasabam:

—    Tas ir nelietis! Viņš kalpoja baltajiem.

Kasabs aplūkoja nožēlojamo gulētāju.

—   Vai esi gatavs apzvērēt pie melnās čūskas, ka turpmāk kalposi tikai mums?

—    Jā, varenais burvi.

—    Tad celies augšā!

Tulks piecēlās un tikai tad ievēroja, ka dažu soļu atstatumā stāvēja milzīgais zilonis, kura snuķī šurp un turp šūpojās Mafuka. Vira bailes tas vēl pavairoja. Vai tik šie zvēri nebija burvja radījumi, kas nupat vēl bi-ja uzbrukuši un nu cilvēku tuvumā mierīgi rota|ājās?

Vīrs baiļu pilns vērās zilonī, taču Nobijs viņu nelika mierā, bet tuvināja viņam čūskas galvu, teikdams:

—    Pieskaries tai un atkārto vārdus, ko Kasabs tev sacīs priekšā!

Tulks vilcinājās piedurties indīgajai čūskai, bet Nobijs viņam uzbrēca:

—    Tu gribi burvja čūsku aizkaitināt? Vai neredzēji, ka par mūsu brāļu postu tā atriebās balto vadonim?

Tulks trīcēdams uzlika uz čūskas galvas trīs pirkstus un atkārtoja Kasaba runāto zvērestu ar šausmīgiem biedinājumiem gadījumam, ja taisnīgajai lietai viņš atkal kļūtu neuzticīgs.

Ciems tonakt negulēja. Bungas vēstīja par vergu tirgoņu sakāvi. Pēc tam tās aicināja uz deju.

Piektais piedzīvojums ĶĒNIŅA GALMĀ

..

NODEVĪGS PLĀNS

Sl lielā, plašā ķēniņvalsts bija miermīlīga zeme un ar kaimiņvalstīm reti karoja. Tāpēc arī vergu ķērāji bija varējuši tik tālu iespiesties zemes iekšienē, nesastopot pretestību. Tālab tik varens bija iespaids, ko tautā radīja Nobijā uzvaras pār vergu tirgoņu bandām. Ziņas aizsniedza arī ķēniņu. Ķēniņš lika, lai saaicina padomniekus pie viņa būdas, kas bija tāda pati apaļa un salmiem klāta ka viņa pavalstnieku mājokļi, tikai ievērojami augstāka un platāka.

Garā apspriedē tika nolemts aicināt Nobiju uz rezidenci un godināt. Taču ķēniņš to nedarīja labā nolūkā. Viņa nepatika pret jauno kalēju vēl pieauga, kad viņam paziņoja, ka Nobijs visos ciematos ticis uzņemts tā, kā tas pienācās tikai ķēniņam. Turklāt valdnieks no Nobijā baidījās, jo viņam tika stāstīts, ka jaunais kalējs esot uz vienu roku ar burvi Kasabu un turot savā kalpībā mežonīgus zvērus, kas tam paklausot kā suņi.

Kamēr sūtņi bija ceļā, lai Nobiju svinīgi pavadītu pie ķēniņa, pienāca ziņa, ka atkal esot ieradušies baltie vīri un jūras krastā ceļot milzīgu četrstūrainu māju ar

augstiem mūriem. Mājas augšā esot caurumi, pa kuriem rēgojoties smagi ugunsstobri. Vai baltie šajā zemē rīkotos uz palikšanu?

Pie ķēniņa atkal notika apspriede. Kāds no padomniekiem viņu brīdināja:

—    Vai tu arī zini, ka Nobijs ir uzaicināts k|ūt par ķēniņu tavā vietā, lai viņš padzītu baltos pavisam?

Tieši no tā ķēniņš bija baidījies, un viņš jautāja, ko tagad darīt. Vecākais no padomniekiem atbildēja:

—    Lielais ķēniņ, iecel kalēju par karavadoni cīņā pret baltajiem un liec viņam doties pret cietoksni. Tur viņš dabūs galu kā likts.

Sis padoms ķēniņam bija pa prātam, un viņš pavēlēja visu sagatavot Nobijā uzņemšanai. Viņš sūtīja vīrus medībās, lai nošauj antilopes un citus zvērus, ko bija paredzēts cept daudzajiem cilvēkiem, kurus kopā ar Nobiju gaidīja ierodamies ķēniņa mājoklī. Sievietēm lika košļāt hirzas graudus un lielos kublos no tiem raudzēt dzērienu.

PIEŅEMŠANA

Beidzot pienāca diena, kad bungas vēstīja, ka pret vakaru ieradīsies Nobijs. Ķēniņam uzlika milzīgu galvas rotu no antilopu spalvām. Ap kaklu, rokām un kājām aplika daudz vara stīpu, kas žvadzēja pie katras kustī

bas. Bez tam ķēniņa plecus apkāra ar plēsīgu zvēru astēm, kas viņu gandrīz pilnīgi apsedza. Pie ķēniņa majokļa sāka rībēt bungas. Tas nozīmēja, ka tuvojas Nobijs ar saviem pavadoņiem. Ceremonijmeistars, kāds sevišķi garš un izkaltis vīrs, pavēlēja trim troņa nesējiem mesties zemē. Tie nostājās tā, ka ar mugurām izveidoja trijstūri, un notupās zemē. Uz viņu galvām ceremonijmeistars uzlika izrakstītu spilvenu. Klusēdams un nopietns iznāca ķēniņš un apsēdās uz šī dzīvā troņa. Līdzās ķēniņam nostājās padomnieki, pagriezdami muguras pret sauli, lai viņu sejas izteiksmes nebūtu redzamas.

Parādījās Nobijs, aizlicis īsu ādas priekšautu un rokā turēdams kalēja veseri. Nekad vēl neviens varenais tā nebija ieradies pie ķēniņa. Šim jaunajam vīram nebija ne rotu, ne kādu citu varas pazīmju. Vai šis vienkāršais, laipnais cilvēks tiešām dzītos pēc varas?

Katram gadījumam ķēniņš savilka seju laipnā smaidā, kā mēdz darīt vecāki vīri, ja grib parādīt, ka viņi ir labvēlīgi noskaņoti. Ari padomnieki un pat troņa nesēji smaidīja, kādas nezināmas varas spiesti, kaut gan šādā pieņemšanā tas nemaz neklājās.

Aiz Nobijam sekojošā cilvēku pūļa bija redzams milzīgais pelēkais zilonis, kuram mugurā sēdēja bērni un sasprindzināti raudzījās lejup, gaidīdami, kas nu notiks. Ķēniņš piecēlās no troņa, aicināja kalēju nākt tuvāk un pats panācās viņam trīs soļus pretī. Nu viņi trīsreiz apmainījās nozīmīgiem rokas spiedieniem, pie kam ķēniņš mazliet skatījās sāņus, jo pret paša gribu viņam nācās kalējam uzsmaidīt, kaut gan pēc parašas viņš to nedrīkstēja. Turpretī Nobijs nebija pieradis savu uzvedību iegrožot un skatījas ķēniņam tieši virsū, kad tas, visiem dzirdot, skaļi teica:

—   Mēs esam dzirdējuši, kā tu iznīcināji baltos un pateicamies tev. Tev atnesis visu, ko vien tu pēc nogurdinošā ceļojuma vēlies. Tagad droši vien gribēsi atpūsties. Mūsu istabas kalps lai aizved tevi uz būdu, kurā tu varēsi dzīvot.

Šāda pieklājība Nobiju samulsināja. Reizē tā viņam izklausījās arī kā pavēle. Viņš neveikli apgriezās, nostādamies pret ķēniņu ar muguru, kā galmā neklājās darīt. Sulainis steidzās palīgā un, lai izbeigtu nepatīkamo gadījumu, paņēma Nobiju aiz rokas un aizveda.

SVINĪBAS pie ķēniņa

Viesu būdā atradās pītenis un tie nedaudzie priekšmeti, kas sastopami katrā parastā būdā. Tikko ienāca Nobijs, ieradās sievietes ar dzēriena traukiem un ar augļu un gaļas pilnām bļodām. Nobijs griezās pie sulaiņa, kas izslējies stāvēja viņam līdzās.

—   Vai tas viss jāapēd man vienam pašam?

—    Ēd, cik tev gribas, — sulainis atbildēja.

—    Tā es to nedomāju.

—    Bet kā tu domāji?

—    Es vēl nekad neesmu ēdis viens pats, bet allaž līksmi kopā ar citiem.

Atbildes vietā sulainis ar lepniem mājieniem uzaicināja sievas visu nolikt zemē un pašām aiziet.

Tikai tad, kad sievietes bija pietiekami attālinājušās, viņš klusi teica:

—    Es saprotu tavu vēlēšanos. Ir jau arī prātīgi, ka tu gribētu būt kopā ar tautu, jo šeit pret tevi plāno kaut ko |aunu. Saku tev atklāti, ari es biju tavs ienaidnieks. Taču, kopš tu ieradies, mani pārņēma dīvaina sajūta, tāpēc man tev jāsaka tas, ko es kā sulainis nedrīkstētu teikt: ķēniņš ir nobijies, ka tu kārojot pēc viņa troņa.

—         Es par ķēniņu? — Nobijs izbrīnījies atvaicaja.

—    Es tikai gribu baltos velnus ietriekt lielaja ūdenī un tad atgriezties savā ciemā.

—    To es pie izdevības pateikšu ķēniņam. Tagad ieēd kaut ko un atpūties! Kad būdas metīs garas ēnas, atnākšu tev pakaļ, jo par godu tev un pārējiem ķēniņš šodien rīko lielus svētkus.

Kad sulainis atgriežas ķēniņa mājoklī, viņu aicināja pie ķēniņa.

—    Ko kalējs teica? Gribētu to zināt, jo vēl nekad neviens cilvēks uz mani nav atstājis tik lielu iespaidu kā šis. Vai nu viņš mani ir nobūris, vai arī patiešām tas ir labs cilvēks, kam nekas ļauns nav padomā.

Šis bija īstais brīdis, kad kambarsulainim radās izdevība atkārtot Nobijā vārdus. Tas ķēniņu nomierināja, un viņi kopā svinēja svētkus, kas ilga trīs dienas un trīs naktis. Uz ugunskuriem tika cepinātas veselas antilopes. Visā apkartnē smaržoja cepta ga|a, ko, gabaliņos sadalītu, rokās turēdami, ēda svētku dalībnieki. Kad visi bija līdz kaklam paēduši, sāka rībēt bungas, aicinādamas uz deju. Dejās tika attēlotas medības un uzvara pār baltajiem. Trešajā naktī piecēlās ķēniņš un dejoja viens pats. Viņš dejoja varen sparīgi, lai tautai pierādītu, ka, neraugoties uz vecumu, vēl ir spējīgs valdīt.

NOBIJS DODAS ATPAKAĻ

Ceturtajā dienā ķēniņš lika aicināt Nobiju. Ķēniņš sēdēja uz sava dzīvā troņa visu padomnieku vidū.

—    Mans dēls, ko tu tagad domā iesākt?

—   Gribu doties pret baltajiem un iedzīt tos lielajā ūdenī.

—    Tā biju izdomājis arī es, iekams tu vēl nebiji ieradies. Bet nu esmu pārdomājis. Nav labs tavs plāns. Gribēt vajag to, ko spēj veikt. Tavs veseris ir labs, bet tevi nogalēs, iekams tu vēl paspēsi tuvoties cietokšņa mūriem. Tava ziloņa kājas gan ir spēcīgas, taču samīdīt augstu akmens māju tās tomēr nevarēs. Es varētu sūtīt pret baltajiem savus karotājus, un viņi varbūt arī ieņemtu un

sagrautu cietoksni, taču tikai pēc tam, kad daudzi mani karotāji butu dabujuši galu. Vai es drīkstu upurēt tik daudz cilvēku? Ari ķēniņa varai ir savas robežas. Labāk tomēr likšu uzbrukt baltajiem, līdzko tie atstās cietoksni un grasīsies iebrukt mūsu zemē. Ej vien mierīgi atpakaļ uz savu ciemu!

Tā runāja ķēniņš. Bet Nobijs ar ziloni Pegu, čūsku Gingu, Mafuku un tā tēvu devās pāri plašajai zālainei atpakaļ uz mūžamežu.

Sestais piedzīvojums JAUNAIS ĶĒNIŅŠ

..

APSPRIEDE NAKTĪ

Nobijs nu atkal tāpat kā senāk strādāja ciema kalvē pie sava kādreizējā meistara. Vīriem vajadzēja smailes medību šķēpiem un bultas, sievietēm vajadzēja lauku darbiem kapju, pie tam vīrieši, tāpat kā sievietes, mīlēja arī izgreznoties ar daudziem metāla riņķiem. Darba bija diezgan, un, ja arī mūžamežs nepabaroja bagātīgi, tad tukšu vēderu neviens tomēr nestaigāja.

Tā pagāja laiks. Nobijs priecājās, ka visi — kā zvēri, tā cilvēki — ap viņu bija līksmi, un tomēr viņš kļuva arvien domīgāks. Tieši tad, kad ciema ļaudis dziedāja un dejoja, viņu bieži pārņēma neizprotams nemiers. Dīvainākais bija tas, ka arī indīgā čūska Gingu tad nerimtīgi locījās šurp un turp. Vai čūskas nemiers ietekmēja arī viņu, Nobiju? Senāk viņš vienmēr smējās, kad ļaudis Gingu dēvēja par burvju čusku. Taču pamazām arī viņā nostiprinājās pārliecība, ka Gingu daudz ko nojauta un tai trūka tikai valodas, lai viņa varētu izteikt savas domas.

No tālās zālaines atkal sāka nākt ļaunas vēstis.

Baltie atkal siroja apkart, savos kuģos veda ķēdēs saslēgtus gūstekņus un pārdeva tos uz tālām zemēm.

Nobijs, kas pats melot neprata, neaptvēra, kā tas iespējams. Ķēniņš taču bija viņam nosolījies pret baltajiem sūtīt savus karavīrus.

Attālums starp Nobijā ciematu un nelaimes vietām bija pārāk liels, lai varētu uzzināt ko tuvāk. Un Nobijam atkal uzmācās nemiers un bažas.

Kādu nakti viņš atmodās no neparasta trokšņa. Paraudzījies no guļasvietas, Nobijs mēness gaismā ieraudzīja čūsku lienam uz būdas izeju. Pavīdēja cilvēka ēna. Piecēlies Nobijs'pamanīja, ka cilvēka stāvs — vīrs ar augstu galvas rotu — spēji metās atpakaļ.

—    Kas tu tāds esi? — Nobijs jautāja.

—    Esmu Kasabs. Pasargi mani no čūskas!

—    Nebīsties no tās, burvi! Tā uzbrūk tikai tiem, kam padomā kaut kas ļauns. Esi sveicināts, Kasab!

—    Vai var sveikt cilvēku, kurš nes ļaunas vēstis?

—    Labāk ir ļaunumu zināt nekā neziņā baiļoties.

—    Man slapst, iedod ko iedzert, tad tev visu izstāstīšu.

Nobijs atnesa bļodiņu ar hirzas dzērienu un pasniedza to burvim. Padzēries Kasabs palūkojās apkārt un vaicāja:

—    Vai mūs te kāds nevar noklausīties? Manas ziņas nav domātas svešām ausīm.

—    Iesim mežā! Tur mūs neviens nenoklausīsies.

—    Tu, Nobij, džungļus pazīsti, es ne.. Pa ceļam uz šejieni meža biezoknī redzēju sīkiem cilvēciņiem līdzīgus radījumus, kas manī blenza milzīgām acīm.

—   Tie ir naktspērtiķi. Tie nevienam ļauna nedara. Bez tam tev nevajag baidīties: manā klātbūtnē tev neviens zvērs neuzbruks.

—    To es, Nobij, zinu un tomēr nesaprotu. Ļaudis uzskata mani par lielu burvi, taču tu esi lielāks. Tev trūkst tikai viena — dzīves pieredzes. Sajā ziņā es esmu spēcīgāks. Dīvains liktenis ir savedis kopā manu veco dzīvi ar tavējo, jauno. Vai gribi klausīt manam padomam? Runa ir par mūsu tautu, Nobij.

—    To es gribu. Saki tikai, kas man jādara!

—   Aizved mani uz vietu, kur neviens mūs nevar noklausīties!

JAUNAIS ĶĒNIŅŠ

Nobijs paņēma Kasabu aiz rokas. Viņš te zināja katru ceļu un katru taciņu un apmaldīties nevarēja pat naktī, kad meža necaurredzamajā tumsā mirdzēja un spīguļoja maldinošas guntiņas. Varbūt tā bija mēness gaisma, kas krita uz lapām un ziediem. Varbūt tie bija trudošu koku stumbri un zari, kas naktīs savādi spīguļoja? Varbūt tās bija pat maldugunis, kas pār purvainu vietu šurp un turp šaudījās?

Tomēr visi šie nakts baismīgie un noslēpumainie trokšņi neļāva Nobijam nomaldīties no īstā ceļa.

Kādā ļoti tumšā vietā Nobijs apstājās.

—    Apsēdies šeit! Neviens ods tev nekodīs, un neviena ērce neiezīdīsies miesā. Saki man, kas noticis!

—    Drausmīgas lietas notiek! Ķēniņš pats pārdod baltajiem savus pavalstniekus!

Nobijs lūkoja tumsā saskatīt Kasabu, bet redzēja tikai baltas kažokādas gabalu.

—    Ķēniņš man apsolīja, ka mūsu brāļus aizsargāšot, — viņš atbildēja.

—    Tu runā par veco ķēniņu. Tas solījumu pildīja un savus karotājus godīgi sūtīja cīņā pret baltajiem. Kad nu cilvēku tirgoņi paši vairs nevarēja zemē iekļūt, tie izdomāja ko jaunu. Pazīdami troņmantnieka un nākamā ķēniņa rakstura vājības, viņi nosūtīja pie ķēniņa sūtni, kas troņmantnieku — nākamo ķēniņu — slepeni ielūdza cietoksnī. Taču tas svešniekam neticēja un ielūgumu noraidīja. Pēc kāda laika naktī ieradās vēl viens sūtnis un piedāvāja ķēniņa dēlam satikšanos, kuras vietu viņš pats varot noteikt un līdzi drīkstot ņemt arī miesassardzi. Tam troņmantnieks piekrita un, aizbildinādamies ar ilgākām medībām, devās ceļā. Baltie satiekoties pasniedza ķēniņdēlam dāvanu, kurai strādāja pulss kā cilvēkam un kas rādīja dienas stundas. Pēc tam tie lika atnest ēdienus un dzērienus. Troņmantnieks baidījās, ka viņu nenozaļo un ēdienam pieskārās tikai tad, kad to bija nogaršojis ari kāds baltais. Viens no dzērieniem izskatījās pēc skaidra ūdens, bet garšoja sīvi un ielīk-

srnoja. Ķēniņdēlam sula gāja pie sirds, un baltie viņam vienu muciņu uzdāvināja. Pēc šīs satikšanās sekoja citas, un ķēniņdēls katrreiz dabūja pa muciņai ugunīgā ūdens. Drīz viņš pie tā ļoti pierada un domāja, ka bez tā vairs nevar dzīvot. Sai laika vecais ķēniņš nomira, un jaunais sūtīja uz cietoksni sūtņus, pieprasīdams velnišķīgo dzērienu. Taču baltie sūtņus izsmēja un teica, lai nākot ķēniņš pats. Tā pazemots, ķēniņš vilcinājās, bet kāre ņēma virsroku, un lielas svītas pavadībā viņš devās uz cietoksni. Seit viņa brāļi un padomnieki bija spiesti noskatīties, kā viņu ķēniņš krita kaunā. Piedzēries viņš lallinādams apsolījās savus pavalstniekus pārdot aizjūras zemēm. Taču tikai pie vergu nodošanas viņš varēja saņemt savu kāroto muciņu.

Ķasabs no kauna pat apraudājās, kamēr Nobijs šausminādamies blenza mūžameža tumsībā.

Pēc brīža Ķasabs klusītēm turpināja:

—    Sarunās par tulku bija tas vīrs, kas pie melnās čūskas zvērēja uzticību. Pēkšņi viņam uznāca nelabums. Dziednieks apgalvoja, ka visas pazīmes liecinot par saindēšanos ar čūsku indi, taču koduma vieta neesot atrodama. Tad tulks saprata, ka burvju čūska sodījusi viņu par nodevību, un sāka baiļoties par savu dzīvību. Izbīlī viņš lika sevi atnest pie manis un jautāja, kā viņš varētu izpirkt zvēresta laušanu. Devu viņam padomu atgriezties galmā, bet man ziņot, kādas sarunas notiek starp ķēniņu un baltajiem. Viņš to apsolīja, un no šī brīža sāka

atlabt. Nu klausies, Nobij! Tā es visu uzzinu, bet ķēniņš vēl arvien jaunos, stipros vīrus nodod baltajiem, kuri tos iekrauj lielajos kuģos un ved prom. Nekad mēs viņus vairs neredzēsim.

Kasabs atkal apklusa.

Beidzot klusumu pārtrauca Nobijs:

—    Es saprotu lavas rūpes, bet kāpēc tu ar mani runā slepeni?

—    Atklāt kārtis par agru nozīmē kaitēt lietai.

—    Kāpēc tu nāc pie manis? Vai tev vajag mana vesera?

—    Nevis tava vesera, bet tevis paša. Tev ir vara pār cilvēkiem un zvēriem.

—    Kasab, es tevi brīdinu. Ir kāds noslēpums, ko arī tu nezini. Man nav varas pār zvēriem, ja mēģinu tos pavedināt uz ko jaunu. Ļauj man pavaicāt Gingu, vai man tev būtu jāseko.

Nobijs, pieskaries čūskai, turpināja:

—    Gingu neuztraucas. Tāpēc sekošu tev, nevaicādams par taviem plāniem.

ĶĒNIŅŠ DUSMOJAS

Šoreiz Nobijs devās ceļā bez vesera. Viņš sēdēja ziloņa mugurā Kasabam priekšā — bez nevienas rotas, tikai ap kaklu melnā čūska. Aizmugurē rikšoja abi gorillas.

Ikkatrā ciemā viņus priecīgi sagaidīja. Ik rītus ceļā līdz ciema robežām viņus pavadīja vecie vīri. Jaunie savukārt rādīja ceļu līdz nākamajam ciemam.

Kādā dienā uzzināja arī jaunais ķēniņš, ka Nobijs esot ceļā pie viņa. Ķēniņš izbijies sasauca padomniekus. Tie viņam ziņoja par gudro Kasabu un burvju čūsku, kas mākot atšķirt labas un ļaunas domas. Taču par pašu varenāko viņi uzskatīja Nobiju.

—    Ko viņš no manis varētu gribēt? — ķēniņš jautāja.

—   To neviens nezina, — vecākais padomdevējs atturīgi atbildēja.

—    Jūs, lapsas! — iekliedzās ķēniņš. — Jau no acīm redzams, ka jūs to zināt! Runājiet, citādi likšu jūs uzdurt uz iesma!

—   Var tikai nojaust, ko viņi grib: viņi ienīst baltos un vergu tirdzniecību.

—    Un tu domā, — ķēniņš glūnēdams vaicāja, — ka tāpēc viņiem jābūt uz mani dusmīgiem?

Tā kā atbildēt neuzdrošinājās neviens, ķēniņš no sava dzīvā troņa pielēca kājās, apgāzdams visus trīs vīrus, kuri tupēja zemē.

—   Tam draņķīgajam kalējam manu galmu neredzēt! Norīkošu ļaudis, kas viņu nokniebs kā sivēnu!

Vecākais padomdevējs sirsnīgi lūdzās:

—    Nedari to! Citādi pats dabūsi galu!

—    Se tev par mācību! — ķēniņš kliedza un ar spieķa

resno, izrotāto ziloņkaula rokturi padomdevēju notrieca zemē.

Pārējie stāvēja kā zemē iemieti un vēroja, kā ķēniņš bārdamies aizlīgojās uz savas pilsbūdas izeju. Tikai tad, kad viņš jau bija gabalā, padomnieki sāka rūpēties par sasisto.

Padomnieku vidū bija arī ķēniņa vecākais brālis. Kad padomnieka rokā vairs nejuta pulsu, tas viņam uz augšlūpas uzlika dūnu pūciņu.

Tā nepakustējās, un ķēniņa brālis tad piecēlās, klusi sacīdams:

—   Viņš nosita savu uzticamāko vīru. Lai tad raugās, kā pašam ies!

Tika jautāts, ko viņš ar to gribējis teikt, bet ķēniņa brālis klusēja. Tai pašā naktī viņš nozuda. Neviens nezināja, kur viņš palicis.

ZĀĻU STEPE

Tikmēr Nobijs un Kasabs, pametuši aiz muguras mūžamežu, nonāca plašajā zālainē, virs kuras trīcēja svelmainais gaiss. Lai kur Nobijs skatījās, nekur viņš neredzēja zvērus: ne antilopes, ne strausus, pat ne žirafes, kuru garie, raibie kakli būtu saskatāmi jau iztālēm. Pirmajā ciemā, kur viņi nonaca, viņus apsveikt, tāpat kā

mūžamežā, nāca vīri un sievas, bet tie bija izkāmējuši un ciemiņos raudzījās bikli un ilgu pilni.

—    Kas noticis? — Nobijs jautāja.

Kāds vecs vīrs atbildēja:

—    Mūsu jaunekļus aizveda ķēniņš. Un, ja arī mēs, vecie, ietu medībās, tas tikpat neko nelīdzētu: zvēru nekur nav.

—    Vai tad te bija sausums, ka tiem pietrūcis barības?

—    Nē. Lietus nolija īstā laikā. Zāle aug labi. Meža zvēri aizbēga ne jau ganību dēļ, bet tos aizbaidīja baltie. Viņi šāva uz zvēriem ar saviem ugunsstobriem. Bet viņi nedarīja tā kā mēs, tas ir, lai zvērus izlietotu pārtikai. Viņi tos šāva, lai iegūtu to ādas, ziloņu ilkņus un arī aiz tīras patikas nonāvēt. Baltie — slaidi, jauni vīrieši baltos uzvalkos — ieradās šeit tikai šaut zvērus, jo vairāk, jo labāk. Viņi lielījās, cik daudz ziloņu, degunradžu, lauvu un žirafu esot jau nonāvējuši, un lielībā viens centās pārspēt otru. Tad zvēri aizbēga, un mums nu ir bads.

Kad kādu dienu viņi devās caur saules nokaitēto stepi, Pegu saausījās un ošņādams pacēla snuķi. Tūlīt pēc tam Nobijs pamanīja steidzīgi tuvojamies kādu vīru, kurš, ieraudzījis ziloni, apstājās.

—    Vai tu nāc pie mums?

—   Jā, mani sūta ar slepenu ziņu ķēniņa vecākais brālis. Viņš, redzēdams tautas .postu, nolēma nākt pie tevis. Bet ceļā viņš satika ķēniņa karavīrus, kuriem ir pavēle

tevi nonāvēt. Lai to aizkavētu, viņš apgalvoja, ka ķēniņš esot sūtījis viņu, ķēniņa brāli, karavīriem par vadoni. Nu viņš liek tev pateikt, lai jūs ejot pa citu ceļu. Es jums to parādīšu, lai jūs nesatiktu karavīrus.

Kasabs un Nobijs netraucēti sasniedza ķēniņa mītni, un ķēniņš to uzzināja tikai tad, kad katra pretošanās bija veltīga.

ĶĒNIŅŠ ZVĒR

Kamēr ķēniņš runājās ar padomniekiem, viņa jaunākie brāļi ugunīgo ūdeni no muciņas iztecināja, jo viņi negribēja krist kaunā sava brāļa dēļ. Ķēniņš tiešām prasīja dzert un, izdzirdis, ko viņa brāļi izdarījuši, pārskaitās. Bet tie bija jau no ciema izbēguši un ieraudzīja tuvojamies ziloni. Viņi tam sekoja zināmā attālumā, jo dega ziņkārē, kas nu notiks.

Jaunais ķēniņš, tikmēr pārvarējis dusmu lēkmi, nemierīgi staigāja šurp un turp. Toreiz, tēva galma apciemojuma laikā, Nobijs tam likās mīļš,nekaitīgs cilvēks. Bet šodien bija runa par varu. Ja Nobijs viņu, ķēniņu, piespiestu cīnīties pret baltajiem, tad viņa vara būtu vējā, tad īstenībā valdītu Nobijs. Kad viņš mani, ķēniņš sev teica, savā īpatnējā veidā uzskatīs, es izkusīšu kā sviests saulītē, bet es taču nedrīkstu kļūt piekāpīgs! Tā kā mani ļaudis Nobiju negrib nogalināt, man jādara tas pašam, varbūt brīdī, kad viņš manī neraugās.

Nobijs, ziloņa mugurā lēnām tuvodamies ķēniņa mītnei, pēkšņi izdzirda iešņācamies čūsku. Nobijs griezās pie Kasaba:

—    Gingu brīdina no briesmām!

Kasabs atteica:

N'edomā par bēdām savām!

Atgūs brīvi (auta tava.

Kad viņi bija nonākuši ciema laukumā, Pegu nocēla ar savu snuķi abus no muguras. Viņi devās pie ķēniņa, kurš pēc senas parašas nekustīgi sēdēja uz sava dzīvā troņa. Pie tam viņš mēģināja stingi skatīties uz priekšu, lai viņu nekas neiespaidotu, arī Nobijā burvība ne. Taču šīs ķēnišķīgās cieņas saglabāšana viņam neizdevās, tāpat kā tā neizdevās nevienam. Pat vairāk — viņš draudzīgi pastiepa Nobijam pretī roku.

—    Kas tevi atveda mūsu galmā?

Vārds pa vārdam, un ķēniņš apsolīja pārtraukt ar baltajiem visas attiecības un pret tiem cīnīties.

—    Ķēniņ! — Kasabs neticīgi teica, — vai vari to apzvērēt pie čūskas?

—   Jā, burvi, esmu gatavs to darīt.

Šoreiz Gingu uzvedās gaužām dīvaini. Viņa locījās šurp un turp, tā k<t ķēniņš savu priecīgajā omā sacīto zvērestu tik tikko varēja norunāt līdz galam.

ATMAKSA

Pec pieņemšanas Nobiju un Kasabu veda uz viesu būdu, bet ķēniņš atgriezās savējā. Tur viņu atkal pārņēma ļauns nemiers. Nobijā klātbūtne .bija aizdzinusi viņa kāri pēc ugunīgā ūdens. Nu šī kāre kļuva tik stipra, ka nakti nekādi nevarēja aizmigt, tāpēc viņš pasauca tulku un pavēlēja doties pie baltajiem, lai kādu muciņu izlūgtos.

Tulks dziļi paklanījās un stāstīja, kā viņam klājies pēc tam, kad viņš zvērestam pie čūskas kļuvis neuzticīgs.

—    Klusē un paklausi! — ķēniņš kliedza un mēģināja tulkam iesist. Tikai pateicoties veiklībai, tulks sveikā tika cauri; tad viņš pameta ķēniņa būdu un nozuda naktī. Viņš bija nolēmis ķēniņam neklausīt, tāpēc devās pie Kasaba un Nobijā uz viesu būdu, lai ziņotu par ķēniņa divkosību. Atradis abus cieši aizmigušus, tulks apgulās pie būdas ieejas, lai Nobijā zvēri viņu sargātu.

Tikko aizvēris acis, tulks juta pār seju lienam kaut ko vēsu. Vīra spalgais kliedziens uzmodināja gulētājus.

—    Kas tur ir? — iesaucās Kasabs, pielēkdams kājās.

—    Tas esmu es. Tulks. Kaut kas man līda pār seju, laikam burvju čūska.

—    Kurā virzienā tā līda? — Nobijs jautāja.

—    Tā nāca no āra.

Nobijs, mēģinādams čūsku sataustīt, sacīja:

Tev noslēpumu zināt ļauts.

Man saki, Gingu, — kā to sauc?

Tad viņš griezās pie Kasaba:

—   Gingu grib, lai mēs ejam tai virziena, kādu viņa mums rādīs.

Viņi izgāja arā. Tulks sekoja vilcinādamies, jo ceļš veda uz ķēniņa būdu.

Pie ieejas viņi sauca:

—    Mosties, ķēniņ!

Tā kā viss palika klusu, viņiem kļuva baismi. Tikmēr bija pienācis viens no padomniekiem un ar eļļas lampiņu apgaismoja telpu. Gingu nolaidās no Nobijā kakla zemē, kur uz pītcņa gulēja ķēniņš. Nu viņi saprata, ka čūska ar savu nāvējošo indi ķēniņa nodevību jau bija atriebusi.

Pēdējais piedzīvojums NOBIJS UN VIŅA ZVĒRI

//

ĶĒNIŅA PĒDAS KRONĒŠANA

Pēc ķēniņa nāves ieradās viņa vecākais brālis ar karotāju pulku, kam toreiz bija uzdevums Nobiju nonāvēt. Ķēniņa brāli saņēma svinīgi, kā jau tas jaunajam valdniekam pienācās. Kronēšanas laikā pa labi no viņa vajadzēja stāvēt Kasabam, pa kreisi — Nobijam. Viss būtu noritējis gludi, ja pērtiķis Mafuka nebūtu iepriekš uzgājis toveri ar hirzas dzērienu un krietni iestiprinājies. Nu tas kāroja piedzīvojumu. Jocīgi viņam likās tie trīs vīri, kas veidoja dzīvo troni. Vispirms viņš vienam no tiem ar savu rādītāja pirkstu iebakstīja degunā, tā ka vīrs tikai ar pūlēm spēja noturēties. Tad Mafuka parotaļājās ar troņa spilvena sudraboto pušķi. Pērtiķis vienā paņēmienā norāva spilvenu līdz ar visu ķēniņu, un ķēniņš, krizdams atmuguriski, ceremonijmeistaram, kurš pašlaik gatavojās viņam galvā likt ķēniņa kroni, pastiepa nevis galvu, bet kājas pēdu. Skatītāji pirmajā acumirklī apjuka, bet tad nevaldāmi sāka smieties, un kāds iesaucās:

—    Re, kā kronē pēdu!

Sī atgadījuma dēļ jaunais ķēniņš dabūja iesauku

Pēda, kas tomēr nebija šķērslis tam, lai viņu iemīlētu. Nobijs saprata, ka Mafuka viņam jāaizvāc, un piesēja to pie koka. Nu priecīgais pērtiķis varēja traucēt ķēniņa kronēšanu tikai ar mājieniem un kliedzieniem.

Pēc vairāku dienu ilgām kronēšanas svinībām pie ķēniņa ieradās Kasabs.

—   Mēs ar Nobiju neesam devušies ceļā, lai nogāztu tavu brāli un kronētu tevi. Mums padomā kas svarīgāks: mēs gribam no šīs zemes padzīt baltos.

—         Tiem ir varens cietoksnis, — atteica ķēniņš Pēda,

—    cietoksnis, pret kuru mūsu durkļi un bultas ir bezspēcīgi. Kā tu to ieņemsi?

Sprieda šā un sprieda tā, taču lēmums netika pieņemts.

NOBIJA SAPNIS

Nobijs norūpējies devās uz viesu būdu un domāja, ko viņi varētu iesākt pret vergu tirgoņiem. Pārdomās viņš pagura, iemiga un redzēja dīvainu sapni.

Sev apkārt viņš pamanīja gaismas šautru, ne sevišķi gaišu, bet arī ne tumšu. Gaisma nāca no Gingu. Smalkā balstiņā, it kā skanētu sudraba zvaniņš, tā teica:

Celies augšā, nāc līdz!

Zvēriem nāc līdz!

Nobijs piecēlās un izbrīnījies ieraudzīja Pegu, ziloni, kurš laistījās maigi dzeltenīgās krāsās, un dobjā balsī aicināja:

Rāpies augšā, nāc līdz!

Zvēriem nāc līdz!

Nobijam bija jocīgi ap dūšu, tā, it kā viņam nebūtu nekāda smaguma. Gaiss nelikās ne silts, ne auksts. Pie tumšajām debesīm spīdēja pilns mēness. Lieli, melni sikspārņi sparīgiem vēzieniem laidelējās ap Nobiju. Mazi, spīdoši punktiņi te parādījās, te pazuda, tad parādījās atkal citā vietā, gaismas tārpiņi, kas devās tai pašā ceļā. Zemē šur tur kustējās zvēri, no katra izstaroja mazliet citāda gaisma. Klusi vēcinot spārnus, garām laidās pūces, un to lielās, apaļās acis spīdēja. Bālganā krāsā mirdzēja zebru gaišās svītras. Garām drāzās strausi, aiz sevis atstādami ugunīgas svītras. Nozibēja nedzirdami skrejošo lauvu dzeltenās krēpes. Tiem sekoja ziloņi. Lielas žirafes šūpojās slaidos lēcienos, uz galvām tām mirdzēja violeti ragi. Pāri visam slīdēja rožaini mākonīši. Kad viens tāds mākonītis tuvojās, Nobijs sadzirdēja, ka tas sastāv no tūkstošiem un tūkstošiem knišļu. Pa zemi lodāja čūskas; zaļganu gaismu mezdamas, lēkāja vardes; kājas izpletuši, čapoja sudrabpelēki bruņurupuči; un gaisā trīsuļoja veseli mākoņi zeltaini brūnu skudru. Tā viņi sasniedza kādu ezeru, kurā plunčājās un gurguļoja ūdens pulni, nīlzirgi un zivis, kamēr krastā stāvēja sauszemes zvēri — visi mirdzoši, katra zvēru suga citādāk.

Gingu noslīdēja no Nobijā kakla. Drīz viņš to ieraudzīja karājamies zaļgani mirdzošu pie kāda koka un dzirdēja tās sudrabaino balstiņu:

Jūs, džungļu zvēri, ko saucām mēs No upēm, no mežiem, no pazemes!

Nu vajag mums veikties, lidojiet, odi,

jums, žurkas, laiks steigties, nakts melnumā lodāt!

Ar drudzi, ar sērgām dzelt naidnieku raugiet, lai zvēri un cilvēki atkal kļūst draugi!

Pie pēdējā vārda Gingu iemirdzējās, tāpat arī zvēri, it kā pāri zemei būtu aizšāvies krāsains zibens. Pēc tam zvēri sāka pulcēties baros. Ziloņi mīdījās. Strausi soļoja, galvas klanīdami. Žirafes šūpojās uz priekšu un atpakaļ. Buki lēca augstos lēcienos. Rožaini knišļu mākoņi cilājās augšup un lejup.

Tā šai dīvainajā mēness naktī biezoknī dejoja zvēri. Nobijam šķita, ka viņu kāds-liegi šūpotu šurp un turp, un viņam bija ārkārtīgi dīvaini ap sirdi.

PILSDRUPAS

No rīta Kasabs un Nobijs gāja pie ķēniņa un lūdza viņu sapulcināt tautu, lai tā noklausītos, ko Nobijs naktī sapņojis. Tā arī notika.

Pēc šī brīnišķīgā stāsta Kasabs sacīja:

Mēs dzirdējām vārdus, bet saprast nav viegli.

Kā saprast šo siipni, kā saprast šo mīklu?

Nobijs pacēla roku, rādīdams, ka jāklusē, un lēnām glāstīja melno čūsku:

Tev ir zināms noslēpums,

Gingu, pasaki to mums!

Gingu noslīdēja zemē, tuvojās karavīru vadonim un pa tā zobenu vijās augšup. Čūska trīsreiz pagrozīja galvu un trīsreiz norādīja tai pašā virzienā.

Vīrieši pagriezās turp, bet ieraudzīja tur stāvam tikai sievietes. Vai tas nozīmē, ka būtu jāuzbrūk viņām? Kasabs pārdomādams lūkojās zemē, tad saslējās un svinīgā balsī teica:

Čūska atklāj, kur noslēpums,

Uz jūras krastu tā norāda mums.

Tā iznaca, ka Nobijs devās karagājienā pret baltajiem. Jo tālāk viņi nokļuva plašajā zālainē, jo vairāk

zvēru sastapa. Zvēri devās kopā ar viņiem atpakaļ uz savām vecajām ganībām.

Pēc vairāku dienu gājiena izplatījās baumas, ka baltie savos kuģos aizbraukuši. Ziņas kļuva arvien noteiktākas, taču vēl neviens afrikānis nebija uzdrošinājies spert kāju cietoksnī, jo runāja, ka tur spokojoties. Naktīs bija dzirdēti noslēpumaini trokšņi.

Kādā tumšā negaisa naktī, kad lietus nokapāja zāli vīra augumā, spilgtajā zibens gaismā pēkšņi pavīdēja kādas celtnes milzīgās aprises. Redzētais viņus vēl turēja savā varā, kad pēkšņi, atskanot sprēgāšanai un krakšķešanai, viņus apžilbināja spožs uguns kūlis. Kad viss bija pierimis, viņi pamanīja pils logos sarkanīgu gaismu. Uguns izplatījās ātri, un drīz vien logos lakstīja gaišas liesmas. Garas, sarkanas uguns mēles auga augumā, līdz pāri mūriem vēlās liesmu jūra un beidzot ar briesmīgu dārdoņu mūris sagruva.

Tagad pāri drupām aug zāle, krūmi, koki, sazaļodami tropiskā krāšņumā, it kā nekad tur nebūtu stāvējusi varena pils.

Nobijs atgriezās savā vecajā džungļu ciematā, kur nodzīvoja ilgu mūžu. Ar savām spējām viņš aplaimoja daudzus mazbērnus un mazmazbērnus. Vai šīs spējas mantoja arī viņa pēcnācēji, nav zināms.

Citās dienvidu zemēs baltos padzīt nebija laimējies. Tie tur dzīvoja kā dzīvojuši un nogādāja vergus uz tālām zemēm. Tāpēc tauta ļoti ilgojās pēc atbrīvošanas, un, kad ierādās kāds no vecajiem teicējiem un stāstīja leģendu par Nobiju un viņa zvēriem, jauni un veci klausījās, elpu aizturējuši. Stāsts bija sens, taču klausītājiem notikumi šķita jauni, it kā tie būtu norisinājušies vēl vakar.

SATURA RĀDĪTĀJS

Pirmais piedzīvojums

Mūžameža zvēri ……………………………………………………………. 5

Nobijā brīnišķās spējas ………………………………………………….. 5

Indīgā čūska Gingu ……………………………………………………….. 7

Gorillas bērns Mafuka ……………………………………………………. 9

Nīlzirgs Pongu…………………………………………………………….. 14

Pie pareģes ……………………………………………………………….. 1G

Otrais piedzīvojums

Jaunais kalējs …………………………………………………………….. 20

Nekrietnais kalējmeistars …………………………………………. 20

Vergu gūstītāji…………………………………………………………….. 24

Džungļi cīnās …………………………………………………………….. 28

Trešais piedzīvojums

Degošais ciems………………………………………………………. 31

Nobijs grib palikt uzticīgs ………………………………………… 31

Burvis Kasabs …………………………………………………………….. 32

Pāri upei ……………………………………………………………………. 35

Zilonis Pegu ……………………………………………………………….. 37

Kalēja pārbaude …………………………………….. '………………….. 39

Kara deja ……………………………………………………………… 41

Lauvu saime ……………………………………………………………….. 42

Pie degoša ciema………………………………………………………….. 43

Veserts ………………………………………………………………… 45

Uzvaras deja ………………………………………………………………. 48

Ceturtais piedzīvojums

Burvju čūska ………………………………………………………………. 51

Bungas rīb………………………………………………………………….. 51

Pie mērkaķu maizeskoka ……………………………………………….. 53

čūska …………………………………………………………………… 55

Pie vergiem ………………………………………………………………… 58

Atkal pie mērkaķu maizeskoka ………………………………….. 60

Zvērests ……………………………………………………………………. 62

Piektais piedzīvojums

Ķēniņa ciemā ………………………………………………………………. 64

Nodevīgs plāns……………………………. -…………………………… 64

Pieņemšana …………………………………………………………… 65

Svinības pie ķēniņa………………………………………………………. 67

Nobijs dodas atpakaļ ………………………………………………. 69

Sestais piedzīvojums

Jaunais ķēniņš ……………………………………………………….. 71

Apspriede naktī………………………………………………………. 71

Jaunais ķēniņš ……………………………………………………….. 73

Ķēniņš dusmojas ………………………………………………………….. 76

Zāļu stepē …………………………………………………………………. 78

Ķēniņš zvēr ………………………………………………………………… 80

Atmaksa ……………………………………………………………………. 82

Pēdējais piedzīvojums

Nobijs un viņa zvēri ………………………………………………… 84

Ķēniņa pēdas kronēšana ………………………………………………… 84

Nobijā sapnis ……………………………………………………………… 85

Pilsdrupas …………………………………………………………………. 88

Redaktore M. Paula. Māksi, redaktors V. Selkovs. -Vāku un tituli zīmējis V. Ozoliņš. Tehn. redaktors A. Mironovs.

Korektore M. Freija.

Nodota salikšanai 19G6. g. 22. februārī. Parakstīta iespiešanai 1966. g. 28. maijā. Papīra formāts TOKlOS1 /^. 3,5 fiz. iespiedi.; 4,80 uzsk. iespiedi.; 3,35 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 21 kap. Izdevniecība «Liesma». Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 20171 -J1919. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina Ielā 12. Pasūt. Nr. 946.

A(Vācu)

Ludwig Renn N О В I

Der Kinderbuchverlag Berlin

Людвиг Ренн HOCH

Ludvigs Renns NOBIJS

Издательство «Лиесма» На латышском языке

Content

Renns Ludvigs Nobijs

Pirmais piedzīvojums MŪŽAMEŽA ZVĒRI

NOBIJA BRINIŠĶĀS SPĒJAS

indīga čūska gingu

GORILLAS BĒRNS MAFUKA

NĪLZIRGS pongu

PIE PAREĢES

Otrais piedzīvojums JAUNAIS KALĒJS

NEKRIETNAIS KALĒJMEISTARS

vergu gūstītāji

DŽUNGĻI CINAS

Trešais piedzīvojums DEGOSAIS CIEMS

NOBIJS GRIB PALIKT UZTICĪGS

BURVIS KASABS

PāRI UPEI

ZILONIS PEGU

KALĒJA PĀRBAUDE

KARA DEJA

LAUVU SAIME

PIE DEGOŠĀ CIEMA

VESERIS

UZVARAS DEJA

Ceturtais piedzīvojums BURVJU ČŪSKA

BUNGAS RĪB

PIE MĒRKAĶU MAIZESKOKA

ČŪSKA

PIE VERGIEM

ATKAL PIE MĒRKAĶU MAIZESKOKA

ZVĒRESTS

Piektais piedzīvojums ĶĒNIŅA GALMĀ

NODEVĪGS PLĀNS

PIEŅEMŠANA

SVINĪBAS pie ķēniņa

NOBIJS DODAS ATPAKAĻ

Sestais piedzīvojums JAUNAIS ĶĒNIŅŠ

APSPRIEDE NAKTĪ

JAUNAIS ĶĒNIŅŠ

ĶĒNIŅŠ DUSMOJAS

ZĀĻU STEPE

ĶĒNIŅŠ ZVĒR

ATMAKSA

Pēdējais piedzīvojums NOBIJS UN VIŅA ZVĒRI

ĶĒNIŅA PĒDAS KRONĒŠANA

NOBIJA SAPNIS

PILSDRUPAS

SATURA RĀDĪTĀJS