Berneta Fransisa Hodžsone

Noslēpumainais dārzs

Fransisa Hodžsone Berneta

Noslēpumainais dārzs

I Nāves ēnā

Kad Mēriju Lenoksu sūtīja uz Angliju dzīvot pie krusttēva Viršu muižā, visi teica, ka viņa esot nepatīkams bērns. Viņa bija maza un sīka, ar retiem gaišdzelteniem matiņiem, mazu, bāli dzeltenu sejiņu, jo Indijā, kur tā bija dzimdsi, viņa bieži slimoja. Viss viņas izskats un sejas izteiksme nerādīja nekā pievilcīga. Viņas tēvs bija Anglijas valsts ierēdnis, ļoti aizņemts darbā un arī pats slimoja. Māte bija ļoti skaista sieviete, kas mīlēja saviesīgo dzīvi un jautrus draugus. Kad Mērija piedzima, viņu atdeva kādas indiešu aukles kopšanā un audzināšanā. So slimīgo, nervozo un neglīto bērnu nekad nevienam nerādīja, jo auklei māte tā bija pavēlējusi. No bērnības viņai atmiņā bija palikušas tikai aukles un citu indiešu apkalpotāju parastās tumšās sejas. Sie cilvēki izpildīja visas viņas iegribas un akli tai klausīja, lai ar bērna raudāšanu un kliedzieniem nesaniknotu māti. Tā sešus gadus veca mazā bija kļuvusi pilnīga pavēlniece. Jaunā angļu audzinātāja, kas Mēriju mācīja lasīt un rakstīt, nemīlēja viņu un pēc trim mēnešiem aizgāja. Citas, kas nāca pēc viņas, pat tik ilgi nepalika. Ja Mērija pati nebūtu gribējusi zināt, kā īsti lasa grāmatas, viņa nekad nebūtu iepazinusies ar burtiem.

Kādā ļoti karstā rītā, kad Mērijai jau bija deviņi gadi, viņa pamodās un ieraudzīja pie savas gultas aukles vietā svešu kalponi.

«Ko tu te meklē!» viņa dusmīgi kliedza.

«Ej prom un atsūti manu Aju^1.»

Kad pārbijusies kalpone savās bailēs teica, ka Aja nevarot nākt, Mērija sāka viņai spert, sist un kliegt. Kalpone sabi-

jās vēl vairāk un vēlreiz teica, ka Aja nekādā ziņā nevarot nākt.

Viss tanī rītā izlikās savādi. Daudzi no turieniešu apkalpotājiem nebija ieradušies darbā, bet tie, kurus Mērija redzēja, staigāja apkārt drūmām, pelēkām sejām. Neviens viņai nekā nestāstīja, un ari Aja nenāca. Visu priekšpusdienu viņa dzīvoja bez uzraudzības viena pati un garlaikojās, kamēr pēdīgi izgāja ārā dārzā un sāka tur zem kāda koka verandas tuvumā rotaļāties smiltis ar puķēm. Piepeši viņa redzēja savu māti iznākot verandā kāda jauna virsnieka pavadībā, kas nupat bija atbraucis no Aglijas. Mērija, acis nenolaižot, skatījās mātē, kā viņa to pastāvīgi mēdza darīt, kad vien bija izdevība redzēt māti. Viņa apbrīnoja tās skaistumu, kā arī vieglo plīvojošo tērpu, kas viss bija izgreznots mežģīnēm. Bet mātes parasti smejošās acis šodien skumji raudzījās jaunā virsnieka sejā.

«Vai tad tiešām tik slikti?» viņa jautāja.

«Jā, Lenoksa kundze,» viņš atbildēja drebošā balsī. «Jums jau pirms divām nedēļām vajadzēja no šejienes aizbraukt.»

Lenoksa kundze izmisumā lauzīja rokas.

«Jā, es zinu,» viņa raudādama teica, «ka mums vajadzēja aizbraukt, bet es paliku to viesību dēļ. Cik es biju neapdomīga!»

Šos vārdus pārtrauca briesmīgas vaimanas, kas atskanēja no apkalpotāju dzīvojamām ēkām un kļuva arvien stiprākas.

«Kas tas ir? Kas tas ir?» elsoja Lenoksa kundze.

«Kāds atkal ir miris,» teica virsnieks. «Jūs nemaz neesat stāstījuši, ka viņa jau plosās arī starp jūsu apkalpotājiem.»

«Ak, es to nezināju!» Lenoksa kundze raudāja. «Nāciet man līdz!» Viņa pagriezās un ieskrēja istabā.

Un nu notika kaut kas briesmīgs, kas Mērijai noskaidroja visu šā rīta noslēpumu. Kolera bija pārņēmusi visšausmīgākā veidā visu apvidu un cilvēki mira kā mušas. Aja arī tanī naktī saslima, un brīdis, kad atskanēja šīs vaimanas, bija viņas pēdējais mirklis. Nesagaidījuši pēdējās dienas, vēl trīs apkalpotāji nomira, citi atkal, baiļu pārņemti, bēga. Visur valdīja šausmas, un nebija nevienas mājas, kur nāve nebūtu prasījusi savus upurus.

Nākošā dienā visā tanī lielā apjukumā Mērija slēpās savā bērnu istabā, un visi to bija aizmirsuši. Nevienam tā nebija vajadzīga, neviens par to nedomāja. Mērija, gana izraudājusies, nogurusi iekrita miegā, zinādama tikai to vienu, ka visi bija slimi. Pamodusies viņa iezagās ēdamistabā, bet atrada to tukšu, kaut arī uz galda redzēja traukus un ēdienus, kas [lecināja par puspabeigtu maltīti, ko aiz nezin kādaiemesla ēdāji bija pārtraukuši. Meitene paņēma un apēda kādus augļus, biskvītu un iedzēra gandrīz pilnu glāzi vīna, jo bija noslāpusi. Vīns bija salds un stiprs. Drīz, pilnīgi nogurusi, viņa atgriežas savā istabā un tur nobēdzinājās, kliedzienu un steidzīgu soļu trokšņa izbiedēta. Beidzot viņa iekrita savā gultiņā un saldi iemiga.

Pamodusies Mērija sastingušu skatu raudzījās sienā. Viss bija kluss. Nekad agrāk viņa šādu klusumu nebija sajutusi. Nedzirdēja nedz balsis, nedz soļu.

«Laikam nu visi no koleras izveseļojušies,» domaja Mērij a.

Viņa arī domāja par to, kas par viņu tagad gādās, jo Aja bija mirusi. Varbūt nāks kāda jauna Aja un žinās jaunas pasaciņas; vecās Mērijai bija pagalam apnikušas. Par aukles nāvi’ viņa neraudāja, jo Mērija ar visu sirdi nevienam nepieķērās. Tagad no pārdzīvotām briesmām viņa bija iebaidīta, sāka skaisties un gaidīt: vai tad tiešām neviens cilvēks neatnāks raudzīt, vai viņa vēl dzīva; bet ikviens bija savas nelaimes pārņemts, un mazā meitene nevienam nenāca prātā.

Tā viņai guļot, domājot un gaidot, māja palika aizvien klusāka un klusāka. Viņa dzirdēja kaut ko čaukstot uz stiebru grīdas segas uri, paskatījusies uz to pusi, ieraudzīja mazu čūsku, kas ložņāja gar gultu un spīdošām acīm raudzījās uz viņu. Mērija nesabijās, jo čūska bija nekaitīga un viņu neaiztiktu; tā aizsteidzās zem durvju sliekšņa, kamēr mazā vēl uz viņu skatījās.

«Cik šeit viss kluss un mierīgs! Liekas, ka, izņemot mani un čūsku, visā mājā nav nevienas dzīvas dvēseles,» domāja Mērija.

Gandrīz tanī pašā brīdī viņa dzirdēja no verandas soļus. Tie bija vīrieši, kas ienāca, klusi sarunājoties. Neviens tiem negāja pretī. Viņi sāka raudzīties istabās.

Kad pēc dažām minūtēm tie atvēra arī bērnu istabas durvis, Mērija stāvēja savas istabas vidū. Šis mazais radījums izskatījās tik neglīts un saīdzis: viss viņš drebēja no izsalkuma un jutās tik bezgalīgi pamests. Pirmais, kas ienāca, bija liela auguma virsnieks, kuru viņa kādreiz bija redzējusi, sarunājoties ar savu tēvu. Viņš izskatījās noguris un norūpējies, bet, ieraugot Mēriju, viņš tā izbijās, ka atkāpās dažus soļus atpakaļ.

«Bārnej!» viņš kliedza, «šeit taču ir bērns, un viens pats tādā vietā! Dievs, esi žēlīgs! Kas viņš tāds ir?»

«Es esmu Mērija Lenoksa,» teica mazā meitene un saslējās savā bērna lepnumā, jo viņai izlikās apvainojoši, ka par viņas tēva māju virsnieks sacīja «tādā vietā».

«Es gulēju, kamēr šeit plosījās kolera un nupat tikai atmodos. Kamdēļ neviens nenāk pie manis?»

«Tas ir tas bērns, ko nevienam nerādīja», teica virsnieks savam draugam. «Viņa ir patiešām aizmirsta!»

«Kamdēļ es esmu aizmirsta?» vaicāja Mērija, piesitot mazo kājiņu. «Kamdēļ neviens nenāk?»

Jaunais cilvēks, ko virsnieks uzrunāja par Bārneju, skumji noskatījās viņā. Mērijai pat izlikās, ka viņa acis mirdzēja asaras.

«Mazais nabadziņš», viņš teica, «nav neviena, kas varētu pie tevis nākt.»

Tik savādā ceļā Mērija dabūja zināt, ka viņai vairs nebija ne tēva, ne mātes; ka viņi naktī bija miruši un aiznesti prom. Apkalpotāji, kas bija palikuši dzīvi, atstāja māju, cik ātri vien varēja. Tamdēļ arī viss bija tik kluss. Tiešām, visā mājā nebija neviena, izņemot mazo meitenīti un čūskulēnu, kas te čabinājās.

II Ceļā uz Angliju

Mērijai vienmer patika noverot savu māti no tālienes un apbrīnot tās skaistumu, lai gan māti nekad nebija mīlējusi, jo kā tādu to nemaz nepazina. Tamdēļ arī tagad, kur mātes vairs nebija, viņa nesajuta tās trūkuma. Mērija dzīvoja savu parasto, vientulīgo iekšējo dzīvi un bija aizņemta tikai ar savām domām. Būtu tā bijusi vecāka, bez šaubām, tad sabītos, ka pasaulē bija palikusi viena pati, bet, būdama maza, tā neapzinājās savu stāvokli un domāja: gan jau par viņu gādās tāpat kā līdz šim.

Visvairāk Mēriju tagad interesēja tie cilvēki, pie kuriem viņai nāksies dzīvot. .Vai tie būs laipni pret viņu un vai izpildīs visas viņas iegribas, kā to darīja Aja un visi citi turieniešu apkalpotāji?

Viņa zināja, ka pie angļu mācītāja, kas to bija uzņēmis pie sevis, viņa nepaliks. Mērija arī negribēja tur palikt. Mācītājs bija nabags. Viņam bija pieci bērni, gandrīz visi viena vecumā; tie valkāja nodilušas drēbītes un pastāvīgi strīdējās rotaļlietu dēļ, kuras tie viens otram atņēma. Mērijai viss tas ļoti nepatika un viņa izturējās pret bērniem tik nelaipni, ka pēc pirmās dienas neviens ar viņu vairs negribēja rotaļāties.

«Nedēļas beigās tevi aizsūtīs uz māju,» teica Valdis, mācītājā septiņi gadi vecais puisēns. «Mēs par to ļoti priecājāmies».

«Es arī ļoti priecājos,» atbildēja Mērija. «Bet kur ir mana māja?»

«Viņa nezina, kur viņas māja!» nicinoši noteica Valdis, «nu, protams, taču Anglijā! Mūsu vecmāmiņa arī tur dzīvo. Tev vecmāmiņas nav. Tu brauksi pie sava krusttēva Arčibalda Krēvena kunga.» 1

«Es'viņu nemaz nepazīstu,» Mērija tam uzkliedza.

«Zinu, ka tu viņu nepazīsti. Es dzirdēju papu un mammu par viņu runājot. Viņš dzīvojot viens pats uz laukiem lielā, vientulīgā, vecā mājā. Viņam esot kupris, un pie tam viņš esot ļoti dusmīgs,» stāstīja Valdis.

«Es tev neticu,» teica Mērija, uzgrieza viņam muguru un iebāza pirkstus ausīs, lai vairāk nekā nedzirdētu.

Bet visu laiku pēc tam viņa par to vien domāja, un, kad vakarā mācītāja kundze viņai teica, ka nākamās dienās to sūtīšot uz Angliju. Mērija izskatījās tik spītīga un uzņēma šo ziņu ar tik lielu vienaldzību, ka mājinieki nezināja, ko īsti par šo bērnu domāt. Viņi mēģināja pret to būt labi un laipni, bet, kad kādreiz mācītāja kundze viņu gribēja skūpstīt, meitēns aizgriezās prom, un, kad mācītājs viņai mīļi uzlika roku uz pleca, Mērija atrāvās.

Savā tālā ceļojumā uz Angliju Mērija atradās kādas virsnieka kundzes uzraudzībā, kas veda savus bērnus uz Angliju skolā. Sī kundze bija ļoti aizņemta ar savu mazo dēliņu un meitiņu, ka sajuta lielu atvieglinājumu, kad Mēriju nodeva Medloka kundzei, Arčibalda Krēvena kunga saimniecei, kuru viņš bija sūtījis Mērijai pretīm uz Londonu. Sī bija resna sieviete, sarkaniem vaigiem un caururbjošām melnām acīm. Mērijai nepatika tās sarkanā seja un prastā, bet uzgreznotā cepurīte.

Nākošā dienā viņas abas devās tālākā ceļā. Mērija sēdēja dzelzceļvagonā, kaktiņā iespiedusies, klēpī saliktām rociņām. Melna tērpā viņa izskatījās vēl dzeltenāka nekā parasti. Zem melnās sēru cepurītes nokarājās viņas gaišie matiņi.

«Kas tas par bērnu, kas visu laiku tik mierīgi var nosēdēt,» brīnījās Medloka kundze, noskatoties Mērijā, bet tad aiz gara laika sāka ar to sarunāties.

«Es tev kaut ko pastāstīšu par tavu jauno dzīves vietu,» teica Medloka kundze. «Vai tu par savu krusttēvu arī ko zini?»

«Nē,» atteica Mērija.

«Vai tad tu no tēva un mātes nekad par viņu neesi dzirdējusi?»

«Nē,» sacīja Mērija un sarāva pierīti, iedomājoties vecākus, kas viņai nekad nekā nebija stāstījusi.

«Drūmā māja, kur tu tagad nokļūsi, stāv lielā viršu klajumā un ir seši simti gadus veca. Tanī gandrīz simts istabu, bet lielākā daļa no tām ir aizslēgtas. Tur ir skaistas gleznas, vecas mēbeles un retas lietas, kas atrodas istabās jau kopš vairāk simtu gadiem. Visapkārt mājai ir liels parks un dārzi, kur dažiem kokiem zari nokarājas līdz pašai zemei.»

Medloka kundze gribēja vēl ko stāstīt, bet apdomājās un pēkšņi noteica:

«Vairāk tur arī nekā nav.»

Mērija, gribot negribot, sāka klausīties, jo tas, ko viņa dzirdēja, bija kaut kas jauns un izlikās pavisam citādi nekā Indijā. Tomēr savā spītībā viņa neizrādīja nekāda pārsteiguma un vienaldzīgi klusēja.

«Tavs krusttēvs par tevi daudz nerūpēsies,» turpināja Medloka kundze, «tāpat kā viņš arī par citiem nerūpējas...»

Viņa aprāvās, it kā atcerēdamās kaut ko, bet tad atkal teica:

«Krusttēvam ir kupris, un jaunībā viņš vienmēr bija saīdzis, neskatoties uz visu bagātību — kamēr tad apprecējās.»

Pret visu gribu izlikties vienaldzīgai, Mērija nejauši paskatījās uz Medloka kundzi. Viņa nebija iedomājusies, ka krusttēvs arī varēja būt precējies, un tas viņu pārsteidza. To pamanīja Medloka kundze; un tā kā viņa labprāt daudz runāja, tad turpināja stāstīt ar vēl lielāku interesi.

«Krusttēva kundze bija skaista un laipna. Viņš to ļoti mīlēja, bet kad viņa nomira —»

Mērija uzlēca kājās.

«Ko? Viņa nomira?!»

Pašulaik viņai bija nākusi prātā pasaciņa par nabaga kuprainīti un skaisto princesi. Kā viņai tagad palika krusttēva žēl!

«Jā, viņa nomira,» turpināja Medloka kundze. «No tā laika krusttēvs kļuvis pavisam ērmots. Viņš izvairās no cilvēkiem, . daudz ceļo un, kad dzīvo mājā, tad slēpjas savās istabās un, izņemot veco Pičeru, kas viņu pazīst jau no pašas bērnības, neviena negrib redzēt.»

Tas jau tā kā pasaku grāmatā! Māja ar simts istabām un aizslēgtām durvīm, viršu klajs, slims kungs, kas nevienam nerādās . ..

Cik tas viss drūmi!

Mērija sakniebtām lūpām skatījās pa vagona logu un klausījās, kā ārā stipri lija lietus.

«Nedomā vis, ka tu viņu šovakar redzēsi,» atkal uzsāka Medloka kundze, «mēs iebrauksim ļoti vēlu. Tur arī nebūs neviena, ar ko tu varēsi laiku pakavēt. Tu dzīvosi gluži patstāvīgi un rotaļāsies viena pati. Tev parādīs, kādās istabās tu varēsi iet un kādās nē. Dārzi ir plaši. Bet kad tu esi mājā, nestaigā visur apkārt, krusttēvs to negrib.»

«Es to nedarīšu,» teica mazā un atkal piegrieza sejiņu pret nolijušo vagona logu un raudzījās tumšā, pelēkā lietus straumē, kas, viņai likās, nekad neapstāsies. Tad nogurušās actiņas aizvērās, un viņa iemiga.

III Caur viršu klaju

Kad vilciens tuvojas piestātnei, kur viņam bija jāizkapj, Medloka kundze purināja Mēriju pie pleca.

«Celies nu, mēs jau esam klāt! Tagad brauksim pa zemes ceļu tālāk. Tu, liekas, esi labi gulējusi?»

Mērija, vēl gluži miegaina, piecēlās un noskatījās, kā Medloka kundze sameklēja savus sainīšus. Viņai nenāca ne prātā palīdzēt, jo Indijā vienmēr visu darīja turieniešu apkalpotāji.

Bija jau satumsis, kad Medloka kundze un Mērija atstaja vilcienu. Pie piestātnes gaidīja lepna kariete un sulainis. Tas iesēdināja Mēriju karietes mīkstā sēdeklī, aizvēra durvtiņas un pats uzlēca uz bukas kučieram blakus, kas pievilka grožus, un prom viņi devās dziļajā tumsā. Mērijai viss miegs bija pārgājis; viņa centās pa logu saskatīt kaut cik no ceļa, kas viņu veda uz dīvaino vietu, par kuru tik daudz stāstīja Medloka kundze. Mērija nepiederēja pie bailīgiem bērniem, tomēr viņas mazā sirsniņa pukstēja savādi, domājot par lielo, veco māju milzīga klaja malā.

«Ko tas īsti nozīmē — viršu klajs?» viņa pēkšņi iejautājās.

«Pēc īsa brīža tu to redzēsi. Arā gan ir tumsa, bet drusku tu jau saredzēsi.»

Karietei abās pusēs dega lukturi, kas meta bālu gaismu uz tuvāko ceļa gabalu.

Viņi ātri izbrauca cauri mazam ciemam ar baltām mājiņām, baznīcu, mācītājmuižu un krogu. Kādā bodelitē Men ja redzēja skatulogu ar rotaļlietiņām, saldumiem un visādām mantiņām.

Tad braucēji devās tālāk pa lielceļu, bet te nu ceļš palika arvien grambaināks, un karieti sāka stipri kratīt.

«Nu mēs braucam pa klaju,» teica Medloka kundze.

Mērija paskatījās pa logu un redzēja lielu, tumšu plašumu. Sacēlās stiprs savādi gaudojošs klaja vējš, kas svilpodams purināja krūmus un garos stiebrus.

«Vai tā nav jūra?» vaicāja Mērija. «Man liekas, ka visur būtu it kā ūdens un čalojoši viļņi.»

«Nē, nē, — tas ir vairāk jūdzēm tāls klajums, kur aug tikai virši, lielā stiebru zāle un zemi krūmiņi. Tur dzīvo mazie meža zirdziņi un aitiņas. Sī ir drūma un cilvēka rokas neaiztikta vieta, bet daudziem tā ļoti patīk, sevišķi — kad virši zied.»

Beidzot zirgi sāka kāpt kalnā, un tālumā iemirdzējās pirmās uguntiņas no krusttēva muižas. Kariete iebrauca parkā caur lieliem vārtiem un devās tālāk pa divi jūdzes garo gatvi, kur koku galotnes bija sadevušās kopā, pārklājot pār braucēju galvām it kā zaļu jumtu. Pajūgs apstājās pie lielas mājas.

Galvenās ieejas durvis, kas veda uz iielo priekšnamu, bija no ozola koka — lielas un smagas, dažādiem izgreznojumiem un dzelzs apkalumiem. Priekšnams bija vāji apgaismots, un Mērijai kļuva bail no lielām portreju sejām un bruņotiem tēliem, kas stāvēja pie sienām.

Patīkams sīks vecītis stāvēja blakus sulainim, kas atvēra viņām durvis.

«Vediet to uz viņas istabu,» tas čukstēja. «Kungs viņu negrib redzēt. Viņš no rīta brauc uz Londonu.»

«Labi, Pičera kungs,» teica Medloka kundze, «ja es tikai zinu, ko no manis prasa, tad es jau varu rīkoties.»

«Ko no jums, Medloka kundze, prasa,» sacīja Pičers «ir tas, ka viņu netraucē un ka viņš neredz to, ko negrib redzēt.»

Tad Medloka kundze veda Mēriju pa platām trepēm un daudz gariem koridoriem, kamēr ieveda to kādā istabā. Kamīnā dega uguns, un uz galda stāvēja vakariņas.

«Lūk,» sacīja Medloka kundze, «še nu tu dzīvosi! Šīs abas būs tavas istabas. Neaizmirsti, ka citās tev nav brīv iet.»

IV Pirmā diena krusttēva mājā

Otra rītā Mērija, pamodusies sava istaba, ieraudzīja jauniņu kalponi, kas kurināja kamīnu. Kādu brītiņu viņa tajā noskatījās, tad pārlaida skatu istabai. Tādas istabas viņa vēl līdz šim nebija redzējusi — ar daudzām portrejām un gobelēniem, drūma un savāda. Pa logu varēja redzēt lielu klajumu, kas stiepās bezgalīgā tālumā kā vienmuļīga purpursarkana jūra.

«Kas tas ir?» ievaicājās Mērija.

«Vai tas tur?» jautāja kalpone, kuru sauca par Martu, rādīdama ar roku pa logu.

«Jā.»

«Tas ir viršu klajs. Vai tev patīk?» labsirdīgu smaidu vaicāja Marta.

«Nē, es to ienīstu!»

«Tamdēļ, ka tu neesi pie tā pieradusi,» teica Marta, atgriežoties pie kamīna. «Sevišķi skaists šis klajums ir pavasarī un vasarā, kad virši zied; kad viss smaržo pēc medus; kad bitītes san un cīrulīši augsti pie zilajām debesīm dzied. Tad gaiss tik svaigs un jauks... Es nevarētu bez šī klajuma dzīvot!»

«Indijā ir savādāki nekā šeit,» Mērija augstprātīgi noteica.

«Jā gan. Tur dzīvo tik daudz melno un tie liekas no citiem kalpināties. Baltie cilvēki šinī ziņā daudz cienījamāki. Dzirdot, ka tu brauc no Indijas, biju iedomājusies, ka arī tu esi melna.»

Mērija pacēlās gultā sēdus un dusmās kliedza:

«Ko! Tu domāji, ka es esmu melna! Cūka tāda! . . .»

Marta palika vai stulba.

«Kādus tu vārdus izrunā! Neesi taču tik nikna. Tā jau smalkas jaunkundzes nerunā. Vai melnie ir sliktāki par baltiem cilvēkiem?!»

Un tālāk jau laipnāki piebilda:

«Es nekad neesmu redzējusi melnu un, kad šorīt ienācu kurināt kamīnu, klusītiņām piegāju pie tavas gultiņas un lēni pacēlu segu, lai redzētu tavu sejiņu. Bet tu nebiji melnāka par mani, varbūt drusku dzeltenāka.»

«Tu domāji, ka esmu iedzimtā! Kā tu to iedrošinājies? Tu nekā par iedzimtiem nezini? Tie nav cilvēki, tie ir vergi, kuru pienākums paklausīt. Tu nekā no Indijas nezini. Tu vispār nekā nezini,» kliedza Mērija.

Gluži nespēcīga no lielām dusmām viņa atkrita gultā, ierokot sejiņu spilvenos, un sāka gauži raudāt.

Martai kļuva meitenes žēl.

«Nu neraudi taču! Es nezināju, ka tu par to tā dusmosies. Tiešām, es nekā nezinu. Lūdzu piedod man un neraudi vairāk.»

Sie laipnie vārdi drīz Mēriju apmierināja. Kad viņa beidzot uzcēlās, Marta tai padeva baltu vilnainu apģērbu.

«Tās nav manas drēbes. Manas ir melnas.»

«Krusttēvs uzdeva Mcdloka kundzei tās tev nopirkt Londonā. Viņš negrib, ka tu te staigāsi apkārt melnās drēbēs. Šeit jau tā kā tā viss esot drūms.»

Mērija no visa nojauta, ka tagad viņai sākas cita dzīve. Pašai vajadzēs apģērbties, uzvilkt kurpes, sukāt matus, ja, kas nokrīt, pacelt. — Būtu Marta bijusi kādas lēdijas kalpone, tā, bez šaubām, izturētos pret Mēriju ar lielāku cieņu un saprastu, ka visi darbi tai jādara. Bet Marta ir vienkārša zemnieka meita, kas uzaugusi viršu klajā, mazā mājelē kopā ar daudz maziem brālīšiem un māsiņām, un no smalkas apkalpošanas un arī uzvešanās nekā nezin. Mērijai arī nepatika Martas pārmērīgā runāšana: tas pie Indijas apkalpotājiem bija gluži neparasts. Tikai, kad Marta sāka stāstīt par saviem mazākiem brāļiem un māsām, Mērija arvien uzmanīgāk sāka klausīties, sevišķi, kad tā stāstīja par savu brāli Dikonu.

«Dikonam jau divpadsmit gadu. Viņam ir jauns zirdziņš •—»

«Kur viņš to dabūja?»

«Gluži mazu atrada viršu klajā un ar maizi un zāli pieradināja pie sevis. Zirģelis viņam visur seko un ļaujas kāpt mugurā. Dikons ir lāga zēns, un kustoņi viņu mīl.»

Mērijai patika klausīties par Dikonu. Viņai nekad nebija piederējis kāds dzīvnieks, kaut arī viņai tas ļoti būtu paticis. Tamdēļ Dikons, kā dzīvnieku mīļotājs, modināja viņā interesi. Mērijā, kas līdz šim domāja tikai par sevi pašu, uzliesmoja nepazīstamas, pavisam jaunas jūtas pret citiem cilvēkiem.

Apģērbusies viņa devās uz blakus istabu, kas arī nebija ierīkota kā bērnu istaba, bet līdzinājās kādam pieauguša cilvēka miteklim ar vecam, drūmām gleznām un smagām veclaiku ozola mēbelēm. Istabas vidū stāvēja galds ar brokastīm.

«Es negribu ēst,» teica Mērija.

«Ko? Tu negribi ēst?» brīnījās Marta. «Ak, ja mūsu bērni būtu pie šā galda, tie vienā acumirklī visu apēstu.»

«Kamdēļ?» vienaldzīgi jautāja Mērija.

«Kamdēļ? Tamdēļ, ka tiem reti vēders pilns. Viņiem gribas ēst kā vilcēniem.»

«Es nezinu, kā ir, kad gribas ēst.»

«Tev derētu pamēģināt, kā ir,» uzbudināta noteica Marta.

Kad Mērija bija ieturējusi brokastis, Marta viņu sūtīja āra pastaigāties.

«Kas man nāks līdz?»

Marta brīnījās...

«Neviens. Tev jāpierod rotaļāties vienai pašai. Dikons viens pats stundām rotaļājas viršu klajā. Viņam tur aitiņas, kas viņu pazīst, un putni nāk un ēd no viņa rokas. Lai cik maz tam pašam būtu ko ēst, saviem mīluļiem viņš vienmēr kaut ko iedod!»

Marta veda Mēriju pa trepēm lejup.

«Tur, pa to ceļu tu nokļūsi dārzos. Vasarā tur tik daudz puķu! Viens dārzs pavisam aizslēgts. Kopš desmit gadiem tanī neviens nav bijis.»

«Kāpēc?»

«Krēvena kungs aizslēdza šo dārzu, kad viņa sieva tik piepeši nomira. Viņš negribēja, ka citi staigātu pa šo dārzu, jo tas bija viņas mīļais dārzs. Viņš to noslēdza, izraka bedri un apraka tur atslēgu. Vai, Medloka kundze zvana, man jāiet...» un Marta aizgāja.

Mērija gāja pa labi koptiem celiņiem, domās kavēdamās pie tā dārza, kur kopš desmit gadiem neviens nebija iegājis. Kāds tas varētu būt? Vai tur vēl puķes aug?

Viņa nonāca līdz vienam no daudziem sakņu dārziem un redzēja kādu vīru, nākot pa vārtiem uz dārzu, lāpstu pār plecu.

Tas, liekas, bija ļoti pārsteigts, ieraugot šeit Mēriju. Viņš pielika roku pie cepures, bet viņa krunkainā, saīgušā sejā nepamanīja nekāda prieka par šo satikšanos. Arī Mērija neizrādīja nekādas patikšanas, viņu redzot.

«Kas te ir par dārzu?» vaicāja Mērija.

«Sakņu dārzs,» atbildēja vecais.

«Un tas tur?» Mērija rādīja uz nākamo dārzu blakus.

«Tas arī sakņu dārzs — tur vēl viens, un tālāk tur ir augļu

dārzs.»

«Vai es tur drīkstu iet?»

«Ja tu gribi — ej! Tur nav nekā ko redzēt.»

Mērija neatbildēja. Viņa gāja no viena dārza uz otru, atverot vienus zaļus vārtiņus pēc otriem. Beidzot viņa atradās augļu dārzā, kam visapkārt bija liels mūris. Mērija uzmanīgi skatījās mūros, vai neredzēs atkal zaļus vārtiņus, pa kuriem varētu iekļūt mīklainā dārzā. Bet tādu vārtiņu nekur nebija. Piepeši viņa pamanīja aiz mūra lielus kokus. Kāds putniņš spilgti sarkanām krūtīm sēdēja pašā koka galotnē un dziedāja savu dziesmiņu. Mērijai ļoti patika šī čivināšana, un viņa klausījās, kamēr putniņš aizlaidās. Tas neizskatījās kā Indijas putni, un Mērijai ļoti gribējās to vēlreiz redzēt.

«Varbūt viņš dzīvo pamestā dārzā, un koks, kurā viņš sēdēja, man liekas, arī aug noslēpumainā dārza...» prātoja Mērija.

Atgriežoties sakņu dārzā, viņa atrada veco vīru turpat rokot. Mērija tam nostājās blakus, bet vecais nelikās par viņu ne zinot. Tad Mērija ierunājās.

«Es biju tanīs citos dārzos.»

«Neviens tev to neliedz,» noņurdēja vecais.

«Es biju augļu dārzā, bet tur vārtiņu nav uz otru dārzu.»

«Kādu dārzu?» strupi ievaicājās vecītis un apstājās rakt.

«Viņpus mūriem,» sacīja Mērija, «tur aug koki — es redzēju koku galotnes, un putniņš sarkanām krūtiņām sēdēja galotnē un dziedāja.»

Dārznieka vecā norūdītā sejā pēkšņi atspīdēja kluss smaids; viņš pagriezās uz augļu dārza; pusi un lēni sāka svilpot.

Gandrīz tanī pašā brīdī liegi atlidoja putniņš un nolaidās un lielas zemes pikas pie vecā dārznieka kājām.

«Lūk, kur ir!» tas priecājās un sāka ar putniņu sarunāties kā ar mazu bērnu.

Putniņš, piešķiebis galviņu, skatījās uz dārznieku ar vienu melno actiņu, kas spīdēja kā rasas pērle; tad sāka lēkāt pa uzrakto zemi, meklēdams sēkliņas un kukainīšus. Mērija tik ļoti par to priecājās!

«Vai viņš vienmēr nāks, kad tu to sauksi?» viņa čukstēja.

«Nāks gan. Es viņu jau pazīstu kopš tā laika, kad viņš tur tanī dārzā izlīda no olas. Pārlaižoties pirmo reizi augstam mūrim, viņš vairs netika atpakaļ un palika šinī pusē. Tā mēs iepazināmies. Kad viņš bija paaudzis an tik stiprs, ka varēja pārlaisties pār mūri, tad citi izperētie putniņi jau bija atstājuši ligzdiņu un aizlaidušies. Tā viņš bija palicis viens un atnāca pie manis atpakaļ.

Mērija lēni piegāja tuvāk puntiņam un cieši skatījās viņā.

«Es esmu vientuļa.»

Tagad, kur tie ar putniņu skatījās viens uz otru, Mērija sajuta vairāk kā jebkad savu vientulību.

Vecais dārznieks pagrūda cepuri uz pakausi un stīvi lūkojās viņā.

«Vai tad tu esi tas mazais meitēns no Indijas?»

Mērija piekrītoši pamāja ar galvu.

«Tad nav brīnums, ka tu esi vientuļa,» viņš noteica un atkal ķērās pie darba.

«Kā tevi sauc?» pētīja Mērija.

«Bens Vederstafs. Es arī esmu vientulis. Izņemot viņu,» vecais, uz putnu rādīdams, teica, «man neviena nav. Tas mans vienīgais draugs.»

«Man nemaz nav draugu un nekad arī nav bijuši. Mana Aja mani nemīlēja, un es nekad ne ar vienu nerotaļājos,» stāstīja Mērija.

«Mēs abi esam gandrīz līdzīgi,» teica dārznieks. «Abi izskatāmies saīguši un, man liekas, mums abiem tas pats nepanesamais raksturs.»

Tas bija vienkārši un skaidri teikts. Mērijai līdz šim neviens taisnību acis nebija sacījis, un tamdēļ tā sāka par sevi domāt, vai viņa tiešām bija tik neglīta un nepatīkama, kā Bens teica.

Sarkankrūtītis pa to laiku bija uzlaidies mazā ābelītē un dziedāja.

«Redzi nu! Viņš ar tevi grib sadraudzēties,» sacīja vecītis.

«Ar mani?» vaicāja meitene un klusītiņām piegāja pie ābelītes.

«Vai tu gribi būt mans draudziņš?»

Viņa to izsacīja tik mīlīgā, maigā balstiņā, ka dārznieks bija gluži pārsteigts.

«Tu jau tik mīlīgi runājies kā Dikons ar saviem zvēriem viršu klajā.»

Mērija strauji pagriezās uz dārznieku un ievaicājās:

«Vai tu Dikonu pazīsti?»

«Dikonu visi pazīst. Viņš taču visur staigā apkārt. Es domāju, ka viņu pat ogas un puķes klajumā pazīst. Esmu pārliecināts, ka lapsas viņam rāda savas alas ar bērniem, un cīruļi no viņa neslēpj savas ligzdas.»

Mērija vēl ko gribēja jautāt par Dikonu, kas viņu tikpat daudz interesēja kā pamestais dārzs, bet tanī brīdī sarkankrūtītis aizlaidās.

«Viņš laižas prom!» izsaucās Mērija. Viņš ielaidās augļu dārzā — viņš laižas pār mūri — viņš ielaidās tanī dārzā, kur nav vārtu---!»

«Viņš tur dzīvo rožu krūmā,» sacīja dārznieks. «Tur viņš izlīda no olas.»

«Rožu krūmā? Vai tur rožu krūmi?»

Dārznieks ņēma lāpstu un sāka atkal rakt.

«Desmit gadus atpakaļ — tur bija,» viņš murmināja.

«Man gribētos redzēt,» sacīja Mērija. «Kur ir zaļie vārtiņi? Tur taču kaut kur jābūt vārtiņiem!»

Dārznieks apsvieda ar lāpstu vienu zemes gabalu pēc otra un izskatījās atkal tikpat nelaipns kā pirmīt.

«Vārtus neviens neatradīs, un nevienam arī nav daļas par tiem. Neesi tik ziņkārīga un nebāz savu degunu, kur nevaja-ga. Man tagad jāstrāda. Taisies, ka lieci prom — ej parotaļāties. Man vairāk nav vaļas.»

Viņš pārlika lāpstu pār plecu un aizgāja, neteicis ne vārda, pat nepaskatījies uz to pusi, kur palika Mērija.

V Kliedziens koridorā

Mērijai pagaja dienas viena ka otra. Ikrītus pamodusies viņa redzēja Martu kurinot kamīnu; ikrītus viņa viena pati ieturēja brokastis blakus istabā un ikrītus viņa skatījās pa logu uz lielo, plašo viršu klaju. Pēc brokastīm viņa parasti skrēja ārā pa dārza celiņiem un taciņām, kamēr vairs nesajuta nedz aukstuma, nedz stiprā vēja, kas nāca no plašā klajuma. Svaigais, veselīgais gaiss sāka krāsot viņas bālos vaidziņus rožu krāsā, un kādreiz nogurušās, vienaldzīgās actiņas jau sāka spīdēt gaišā priekā. No rīta līdz vakaram viņa skrēja apkārt, gan sekodama sarkankrūtītim, gan atkal pieskriedama pie vecā dārznieka, kas daudz vis nelikās no tās savā darbā traucēties.^ Ēstgriba bija radusies lieliska, un uz azaidu reizēm Mērija sāka sajust jau izsalkumu.

Kādudien pēc vakariņām Mērija atsēdās uz grīdsegas pie kamīna un klausījās Martas dažādos nostāstos. Piepeši viņai nāca prātā ko jautāt.

«Kamdēļ Krēvena kungs ienīst šo dārzu?»

Marta nosēdās Mērijai blakus pie uguns.

«Ak, tu doma par dārzu! Es zināju, ka tu par viņu sāksi jautāt. Es darīju to pašu, kad pirmoreiz par to dzirdēju.»

«Kamdēļ viņš to ienīst?» atkal jautāja Mērija.

«Klausies, kā vējš plosās ap māju,» teica Marta. «Ja tu tagad būtu viršu klajā, tu nevarētu noturēties kājās.»

Mērija klausījās.

Tiešām, vējš stipri gaudoja gar visiem mājas stūriem, un Mērijai likās, it kā neredzams milzis, kas grib ielauzties mājā, sistu pret mūriem un logiem. Bet iekšā viņš jau netika, to Mērija zināja un tamdēļ jutās vēl omulīgāki, sēžot siltā istabā pie sarkanās uguntiņas.

«Bet kamdēļ tad viņš to dārzu tik ļoti ienīst?»

Martai nu bija jāstāsta, ko tikai zināja.

«Zini, ka Medloka kundze man pieteica par to nerunāt. Te mājā ir daudzas lietas, par kurām nerunā. Tā Krēvena kungs vēlas. Sis bija Krēvena kundzes dārzs, un viņa to ļoti mīlēja. Viņa pati tur stādīja kokus un puķes, visu pati kopa un nevēlējās, ka tur staigā sveši cilvēki. Viņa kopā ar Krēvena kungu stundām ilgi kavējās dārzā, gan sarunājoties, gan lasot grāmatas. Dārzā auga kāds vecs koks, kam viens zars bija noliecies gar zemi, un uz kura varēja sēdēt kā uz sola. Krēvena kundze mīlēja šo koku un bija ap to iestādījusi rozes, kas apvija visus viņa zarus. Reiz, kad Krēvena kundze kā parasti, sēdēja uz vecā, līkā zara, tas lūza, un viņa krītot sasitās tik stipri, ka otrā dienā nomira. Tamdēļ kungs šo dārzu ienīst. No tā laika neviens vairs dārzā neiet, un viņš pat negrib, ka par to runā.»

Mērija nekā vairāk nejautāja. Viņa raudzījās ugunī un klausījās vējā. Likās, ka tas gaudoja vēl stiprāk.

Tā, sēšot un klausoties, Mērija pēkšņi izdzirda savādas skaņas, kuras sākumā grūti bija atšķirt no vēja gaudošanas; likās, ka kāds bērns raudātu. Mērija varēja nojaust tikai tik daudz, ka raudāšana nenāca no āra, bet gan tepat no iekšienes. Viņa pagriezās pret Martu un skatījās uz to.

«Vai tu dzirdi kādu raudam?»

Marta apjuka.

«Nē,» viņa teica, «tas būs tikai vējš. Dažreiz gan var domāt, ka kāds klajā apmaldījies cilvēks sauc pēc palīga.»

«Bet klausies taču, troksnis nāk no mūsu pašu mājas tāliem, gariem koridoriem,» teica Mērija.

Tanī pašā brīdī, laikam kaut kur lejā atvērās kādas durvis, jo stiprs caurvējš piepeši atrāva Mērijas istabas durvis un izdzēsa sveci. Abas meitenes uzlēca kājās. No tālienes kā už vēja spārniem tagad istabā ieplūda skaidri dzirdamas raudas.

«Vai dzirdi!» Mērija izsaucās. «Es tev teicu, ka tur kāds raud — un tas nav pieaudzis cilvēks.»

Kamēr Marta skrēja aiztaisīt un aizslēgt Mērijas istabas durvis, viņas vēl dzirdēja, ka kaut kur tāli ar lielu troksni tika aizcirstas kādas durvis. Pēc tam viss apklusa. Pat vējš uz brītiņu apstājās.

«Tas bija vējš», noteica Marta. «Bet varbūt ari raud mazā Betija, kas virtuvē palīdz traukus mazgāt, viņai visu dienu zobi sāp.»

Martas nemiers un apmulsums pievilka Mērijas uzmanību; viņa tai neticēja.

VI Mērija apskata māju

Otrā dienā atkal lietus gāza kā ar spaiņiem. Mērija skatījās pa logu: viršu klajs bija ietīts pclēkbaltā miglā. Šodien viņa nevarēja iziet ārā.

«Ko jūs visi darāt savā mājiņā, kad lietus līst?» vaicāja Mērija.

«Pirmā kārtā mēs cenšamies nemaisīties viens otram pa kājām. Dikons gan iet laukā, vai laiks labs, vai slikts. Viņš saka, ka lietū redzot to, ko saulainā dienā neredz. Reiz viņš atrada mazu lapsēnu, pa pusei jau noslīkušu savā alā. Viņš to iebāza azotē, sasildīja un atnesa mājā. Lielā lapsa gulēja turpat beigta, un ala bija pilna ūdens, tā kā visi citi iapsēni jau bija noslīkuši. Tagad šis lapsēns dzīvo mājā. Citreiz viņš atkal atrada pusdzīvu krauklīti, ari to atnesa un pieradināja pie mājas. To sauc par Kvēpuiīti, melnās spalvas dēļ, un putns tagad laižas viņam līdz.»

«Ja man būtu krauklis vai lapsēns, es arī ar tiem rotaļātos. Bet man nekā nav.»

Marta izlikās pārsteigta.

«Vai tu proti adīt?»

«Nē.»

«Vai tu proti šūt?»

«Nē.»

«Vai tu proti lasīt?»

«Jā.»

«Kamdēļ tad tu nekā nelasi? Būtu tu taču kaut ko jaunu iemācījusies no savas grāmatas.»

«Man grāmatu nav. Tās, kas man bija, palika Indijā.»

«Tas ļoti žēl,» teica Marta. «Ja Medloka kundze tev atļautu iet bibliotēkā, tur grāmatu tūkstošiem!»

Mērija nejautāja, kur bibliotēka atrodas, jo viņai ienāca prātā kaut kas jauns: neviena nepamanīta, tā pati to uzmeklēs. No Medloka kundzes viņai nebija ko bīties, tā vienmēr sēdēja lejā, savā ērtā, omulīgā istabā. Un citus ļaudis reti šeit augšā varēja sastapt. Mērija stāvēja pie loga un visu pārdomāja. Nevis bibliotēkas dēļ viņa gribēja uzsākt savu gājienu pa māju, nē — grāmatas viņu neinteresēja, — bet simts istabu ar aizslēgtām durvīm... tās viņa gribēja redzēt! Vai tās, tiešām, visas aizslēgtas, un ko viņa tanīs redzētu, ja varētu kādās ieiet? Vai tiešām šinī mājā varēja būt simts istabu? Kamdēļ viņa nevarēja iet un saskaitīt durvis? Tad viņai taču šodien, kad nevar iziet ārā, būtu kāds darbs. Viņu nekad neviens nebija mācījis lūgt atļauju kaut ko darīt, tāpēc ari tagad tai nenāca prātā lūgt Medloka kundzes atļauju apskatīt māju.

Viņa atvēra durvis, izgāja koridorā un uzsāka savu ceļojumu. Koridors, pa kuru viņa gāja, bija liels un garš, un saplūda ar citiem koridoriem, kas veda viņu augšup pa īsām trepēm. Koridoros bija daudz durvju, un visur pie sienām karājās gleznas. Dažas rādīja savādas ainas, kas no laika zoba cietušas, bija palikušas tumšas. Dažās atkal bija redzami kungi un dāmas ērmotos, greznos zīda un samta tērpos. Mērija beidzot nonāca garā galerijā, kur tikai portrejas karājās pie sienām. Viņa nekad nebija iedomājusies, ka vienā mājā tādu varēja būt tik daudz. Lēni viņa staigāja pa šo galeriju un raudzījās visās sejās, kas, kā viņai likās, skatījās uz viņu, it kā brīnīdamies par to, ko šis meitēns no Indijas te dara. Dažās portrejās viņa redzēja bērnus: mazas meitenes gari garās bieza zīda drēbēs, un zēnus, ar putētām piedurknēm, mežģīņu apkaklītēm un gariem matiem. Pie katras bērna portrejas Mērija apstājās: kā tos bērnus gan sauca; kur viņi palika un kamdēļ viņi visi tik ērmoti apģērbti? Viena meitene bija tērpta zaļa brokāta drēbēs; uz pirksta tai sēdēja zaļš papagailis. Viņa stāvēja taisni kā stabs un izskatījās nesmuku ģīmi, ļoti līdzīga pašai Mērijai. Viņas acu skats bija ass un ziņkārīgs.

«Kur tu tagad dzīvo?» sacīja Mērija skaļā balstiņā. «Man gribētos, lai tu būtu šeit.»

Laikam reti kāds cits bērns piedzīvoja tik savādu rītu kā Mērija šodien. Varēja domāt, ka, izņemot viņas pašas mazo dzīvībiņu, kas tagad klejoja pa platām un šaurām ejām un kāpa pa trepēm augšup un lejup, māja būtu tukša.

Kad Mērija bija uzkāpusi otra stāvā, tai nāca prātā pamēģināt atvērt kādas durvis. Medloka kundze gan teica, ka visas esot aizslēgtas, bet tomēr viņa uzlika roku kādam durvju rokturim. Liels bija viņas pārsteigums, kad smagās durvis lēni atvērās. Tā bija kāda guļamistaba, uz kuras sliekšņa viņa tagad stāvēja. Pie sienām karājās izšūti tepiķi; mēbeles bija pagatavotas no dārga koka, kādas viņa bija redzējusi mājā — Indijā. Pa plato logu ar iecinnētām rūtīm atvērās skats uz viršu klaju. Virs kamīna karājās tās pašas nesmukās meitenes portreja, kas, likās, ar vēl ziņkārīgāku skatu uzlūkoja Mēriju.

«Varbūt viņa šeit kādreiz gulēja,» domāja meitene. «Kā viņa uz mani skatās!»

Pēc tam Mērija atvēra vienas durvis pēc otrām. Viņa redzēja neskaitāmi daudz istabu, kurās bija vecas gleznas, gobelēni un retas mēbeles, ar dažādiem dīvainiem izgreznojumiem. Mērijai šķita, ka šeit, tiešām, ir vai simts istabu — skaitījusi viņa tās netika — un gluži nogurusi atgriezās atpakaļ, pie tam divi, trīs reizes apmaldīdamās. Ilgi viņa staigāja apkārt, kamēr, beidzot, uzgāja savu koridoru, un, pašai nepamanot, tā atradās savas istabas tuvumā.

«Man liekas, ka esmu apmaldījusies,» viņa sacīja, un apstājās kādas šauras ejas galā, kur pie sienas karājās liels tepiķis.

«Kur lai es nu eju? Cik šeit viss klusu!»

Dziļo klusumu piepeši pārtrauca kāds neskaidri caur sienu sadzirdams dusmīgs kliedziens.

«Atkal tas pats kliedziens! Bet šoreiz kaut kur tuvumā!» sacīja Mērija ar strauji pukstošu sirsniņu. Rociņa pie tam nejauši aizskāra tepiķi pie sienas, bet tanī pašā mirklī izbijusies tā atlēca atpakaļ. Tepiķis apklāja slepenas durvis, kuras tagad atvērās uz citu koridoru, pa kuru tanī brīdī nāca Medloka kundze ar atslēgu saišķi rokā un gluži dusmīgu seju.

«Ko tu te dari?» viņa teica, velkot Mēriju pie rokas sev līdz. «Ko es tev teicu!?»

«Es biju apmaldījusies,» skaidroja Mērija. «Es nezināju, kur iet, un dzirdēju kādu raudam.»

«Tu nekā tamlīdzīga nedzirdēji,» sacīja saimniece. «Nāc uz savu istabu, jeb tu dabūsi pa ausi!»

Viņa Mēriju pa pusei vilka, pa pusei grūda pa koridoru, kamēr to iestūma viņas istabā.

«Se ir tavas istabas, saproti? Jeb tevi šeit ieslodzīs! Būtu jau labi, ja kungs ņemtu tev kādu audzinātāju. Tu esi tāds bērns, kam cieši jāskatās pakaļ. Man priekš tam laika nav, darba jau tā daudz.»

Viņa izgāja no istabas un aizsvieda aiz sevis durvis.

Mērija nosēdās uz grīdas segas pie kamīna gluži bāla no dusmām. Viņa neraudāja. Tikai, zobus griezdama, pie sevis noteica:

«Tomēr tur kāds raudāja!»

VII Dārza atslēga

kad pec divām dienam Mērija no rīta atvēra acis un paskatījās uz viršu klaju, viņa ātri piecēlās gultā sēdus un uzsauca Martai:

«Paskaties uz viršu klaju! Skaties taču!»

Lietus gāze bija stājusies. Pelēkā migla un tumšie mākoņi pa nakti bija izklīduši. Vētra klusēja. Spīdošā, tumši zilā debess kā milzīga velve pārklāja visu lielo klajumu. Pat sapnī Mērija nebija redzējusi tik zilu debesi. Indijā tā vienmēr bija apžilbinoša; bet te dzestrais zilganums mirdzēja kā ūdens skaistā bezdibeņa ezerā. Sur tur, augstā velvētā zilgmē plūda mazi mākonīši kā sniegaini jēriņi. Drūmais, tumši vio-lētais viršu lauks atkal laistījās parastā maigumā.

Marta smējās vien.

«Nu vētra pārskrēja. Ap šo laiku tā mēdz būt: uznāk vējš ar lietu, bet pa vienu nakti viss atkal pāriet, it kā nekas nebūtu bijis. Tas nozīmē, ka pavasaris drīz būs klāt.»

«Es domāju, ka Anglijā laiks vienmēr tik drūms un ka vienmēr līst lietus.»

«Ak, nē! Es tev taču teicu, ka tu gan iemīlēsi šo klajumu; pagaidi tik, kamēr puķes sāk ziedēt, putni dziedāt un bitītes dūkt. Tad tu jau saules lēktā gribēsi turp iet un palikt visu dienu — kā Dikons.»

«Vai es kādreiz tikšu turp!» domīgi sacīja Mērija, raugo-

ties pa logu zilaja tale. Sis skats viņai bija jauns un brīnišķīgs, šī zilā krāsa tik debešķīga!

«Kas to lai zin, vai tu turp tiksi,» teica Marta. «Kājām tu taču, laikam, nekad tik tālu neesi gājusi. Līdz mūsu mājiņai ir piecas jūdzes.»

«Man gribētos redzēt jūsu mājiņu.»

Marta paskatījās uz Mēriju ar lielu izbrīnu, jo viņai likās, ka šis mazais ģīmītis vairs neizskatījās tik saīdzis kā tanī pirmā rītā, kad viņa to ieraudzīja.

«Es runāšu par to ar mammu. Viņa vienmēr visu zina. Šodien ir mana brīvā diena, un es iešu uz māju. Cik priecīga esmu par to!»

«Man tava mamma patīk.»

«To es ticu.»

«Bet es viņu nekad neesmu redzējusi.»

«Nē, neesi; bet ja tu zinātu, cik viņa gudra, laba, strādīga un tīrīga! Katrs, gribot negribot, viņu mīl, vai ir redzējis, vai nav. Kad es savās brīvās dienās tieku uz māju, es visu ceļu no prieka lecu.»

«Man Dikons patīk. Bet arī viņu es nekad neesmu redzējusi.»

«Es tev taču teicu, ka pat putni viņu mīl, un truši, un zirdziņi, kas dzīvo viršu klajā, un lapsas,» lielīdamās noteica Marta un, padevusi Mērijai brokastu, ta labā garastāvoklī aizsteidzās uz māju pie mātes, kam palīdzēja mājas darbos, pie tam jūtoties priecīga un laimīga.

Mērija palika viena pati un jutās bezgalīgi vientuļa un pamesta. Tamdēļ viņa ātri izsteidzās dārzā, lai tur varētu izskrieties. Kad desmit reizes apskrējusi strūklakai apkārt, jau jutās visai labi, tā aizgāja pastaigāties pa sakņu dārziem. Tur strādāja vecais Bens ar diviem dārza puišiem. Arī uz dārznieku laika pārmaiņa atstāja labu iespaidu.

«Pavasaris nāk,» viņš Mērijai sacīja, «vai tu to saod?»

Mērija ostīja gaisu.

«Ož pēc kaut kā jauka, svaiga, mitra.»

«Tā smaržo bagātā zemes māte,» vecītis sacīja. «Viņa tagad visu sagatavo augšanai un priecājas, augu laikam tuvojoties. Ziemā, kad nav darba, tā guļ un atpūšas. Puķu dārzos siltie saules stari jau uzmodinājuši zemi. Tu drīzi redzēsi mazus asniņus, kas izlīdīs no melnās zemes.»

«Kas tie par asniņiem būs?»

«Tās būs pavasara puķes: sniegpulkstenīši, krokusi un narcises. Vai tu tādas nekad neesi redzējusi?»

«Ne. Indija pec lietus perioda ir tik karsts un mitrs, ka viss sazaļo vienā naktī.»

Te atlaidās sarkankrūtītis.

«Vai tur tanī dārzā, kur putniņš dzīvo, arī viss sāk augt?» ziņkārīgi taujāja Mērija.

«Kādā dārzā?» ņurdēja vecais, saraujot pieri krunkās.

«Tur, kur vecās rozes aug. Vai tur puķītes vēl dzīvas, un vai viņas vasarā atkal ziedēs? Vai tur rozes arī vēl aug?»

«Prasi tam,» un Bens rādīja uz putnu. «Viņš viens pats zina, kā tur iekšā izskatās, jo neviens kopš desmit gadiem tur nav bijis.»

«Desmit gadi... tas ir ilgs laiks,» domāja Mērija. Desmit gadu atpakaļ viņa piedzima.

Un, domās nogrimusi, Mērija lēni aizgāja. Tas mīklainais dārzs viņai sāka patikt, tāpat kā sarkankrūtītis, Dikons un Martas māte. Arī Martu pašu viņa sāka mīlēt.

Pēkšņi viņa izdzirda putnu čivināšanu un redzēja sarkankrūtīti lecot apkārt pa tukšām puķu dobēm un lasot tārpiņus. Mērijai likās, ka putniņš viņai bija sekojis, un tamdēļ prieka pilnā balsī iesaucās:

«Vai tu mani atceries, jā? Ak, tu esi skaistākais radījums

pasaulē!»

Putniņš visu laiku čivināja kā runādamies un lēkāja pa zemes kumuļiem. Sarkanā pakrūtīte izskatījās kā zīds; pie tam viņš izgrieza mazās krūtiņas, it kā lepodamies ar savu skaistumu.

Novērojot putniņu, Mērija uzskatīja bedri, ko suņi bija izkašājuši, kurmjus meklēdami. Sarkankrūtītis uzlaidās uz sakašātās zemes čupiņas, cerēdams tur atrast kādu tārpu. Te Mērija piepeši ieraudzīja čupiņā kādu priekšmetu pa pusei vēl zemēm apbērtu. Viņa izstiepa rociņu un pacēla sarūsējušu dzelzs riņķi ar vecu atslēgu, kuras izskats liecināja, ka tā bija ilgi gulējusi zemē.

Mērija izbaiļu pilnu seju raudzījās uz atslēgu savās rokās.

«Varbūt šī ir tā pati atslēga, ko ieraka priekš desmit gadiem,» viņa čukstēja. «Varbūt tā ir dārza atslēga!»

VIII Mērija atrod dārzu

Merija ilgi skatījās uz atslēgu un grozīja to savas mazas ļ rociņās. Ja šī būtu aizslēgtā dārza atslēga, viņa prātoja, tad viņa uzmeklētu un atslēgtu vārtus, paskatītos, kā dārzā izska- j tās, un kas pa šiem gadiem noticis ar veciem rožu krūmiem, ļ Ja dārzs tai patiktu, tad katru dienu viņa tur ieslodzītos un, : neviena nepamanīta, rotaļātos. Visi domātu, ka vārti joprojām , aizslēgti, un atslēga ierakta zemē. Sīs domas Mērijai ļoti j iepatikās.

Dzīvodama tik lielā mājā, pilnīgi atstāta savai vaļai, bez sevišķas nodarbošanās un uzjautrināšanas, Mērija sāka nodo- ļ ties dažādām domām un ļāva vaļu savai fantāzijai. Neapšaubāmi svaigais klaja gaiss atstāja uz viņu labvēlīgu iespaidu, un stiprais vējš, ar ko viņa pastāvīgi cīnījās, stiprināja viņas kādreiz tik vājo veselību. Лг iegūto fizisko spēku arī viņas j gars sāka mosties uz jaunām domām, un tai radās jaunas vēlēšanās. Indijā viņu pastāvīgi nomāca lielais karstums, un viņa izturējās pret visu vienaldzīgi; šeit viņa jutās spirgta un vēlējās vienmēr kustēties un darboties.

Mērija iebāza atslēgu kabatā un staigāja gar dārza mūri šurp un turp. Šinī dārza kaktiņā reti kad kādu sastapa, tamdēļ, lēni staigājot, viņa rūpīgi varēja apskatīt mūri, kas no , vienas vietas bija apaudzis kuplām ēfejām; bet, lai gan viņa sevišķi uzmanīgi skatījās, vārtiņus tomēr zem tumšām spīdošām lapām nevarēja atrast. Meitene galu galā saskaitās, ļ ka stāvēja dārza priekšā, redzēja mūrim pāri ķoku galotnes, bet netika iekšā. Mājā ejot, Mērija iebāza roku kabatā un aptaustīja atslēgu. Viņa nolēma to pastāvīgi nēsāt sev līdz, lai kurā katrā brīdī varētu atslēgt vārtiņus, ja tos kādreiz atrastu.

Otrā dienā Marta agri no rīta atgriezās muižā un priecīgi stāstīja Mērijai, cik jauki viņa pavadījusi dienu savā mājā. Viņa mātei palīdzējusi maizi cept, veļu mazgāt, un, kad vakars tuvojies un visi bērni salasījušies istabiņā pie kamīna uguntiņas, Marta nosēdusies pie viņiem, lāpījusi viņu drēbītes un stāstījusi tiem par mazo meiteni no Indijas, ko pastāvīgi auklējuši un apkalpojuši «melnie», tā kā galu galā tā neprata bez palīdzības pat zeķes sev uzvilkt kājās.

«Viņiem patika klausīties, ko es stāstīju,» teica Marta, «un

tie gribēja par visu zināt: ir par melniem, ir par kuģi, ar ko tu brauci, ir par daudz citām lietām. Es uz visu viņiem nemaz nevarēju atbildēt.»

Mērija, drusku padomājusi, teica:

«Es tev vēl vairāk stāstīšu par Indiju, tad tu nākošā reizē varēsi bērniem stāstīt par ziloņiem un kamieļiem, ar kuriem jāj, un par virsniekiem, kas tīģerus medī.»

«Vai tu tiešām to darīsi?» priecīgi izsaucās Marta. «Bērni no prieka vai traki paliks — tas viņiem būs tas pats, kas menažerija, kas kādreiz bija pilsētā.»

«Vai Dikonam un tavai mātei patika, kad tu par mani stāstīji?»

«Dikons klausījās, acis izpletis, bet mamma gan nevarēja nobrīnīties, ka tu esi palikusi pasaulē viena pati. Viņa teica, ka Krēvena kungam būtu iāņem tev kāda audzinātāja. Es viņai sacīju, ka no Mcdloka kundzes gan dzirdēju, ka Krēvena kungs to darīs, bet tagad, laikam, atkal par to ir aizmirsis.»

«Es negribu nekādas audzinātājas,» Mērija asi noteica.

«Mamma gan saka, ka tev tagad vajadzētu mācīties grāmatu, un būtu labi, ja ap tevi būtu kādas sievietes roka. .Iedomājies Marta,’ viņa man teica, ,kā tu justos meitenes vietā viena pati svešā apkārtnē un tik lielā mājā. Tamdēļ esi laipna un uzjautrini viņu.’ Es teicu, ka to darīšu.»

Mērija ilgi un domīgi viņā noskatījās.

«Tu jau mani uzjautrini. Man patīk klausīties, kad tu stāsti.»

Uz reizi Marta izskrēja no istabas un atgriezās, turēdama kaut ko rokā zem priekšauta.

«Ko tu domā, kādu dāvanu es tev atnesu?» Marta priecīgi smīnēdama teica.

«Dāvanu! Kā no mazās mājiņas ar četrpadsmit izsalkušiem iedzīvotājiem var nākt kāda dāvana?»

«Mums brauca garām kāds apkārtbraukājošs sīktirgotājs, lielu vezumu pilnu visdažādākām mantām, bet mammai nebija naudas, lai varētu kaut ko nopirkt. Kad viņš taisījās braukt tālāk, mūsu mazā Līzīte iesaucās: ,Māmiņ, skaties —viņam ir lēkšanas šņore!’ Un mamma no manas algas, ko es viņai atnesu, atskaitīja dažus naudas gabalus un nopirka šo šņori, lai es viņu tev nodotu. Se viņa ir!»

Marta lepni izvilka zem priekšauta paslēptu tievu, bet stipru šņori, kurai abos galos bija rokturi, nokrāsoti sarkanām un zilām strīpām. Mērija nekad tādas šņores nebija redzējusi un skatījās uz to ar lielu izbrīnu.

«Ko ar to dara?» viņa ziņkārīgi jautāja.

«Ko dara?» brīnījās Marta. «Vai tad tiem Indijā nav tādas šņores? Bet kas tur gan ko brīnīties! Viņiem jau ziloņi, kamieļi un tīģeri, un pie tam viņi visi ir melni. — Skaties nu, es tev rādīšu, ko ar to dara.»

Un Marta ieskrēja istabas vidū, paņēma katrā rokā rokturi un sāka lēkt pār šņori. Mērija skatījās un brīnījās. Arī vecās portrejas pie sienām it kā raudzījās un brīnījās par šādu vienkāršās meitenes pārgalvību: lēkāt pa istabu viņu dižciltīgo degunu priekšā. Uzmanība un ziņkārība, kas atspoguļojās Mērijas sejiņā, iepriecināja Martu tādā mērā, ka viņa turpināja lēkt, skaitot līdz simtam.

«Es agrāk varēju lēkt vēl ilgāk. Kad man bija divpadsmit gadu, es lēcu līdz pieci simti, bet tad es nebiju tik resna kā

tagad.»

Mērija bija drusku uztraukta.

«Man šī lietiņa patīk. Tava mamma ir ļoti laba. Vai tu domā, ka es arī kādreiz pratīšu tā lēkt kā tu?»

«Se, pamēģini tūliņ.» Marta iedeva Mērijai šņori. «Papriekš lec simts reizes un tad arvien vairāk. Mamma saka, ka tev nekas tāda labuma nenesīs, kā lēkšanas šņore: tā esot vislabākā rotaļmantiņa bērniem. Ārā, svaigā gaisā lecot, tu paliksi stipra un vesela.»

Sākumā Mērijai lēkšana neveicās, viņai nogura vājās rociņas un kājiņas, bet totiesu tai tā patika lēkt, ka nemaz negribējās apstāties.

«Apģērbies un ej ārā lēkt. Mamma teica, lai tu pēc iespējas vairāk dzīvojot ārā.»

Mērija apģērbās, pārmeta šņori pār roku un atvēra durvis. Viņa neizgāja, bet lēni atgriezās atpakaļ.

«Marta,» viņa atturīgi teica, «tā bija tava alga, ar ko mamma samaksāja par manu dāvanu. Paldies.»

Mērija līdz šim nevienam nebija pateikusies, pat nebija ievērojusi, kad citi viņai labu darīja. Bet tagad viņa pateica «paldies», izstiepjot pie tam Martai savu rociņu.

Marta to paņēma un pakratīja, nezinādama īsti ko darīt.

«Ērmots skuķis,» viņa smiedamās teica. «Mūsu Līzīte tavā vietā mani tīri vienkārši nobučotu.»

Mērija skatījās vēl atturīgāka.

«Tu gribētu, lai es tevi nobučoju?»

Marta smējās.

«Nē, es negribu. Ja tu būtu citāda, tad tu to gribētu. Bet tu tada neesi. — Ej nu ārā paskrieties.»

Mērija nejutās visai labi, kad izgāja no istabas. Sie cilvēki, likās, bija savādi, it īpaši Marta, kuru viņa no sākuma nesaprata un nemīlēja, bet tagad tai bija pieķērusies ar visu savu bērna mīlestību.

Lēkšanas šņore bija brīnišķīga lietiņa. Mērija skaitīja un lēca - lēca un skaitīja, kamēr bālos vaidziņus pārklāja spilgts sārtums. Nekad savā mūžā meitene nebija tā priecājusies. Skriedama viņa lēca pa dārzu ap strūklaku, pa vienu celiņu turp, pa otru atpakaļ. Viņa beidzot arī ielēca sakņu dārzā, kur vecais Bens strādāja un sarunājās ar sarkankrūtīti. Mērija pieskrēja vecītim klāt: tas lūkojās uz viņu ar zināmu ziņkārību.

«Jods parauj! Varbūt tu tomēr esi jauna, un tavās dzīslās riņķo siltās bērna asinis un ne skābas paniņas. Tev jau no lēkšanas sarkani vaigi! Es nebūtu ticējis, ka tu tā vari lēkt un priecāties.»

«Līdz šim es nekad nebiju lēkusi, arī tagad es tikai varu lēkt līdz divdesmit.»

«Turpini vien tāpat,» sacīja Bens, «tev, kas esi ar pagāniem uzaugusi, tāda lēkšana labi piestāv.»

Mērija apskrēja visus dārzus un nonāca uz ceļa, kur viņa todien staigājusi, meklēdama vārtiņus. Priecīgu smaidu sejiņā, viņa apstājās, lai atpūstos no lielās lēkšanas, un ieraudzīja sarkankrūtīti šūpojoties garā ēfejas zarā.

«Tu man rādīji, kur atradās atslēga,» Mērija runāja uz putnu, «parādi man šodien, kur atrodas vārtiņi.»

Mērija no Ajas pasakām daudz bija dzirdējusi par maģiju, un to, kas tagad notika, viņa arī uzskatīja par maģiju.

No klaja puses nāca straujš vējš, kas šūpoja koku zarus, locīja un svaidīja uz visām pusēm pār mūri nokarājušās ēfeju stīgas. Mērija pieskrēja pie mūra, paķēra un pacēla kādu garu stīgu, jo zem lapām viņa kaut ko bija saskatījusi līdzīgu vārtu rokturim.

Biezi saaugusī ēfeja vaļīgi karājās pār mūri kā liels šūpodamies priekškars. Uztraukta Mērija pabāza rokas zem lapam, plēsa un rāva tās nost un aizgrūda garās stīgas pie malas.

Viņas sirsniņa strauji pukstēja, kad ieraudzīja zem šī priekškara vārtiņus, kurus desmit gadus neviens nebija vēris. Trīcošiem pirkstiņiem viņa steidzīgi izņēma no kabatas atslēgu, un, abām rociņām to apkampdama, ar lielām pūlēm atslēdza vārtus. Dziļi nopūzdamās, viņa raudzījās uz visām pusēm, vai kāds nenāk, un, lielā uztraukumā ātri elpojot, ar vienu roku turot plīvošo lapaino priekškaru, ar otru tā atgrūda vārtiņus, kas lēni, lēni atvērās.

Viņa ieslīdēja dārzā, aizvēra vārtiņus un piespiedās ar muguru pret tiem. Tā viņa kādu laiciņu lūkojās apkārt priecīga uztraukuma un brīnuma pilna.

Mērija atradās noslēpumainā dārzā.

IX Pirmais darbs dārzā

Skaistāku un brīnišķīgāku vietu par šo dārzu bija grūti iedomāties. Augstie mūri, kas to ielenca, bija pārklāti vijīgām, citai caur citu saaugušām rožu stīgām. Mērija zinaja, ka tās ir rozes, jo tādas bija redzējusi Indijā. Zemi pārklāja pārziemojusi brūngana zālīte; visur auga krūmi, kas likās bija rožu krūmi. Neskaitāmās celnirozes izstiepa' tālos zarus un izskatījās kā mazi kociņi. Tur auga arī citi koki, apvīti garām rožu stīgām, kas stiepās no viena koka uz otru kā plīvojoši gaisa tilti. Mērija neredzēja nedz lapu, nedz ziedu un nezināja, vai šīs rozes vēl bija dzīvas. Tievās, brūngani pelēkās atvasītes, kas pārklāja mūrus, bija nokritušas un pa brūngano zālīti stiepās tālāk pa zemi. Sis pelēkais zaru sajukums bija tas, kas piešķīra dārzam tik noslēpumainu izskatu.

«Cik šeit viss klusu!» čukstēja Mērija.

Viņa stāvēja un klausījās. Mazais sarkankrūtītis, kas uzlaidās koka galotnē, arī klusēja: spārniņus nepakustinādams, viņš skatījās uz Mēriju.

«Nav brīnums, ka šeit tik kluss. Es esmu pirmais cilvēks, kas pēc desmit gadiem šeit runā.»

Viņa atstāja vārtiņus un klusiem soļiem devās tālāk, it kā baidīdamās kādu uzmodināt, un priecājās, ka zāle zem kājām apslāpēja viņas soļu troksni. Viņa staigāja zem pasakainām pelēkām zaru velvēm un skatījās augšup uz stīgām, no kurām bija savītas dīvainas velves.

«Diezin, vai visas šīs stīgas dzīvas! Vai dārzs arī dzīvs? Ak, kaut tas tā būtu!»

Viņa tagad atradās brīnišķīgajā dārzā un varēja kurā katrā laikā ienākt pa ēfeju apslēptiem vārtiem. Mērija jutās, it kā būtu atradusi savu pasauli.

Lēkšanas šņore Mērijai bija līdz, un viņai iešāvās prātā lēkt pa visu dārzu un apstāties tikai tad, ja būtu kas sevišķs ko redzēt. Sur, tur viņa pamanīja ar zāli aizaugušus celiņus;

vienā, otra stūrītī bija lapenes no ziemciešu augiem ar akme-ņa soliem vai lielām, augstām, nosūnojušām puķu vāzēm. Pie vienas tādas lapenes Mērija apstājās: viņa tur ieraudzīja vecu puķu dobi ar uzdīgušiem bāli zaļiem asniņiem un atcerējās vecā Bena vārdus. Ceļos nometusies, viņa tos labi apskatīja.

«Jā, tie ir mazi augi, varbūt krokusi, sniegpulkstenīši, vai narcises,» viņa čukstēja un noliecās pie zemes, lai ieostu zemes svaigo smaržu. Tas viņai patika.

«Varbūt kādā citā vietā arī kaut kas dīgst. Iešu paskatīties.»

Mērija vairs nelēca, bet gāja lēniem soļiem, meklējot dobēs un zālē bālus asniņus, kuru bija tik daudz, ka viņa uztraukumā klusi iesaucās:

«Dārzs dzīvs! Ja arī rozes mirušas, citas puķes ir dzīvas!»

Mērija nekā nesaprata no puķu kopšanas, bet dažās vietās zāle ap maziem asniņiem tai izlikās tik liela, ka puķītēm nebija vietas, kur augt. Tāpēc viņa uzmeklēja asu koka gabaliņu un, ceļos nometusies, sāka rakt un ravēt, kamēr zeme ap zaļiem stādiņiem bija tīra no nezālēm.

«Tagad, man šķiet, tie varēs elpot,» Mērija noteica, kad beidza ravēt. «Es vēl vairāk padarīšu — visu, ko tik redzēšu. Ja nebūs vaļas šodien, tad nākšu rītā.»

Viņa gāja no vienas vietas uz otru, no dobes uz dobi, no koka uz koku, raka un ravēja, un jutās tik laimīga savā darbā. Sasarkusi viņa novilka savu mētelīti, noņēma cepuri un smaidīdama strādāja tālāk.

Nepamanot ātri Mērijai pagāja divļ, trīs stundas, un diezgan vēlu tā iedomājās par pusdienām. Ātri viņa uzvilka mēteli, uzlika cepuri, paķēra lēkšanas šņori un laimīga aizsteidzās uz māju.

«Es atkal nākšu pēcpusdienā,» viņa teica, pārlaižot skatu pār savu jauno valstību, un runāja uz kokiem un rožu krūmiem, it kā tie to dzirdētu. Tad steidzīgi atvēra vecos vārtiņus, izšmauca caur ēfejām un aizskrēja mājā sārtiem vaigiem, spīdošām acīm, un ar tādu ēstgribu paēda pusdienu, ka Marta nevarēja vien diezgan nopriecāties.

Pēc pabeigtas maltītes Mērija nosēdās savā iemīļotā vietā pie kamīna uz tepiķa.

«Kā man gribētos kādas mazas lāpstiņas,» viņa teica.

«Ko tad tu ar lāpstu darīsi? smējās Marta. «Vai tu sāksi rakt? Tas man taču jāpastāsta mammai!»

Mērija domīgi raudzījās ugunī. Viņai bija jābūt uzmanīgai, ja gribēja turēt savu valstību noslēpumā. Viņa nedarīja nekā ļauna, bet ja Krēvena kungs zinās, ka vārtiņi vaļā, viņš saskaitīsies un tos atkal pavēlēs aizslēgt uz mūžīgiem laikiem. 'Го viņa nevarētu paciest.

«5ī vieta tik liela un vientulīga,» Mērija lēni, it kā kaut ko gudrodama, teica. «Māja pamesta, parks un dārzi pamesti, un daudzas vietas aizslēgtas. Indijā es arī nekā nedarīju, bet

tur bija tik daudz ko redzēt: iedzimtie un kareivji soļoja ga

rām; tad atkal mūzika spēlēja, un Aja man stāstīja pasakas. Šeit ar mani neviens nerunā, izņemot tevi un veco dārznieku.

Bet tu esi vienmēr aizņemta, un dārznieks ar mani daudz ne

ielaižas. Ja man būtu maza lāpstiņa, es varētu rakt kā Bens, un ja viņš man iedotu kādas sēkliņas, es sev varētu taisīt kādu dārziņu. Kā tu domā, cik tāda lāpstiņa maksātu?»

«Es redzēju pilsētiņā tādus darba rīkus,» Marta gudrodama atbildēja, «tie tev gan būtu noderīgi; bet viņi maksā divi šiliņus.»

«Man vairāk par to ir makā. Krusttēvs iedeva naudu Med-loka kundzei priekš manis.»

«Vai viņš tiešām tik daudz par tevi domā?» izsaucās Marta.

«Medloka kundze teica, ka es katru sestdienu dabūšu naudu. Bet kur lai es to izdodu!»

«Ak, cik tu esi bagāta,» teica Marta. «Tu vari pirkt visu, ko tik tu vēlies. Man nupat kas ienāca prātā ...»

«Kas tad?» Mērija ātri ievaicājās.

«Pilsētiņā bodelītē dabū puķu sēklas, un Dikons zina, kuras tās labākās, un kā tās jāiesēj. Viņš kādreiz iet uz pilsētu. — Vai tu proti burtus drukāt?» Marta pēkšņi jautāja.

«Es protu tikai rakstīt.»

Marta kratīja galvu.

«Dikons prot lasīt tikai drukātus burtus. Ja tu varētu drukāt burtus, mēs viņam aizsūtītu vēstuli, lai viņš nopērk tev dažus dārza rīkus un sēklas.»

«Cik tu esi laba! Es nemaz nezināju, ka tu tāda vari būt. Es pamēģināšu, varbūt es arī uzdrukāšu burtus. Palūgsim Medloka kundzei tinti, spalvu un papīru.»

«Man viss ir. Es sev to iegādāju, lai svētdienās rakstītu mammai vēstules.»

Marta izskrēja no istabas. Mērija lauzīja no prieka tievās rociņas un čukstēja:

«Ja man būs lāpstiņa, es varēšu uzrakt zemi, iesēt puķes — un tad dārzs atdzīvosies.»

Pēc pusdienas Mērija vairs neizgāja, bet taisījās drukāt

Dikonam vēstuli. Tas nebija viegls darbs. Mērija bija maz mācījusies: guvernantes viņu nemīlēja un pie viņas nedzīvoja.

Kad vēstule bija gatava, meitenes to ielika aploksnē — naudu klāt, — un ar miesnieka puisi, kas ik dienas veda gaļu, aizsūtīja Dikonam.

«Bet kā es dabūšu, ko Dikons nopirks?»

«Viņš to atnesīs. Viņam patīk šurp nākt.»

«Vai es viņu tad redzēšu? Es nekad nedomāju, ka kādreiz redzēšu Dikonu!»

«Vai tu gribi viņu redzēt?» priecīgi pārsteigta ievaicājās Marta.

«Jā gan. Es nekad neesmu redzējusi zēnu, ko mīl lapsas un kraukļi. Man tā gribētos viņu redzēt.»

Te Martai piepeši iešāvās prātā:

«Kā es gan varēju aizmirst, ko jau no paša rīta tev gribēju stāstīt! Mamma gribēja Medloka kundzei prasīt, vai tu drīksti kādreiz man aizbraukt līdz uz māju.»

Mērijai šķita, ka šinī dienā piepildījās viss, ko viņa kā jauku un patīkamu bija iedomājusies. Braukt uz viršu klaju gaišā dienā, zem zili dzidrās debess! Apciemot mājeli, kurā dzīvo divpadsmit bērnu!»

«Bet vai tava mamma domā, ka Medloka kundze man to atļaus?» bailīgi ievaicājās Mērija.

«Jā, viņa domā gan, jo Medloka kundze pazīst manu mammu, kas mīlē spodrību un uztur kārtību savā mājiņā.»

«Tava māte, liekas, ir pavisam savādāka nekā mātes Indijā.»

Darbs dārzā un uztraukums par pēcpusdienas piedzīvojumiem bija nogurdinājuši Mēriju, un viņas abas ar Martu klusi sēdēja istabā, aizņemtas katra savām domām.

Kad Marta piecēlās, lai aizietu pēc launaga, Mērija iejautājās:

«Marta! Vai Betijai šodien atkal zobi sāp?»

Marta satrūkās.

«Kamdēļ tu to prasi?»

«Tamdēļ, ka, paliekot istabā vienai pašai tevi gaidot, es atkal dzirdēju šo tālo kliedzienu. Šodien vēja nav — tātad tas nevarēja būt vējš.»

«Nestaigā pa koridoriem un neklausies,» uzbudināta noteica Marta.

«Es neklausījos. Es tevi gaidīju un dzirdēju. Tā jau tagad trešā reize.»

«Tiešām — tas ir Medloka kundzes zvans.» un Marta skriešus izskrēja no istabas.

«Sī gan ir viena dīvaina māja!» Mērija gausi noteica.

Un nogurusi no šis dienas pārdzīvojumiem, mīkstā atzveltnes krēslā Mērija drīzi vien iemiga.

X Dikons

Jau gandrīz veselu nedēļu siltā saulīte lēja savu gaismu pār «noslēpumaino dārzu». Tā Mērija savā prātā sauca dārzu, un šis nosaukums tai ļoti patika. Viņai patika arī tas, ka tā, citu nepamanīta, stundām ilgi tur varēja kavēties kā kādā teiksmainā pasaulē. Pasaku grāmatās, ko viņa bija kādreiz lasījusi, ari stāvēja rakstīts par fejām un noslēpumainiem dārziem, kur cilvēki iekrituši miegā un gulējuši simts gadu. Tas Mērijai nepatika, — viņa gan negribētu gulēt. Tiešām, tā ar katru dienu, ko pavadīja Viršu muižā, palika modrāka. Tagad viņa jau labprāt dzīvoja visu dienu ārā, neienīda vairs vēja, bet priecājās par to. Ārēs skriet viņa jau varēja ātrāk un ilgāk; lēkt pār šņori tā varēja jau līdz simtam. Puķes noslēpumainā dārzā tagad elpoja brīvi, jo viņa tās bija atsvabinājusi no liekām zālēm un modinājusi uz jaunu dzīvi.

Šinī saules pilnā nedēļā Mērija bija drusku sadraudzējusies ar veco Benu. Viņa to dažas reizes pārsteidza ar to, ka pēkšņi atradās tam blakus kā no zemes_ izlīdusi. To darīja Mērija tamdēļ, lai dārznieks no satikšanās ar viņu neizvairītos. Klusītiņām piegājusi klāt, sāka ar to runāt. Vecītis vairs nebija tik strups pret Mēriju kā agrāk; varbūt tam patika, ka meitēns meklēja viņa draudzību. Arī Mērija bija mainījusi izturēšanos pret citiem: viņa nebija vairs tik nelaipna kā līdz šim, bet gan mīļa un jautra.

«Tu esi kā sarkankrūtītis,» kādu ritu teica Bens, kad, paceļot galvu, ieraudzīja Mēriju sev blakus. «Es nekad nezinu, kad un no kuras puses tu nāksi.»

Redzot viņu klusi smaidot, Mērija palika drošāka un sāka jautāt:

«Vai tev ir savs dārziņš?»

«Nē. Esmu vecpuisis un dzīvoju kopā ar Mārtiņu pie vārtiem.»

«Bet ja tev būtu dārziņš, ko tu tur iestādītu?»

«Kāpostus, kartupeļus un sījmlus.»

«Bet ja tu gribētu ierīkot puķu dārzu, ko tad tu stādītu?»

«Visādās pavasara puķes, bet visvairāk rozes.»

Mērijas sejiņā iemirdzējās prieks.

«Vai tu mīli rozes?»

Iekams vecītis atbildēja, tas izrāva kādu nezāli un aizsvieda to.

«Mīlu gan. To man mācīja kāda jauna lēdija, kuras dārznieks es biju. Viņai bija daudz rožu, ko tā mīlēja kā bērnus — kā putniņus... Es redzēju, kā viņa tās skūpstīja — tas bija desmit gadu atpakaļ.»

Atkal viņš izrāva nezāļu kušķi un sāka par tām bārties.

«Kur ir tā lēdija tagad?»

«Debesīs — kā to mācītājs saka.»

Viņš raka tālāk.

«Kas notika ar rozēm?» ziņkārīgi jautāja Mērija.

«Tās tika atstātas savam liktenim.»

«Vai viņas nokalta?» bērns uzbudināts vaicāja. «Vai rozes izput, kad tās nekopj?»

«Es mīlēju šīs rozes — un arī viņu es mīlēju — un viņa mīlēja rozes...» atmiņās nogrimis, noteica Bens.

«Kad rozēm nav lapu un kātiņi izskatās nokaltuši — kā tad lai zin, vai viņas dzīvas?»

«Pagaidi, kamēr pavasaris nāks, kad saule vairāk sildīs un lietutiņš līs — tad tu redzēsi.»

«Kā — kā tu saki?» Mērija aizraudamās teica.

«Apskati rožu zarus, un, ja tu atradīsi brūnus pumpurus, tad ievēro, kas ar tiem notiks pēc silta lietus.» Viņš uzreiz aprāvās un ieskatījās viņas uztrauktā sejiņā.

«Ko tu tik piepeši sāc taujāt par rozēm?»

Mērija juta, ka viņa nosarkst. Bailīgi viņa atbildēja:

«Es... es tā biju iedomājusies, ka man pašai būtu savs dārziņš. Man cita nav ko darīt, jo esmu gluži vientuļa, un nekas man nepieder.»

Bens paskatījās uz viņu un tad lēni teica:

«Jā, tiesa gan — tev jau nenieka nav pasaulē, neviena paša nav.»

Mērijas ausīs vecā dārznieka vārdi skanēja tik savādi, ka viņa tiešām sāka domāt, ka tas viņu žēlo. Pašai viņai nekad nebija sevis žēl, tikai jutās vienmēr nogurusi un sadusmota, jo tā bija vienaldzīga kā pret cilvēkiem, tā arī pret visu citu. Bet tagad viņai likās, ka visa pasaule būtu mainījusies un palikusi jaukāka. Ja tikai neviens viņu neatrastu noslēpumaina dārzā, tad tā vienmēr būtu priecīga.

Kādu laiciņu Mērija vēl sarunājās ar Benu, jautadama par visu, kas nāca prātā. Viņš atbildēja īpatnēja, ērmoti rūcošā veidā, bet nebija dusmīgs kā parasti. Kad_ Mērija gribēja aiziet, viņš atkal kaut ko ieminējās par rozēm, kas Mērij ai atgādināja viņa iemīļotās puķes, un tāpēc tā atkal sāka par tām jautāt:

«Vai tu vēl tagad ej uz tām rozēm, par kurām tu stāstīji?»

«Šogad neesmu bijis. Esmu palicis par daudz stīvs no reimatisma,» viņš ņurdēja un saskaitās; Mērija tikai nesaprata — par ko.

«Pagaidi tu man! Ko tu te tik daudz tauja. Tik nejauku skuķi vēl neesmu redzējis, kas tā prot visu izvilkt no cilvēka vārdu pakaļ vārdam. Taisies, ka tiec projām, man šodien pietiek ...»

No šiem vārdiem Mērija saprata, ka viņai tagad bija jāvācas prom. Lēni lekdama pār šņori, ta devās prom pa ceļu, domās kavēdamās pie vecā dārznieka, kam viņa, neskatoties uz tā rupjībām, tomēr bija ar savu sirdi pieķērusies.

Ap noslēpumaino dārzu vijās lauriem apaudzis ceļš, kas veda uz kādu mazu birstaliņu lielajā parkā. Pa šo ceļu Mērija tagad gribēja lekt un skatīties, vai mežā neieraudzīs zaķīšus. Kad viņa jau bija pienākusi mežam gluži tuvu, ta izdzirda savādu svilpošanu. Apstājusies, vērodama, no kurienes šis skaņas nāk, viņa redzēja skatu, no kura tai aizrāvās elpa. Kāds puisēns sēdēja, ar muguru pret koku atspiedies, un pūta vienkāršu koka stabuli. Tas bija jocīgs zēns, apmēram divpadsmit gadu vecs, ar strupu deguntiņu, magoņsarkaniem vaigiem un tik lielām un zilām acīm, kādu Mērija nekad vēl nebija redzējusi. Kokā, zem kura puisēns sēdēja, lēkāja brūna vāvere, it kā zēnu novērodama. Netālu aiz krūma lūrēja izstieptu kaklu fazāns. Zēnam it tuvu pakaļkājās sēdēja divi trusīši, raustīdami mazos purniņus. Izlikās, ka visi šie dzīvnieki bija atnākuši raudzīties šai puisēnā un klausīties viņa mazās stabulītes klusajās skaņās.

Ieraugot Mēriju, zēns pacēla roku un teica stabules skaņām līdzīgā balsī:

«Nekusties, citādi viņi aizbēgs.»

Mērija nekustējās. Zēns apstājās svilpot. Lēni, lēni viņš pacēlās. Vāverīte aizskrēja atpakaļ lapainos zaros; fazāns ievilka galviņu, un truši aizlēca uz visiem četriem.

«Es esmu Dikons,» zēns teica. «Un tu esi Mērija».

Arī Mērija zināja, ka tas bija Dikons. Kas tad cits varēja valdzināt trusīšus un fazānus tikpat labi, kā Indijā iedzimtie valdzināja čūskas?

Dikonam bija plata, sarkana mute, un, kad viņš smējās, tad likās, ka tā sniedzas līdz ausīm.

«Es tik lēni piecēlos, lai viņi nesatrūktos. Kad tev apkārt visādi dzīvnieki, tad jākustas lēni un jārunā klusi.»

Viņš runāja ar Mēriju, it kā to jau sen būtu pazinis.

«Vai tu Martas vēstuli dabūji?» iejautājās Mērija.

Viņš piekrizdams palocīja sprogaino sarkano galvu.

«Tamdēļ es jau arī atnācu.»

Viņš noliecās un pacēla kaut ko no zemes, kur bija sēdējis.

«Es atnesu dārza rīkus: mazu lāpstiņu, dakšiņas un grābeklīti. Pārdevēja man arī iedeva baltās magones un zilo gaiļpiešu sēklas.»

«Parādi man tās. Apsēdīsimies uz celma un paskatīsimies,» sacīja Mērija.

Viņi nosēdās, un Dikons izvilka no kabatas saburzītu turziņu, kur bija dažāda lieluma paciņas ar uzlīmētu puķu bildīti.

«Te ir daudz rezēdu un magoņu sēklu. Rezēdām ir vissaldākā smarža no visām puķēm un viņas aug gandrīz vai visur, kur tās iesēj. Tāpat arī magonītes: tās ir gatavas ziedēt, kad tām tik uzsvilpo.»

Dikons noklusa un ātri pacēla galvu, pie kam viņa ma-goņsarkanie vaigi kvēlot kvēloja.

«Kur tad sarkankrūtītis mūs sauc?»

Krūmā, kam bija spilgti sarkanas ogas, sēdēja sarkankrūtītis un čivināja.

«Vai viņš tiešām mūs sauc?» jautāja Mērija.

«Jā, viņš sauc kādu draugu, ar ko papļāpāties. Redzi, kur viņš krūmā sēž! Bet kam viņš pieder?»

«Benam,» sacīja Mērija, «bet es domāju, ka viņš mani arī drusku pazīst.»

«Viņš tevi pazīst gan,» klusi pateica Dikons. «Pagaidi, viņš man tūliņ visu par tevi izstāstīs.»

Krūmam, kur sēdēja putniņš, lēni tuvojās puisēns un čivināja uz mata tāpat kā sarkankrūtītis. Putniņš uzklausījās un čivināja pretī, it kā atbildēdams.

«Viņš ir tavs draugs,» smējās Dikons.

«Vai tiešām tā? Vai tu saproti, ko putni runā?»

Dikons smējās, ka mute izpletās līdz ausīm, un kasīja sarkanmataino galvu.

«Man tā liekas, ka es saprotu — un putniem arī tā liekas. Es tik daudz esmu bijis ār viņiem kopā viršu klajā un novērojis, kā viņi izlien no olas, un kā viņi mācās lidot un dziedāt. Dažreiz es domāju, ka pats esmu putns, vai lapsēns, vai trusis, vai vāvere, vai pat kāda vabole — bet es tikai to neapzinos.»

Smiedamies viņš atgriezās pie celma, uz kura abi bija sēdējuši, un sāka Mērijai atkal stāstīt par puķu sēklām, kā tās jāsēj, jāravē, kā jāaplaista un kā tās ziedēs.

«Es pats iesēšu. Kur ir tavs dārzs?» vaicāja Dikons.

Mērija sasita mazās rociņas; viņa nezināja, ko teikt un ko darīt: tāda jautājuma tā nebija sagaidījusi. Bālums un sārtums mainījās viņas sejā.

«Tev taču laikam ir mazs dārziņš?» jautāja atkal Dikons.

Mērija nekā neatbildēja.

«Vai tad viņi tev neiedeva zemes gabaliņu, kur tu varētu ierīkot dārziņu?» Dikons nesaprašanā taujāja tālāk, redzot Mēriju tādu apjukušu.

Meitēns žņaudzīja rociņas un skatījās Dikonam acīs.

«Es nezinu, kādi ir zēni,» viņa lēni teica, «un tamdēļ ari nezinu, vai tu vari turēt noslēpumu. Tas ir liels noslēpums. Ja kāds par šo noslēpumu dabūtu zināt — es nomirtu!»

Dikons bija gluži apjucis un atkal pakasīja savu sarkano galvu. Tad tas, labsirdīgi smaidīdams, teica:

«Es vienmēr līdz šim esmu pratis turēt noslēpumus: Ja es to nebūtu pratis, tad citi puikas jau sen zinātu par lapsu bērniem, putnu ligzdām un citiem dzīvniekiem - un nekas nebūtu drošs viršu klajā.»

Mērija nejauši satvēra Dikonu pie rokas.

«Es nozagu dārzu,» viņa ātri izteica. «Tas nav mans. Tas nepieder nevienam. Neviens to negrib, neviens to nekopj un viņā neiet. Varbūt dārzā viss panīcis. Es nezinu.» Un loti uztraukta vēl piebilda: «Neviens cilvēks man nedrīkst šo dārzu atņemt! Viņi tam lika nomirt, to noslēdzot!»

Mērija rociņām aizsedza seju un sāka raudāt. Nabaga mazā meitenīte!

Dikona zilās acis izpletās plašas.

«Eh—h—h!» bija viss, ko Dikons izsauca. Viņam bija mazās žēl.

«Man nav ko darīt,» sacīja Mērija. «Man nekas nepieder. Es atradu šo dārzu un iekļuvu viņā kā sarkankrūtītis, un tam taču arī nevar šī dārza atņemt.»

«Kur viņš ir?» klusi vaicāja Dikons.

Mērija ātri piecēlās no stumbra un teica:

«Nāc līdz, es tev to rādīšu.»

Viņa veda Dikonu pa lauru cehi uz ēfejām noaugušo mūri. Dikons gandrīz satrūkās, kad Mērija pacēla ēfejas un atsedza vārtiņus, ko tā lēni un klusi atvēra, un tad abi iegāja dārzā.

«Te viņš ir!» sacīja Mērija, ar izaicinoši paceltu roku, «Tas ir noslēpumainais dārzs, un es esmu vienīgā pasaulē, kas vēlas, lai viņš atkal paliktu dzīvs.»

Dikons skatījās — skatījās — un atkal skatījās.

«Eli,» viņš čukstēja, «šī ir savāda, bet skaista vieta! Tā atgādina cilvēku, kas guļ dziļā miegā.»

XI Mērijas ligzdiņa

Dikons stāvēja kādu brītiņu, bet tad tāpat kā Mēri ja, kad tā pirmoreiz bija dārzā, viegliem, klusiem soļiem sāka iet un visu smalki apskatīt.

«Es nedomāju, ka jebkad dabūšu šo vietu redzēt,» viņš klusi teica.

«Vai tad tu zināji, ka ir tāds dārzs?»

«Marta man sacīja, ka esot tāds, kur neviens neejot. — Kas tas?» viņš iejautājās. «Kas to darīja?»

Viņš rādīja uz zemes gabaliņu, kurā Mērija bija izravējusi nezāles.

«To es izdarīju,» sacīja Mērija.

«Kā? Es taču domāju, ka tu no tādām lietām nekā nesaproti!»

«Es tiešām arī nekā nesaprotu. Bet puķītes bija tik mazas, zāle visapkārt tik liela, un man likās, ka tās nosmok; tamdēļ es viņas atsvabināju, lai tās varētu brīvi elpot. Kas tās tādas par puķītēm, to es nezinu.»

Dikons noliecās un tās apskatīja. Viņa seju pārklāja īpatnējais jaukais smaids.

«Tie ir sniegpulkstenīši un krokusi; te atkal narcises. Tu esi daudz strādājusi.»

«Es arī kļūstu arvien stiprāka. Agrāk es bieži jutos nogurusi, bet tagad man jau tik daudz spēka, ka varu rakt, cik gribu, — un kā man patīk irdenās zemes smarža!»

«Tiešām, svaigas zemes smarža ir patīkama; bet jauka ir arī pirmo zaļo asnu un stādu smarža, kad pavasara lietus tos slacina. Bieži es lietū dzīvoju viršu klaja, guļu zem kada krūma un klausos, kā lietus čabina viršu ziedos — un tad es ožu — un ožu . .. Mamma saka, ka deguns man raustoties ta-pat kā trusim.»

«Vai tu nekad nesaaukstējies,» to apbrīnodama, vaicaja Mērija. Viņa vēl nebija redzējusi tik jocīga un tik jauka zēna.

«Es vēl nekad neesmu bijis slims,» teica Dikons smiedamies. «Es esmu norūdījies, skriedams apkārt kā trusis klajā, vienalga kādā laikā. Mamma saka, ka es esmu saostījies daudz svaiga gaisa, tamdēļ es arī neslimojot.»

Dikons visu laiku darbojās ar puķēm, un Mērija viņam palīdzēja ar lāpstiņu un grābeklīti.

«Te vēl daudz ko darīt,» sacīja Dikons.

«Vai tu arī turpmāk nāksi man palīgā?» lūdzoši teica Mērija. «Es tev arī palīdzēšu: rakšu, ravēšu, un darīšu visu, ko tu man liksi. Lūdzu, Dikon, nāc!»

«Ja tu gribi, es nākšu katru dienu, vai lietū, vai saulē. §js ir vislielākais joks manā dzīvē: — ieslēgties šeit un uzmodināt dārzu .. .»

Dikons atkal sāka staigāt pa dārzu, visu apskatīdams.

«Noslēpumains šis dārzs gan ir, tomēr, liekas, te ir kāds bijis iekšā,» viņš teica.

«Bet vārti bija aizslēgti un atslēga ierakta. Neviens te nevarēja iekļūt.»

«Tas gan taisnība. Bet rozes ir koptas, jo pēc desmit gadiem viņas tādas neizskatītos.»

«Bet kā tad tas varēja notikt?»

«Jā... kā tas varēja notikt, kad atslēga ierakta un vārti ciet!» murmināja pie sevis Dikons.

Mērija satrūkās, kad lielais zvans no mājas puses vēstīja pusdienas laiku.

«Man jāiet,» viņa bēdīgi teica. «Vai tu arī iesi pusdienā?»

«Savu pusdienu es nesāju līdzi kabatā.» Viņš no zemes pacēla savus svārciņus un izņēma no kabatas mazu vīstoklīti ar maizi, iesaiņotu tīrā rupjā balti-zilstrīpainā mutautiņā.

«Bieži man ir maize vien, bet šodien vēl virsū labs speķa gabals.»

Mērijai šāda pusdiena izlikās savāda. Dikons turpretī par to, likās, priecājās.

«Ej nu paēst,» viņš sacīja Mērijai, «citādi es pirmais būšu paēdis. Es vēl drusku pastrādāšu, iekams eju mājās.»

Viņš nosēdās ar muguru pret koku un sāka ēst.

«Es pasaukšu sarkankrūtīti un došu tam ādiņu no speķa gabaliņa: to viņš labprāt ēd.»

Mērijai nācās ļoti grūti aiziet. Dikons viņai izlikās kā kāds meža gars, kas pazudīs, tiklīdz viņa aizies. Tas viņai šķita par labu, lai to uzskatītu par parastu, ikdienas cilvēku. Lēniem soļiem viņa devās uz vārtiņiem, bet pusceļā apstājās un atgriezās atpakaļ.

«Lai arī notiek kas notikdams — tu taču nevienam nekā nestāstīsi?» viņa teica.

Dikona magoņsarkanie vaigi bija it kā uzpūsti no pirmā lielā maizes un gaļas kumosa, tomēr viņa sejā varēja redzēt drošinošu smaidu, kad viņš Mērijai teica:

«Ja tu būtu putniņš un rādītu man savu ligzdiņu, vai tu domā, ka es to kādam teiktu? Nē; tu vari būt droša kā putniņš.»

Un Mērija zināja, ka viņa var būt droša.

XII Mērija satiekas ar krusttēvu

Mērija atskrēja mājā aizelsusies, izspūrušiem matiem un sasarkušiem vaigiem. Pusdienas maltīte stāvēja uz galda, un Marta viņu jau gaidīja.

«Tu esi nokavējusies. Kur tu biji?»

«Es redzēju Dikonu! Jā — es viņu redzēju!»

«Es zināju gan, ka viņš šodien nāks. Nu, kā viņš tev patīk?»

«Viņš taču ir ļoti smuks!» nopietni un noteikti sacīja Mērija.

Marta bija pārsteigta.

«Labs viņš gan ir — bet par smuku viņu nevar saukt: — deguntiņš par daudz uzrauts.»

«Man tāds deguns patīk.»

«Un tās apaļās acis...» domīgi sacīja Marta. «Krāsa gan tām skaista.»

«Man patīk apaļas acis. Viņām gluži tā pati krāsa, kā debesīm viršu klajā.»

Marta priecājās.

«Mamma saka, ka acis viņam tādēļ tik zilas, ka tas vienmēr skatās uz debesīm, kā putni lido. Bet mute viņam liela, vai nē?»

«Man patīk lielas mutes — žēl, ka man tādas nav.»

Marta smējās.

«Tas nu gan izskatītos jocīgi tavā mazā sejiņā.»

Mērija ātri paēda, tad steidzīgi paķēra cepuri, lai atkal dotos dārzā. Bet Marta viņu nelaida.

«Man tev kaut kas jāsaka,» viņa teica. «Es tikai gribēju, lai tu papriekšu paēstu. Krēvena kungs šorīt atgriezās mājā un grib tevi redzēt.»

Mērija nobālēja.

«Kamdēļ — kamdēļ viņš mani tagad grib redzēt? Kad es atbraucu, tad viņš mani negribēja redzēt. Es to dzirdēju no Pičera.»

«Jā; bet tagad mamma satika Krēvena kungu, kad tas brauca caur viršu klaju, un iedrošinājās to apturēt. Viņa vēl nekad līdz šim ar to nebija runājusi; nelaiķe Krēvena kundze gan divi, trīs reizes bija pie mums mājiņā. Ko mamma īsti viņam teica — nezinu; bet to gan zinu, ka viņa to lūdza neaizbraukt, iekams tevi nav redzējis.»

«Vai viņš rītā aizbrauks? Kā es par to priecājos!»

«Tagad viņš aizbrauks uz ilgu laiku un atgriezīsies, varbūt, tikai vēlā rudenī vai ziemā. Viņš aizceļos uz ārzemēm.»

«Cik tas jauki!»

Te atvērās durvis, un ienāca Mcdloka kundze, uzposusies savās vislabākās melnās drēbēs. Krādziņā bija iesprausta liela broša ar kāda vīrieša ģīmetni. Tā bija dažus gadus atpakaļ nomirušā vīra krāsainā fotogrāfija, ko Medloka kundze valkāja retos svinīgos gadījumos. Viņa bija nervoza un uztraukta.

«Tavi mati izspūruši,» viņa ātri noteica. «Ej, uzsukā tos. Marta, palīdzi viņai uzģērbt jaunas drēbes. Krēvena kungs mūs gaida savā rakstāmistabā.»

Viss sārtums nozuda no Mērijas sejiņas. No bailēm sirsniņa strauji pukstēja, un viņa atkal pārvērtās neglītā klusā bērnā. Ne vārda neteikusi, viņa iegāja savā guļamistabā un ari ar Martu nerunāja, kamēr tā viņai palīdzēja apģērbties. Klusēdama viņa sekoja Medloka kundzei pa gariem koridoriem. Kas viņai bija ko runāt? Viņa tikai izpildīja pavēli.

«Krēvena kungam es nepatikšu, tāpat kā arī viņš man nepatiks,» Mērija klusi nodomāja.

Tagad to veda pa telpām, kur viņa vēl nekad nebija bijusi. Beidzot Medloka kundze pieklauvēja pie kādām durvīm, un, kad no iekšienes atskanēja «iekšā», viņas abas iegāja. Kāds kungs sēdēja atzveltnes krēslā pie kamīna, un Medloka kundze tam teica:

«Te ir Mērijas jaunkundze.»

«Jus varat iet. Es jums zvanīšu, kad bus janak viņai pakaļ.»

Kad Medloka kundze bija izgājusi, nabaga meitēns stāvēja uz vietas un žņaudzīja tievās rociņas. Tikdaudz viņa novēroja, ka kungam, kas sēdēja krēslā, nebija kupris, bet uzrauti pleci; un tam bija melni, drusku iesirmi mati.

«Nāc šurp!»

Mērija piegāja viņam klāt.

Neglīts viņš nebija. Ja viņa seja neizskatītos tik nelaimīga, viņš pat būtu skaists. Likās, ka šis bērna skats viņu mocītu un viņš nezinātu, ko pasaulē ar to iesākt.

«Vai tev iet labi?»

«Jā.»

«Vai viņi tevi labi uzrauga?»

«Jā.»

Viņš pārlaida pār Mēriju saīgušu skatu.

«Tu esi ļoti vāja.»

«Tagad es jau sāku uzlaboties,» viņa apzinīgi noteica.

Cik nelaimīgs viņš izskatījās. Likās, viņa melnās acis nemaz neredzēja Mēriju, bet pavisam ko citu.

«Es tevi biju piemirsis. Gribēju tev sūtīt kādu audzinātāju, bet aizmirsu.»

«Lūdzu...» iesāka Mērija, «lūdzu —» tālāk viņa nevarēja izrunāt.

«Ko tu gribi teikt?»

«Lūdzu — nedod man nekādas audzinātājas.»

Viņš paberzēja pieri un cieši viņu uzlūkoja.

«Ko tu gribi darīt?»

«Es gribu ārā rotaļāties un paskrieties vējā, kas pūš no viršu klaja. Man tad rodas liela ēstgriba, un es kļūstu stiprāka.»

«Kur tad tu rotaļājies?»

Sažņaugtā balsī ar mokām izrunāja Mērija:

«Visur. Martas māte man iedāvāja lēkšanas šņori. Es lēkāju apkārt un skatos, vai puķes un citi augi jau dīgst. Es nekā ļauna nedaru.»

«Kamdēļ tu esi tā sabijusies?» viņš jautāja nemierīgā, žēlabu pilnā balsī. «Tāds bērns kā tu nemaz nevar ļauna darīt. Es tev atļauju darīt visu, ko tu gribi.»

Mērija ar roku saturēja kaklu, lai apslēptu uztraukumu, kas izpaudās viņas trīcošā elpošanā.

Viņa paspēra soli uz priekšu.

«Vai tiešām tu man to atļausi?»

Redzot viņas mazo, bailīgo sejiņu, viņam palika vel grūtāki.

«Neesi taču tik bailīga!» viņš izsaucās. «Es esmu tavs aizbildnis, bet loti maz tev varu palīdzēt. Es tev nevaru veltīt nedz laika, nedz uzmanības. Esmu par daudz nelaimīgs un slims. Bet cs vēlos, lai tu būtu laimīga un lai tev šeit labi klātos. Es no bērniem nekā daudz nesajēdzu, bet es uzdošu Medloka kundzei par tevi gādāt. Rotaļājies ārā, cik vien gribi. Te vietas ir daudz, tu vari iet un skriet, kur tev patīk. Vai tev nav kāda sevišķa vēlēšanās, ko es varu izpildīt? Vai tu gribi rotaļlietiņas, grāmatas, vai lelles?»

«Es ļoti lūgtu drusku zemes,» trīcošā balsī teica Mērija.

Savā aizrautībā viņa nesaprata, cik savādi šie vārdi izklausījās. Tā viņa nav gribējusi savas domas izteikt. Krē-vena kungs par dzirdētiem vārdiem bija pārsteigts un lielā nesaprašanā.

«Zemi,» viņš atkārtoja, «ko tu ar to domā?»

«Es gribu stādīt puķes — vērot, kā viņās rodas dzīvība un kā tās aug.»

Kādus mirkļus viņš noskatījās Mērijā, tad pārbrauca ar roku pār acīm un klusi teica:

«Vai tu tā mīlē dārzus?»

«Kad es biju Indijā, es par tādiem dārziem nekā nezināju. Tur es vienmēr biju slima un nogurusi, jo tur bija ļoti karsts. Kādreiz es taisīju no smiltīm puķu dobes un iespraudu tur puķes.»

Krēvcna kungs piecēlās un sāka lēni staigāt pa istabu.

«Drusku zemes», viņš klusi teica, un Mērijai likās, ka viņa ar šiem vārdiem uzmodināja krusttēva sirdī kādas atmiņas.

«Zemi tu vari dabūt, cik tu gribi. Tu man atgādini vienu cilvēku, kas arī mīlēja zemi un visu, kas zemē aug. Ja tu redzi kādu zemes gabaliņu, kas tev patīk, ņēmi to, bērns, un iedodi zemei dzīvību,» gurdeni smaidīdams, viņš teica.

«Vai es varu šo zemes gabaliņu ņemt tur, kur man patīk?»

«Visur. Ej nu tagad, es esmu noguris.»

Viņš zvanīja Medloka kundzei.

«Ardievu. Es visu vasaru būšu prom.»

Medloka kundze ienāci tik ātri, it kā aiz durvīm būtu gaidījusi.

«Nu es šo bērnu redzēju. Viņai vēl daudz japieņemas spēkā, iekams sāk mācīties. Dodiet viņai vienkāršu, veselīgu ēdienu. Lai viņa skrien apkārt pēc sirds patikšanas, neuzraugiet viņu par daudz. Tai jādzīvo svaigā gaisā un brīvībā.

Martas mate šad tad nāks viņu apciemot, un an viņa var kādreiz aiziet ciemā pie bērniem viršu klajā.»

Tas Medloka kundzei bija pa prātam. Mērija līdz šim jau viņai vienmēr bija par apgrūtināšanu, un nebija arī viņa rūpējusies par meiteni tā, kā vajadzētu. Bez tam Medloka kundze Martas māti ļoti mīlēja.

«Pateicos, kungs,» viņa teica. «Mēs kopā ar Zaņu gājām skolā, un viņa ir prātīga un labsirdīga sieviete, kādu jūs uz katra soļa neatradīsit. Man gan bērnu nav bijis, bet viņai to divpadsmit, un visi veseli un labi bērni. Mērijas jaunkundze no tiem nekā ļauna nemācīsies. Es pati pieņemtu Zaņas padomu par bērnu audzināšanu. Viņai — kā to saka — gaišs prāts, — ja jūs, kungs, mani varat saprast.»

«Es saprotu,» atbildēja Krēvcna kungs. «Aizvediet tagad Mērijas jaunkundzi un atsūtiet man Pičeru.»

Medloka kundze pavadīja Mēriju līdz viņas istabai un pazuda. Mērija ieskrēja savā istabā, kur Marta jau viņu gaidīja.

«Man drīkst būt pašai savs dārziņš! Mērija kliedza. «Un tur, kur es pati to vēlos! Nekādas audzinātājas man nebūs! Tava mamma mani nāks apciemot, un es drīkstu iet pie jums! Viņš saka, ka tāds mazs meitēns kā es nekā ļauna nevarot darīt; un es varot darīt, ko gribu!»

«Ai!» teica Marta priecīgi. «Tas bija jauki no viņa — vai nē?»

«Marta,» Mērija svinīgi teica, «viņš, tiešām, jauks cilvēks, tikai viņa seja izskatās nelaimīga, un piere gluži sakrunkāju-

sies.»

Mērija izskrēja, cik ātri varēdama, pie Dikona, bet, kad viņa ielīda dārzā caur ēfejām apklātiem vārtiem, Dikona vairs tur neatrada. Darba rīki bija salikti zem kāda koka. Mērija pieskrēja pie koka, skatījās visapkārt, bet Dikona nekur neredzēja. Viņš bija aizgājis, un noslēpumainais dārzs palicis atkal tukšs — tikai sarkankrūtītis atlaidās un nosēdās rožu krūmā, un skatījās uz Mēriju.

«Viņš aizgāja,» Mērija sāpīgi teica, «vai tas tiešām bija tikai kāds meža gars!?»

Viņa ieraudzīja kaut ko baltu rožu krūmā karājoties. Tas bija uz rožu ērkšķa uzdurts papīrs. Mērija tūliņ saprata, ka to bija darījis Dikons. Papīrs bija apdrukāts burtiem, un kaut kas tur bija uzzīmēts. No sākuma viņa nesaprata, ko tas nozīmēja, bet tad, apskatījusi, uzlūkoja to par ligzdiņu ar putnu. Zem tā varēja salasīt:

«Es atkal nākšu.»

XIII «Esmu Kolīns»

MĒrija paņēma zīmējumu līdz uz māju un radīja to Martai.

«Es gan nebiju domājusi, ka Dikons tik labi prot zīmēt,» Marta lepni noteica. «Tas jau putniņš ligzdiņā.»

Mērija saprata, ko Dikons ar šo zīmējumu gribēja atgādināt -— ka viņš turēs uzticēto noslēpumu. Dārzs bija Mērijas ligzdiņa, un viņa pati bija putniņš. Ak, kā viņai šis jocīgais vienkāršais puisēns patika!

Domājot par nākošo rītu un par Dikonu, Mērija iemiga.

Naktī viņu uzmodināja lietus, kura smagie pilieni sitās pret logu rūtīm. Gāza kā no spaiņiem, un ap vecās mājas mūriem un skursteņiem plosījās stiprs vējš. Uzmodusies Mērija uzcēlās gultā sēdus un jutās neomulīga un nelaimīga.

«Tas nepanesamais lietus! Viņš līst tāpēc, ka zina, ka es viņa negribu,» tā dusmīgi teica un sviedās atpakaļ spilvenos, ierokot tanīs seju. Viņa neraudāja, bet gulēja klusi, ar nemiera pilnu sirdi, klausoties lietus šļakstoņā un vēja gaudoņā. Viņa nevarēja vairs iemigt: negaisa skumjās gaudas modināja viņas dvēselē tikpat skumjas domas. Kā vējš plosījās un kā lietus piles drāzās pret logiem!

«Izklausās, it kā cilvēks, kas nomaldījies viršu klajā, sauktu pēc palīga,» viņa nodomāja.

Tā Mērija vaļējām acīm gandrīz stundu mētājās gulta no vieniem sāniem uz otriem, kamēr piepeši atkal uzcēlās sēdus un klausījās.

«Bet tas vairs nav vējš,» viņa čukstēja, «tas ir tas pats kliedziens, ko dzirdēju agrāk.»

Kādu brītiņu viņa klausījās, kamēr nolēma izdibināt, no kurienes šīs raudas nāk, kas bija vēl mīklainākas nekā noslēpumainais dārzs un ieraktā atslēga. Viņa izlēca no gultas.

«Iešu izzināt, kas tas ir,» viņa teica. «Visi apkārt guļ un gar Medloka kundzi man nav nekādas daļas.

Mērija paņēma no naktsgaldiņa sveci un klusi izgāja no istabas. Koridors bija garš un tumšs, bet Mērija bija par daudz uztraukta, lai to ievērotu. Viņa tagad gribēja uzmeklēt tepiķu aizklātās durvis, pa kurām viņa toreiz, kad bija apmaldījusies, redzēja Medloka kundzi nākam. Pie šim durvīm viņa toreiz visskaidrāki un vistuvāki bija dzirdējusi kliedzienu. Mērija gāja tālāk uz priekšu pa vāji apgaismotu koridoru. Viņas sirds tā pukstēja, ka pati varēja to dzirdēt. Arvien vēl atskanēja raudas un kliedzieni. Uz brīdi tie, likās, apklusa, bet tad atkal atkārtojās vēl stiprāki.

Beidzot Mērija atrada durvis, ko bija meklējusi, klusītiņām tās atvēra un iegāja mazā blakus koridorā, kur tagad pavisam skaidri dzirdēja raudāšanu. Pa kādu durvju apakšu spīdēja gaisma. Mērija piegāja, atvēra durvis un nokļuva lielā istabā ar skaistām veclaiku mēbelēm. Kamīnā kvēloja uguntiņa, un maza naktslampiņa dega pie gultas, kur gulēja vārgs, saīdzis puisēns, kas skaļi raudāja.

Mērija nezināja, vai viņa tiešām visu to redz, vai vēl iemigusi sapņo.

Zēnam bija vāja, smalka seja — gluži dzeltena, un ļoti lielas acis. Biezie cirtainie mati apklāja pieri, tā ka ģīmītis izskatījās vēl mazāks. Bērns, likās, bija slims, bet raudāja gan vairāk no dusmām un noguruma nekā no sāpēm.

Mērija, elpu aizturēdama, stāvēja sveci rokā pie durvīm. Tad lēni līda uz priekšu, un, kad tuvojās zēnam, sveces gaisma saistīja tā uzmanību; viņš pagrieza galvu uz Mērijas pusi un raudzījās meitenē lielām, pelēkām acīm.

«Kas tu tāds esi?» viņš bailīgi čukstēja. «Vai tu esi spoks?»

«Neesmu vis,» Mērija arī tādā pašā balsī atbildēja. «Vai tu esi spoks?»

Zēns nenolaida savas savādās, akmeņpelēkās acis no Mērijas.

Pēc īsa brītiņa viņš teica: «Nē. Esmu Kolīns.»

«Kas ir Kolīns?» Mērija mazliet uzbudināta jautāja.

«Es esmu Kolīns Krēvens. Kas tu esi?»

«Es esmu Mērija Lenoks. Krēvena kungs ir mans krusttēvs.»

«Tas ir mans tēvs,» teica zēns.

«Tavs tēvs!?» smagi elsodama, lielā izbrīnā atkārtoja Mērija. «Man neviens nav teicis, ka viņam ir dēls! Kamdēļ viņi man to neteica?»

«Nāc šurp,» zēns teica, arvien vēl bailīgi raugoties meitenē.

Mērija piegāja gluži tuvu gultai. Zēns izstiepa rociņu un aptaustīja viņu.

«Vai tu tiešām esi dzīva? Es bieži redzu tik dzīvus sapņus, ka nevaru tos atšķirt no īstenības. Vai tu arī neesi tāds sapnis?»

Mērija, iznākot no savas istabas, bija uzmetusi uz pleciem vilnainus rīta svārkus un tagad iedeva zēnam rokā vienu stūri no tiem, sacīdama:

«Tausti, cik šī drēbe mīksta un silta. Es tev mazliet iekniebšu, tad tu redzēsi, ka esmu dzīva. Vēl dažas minūtes atpakaļ cs domāju, ka arī tu esi sapnis.»

«No kurienes tu nāc?» zēns taujāja.

«No savas istabas. Vējš tā kauca, ka nevarēju iemigt, un, dzirdot kādu raudam, gribēju izzināt, kas tas tāds varētu būt. Kāpēc tu raudāji?»

«Tāpēc, ka nevarēju iemigt un galva sāpēja. Atkārto, kā tevi sauc.»

«Mērija Lenoks. Vai tev nekā nestāstīja, ka es atbraukšu šurp dzīvot?»

«Nē. Viņi to neiedrošinājās.»

«Kāpēc?»

«Tāpēc, ka es būtu baidījies, ka tu gribēsi mani redzēt. Es negribu, ka mani redz un ka par mani runā.»

«Kamdēļ?» Mērija atkal jautāja, ar katru brīdi vairāk brīnīdamās.

«Tamdēļ, ka pastāvīgi esmu slims un guļu gultā. Mans tēvs arī negrib, kad par mani runā. Ari dienestniekiem tas aizliegts. Ja paliktu dzīvs, es būtu kuprains, bet es nedzīvošu. Mans tēvs nemaz nevar iedomāties, ka es arī būšu kuprains.»

«Ak, kas šī par savādu māju!» teica Mērija. «Viss te tik nolēpumains. Istabas noslēgtas — dārzi aizslēgti — un tu! Vai tu arī esi ieslodzīts?»

«Nē, es tikai pats neeju no šīs istabas ārā, tamdēļ ka man bail, ka tas mani nogurdinās.»

«Vai tavs tēvs arī nāk "kādreiz tevi aplūkot?» Mērija ievaicājās.

«Kādreiz gan. Pa lielākai daļai, kad es guļu. Viņš negrib mani redzēt.»

«Kamdēļ?» Mērija nevarēja atturēties nejautājusi.

It kā dusmas pārskrēja pār zēna seju.

«Mamma nomira, kad es piedzimu, un es viņam atgādinu visu viņa lielo nelaimi. Viņš domā, ka es nekā nezinu, bet es dzirdēju, ko še ap mani runā. Zinu, ka viņš mani nevar ieredzēt.»

«Viņš neieredz arī dārza, tāpēc ka viņa mirusi,» vairāk pie sevis noteica Mērija.

«Kas par dārzu?»

«Ak! Kāds,— kāds dārzs, ko viņa mīlēja,» stostījās Mērija. «Vai tu vienmēr esi šeit dzīvojis?»

«Gandrīz vienmēr. Kādreiz mani aizveda uz jūrmalu, bet es tur negribēju palikt, tāpēc, ka visi uz mani skatījās. Es tad valkāju dzelzs korseti, lai mugura nesaliktu. Tad atbrauca no Londonas slavens ārsts, apskatīja mani un teica, lai visu noņemot un mani iznesot svaigā gaisā. Es svaiga gaisa neciešu un negribu iet ārā.»

«Es ari no sākuma, kad biju atbraukusi, negribēju iet ārā,» stostījās Mērija. «Bet ko tu tā uz mani skaties?»

«Es domāju par sapņiem, kas kādreiz var būt tik dzīvi,» viņš saīdzis teica. «Kādreiz, kad atveru acis, es neticu, ka esmu nomodā.»

«Mēs abi esam nomodā,» sacīja Mērija un pārlaida skatu pār vāji apgaismoto istabu ar augstiem griestiem un pustumšiem kaktiem. «Mēs esam kā sapnī... Ir taisni pusnakts, un visa māja, izņemot mūs, guļ. Mēs esam pavisam nomodā.»

«Es negribu, ka tas būtu sapnis,» zēns nemierīgi teica.

«Bet ja tu negribi, ka citi tevi redz, kā tu man teici, tad jau arī man būs jāiet prom.»

Viņš arvien vēl turēja rokās viņas svārku stūri un, velkot to sev klāt, teica:

«Nē, ja tu aiziesi, tad es domāšu, ka viss ir bijis sapnis. Tamdēļ atsēsties uz šī soliņa un parunāsimies. Es gribu par tevi kaut ko zināt.»

Mērija nolika sveci uz naktsgaldiņa un apsēdās mīkstā sēdeklī, priecīga, ka nebija jāaiziet: viņai patika kavēties

tālā noslēpumainā istabā, sarunājoties ar šo savādo zēnu.

«Ko lai tev stāstu?» vaicāja Mērija.

Viņš gribēja zināt, cik ilgi viņa jau atrodoties muižā; kurā koridorā atrodoties viņas istaba; kā viņa pavadot laiku; vai viņa tāpat kā viņš ienīstot viršu klaju; kur viņa dzīvojusi, iekams atbraukusi Anglijā? Mērija atbildēja uz visiem jautājumiem un stāstīja vēl par daudz citām lietām. Zēns atgūlās spilvenos un klausījās. Viņš Mērijai lika stāstīt par Indiju un ceļojumu pār okeānu. No sarunas ar zēnu Mērija saprata, ka tas pastāvīgās slimošanas dēļ nevarēja mācīties kā citi bērni. Mazu to aukle mācīja lasīt, un cik nu tagad prata, tik lasīja lielas bērnu pasaku grāmatas ar skaistām bildēm. Tēvs viņam dāvināja brīnišķīgas mantas, bet puisēns, likās, nekad un he par ko nepriecājās; visu, ko vēlējas, viņš dabūja, un nekad tam nebija jādara tas, ko negribēja.

«Visiem jādara, kā es gribu,» puisēns vienaldzīgi noteica, «kad es dusmojos, tad palieku slims; visi tad domā, ka es miršu.»

Viņš to izrunāja vienaldzīgi, it kā jau butu pie tadam domām pieradis. Tad atkal iejautājās:

«Cik tev gadu?»

«Man desmit, un tev arī desmit.»

«Kā tu to zini?» viņš bija pārsteigts.

«Kad tu piedzimi, tad aizslēdza dārzu un atslēgu apraka. Un tas bija priekš desmit gadiem.»

Kolīns drusku pacēlās un, atspiedies uz elkoņiem, skatījās Mērijā.

«Kādu dārzu aizslēdza? Kas to darīja? Kur ieraka atslēgu?» viņš ziņkārīgi jautāja.

«Tas ir tas dārzs, ko Krēvena kungs tā ienīst,» nemierīgi atbildēja Mērija. «Viņš vārtus aizslēdza, un neviens nezina, kur viņš ieraka atslēgu.»

«Kāds tad tas dārzs izskatījās?» Kolīns uztraukts jautāja.

«Nevienam tur jau desmit gadu nav atļauts ieiet,» apdomīgi teica Mērija.

Bet zēns nemaz neievēroja, ko tā sacīja, jo bija līdzīgs viņai pašai. Noslēpumainais dārzs saistīja viņa domas tikpat cieši kā agrāk Mēriju. Viņš jautāja vienā jautāšanā: Kur

dārzs atrodas? Vai viņa nebija meklējusi vārtus? Vai nekad nebija runājusi par dārzu ar dārznieku?

«Neviens par dārzu negrib lāgā runāt. Man šķiet, ka visiem tas aizliegts,» sacīja Mērija.

«Es viņiem pavēlētu runāt!»

«Vai tu to vari?» nedroši un bailīgi vaicāja Mērija. Ja viņš var pavēlēt cilvēkiem, kas zina, kas vēl var notikt!

«Es jau tev teicu, ka visiem jādara pēc mana prāta,» sacīja Kolīns. «Ja es paliktu dzīvs, šī vieta kādreiz piederētu man. To viņi visi zina un tamdēļ man klausa. Tātad es ari pavēlētu man visu izstāstīt par dārzu.»

Mērijai gan šis puika izlikās samaitāts. — Ka viņa arī kādreiz tāda bija, to viņa pati nezināja. — Viņš iedomājās, ka viņam pieder visa pasaule. Cik savāds viņš gan bija un cik aukstasinīgi runāja par miršanu!

«Vai tu domā, ka tu nedzīvosi?» Mērija jautāja pa daļai aiz ziņkārības, pa daļai, lai aizdzītu Koiīnam domas par dārzu.

«Es tā domāju,» viņš vienaldzīgi atteica. «Cik ilgi vien atceros, es vienmēr esmu dzirdējis ap sevi runājam, ka es miršot. No sākuma viņi domāja, ka esmu mazs un nekā nesaprotu; tagad viņi atkal domā, ka es nedzirdu, ko runā. Bet es visu dzirdu. Ārsts, kas mani ārstē, ir tēva brālēns. Viņš nav bagāts, un, kad cs nomiršu, tad pēc tēva_ nāves mantos visu šo īpašumu. Tamdēļ, man šķiet, viņam lāgā nepatiktu, ja es paliktu dzīvs.»

«Vai tu gribi dzīvot?»

«Nē,» viņš gurdeni teica. «Bet es arī negribu mirt. Kad cs jūtos slims, es par to domāju un tad sāku stipri raudāt.»

«Es tevi dzirdēju raudam trīs reizes,» sacīja Mērija, «bet es tikai nezināju, kas tur raud. Vai tad par to pašu tu raudāji?»

Viņa visu to runāja, lai tikai Kolīns aizmirstu dārzu.

«Ja, par to. Bet runāsim par kaut ko citu. Stāsti par dārzu. Vai tu negribi to redzēt?»

«Gribu gan,» Mērija klusi atbildēja.

«Un es arī gribu,» uzsāka atkal Kolīns. «Līdz šim, man tā liekas, es neko negribēju, bet šo dārzu es gan gribētu redzēt. Lai izrok atslēgu! Lai atslēdz vārtus! Es pavēlēšu mani turp aiznest krēslā. Tā es dabūšu ieelpot svaigu gaisu. Es pavēlēšu attaisīt vārtus.»

Pie tam viņa savādās acis staroja uzbudinājumā kā zvaigznes un izskatījās neparasti lielas.

«Viņiem man jāklausa,» tas atkal uzsāka, «es teikšu, lai mani ienes dārzā, un arī tev atļaušu tur nākt.»

Mērija bija izmisumā. Nu viss ir samaitāts — viss! Dikons vairs nekad neatnāks, un viņa vairs nekad nejutīsies kā putniņš savā labi paslēptā ligzdiņā.

«Ak, nedari, jel nedari to,» viņa vaimanāja. Zēns uz viņu skatījās kā uz kādu sajukušu.

«Kamdēļ?» viņš izsaucās. «Tu teici, ka gribi redzēt dārzu.»

«Jā, es gribu,» viņa tikko neraudāja. «Bet ja tu liksi atvērt vārtus un aiznest tevi turp, tad tas vairs nebūs noslēpumainais dārzs.»

«Noslēpumainais — ko tas nozīmē? saki man!»

Mērija uztraukti ātri izgrūda saraustītus teikumus:

«Redzi — ja neviens nezina, bet tikai mēs paši — ja tur vārtiņi kaut kur zem ēfejām paslēpti, un mēs tos atrastu; un ja mēs kopā pa tiem ielīstu un tos aiz sevis aizslēgtu, tad neviens nezinātu, ka mēs esam dārzā, un mēs to sauktu par savu dārzu un iedomātos, ka esam putniņi un dārzs mūsu ligzdiņa — un ja mēs tur katru dienu rotaļāsimies, raksim un stādīsim puķes un padarīsim šo dārzu dzīvu...»

«Vai tad viņš nav dzīvs?» Kolīns viņu pārtrauca.

«Viņš nebūs dzīvs, ja par to negādās,» sacīja Mērija. «Sī-polstādi jau gan izturēs — bet rozes. . .»

Uzbudināts, kā Mērija pati, Kolīns to atkal pārtrauca, ātri runādams:

«Kas ir sīpolstādi?»

«Tie ir narcises, lilijas un sniegpulkstenīši. Tie tagad sāk zemē mosties un izbāž bālus zaļus asniņus — jo pavasaris nāk.»

«Vai tagad nāk pavasaris? Kāds viņš izskatās? Istabā dzīvojot, es par to nekā nezinu.»

«Kad saule spīd pēc lietus, un lietus līst, kad saule spīd. Kad zemē viss mostas — tas ir pavasaris,» stāstīja Mērija. «Ja dārzs būtu mūsu noslēpums, mēs tur varētu klusi novērot, kā viss dīgst un aug, un tad redzētu, cik daudz rožu ir palikušas dzīvas. Vai tas nebūtu jauki taisni tamdēļ vien, ka tas būtu mūsu noslēpums?»

Zēns atkrita spilvenos un gulēja mierīgi, savādu izteiksmi sejā.

«Ja tu liktu ienest sevi dārzā,» Mērija atkal uzsāka, «es varbūt — nē, es zinu, ka es atrastu ceļu, pa kuru var iekļūt iekšā. Un kad ārsts vēlētos, lai tu izietu ārā un tu pats arī to gribētu, tad varbūt — varbūt mēs atrastu kādu zēnu, kas tevi tavā krēslā stumtu, un mēs nepamanīti iekļūtu dārzā, kas vienmēr paliktu noslēpumains.»

«Man — tas — patiktos,» Kolīns lēni noteica, un viņa acis raudzījās kā uz tālu sapni.

Mērija, jau mazliet apmierinājusies, sāka justies drošāka, jo pamanīja, ka doma par noslēpumaino dārzu Kolīnam patika; un ja viņa vēl tālāk par to stāstītu, tā kā viņš jau sāktu garā redzēt dārzu, kā viņa pati to bija redzējusi, tad, viņa zināja, Kolīns to sāktu mīlēt un nepanestu domas, ka sveši cilvēki tur varētu iet un darīt, kas patīk.

«Es tev teikšu, kāds, pēc manām domām, izskatītos dārzs, ja mēs viņā iekļūtu,» Mērija teica. «Viņš tik ilgi bijis noslēgts, tā ka viss varbūt tur ir aizaudzis.»

Kolīns mierīgi gulēja un klausījās. Mērija stāstīja par rozēm, kas varbūt stiepās no viena koka uz otru; par putniņiem, kas varbūt tur savas ligzdiņas taisījuši, tamdēļ ka tur ir droši; par sarkankrūtīti un Benu Vederstafu un vēl par daudz citu. Kolīnam tik ļoti patika klausīties par sarkankrūtīti, tā ka jauks smaids pārlaidās pār viņa seju un viņš izskatījās tik glīts, ka Mērija brīnījās, jo viņa to bija turējusi par vēl nesmukāku nekā viņa pati bija.

«Es nemaz nezināju, ka tādi putni ir kā šis sarkankrūtītis,» sacīja Kolīns. «Bet kur es lai visu to redzu, kad dzīvoju istabā. Cik daudz tu zini. Man tāda sajūta, it kā tu jau būtu bijusi dārzā un visu redzējusi.»

Mērija nezināja ko teikt. Viņa kādu brītiņu klusēja, bet tad piepeši iejautājās:

«Ko Medloka kundze darītu, ja dabūtu zināt, ka esmu šeit bijusi?»

«Es viņai teiktu, ka mana vēlēšanās ir tevi redzēt šeit katru dienu. Esmu ļoti priecīgs, ka tu esi atnākusi,» sacīja zēns.

«Es arī,» atbildēja Mērija. «Es nākšu, cik bieži vien būs iespējams, bet -—» viņa te stostījās, «— man katru dienu būs jāmeklē pēc dārza vārtiņiem.»

«Jā, to tu dari, un pēc tam man visu izstāsti,» sacīja Kolīns.

Kādu brītiņu padomājis, viņš atkal uzsāka:

«Vai zini ko? Es nevienam neteikšu, ka tu esi bijusi šeit, kamēr viņi paši to kādreiz redzēs. Kad tu nāksi, savu kopēju izsūtīšu no istabas un teikšu, ka gribu palikt viens pats. Vai tu pazīsti Martu?»

«Es viņu pazīstu ļoti labi, viņa apkopj manas istabas.»

Kolīns ar galvu pamāja uz koridora pusi.

«Tur blakus istabā viņa guļ. Mana kopēja vakar aizgāja ciemā pie savas māsas, un tās prombūtnē Marta izpilda viņas darbus. Es caur Martu ziņošu, kad tu varēsi nākt.»

Mērija tagad sāka saprast, kāpēc Marta tā uztraucās, kad viņa to iztaujāja par raudāšanu.

«Vai Marta zināja, ka tu esi šinī mājā?»

«Jā, viņa bieži atnāk, kad mana kopēja aiziet.»

«Nu, es esmu diezgan ilgi šeit bijusi, tagad man jāiet,» sacīja Mērija. «Tu izskaties noguris.»

«Es vēlētos iemigt, kamēr tu vēl esi šeit,» Kolīns nedroši teica.

«Aizver acis,» sacīja Mērija un piesēdās viņam tuvāk. «Es glaudīšu tavu roku un klusu kaut ko dziedāšu kā mana Aja Indijā.»

«Varbūt man tas patiks,» viņš jau gluži miegains teica.

«Mērijai palika puisēna žēl, un, lai tas drīzāki iemigtu, viņa sāka glaudīt viņa roku, dziedot kādu dziesmiņu indiešu valodā.

«Cik tas jauki! Kā man patīk!» pusmiegā noteica Kolīns.

Mērija vienmēr vēl sēdēja un dziedāja, un, kad beidzot paskatījās uz viņa melni skropstainām acīm, tad redzēja, ka viņš cieši gulēja. — Mērija klusi piecēlās, paņēma sveci un bez trokšņa izslīdēja no istabas.

XIV Jaunais radža

Kad atkal ausa rīts, viršu klajs bija paslēpies migla, un lietus gāza joprojām. Par iziešanu ārā nebija ko domāt. Mērija sēdēja viena pati istabā, jo Marta bija visu rītu aizņemta, un Mērijai neiznāca ar to parunāties. Tamdēļ viņa lūdza Martu atnākt pēcpusdienā. Kad tā atnāca ar savu rokdarbu, lai pie Mērijas pavadītu pēcpusdienas stundas, viņa ievaicājās:

«Nu, kas tev ir? Vai tu man gribi ko teikt?»

«Ja, gribu gan. Es galu galā tomēr izzināju, kas tā bija par raudāšanu.»

Martai izkrita no rokām darbs. Izbijusies, izplestām acīm, viņa raudzījās Mērijā.

«Tu to nedarīji — nē!» viņa izsaucās.

«Es naktī atkal dzirdēju raudāšanu un gāju meklēt, kas tas ir. Tas bija Kolīns. Es viņu atradu.»

Marta no bailēm sarka un bālēja. «Ak, Mērij! Kamdēļ tu to darīji! Man tagad būs tik lielas nepatikšanas. Nekad un nekā es tev par viņu neesmu stāstījusi — bet tu tagad ieved mani tādā postā! Mani tagad atlaidīs no vietas, un ko tad mamma darīs!?»

«Tevi no vietas neatlaidīs,» sacīja Mērija. «Kolīns ļoti priecājās, ka es aizgāju. Mēs tik daudz runājām.»

«Ko tu saki! Vai tas var būt?» sauca Marta. «Tu nezini, cik viņš dusmīgs. Šis lielais puika raud kā mazs bērns un dusmās skaļi kliedz, lai mūs visus nobiedētu. Viņš labi zina, ka mēs tam esam savas dvēseles pārdevuši.»

«Viņš nemaz nebija dusmīgs,» sacīja Mērija «Es jautāju, vai man aiziet — bet viņš teica, lai paliekot. Tad es pievilku pie viņa gultas mazo sēdeklīti, apsēdos un sāku stāstīt par Indiju, par sarkankrūtīti un par dārziem. Kad viņš bija noguris, es viņu iedziedāju miegā.»

Martai no brīnumiem pietrūka elpas.

«Es tikko tev varu ticēt!» viņa izsaucās. «Man tāda sajūta, it kā tu būtu bijusi lauvu bedrē. Ja viņam būtu ienācis prātā, viņš iekristu lēkmē un saceltu visu māju kājās. Viņš svešus negrib redzēt. Es nezinu — ko darīt —» raudāja Marta. «Ja Medloka kundze tagad dabūs zināt, viņa domās, ka esmu nepaklausīga — tev visu izstāstījusi, un tagad mani aizdzīs.»

«Viņš nekā Medloka kundzei neatstāstīs. Tas būs mūsu noslēpums,» noteikti apgalvoja Mērija. «Viņš arī man teica, ka visiem jādara, ko viņš grib.»

«Ja — tas taisnība. Ak, šis nerātnais puika!» grūti nopūzdamās, Marta teica un noslaucīja priekšautā asaras.

«Ari Medloka kundzei tam jāklausa,» turpināja Mērija. Viņš grib, lai es viņu katru dienu apciemotu, un tev būs man jāsaka, kad viņš-mani sauks.»

«Man! Tad es vairs nevaru šeit palikt, to es zinu!» Marta izsaucās.

«Tu savas vietas nepazaudēsi, ja darīsi, ko viņš grib,» Mērija pastāvēja uz savu.

«Vai tu gribi man iestāstīt, ka viņš pret tevi izturējās mīļi?» Marta izplestām acīm iejautājās.

«Man šķiet, ka es viņam patīku.»

«Tad tu viņu esi apbūrusi!» Marta noteica, dziļi nopūzdamās.

«Vai tu runā par maģiju?» vaicāja Mērija. «Es par maģiju dzirdēju runājam Indijā, bet es no tā nekā nesaprotu.»

Tad Mērija pastāstīja Martai, kā viņa ar Kolīnu satikusies.

«Nu gan pasaulei gals!» brīnīdamās izsaucās Marta.

«Bet kas īsti viņam vainas?» Mērija gribēja zināt.

«Neviens to lāgā nezina,» atbildēja Marta. «No sākuma baidījās, ka viņam vājš mugurkauls, turēja viņu gultā un neatļāva viņam staigāt. Reiz viņu pat ielika korsetē, bet no tā viņš tā sabijās, ka pēc tam stipri saslima. Atbrauca kāds ievērojams ārsts, tas lika korseti noņemt, un ar šejienes ārstu tam izruica asa saruna, kur viņš izteicās, ka mēs palaiduši puikam savu vaļu, un ka tam tiek dots par daudz zāļu.»

«Man liekas, ka viņš ļoti samaitāts,» sacīja Mērija.

«Ļaunāka par viņu pasaulē nav,» atteica Marta. «Negribu teikt, ka viņš nav slims: divas, trīs reizes viņš bija tā saaukstējies, ka mēs domājām, ka nu ir beigas; reiz viņam atkal uznāca reimatisma karsonis, un tad atkal gulēja ar tifu. Toreiz gan Medloka kundzei iedzina bailes! Zēns bija bez samaņas, un Medloka kundze, runājoties ar kopēju, domāja, ka viņš nekā nedzird, un saka: ,Šoreiz nu viņš droši nomirs -labāki tas arī būtu viņam pašam un visiem citiem.’ Bet kā paskatījās uz zēnu — tas gulēja lielam izplestām acīm un raudzījās viņā ar skaidru un prātīgu skatu. Medloka kundze nesaprata, kas nu notiks, bet zēns, acis no viņas nenolaižot, teica: ,Dodiet man drusku padzerties un nepļāpājiet vairāk.’»

«Vai tu arī domā, ka viņš mirs?» atkal jautāja Mērija.

«Mamma saka, ka bērns bez svaiga gaisa, kas guļot mūžīgi gultā uz muguras, lasot grāmatas un rijot zāles, ilgi nevarot dzīvot. Viņš ļoti nevarīgs un negrib, ka viņu iznes ārā, pie tam tas ātri saaukstējas un tamdēļ neļauj sevi aiztikt.»

Mērija atsēdās un raudzījās ugunī.

«Nezinu, vai viņam tomēr nepaliktu labāk, ja viņš izietu kādā dārzā. Man gan palika labāk,» viņa sacīja.

«Vislielākā lēkme viņam uznāca taisni tad, kad to iznesa ārā pie strūklakas, kur rozes zied. Viņš kaut kur bija izlasījis, ka var saaukstēties un dabūt slimību, ko sauc «roze». — Tūliņ tas sāka šķaudīties un iedomājās, ka esot slims. Kā par nelaimi, viņam gāja garām kāds dārza strādnieks un uz viņu paskatījās. Nu viņš sāka kliegt, ka strādnieks tikai tāpēc skatījies, ka viņam esot kupris, un kliedza un raudāja visu nakti, kamēr viņu pārņēma karsonis.»

«Ja viņš uz mani paliktu dusmīgs, es pie viņa vairs neietu,» sacīja Mērija.

Drīz pēc tam atskanēja zvans, un Marta salika savu rokdarbu.

«Laikam kopēja grib atkal aiziet un mani atstāt ar Kolīnu. Ceru, ka viņš būs labā omā.»

Nepagāja pat desmit minūtes, kad Marta, gluži apjukusi, atgriezās atpakaļ.

«Es jau teicu, ka tu viņu esi apbūrusi. Viņš sēž uz sofaja ar bilžu grāmatu rokā. Kopējai viņš noteica līdz sešiem neierasties. Man atkal pieteica sēdēt blakus kopējas istabā. Tikko viņa bija izgājusi, viņš mani pasauca: ,Es gribu, lai atnāk Mērija Lenoks ar mani parunāties, un neaizmirsti, ka tu par to nevienam nedrīksti teikt! Ej, cik vien ātri vari.’»

Mērijai tas bija ļoti pa prātam. Tādas ilgas kā pēc Diko-na viņai nebija pēc Kolīna, bet tomēr viņa vēlējās ar to satikties.

Iegājusi Kolīna istabā, viņa tagad dienas gaismā vēroja, ka tā bija ļoti glīti iekārtota. Kamīnā dega uguntiņa visur bija skaisti priekškari un segas un pie sienām dārgas gleznas.

Arī Kolīns izskatījās gandrīz kā glezna. Viņš bija ietīts samta rīta apģērbā, un aiz muguras tam bija liels brokātā spilvens. Vaigos dega sārti plankumi.

«Nāc šurp,» viņš teica Mērijai, «es visu rītu par tevi domāju.»

«Es arī par tevi domāju,» sacīja Mērija. «Tu nezini, kā Marta sabijās, kad dzirdēja, ka es pie tevis esmu bijusi. Viņai bail, ka Medloka kundze viņu neaizdzen.»

Kolīns savilka pieri.

«Ej, pasauc Martu, viņa ir blakus istabā.»

Mērija gāja un ienāca atkal ar Martu, kas trīcēja kā apses lapa.

«Vai tev mani jāklausa, vai nē?» viņš pavēloši runāja.

«Man jāklausa, kungs,» Marta nosarkdama bailīgi atteica.

«Vai Medlokai arī jāklausa?»

«Katram jūs jāklausa, kungs.»

«Tā tad: ja es pavēlu atsaukt Mērijas jaunkundzi, kā Medloka tevi drīkst atlaist no vietas?»

«Lūdzu, neatļaujiet viņai to, kungs!» lūdzās Marta.

«Es viņu atlaidīšu, ja tā iedrošināsies kaut vārdu pretī runāt,» noteica Krēvena jaunskungs.

«Pateicos, kungs,» atbildēja Marta paklanoties. «Es izpildīšu savus pienākumus.»

«Es arī no tevis prasu tikai pienākumus,» vēl apzinīgāki pateica Kolīns. «Tavu lūgumu es ievērošu — tagad ej!»

Kad Marta durvis aizvēra, Kolīns paskatījās uz Mēriju, kas plaši izplestām acīm brīnījās par viņu.

«Ko tu tā skaties?» viņš vaicāja. «Par ko tu domāji?»

«Domāju par divām lietām.»

«Par kādām? Apsēdies un pastāsti.»

Mērija iesēdās, it kā noslīka lielā krēslā un sāka stāstīt:

«Reiz Indijā es redzēju zēnu: tas bija radža. Viņš bija apkrauts rubīniem, smaragdiem un dimantiem. Ar saviem kalpotājiem viņš runāja kā tu nupat ar Martu. Katram bija acumirklī jāpilda viss, ko viņš pavēlēja, un ja nē, tad tos nonāvēja —»

«Pagaidi — tūliņ tu varēsi stāstīt tālāk par radžām,» pārtrauca viņu Kolīns, «bet papriekš pasaki, kas bija otrs, par ko tu domāji.»

«Es domāju, cik liela starpība starp tevi un Dikonu.»

«Kas ir Dikons? Cik jocīgs vārds!»

«Tas ir Martas brālis. Viņam divpadsmit gadu,» skaidroja Mērija. «Tāda otra zēna pasaulē nav. Viņš prot valdzināt lapsas, vāveres un putnus, taisni tā kā iedzimtie Indijā valdzina čūskas. Viņš svilpo ar stabuli tik maigas meldijas, ka zvēri nāk klausīties.»

Kolīnam blakus uz galda bija bilžu grāmatas. Vienu no tām viņš paķēra, sacīdams:

«Šinī grāmatā ir uzzīmēts čūsku valdzinātājs, — nāc skaties.»

Tā bija skaista grāmata ar lieliskām illustrācijām. Rādīdams uz čūsku dīdītāju, Kolīns ar lielu interesi jautāja:

«Vai viņš tā prot?»

«Dikons spēlē un dzīvnieki klausās,» stāstīja Mērija, «Bet tas neesot nekas sevišķs, jo viņš dzīvojot viršu klajā, pazīstot visas viņu ierašas. Viņš saka, ka kādreiz pats jūtoties kā kāds dzīvnieciņš.»

Kolīns atzvēlās pret spilveniem un klausījās: acis palika arvien lielākas, un plankumi uz vaigiem sārtāki.

«Stāsti man vēl kaut ko par viņu.»

«Viņš visu zina par ligzdām un putnu olām, viņš arī zina, kur dzīvo lapsas, āpši un odzes. Bet viņš to tur noslēpumā, lai citi puikas neatrastu alas un neizbiedētu tos. Viņš pazīst visu, kas dzīvo un aug viršu klajā.»

«Vai viņš šo klaju mīl?» iejautājās atkal Kolīns. «Vai tad viņam tiešām šī lielā, kailā un garlaicīgā vieta patīk?»

«Ai, cik tā skaista!» pretojās Mērija. «Tur aug tūkstošiem skaistu augu, tur dzīvo tūkstošiem putnu un visādu radījumu. Visi viņi taisot ligzdiņas, rokot alas un čivinot, dziedot vai pīkstot. Katram esot savs prieks: vienam zemē, otram kokā, trcšam viršos. Tā ir Dikona pasaule.»

«Kā tu visu to zini?»

«Es, tiešām, tur nekad neesmu bijusi; reiz naktī es tur braucu cauri, bet tad man šis klajs izlikās šausmīgs. Papriekš man par viņu stāstīja Marta, tad Dikons, un, kad viņš stāsta, tad tā vien liekas, ka pati visu savām acīm redzi un savām ausīm dzirdi, it kā stāvētu šinī klajā, saules apspīdēta, liekas, ka sajūti saldo medus smaržu un redzi visapkārt laidelējamies bitītes un tauriņus.»

«Ja cilvēks ir slims, tad nekā neredz,» Kolīns nemierīgi noteica, pie kam, likās, it kā viņš tālumā dzirdētu jaunas jaukas skaņas un brīnījās, no kurienes tās nāk.

«Ja dzīvo istabā, tad, protams, nekā neredz,» sacīja Mērija.

«Uz viršu klaju es taču nu nevaru iet,» apvainots noteica Kolīns.

Mērija tūliņ neatbildēja, bet tad droši noteica:

«Bet kādreiz tu iesi!»

Kolīns iztrūkās.

«Aiziet līdz viršu klajam! Kā tad es to varu? Man taču jāmirst.»

Mērijai nepatika, ka viņš vienmēr runāja par miršanu: viņai likās, it kā viņš ar to lielītos.

Uz laiku iestājās klusums: katrs bija aizņemts savām domām.

«Man patīk tas slavenais ārsts no Londonas, kas lika tev noņemt dzelzs korseti,» uzsāka atkal Mērija. «Vai viņš arī teica, ka tu mirsi?»

«Nē.»

«Ko tad viņš teica?»

«Vispirms tas nesačukstējās, kā viņi visi šeit mēdz darīt. Varbūt viņš zināja, ka es to neciešu. Es dzirdēju, kā viņš skaidri teica: ,Zēns dzīvotu, ja pats to gribētu. Sagatavojiet taču viņam tādu garastāvokli.’ Man likās, ka viņš bija dusmīgs.»

«Vai tu zini, kas tev lādu labu garastāvokli varētu sagatavot? — Dikons! Viņš vienmēr runā tikai par dzīviem priekšmetiem un nekad nerunā par nedzīviem vai slimiem. Viņš pastāvīgi raugās debesīs, vērodams putnu laišanos — vai skatās uz zemi, kur redz kaut ko augot. Viņa apaļās zilās acis redz un uzņem visu, viņa mute prot tik jauka smaidīt, un viņa vaigi ir tik sarkani kā ķirši.»

Domās kavējoties pie zilām acīm un jaukā smaida, Mērija gluži pārvērtās. Viņa piesēdās Kolīnam tuvāk un sacīja:

«Nerunāsim par miršanu, man tas nepatīk. Runāsim par kaut ko dzīvu — par Dikonu... Un tad vēlāk paskatīsimies bildes.»

Runāt par Dikonu nozīmēja runāt par viršu klaju un mājeli ar četrpadsmit iedzīvotājiem, kas dzīvoja trūcīgos apstākļos; par bērniem, kas bija apaļi un resni, kas dzīvoja pa zāli līdzīgi kumeļiem; par Dikona māti — par lekšanas šņori — par sauli, kas apspīd visu klajumu, un par dīgstošiem, bāli zaļganiem asniņiem tumšajā maurā. Tas viss bija tik dzīvs — dzīvs ...

Mērija runāja daudz, Kolīns atbildēja un klausījās, kā vēl līdz šim nekad. Tad abi sāka smieties par neko, kā daždien bērni, kad tie jūtas laimīgi. Viņi smējās un trokšņoja kā divi veselīgi desmit gadu veci radījumi un ne tādi, it kā viens no tiem būtu nepiemīlīga meitene, otrs atkal slimīgs zēns, kas domāja tikai par miršanu.

Viņi abi tā priecājās, ka aizmirsa bildes un aizmirsa arī laiku. Tie skaļi smējās par Benu un viņa sarkankrūtīti, — pie kam Kolīns visu laiku sēdēja taisni un bija aizmirsis savu slimo muguru.

«Vai zini, par ko mēs nekad neesam domājuši?» Kolīnam piepeši iešāvās prātā. «Mēs esam brālēns un māsīca.»

Viņiem tas izlikās tik jocīgi, tamdēļ, ka sarunājoties un smejoties par daudz lietām, tiem tas nebija nācis prātā. Tagad nu viņi par to ņēmās smieties vairāk nekā jebkad, jo bija nākuši tādā garastāvoklī, kad var smieties par katru nieku — par visu. Piepeši atvērās durvis un ienāca Dr. Krēvens ar Medloka kundzi.

Ārsts izbijās un spēji atkāpās atpakaļ; atkāpdamies tas uzgrūdās virsū Medloka kundzei, kuru gandrīz nogāza gar zemi.

«Ojā, Dieviņ!» tā iekliedzās ieplestām acīm, kas no bailēm, likās, vēlās vai no pieres ārā.

«Kas tas ir?» teica D. Krēvens, zēnam tuvodamies. «Ko tas nozīmē?!»

Mērijai atkal ienāca prātā zēns — radža.

Kolīna atbildes rādīja, ka ārsta un Medloka kundzes satrūkšanās uz viņu neatstāj ne mazākā iespaida. Viņš tikai bija drusku satrūcies, kā bērni kādreiz satrūkstas no kaķa vai suņa, kas piepeši parādās istabā.

«Tā mana māsīca — Mērija Lenoks, es viņu lūdzu atnākt parunāties. Viņa man patīk un viņai jānāk šurp katrreiz, kad es viņu saukšu.»

Ārsts pārmetuma pilnu skatu uzmeta Medloka kundzei.

«Ak, kungs,» Medloka kundze elsoja, «es nezinu, kā tas varēja notikt! Te nav neviena kalpotāja, kas iedrošinātos pārkāpt pavēli.»

«Neviens viņai nekā nav teicis,» iemaisījās Kolīns. «Viņa dzirdēja mani raudam un atrada mani. Es par to esmu tik priecīgs! Neesi tik muļķe, Medlok!»

Mērija redzēja, ka Dr. Krēvenam viss tas nepatika, bet viņš nedrīkstēja pacientam runāt pretim. Nosēdies Kolīnam blakus, viņš tam taustīja pulsu.

«Man bail, ka tu esi par daudz uzbudinājies; tev, dēls, tas kaitē.»

«Es uzbudinātos tikai tad, ja Mērija nenāktu,» nepacietīgi sacīja Kolīns, pie kam viņa acis draudoši iemirdzējās. «Es jūtos labāk. Viņas klātbūtne mani padara veselu. Kopējai jāatnes tēja, lai varam kopā ieturēt maltīti.»

Dr. Krēvens nepalika ilgi. Kad ienāca kopēja, viņš ar to kādas minūtes sarunājās, bet tad arī Kolīnam pateica kādus brīdinošus vārdus: lai daudz nerunājot; lai neaizmirstot, ka viņš slims; lai neaizmirstot, ka viņš ļoti ātri nogurstot. Mērijai likās, ka tās visas, ko Kolīns nedrīkstēja aizmirst, bija nepatīkamas lietas.

Kolīns dusmīgs, savādām melni skropstainām acīm cieši raudzījās ārstā.

«Es gribu to aizmirst — un Mērija man palīdz visu aizmirst!»

Medloka kundze un Dr. Krēvens nemierīgi saskatījās, be( viņi nedrīkstēja Kolīnam nekā liegt.

«Viņš izskatās gandrīz vai labāks,» ierunājās Medloka kundze, bet apdomājusies aprāvās, — «bet šorīt, iekams viņa vēl nebija šeit bijusi, viņš izskatījās vēl labāki.»

«Mērija mani atrada jau vakar vakarā un palika pie manis, kamēr es iemigu. Un pēc tam jūtos daudz labāki, man pat radās ēstgriba — man arī tagad gribas ēst — pasaki to kopējai, Medloka!»

Dr. Krēvens neizskatījās vis laimīgs, kad izgāja no istabas. Apmulsis tas paraudzījās uz Mēriju, kas sēdēja lielā krēslā nepakustēdamās, klusa un nepievilcīga, tā ka ārsts nevarēja saprast, kā viņa varēja Kolīnam patikt. Zēns tiešām izskatījās jautrāks kā parasti — un, smagi nopūzdamies, viņš aizgāja.

Kopēja atnesa teju un nolika uz galda pie sofaja.

«Līdz šim man bija jāēd, kad es negribēju,» teica Kolīns. «Bet tagad man gribas ēst: tev arī jāēd man līdz. Sie veģi izskatās tik svaigi un garšīgi. — Stāsti man par radžām.»

XV Kolīnam jānāk dārzā

Pagaja vel viena lietaina nedeļa, kamēr noskaidrojas augstā zilā debess velve, un saule atkal sāka raidīt savus spožos, siltos starus uz zemi.

Visu šo laiku Mērija neredzēja noslēpumainā dārza un Dikona, bet šī nedēļa tai tomēr pagāja diezgan ātri, jo katru dienu vairākas stundas no vietas viņa pavadīja ar Kollnu, sarunājoties par radžām, par dārziem, par Dikonu un par mājiņu viršu klajā. Viņi kopā skatījās grāmatas un lasīja viens otram priekšā. Brīžiem Mērijai likās, ka Kolīns, priekā aizrāvies, nemaz pēc slima neizskatās, tikai viņa bālā seja un tas, ka viņš vienmēr sēdēja uz sofa, vēl to atgādināja. Par noslēpumaino dārzu Mērija runāja ļoti uzmanīgi. Viņa no Kolīna gribēja izzināt dažādas lietas tā, lai viņš to nepamanītu. Vispirms Mērija nezināja, vai Kolīnam var uzticēt noslēpumu. Tāds kā Dikons tas nebija — to viņa redzēja, bet ka dārzs tam patika, to viņa zināja; tamdēļ, varbūt, tam arī varētu uzticēties. Bet pilnīgi droša par to tomēr nevarēja būt! Tad Mērija vēl gribēja zināt, vai Kolīnu varētu paņemt līdz uz dārzu tā, ka citi to neredzētu, protams, ja pats vēlētos turēt dārzu noslēpumā. Slavenais ārsts sacīja, ka Kolīnam vajadzīgs svaigs gaiss, un arī Kolīns teica, ka viņš labprāt izietu tur, kur viņu neviens neredz. Ārā, satiekoties ar Dikonu un redzot sarkankrūtīti un puķes, viņš tik daudz nedomātu par miršanu. Ja viņai pašai bija tāds labums no gaisa ticis, kamdēļ tad arī Kolīnam tas nepalīdzēs! Bet viņš negrib, ka sveši uz viņu skatās — kā tad Dikons varēs nākt!?

«Kāpēc tevi tas kaitina, ka citi uz tevi skatās?» Mērija viņam iejautājās.

«Man tas nekad nav paticis, arī tad nē, kad es vēl biju gluži mazs. Reiz mani aizveda uz jūrmalu, kur es parasti gulēju savos vāģīšos. Katrs, kas gāja garām, izpleta acis un manī skatījās. Dāmas apstājās un sačukstējās ar manu kopēju. Es zināju, ka viņas runāja par mani, ka es nedzīvošu. Kādreiz dāmas glāstīja manus vaigus un teica «nabaga zēns». Kad kāda dāma vienreiz atkal to darīja, es briesmīgi iekliedzos un iekodu viņai rokā. Tā sabijās un aizskrēja.»

«Viņa laikam domāja, ka tu esi traks,» sacīja Mērija.

«Man vienalga, ko viņa domāja».

«Es brīnos, ka tu man nekodi un nekliedzi, kad es ienācu tavā istabā,» Mērija, klusi smiedamās, sacīja.

«Es domāju, ka lu esi sapnis vai spoks. Nevar taču kost sapnim vai spokam, un, ja es kliegtu, tad nedz spoks, nedz sapnis nesabītos.»

«Vai tev ļoti nepatiktu, ja tevī skatītos kāds zēns?» Mērija atkal taujāja.

Kolīns domīgu klusēja, bet tad lēni noteica: «Ir tikai viens puika, kam es to, varbūt, atļautu. Tas ir tas, kas zin, kur lapsas dzīvo — Dikons.»

«Es zinu, ka tev Dikons patiktu.»

«Jā, tāpat kā putniem un citiem dzīvniekiem. Viņš man patiktu tāpēc, ka prot dīdīt dzīvniekus, un es arī esmu tāds pus-dzīvnieciņš.»

Tad abi sāka smieties par puiku, kas kā dzīvnieks slēpās savā alā.

Pēc šīs sarunas Mērija nojauta, •— par Kolīnu nav ko šaubīties, ka viņš atklātu noslēpumu.

Pirmā rītā pēc lietus Mērija uzmodās ļoti agri. Saule lēja savu gaismu gar logu priekškariem slīpiem stariem uz grīdas — un tas izskatījās tik jautri un uzmudinoši, ka Mērija, no gultas izlēkusi, pieskrēja pie loga, pacēla priekškaru un atvēra logu: svaigs, smaržojošs gaiss plūda tai pretim.

Viršu klajs mirdzēja zilganā miglā, un visa pasaule, likās, bija skaistuma apburta. Gaiss bija maigi plūstošu skaņu pilns, it kā daudzie putniņi skaņotu savas balstiņas kādam lielam koncertam. Mērija izstiepa rociņu pa logu ārā saulītē.

«Cik silts! Tagad zaļie asniņi aug viena augšanā, un saknītes cīnās, lai tiktu no zemes ārā. Bet laikam taču vēl ļoti agri,» Mērija pie sevis domāja. «Mazie mākonīši tērpušies rožu krāsā; es vēl nekad tādas debess neesmu redzējusi. Vēl visi guļ — es pat nedzirdu zirgu puisi trokšņojot.»

Pēkšņi viņai ienāca prātā:

«Es nevaru gaidīt! Man jāiet uz dārzu!»

Viņa jau tagad prata apģērbties un šorīt to izdarīja piecās minūtēs. Pa mazām, šaurām sāņu durvtiņām, kuras viņa pati prata atbultēt, zeķēs viņa noskrēja lielajā uzgaidāmā zālē un tur uzvilka kurpes. Tad noņēma ķēdi, atbultēja un atslēdza lielās durvis un lēkšus vien izskrēja ārā. Nu viņa stāvēja zaļa zālē, saules apspīdēta, elpojot saldo gaisu un klausoties putnu dziedāšanā, kas atskanēja no katra koka un krūma. Tīrā priekā Mērija sasita rociņas un skatījās debesīs, kas spīdēja zilgani baltā un rožainā pērļu krāsā. Viss bija pildīts ar pavasara gaismu; un viņai pašai gribējās līdz ar visiem strazdiem un cīrulīšiem priecīgi trallināt un dziedāt. Tad pa celiņiem gar stādu žogiem viņa aizskrēja uz noslēpumaino dārzu.

«Nu jau izskatās savādāki, zāle kļuvusi zaļāka, un visur puķītes izbāž galviņas un raisa savus pumpurīšus. Droši vien pēcpusdienā arī Dikons būs klāt!»

Ilgstošais siltais lietus, tiešām, pie dīgstošiem asniem bija pastrādājis brīnumus, bet seši mēneši atpakaļ Mērija šīs mos-tošās pasaules brīnumus vēl nebūtu ievērojusi. Par to tagad tai negāja garām nekas nepamanīts.

Pie ēfeju apslēptiem vārtiem viņu izbiedēja savāds skaļš kliedziens, kas nāca no dārza mūra. Tā ieraudzīja uz mūra lielu, spīdošām spalvām, zilganmelnu putnu, kas gudri viņu vēroja. Mērija vēl nekad tik tuvu nebija redzējusi kraukli un palika mazliet nemierīga; bet putns drīz aizlaidās uz dārzu. Viņa atgrūda vārtus, lai redzētu, kur tas paliek. Krauklis sēdēja mazā ābelītē, zem kuras gulēja kāds sarkans kustonis ar kuplu asti; turpat Mērija ieraudzīja arī Dikona salīkušo muguru un rūsgano galvu; ceļos nometies zālē, tas čakli strādāja.

Mērija aiz prieka kā lidodama pieskrēja pie zēna.

«Dikon! — ai, Dikon! Kā tu tik agri varēji atnākt? Saule tikko kā uzlēkusi!»

Viņš pacēlās — smaidošs, nosarcis, saburzīts — un tik zilām acīm kā debess.

«Ё — es jau sen esmu augšā. Kā lai es guļu, kad ārā tik jauki! Viss darbojas, dūc, kašā, lien no olām, būvē ligzdiņas, smaržo — tā, ka neparko nevar gulēt — bet ātri jāskrien viss redzēt. — Kad saule lec, viršu klajs kļūst vai traks no prieka. Es šorīt saules lēktā taisni biju viršos — tad nu cs skrēju, kliedzu un dziedāju arī gandrīz kā traks. No turienes atskrēju šurp, jo zinu, ka dārzs gaida.»

Mērija salika rociņas uz krūtīm un elsoja tā, it kā pati būtu skrējusi.

«Ai, Dikon! man elpa aizraujas no laimes!»

Redzot Dikonu sarunājoties ar kādu svešu, mazais kupl-astainais dzīvnieks pacēlās no savas vietas un pienāca pie Dikona; arī krauklis, reiz noķērcies, nolaidās no zara uz Dikona pleca.

«Sis ir tas lapsēns,» Dikons teica, beržot mazam sarkanīgam kustonim galvu. «Viņu sauc «Kapteinis». Un šis te ir «Kvēpulītis» — tas man atlaidās līdz pār klaju kā ar suņiem rīdīts. Viņi abi sajūt to pašu prieku, ko es.»

No Mērijas šie kustoņi nebaidījās. Kad Dikons sāka staigāt, viens viņam sēdēja uz pleca, otrs čāpoja, cieši piespiedies, tam līdz.

«Paskaties!» sacīja Dikons. «Vai redzi, kā šie izbāzuši galviņas? Ē — un skaties šurp!»

Abi bērni nometās ceļos pie liela krokusu pudura, kam bija purpursarkani, oranža un zelta krāsas pumpuri. Mērija noliecās un tos skūpstīja.

Bērni skrēja no viena stūra uz otru, un atrada tik daudz par ko brīnīties, ka viņiem bija diezgan jāuzmanās, lai priekā skaļi neiekliegtos. Dikons rādija tūkstošiem jaunus, dīgstošus asniņus un plaukstošus pumpurus rožu zaros, ko agrāk

Mērija turēja par nokaltušiem. Viņi noliecās pie zemes un elpoja silto pavasara gaisu; tad sāka rakt un plūkt; tad atkal klusi smējās un līksmojās, kamēr beidzot Mērijai mati bija tikpat sajukuši kā Dikonam, un vaigi tai ari bija tikpat ma-goņsārti kā viņam.

Tad Mērija piepeši sacīja:

«Dikon, man tev kaut kas jāpastāsta.»

«Kas tad tas būs?»

«Nu .. . vai tu zini par Kolīnu?» viņa čukstēja.

Pārsteigts viņš uz to paskatījās.

«Ko tu par viņu zini?»

«Es viņu redzēju. Es visu šo nedēļu katru dienu ar viņu sarunājos. Viņam patīk, ka var ar mani būt kopā, tad viņš aizmirstot savu slimību un drūmās domas par miršanu.»

Pārsteigums nozuda no Dikona sejas, un atvieglots viņš uzelpoja.

«Es ļoti priecājos, ka tā ir izdevies. Es par to nedrīkstēju runāt, bet man netīkas kaut ko slēpt.»

«Tad tev arī nepatīk dārzu turēt noslēpumā?»

«Par to nekad nevienam nestāstīšu,» viņš uz to atbildēja. «Es pateicu tikai mammai tā: ,Mam! man ir viens noslēpums, par ko nedrīkstu runāt. Tas nav nekas ļauns, to tu zini. Nu -tas tikpat kā noslēpta putnu ligzdiņa’.»

Mērijai bija neizsakāms prieks dzirdēt viņu runājot par savu māti.

«Ko viņa teica?» tā jautāja.

Dikons labsirdīgi iesmējās.

«Tikai viņa vien tā varēja pateikt: Tev, puisīt, var būt tik daudz noslēpumu, cik vien tu gribi. Es tevi pazīstu jau divpadsmit gadu, un viņa man smiedamies uzdrāza pa galvu.»

«Kā tu par Kolīnu zināji?»

«Katrs, kas pazīst Krēvena kungu, zina, ka viņam mazs dēls, kas ir kroplis, un tamdēļ nevienam netiek rādīts. Ļaudis ļoti žēlo Krēvena kungu, ka viņa skaistā, mīļotā lēdija tik ātri aizgāja. Medloka kundze, ejot uz pilsētu, iegriežas mūsmājās un tad par visu ko ar mammu runā. Mēs arī atrodamies turpat, bet viņa zina, kā esam audzināti, ka uz mums var palaisties. Bet kā tu Kolīnu atradi?»

Mērija izstāstīja visu. Kad viņa runāja par Kolīna bālo seju un savādām melnām acīm, Dikons it kā pastiprinoši pamāja galvu un teica:

«Kolīnam mātes acis, bet stāsta, ka tās esot bijušas laipnas un it kā smaidošas. Krēvena kungam grūti panest slimā

dēla skatu, kas viņam atgādina pagātni. Viņš Kolīnam gart pērk, kas tik par naudu pērkams, lai tam būtu ērti un labi, bet tomēr viņš to lāgā negrib redzēt. Viņam bail, ka dēls neizaug ar kupri.»

«Kolīns pats arī no tā baidās, ka negrib pat sēdēt. Ja viņš pamanītu, ka sāk mesties kupris, tad kliegtu līdz nāvei.»

«Viņam gan tur nevajadzētu gulēt un domāt par tādām lietām,» sacīja Dikons. «Tā jau nekad nevar palikt vesels.»

Kamēr bērni tā sarunājās, lapsa, piespiedusies Dikonam, gulēja zālē un pa laikam skatījās zēnam acīs, it kā lūgdamās kāda glāsta. Dikons, noliecies un mīlīgi tai berzējot kaklu, kļuva domīgs, tad uzreiz pacēla galvu un pārlaida skatu par dārzu.

«Kad mēs te bijām pirmo reizi, tad viss bija pelēks. Bet paskaties, kā viss ir mainījies.»

«Kā nē!» iesaucās Mērija, «pat pelēkais mūris izskatās savādāks: liekas, pār viņu slīd zaļā migla kā zaļš plīvurs.»

«Jā, un ar katru dienu viss kļūst zaļāks, kamēr vairs pelēkus zariņus nemaz neredzēs. Vai tu, Mērij, vari uzminēt, par ko es domāju?»

«Zinu, ka tam jābūt kam jaukam; vai tu nedomā par Ko-līnu?»

«Jā! Būtu viņš šeit, tad par kupri vairs nedomātu. Viņš plauktu kopā ar rožu pumpuriem. Nez’ vai mēs viņu kādreiz varētu piedabūt atnākt mums līdz uz dārzu? Viņš šeit zem kokiem varētu gulēt savā braucamā krēslā.»

«Visu laiku es arī to pašu domāju. Bet vai viņš prot turēt noslēpumus, un vai mēs viņu varētu atnest šurp, ka to neviens neredz? Ārsts teica, ka tam jādzīvo svaigā gaisā, un, ja tikai viņš pats to gribētu, neviens viņam to nevarētu liegt.»

Dikons nogrima domās, visu laiku berzējot Kapteiņa muguru.

«Tas viņam nāktu par labu: viņš aizmirstu visas drūmās domas, būtu kopā ar mums nomodā par dārzu un vērotu, kā pavasaris nāk. Tas būtu daudz derīgāk par ārstu zālēm.»

«Līdz šim Kolīns gan nekur negribēja iet. Viņš man stāstīja, ka ienīstot kā dārzus, tā dārzniekus un visus svešus cilvēkus. Bet šis dārzs viņam sāka patikt, tāpēc ka tas saistīts ar noslēpumu. Daudz es viņam par dārzu nedrīkstēju teikt, bet tomēr, man šķiet, viņš to labprāt redzētu.»

«Droši vien! Mēs viņu dabūsim šurp — es stumšu viņa krēslu!» Un bērni priecājās, ka redzēs slimo Kolīnu savā vidū noslēpumainā dārzā.

XVI Kolina un Mērijas strīds

Abiem berniem tanī rīta bija tik daudz darba darza, ka Mērija diezgan vēlu atgriezās mājā brokastīs. Nemaz vairs nedomājot par Kolīnu, viņa pēc maltītes atkal steidzās atpakaļ uz dārzu.

«Saki Kolīnam, ka es vēl nevaru nākt, esmu ļoti aizņemta dārzā.»

Marta no šiem vārdiem ļoti satrūkās.

«Vai, Mērij, viņš var palikt dusmīgs, ja es viņam to teikšu.»

Bet Mērijai tas bija gluži vienalga; viņai ne prātā nenāca atstāt savu nodomu un darīt to, kas patika Kolīnam.

«Es nevaru palikt, Dikons mani gaida,» — un viņa aizskrēja.

Sī pēcpusdiena bija vēl daudz jaukāka un ražīgāka par rīta cēlienu. Dārzs gandrīz jau bija izravēts un lielākā daļa rožu, kā arī krūmi, bija apgriezti un zeme uzrakta. Dikonam bija no mājas līdzi lāpsta, un Mērija strādāja ar saviem rīkiem, kā Dikons viņu mācīja.

«Drīz ābeles un ķirši ziedēs,» teica pašā darbā Dikons. «Un tur pie mūriem ziedēs plūmes un firziķi, un mauriņš pārvērtīsies puķu tepiķī.»

Visu laiku lapsēns un krauklis turpat jautri ņēmās apkārt; sarkankrūtītis atkal ar saviem draugiem šaudījās zibeņ-ātrumā no koka uz koku. Pa reizei krauklis sasita melnos spārnus un pacēlās augsti pār koku galotnēm, katrreiz pēc tam atkal nolaizdamies Dikona tuvumā, ķērkdams, it kā stāstīdams zēnam savus piedzīvojumus gaisā. Dikons vienmēr kaut ko putnam atbildēja un, kad vienreiz to aizmirsa, tad krauklis nolaidās viņam uz pleca un ar lielo knābi saņēma tam pie auss.

Mērija strādāja, pielikdama visus spēkus, un jutās garā pacilāta.

Norietošā saule jau raidīja beidzamos zeltainos starus pār kokiem, kad bērni šķīrās no dārza.

«Rīt būs labs laiks, es agri atnākšu dārzā,» sacīja Dikons.

«Es arī,» noteica Mērija un aizskrēja uz māju, cik vien kājas nesa. Viņai rūpēja Kolīnam steidzami pastāstīt par

lapsēnu un kraukli, un par pavasari. Viņa zināja, ka viss tas viņam patiks.

Atverot durvis uz savu istabu, Mērija redzēja Martu stāvot un gaidot baiļu pilnu seju. Tas Mēriju nepatīkami pārsteidza.

«Kas tev kait?» viņa vaicāja. «Ko teica Kolīns par to, ka nevarēju pie viņa aiziet?»

«Ak, būtu jel tu labāk nākusi,» Marta teica. «Viņš gandrīz jau atkal sāka trakot, un mēs visu pēcpusdienu pielikām daudz pūļu, lai to apmierinātu. Visu laiku viņš tikai gribēja skatīties pulkstenī.»

Mērija saknieba lūpas: tai nepatika, kā Kolīns apgājās ar cilvēkiem, kas viņam kalpoja.

Kad viņa iegāja istabā, Kolīns gulēja uz muguras gultā un pat galvu nepagrieza uz viņas pusi.

Та jau bija ļauna zīme.

Mērija, kas atkal bija pārvērtusies stīvā, augstprātīgā meitenē, piegāja tam tuvāk.

«Kamdēļ tu esi gultā?»

«Es uzcēlos šorīt un tevi gaidīju,» viņš atteica, pat nepaskatīdamies uz Mēriju. «Pēc pusdienas es sevi liku aiznest atpakaļ gultā — man sāpēja galva un mugura, un es jutos noguris. Kamdēļ tu neatnāci?»

«Es strādāju dārzā ar Dikonu.»

Kolīns, kas vēl vienmēr neskatījās uz Mērijas, savilka pieri.

«Es pavisam aizliegšu šim puikam šurp nākt, ja tu ar to aiziesi un nenāksi pie manis.»

Mērija uz to neatbildēja ar rājienu vai kliedzieniem, tikai drūmi un ietiepīgi viņa noteica:

«Ja tu no šejienes aizsūtīsi Dikonu, tad es ne mūžam vairs šās istabas sliekšņa nepārkāpšu.»

«Ja es gribēšu, tev tomēr būs jānāk!»

«Es nenākšu!»

«Tad es tev to pavēlēšu! Tevi atvilks šurp ar varu!»

«Lai — radža!» Mērija nevaldāmās dusmās kliedza. «Lai mani arī šurp ievelk - runāt ar tevi man neviens nevar pavēlēt! Sakostiem zobiem es sēdēšu un nekā tev nestāstīšu, es pat neskatīšos tev virsū — skatīšos grīdā!»

Kas gan bija tādus bērnus redzējis! Ieplestām acīm viņi skatījās viens otrā. Būtu tie vienkārši ielas puikas, viņi viens otru piekautu; bet šie divi cīnījās savādāk.

«Tu esi patmīlīgs skuķis,» kliedza Kolīns.

«Un tu!? Kas pats patmīlīgs, tas vienmēr par citiem to saka. Tik patmīlīgu puiku kā tevi es vēl neesmu redzējusi.»

Kolīns uztraucās.

«Es neesmu tik patmīlīgs kā tavs Dikons. Jūs tur notašķāties ar dubļiem un par mani nedomājat, zinādami, ka es mājā esmu viens pats.»

Mērijas acis iedegās dusmās.

«Jaukāka par Dikonu pasaulē neviena zēna nav! Viņš ir

eņģelis.»

Sie vārdi varbūt izklausījās muļķīgi, bet Mērijai tas bija vienalga.

«Tad ta gan eņģelis ...» Kolīns no dusmām vai šņāca. «Tas ir vienkāršs zēns no mazmājiņas.»

«Un tomēr labāks par vienkāršu radžu — tūkstošreiz labāks!»

Līdz šim Kolīns vēl nebija sanācis strīdā ar sev līdzīgu radījumu. Bet par ļaunu tas viņam nenāca. Zēns atkrita spilvenos, un liela asara noritēja pār viņa bālo vaigu. Viņam palika žēl pašam sevis.

«Es tomēr neesmu tik patmīlīgs kā tu, jo esmu vienmēr slims, un zinu, man izaugs kupris un man būs jāmirst,» Kolīns atkal uzsāka.

«Tu nemirsi vis!» bez līdzjūtības Mērija runāja pretim.

Kolīns nezināja, ko atbildēt, un ieplēta acis. Viņš tamlīdzīgus vārdus vēl nebija dzirdējis. Tie viņu kaitināja, bet arī — patika.

«Es nemiršu!?» viņš kliedza. «Miršu gan! To tu arī zini, un katrs cilvēks to zina.»

«Es tam neticu!» stingri noteica Mērija. «Tu tikai tā runā, lai citi tevi žēlotu. Man liekas, ka tu pat ar to it kā lepojies. Un es tam neticu arī tāpēc, ka tu neesi vis mīļš, bet nepanesami ļauns puisēns.»

Neskatoties uz savu slimo muguru, Kolīns ārkārtīgās dusmās uzcēlās gultā sēdus.

«Laukā no istabas!» un, paķēris spilvenu, laida to_Mērijai. Spilvens nokrita Mērijai pie kājām. Viņas seja savādi sarāvās.

«Es iešu,» viņa teica, «un vairs nekad nenākšu.»

Viņa aizgāja līdz durvīm, bet tad apstājās un teica:

«Es tev gribēju pastāstīt par dažādām jaukām lietam. Dikons atnesa savu lapsu un kovārni -— es tev par tiem gribēju stāstīt. Bet nu gan vairs nekā nestāstīšu!»

Viņa izgāja un aizcirta durvis. Liels gan bija viņai brīnums, kad pie durvīm redzēja stāvam kopēju, kas bija visu noklausījusies un tagad smējās, mutautiņu pie mutes turēdama.

Tā bija liela auguma, patīkamu seju sieviete, kam nemaz nederēja būt par slimnieku kopēju, jo tā nepanesa vārga cilvēka skatu. Vienmēr tai bija kāds iemesls atstāt Kolīnu Martas vai kāda cita uzraudzībā. Mērija šo kopēju nekad nevarēja ciest, jo vairāk tagad, kad to redzēja mutautiņā ņirgājoties.

«Ko jūs smejaties?» Mērija tai uzsauca.

«Es smējos par jums abiem. Labi gan, ka reiz šim vārgam, izlutinātam radījumam tāds pats samaitāts radījums turas pretim,» tāpat smiedamās, viņa runāja. «Zēl, ka viņam nav tadas māsas, kas viņam kā kaķis lec acis. Tas būtu viņa vienīgais glābiņš.»

«Vai tad viņš nevar palikt dzīvs?»

«Es nezinu, un man tas ari vienalga,» vienaldzīgi noteica kopēja. «Pa lielākai daļai viņš slimo tikai aiz histērijas un dusmām.»

«Kas tas ir histērija?»

«To tu būtu dabūjusi zināt, ja būtu vairāk viņu kaitinājusi. Bet lai nu, — priecājos, ka tu viņu esi novedusi līdz histērijai.»

Mērija atgriezās savā istabā ar pavisam savādākām jūtām, nekā to bija atstājusi. Viņa dusmojās, ka bija vīlusies: taisni tagad viņa Kolīnam būtu stāstījusi par visu, ko šorīt bija redzējusi un darījusi, un beidzot viņam atklātu noslēpumu. Bet tagad viņam nekā nestāstīs, lai viņš paliek istabā bez svaiga gaisa un, ja vēlas, var ari mirt. To viņš tad tikai būtu pelnījis. Mēriju bija pārņēmušas tādas atriebšanās domas, ka viņa uz kādu mirkli aizmirsa Dikonu, dārzu, maigo vēju, kas nāca no viršu klāja, un visu zilganā šķidrauto ietīto pasauli.

Istabā uz galda Mērija atrada koka lādīti, kur bija dažādas lietiņas.

«To tev atsūtīja Krēvena kungs,» sacīja Marta. «Tur laikam iekšā bilžu grāmatas.»

Mērija tagad atcerējās, ka Krēvena kungs jautāja: «Vai

tu ko vēlies — lelles — rotaļlietiņas — grāmatas?» Viņa nemaz nevarēja iedomāties, ko īsti krusttēvs tai varēja atsūtīt? Vai tiešām kādu lelli — ko ar to viņa lai iesāktu? Leļļa gan tur nebija, bet skaistas grāmatas, tādas kā Kolīnam, un divas bija par dārziem un ar daudz bildēm. Tad lādītē vēl bija dažādas bērnu rotaļlietas un skaista rakstāma mape ar zelta monogramu, zelta spalva un skaista tintnīca.

Prieks par jaukām dāvanām izklaidēja Mērijas dusmas. To viņa nebiia no krusttēva sagaidījusi — un viņas mazā cietā sirsniņa par šo uzmanību kusa siltā, klusā priekā.

«Pirmais raksts ar šo spalvu būs vēstule krusttēvam, kurā pateikšos par skaistām dāvanām,» viņa pie sevis nodomāja.

Ja viņi ar Kolīnu tagad būtu bijuši pa draugam, viņa tūliņ aizskrietu tam visu rādīt: tad viņi atkal kopā skatītos bildes, lasītu grāmatas par dārziem un varbūt mēģinātu spēlēt vienu, otru no atsūtītām spēlēm, un Kolīnam pie tam nenāktu miršana prātā, nedz arī taustīt mugurkaulu, vai nemetas kupris.

Domās nogrimusi, nodurtu skatu, Mērija sēdēja un klusēja.

«Es gan teicu, ka vairs nekad pie viņa neiešu, bet — varbūt — varbūt es no rīta iešu tikai paskatīties, vai viņš grib, ka es nāku. Varbūt viņš man atkal iesviedīs ar spilvenu — bet — es domāju — ka tomēr iešu.»

XVII Lēkme

Ta ka Mērija no rīta agri bija cēlusies un visu dienu skrējusi un strādājusi pa āru, tad vakarā viņa jutās tik nogurusi, ka drīz aizgāja gulēt. Noliekot galviņu spilvenos, viņa pie sevis murmināja:

«No paša rīta iešu ar Dikonu strādāt un tad, domāju, tomēr noiešu pie viņa».

Bija laikam pusnakts, kad Mēriju uzmodināja tik šausmīgs kliedziens, ka viņa vienā acumirklī lēkšus izlēca no gultas. Kas tas bija? Viņa saprata. Koridorā dzirdēja steidzīgus soļus, durvis svieda, un kāds visu laiku kliedza un kliedza visdrausmīgākā veidā.

«Tas ir Kolīns,» sacīja Mērija. «Viņam laikam uznākusi lēkme, ko kopēja sauca par histēriju. Cik briesmīgi gan tas izklausās!»

Viņa tagad saprata, ka visi mājā iebaidīti no Kolīna lēkmēm, atļāva tam savu vaļu, lai tikai nepiedzīvotu šādu brīžu.

Mērija aizturēja ausis; drebuļi pārskrēja pār kauliem, un viņa jutās gluži slima.

«Ko es lai daru — ko es lai daru?!» visu laiku viņa runāja. «Es to nevaru panest.»

Kad viņa pie tā aizietu ... bet vai tad viņš apklustu? Viņa tūliņ atkal atcerējās, ka Kollns to izdzina no istabas, un, ja viņa tam rādītos, tas vēl vairāk sadusmotos. Mērija piespieda rokas cieši pie ausīm, bet tomēr dzirdēja kliedzienu, kas viņu tik ļoti uztrauca, ka tai likās, pašai arī tūlīt uznāks lēkme. Viņa noņēma rokas no ausīm un, kāju pie grīdas piesitot, kliedza:

«Vai viņš būs mierā! Kad taču viņu sapērtu!»

Tad viņa dzirdēja, ka kāds skrien pa koridoru un pieskrien pie viņas durvīm. Istabā iesteidzās kopēja — gluži bāla nu tā gan vairs nesmējās.

«Viņš kliedz kā histērijā,» tā izgrūda. «Viņš ar to var sev ļoti kaitēt. Neviens viņu nevar apmierināt. Nāc kā labs bērns un pamēģini tu — viņš taču tevi mīl.»

«Šorīt viņš mani izsvieda no istabas,» piesizdama kāju pie grīdas, teica Mērija.

Kopēja, redzot meiteni tik enerģisku, priecājās, jo bija baidījusies to atrast sabijušos, galvu pabāztu zem spilveniem, lai nedzirdētu tik šausmīgas skaņas.

«Tas labi, tādai tev tagad jābūt; ej, sabar viņu, lai tas sāktu par kaut ko citu domāt,» sacīja kopēja. «Ej, bērns, cik ātri vien vari.»

Mērija laidās pa koridoru un, jo tuvāki viņa nāca kliedzieniem, jo dusmīgāka viņa kļuva. Ar sparu viņa atrāva durvis un pieskrēja Kolina gultai.

«Esi mierīgs!» viņa kliedza. «Vai tu būšu mierīgs! Es tevi ienīstu! Un visi tevi ienīst! Es gribētu, lai visi aizskrien, tad tu viens pats visā mājā vari bļaut līdz nāvei. Un tu drīz vien no tādas bļaušanas mirsi, — un man tas ļoti patiktu!»

Cits bērns varbūt nevarētu tādus vārdus izrunāt, bet Mērijai tas nebija nekas. Uz histērisko zēnu, kam līdz šim neviens cilvēks neiedrošinājās pretim runāt, šie vārdi atstāja iespaidu. Uz mutes gultā gulēdams, ar rokām spilvenu dauzīdams, viņš dzirdēja šo dusmīgo balstiņu — un apsviedās apkārt. Viņa ģīmis bija sapampis, ar sarkaniem un baltiem plankumiem, un izskats bija briesmīgs. Tam pietrūka elpas, un viņš bija gandrīz vai nosmacis, mazā mežonīgā Mērija to nemaz neievēroja.

«Ja tu vēl reiz bļausi, es arī bļaušu vēl stiprāk par tevi, un es tevi sabaidīšu, jā, sabaidīšu!»

Kolīns apklusa — tas viņu pārsteidza. Kliedziens, kas lauzās uz āru, viņam palika rīklē, asaras ritēja pār vaigiem, un viss viņa sīkais ķermenis raustījās kā krampjos.

«Es nevaru palikt mierā,» viņš, no raudāšanas aizraudamies, teica.

«Vari gan!» Mērija kliedza. «Tava slimība ir — dusmas un histērija. — Histērija — histērija!» sauca Mērija, katrreiz pie šī vārda piesitot kāju.

«Es mugurā sataustīju kupri — man bus kupris, un tad es miršu —»

Viņš apsviedās uz mutes, šņukstēja, vaimanāja un raustījās, bet vairs nekliedza.

«Nekāda kupra tu neesi sataustījis,» Mērija nikni pretojās. «Nekas ar tavu muguru nav noticis — cits nekas — kā histērija. Pagriezies šurp, es paskatīšos!»

Viņai patika vārds «histērija» un tai likās, ka arī uz Ko-līnu šis vārds atstāja iespaidu; laikam agrāk tas to nebija dzirdējis.

«Panāc šurp,» viņa pavēlēja kopējai, «parādi man tūliņ viņa muguru!»

Kopēja, Medloka kundze un Marta visu laiku bija stāvējušas, saspiedušās kopā pie durvīm, pusatplēstām mutēm, un skatījās notikumā.

Kopēja, pa pusei nobijusies, piegāja pie gultas. Kolīns stipri raudāja.

«Varbūt viņš mani nelaidīs sev klāt,» kopēja vilcinādamās teica.

«P—parādi viņai m—manu m—muguru. V—viņa paskatīsies,» Kolīns šņukstēja.

Tā bija tieva, kaulaina muguriņa, kurā varēja saskatīt visas ribas. Mērija tagad to apskatīja, it kā lietpratēja, gudru seju; viņa šinī acumirklī izskatījās tik nopietna un pārgudra, ka kopēja aizgrieza galvu, lai apslēptu smieklus.

Iestājās mazs klusums. Kolīns aizturēja elpu, kamēr Mērija tikpat uzmanīgi kā slavenais Londonas ārsts, no augšas līdz apakšai apskatīja viņa mugurkaulu.

«Nav ne jausmas no kupra,» viņa beidzot teica. «Pat ne tik. daudz kā kniepadatas galiņš; ko tu sataustīji, ir mugurkaula locekļi, kas izspiedušies uz āru tamdēļ, ka tu esi vājš. Man pašai arī vēl izspiežas mugurkauls. Ja tu vēl runāsi par kupri, es sākšu smieties!»

Kolīns tikai sajuta, kādu iespaidu uz viņu atstāja šie dusmīgie, no bērna mutes dzirdamie vārdi. Līdz šim viņš viens pats lielajā drūmajā istabā gulēdams stundām, dienām, mēnešiem un gadiem ilgi, bija domājis tikai par savām kaitēm un sāpēm. Bet te uzreiz mazā dusmīgā meitene tik noteikti apgalvoja, ka viņš vesels, un Kollns instinktīvi sajuta, ka tā ir patiesība.

«Vai tu domā, ka es palikšu dzīvs?» viņš jautāja.

Kopēja, kas nebija diezin cik gudra, steidzās atbildēt ar Londonas ārsta vārdiem:

«Laikam taču jūs varēsit dzīvot, ja darīsit to, ko jums saka, un ja nepadosities dusmām un pavadīsit daudz laika ārā, svaigā gaisā.»

Lēkme bija pārgājusi. Kolīns jutās vārgs un noguris, un bija palicis gluži rāms un pieļāvīgs. Viņš drusku izstiepa roku Mērijai pretim, ko tā saņēma savējā. Та bērni samierinājās.

«Es ar tevi, Mērij, iešu ārā, es vairs nebēgšu no svaiga gaisa, un ja mēs atrastu... —» Vēl laikā viņš aprāvās, citādi būtu izpļāpājis noslēpumu par dārzu. Ātri viņš piebilda: «Man gribētos ar tevi iziet, varbūt Dikons varēs stumt manu krēslu. Man ari ļoti gribētos redzēt Dikonu, lapsu un kraukli.»

Kopēja uzklāja saburzīto gultu, uzpurināja un sataisīja spilvenus. Bērni izdzēra katrs tasi buljona, par ko sevišķi Mērija priecājās, jo siltais dzēriens to pēc tik liela uztraukuma stiprināja. Medloka kundze ar Martu priecīgi izšmauca pa durvīm laukā. Kad istabā atkal viss bija uzkopts un kluss, arī kopēja, likās, gribēja aiziet. Viņa neslēpa nogurumu un visu laiku žāvājās, skatoties uz Mēriju, kas sēdēja pie gultas uz soliņa, turēdama Kolīna roku.

«Tev jāiet izgulēties; viņš arī drīz iemigs, ja vēl nav par daudz uztraukts; tad ari es nolikšos blakus istabā,» kopēja uz Mēriju sacīja.

«Vai tu gribi, lai es dziedu to dziesmiņu, ko man mācīja Aja?» Mērija čukstēdama jautāja Kolīnam.

Viņš pakratīja viņas roku, un nogurušās acis raudzījās uz viņu mēmā lūgšanā.

«Lūdzu — šī dziesmiņa ir tik jauka un klusa, es tūliņ iemigšu.»

«Es palikšu pie viņa,» sacīja Mērija kopējai, kas žāvājās. «Ja gribat, ejiet.»

«Labi,» — atteica tā un vienā acumirklī bija pa durvīm ārā. Kolīns atkal kratīja Mērijas roku.

«Gandrīz būtu izpļāpājis, bet es vēl laikā atcerējos. Es tagad nerunāšu — es gulēšu — bet tu sacīji, ka tev esot daudz ko stāstīt. Varbūt tu esi atradusi ceļu uz noslēpumaino dārzu?»

Mērija paskatījās viņa mazajā nogurušā sejā ar sapampušām acīm — viņai palika Kolīna žēl.

«Man liekas, ka esmu atradusi. Bet ja tu tagad gribi gulēt, tad es tev stāstīšu rītā,» viņa sacīja.

Kolīna rociņa trīcēja.

«Ai, Mērij, Mērij! Ja es tur varētu iekļūt, man liekas, ka es tad augtu liels un dzīvotu! Vai tu nevari Ajas dziesmiņas vietā man pastāstīt, kā, pēc tavām domām, dārzā izskatās — tā klusi, klusi, kā tu man pirmo reizi stāstīji. Tad es ātri iemigšu.»

«Labi», Mērija sacīja, «aizver acis.»

Viņš aizvēra acis un gulēja gluži mierīgs. Mērija turēja viņa roku un sāka stāstīt ļoti lēni un klusi:

«Es domāju, ka dārzs, kur tik ilgi neviens nav bijis, pilnīgi aizaudzis. Es domāju, ka ari rožu stīgas izaugušas tik garas, ka visur nokarājas no kokiem, no mūriem un stiepjas tālu pa zemi kā pelēks plīvurs. Dažas rozes, droši vien, būs nokaltušas, bet dažas vēl dzīvas, un, kad vasara nāks, tad būs visur rožu priekškari un vītnes. Es domāju, ka tur aug narcises, sniegpulkstenīši, maijpulkstenīši un irisi, kas tagad cīnās tikt no tumsas ārā uz gaismu. Tagad jau pavasaris iesācies, varbūt — varbūt —»

Viņas klusā, vienmuļīgā balss apmierināja Kolīnu. To pamanīdama, Mērija stāstīja tālāk:

«Varbūt visas puķes uzdīgs, varbūt tur jau tagad sarkani un zelta krāsas krokusi. Varbūt lapas sāk plaukt, un pumpuri raisās — un, varbūt, pelēkais plīvuris sāk kļūt zaļš. Un putniņi nāk skatīties, tamdēļ, ka tur ir tik drošs un ’ — tik — kluss. Un varbūt — varbūt — varbūt —,» ļoti klusi un maigi viņa runāja — «sarkankrūtītis atrod kādu draudziņu — un būvē ligzdiņu.»

XVIII Kolīns atspirgst

Nākošā rītā Mērija, protams, gulēja ilgāk, jo visu nakti gandrīz pavisam nebija gulējusi. Marta, ienesot brokastis, stāstīja, ka Kolīns nakti pavadījis mierīgi, bet tagad, kā jau parasti pēc tādām lēkmēm, jūtoties ļoti vājš.

«Viņš tevi lūdz tūliņ pie viņa aiziet,» Marta sacīja. «Brīnums gan, ka viņš tevi mīl. Neviens cits nedrīkstētu pret viņu tā uzstāties kā tu. Vai tu tagad iesi?»

«Es aizskriešu papriekšu pie Dikona,» bet apdomājusies meitene noteica: «Nē, es labāk tūliņ aiziešu pie Kolīna un teikšu — nu, es jau zinu, ko teikšu.»

Cepuri galvā viņa ieskrēja Kolīna istabā. Zēns, gluži bāls, dziļi iekritušām acīm gulēja gultā.

«Es priecājos, ka tu atnāci. Man sāp galva, un es esmu noguris. Vai tu kur iesi?»

Mērija piegāja viņam tuvāk un atspieda elkoni uz gultas galu.

«Es ilgi nepalikšu ara — es tikai drusku aiziešu pie Dikona un drīzi būšu atpakaļ. Kolīn, vai zini — lieta grozās ap noslēpumaino dārzu.»

Zēns uzreiz kļuva jautrs, un sārtums pārklāja bālos vaigus.

«Ak, es visu nakti par to vien sapņoju. Tu stāstīji, ka tagad tur viss esot zaļš, un es sapņoju, ka stāvēju zem mazām trīcošām lapām un visur redzēju putnus mīkstās ligzdiņās. Kamēr tu būsi prom, es visu laiku par šo sapni domāšu.»

Piecas minūtes vēlāk Mērija un Dikons jau atradās dārzā.

• Dikons atkal bija paņēmis līdz lāpstu, un krauklis un divas vāveres arī bija līdz.

«Šorīt es atjāju ar Leksi, savu mazo zirdziņu, un šos divus dzīvniekus es atnesu kabatā —» Dikons rādīja uz vāverēm, «viens ir Rieksts, otrs Čaumala.»

Kā tikai Dikons pateica «Rieksts», viena vāvere uzlēca Di-konam uz pleca, un, kad tas minēja «Čaumala», tad otra uzlēca uz otra pleca.

Abi bērni nosēdās zālē. Kapteinis saritinājās pie viņu kājām, Kvēpulītis, ļoti lepns, sēdēja turpat kokā, bet Rieksts un Čaumala visu laiku lēkāja bērniem apkārt.

Mēriju tā bija aizrāvis šis skats, ka viņai šinī brīdī būtu grūti nācis no tā atrauties. Kad viņa Dikonam sāka stāstīt nakts piedzīvojumu, tā pamanīja, ka zēna sejā iezogas dziļas skumjas: viņam bija žēl Kolīna — viņš šēloja nabaga puisēnu daudz vairāk nekā viņa.

«Klausies, kā putni dzied,» viņš teica, paceltu galvu raugoties apkārt, «liekas, ka pasaule pilna šo dziesmu. Skaties, kā viņi laižas, un kā viens otru sauc. Pavasaris uzmodina visu pasauli uz jaunu dzīvi, bet nabaga Kolīns guļ ieslodzīts istabā un neredz šos jaukumus. Tamdēļ viņš arī murgo pa naktīm un kliedz. Nudien! mums viņš jādabū no turienes laukā, lai tas uzņemtu sevī daudz saules un lai priecātos par visiem dabas brīnumiem. Bet mums jāsteidzas, ja gribam to darīt, un nedrīkstam kavēties.»

«Jā, laiku tērēt mēs nedrīkstam,» sacīja Mērija. «Es tev pateikšu, kas mums papriekšu jādara. Kolīns tevi mīl un grib redzēt tevi, Kapteini un Kvēpuli. Es tagad aiziešu uz māju un prasīšu, vai viņš grib, ka tu atnāc ar dzīvniekiem. Un tad vēlāk mēs viņu pierunāsim, lai tas ar mums iznāk ārā; atstumsim viņu krēslā šurp un parādīsim dārzu. — Bet nu man jāiet!»

Grūti viņai nācās šķirties no dārza, kas kā zem kādas lielas maģijas iespaida, dienā un naktī radīja jaunus brīnumus. Grūti arī nācās atstāt Riekstu, kas nupat bija ielēcis viņas klēpī, un Čaumalu, kas raudzījās uz viņu no ābeles, zem kuras bērni sēdēja. Tomēr viņa aizgāja uz māju, iegāja pie Kolīna un nosēdās pie viņa gultas. Kolīns, tāpat kā Dikons, sāka ostīt gaisu.

«Tu smaržo pēc puķēm un svaigām lietām,» viņš gluži priecīgs izsaucās. «Kas tas ir, kas tā smaržo?»

«Tas ir viršu klaja vējš, — pavasaris un saule, kas tik jauki smaržo,» sacīja Mērija. «Es sēdēju ārā zālē zem ābeles ar Dikonu, Kapteini, Kvēpulīti, ar Riekstu un Čaumalu.»

Viņiem abiem bija daudz ko pārrunāt, un Kolīns nevarēja noklausīties vien, ko Mērija stāstīja par Dikonu un viņa dzīvniekiem. Pēc kāda laiciņa viņš sacīja:

«Man gluži labi patiktos, ja Dikons atnāktu šurp. Es viņu gribu redzēt.»

«Cik laimīga es par to esmu, jo . ..»

Mērija saprata, ka tagad bija pienācis laiks, kad bija ja-stāsta, ko viņa ar Dikonu nolēmusi. Kolīns nojauta, ka dzirdēs ko jaunu, un nepacietīgi jautāja:

«Ko tu gribi teikt?»

Mērija, gluži uzbudināta, pacēlās no krēsla, piegāja zēnam tuvāk un satvēra viņa rokas.

«Vai es tev varu uzticēties? Dikonam es varēju uzticēties, jo viņam arī putni uzticas. Bet tev — vai tiešām es arī tev varu uzticēties?»

Viņas sejas izteiksme bija tik svinīgi nopietna, ka Kolīns, raugoties viņā, tikai nočukstēja:

«Jā — jā!»

«Nu, tad Dikons tevi rītā apciemos un atnesīs savus dzīvniekus.»

Kolīna seja staroja priekā.

«Bet tas nav viss,» vēl gluži uzbudināta turpināja Mērija, «es tev vēl ko daudz labāku stāstīšu. Dārzā ir vārti. Es tos atradu zem ēfejām mūri.»

Ja Kollns būtu bijis vesels bērns, viņš priekā būtu gavilējis, bet vājais, histēriskais bērns tikai ļoti uzbudinājās. Gandrīz raudādams, viņš teica: «Ak, Mērij, vai es tos ari redzēšu? Vai es varēšu kādreiz aiziet uz dārzu? Vai es to tiešām piedzīvošu?»

Saprotams, ka tu to redzēsi un piedzīvosi!» jau nepacietīgi noteica Mērija. «Neesi taču muļķis!»

Viņas veselīgais dabīgums drīz vien zēnu apmierināja, un viņš pats par savu uztraukumu sāka smieties. Mērija, uz soliņa sēdēdama, tagad jau vairs nestāstīja, kā dārzs varēja izskatīties — bet, kā viņš īstenībā izskatās. Kolīns aizmirsa sāpes un nogurumu, un klausījās ar lielu uzmanību.

«Viss, kā tu sevī biji iedomājusies!» viņš teica. «It kā tu jau būtu visu agrāk redzējusi.. .»

Kādus mirkļus Mērija padomāja, bet tad droši pateica taisnību.

«Es dārzu redzēju, es viņā biju. Jau dažas nedēļas atpakaļ es atradu atslēgu, bet es tev to nedrīkstēju stāstīt.»

XIX Ziedonis nāk

Kad Kolīns no rīta uzmodās, ap viņa lūpām rotaļājās jauks smaids, kas liecināja, ka bērns jūtas spirgts un vesels. Šinī rītā viņš vairs nenožēloja, ka atkal piedzīvoja jaunu ritu. un arī vairs neraudzījās tukšu skatu sienā, bet domās aizlidoja uz dārzu pie Dikona un Mērijas. Cik tas bija jauki! Ātri soļi pa koridoru pārtrauca viņa domas: durvīs parādījās Mērija. Vienā acumirklī viņa jau stāvēja pie Kolīna gultas, visa smaržojot pēc svaiga rīta gaisa.

«Tu biji ārā! Es to jūtu pēc saldās lapu smaržas!» izsaucās Kolīns.

Skrienot Mērijai bija atraisījušies mati, kurus vējš pamatīgi bija izjaucis, un vaigi bija svaigi un sārti. Protams, Ko-līns to neredzēja.

«Cik viņš skaists!» no skriešanas aizelsdamās viņa teica. «To tu ne mūžam neesi redzējis. Nu viņš ir klāt! Es domāju, ka viņš jau vakar bija šeit, bet ne, viņš tikai taisījās nākt. Bet tagad viņš ir šeit — ziedonis! Dikons teica!»

«Vai tiešām ziedonis!?» strauji pukstošu sirdi kliedza Ko-līns, kaut arī it nekā nesaprata. Viņš pacēlās gultā sēdus

«Atver logu! Varbūt mēs dzirdēsim zelta taures,» priecīgā uzbudinājumā viņš smējās.

Mērija ātri atvēra logu, un istabā ieplūda pavasara svaigums, smarža un putnu dziesmas.

«Tas ir svaigs gaiss;» viņa sacīja, «liecies atpakaj gultā un elpo dziji. Tā Dikons dara, kad viņš guļ viršu klajā. Viņš svaigo gaisu jūtot savās dzīslās, un tas viņu tā stiprinot, ka viņš dzīvošot ilgi, ilgi. Elpo — elpo!»

Viņa atkārtoja, ko bija dzirdējusi no Dikona, bet uz Kolīnu vārdi atstāja milzīgu iespaidu. Viņš atgūlās un dziļi, dziļi elpoja svaigo gaisu, kamēr sajuta kaut ko jaunu, jauku.

Mērija atkal pa to laiku stāstīja, ko viņa bija šorīt redzējusi un piedzīvojusi. Ienāca kopēja un, redzot atvērto logu, dikti satrūkās.

«Vai jums nav auksti, Kolīna jaunskungs?»

«Nē. Es ieelpoju svaigu gaisu, un tas padara mani stipru. Es tūliņ uzcelšos un kopā ar māsīcu ēdīšu brokastis.»

Kopēja, paslepšus smīnot, aizgāja pēc brokastīm.

Pie brokasta galda, Kolīns, pārvēršoties atkal par pavēlētāj u-radžu, pasludināja kopējai:

«Šorīt atnāks pie manis ciemā viens zēns, lapsa, krauklis un divas vāveres. Kad viņi nāk, sūti tos tūliņ šurp!

Kopēja viegli ieklepojās, tādā veidā noslēpdama nopūtu, kas viņai neviļus izspruka.

«Klausos, kungs.»

«Saki Martai, lai viņa tos atved. Zēns ir viņas brālis. Viņu sauc Dikonu, un viņš valdzina dzīvniekus.»

«Ceru, ka tie jūs nekodīs, Kolīna jaunskungs.»

«Es tev taču teicu, ka viņš dzīvniekus valdzina,» stingri noteica Kolīns. «Tādi dzīvnieki nekad nekož.»

«Indijā ir čūsku valdzinātāji,» stāstīja Mērija, «kas dīdītu čūsku galvas liek sev mutē.»

«Tas ir šausmīgi,» noteica kopēja.

«Bet kamdēļ nenāk Dikons?» nevarēdams sagaidīt reto ciemiņu, vaicāja Kolīns.

Ilgi tas arī uz sevi nelika gaidīt.

«Klausies!» Mērija izstiepa rociņu. «Vai tu dzirdi ķērkšanu? Tas ir Kvēpulis. Tagad viņi nāk.»

Dikons, savos lielos, vienkāršos zābakos nākot pa koridoru, taisīja lielu troksni, kaut arī mēģināja iet ļoti klusi. Mērija un Kolīns viņu jau no tālienes dzirdēja tuvojoties Ko-līna durvīm, kur bija izlikti tepiķi.

Marta atvēra durvis:

«Lūdzu, kungs, te ir Dikons ar saviem dzīvniekiem.»

C3 103

Kad Dikons ienāca istabā, smaids pārlaidās pār visu viņ seju. Rokās viņš nesa kādu mazu jēriņu, un mazā sarkan lapsa soļoja viņam līdzās. Rieksts sēdēja uz kreisā pleca, Kvēpulītis uz labā. Čaumalas galva un kājas karājās ārā no kabatas.

Kolīns gultā lēni pacēlās un skatījās vienā skatīšanā, tāpat kā toreiz uz Mēriju, kad tā pirmo reizi iegāja pie viņa. Viņš sajuta neizsakāmu prieku, ka atrodas Dikona un viņa dzīvnieku tuvumā. Nekad savā mūžā tas nebija runājis ar kādu zēnu, un no lieliem brīnumiem un ziņkārības viņš tagad klusēja.

Dikons nesajuta ne mazākās bailes vai neveiklības un piegāja Kolīnam klāt, ieliekot tam klēpī mazo jēriņu. Kustonī-tis tūliņ iegrūda Kolīna mīkstā samta apģērbā savu purniņu, it kā kaut ko meklēdams.

Kolīns vairs nevarēja nociesties un vaicāja:

«Ko viņš dara?»

«Viņam gribas ēst.» Dikons izņēma no kabatas piena pudeli un deva no tās jēriņam dzert.

Sis notikums atraisīja visiem mēles, plūda vārds pēc vārda, jautājums pēc jautājuma, kamēr Kolīns visu zināja par Dikonu pašu, par viņa dzīvniekiem un par puķēm.

«Un visu, ko tu man stāsti, es pats redzēšu, sacīja Kolīns.

«Protams, ka tu visu redzēsi,» nopietni atteica Mērija. «Mēs tikai nedrīkstam ilgi kavēties.»

XX «Es dzīvošu»

Tik drīzi, ka bērni bija domājuši, Kolīns netika āra, jo nākamās dienas bija stipri vējainas, un bija jāgaida labāks laiks. Dikons apciemoja Kolīnu katru dienu, kavēdams tam laiku ar dažādiem stāstiem par saviem piedzīvojumiem. Bēr-ttus aizņēma sagatavošanās uz Kolīna pirmo iziešanu noslēpumainā dārzā, par kuru neviens cilvēks nedrīkstēja zināt. Kolīns tikai tagad sāka saprast, ka taisni šis noslēpums piešķīra visai lietai vislielāko burvīgumu. Bērni visu smalki apdomāja un gudroja kā kādi kara vadoņi, kas sastāda plānu kara laikā. Viņi apbraukātu visus ceļus un apskatītu visas puķes, pat visattālākos dārzos, kamēr tad pēkšņi nozustu pie lieliem dārza mūriem.

Ziņas par lielām pārmaiņām slimnieka istabā bija jau nokļuvušas lejā kalpotāju telpās un no turienes gāja tālāk uz citām muižas ēkām. Kolīns stingri aizliedza dārzos strādāt, kamēr viņš bija ārā.

Beidzot pienāca diena, kad Kolīns varēja iziet.

«Laikam taču viss ir nokārtots, ka es droši varu iziet,» atlicies spilvenos, sacīja Kolīns. «Tagad es redzēšu dārzu! Es drīkstēšu tur būt!»

Dikons ar dzīvniekiem bija aizgājis pa priekšu. Mērija vēl palika pie Kolīna un brīnījās, ka viņš tik kluss.

«Ko tu tā izplēt acis, Kolīn? Kad tu par kaut ko domā, tās kļūst tik lielas kā šķīvi. Par ko tu domā?»

«Es domāju par to, kā viņš izskatīsies.»

«Dārzs?»

«Nē. Ziedonis! Es viņu taču neesmu vēl redzējis, tāpēc, ka tik reti esmu bijis ārā, un, kad kādreiz biju, tad par to nedomāju un to neievēroju.»

«Es viņu Indijā arī nekad neesmu redzējusi, jo tur viņa nemaz nebija.»

Visu laiku slimam un ieslodzītam Kolīnam bija attīstījusies fantāzija vairāk nekā Mērijai, jo, viens pats būdams, viņš kavējās pie grāmatām, skatījās bildēs un sapņoja par to, ko nekad īstenībā nebija redzējis.

«Torīt, kad tu ieskrēji un teici «viņš nāk!», mani pārņēma neaprakstāma sajūta. Es iedomājos, ka ziedonis tuvojas lielā procesijā ar mūziku. Vienā no manām grāmatām ir tāda glezna, kur liels priecīgs ļaužu bars un skaisti bērni, visi pušķoti puķu vītnēm un ziedu zariem, spēlē stabulītes un dejo. Tamdēļ es arī teicu «varbūt dzirdēsim zelta taures», un lūdzu tevi attaisīt logu.»

«Cik jocīgi! Tiešām, ja visas puķes, lapas, zaļums, putni un zvēri dejotu mums garām, kas tas būtu par baru! Kas tā būtu par mūziku, ja tiešām visi dejotu!» Un bērni sāka smieties.

Kopēja ienāca apģērbt Kolīnu un brīnījās, ka tas bija ļoti dzīvs, pats palīdzēja ģērbties, visu laiku smejoties un sarunājoties ar Mēriju.

«Šodien viņam ir laba diena,» viņa teica Dr. Krēvenam, kas bija ienācis aplūkot zēnu. «Viņš labā omā, un tas viņam dod spirgtumu.»

«Es atkal atnākšu pēcpusdienā, kad zēns būs atgriezies no lauka,» sacīja ārsts. «Man jāzin, vai šis gājiens viņam nācis par labu.»

Visstiprākais sulainis mājā, Jānis, nonesa Kolīnu pa trepēm un iesēdināja krēslā, kas bija uz gumijas ratiem, un pie kura jau stāvēja Dikons. Kad Kolīnu labi ietaisīja spilvenos un ietina segās, jaunais radža māja ar roku un teica kopējai un Jānim:

«Ejiet.» Abi nozuda.

Nu Dikons lēni sāka stumt krēslu. Mērija gāja blakus, un Kolīns atzvēlās spilvenos un skatījās gaisā. Augsti, augsti pie zilām debesīm slīdēja mazi balti mākonīši kā balti putniņi izplestiem spārniņiem kristalmirdzošā zilgmē. No viršu klaja pūta maigs vējiņš un nesa līdzi smaržīgo puķu dvesmi. Kolīns pilnu krūti ieelpoja brīnišķīgo gaisu, un viņa lielās acis izskatījās, it kā ar tām gribētu klausīties.

«Kā viss dzied, un dūc, un sauc...» viņš sacīja. «Kas tas ir, kas tā smaržo, kad vējš uzpūš?»

«Tie ir virši,» skaidroja Dikons. «Bitītēm šodien jauka diena.»

Kamēr bērni braukāja pa dārzu, tie neredzēja neviena cilvēka — visi bija kā aizburti. Krēsls virzījās arvien uz priekšu pēc iepriekš apzīmētā plāna un nonāca beidzot pie mūriem, kur ēfejas auga. Gluži neapzinoties, bērni no liela uztraukuma vairs nerunāja, bet tikai sačukstējās.

«Te ir tā vieta,» Mērija klusi stāstīja, «kur es vienmēr staigāju brīnīdamās, kas tur aiz mūriem varētu būt.»

«Šeit?» Kolīns pārlaida skatu pār ēfejām, it kā kaut ko meklēdams. «Bet es neko neredzu,» viņš čukstēja, «tur nekādu vārtiņu nav.»

«To pašu arī es domāju,» teica Mērija.

Atkal klusums — un krēsls slīdēja tālāk.

«Se ir tas dārzs, kur Bens Vederstafs strādā,» no jauna uzsāka Mērija.

«Ak šeit!» — tā Kolīns.

Kādus soļus tālāk Mērija čukstēja:

«Te ir tā vieta, kur sarkankrūtītis laidās pār mūri.»

«Ak šeit!» Kaut taču viņš tagad nāktu!» sacīja Kolīns-

«Un tur,» Mērija, priekā aizrauta, svarīgi rādīja Kolīnam vietu zem liela ceriņa krūma, «tur viņš kašāja zemi un radīja man atslēgu.»

«Kur — kur? Tur?» Kolīns pacēlās sēdus un skatījās lielam acīm.

Dikons apstājās ar visu krēslu.

«Un šeit es ar sarkankrūtīti vienmēr sarunājos, kad viņš sēdēja uz mūra un čivināja. Un te ir ēfeja, ko vējš plivināja . . .» Mērija paķēra karājošos zariņus.

«Vai te — vai te?» Kolīns uzbudinājās.

«Un te ir rokturis, un te ir vārti. Dikon, stum viņu iekšā

— drīzāk!»

Dikons saņēma visus spēkus.

Priecīga uztraukuma pārņemts, Kolīns atkrita spilvenos un ar roku aizsedza acis, kamēr krēsls kā uz burvja mājienu bija dārzā un vārtiņi atkal aiztaisīti. Tad tikai viņš noņēma rokas no acīm un ar lielu izbrīnu skatījās visapkārt — tāpat ka Mērija un Dikons kādreiz to darīja. Viņš redzēja jauno, svaigo zaļumu, puķes purpura un zelta krāsā, koku sniegbaltos un rožainos ziedus; viņš dzirdēja putnu jautro dziedāšanu un sajuta saldas smaržas. Viņš uzņēma sevī saules starus, kas viņu aizskāra kā maigas rokas glāsts. Mērija un Dikons stāvēja kā brīnuma priekšā: viņi Kolīnu gandrīz vairs nepazina. Bālais, dzeltenais puisītis bija pārvērties veselīgā, sārtā bērnā.

«Es kļūšu vesels! Jā — es kļūšu vesels!» izsaucās Kolīns. «Mērij, Dikon! Es būšu vesels un dzīvošu — mūžīgi — mūžīgi

— mūžīgi!»

XXI Bens Vederstafs

Reti gan cilvēkiem dzīve atgadas brīži, kad viņi sevi skaidri sajūt mūžības spēku un dzīvību. Sos klusos brīžus mēs kādreiz piedzīvojam agrā rīta stundā — priekš saules lēkta, kad ap mums vēl valda maigais svinīgi nopietnais klusums, un mēs paceltu galvu vērojam bālās debesis, kā tās pamazām iedegas brīnišķīgās krāsās, kamēr tad apžilbinoši uzliesmo rīts un mūs no jauna sveicina ar mūžīgi valdošo majestāti — sauli, kas nemainīgi katru rītu tūkstoš un atkal tūk-štos gadus pilda savu mūžīgo nerimstošo gaitu; jeb, kad mēs atrodamies mežā — vieni paši — kad saule riet un noslēpumainais dziļais zelts līst pār kokiem un zariem, klusi runādams uz mums valodu, ko nevaram saprast; vai, kad tumsā, neaptveramā nakts klusumā lūkojamies neskaitāmo zvaigžņu vizmā; vai, kad no tālu tālienes dzirdam mūzikas akordu skaņas; vai, kad dziļi ieskatāmies kādam acis ...

Kaut ko tamlīdzīgu sajuta arī Kolīns, kad pirmo reizi redzēja, dzirdēja un juta ziedoni, pats pie tam atrazdamies paslēptā dārzā, četru augstu mūru ielenkts. Likās, ka to pēcpusdienu visa pasaule veltīja savu mirdzošo skaistumu un labvēlību šim vienīgajam zēnam. Varbūt, vadoties no tīras debesu laipnības, atnāca ziedonis un izbēra visu daiļumu un skaistumu, kas tam bija, taisni šinī dārzā. Vairākas reizes Dikons apstajas ar krēslu un stāvēja klusā izbrīnā, pamājot ar galvu, it kā saprazdams visu, kas norisinās atdzimstošajā dārzā.

Valdīja prieks.

Bērni brauca ar krēslu garām plūmju kokam, kas stāvēja it kā apsnidzis baltiem ziediem, un viss skanēja no bitīšu dziesmu žūžināšanas un izskatījās kā pasaku ķēniņa tronis. Turpat bija ziedošie ķiršu koki, un ābeles šur, tur jau atvēra rožainos ziedu pumpurus. Un uz visu no augšas skatījās debess ar savu brīnišķīgi zilo aci.

Kad Mērija un Dikons sāka drusku strādāt, Kolīns, mierīgi krēslā sēdēdams, tos novēroja. Bērni katru acumirkli pienesa un rādīja tam gan plaukstošos pumpurus, gan tādus, kas vēl bija gluži cieti; zaļus zariņus, spalvas, ko putni laižoties bija nometuši; putnu olu čaumalas. Tad viņi atkal brauca apkārt un apstājās, kad Kolīnam bija kaut kas jārāda. Viņš brauca kā pa pasaku karaļa zemi, redzot noslēpumaino bagātību un lielos brīnumus.

«Nez’, vai mēs redzēsim sarkankrūtīti?» ierunājās Kolīns.

«Drīz viņu ļoti bieži redzēsim,» teica Dikons. «Kad mazie būs izperināti, tad viņam būs vairāk vaļas.»

Katrs brīdis rādīja ko jaunu, bet ar katru stundu saule grimstot tērpās tīrā zeltā. Krēslu pastūma zem plūmju ziediem, un Dikons, blakus zālē apsēdies, izņēma no kabatas stabuli. Piepeši Kolīns iejautājās, rādot uz kādu vecu koku tuvumā:

«Šis koks liekas būt ļoti vecs, vai nē?»

Dikons un Mērija reizē paskatījās uz koku. Iestājās klusums. Tad Dikons maigā balsī teica:

«Jā.»

Mērija bija nogrimusi domās.

«Zari visi pelēki, un es neredzu nevienas lapiņas. Vai tas koks nav dzīvs?» vaicāja Kolīns.

«Nē, bet pagaidi, kad rozes viņam apvīsies visapkārt un kad tās plauks un ziedēs, tad vecais koks būs skaistāks par visiem dārzā,» teca Dikons.

Mērija vēl domīgi klusēja.

«Bet vai tur nav nolūzis liels zars? Tā izskatās.» turpināja Kolīns.

«Tas jau bija ilgi atpakaļ,» sacīja Dikons. «Re, re,» viņš tad kā atvieglots sauca, uzliekot Kolīnam roku uz plecu, «skaties, tur sarkankrūtītis laižas!»

Kolīns tikko paspēja ieraudzīt putniņu, kas nesa kaut ko knābī. Tad viņš atkal atliecās spilvenos un smaidīja.

Starpgadījums ar putnu pārtrauca sarunu par koku, un Dikons un Mērija jutās atbrīvoti.

«Tā bija maģija, kas mums uzsūtīja sarkankrūtīti,» Mērija klusi teica Dikonam. «Zinu — ka maģija!» Abi bērni sabijās, ka Kolīns sāks taujāt par koku, kura zars nolūza priekš desmit gadiem.

«Mēs nedrīkstam viņam likt manīt, kas ar šo koku saistīts,» domīgi noteica Dikons. «Mēs viņam nevaram teikt, kā zars lūza. Ja viņš atkal jautās, izliksimies, ka nezinām.»

«Tā gan,» noteica Mērija, bet pati nevarēja palikt vienaldzīga, skatoties uz veco koku.

«Krēvena kundze bija tik laba,» sacīja Dikons, priecīgi mirdzošām ačelēm. «Mamma domā, ka Krēvena kundze droši vien visu redz un atrodas Kolīna tuvumā kā visas mātes, kas atstāj šo pasauli, ir savu bērnu tuvumā. Varbūt Krēvena kundze arī bija dārzā, un varbūt viņa mums lika tur strādāt un iedvesa mums domu atvest Kolīnu šurp.»

Vai tā bija maģija, ar kā spēku Dikons runāja? Mērija stipri ticēja maģijai — lielam spēkam, kas slēpjas mūsos un kas neredzami atrodas un valda visā pasaulē. Viņa klusībā bija pārliecināta, ka Dikonā arī, pašam gluži neapzinoties, mājoja šis labais spēks, kas uz viņu iedarbojās un kas to padarīja par tādu, ko mīlēja cilvēki un ko dzīvnieki tur par savu draugu. Viņai likās, ka šis spēks no Dikona pāriet arī uz Kolīnu, pārvēršot to veselīgā bērnā, kurā, tagad skatoties, bija grūti iedomāties, ka tas kliedza, sita un koda spilvenus. Viņa seju un rokas pārklāja maigs sārtums, un viņš vairs neizskatījās kā vaska vai ziloņkaula lelle.

Bija jau pienākusi klusā vakara stunda, kad saule, iet uz dusu un ar viņu visa pasaule dodas pie miera. Dikons un Mērij a sēdēja zālē un Kolins turpat atzvelies krēslā.

«Man negribas tagad no šejienes aiziet,» viņš sacīja. «Rīt, parit — un katrudien es atkal atnākšu. Šodien es redzēju pavasari; vēlāk redzēšu vasaru — un visu, kas te aug. Es pats arī šeit augšu.»

«Tā gan,» atteica Dikons, «tu šeit staigāsi, raksi un strādāsi kā visi citi.»

Kolīris no uzbudinājuma nosarka.

«Staigāt! Rakt! Vai es to varēšu!»

«Карее nē? Tev tādas pašas kājas kā citiem,» sacīja Dikons.

«Tas gan, viņas man arī nesāp, bet tās tik vajas un tievas, ka es baidos stāvēt.»

«Kad tu vairs nebaidīsies, tad tu arī stāvēsi.»

Kolīnu pēc uztraukumu pilnas dienas pārņēma patīkams nogurums. Arī Dikona dzīvnieki, apmierinājušies, vakaram tuvojoties, salīda visi čupiņa un tupēja bērniem blakus.

Piepeši Kolīns pacēla galvu — apslēpts kliedziens, kas lauzās viņam uz aru, pārtrauca dziļo klusumu.

«Kas tas tur par cilvēku?!»

Dikons un Mērija uzlēca kājās.

«Cilvēks?!» abi iesaucās.

Kolīns rādīja uz mūri.

«Skatieties, nu skatieties!» viņš uzbudināts čukstēja.

Mērija un Dikons ātri pabrauca ar krēslu un redzēja Benu Vederstafu stāvot aiz mūra trepju galā, dusmīgi skatoties uz bērniem un vicinot dūri pret Mēriju.

«Ja es nebūtu vecpuisis, un tu būtu mans bērns,» viņš kliedza, «tad es tev gan rādītu!»

Draudoši viņš pakāpās vēl vienu pakāpienu augstāk, bet, kad Mērija piegāja tuvāki mūrim, viņš apmierinājās. Tomēr dūri viņš vienmēr vēl vicināja.

«Es nekad tevi augsti nevērtēju,» viņš bārās. «No paša sākuma tu mani jau kaitināji ar visādiem jautājumiem un visur bāzi savu degunu. Es nemaz nevaru saprast, kā es ar tevi tā biju sadraudzējies —»

«Ben!» Mērija attapusies sauca, piegāja viņam gluži klāt un skatījās tam acīs. «Ben! Man sarkankrūtītis rādīja ceļu šurp uz dārzu!»

Šie vārdi tā sadusmoja veco dārznieku, ka likās, tas tūliņ pārlēks pār mūri.

«Ak tu, palaidniece — vai gribi visu vainu uzkraut sarkankrūtītim!? Viņš tev ce]u rādīja? Kā tad! — Bet kā tu, pie joda, šeit iekļuvi?» ziņkārības dzīts, viņš piebilda.

«Sarkankrūtītis man rādīja ceļu,» Mērija stūrgalvīgi pastāvēja uz savu. «Viņš jau pats nezināja, ka man ceļu rāda; kā viņš to darīja — to tev neteikšu, ja tu man vēl ilgi vicināsi dūri.»

Bens tūliņ nolaida roku, bet tanī pašā brīdī viņš palika stāvot atplēstu muti, acis nenolaižot no tā, kas tagad pa zāli viņam virzījās pretim.

Kolīns, pirmā acumirklī gluži pārsteigts par Bena izturēšanos, klausījās šinī vārdu plūdumā kā piekalts, bet tad attapies pavēloši pamāja Dikonam ar galvu.

«Aizstum mani turp! Pavisam klāt mūrim, taisni viņam pretim!»

Tas biia, ko Bens redzēja un par ko viņš atplēstu muti brīnījās. Krēsls uz ratiem ar dārgiem mīkstiem spilveniem un segām, kas izskatījās kā kāda valdnieka ekipāža, kur sēdēja jauns radža lielām, tumši skropstainām, pavēlošām acīm un majestātiski paceltu vāju, baltu rociņu. Krēsls apstājās taisni zem Bena deguna. Vai tur bija jābrīnās, ka Benam atkārās žoklis? 4 ' ,

«Vai tu zini, kas es esmu?» jautāja radža.

Kā Bens skatījās! . .. Viņa vecās asarojošās acis likās spoku redzam. Nepaspējis izrunāt ne vārda, viņš tikai rija siekalas.

«Vai tu zini, kas es esmu?» Kolīns vēlreiz prasīja. «Atbildi!»

Bens ar veco kaulaino roku pārbrauca pār acīm un pieri, un savādi drebošā balsī atbildēja:

«Kas tu esi? Jā — zinu; tu manī skaties savas mātes acīm. Dievs vien zina, kā tu te atnāci. Tu taču esi tas nabaga kroplītis.»

Kolīns aizmirsa, ka viņš kādreiz bija slims bijis. Viņa seju pārklāja dziļš sārtums, un, paceļoties taisni, viņš šausmīgi kliedza:

«Es neesmu kroplis! Nē — neesmu!»

«Viņš nav!» dusmīgi kliedza arī Mērija. «Viņam nekāda kupra nav. Es skatījos — un nekā neredzēju.»

Atkal Bens pārlaida roku pār pieri un skatījās, bez gala brīnīdamies. Viņa roka trīcēja, viņa mute trīcēja — un arī balss trīcēja. Vecītis savā muļķībā bija ticējis, ko no citiem dzirdēja.

«Tev — tev nav lika mugura?» gluži aizsmacis viņš jautāja.

«Nē!» kliedza Kolīns.

«Tev nav līkas kājas!» Bens tikko izrunāja.

Tas bija par daudz. Spēks, kas mājoja Kolīna vājās miesās un kas to katrreiz pēc liela uztraukuma iedzina histērija — tagad izpaudās savādākā veidā. Dusmas un ievainots lepnums lika viņam aizmirst slimību un deva viņam spēku, kādu līdz šim viņš vēl nebija pazinis.

«Nāc šurp!» viņš uzsauca Dikonam un norāva, un atbrīvojās no visām segām. «Nāc — nāc, tūliņ!»

Dikons acumirklī bija pie viņa. Mērija nobālēdama aizturēja elpu.

«Viņam ir spēks! Viņam ir spēks! Viņam ir spēks! Viņam ir spēks!...» viņa, cik ātri varēdama, vienā paņēmienā klusi noteica pie sevis.

Straujām kustībām Kolīns atsvabinājās no ievīstījumiem, kas nokrita zemē, un, atbalstoties uz Dikona roku, viņš izcēla tievās kājas no krēsla. Kolīns stāvēja taisns un šmaugs, paceltu galvu un mirdzošām acīm.

«Skaties uz mani!» viņš sauca Benarn uz augšu. «Nu, skaties — skaties nu, tu!»

«Viņš tikpat taisns kā es!» priecīgi kliedza Dikons, — «tikpat taisns kā visi citi zēni!»

Bet Bens žņaudzījās un rīstījās, un piepeši asaras sāka plūst pār viņa norūdītiem krunkainiem vaigiem. Rokas sasizdams, viņš sacīja:

«Ak, kādi meli! Tu gan esi tievs kā spīdzenis un bāls kā spoks, bet kupra tev nav. Tu būsi īsts vīrs! Lai Dievs tevi svētī!»

Dikons stingri turēja Kolīnu, kas stāvēja un skatījās Be-nam acīs.

«Es esmu tavs kungs,» viņš tad teica. «Kad paps nav mājā, tev jāklausa, ko es lieku. Sis ir mans dārzs, par ko tu ar citiem nedrīksti runāt. Kāp zemē, Mērijas jaunkundze tev izies pretim un tevi atvedīs šurp. Es gribu ar tevi parunāties. Tagad, kur tu esi mūs atradis, tev kopā ar mums jāglabā noslēpums par dārzu. Nu — taisies drīz!»

Bens, vēl asarām slapju seju, nenolaida acis no Kolīna, kas stāvēja viņa priekšā tik lepni paceltu galvu.

«Ak, puisīt,» viņš tikko čukstēja. «Ak, mīļais puisīt!» Bet piepeši atjēdzies, roku pie cepures pielikdams, teica:

«Jā, jā — kungs!» un paklausīgi nozuda no trepēm,

XXII Kad saule riet

Kad Bena galva vairs nebija redzama, Kolīns sacīja Merijai:

«Ej viņam pretim.»

Mērija strauji laidās pa zāli prom uz ēfeju apklātiem vārtiem, kamēr Dikons uzmanīgi sargāja Kolīnu no krišanas.

«Es varu nostāvēt,» lielījās Kolfns.

«Es tev teicu, ka varēsi, ja atmetīsi bailes,» apstiprinādams noteica Dikons.

Kolīns izslējās vēl taisnāks un, rādīdams uz dažus so|us tālāk stāvošo koku, sacīja:

«Es tagad aiziešu līdz tam kokam. Es gribu stāvēt, kad Bens ienāks; ja būšu noguris, piesliešos pie koka.»

Kad Bens ienāca dārzā, viņš redzēja Kolīnu pie koka stāvot tin dzirdēja, ka Mērija kaut ko pie sevis murmināja.

«Ko tu tur saki?» viņš ņurdēja, bet visa viņa uzmanība bija vērsta uz zēna slaiko stāvu un tā lepno seju.

Mērija dārzniekam uz jautājumu neatbildēja, bet tikai neatlaidīgi pie sevis čukstēja:

«Tu vari, tu vari, tu vari, tu vari!»

Sie vārdi bija teikti Kolīnam, kam viņa gribēja iedvest stiprumu, lai tas varētu visu laiku nostāvēt. Viņa negribēja, ka Kolīnu Bena priekšā pārņemtu nespēks. Kolīns arī nepagura, un viņš izlikās Mērijai tik skaists... Viņš vēroja Benu ar savu īpatnējo pavēlošo skatu.

«Skaties uz mani! Apskati mani labi! Vai man ir kupris? Vai man ir līkas kājas?»

Bens, kas vēl nebija gluži atpūties no pirmā uztraukuma, tomēr jau saņēmies, atbildēja savā parastā veidā:

«Nemaz nē! Nekas tamlīdzīgs! — Bet ko tu darīji, ka slēpies no cilvēkiem, dodot iemeslu domāt, ka tu esi nejēdzīgs un kropls!»

«Nejēdzīgs! Kas tā par mani domā?» dusmīgi izgrūda Ko-līns.

«Nu, visi tie muļķi... Pasaule pilna ēzeļu, kas vienmēr izgudro melus. Bet kamdēļ tad tu ieslodzījies?»

«Tamdēļ, ka visi domāja, ka es miršu» — asi noteica zēns, —• «bet es nemiršu vis!»

Tas iznāca Kolīnam tik noteikti, ka Bens, viņā brīnīdamies, skatījās.

«Tu un mirt? Nemūžam! Tam tu esi par daudz drošsirdīgs. Kad es redzēju, ar kādu sparu tu izkāpi no krēsla, tad zināju, ka ar tevi viss ir kārtībā. Nu apsēdies drusku, mans jaunais kundziņ, un dodi man savas pavēles.»

Vecis, parasti saīdzis, tagad mēģināja būt laipns, it kā zēnu saprazdams.

Kolīns nosēdās zem koka.

«Ko tu strādā dārzos, Vederstaf?»

Visu, ko man liek,» atsacīja vecais Bens. «Man gan šeit dod žēlastības maizi tāpēc, ka viņa mani mīlēja.»

«Viņa?» vaicāja Kolīns.

«Tava māte.»

«Mana māte?» Un zēns pārlaida klusu skatu pār visu dārzu. «Sis laikam bija viņas dārzs?»

«Jā gan — viņas!» Arī Bens pārlaida skatu dārzam. «Viņa to mīlēja.»

«Tagad tas ir mans dārzs — es viņu arī mīlu. Katru dienu atnākšu, bet neviens to nedrīkst zināt. Dikons un mana māsīca, šeit strādājot, iedeva tam atkal dzīvību. Arī tev jānāk viņiem kādreiz palīdzēt, bet nāc, ka tevi neviens neredz.»

Bens iesmējās.

«Es jau sen nāku šurp, ka neviens mani neredz.»

«Ko!» kliedza Kolīns. — «Kad tad tu nāci?»

«Beidzamo reizi šeit biju divi gadi atpakaļ.»

«Bet neviens taču šeit nav bijis kopš desmit gadiem!» sauca Kolīns. «Nebija taču vārtiņu».

«Es biju tas «neviens»,» sausi noteica Bens, — «un es nenācu pa vārtiem, bet pār rnūri. Bet tagad kopš pāris gadiem man ir reimatisms, un es vairs lāgā nevaru kāpt.»

«Vai tu biji tas, kas te ravēja!» sauca Dikons. «Es visu laiku nevarēju saprast, kas to būtu darījis.»

«Viņa loti mīlēja šo dārzu,» lēni runāja Bens, «un reiz viņa man smaidīdama sacīja tā: «Ben, ja gadās, ka es palieku slima, vai man jāaiziet, tad kop manas rozes. Un kad viņa bija aizgājusi, tad pavēlēja, ka šai vietai neviens nedrīkst tuvoties. Bet es gan nācu .. . Mūrim pāri es nācu, katru gadu reiz, kamēr reimatisms man vairs to neatļāva.»

«Es priecājos, Ben, ka tu to darīji. Tu tagad pratīsi šo noslēpumu glabāt,» sacīja Kolīns.

«Ja, kungs, zināšu, un tik vecam reimatiķim ka man bus vieglāk nākt pa vārtiem nekā kāpt pār mūri.»

Zālē mētājās Mērijas lāpstiņa, pēc kuras tagad tiecās Kolīns un savādu izteiksmi sejā to iedūra zemē. Tievā rociņa vēl bija nevarīga, tomēr viņš apsvieda vienu zemes piku. Mērija aizelsusies skatījās un klusi ātri, ātri sacīja: «Tu vari! Tu vari! Tu vari! Es tev saku, ka tu vari!»

Dikona lielās acīs atspoguļojās ziņkārība, bet pats viņš neteica ne vārda. Bens brīnījās.

Kolīns vēl kādu brītiņu raka, bet tad teica Dikonam:

«Tu sacīji, ka es kādreiz staigāšu kā visi citi un ka es arī varēšu rakt — es tev tad lāgā neticēju, bet redzi, nu jau es staigāju un arī roku.»

«Skaties, cik tu prātīgi runā,» smējās Bens. «Arī rakt tu proti. Vai tu negribi kaut ko iestādīt? Es tev atnesīšu podu rozi.»

«Ej — dabū! Bet ātri, ātri!» uzbudinājās Kolīns.

Bens aizgāja gluži kā bez reimatisma. Dikons izraka bedri, Mērija atkal aizskrēja pēc lejkannas. Kolīns ar mazo lāpstiņu maisīja bedrē mīksto zemi. Sad tad viņš paskatījās uz debesīm, pats pietvīcis no neparastā darba.

«Es gribu iestādīt rozi, iekams vēl saule nav norietējusi,» zēns teica.»

Mērijai likās, it kā saule tīšām palēnināja savu gaitu. Bens klampāja pa zāli, cik ātri varēdams — arī viņš uztraucās — un nesa līdz rozi no siltumnīcas. Pie bedres viņš nometās ceļos un izņēma rozi no poda.

«Se, zēn, stādi to pats zemē, kā karalis dara, kad apciemo kādu jaunu vietu.»

Baltās, tievās rociņas trīcēja, un sejiņa pietvīka vēl vairāk, kad Kolīns stādīja rozi. Vecais dārznieks piebēra bedri, un ap sakni kājām piestampāja zemi. Mērija turpat tupēja ceļos.

«Gatavs!» teica Kolīns, «un saule vēl tikai slīd pār ap-vārkšņa malu. Palīdzi man piecelties, Dikon. Es gribu stāvēt, kad saule riet. To prasa maģija.»

Dikons viņam palīdzēja, bet maģija, vai, kas zina, kas — piešķīra Kolīnam spēku stingri nostāvēt, kamēr saule norietēja, un šis brīnišķīgi skaistais vakars tinās krēslā.

XXIII Maģija

Dr. Krevens jau kādu laiciņu bija gaidījis, kamēr bērni atnāca mājā. Kad Kolīnu ienesa istabā, ārsts to uzlūkoja nopietnu skatu.

«Jums nevajadzēja palikt tik ilgi. Jūs pārpūlējaties.»

«Es nemaz neesmu noguris un jūtos labi. Rit atkal iešu — no rīta un pēcpusdienā.»

«Nezinu, vai to varu atjaut — vai tas būtu prātīgi.»

«Nebūtu prātīgi mani no tā atturēt. Es iešu!» Kolins jau palika nervozs.

Pat Mērijai likās, ka Kolins joti strupi apietas ar cilvēkiem. Dzīvodams līdz šim kā vientulis salā, kas nekā nezināja no kultūras, viņš bija kļuvis kā mazs mežonis. Mērija agrak gan pati arī tāda bija, bet krusttēva mājā pamazām bija mācījusies saprast, ka tāda uzvešanās nav laba. Viņa tagad par to gribēja runāt ar Kolīnu, un, kad ārsts bija aizgājis, tam nosēdās pretim, un, acis nenolaižot, sāka to vērot. Kā jau viņa to bija sagaidījusi, Kolins ievaicājās:

«Ko tu tā mani skaties?»

«Man drusku žēl Dr. Krēvena.»

«Man arī,» sacīja Kolīns, kas atkal bija kļuvis gluži mierīgs; bet ar zināmu gandarījumu piebilda: «Jo mūsu muižu tas tagad nedabūs — tāpēc ka es nemiršu!»

«Zēl jau nu par to muižu gan ir, bet es domāju par ko cilo: man liekas, ka joti grūti desmit gadus izturēties laipni pret zēnu, kas vienmēr rupjš. Es to nevarētu.»

«Es — rupjš?» mierīgi jautāja Kolīns.

«Ja tu būtu viņa paša puika, viņš tevi iepērtu.»

«To viņš nedrīkst.»

«Protams, ka nedrīkst; neviens cilvēks nedrīkst darīt, kas tev nepatīk, tāpēc ka tu, nabadziņš, esi slims.»

«Uz priekšu es vairs nebūšu tāds nabadziņš,» ietiepīgi sacīja Kolīns. «Es negribu, ka cilvēki mani par tādu tura.»

«Tu vienmēr dari to, kas tev patīk, tāpēc tu ari esi tads savāds,» izteica savas domas Mērija.

«Vai tad es esmu savāds?»

«Jā, ļoti. Bet neņem ļaunā, ka es tev to saku, es pati arī esmu tāda — un Bens arī ir tāds pats. Es jau gan tagad esmu labojusies.»

«Es negribu būt savāds — un ari vairs nebūšu,» noteikti sacīja Kolīns.

Tas bija lepns zēns.

Viņš nogrima domās, un Mērija vēroja, kā brīnišķīgs, jauks smaids mainīja viņas sejas izteiksmi.

«Es vairs nebūšu savāds, jo iešu katru dienu ārā, kur ir maģija, — tu zini, Mērij? Droši vien dārzs ir maģijas pilns.»

«Es arī tā domāju.»

«Ja nu tā arī nav gluži īstā maģija — bet kaut kas tur taču tomēr ir!»

Labo spēku, ko bērni sevī sajuta, un, ko tiem iedvesa dārzs, viņi sauca par maģiju.

Un mēneši, kas nu nāca — vai tie nebija maģijas pilni šie brīnišķīgie — skaistie mēneši! Ak, kas viss nenotika dārzā! Ja jums nekad nav bijis dārzs, tad nevarat saprast — un ja jums ir dārzs, tad jūs zināt, ka var sarakstīt grāmatu par visu to, kas notiek pavasarī dārzā!

Puķu sēklas, ko bija sējuši Dikons un Mērija, uzdīga kā tēju skubinātas. Bet rozes — ak rozes! Tās atdzīvojās dienu no dienas, stundu no stundas, un plauka un raisīja pumpurus.

Kolins visu redzēja un visu vēroja, kas notika dārzā. Katru rītu viņu iznesa ārā, un, ja nelija lietus, viņš tur palika visu dienu. Parasti viņš tad tur gulēja zālē un, kā pats teica, «skatījās, kā viss aug». Viņš iepazinās ar dažādiem kukaiņiem, kas steidzīgi skrēja apkārt, pildot mums nezināmus, bet, laikam, tomēr svarīgus uzdevumus, nesot salmu stiebriņus, spalviņas, barību, rāpuļojot pa smildziņām kā pa kokiem, no kuru galotnēm varēja pārredzēt visu apkārtni. Skudras, vabu-les, bites, vardes, putni un stādi — viss tas vēl Kolīnam bija neizpētīta pasaule. Dikons par ikkatru deva paskaidrojumus un stāstīja par dzīvniekiem, par odzēm, sermuļiem, vāverēm, lapsām; par forelēm, ūdens žurkām un āpšiem, ko Kolīns vēl lāgā nepazina.

Par visu to viņi abi varēja runāt bez gala.

«Protams, ka pasaule ir maģijas pilna, bet cilvēki tikai nezina, kas tas ir, un kā ar viņu rīkoties,» sacīja Kolīns. «Varbūt no sākuma jādara tā, kā sāk par ko labu domāt un tad jāsaka, ka kaut kas labs noliks, kamēr tas arī tiešām notiek. Es to izmēģināšu.»

Otrā rītā, kad bērni aizgāja uz noslēpumaino dārzu, Kolīns tūliņ aizsūtīja pēc Bena. Vecais atnāca, cik ātri varēdams, un atrada Kolīnu stāvot zem kāda koka, jauki smaidot un lepni skatoties apkārt.

«Labrīt, Ben! Es gribu, ka tu, Dikons un Mērija nostājaties rindā un klausāties, ko es saku.»

«Klausos, kungs,» roku pieliekot pie cepures, sacīja Bens, kas, vēl zēns būdams, aizbēga uz kuģa, lai dotos pār jūru tālos cejojumos. To atceroties, viņš Kolīnam tagad atdeva godu, pieliekot roku pie cepures pēc jūrnieku paražas.

«Es gribu taisīt kādu zinātnisku mēģinājumu,» sacīja Ko-līns. «Kad izaugšu liels, tad palikšu par lielu zinātnieku-pēt-nieku; bet tagad es sākšu ar tādu eksperimentu.»

«Klausos, kungs!» Atkal it kā uz pavēles noteica Bens, kas, jāatzīstas, tagad pirmoreiz mūžā dzirdēja par zinātniskiem atklājumiem.

Arī Mērija par šādām lietām dzirdēja pirmo reizi, bet viņa tūliņ saprata, ka Kolīns savu gudrību smēlies no dažādām grāmatām, ko viņš, viens būdams, pastāvīgi lasīja un tamdēļ tagad tik pārliecinoši varēja runāt, tā ka klausītājiem, skatoties viņa nopietnajā sejā un īpatnējās acīs, gribot negribot bija jātic, kaut lektors vēl tikai bija vienpadsmitajā gadā. Kolīns, no savām domām aizrāvies, nostājās visiem pretim un sāka turēt runu tikpat pārliecinoši kā liels cilvēks.

«Lielais zinātniskais atklājums būs par maģiju,» runāja Kolīns. «Maģija ir svarīga lieta, un maz cilvēku par to kaut ko zina, vai kaut ko par to lasījuši vecās grāmatās. Mērija drusku par maģiju zina, jo ir dzimusi Indijā, kur dzīvo faķīri. Es domāju, ka arī Dikons zina par maģiju, lai gan pats, varbūt, to nezina, ka viņš zina. Viņš valdzina dzīvniekus un cilvēkus. Es nekad viņam nebūtu atļāvis atnākt pie manis, ja viņš nebūtu dzīvnieku valdzinātājs un puiku valdzinātājs, jo puikas arī ir dzīvnieki. Es nešaubos, ka maģija atrodas visur, bet mēs tikai vēl neprotam to izmantot labiem mērķiem, kā mēs to daram ar elektrību, tvaiku, zirgiem.»

Sie vārdi skanēja tik pārliecinoši, ka Bens, gluži uztraukts, vairs nevarēja klusēt.

«Tiešām tā, kungs!» viņš vienmēr pa starpām iesaucās un izslējās gluži taisns.

«I\ad Mērija atrada šo dārzu, viņš izskatījās kā miris,» runātājs turpināja. «Bet tad kaut kas lika visam uzmosties un augt. Es sev jautāju: kas tas ir? Tas ir kaut kas. Tas nevar būt nekas! Es nezinu, kā to nosaukt, tamdēļ es to saucu par maģiju. Es nekad neesmu redzējis saules lēktu. Dikons un Mērija gan ir redzējuši, un no viņu nostāstiem es zinu, ka tā ir maģija. No tā laika, kamēr es esmu dārzā, es skatos daudzreiz caur koku zariem augšup debesīs, un mani pārņem savāda līksma sajūta, it kā kaut kas mostos manas krūtīs, kas liek brīvāki elpot. Visas lietas iztek no maģijas: lapas un koki, puķes un putni, āpši un lapsas, un vāveres, un cilvēki. Maģija ir visur. Ari šeit dārzā — visās vietās. Šeit maģija mani piecēla kājās, un es tagad zinu, ka es dzīvošu un būšu virs! Kad es pirmo reizi mēģināju stāvēt, Mērija visu laiku pie sevis ātri teica: Tu vari! tu vari! tu vari! — un es varēju. Katru rītu un katru vakaru, un bieži arī dienas vidū, kad es atceros, es vienmēr saku: maģija ir mani. Maģija man palīdz! Es kļūšu tikpat stiprs kā Dikons, tikpat stiprs kā Dikons. Jums visiem tagad ari tā jāsaka. Tas ir mans eksperiments. Vai tu mums palīdzēsi, Ben?»

«Tiešām tā, kungs!»

«Ja jūs to darīsit katru dienu tikpat kārtīgi kā kareivji mācās ierindu, mēs redzēsim, kas notiks, un redzēsim, vai manam mēģinājumam būs panākumi. Ar maģiju ir kā ar dzejoli, ko mācaties no galvas. Jūs atkārtojat vārdus, kamēr jūs viņus esat iekaluši galvā mūžīgiem laikiem; tāpat, pastāvīgi pieminot maģiju, lai tā nāk un palīdz, viņa beidzot būs daļa no jums un palīdzēs.»

«Es reiz dzirdēju, kā kāds virsnieks Indijā stāstīja mammai, ka esot faķīri, kas atkārtojot vārdus vairāk tūkstošas reizes,» sacīja Mērija.

«Es arī dzirdēju, kā Ješkas sieva vairāk kā tūkstošreiz atkārtoja vienu un to pašu ka Ješka esot piedzēries lops,» sausi noteica Bens. «Un vienmēr arī kaut kas tamlīdzīgs notika. Viņš ar sievu sakāvās un aizgāja uz «Zilo Lauvu» un piedzērās, ne nu kā lops, bet gan kā kungs.»

Dikons visu laiku bija klausījies, un priekā staroja viņa skats. Uz pleciem tam sēdēja Rieksts un Čaumala, bet uz rokām gulēja balts garausītis — trusis, kas piekļāva ausis cieši mugurai, kad zēns to glaudīja.

«Vai tu domā, ka eksperiments izdosies?» Kolīns vaicāja Dikonam, gribēdams zināt, ko tas par to lietu domā.

Dikons tam uzsmaidīja.

«Domāju gan. Viņš izdosies tikpat droši kā sēklas grauds, kas, saulei sildot, izdīgst no zemes. Vai mēs tūliņ sāksim?»

Kolīns un Mērija bija trakā sajūsmā. Kolīns gribēja, lai visi nosēžas sakrustotām kājām, kā viņš to bija redzējis bilžu grāmatās faķīrus darām. Visi nosēdās zem liela koka, kā zari izplētās pār viņu galvām kā jumts.

«Mēs te sēdēsim kā templī,» zēns teica. «Bet es esmu nokusis un gribu sēdēt.»

«Redzi, tev nevajag sākt ar to, ka tu saki «es esmu nokusis,» tā var visu maģiju samaitāt,» teica Dikons.

Kolīns pagriezās un paskatījās Dikona lielajās, skaidrajās acis.

«Taisnība gan,» viņš tagad lēni noteica. «Man tagad jādomā tikai par maģiju.»

Nu viņi visi sēdēja vienā riņķī, svarīgu, noslēpumainu nopietnību sejās. Bens jutās kā lūgšanas namā — Mērija kā debesīs. Dikons turēja rokās trusi, un, kad arī viņš nosēdās kā visi citi sakrustotām kājām, tad krauklis, lapsa, vāveres un telēns, kā uz kādu neredzamu mājienu, lēni nāca tuvāk un novietojās katrs pēc sava prāta tanī pašā riņķī.

«Dzīvnieki atnāca,» nopietni teica Kolīns. «Viņi mums palīdzēs.»

Kolīns tanī brīdī izskatījās tiešām skaists. Augsti paceltu galvu, viņš jutās kā kāds priesteris, un viņa savādās acīs bija brīnišķīga gaisma. Caur koka zariem uz viņu krita gaismas stari.

«Tagad mēs sāksim,» viņš teica. «Mērij! vai mums klanīties uz priekšu un atpakaļ, kā to derviši mēdz darīt?»

«Es nevaru klanīties uz priekšu un atpakaļ,» teica Bens. «Man taču reimatisms.»

«Maģija tev to atņems,» sacīja Kolīns augstā priestera tonī, «bet mēs tad noklanīsimies, ja tu nevari. Mēs tikai dziedāsim.»

«Es nevaru dziedāt,» kurnēdams atkal noteica Bens. «Mani izsvieda no baznīcas kora jau pirmo reizi, kad'mēģināju dziedāt.»

Par šiem vārdiem neviens nesmējās — bērni bija par daudz nopietni noskaņoti. Kolīna sejā neparādījās pat savāds vaibsts — viņš bija maģijas pārņemts.

«Tad es dziedāšu,» viņš teica un sāka dziedāt, pie kam tas izskatījās kā parādība.

«Saule spīd -— saule spīd. Tā ir maģija. Puķes aug — saknes lien — asni traucas. Tā ir maģija. Būt dzīvam — ir maģija, būt stipram — ir maģija. Maģija ir manī — maģija ir manī. Tā ir manī — tā ir manī. Tā ir katrā no mums. Tā ir Bena mugurā. Maģija! Maģija! Maģija! Nāc un palīdzi!»

To viņš atkārtoja kaut arī ne tūkstoš, tad tomēr neskaitāmas reizes. Mērija klausījās mēmā priekā. Benam atkal likās, to iedzied klusā miegā, kas viņam ļoti patika. Bitīšu sanēšana pa ziediem un bērna dziedošā balss iešūpoja vecīti saldā snaudā. Dikons sēdēja sakrustotām kājām un' turēja klēpī guļošo trusi, viena roka viņam atbalstījās uz telēna muguras. Kvēpulītis nogrūda vienu vāveri un pats uzlaidās uz pleca, cieši piespiežoties Dikonam klāt, pieverot acis. Beidzot Kolīns apklusa.

«Tagad es apstaigāšu dārzu,» viņš sacīja.

Bena galva noslīdēja uz krūtīm, bet tanī pašā brīdi viņš to strauji pacēla.

«Tu gulēji,» Kolīns teica.

«Nekas tamlīdzīgs,» murmināja Bcns. «Dievkalpošana bija laba diezgan, bet es tomēr gribētu aiziet, iekams sākas kol-lekšu dziedāšana.»

Viņš vēl nebija gluži uzmodies.

«Tu neesi baznīcā,» sacīja Kolīns.

«Nē, nē,» Bens sauca uzslienoties. «Kas teica, ka es esmu? tīs visu dzirdēju. Tu teici, ka maģija esot manā mugurā. Ārsts to sauc par reimatismu.»

Kolīns māja ar roku.

«Tā nebija pareizā maģija, bet tagad gan tev paliks labāk. Es tev tagad atļauju iet strādāt. Bet rītā atkal atnāc.»

«Bet es gribu redzēt, kā tu iesi pa dārzu,» ņurdēja Bens.

Tāda ņurdēšana nebija nelaipnība, bet vienkārši viņa paradums. Stūrgalvīgs viņš arī bija un neticēja nekādai maģijai. Tagad, kur viņš gribēja redzēt Kolinu pa dārzu staigājam, viņu aizsūtīja strādāt. Tāpēc viņš nolēma uzkāpt no ārpuses uz mūra un no turienes visu noskatīties, lai vajadzības gadījumā, ja Kolīns pakluptu, aizšļūktu atpakaļ dārzā.

Bet Kolīnam nebija nekas pretim, ka Bens paliek, un visi sastājās rindā kā uz kādu procesiju. Kolīns gāja pirmais, no vienas puses viņam soļoja Dikons, no otras Mērija. Tad sekoja Bens, un visiem pakaļ čāpoja dzīvnieki.

Sis gājiens devās lēni, bet ar lielu cienību uz priekšu. Bieži viņi apstājās; Kolīns balstījās uz Dikona rokas, bet pa reizei viņš to atlaida un spēra dažus soļus viens pats. Bens pa to laiku atkal uzmanīgi skatījās apkārt.

Kolīns, paceltu galvu, izskatījās stalts un cēls.

«Maģija ir manī!» viņš visu laiku teica. «Tā padara mani stipru. Es to sajūtu!»

Tiešām, likās, ka kaut kas viņu pacēla un turēja. Kad viņš bija apstaigājis visu dārzu un bija atgriezies pie tā koka, zem kura viņi sēdēja, ar līksmu skatu un sārtiem vaigiem tas izsaucās:

«Es izturēju! Maģija darbojas! Tas ir mans pirmais zinātnisks darbs!»

«Ko teiks Dr. Krēvens?» Mērijai izspruka.

«Nekā viņš neteiks,» atbildēja Kolīns, «tāpēc ka viņam neviens nekā nestāstīs. Šis būs mūsu lielākais un stingrākais noslēpums. Neviens nekā nedrīkst zināt, kamēr es būšu tik stiprs, ka varu iet un skriet kā citi bērni. Katru dienu es sevi likšu iznest krēslā ārā un tāpat mani ienesīs atpakaļ. Es negribu, ka visi ziņkārīgi par mani jautā un čukst apkārt. Un papa arī tikai tad dabūs zināt, kad mans mēģinājums būs pilnīgi izdevies. Tad, kad viņš kādreiz atgriezīsies mājā, es ieiešu viņa rakstāmistabā un teikšu:

«Še es esmu — tāds pats kā visi citi bērni. Un es dzīvošu un izaugšu par īstu vīru. To es panācu ar maģiju!»

«Viņam liksies, ka tu sapņo!» kliedza Mērija. «Viņš neticēs savām acīm!»

Kolīns gavilēja uzvarētāja priekā.

«Viņam būs jātic!»

XXIV Slepenas tekas mājā

Dikons strādāja ne tikai noslēpumainā dārzā vien. Viršu klaja mājiņai visapkārt bija dārzs, zemas sētas ielenkts, kas bija salikta no lieliem akmeņiem. Tagad Mērija un Kolīns Di-konu vairs tik bieži neredzēja: agrā rītā un lēni dziestošā dienas gaismā viņš strādāja savā dārziņā, stādot mātei kartupeļus un kāpostus, turnepšus un visādus citus stādus. Savu dzīvnieku klātbūtnē viņš tur darīja brīnumdarbus, un nekad tam darbs neapnika. Viņš strādāja, svilpodams un dziedādams, gan sarunājoties ar Kvēpuli un Kapteini, gan ar saviem brālīšiem un mazmāsiņām, ko viņš bija iemācījis sev palīdzēt.

Kad Dikona mātei laiks atļāva, viņa mēdza iziet dārzā paskatīties, ko dēls tur dara. Nosēdusies uz akmeņu sētas, viņa ar to sarunājās. Šinīs krēslainās stundās māte dabūja visu zināt, kas notika muižā. Bērni jau agrāk bija nolēmuši iesvētīt lielā noslēpumā Dikona māti, kas viņiem pēc Dikona nostāstiem bija kļuvusi tikpat mīļa kā viņš pats. Tāpēc Dikons ar skaidru sirdsapziņu varēja mātei pateikt visu patiesību par noslēpumaino dārzu, par ierakto atslēgu un par Kolīnu, kas tagad slepšus apmeklēja dārzu. Viņš māti ieveda visos sīkumos, attēloja gandrīz vai katru sarunu ar Kolīnu un Mēriju, un stāstīja arī par to, kā Bens bija uzkāpis uz mūra, kā viņš no sākuma lamājies, bet tad bija palicis viņiem par draugu. Arī par Dr. Krēvenu viņš stāstīja, ka tas baidoties Kolīnu izlaist ārā. Mātei bija liels prieks par Krēvena kundzes dēliņu, kas tik negaidot kļuvis vesels. Viņa tai bija kalpojusi ar lielu uzticību un to bija mīlējusi. Tamdēļ arī saprotams īstais prieks, ko tā izjuta par lielām pārmaiņām, kas norisinājās drūmajā muižas mājā.

Kolīns un Mērija sākumā sajuta lielu Dikona trūkumu, bet drīz viņi prata atrast visādus laika kavēkļus arī tad, kad lija lietus un nevarēja iziet ārā.

Kādā lietainas dienas rītā Kolīns sevišķi garlaikojās. Celties no sofas un skriet pa istabu viņš negribēja, jo ar to būtu atklājis visiem savu noslēpumu.

«Tagad, kur jūtos vesels, viņš Mērijai teica, «manī ir tik daudz spēka un dzīvības, ka grūti man nākas mierīgi uz vietas nosēdēt. Vai zini, Mērij, kad es rītos uzmostos un dzirdu putnus dziedot un gaviles visā dabā, tad es gribētu izlekt no gultas un arī pats gavilēt līdz. Ja es to darītu, nez’ kas tad notiktu?»

Mērija jautri iesmējās.

«Atskrietu tūliņ kopēja; arī Medloka kundze atskrietu un domātu, ka tu esi traks, un sūtītu pēc ārsta.»

Arī Kolīns sāka smieties. Viņš iedomājās, kā tie visi izskatītos un kā viņi sabītos, kad tas kliegtu, un kā brīnētos, kad redzētu viņu stāvot.

«Es vēlētos, lai mans tēvs atbrauktu. Es pats viņam gribu visu izstāstīt, lai tad varētu iet un skriet kā citi bērni. Es vairs negribu izlikties slims. Zēl, ka šodien līst lietus!»

Te Mērijai kaut kas iešāvās prātā.

«Kolīn,» viņa noslēpumaini uzsāka, «vai tu zini, cik istabu šinī mājā?»

«Laikam kāds tūkstotis.»

«Apmēram simts, kur neviens neiet. Reiz arī lija lietus, tad es gāju dažas apskatīt. Neviens par to līdz šim nezina, kaut arī satiku Medloka kundzi, kad biju apmaldījusies un atrados tavā koridorā. Tur es tevi dzirdēju otrreiz raudot.»

Kolīns uzlēca no sofas.

«Simts istabu, kur neviens neiet! Tas jau gandrīz tikpat noslēpumaini kā dārzs. Iesim tās apskatīt — tu mani stumsi krēslā, un neviens nezinās, kurp mēs esam aizgājuši.»

«To pašu arī es domāju — bet mums neviens nedrīkst sekot.»

«Zvani,» sacīja Kolīns.

Ienāca kopēja.

«Kur mans krēsls? Es ar Mērijas jaunkundzi apskatīšu neapdzīvoto mājas daļu. Jānis lai mani aizstumj līdz bilžu galerijai — tur ir trepes. Tad lai atstāj mūs vienus, kamēr es viņu saukšu.»

Tam rītā bērni vairs nesajuta lietainā laika drūmuma un garlaicības. Kad sulainis bija aizstūmis krēslu līdz galerijai un pats aizgājis, Kolīns un Mērija priecīgi saskatījās. Pārliecinājušies, ka Jānis tiešām ir prom, Kolīns izkāpa no krēsla.

«Tagad es šeit galerijā skriešu no viena gala līdz otram un lekšu pēc sirdspatikšanas.»

Kad visu to bija izdarījuši, bērni sāka apskatīt portrejas, kuru starpā ieraudzīja mazo neglīto meiteni, zaļā tērpā ar papagaili pirkstā.

«Visi šie, laikam, ir mani radi,» sacīja Kolīns. «Tie dzīvoja daudz gadu atpakaļ. Sī, ar to papagaili, liekas, ir viena no manām vec-vec-vec-vec-tantēm. Viņa tev, Mērij, līdzīga, ne kā tu tagad izskaties, bet kāda tu biji, kad tu atnāci. Nu jau tu esi daudz resnāka un arī smukāka kļuvusi.»

«Tu arī,» sacīja Mērija, un abi sāka smieties.

Viņi vēl apskatīja daudz istabu, uzgāja jaunus koridorus un trepes, atrada vēl daudz jaunas gleznas, kas viņiem patika, un redzēja savādas vecas lietas, kuru nozīmes viņi nezināja. Bērni sajuta sevišķu prieku, staigājot pa māju, kur dzīvoja diezgan daudz cilvēku, kas tomēr viņus ne redzēja, nedz arī dzirdēja.

«Labi, ka mēs atnācām šurp,» sacīja Kolīns. «Es taču nezināju, ka dzīvoju tik vecā nu tik lielā savādā mājā. Man tas patīk. Mēs te varam klejot apkārt katrreiz, kad ārā līst lietus, un mēs te vienmēr atradīsim, par ko brīnīties.»

Kad bērni atgriezās atpakaļ, tiem iegribējās tā ēst, ka noēda visu, kas viņiem bija atnests.

Kad kopēja nonesa pa trepēm lejā virtuvē tukšās bļodas, pavārs brīnījās par tukšajiem šķīvjiem.

«Skaties nu!» kopēja teica. «Sī ir viena ērmota māja, un šie divi bērni ir vislielākā ērmība, kas atrodas šinī mājā.»

«Ja jaunskungs katru dienu tā ēdīs,» sacīja stiprais, jaunais sulainis Jānis, «tad man būs jāatlūdzas jau pie laika no vietas, jo nevarēšu viņu nonest pa trepēm dārzā.»

XXV Slavas dziesma Dievam

Vēl arvien bērnus nodarbināja maģija. Katru ritu viņi izrunāja visādus teikumus, un Kolīns noturēja savus vingrinājumus.

«Man tas patīk,» viņš sacīja, «jo, kad būšu liels, man vajadzēs lasīt lekcijas; tamdēļ es jau tagad vingrinājos. Daudz es vēl pats nezinu, tāpēc arī daudz nevaru stāstīt, un ja arī to darītu, Bens domātu, ka viņš baznīcā, un iemigtu.»

«Tāda lekcijas lasīšana ir laba lieta,» vecītis teica. «Katrs, kam ienāk prātā, var runāt, kas viņam patīk, un neviens nedrīkst jaukties starpā. Es pats arī labprāt kādreiz lasītu lekciju.»

Kamēr Kolīns runaja, dārznieks visu laiku aplūkoja to ziņkārīgu skatu. Lekcija viņu tik daudz neinteresēja kā Ko-līna kājas, kas vairs nebija tik tievas kā agrāk; viņa jaukā, lepni paceltā galva; jau diezgan apaļie vaigi un acis, kas tagad jau sāka spīdēt tāpat kā tās, ko viņš bija redzējis desmit gadus atpakaļ. Kolīns, kas vēroja vecīša nopietno skatu, brīnījās, par ko tas šinī brīdī varēja domāt, un tamdēļ ievaicājās:

«Par ko tu domā, Ben?»

«Es domāju, ka tu šonedēļ esi pieņēmies svarā. Kā man tevi gribētos nosvērt!»

«Tas nāk no maģijas un labas ēstgribas. Tu redzi, manam zinātniskam eksperimentam labs panākums.»

Torīt Dikons bija nokavējies uz maģijas stundu, un, kad viņš gluži sakarsis atskrēja, visi sāka strādāt, jo pēc silta lietus dārzā vienmēr daudz ko darīt. Arī Kolīns strādāja, pie kam visu laiku runājot par maģiju.

«Vislabāk maģija var iedarboties tad, kad paši arī darbojamies.» viņš sacīja, «kad mēs sajūtam savus muskuļus un kaulus. Es drīzi sākšu lasīt grāmatas par muskuļiem un kauliem un vēlāk pats uzrakstīšu grāmatu par maģiju. Es jau tagad visu pārdomāju.»

Necik ilgi tas nebija strādājis, kad nosvieda lāpstu un, pēc kāda brītiņa, pacēlis rokas, īpatnējām, spulgām acīm sauca:

«Mērij! Dikon! Paskatieties manī!»

Tie no darba pacēla galvu un to uzskatīja.

«Vai atceraties to ritu, kad jūs mani pirmoreiz atnesāt šurp?»

Dikons cieši ieskatījās viņa sejā. Būdams dzīvnieku val-dzinātājs, viņš redzēja to, kas citiem bija apslēpts; arī Kolmā viņš tagad redzēja lielu pārmaiņu.

«Atceramies gan.»

Arī Mērija viņā skatījās, bet nekā neteica.

«Nupat redzot savas rokas, es pārtraucu darbu, lai pārliecinātos, ka es tiešām to varu darīt un ka esmu gluži vesels. Es esmu vesels, jā — es esmu vesels!»

«Jā — tu esi,» sacīja Dikons.

«Es esmu vesels — es esmu vesels!» Kolīns atkal atkārtoja. «Man tāda sajūta, kā gribētu izkliegt visu, kas uz sirds, kaut ko pateicīgu, priecīgu.»

Bens, kas tuvumā strādāja pie rožu krūma, atskatījās atpakaļ.

«Tu vari dziedāt Dievam slavas dziesmu,» viņš sausi noteica. Pats viņš tās slavas dziesmas daudz nevērtēja un tāpēc ne visai nopietni tagad nāca ar tādu priekšlikumu.

Bet Kolīns, kas gribēja visu zināt, bija uzķēris dārznieka vārdus.

«Kas tas ir?» viņš jautāja.

«To tev Dikons, bez šaubām, tūliņ izdziedās,» sacīja Bens.

Dikons atbildes vietā smaidīja.

«To dzied baznīcā,» viņš teica. «Mamma saka, viņa droši ticot, ka arī cīrulītis to dziedot, kad viņš agri rītā mostoties.»

«Ja viņa to saka, tad tai jābūt skaistai dziesmiņai,» sacīja Kolīns. «Es nekad neesmu bijis baznīcā, jo biju par daudz slims. Dziedi, Dikon, es gribu dzirdēt, kāda šī dziesmiņa!»

Dikons bija gatavs to darīt bez jebkādas kautrēšanās. Viņš noņēma cepuri un vēl visu laiku smaidīdams skatījās apkārt.

«Tev arī jānoņem cepure, Kolīn, un tev arī, Bcn, un tev jāuzceļas — tu zini.»

Kolīns noņēma cepuri, acis no Dikona nenolaižot. Saule apspīdēja viņa kuplos matus un tos sildīja. Bens ar grūtībām uzcēlās un arī atsedza galvu. Viņa vecā seja izteica it kā nesaprašanu par to, kamdēļ viņš īsti visu to ceremoniju taisa līdz.

Dikons stāvēja starp kokiem un rožu krūmiem un sāka dziedāt, vienkārši dabīgā, bet skaistā un stiprā zēna balsī:

«Lai slavēts Dievs, kas visu rada,

Lai visu slavēts, ko viņš vada.

Lai slavēts debesis gaišs stars,

Lai slavēts tēvs, dēls, svētais gars!

Āmen.»

Kad viņš beidza, Bens stāvēja atplestu muti, it kā sastindzis; viņa nemierīgais skats saistījās pie Kolīna, kā seja izteica dziļas pārdomas.

«Tā ļoti skaista dziesma,» viņš teica. «Man tā patīk. Varbūt viņas saturs izsaka to pašu, kas man laužas no krūts, kad gribu izteikt pateicību maģijai.» Viņš kādu mirkli klusēdams pārdomāja un atkal uzsāka: «Varbūt Dievs un maģija viens un tas pats. Kā mēs varam zināt katras lietas īsto nosaukumu! Dziedi vēl reiz, Dikon! Mērij, mēģināsim arī mēs. Es gribu izmācīties šo dziesmu dziedāt — tā ir mana dziesma. Kā viņa sākās? «Lai slavēts Dievs, kas visu rada?»

Un viņi visi dziedāja: Mērija un Kolīns pacēla balstiņas, cik prazdami, bet Dikons dziedāja pilnā, skaidrā balsī. Pie otrās rindiņas Bens sāka atklepoties, un pie trešās rindiņas viņš jau sāka dziedāt līdz ar tādu sparu, ka tikko nesajauca visu dziesmu, bet, kad viņi nāca pie «Āmen», Mērija pamanīja, ka ar Benu notika tas pats, kas toreiz, kad viņš dabūja zināt, ka Kolīns nav nekāds kroplis: viņa smakrs sāka trīsēt, un pār krunkainiem vecīša vaigiem noritēja asaras.

«Es agrāk par šām dziesmām nekā daudz nebēdāju,» viņš aizsmakušā balsī teica, «bet tagad mans uzskats mainījies. Man jāsaka, ka tu, Kolīna jaunskungs, esi šonedēļ pieņēmies piecas mārciņas — jā, piecas!»

Kolīns skatījās sastingušu skatu uz dārza vārtu pusi,'un baiga izteiksme parādījās viņa sejā.

«Kas tur nāk!» viņš ātri izsaucās. «Kas tas tāds!»

Efeju apklātie vārtiņi bija lēni atvērti, un, kad bērni dziedāja taisni beidzamo paņēmienu, dārzā ienāca sieviete un palika klusi stāvot un klausoties. Smaidīdama viņa stāvēja nic efeju sienas savā garā, zilā apģērbā, uz kura saule caur koku lapām meta baltus plankumus. Viņa izskatījās līdzīga kādai skaistai gleznai vienā Kolīna bilžu grāmatā. Viņai bija brīnišķīgas acis, kas, likās, aptvēra visu, visu — pat Benu un «dzīvniekus», un katru ziediņu. Kaut viņa arī bija zagšus ienākusi, tomēr to neviens neuzskatīja par kādu nelūgtu viesi. Di-kona acis iemirdzējās kā spuldzes.

«Tā taču mamma!» tas izsaucās un skriešus pa zāli metās pie viņas.

Arī Kolīns un Mērija lēni soļoja viņai pretim.

«Tā ir mamma,» teica Dikons, vedot māti viņiem pretim.

«Es zināju, ka jūs mammu gribat redzēt, tamdēļ es viņai izstāstīju, kur atrodas paslēptie vārtiņi.»

Kolīns viņu ziņkārīgi uzlūkoja un izstiepa pretim rociņu.

«Kad es vēl biju slims, pat tad es jūs gribēju redzēt — jūs, Dikonu un noslēpumaino dārzu. Agrāk, kad es vēl Dikona nepazinu, man tādas vēlēšanās nebija.»

Raugoties šinī bērna sejiņā, Dikona māte nosarka, lūpas sāka raustīties, un acis pildījās asarām.

«Ak, dārgais bērns,» viņa aizkustināta teica. Un tad atkal atkārtoja to pašu: «Ak, dārgais bērns.»

Viņa neteica «Kolīna jaunskungs», bet gluži nejauši tā runāja: «dārgais bērns». Tāpat tā būtu teikusi Dikonam, ja redzētu viņa sejā to pašu, ko šinī brīdī izteica Kolīna seja. Ūn Kolīnam tas arī ļoti patika.

«Vai jūs esat pārsteigta, ka esmu tik vesels?»

Viņa tam uzlika roku uz pleca, un smaids aizdzina asaras.

«Jā, esmu gan. Tev tik liela līdzība ar savu māti, ka, redzot šo līdzību, sirds sāka straujāki pukstēt.»

«Kā jūs domājat, vai tas patiks manam tēvam?» Kolīns nedroši ievaicājās.

«Bet taisni, mīļais,» viņa, tam viegli uz pleca uzsitot, teica. «Viņam tagad jāatbrauc mājā — viņam jānāk mājā.»

«Zaņa,» teica Bens un piegāja tai tuvu klāt. «Vai gribi redzēt viņa kājas — vai gribi?» Divi mēneši atpakaļ tās. vēl bija tik tievas kā pīpes kātiņi — un es dzirdēju ļaudis runājot, ka tās esot abējādi līkas — uz iekšu un uz āru. Paskaties tagad tanīs!»

Zaņa omulīgi iesmējās.

«Pagaidi vēl kādu laiciņu, tad tu redzēsi, kas tās būs par kājām! Lai viņš tikai rotaļājas un strādā dārzā, ēd un dzer labu pienu — gan viņš tad izaugs par lielu puisi!»

Tad tā uzlika rokas uz pleciem Mērijai, un ar mātes skatu raudzījās viņas mazajā sejiņā.

«Un tu arī! Tu taču esi krietni paaugusi. Esmu pārliecināta, ka arī tu izskaties pēc savas mātes. Kad tu būsi liela, ziedēsi kā roze — ak, mana mazā meitenīte, lai Dievs tevi svētī!»

Zaņa staigāja ar bērniem pa dārzu, un tie viņai stāstīja daudz un rādīja katru krūmu un katru koku, kas jau bija sācis plaukt. Kolīns tai gāja pie vienas rokas, Mērija pie otras. Katrs no viņiem pa laikam ieskatījās viņas mīļā, svaigā sejā, klusi brīnīdamies par to stiprinošo spēku, ko viņi it kā no šīs sejas saņēma. Likās, ka arī tā tikpat labi viņus saprata kā Dikons savus dzīvniekus.

Zaņa noliecās pār katru puķi un runāja par tām kā par bērniem. Pa to laiku Kvēpulītis ieķērkdamies uzlaidās viņai uz pleca, kā viņš to mēdza darīt Dikonam.

Kad bērni viņai stāstīja par sarkankrūtīti, Zaņa mīlīgi pasmaidīja. Viņa izlikās bērniem tik brīnišķīgi jauka un patīkama savā viršu klaja mazmājiņas īpatnībā un sirsnībā, ka tie nevarēja nociesties un sāka arī ar viņu runāt par maģiju.

«Vai tu tici maģijai?» vaicāja Kolīns pēc tam, kad bija tai izskaidrojis par Indijas faķīriem. «Man šķiet, ka tu tici.»

«Jā gan, puisīt,» viņa atbildēja. «Līdz šim es šī vārda nepazinu, bet tas jau nekā nenozīmē. Esmu pārliecināta, ka katrā zemē — vai nu Francijā, vai Vācijā to nosauc savādāk. Tas ir tas pats, kas sēklām liek dīgt un saulei spīdēt, kas uztur tevi un liek stipram būt. Tas ir tas labais spēks, un nav nozīmes, kā to sauc. Labais spēks, no kā mums nāk prieki un bēdas, kas nemitoši rada miljoniem un atkal miljoniem dzīvību. Tici tam vienmēr un neaizmirsti, ka pasaule ir viņa pilna — un sauc viņu, kā tu gribi. Kad es ienācu, jūs par to dziedājāt.» - - ' i

«Es jutos tik priecīgs,» sacīja Kolīns, skatoties Zaņā savām īpatnējām, skaistām acīm. «Es piepeši sajutu, ka kļuvu citāds — es jutu spēku kājās un rokās — es varēju stāvēt un rakt. Es uzlēcu un gribēju kaut ko izkliegt — lai mani kāds dzirdētu!»

«Tagad gan Krēvena kungam jāatbrauc,» teica Zaņa.

«Vai jūs domājat, ka viņš atbrauks?» vaicāja Kolīns. «Es nevarētu paciest, ja viņš par mani dabūtu zināt no citiem. Tagad gan es ieskrietu pie viņa istabā.»

«Kas tas būtu par par pārsteigumu! Es vēlētos redzēt tanī brīdī viņa seju. Jā, katrā ziņā viņam tagad jāatbrauc,» teica Zaņa.

Krēslai metoties, visi taisījās iet mājās. Iekams Kolīns iekāpa savā krēslā, viņš piegāja Zaņai klāt, saņēma to pie svārkiem un raudzījās viņā mīlestības pilnu skatu.

«Tu esi tāda, kādu biju tevi iedomājies,» viņš teica. «Es vēlētos, lai tu būtu arī mana māte, tāpat kā esi Dikona māte.»

Zaņa noliecās pār zēnu, apkampa viņu un pievilka to sev cieši pie krūtīm, it ka taš butu viņas pašas bērns. Acīs pieplūda asaras.

«Mīļais puisīt!» viņa teica. «Tava māte atrodas šinī pašā dārzā — es tam stipri ticu. Viņa nevar būt nekur citur. Tavam tēvam jāatgriežas pie tevis — viņam jāatgriežas!»

XXVI Dārzā

Tanī laika, kad noslēpumainais dārzs un līdz ar to divi bērni uzmodās jaunai dzīvei, kāds vīrs, nemiera pi 1 ns, klīda apkārt, gan pa skaistākiem Norvēģijas fjordiem, gan pa Šveices kalniem un lejām — vīrs, kas desmit gadus ilgi domāja drūmas domas un kam krūtīs pukstēja salauzta sirds. §īs drūmās domas viņu neatstāja, nedz klīstot ap ziliem ezeriem, nedz pār kalnu nogāzēm, pārklātām zili ziedošu encianu segu, kur gaisu pildīja burvīga puķu smarža. Taisni dzīves laimes sākumā nāca pār viņu nežēlīgs likteņa sitiens un pildīja skumjām dvēseli, kur viņš vairs negribēja atļaut ieplūst nevienam saules stariņam. Viņš bija aizmirsis savu māju un savus pienākumus. Ceļojot apkārt, tas arī uz citiem atstāja drūmu_iespaidu, tā ka dažs labs sāka domāt, ka viņš nav pilnā prata, vai ka tas sevī glabā kādu apslēptu noziegumu. Garš augumā, uzrautiem pleciem, saīgušu seju, tas viesnīcās, kur kādu laiciņu apmetās, rakstīja: Arčibalds Krēvens. Anglijā, Jorkšīrā — Viršu muiža.

No tās dienas, kad Mērija iegāja viņa rakstāmistabā un lūdza «gabaliņu zemes», viņš bija ceļojis tālu, tālu. Viņš izbraukāja visskaistākās vietas Eiropā, kaut arī nekur ilgāki par dažām dienām nepalika. Viņš izvēlējās vienmēr visklusākās un attālākās vietas; viņš kāpa pa augstākiem kalniem, kā galotnes sniedzās mākoņos, un no turienes saules lēktā vēroja citus kalnus, kas laistījās saules ugunī kā kāda jaunradīta pasaule.

Bet nekad, likās, šie gaismas plūdi un brīnišķīgie skati nav skāruši viņu pašu, kamēr kādā dienā pēc desmit gadiem viņš sevī sajuta pārmaiņu. Viņš tad taisni atradās Tirolē un klīda viens pats kādā skaistā ielejā, kuras daiļums varēja iepriecināt kaut kura katra cilvēka dvēseli, paceļot to no ēnas gaismā. Daudz tas bija šeit staigājis, bet viņa dvēseli šī gaisma nebija skārusi. Beidzot, nokusis no tālās iešanas, viņš nometās mīkstā sūnas tepiķī pie kāda maza strautiņa, kas, jautri burbuļodams, it kā smiedamies, devās šaurā gultnē pār apaļiem akmeņiem uz priekšu saulainā, valganā zaļumā. Putni nāca, nolieca galviņas un padzērās, tad sasita spārniņus un atkal aizlaidās. Strautiņš bija dzīvs un straujš, bet viņa tecēšana netraucēja dziļā klusuma, kas valdīja pār ieleju.

Raugoties skaidrā, tekošā ūdenī, Krēvena kungs juta, ka viņa gars un miesa pamazām sāka atspirgt, un visapkārt valdošais klusums iezagās arī viņa dvēselē. Vai tas bija miegs, kas viņam uzmācās — viņš domāja. Nē! Viņa acis sāka piepeši uztvert, ko līdz šim tas savā vienaldzībā nebija redzējis. Saulainā ūdens malā tas tagad pamanīja daudz maigu debeszilu neaizmirstulīšu, kā lapiņas slacīja tuvais strautiņš. Kā tagad viņš apbrīnoja šos zilos puķu ziediņus, tā agrāk viņš bija uzlūkojis un ievērojis katru, arī visniecīgāko puķīti. Viņš sāka domāt par šiem mīļiem daudziem ziediņiem, kas vizuļoja savā skaistā zilganumā, un, pašam neapzinoties, šīs domas par puķīšu skaistumu pakāpeniski pildīja visu viņa būti, kamēr drūmās domas bija izgaisušas, un tās kļuva kā avots, kas izceļas dūksnājā un, pastāvīgi verdošs, aizskalo tumšo ūdeni, kamēr sāk plūst skaidras straumes. Viņš nezināja, cik ilgi tā bija sēdējis, bet, kad beidzot, kā no miega uzmodies, pacēlās no mīkstā sūnu tepiķa, dziļi elpojot maigo gaisu, tas jutās kā atpestīts.

«Kas tas ir?» viņš čukstēja un pārlaida ar roku pār pieri. «Es gandrīz jūtos, it kā būtu dzīvs!»

Vēlāk, Viršu muižā, atceroties šīs viņam neizprotamās stundas, viņš nejauši dabūja zināt, ka tanī pašā dienā arī Ko-līns, ieejot noslēpumainā dārzā, izsaucās: «Es dzīvošu mūžīgi — mūžos!»

Kad jaukā ziedu pilnā vasara bija pārvērtusies tumži zeltainā rudenī, Krēvena kungs no skaistās ielejas devās prom uz Komo ezeru, kur daba bija burvīga kā sapnis. Se viņš pavadīja dienas, vizinoties pa kristālzilo ūdeni, vai dodoties tāli zaļajos kalnos, no kurienes tad atgriezās atpakaļ noguris un tūdaļ devās pie miera. Tagad viņš jau gulēja daudz labāk, un sapņi tam vairs nesagādāja šausmas.

«Varbūt es palieku stiprāks un veselīgāks,» viņš domāja.

Kopā ar miesu atspirga arī viņa dvēsele. Tagad viņš bieži noķēra sevi domās par Viršu muižu un gudroja, vai tomēr viņam nebūtu jābrauc mājā. Brīžiem tas iedomājās arī dēlu. Ko viņš gan sajustu, ja atkal stāvētu pie lielās gultas bērnu istabā un redzētu vājo, bālo zēnu, kā īpatnējās lielās acis bija aizvērtas un apēnotas garām, melnām skropstām. Pie šīm domām viņš nodrebēja.

Kādā pasakaini skaistā dienā viņš atkal bija devies tālu pastaigāties un atgriezās tikai tad, kad jau pilnais mēness klāja violetas ēnas un lēja sidrabotu gaismu pār visu pasauli. Rāmais ezers, klusie krasti un it kā miegā dusošais mežs viņu tā saistīja, ka tas nevarēja iet mājā un likties gulēt. Viņš nokāpa uz terasi pašā ezera malā un apsēdās uz sola, lai vēl ieelpotu debešķīgo nakts gaisu. Nakts klusums, kas kļuva arvien dziļāks, pārņēma viņu un ietina miega plīvuros.

Viņš nejuta, ka iemiga un sāka sapņot. Kā nomodā tas ieelpoja pēdējo rožu saldo dvesmu un klausījās čalojošā ūdenī pie savām kājām, kad piepeši izdzirda skaidru, no tālienes nākdamu maigu, laimīgu balsi. Tā nāca no mūžīgām tālēm, bet bija tik skaidra un dzirdama, it kā turpat skanētu.

«Ārei! — Ārči! — Ārči!» Un tad vēl mīlīgāki un skaidrāki: «Ārči!»

Dziļi saviļņots un uztraukts tas uzlēca no sola.

Balss bija tik dabīga un dzīva.

«Lilija! Lilija?» viņš sauca. «Lilija! kur tu esi?»

«Dārzā,» atskanēja kā no zelta brīnumkokles.

Sapnis izgaisa.

Kad Krēvena kungs uzmodās, bija gaišs rīts. Sulainis-italietis stāvēja viņa priekšā un turēja rokā paplāti ar dažam vēstulēm, pacietīgi gaidot, kamēr Krēvena kungs tās paņēma. Sulainis aizgāja, bet Krēvena kungs vēstules vienmēr vēl turēja rokā un skatījās uz ezeru. Viņa dvēselē valdīja vēl tas pats miers, bet šai sajūtai pievienojās savāds vieglums, kas it kā iznīcināja šausmīgo notikumu viņa dzīvē. — Bet atkal tas iedomājās dzīvo, patieso sapni.

«Dārzā!» brīnīdamies viņš teica. «Dārzā! Bet vārti taču aizslēgti, un atslēga dziļi, jo dziļi norakta zemē!»

Tad viņš paskatījās uz vēstulēm un redzēja, ka viena nāca no Anglijas. Uzraksts rādīja nemākulīgu sievietes rokrakstu, ko viņš nepazina. Mehāniski tas atplēsa aploksni, nemaz nedomājot par to, kas viņam- šo vēstuli varētu būt rakstījis. Bet jau pirmie vārdi saistīja viņa uzmanību.

«Augsti godājamais kungs!

Atvainojiet, ka iedrošinos Jums rakstīt. Ja es būtu Jūsu vietā, es tagad atbrauktu mājā. Domāju, ka labprāt atgriezīsities un — piedodiet man, kungs, — es domāju, ka ari Jūsu lēdija, ja viņa būtu šeit, tagad lūgtu Jūs atgriezties.

Jūsu pazemīgais kalps

Zaņa.»

Divas reizes Krēvena kungs izlasīja vēstuli, iekams to atlika atpakaj aploksnē. Viņš vēl vienmēr domāja par sapni.

«Es braukšu mājās! Jā, braukšu tūliņ,» viņš pie sevis noteica.

Caur dārzu viņš devās uz skaisto vasarnīcu, kur dzīvoja, un pateica Pičeram, lai visu sagatavotu ceļojumam uz Angliju.

Pēc dažām dienām viņš jau bija Jorkšīrā. Pa visu ceļo-iuma laiku viņš domās kavējās pie sava dēla, kā vēl nekad šinīs desmit gados, ko tas vēlējās, ja būtu iespējams, aizmirst. Dažādas atmiņas par dēlu nāca tam, gribot negribot, prātā. Viņš arī atcerējās tumšās dienas, kad tas kā ārprātīgs trakoja, tāpēc ka bērns bija dzīvs, un māte mirusi. Viņš negribēja bērnu redzēt, bet, kad sevi pārvarējis, tomēr pie tā aizgāja, tad redzēja tik gurdenu un vārgu radījumu, kas pēc visu domām varēja varbūt dzīvot tikai dažas dienas. Un kad, kā par brīnumu, bērns palika dzīvs, tad atkal teica, ka tas izaugšot par kropli.

Krēvena kungs negribēja būt slikts tēvs, bet viņā nebija īstu tēva jūtu. Tas gādāja par ārstiem, kopējām un ērtībām, bet domas par zēnu to nekad neiepriecināja; viņš apraka sevi savā lielā nelaimē.

Tās nebija patīkamas domas, kurās tas tagad kavējās, bet kamēr vilciens viņu nesa pār kalnu aizām un zeltainām druvām, vīrs, kas «atgriezās dzīvē», sāka domāt citādi — ilgi un nopietni.

«Varbūt visus šos desmit gadus esmu bijis netaisns. Desmit gadi — tas ir ilgs laiks. Varbūt tagad jau par vēlu kaut ko darīt? Ko tad es līdz šim biju domājis!»

Tomēr tas jau bija tik tālu apmierinājies, ka šīs domas viņu neuztrauca līdz izmisumam. No iegūtā miera viņš smēlās drosmi un cerību.

Braucot caur skaisto viršu klaju un tuvojoties mājai, tas sajuta lielu apmierinājumu. Kāpēc, atgriežoties mājā, viņa dvēselē iezagās jūtas, kādas, pēc viņa domām, jau sen uz visiem laikiem bija apraktas? Kāpēc viņu iepriecināja zemes un debess jaukums un attālumā mirdzošais violetais gaiss? Kāpēc iesila viņa sirds, kad ieraudzīja lielo veco ēku, kur jau kopš sešiem gadsimteņiem mājoja viņa ciltstēvi? Kā, pēdējo reizi aizbraucot, tas vēl nodrebēja, iedomājoties aizslēgtas istabas un zēnu, kas gulēja lielajā gultā! Vai tas varētu būt iespējams, ka viņš to tagad atrastu mazliet veselāku? Vai tagad, to ieraugot, viņam vairs nebūs jānodreb? Cik dzīvs bija sapnis — cik brīnišķīga un skaidra bija balss, kas sauca: «Dārzā — dārzā!»

«Es lūkošu atrast atslēgu un atslēgt vārtus. Tas man jādara — kaut arī pats nesaprotu kamdēļ.»

Kad viņš iebrauca muižā, visi kalpotāji to saņēma ar parastām ceremonijām un vēroja, ka kungs izskatās daudz labāk nekā līdz šim. Tie ievēroja arī to, ka viņš nedevās vis uz attālākajām istabām, kur tas, Pičera apkalpots, parasti uzturējās, bet iegāja bibliotēkā un lika ataicināt Medloka kundzi, kas atnāca uzbudināta, bet arī ziņkārīga un apjukusi.

«Kā jūtas Kolīna jaunskungs, Medloka?» ievaicājās Krē-vcna kungs.

«Labi, kungs, Viņš, tā sakot, drusku pārmainījies.»

«Uz ļauno pusi?»

Medloka kundze nosarka.

«Jā, kungs, tā sakot, nedz Dr. Krēvens, nedz kopēja, nedz es no viņa lāgā ko varam saprast.»

«Kā tā?»

«Ja runājam taisnību, kungs, tad Kolīna jaunskungs varētu būt labojies, bet varētu arī būt palicis sliktāks. Viņa ēstgriba pārkāpj cilvēka saprašanu — un viņa izturēšanas—»

«Vai tad viņš kļuvis vēl savādāks?» uzacis savilcis, ievaicājās Krēvcna kungs.

«Nu, taisni — ja viņu salīdzina ar to, kāds tas bija. No sākuma viņš neēda nekā, bet tad sāka uz reizi ēst briesmīgi daudz. Un tad, — jūs taču zināt, ka viņu ne ar kādiem speķiem nevarēja piedabūt, lai izietu ārā svaigā gaisā, bet te nu uz reizi, pēc kādas no visļaunākām lēkmēm, viņš pastāvēja, lai to nones krēslā katru dienu dārzos, kur pavada laiku kopā ar Mērijas jaunkundzi un Zaņas puiku Dikonu, kas bīda viņa krēslu.»

«Kur tagad atrodas Kolīna jaunskungs?»

«Dārzā, kungs. Tur viņš pastāvīgi dzīvo, un visiem aizliegts tuvoties tai vietai, jo tas negrib, ka kāds viņu redzētu.»

Krēvena kungs tikko vairs sadzirdēja viņas beidzamos vārdus.

«Dārzā!» viņš izsaucās, un, kad Medloka kundzi bija aizsūtījis prom, atkārtoja šo vārdu neskaitāmas reizes: «Dārzā! Dārzā!» , v '' ;

Grūti viņam nācās atgriezties no tālā domu lidojuma atpakaļ tanī vietā, kur tas tagad atradās. Atjēdzies viņš izgāja no istabas uz dārziem pa to pašu ceļu, kur Mērija toreiz bija gājusi: gar lauriem uz strūklaku, kas tagad šļāca ūdeni gaisā, un kur apkārt auga skaistās rudenspuķes. Pa mauriņu tas gāja uz ēfejām apaugušo mūra pusi. Viņš gāja lēni, nodurtu skatu, un tam likās, it kā kāds viņu vilktu uz šām sen atstātām vietām. Tuvojoties dārzam, viņa soļi palika vēl gausāki. Viņš zināja, kur atrodas vārtiņi, kaut arī tie bija pārklāti biezam ēfejām. Bet kur ierakta atslēga, to viņš lāgā neatcerējās.

Tāpēc tas apstājās un skatījās visapkārt, bet gandrīz tanī pašā brīdī satrūkās, sāka klausīties un brīnīties: vai tad viņš staigā sapni!

Vārti bija biezu ēfeju apslēpti, atslēga ierakta zemē, neviena cilvēka būtne desmit no dzīves izdzēstos gados nav gājusi pa šiem vārtiem — un tomēr no dārza nāca savāds troksnis, kas atgādināja it kā skriešanu; bija sadzirdama čukstēšana un apslēpti priecīgi saucieni. Likās, ka tie bija bērnu smiekli, ko gan gribēja slēpt, bet kas lauzās uz āru. Ak Dievs, ko viņš dzirdēja! Vai tas sapnis? Vai viņš bija zaudējis prātu un dzirdēja to, kas cilvēka ausij nav dzirdams? Vai balss sapnī man par to vēstīja?

Skriešana dārzā palika arvien ātrāka, soļi tuvojās dārza vārtiem, un atskanēja skaļi bērnu smiekli, kas nebija vairs savaldāmi.. Vārtiņi atvērās zibeņātrumā: pa tiem drāzās kāds zēns, un, nepamanīdams ārā stāvošo, iekrita tam gandrīz apkampienos.

Vēl laikā Krēvena kungs paspēja izplēst rokas, lai glābtu viņu no krišanas, un, kad viņš to turēja rokās, tad no izbrīna palika vai mēms: zēns bija slaiks un skaists, dzīvības pilns, ar nosarkušiem vaigiem. Viņš atkratīja biezās matu cirtas no pieres, un divas īpatnējā smaida starojošas pelēkas bērna acis, garām, melnām skropstām paskatījās uz Krēvena kungu. Redzot šīs acis, viņa sirds vai plīsa.

«Kas — ko?» viņš dvesa.

Kolīns nebija sagaidījis, ka satikšanās ar tēvu notiks tā. Un vai tomēr nebija labi ieskriet tēva rokās pēc uzvarētās skriešanās? Zēns izslējās gluži taisns. Mērija, kas bija skrējusi viņam līdz, to tik slaiku un skaistu, likās, vēl nebija redzējusi.

«Tētiņ, es esmu Kolīns! Tu laikam nevari ticēt. Es pats ari tam lāgā vēl neticu. Jā, es esmu Kolīns!»

Kā pirmīt Medloka kundze, tā ari tagad Kolins nesaprata, ko nozīmē tēva ātri izrunātie vārdi:

«Dārzā! Dārzā!»

«Jā,» steidzīgi noteica Kolīns, «to darīja dārzs — Mērija, Dikons, dzīvnieki — un maģija. Vēl neviens no mājas ļaudīm nekā nezina. Mēs glabājām šo noslēpumu, lai pateiktu tev pirmām, kad tu atbrauksi mājā. Es jūtos labi un varu Mēriju uzvarēt skriešanā. Es būšu stiprinieks.»

Tvīkstošiem vaigiem viņš izteica to tik dzīvi un veselīgi, ka Krēvena kunga dvēsele saviļņojās neticamā priekā.

Kolīns uzlika roku tēvam uz pleca.

«Vai tu esi priecīgs, tēt? Vai esi? Es tagad dzīvošu mūžīgi — mūžos!»

Krēvena kungs satvēra zēna abus plecus, turēja to ciet. Kādus mirkļus viņš nevarēja izrunāt ne vārda.

«Ved mani uz dārzu, dēliņ,» viņš beidzot teica, «un pastāsti man par visu.»

Un bērni ieveda viņu dārzā.

Dārzs ar milzīgu puķu daudzumu lepojās rudeņa zeltā, purpurā, violetā zilumā un visādu krāsu dažādībā. Pēdējās baltās un sarkanbaltās lilijas stāvēja kā kāds vairogs. Viņš labi atcerējās, kad pirmās no tam tika stādītas, lai ap šo pašu laiku tās atklātu savu beidzamo krāšņumu. Visur stiepās un vijās novēlojušās rozes, un saules spožums, kas laistījās pār dzeltējošiem kokiem, iedvesa sajūtu, it kā vērotājs atrastos velvētā templī no tīra zelta. Ienācējs stāvēja un cieta .klusu — tāpat kā bērni, kad tie pirmo reizi ienāca dārzā. Viņi skatījās un skatījās visapkārt.

«Es domāju, ka tas vairs nav dzīvs,» viņš teica.

«Mērija arī papriekš tā domāja,» pārtrauca viņu Kolīns, «bet tad tas atdzīvojās.»

Tad visi nosēdās zem tā paša koka, tikai Kolīns stāvēja, kamēr tēvam visu izstāstīja.

Tas bija gan savāds stāsts, ko Krēvena kungs tagad dzirdēja: Mistērija un maģija, visādi dzīvnieki — sastapšanās pusnaktī — ziedoņa atnākšana — ievainots lepnums, kas pacēla jauno radžu kājās, lai uzvarētu veco Benu — un tik rūpīgi sargātais dārza noslēpums ...

Krēvena kungs smējās, klausījās, smējās un raudāja. Stiprinieks, lektors, izgudrotājs — bija priecīgs, mīļš un veselīgs cilvēka bērns.

«Tagad,» sava stāsta beigās sacīja Kolīns, «tas vairs nav noslēpums. Varu iedomāties, kā visi satrūksies, kad mani redzēs; — krēslā es gan vairs nekāpšu. Es kopā ar tevi, tēt, aiziešu uz māju.»

Bens savā darbā bija pastāvīgi saistīts ar dārziem un tikai reti tos atstāja, bet šinī gadījumā viņš atvainojās, ka tam jāaiznes saknes uz virtuvi, kur Medloka kundze viņu ieaicināja ļaužu istabā izdzert glāzi alus.

Pa vienu logu varēja redzēt pagalmu un aiz ta dārza laukumus. Medloka kundze, zinādama, ka Bens nāk no dārziem, cerēja, ka tas varbūt būs redzējis savu kungu un tā sastapšanos ar Kolīnu.

«Vai tu kādu no viņiem esi redzējis, Vederstaf? viņa jautāja,

Bens noņēma no mutes alus kausu un ar roku novilka gar lūpām.

«Jā gan.»

«Abus?»

«Abus. Paldies, saimniec. Es gan vēl varētu otru tādu izdzert.»

«Vai abus kopā?» atkal vaicāja Medloka un uzbudinājumā piepildīja Bena kausu ar alu, tā kā tas gāja pāri.

«Kopā gan.» Bens ar vienu malku izdzēra pus kausa.

«Kur bija Kolīna jaunskungs? Kā viņš izskatījās? Ko viņi

viens otram teica?»

Nedzirdēju. Stāvēju uz trepēm pie mūra. Bet es tev teikšu, ka ārpus mājas notikušas tādas lietas, par ko jūs visi it nekā nezinājāt. Tagad par to dabūsim drīzi zināt.»

Nebija tas vēl visu izdzēris, kad ar kausu uz logu rādīdams teica:

Skaties, ja gribi redzēt. Skaties, kas tur pa zāli nāk.»

Medloka kundze paskatījās pa logu, sasita rokas un iekliedzās. Saskrēja visi ļaudis, drāzās pie loga nu skatījās — skatījās lielām acīm.

No dārza nāca Viršu muižas dzimtskungs smaidošs un laimīgs. Tādu vēl neviens to nebija redzējis. Viņam blakus paceltu galvu un priekā starojošām acīm gāja stingri un taisni, kā visi citi zēni — Kolīns!

.

SATURS

I Nāves ēnā .....

II Ceļā uz Angliju . . . .

III Caur viršu klaju .

IV Pirmā diena krusttēva māja V Kliedziens koridorā

VI Mērija apskata māju VII Dārza atslēga .... VIII Mērija atrod dārzu . . . .

IX Pirmais darbs dārzā

X Dikons .....

XI Mērijas ligzdiņa

XII Mērija satiekas ar krusttēvu

XIII «Esmu Kolīns»

XIV Jaunais radža ....

XV Kolīnam jānāk dārzā

XVI Kolina un Mērijas strīds

XVII Lēkme......

XVIII Kolīns atspirgst XIX Ziedonis klāti XX «Es dzīvošu!» .... XXI Bens Vederstafs XXII Kad saule riet.....

XXIII Maģija ......

XXIV Slepenas tekas mājā XXV Slavas dziesma Dievam

XXVI Dārzā.......

1

Aya (spāniešu vai. Ayja) nozīmē: aukle, audzinātāja, tulk. piez.

Content

Berneta Fransisa Hodžsone Noslēpumainais dārzs

I Nāves ēnā

II Ceļā uz Angliju

III Caur viršu klaju

IV Pirmā diena krusttēva mājā

V Kliedziens koridorā

VI Mērija apskata māju

VII Dārza atslēga

VIII Mērija atrod dārzu

IX Pirmais darbs dārzā

X Dikons

XI Mērijas ligzdiņa

XII Mērija satiekas ar krusttēvu

XIII «Esmu Kolīns»

XIV Jaunais radža

XV Kolīnam jānāk dārzā

XVI Kolina un Mērijas strīds

XVII Lēkme

XVIII Kolīns atspirgst

XIX Ziedonis nāk

XX «Es dzīvošu»

XXI Bens Vederstafs

XXII Kad saule riet

XXIII Maģija

XXIV Slepenas tekas mājā

XXV Slavas dziesma Dievam

XXVI Dārzā

SATURS

1