Ņestaiko Vsevolods

Noslēpums ar trim nezināmiem

Vsevolods Nestaiko

Noslēpums ar trim nezināmiem

STĀSTS

I NODAĻA STĀSTS PAR TO, KĀ SASTRĪDĒJĀS IVANS VASIĻOVIČS AR PAVLO DENISOVICU

Vai jūs pazīstat Pavlo Denisoviču? Nē, jūs nepazīstat Pavlo Denisoviču! Brīnišķīgs, neparasts cilvēks ir Pavlo Denisovičs. Sirsnīgs, labi audzināts, gudrs. Un cik atjautīgs! Tas taču bija viņš, kas izgudroja automātisko atpogāšanas ierīci. Pēc tam kad bijām to izmēģinājuši, Stepans Ivanovičs Karafoļka trīs dienas nespēja apsēsties.

Lielisks cilvēks ir Pavlo Denisovičs! Kad viņš iet pa ciemu, tad visi suņi aiz sajūsmas vankšķ, bet vistas, zosis un citi putni iztapīgi pajūk uz visām pusēm, griezdami viņam ceļu.

Brīnišķīgs cilvēks ir Pavlo Denisovičs! Viņu pazīst ne vien apkārtējos ciemos un rajona centrā, bet pat Zmerinkā, kur viņš reizēm ciemojas pie radiem. Un kāda kaķene ir Pavlo Denisovičam! Ak debess, kāda kaķene! Pasaulīt mīļo! Ārkārtīga! Neredzēta! Vienreizēja! Lai mani zibens nosper, ja kādam citam pasaulē vēl ir tāda kaķene! Ādiņa no mātes tupeles. Staklīte no trakoti cieta lazdas koka, bet gumija no futbolbumbas kameras. Katapulta, nevis kaķene. Pavlo Denisovičs ar to trāpa zvirbulēnam no trīsdesmit metriem. Ak tētīt, kāpēc man nav tādas kakenes!

Krietns cilvēks ir arī Ivans Vasiļovičs — tas pats, kas rīkoja vēršu cīņas un apmaldījās kukurūzā.

Kad Ivans Vasiļovičs iet pa ciemu, tad tāpat suņi vankšķ, bet vistas un zosis pajūk uz visām pusēm.

Krietns cilvēks ir Ivans Vasiļovičs, nav vārdam vietas.

Pavlo Denisovičam vareni iet pie sirds vareņiki ar ķiršiem, viņš var izēst veselu bļodu.

Bet Ivanam Vasiļovičam iet pie sirds saldējums, un reiz viņš vienu pēc otras nolocīja astoņas porcijas uzreiz.

Pavlo Denisovičam ir lielas, atļukušas ausis.

Turpretī Ivanam Vasiļovičam viss deguns un vaigi nosēti rudiem teterraibumiem.

Pavlo Denisovičs runā lēnītēm, vārdus gari stiepdams.

Ivans Vasiļovičs ber kā no ložmetēja — domas ar pūlēm tiek līdzi vārdiem, bet reizēm kāda doma vārdu arī nepanāk, un tad vārds izlido pār Ivana Vasiļoviča lūpām kā tāds viegls taurenītis — bez kādas jēgas.

Bet abiem diviem — kā Pavlo Denisovičam, tā Ivanam Vasiļovičam patīk parunāt. Vienā gabalā viņi — kā mūspusē mēdz teikt — tarkšķ visādas tukšības un citreiz, gadās, aizrunājas tiktāl, ka paši izbrīnās, apklust un laiciņu veras viens otrā, acis blisinādami. Taču tāda gadījuma vēl nav bijis, ka viņi apjuktu un nezinātu, kā izlocīties.

Skolotāja Galina Sidorivna nevar vien noslavēt Pavlo Denisoviču un Ivanu Vasiļoviču. «Apbrīnojami cilvēki,» viņa saka, «neredzēti, vienreizēji cilvēki! Ja es līdz nākamajam mācību gadam nenodzīvošu, tad tikai viņu dēļ. Ar savu uzvedību viņi mani kapā iedzīs.»

Un kādi draugi bija Pavlo Denisovičs un Ivans Vasiļovičs! Nav vārdos izsakāms, kādi draugi! Tā var draudzēties tikai diži cilvēki, tikai klasiķi. Viens bez otra viņi ne soļa nespēra. Viens bez otra — ne pirksta nepakustināja.

Un raugi — šie brīnišķīgie cilvēki sastrīdējās. Sastrīdējās — tas vēl par mīkstu teikts, nē, viņu draudzība izjuka. Un kā vēl izjuka! Drancku dranckās, ne vairs saglābjama, ne salīmējama.

Tas bija tik neticami, ka es tikai nosmietos, ja pirms mēneša man kāds sacītu, ka notiks tā! Pavlo Denisovičs un Ivans Vasiļovičs soļos pa ciemielu kā svešinieki, viens otra neredzēdami! Tas manam prātam nemaz nebija aptverams. Tomēr tā nu tas ir. Varat man ticēt.

Jo vairāk tāpēc, ka Ivans Vasiļovičs (pēc iesaukas

Java) — tas esmu es pats. Bet Pavlo Denisovičs — tas ir mans draugs, mans uzticamais un sirsnīgais drauģelis Pavluša, ar kuru kopā, vai manu dieniņ, ko tikai visu neesmu pieredzējis savos trīspadsmit gados.

Un kā tas atgadījās . . . Laikam jau būs jāstāsta viss pēc kārtas.

Reiz lielajā starpbrīdī Pavluša negaidot man saka tā:

—    Kas ir, pierakstīsimies zīmēšanas pulciņā.

—    Kāda vilka pēc? — es izbrīnījies jautāju.

—   Kā tā — «kāda vilka pēc»? Zīmēsim. Interesanta padarīšana.

—   Var jau būt, ka interesanta, — es saku. — Tam, kas māk. Bet ko mēs tur meklēsim?

—   Tu tak taisījies dienās kļūt par mākslinieku.

—    Un kas par to!

Taisnība gan, vienreiz es kādu laiciņu biju ieņēmis galvā domu kļūt par mākslinieku. Sen jau — pirmajā klasē. Kad zīmēšanas stundā skolotājs Anatolijs Dmitrovičs, visiem dzirdot, uzlielīja manu uzzīmēto vistiņu Raibīti. Bet tas bija atgadījies nejauši. Raibīte palika mans pirmais un vienīgais šedevrs tēlotājā mākslā. Pēc tam zīmēšanas skolotājs mani vairāk ne reizi nepalielīja, un pēc dažām dienām es jau sapņoju būt par saldumu fabrikas direktoru. Starp citu, tieši toreiz atklājās, ka esmu daltoniķis, tas ir, neatšķiru zaļo un sarkano krāsu, jaucu tās vienu ar otru. Kopš tā laika visiem traki patīk par to brīnīties. Pat manai mātei. Te viens, te otrs parāda man kaut ko un prasa: «Pasaki, kādā krāsā šitas ir?» Un, ja es pasaku nepareizi, tad sasit rokas: «Tas tik ir joks! . . . Vai tu patiesi neredzi vai tikai māžojies?»

Pirmajā laikā tas mani kaitināja, vēlāk apradu. Bet kāds no manis, vilks parāvis, var iznākt mākslinieks, ja es neatšķiru krāsas? Tikpat labi mēmis var kļūt par dziedātāju. Bet nu Pavluša, it kā nenieka nezinātu, ar mani runā. Goda vārds, tāds kā! . . . Nomēroju viņu no galvas līdz kājām un izsmējīgi apvaicājos:

—   Ak tad tu esi atklājis sevī talantu, vai?

—   Vai es runāju par talantu? . . . Bet kāpēc lai nepamēģinām … — Pavluša nosarcis novērsās. — Stāsta, ka man šis tas . .. izdodoties . ..

—   Ak, stāsta! . .. Ha-ha-ha! Zinu gan, kas stāsta. Sī. Skaidrs! Tikai ka šī.

Ja jūs redzētu, kas šī ir par kazu. Nu diegs kas diegs. Nevaru apjēgt, ko Pavluša viņā atradis. Ja viņas nav tuvumā, Pavluša ir puika kā puika. Kolīdz šī parādās, tā mans draugs pārvēršas kā uz burvja mājienu. Sāk dīdīties kā uz karstām oglēm. Smejas tā nedabiski un ģeķīgi, klaigā, visus pārtrauc, neļauj nevienam ne vārda izteikt. Un pats sāk runāt, kā karstu kartupeli mutē ieņēmis, — tādā aizžņaugtā, rupjā rīkles balsī. Laikam cilvēkam šķiet, ka tāds viņš ir varen pieaudzis, vīrišķīgs un pievilcīgs . . . Skatīties riebjas! Un par to, ka ar manu draugu notiek tādas lietas, es to skuķi neieredzu vēl vairāk.

Protams, tā ir viņa, kas Pavlušam sapūtusi par to zīmēšanu. Grebene! Kas cits! Viņa tak piedalās mākslas pulciņā. Ir pat pulciņa vecākā. Un uzskata sevi par lielu skulptoru. Uztaisījusi no plastilīna divas šādas tādas figūriņas un nu ar degunu vai padebešus bada. Bet, kad notika pulciņa darbu izstāde, tad skatītāji atklāti smējās un, aplūkodami Grebenes kazaku zirgā, zobgalīgi apjautājās: «Kas tas tāds te jāj uz suņa? Ko?»

(To, starp citu, jautāju es pats, bet tā jau arī bija — suns kas suns, nevis zirgs.)

Kādā stundā Pavluša rakstīja viņai zīmīti un laikam jau bija tur kaut ko uzzīmējis, jo es pats dzirdēju, ka šī viņam pēcāk sacīja: «Zini, tev izdodas. Tu izjūti formu un labi atveido kustību.» Atradusies gudriniece! Saklausījusies visādus vārdus no Anatolija Dmitroviča un nu plātās. Bet Pavluša klausās, muti līdz ausīm atplētis, un visam tic. Bet šī redz, ka viņš ir mūlāps, un nu spēlējas ar viņu kā kaķis ar peli. Un velk uz savu pulciņu, jo grib laikam, lai viņš glezno šās portretus tāpat kā Anatolijs Dmitrovičs.

Zīmēšanas skolotājs Anatolijs Dmitrovičs bija līdz ausīm samīlējies mūsu Galiņā Sidorivnā. Un visu laiku gleznoja viņas portretus. Viņam mājā visas sienas ir nokārtas ar Galinas Sidorivnas portretiem. Šo portretu dēļ viss ciems zināja par Anatolija Dmitroviča nelaimīgo mīlestību. Un Grebene, ķēmausis tāds, grib, lai Pavluša ari . . .

Es taisījos viņam to visu ieskaidrot un jau iesāku: «Tu, muļķi, domā, ka tev ir talants . . .» — te uzreiz, kur gadījusies, kur ne, uzradās Grebene.

—   Neklausies viņā, Pavluša! — Grebene iekliedzās. — Viņš tevi apskauž, vairāk nekā. Viņam pašam gan nav nekādu spēju. Viņam galvā tikai visādi huligānu stiķi. Viņš to vien zina . . . Bet tev ir spējas . .. Bet viņš ir huligāns un tevi slikti ietekmē . . .

Šajā vietā es viņu pārtraucu un sacīju:

—   Es tev tūliņ vilkšu pa tavu portretu, ja vēl te grabēsi!

Bet šī pretim:

—   No tevis jau nekas cits nav gaidāms. Huligāns un plukata!

—   Turi muti! — es sacīju, atvēzēdamies, lai viņu iedunckātu. Un tad Pavluša sagrāba mani aiz rokas.

—    Neaiztiec!

—    Kā tā — neaiztiec? Viņa par mani šitā runās, bet es lai. . .

—    Runā tu arī par viņu. Bet viņa vis tev nesit.

—    Lai tik palūko sist, tad es viņu … tad es no viņas šašliku iztaisīšu! Ha! Šitāda mērkakiene lai man sistu! Ha!

—   Viņa nav mērkakiene, viņa ir cilvēks! — Pavluša sacīja basā.

—   Ak šitā! — es aizsvilos. — Tad bučojies vien ar viņu. Tfu! — Izrāvu savu roku, apcirtos un aizgāju. Vēl gan dzirdēju, ka šī noteica:

—    Labi vien ir! Diezgan esi dancojis pēc viņa stabules!

Ko viņš uz to atbildēja, to es vairs nedzirdēju.

II NODAĻA MEKLĒJU PĀRINIEKU. ANTONČIKA MACIJEVSKA ĢENIĀLĀ TEORIJA. MAN RODAS IDEJA

Sākumā es nemaz tik traki nepārdzīvoju. «Ek, kas tur nu,» tā man likās, «rīt salabsim.»

Nebija jau pirmā reize, kad mēs ar Pavlušu sanīdāmies, bet pēc dienas, lielākais, pēc divām dienām viens no mums sāka pirmais runāt, un ķilda uz vietas aizmirsās. Runāt allažiņ sāka tas, kas ķildā bija vairāk vainīgs. Es uzskatīju, ka šoreiz vairāk vainīgs ir Pavluša. Kā ne! Pirmkārt, viņš taču zināja, ka esmu daltoniķis, tomēr bāzās virsū ar savu zīmēšanu. Otrkārt, viņš pacēla roku pret draugu. Cik tur trūka, būtu iesitis arī. Jāprasa — par ko? Dumja skuķa dēļ. «Sievas dēļ tu pamet mūs,» kā dzied populārajā dziesmā par Steņku Razinu. Tā vismaz bija persiešu kņaze, bet šī — ne šis, ne tas, īsta kaza.

Un es cerēju, ka rīt Pavluša atjēgsies un viss atkal būs, kā tai pašā dziesmā sacīts: «Un pār laivas malu viļņos met viņš savu līgavu.» Es jau nepavisam neuzstāju, lai viņš Grebeni katrā ziņā slīcina nost (lai dzīvo, vilks ar viņu!), bet lai vismaz no sirds izmet.

Tomēr pagāja viena diena, otra, treša . .. Pavluša nesāka runāt. Pavluša novērsās tāpat kā es un pat uz manu pusi neskatījās. Un ceturtajā dienā padzirdēju, ka šis nelga ierakstījies gan mākslas pulciņā.

Tā jau bija nodevība. To es nespēju piedot. Man sirdī viss vārījās kā borščs katliņā. Ak tu, atkritējs tāds, nodevējs sasodītais! Pametis mani — daltoniķi, pats grib ielīst māksliniekos, gleznotājos. Zinādams, ka es nespēju turēt līdzi, fiziski nespēju. Tas ir tikpat daudz kā pamest draugu vienu kaujas laukā. Ak tu, nodevējs tāds! Nodevējs Zavgorodnijs! Turpmāk tevi tā vien saukšu.

Vai domā, ka es raudāšu? Jā? Nekā nebija! Manu asaru tu neredzēsi! Nemūžam neredzēsi. Vai domā, ka bez tevis nedzīvošu? Ka sakaltīšu kā puķīte laukā? Še tev! Pigu tu redzēsi! Papriekšu tu pats sakaltīsi, pats raudāsi, tu vēl rāpus atrāposi pie manis un lūgsies piedošanu! Es jau tevi pazīstu — paies mazs laiciņš, un, savus zīmuļus un otiņas cilādams, tu apniksi visu pasauli. Ja tev pietrūks mūsu piedzīvojumu un vīriešu cienīgu izpriecu.

Te nu es jutu, ka man ir galīgi nepieciešams kaut ko izstrādāt. Kaut ko tādu . .. Tādu, lai pasaule otrādi apgriežas. Lai tam nodevējam aiz skaudības acis no pieres izsprāgst.

Noteikti ir jāizstrādā. Turklāt nekavējoties. Bet ko? Uzlaist kaut ko gaisā? Ir jau darīts.

Ar to pašu nodevēju kopā esam uzlaiduši gaisā papīra pūķim piekarinātu krējumpodiņu.

Noķert kaut ko un . .. Arī ir darīts.

Reiz abi ar Pavlušu, tas ir, ar nodevēju, mežā noķērām ūpēnu un palaidām vaļā klubā, kad tur notika lekcija .. . Re, kā tas ir! Kad nevajag, tad visādu ideju vienmēr ir, cik tik uziet, bet, kad pēc tām uzrodas vajadzība, tad lien, cilvēks, vai no ādas laukā, un nekā . ..

Un vēl taču vajadzīgs pārinieks. Vienam pašam bez pārinieka, pirmkārt, ir ellīgi grūti kaut ko izstrādāt, otrkārt, neinteresanti arī. Un es devos uz ganīklu pie puikām.

Puikas sēdēja lokā cits citam blakus un apsprieda kaut ko drausmīgu.

Ne vārda neteikdams, piesēdos arī es.

—   Jāņem katls, kas pirkts bez kaulēšanās, — Vasja Derkačs stāstīja baigā balsī. — Tikai noteikti bez kaulēšanās: lai tirgū par to prasa cik prasīdami, tūliņ jāpērk. Tātad jāņem bez kaulēšanās pirkts katls. Jāiztaisa dibenā mazs caurumiņš. Jānoķer sikspārnis. Pusnaktī jāaiziet uz mežu. Jāsameklē skudru pūznis. Jāuzliek tur sikspārnis. Jāuzgāž virsū katls. Un, atpakaļ neskatoties, mudīgi jāiet projām. Jo sikspārnis šaušalīgi brēks … Otrā dienā tāpat pusnaktī jāiet uz to pašu vietu. Jāpaceļ katls. Tur būs tikai sikspārņa kauliņi. Ar stibu tie jāizrušina. Jāatrod viens tāds kā dakšiņa. Bet otrs tāds kā āķītis … Un, ja nu tu gribi, lai kāds no tevis atšujas, tad viņš vieglītēm jāpabiksta ar to dakšiņu. Bet, ja otrādi, ja gribi kādu piesaistīt, tad viņš jāpavelk ar āķīti . . .

«Droši vien Grebene, vellata, būs Pavlušu paraustījusi ar tādu āķīti, bet no manis atgrūdusi ar dakšiņu,» — tā es nospriedu.

—   Nieki! — Stjopa Karafoļka nicīgi novilka. — Kāpēc tad tu nepabiksti matemātiķiem, lai viņa atšujas no tevis un neliek vairs divniekus?

Puikas nosmējās.

—   Ir jau viegli pasacīt — «nieki», — Vasja Derkačs sabozās. — Bet vai tu esi pārbaudījis?

—   Kas tur ko pārbaudīt! Tu vēl sāksi mūs aģitēt, lai tvarstām velnus vai spokus. Veclaiku māņi! Neandertālietis! — Kola Kagarlickis sacīja.

Vasja Derkačs patiešām bija tumšs cilvēks, tumšs kā gudrons, un dzīvoja savas vecās tantiņas ietekmē. Sī tantiņa — vecā Mokrina bija trakoti reliģioza un māņticīga. Mūsu ciemā viņa bija tumsonības un reakcijas iemiesojums. Katrā antireliģiskā lekcijā, kad lektors runāja par pagātnes paliekām, tad piemēram minēja veco Mokrinu.

—    Un tomēr, zināt, ar tiem spokiem … — Antončiks Macijevskis ieteicās.

Vakar klubā rādīja čehu filmu «Morisvilas pils spoks». Tā ir komēdija, bet spoku un visādu šausmīgi velnišķīgu padarīšanu tur ir tik daudz, ka zāle vienā gabalā elsāja un vaidēja. Pēc tādām filmām vienmēr gribas parunāt par baismīgām būšanām. Un katram gribas pierādīt, ka viņam tādas baismas bijušas nebijušas.

—   Vispār mūsu kosmiskajā laikmetā, atomlaikmetā tādi spoki pilīs — tā ir galīga aplamība, — Koļa Kagarlickis atkal ierunājās. — To visu apgāž elementārā zinātne . . .

«Skaidrs, ar viņu kopā nekā nevar izstrādāt,» es spriedu. «Nāvīgi gudrs.»

—    No vienas puses, protams .. . Kvantu mehānika . . . Lāzeri… — Vasja Derkačs izgrūda un tad nodūra acis un piesarka. Mūlāps! Galvoju, ka viņam nav ne jausmas, kas tā tāda par kvantu mehāniku un kas tie par lāzeriem. Un tagad cilvēkam bail, ka tik kāds nepajautā.

Ar tādu arī nekas nav pasākams.

—    Bet pati galvenā ir kibernētika, — Stjopa Karafoļka autoritatīvi noteica. — Patlaban zinātne sasniegusi to robežu, aiz kuras paveras iespēja radīt elektronu smadzenes — mašīnu, kas pilnīgi aizstās cilvēka prātu.

«Tevi pirmo vajadzētu aizstāt ar mašīnu, lai tu, vilks tevi rāvis, tik daudz neplātītos!» es domāju. «Lai man dod kaut miljonu, ir tad es neņemtu viņu biedros.»

—    Un tomēr… — Antončiks Macijevskis stomīgi bilda. — Kibernētika . . . Lāzeri-drāzeri . .. Skaidrs . . . Bet… Nu, pasakiet jūs man — kas ar cilvēku notiek pēc nāves? Dzīvoja cilvēks, dzīvoja, visu ko juta, domāja, sapņoja … Te uzreiz ņēma un nomira, un — nava, .. Nekā nepaliek pāri! Kā tad tas var būt, ka nepaliek nekā? Kaut kam tak ir jāpaliek. Pēc tiem pašiem fizikas likumiem ir jāpaliek. Nekas no nekā nerodas. Nekas nepazūd bez pēdām, tikai pāriet citā stāvoklī . . . Lomonosova likums. Fakts! Nu, tad pasakiet — vai jūs ticat, ka nomirsiet un no jums nekas pāri nepaliks? Ka nekad nekā vairs nejutīsiet, nekā vairs nedomāsiet? Nu, pasakiet! Tikai godīgi!

—    Ej tu ratā ar savām dulnajām runām! Atradis, par ko mēli kulstīt, — par nāvi! Stulbenis! Tfu! Izbeidz! — Karafoļka sašutis atvēcinājās abām rokām. Kaut gan Stjopa Karafo|ka mūsu vidū tika uzskatīts par visvairāk izglītoto, par visgudrāko, jo bija klases teicamnieks, tomēr viņš nepanesa, ne acu galā necieta runas par nāvi. Viņš tūliņ sāka šņākt un spļaudīties, un rokām vēcināties. Stjopa aplam mīlēja savu dzīvību un veselību. Pat nošķaudījies viņš ik reizi pats sev klusītēm novēlēja: «Uz veselību, Stepan!» Droši vien cilvēks sprieda, ka runas par nāvi ir bīstamas — it kā runātājs ar saviem vārdiem varētu noskaust viņa dārgo dzīvību un kaitēt paredzamajam ilgajam mūžam.

Tomēr Antončiks par Karafoļkas šķendēšanos neko lielu neiztaisīja.

—    Nē, nopietni, — viņš sacīja. — Ja jau pēc fizikas likumiem nekas neizzūd, kāpēc tad domas, saprāts, jūtas … nu, tas viss, ko sauc par dvēseli . . . kāpēc tas viss nevar pāriet spoka stāvoklī? Kad miesa ir nomirusi. Ko? Vai tad tas nebūs zinātniski? Vai tas runā pretim zinātnei? Ko?

Visi iepleta muti un saskatījās.

—    Es lasīju, ka Anglijā esot oficiāli reģistrēti spoki,— Antončiks runāja savu runājamo tālāk. — Fakts. Es pats lasīju žurnālā «Aiz robežām». Pašā Londonā reģistrēti. Un citās pilsētās arī. Tie dzīvo veclaiku pilīs un regulāri parādās. Nu, kā tad tas izskaidrojams? I\o?

—    Bet tas jau … tas jau ir kapitālismā, — Koļa Kagarlickis iebilda. — Viņiem dievs arī ir. Tāpat oficiāli. Tas vēl nekā nepierāda!

—    Un leģenda par Gorbušas kapkalnu? — Antončiks nepadevās. — Tā taču ir dzīva mūsu pašu tautā. Cik gadu jau . . . Savi trīssimt vismaz. Un stāsta, ka cilvēki esot redzējuši un ne vienreiz vien . ..

Te uzreiz es salēcos kā dzelts! Rokā ir!

— Puikas! Ir ideja! — es sacīju. — Nav ko velti mēli kulstīt, es ierosinu pārbaudīt leģendu par Gorbušas kapkalnu. Pārliecināsimies paši savām acīm, vai ir patiesība vai nav, ko par to stāsta. Piektdienas naktī iesim un pārbaudīsim.

Puikas atkal iepleta muti un saskatījās. Leģendu par Gorbušas kapkalnu mēs zinājām kopš mazām dienām.

III NODAĻA LEĢENDA PAR GORBUŠAS KAPKALNU

Tā bija baiga leģenda. It kā sensenos laikos, kad vēl bija kazaki, ielejā pie mūsu ciema būtu apmetušies aizkrācieši, nākdami mājup no kara gaitām turku zemē. Tie bijuši sotņika Gorbušas vīri. Un tad esot atgadījies kaut kas dīvains. Naktī uzreiz pazudusi kule ar zelta dukātiem, visa kazaku naudas lāde, visi dārgumi, visas grūtajās kara gaitās iegūtās trofejas, ko viņi veduši līdzi. Par mantzini aizkrāciešiem bijis vecais, dūšīgais kazaks Bogdans Zaharko. Sotņiks viņu vainojis zādzībā. Lai vecais Zaharko zvērējis kā zvērēdams, ka neesot vainīgs, lai dievojies kā dievodamies, piesaukdams visus pasaules svētos, tomēr nekā attaisnoties nespējis. Un sotņiks Gorbuša pavēlējis sodīt Zaharko ar nāvi. Nocirtuši gan vecajam kazakam sirmo galvu. Un tepat viņu apglabājuši. Kazaki devušies tālāk uz Aizkrāci.

Pagājis kāds laiks, sotņiks Gorbuša atgriezies šajā pusē un nopircis zemi, ierīkojis muižu, uzcēlis pili. Un sācis zaļi dzīvot. Naudas viņam bijis kā pelavu. Esot to kaisījis pa deviņiem vējiem, diendienā dzīrodams, dzerdams un līksmodamies ar šejienes paniem. Jo viņš jau pats toreiz esot nozadzis aizkrāciešu bagātību un nakts melnumā apracis ielejā zem vītola …

Tomēr kazakiem nozagtie dukāti nav sotņikam Gorbušam atnesuši laimi. Grēka darbs nav palicis neatriebts. Tumšās negaisa naktīs viņam sācis rādīties bez vainas nokautais mantzinis Zaharko. Garā, baltā kreklā un bez galvas tas nācis pie Gorbušas gultas, noliecies un stiepis pret viņu rokas, tā kā draudēdams, tā kā lūgdamies ko. Un šis bezgalvainais rēgs bijis tik baismīgs, ka Gorbuša lēcis no gultas laukā un skrējis, kurp acis rāda, līdz nogāzies bezspēkā. No rīta viņu atraduši tālu stepē saskrāpētu, asiņainu, tik tikko dzīvu.

Un tad Gorbuša pavēlējis atrakt Zaharko kapu, sadedzināt viņa pīšļus, bet pelnus izšaut no lielgabala, lai tie izkaisās pa visiem vējiem. Cerējis tā glābties no šaušalīgajiem nakts rēgiem, atkauties no Zaharko gara. Nu ņēmušies rakt kapu vaļā.

Atrakuši — Zaharko galva ir, bet ķermeņa nav. Gorbuša kļuvis gluži bāls sejā un trīcējis no galvas līdz kājām. «Rociet!» viņš kliedzis. «Rociet, līdz atradīsiet!»

Septiņas dienas un septiņas naktis kalpi rakuši, elpu neatņemdami. Izrakuši milzīgu bedri savu simt metru platumā, savu divsimt metru garumā. Bet vecā mantziņa ķermeni tā ir neatraduši. Septītajā naktī bedres dibenā piepeši šāvies augšup avots, bedre piepildījusies ar ūdeni, un radies ezers, ko tā arī sauc par Zaharko ezeru.

Pēc tam sotņiks Gorbuša sadrūmis vēl vairāk, atrāvies no cilvēkiem pavisam, dzēris vēl trakāk, slīcinādams medalū un vīnā savas sirds bailību. Bet tumšās negaisa naktīs viņam tik un tā rādījies mantziņa bezgalvainais rēgs. Un stiepis rokas pretim. Un Gorbuša tad lēcis kājās un skrējis, kurp acis rāda. Un tad reiz pēc tādas nakts viņš atrasts Zaharko ezera krastā zem vītola, kur pats reiz bija apracis zagto mantu, atrasts miris un … bez galvas. Ļaudis viņu pazinuši tikai pēc krekla un pēc turku zobena rētas plecā. Bet galvu nekur nav varējuši atrast, lai meklējuši kā meklēdami. Tā viņš bez galvas arī apglabāts. Virs viņa kapa uzcelta kapliča. Bet drīz vien pati no sevis uzliesmojusi sotņika Gorbušas muiža un nodegusi līdz pamatiem. Tā kā Gorbušam nav bijis ne sievas, ne ari kādu radu, tad viņa zeme pārgājusi valsts īpašumā. Un tā nu par Gorbušu liecina tikai šī kapliča lauku kapsētā. Vientulīga tā stāvēja starp zāli apaugušām kapu kopiņām — vecumveca, nosūnojusi ķieģeļu kapliča ar šauriem lodziņiem, kas izdauzīti laikam jau pirms divsimt gadiem, ar pusvirā pamestām, sarūsējušām dzelzs durvīm, kas vairs nav ne aizdarāmas, ne atdarāmas, jo ieaugušas zemē pusmetru dziļi … Kolīdz metas krēsla, tā kapličas tuvumā vairs nav manāma neviena dzīva dvēsele. Ļaudis meta kapličai apkārt lielu līkumu, jo gāja valodas, ka tā esot nelaba vieta. Ik piektdienas (jo tieši piektdienā Zaharko esot sodīts) pašā pusnaktī pie kapličas parādoties balts spoks bez galvas. Tas esot vecais mantzinis, kas nākot Gorbušam par sevi atgādināt. Un tad zem zemes esot sadzirdami vaidi un apslāpēts šausmu kliedziens. Gorbuša ne kapā nezinot miera, mokoties, izpirkdams savu grēku.

Taču spoku ieraudzīt nevar vis kurš katrs. Tikai tam, kas nozogot kaut ko un tad piektdien pusnaktī aizejot pie kapličas, tikai tam spoks parādoties — tā ļaudis stāsta.

Bet, tā kā daudz vis neatradīsies tādu muļķu, kas apzagušies skries naktī uz kapsētu, lai satiktos ar spoku, tad rnēs nezinājām neviena dzīva aculiecinieka. Bijām tikai dzirdējuši nostāstus, ka reiz kāds esot spoku redzējis: stāstīja vecvecmātes māsas vīrs vai vecvectēva krustdēls.

IV NODAĻA ŅEMU BIEDROS ANTONČIKU MACIJEVSKI. APARĀTA NOZAGŠANA. EJAM IZLOKOS UZ KAPSĒTU

—   Vai baidāties, vai? Var-roņi! — es nicīgi paraudzījos uz puikām.

—    Ej nu tu!

—   Tāds kā!

—   Vai nu prāts! — puikas klaigāja cits caur citu.

—   Nozagt ari vel vajag kaut ko, citādi jau … — Antončiks piebilda.

—    Kas tur liels — nozags ar! — es atteicu, daudz negudrodams. — Ja zinātnei vajadzīgs, tad var ij zagt. Kas tur liels? Saprotiet tak, ja izrādīsies, ka Antončikam ir taisnība un ka dvēsele pēc fizikas likumiem pavisam zinātniski pārveidojas par spoku, — kas tad būs . . . Tas būs apvērsums zinātnē.

—    Ko tu te grābsties kā pa gaisu? — Karafoļka atcirta. — Kāds apvērsums? Kādā zinātnē? Ja tev arī aiz pārbīļa kaut kas rēgosies, kaut kas māņosies acu priekšā, kā tu to pierādīsi?

—    Kā pierādīšu? Nofotografēšu!

Sī ideja man iešāvās prātā tik pēkšņi, ka pats nobrīnījos.

—    Un kāpēc ne? Kāpēc ne? — es aizsvilos. — Ja spoks ir īsts, tad uz fotogrāfijas tam jābūt redzamam. Katrā ziņā.

—    Un kāpēc ne? .. . Droši vien tā arī ir. Vai ne? — Antončiks bikli ieteicās.

—    Blēņas! Runā kā pa gaisu; pats nezini, ko! — Karafoļka pašapzinīgi bilda. — Ja spoku varētu nofotografēt, tad tas jau sen būtu izdarīts.

—   Vai tu tā domā? — es dzēlīgi atcirtu. — Tavai zināšanai: visi dižie atklājumi aizvien ir izdarīti, laikabiedriem to nemaz negaidot. Un stulbie laikabiedri iesākumā allaž smējās par ģeniālajiem ņūtoniem un edisoniem. Un tikai pēc tam brīnījās, cik tas viss ir vienkārši un kā pašiem tas jau sen nav ienācis prātā.

—   Vai, turiet mani, es ģībstu! — Karafoļka iebrēcās pārvērstā balsī. — Atradies Edisons! Ar pēceksāmeniem vien turas virs ūdens, sprukstiņš! Pasaki labāk, cik ir divreiz divi.

Puikas sāka smieties.

—   Smejieties vien, smejieties! Smiekli ir veselīgi! — es rāmi atbildēju. — Vadzi, Antončik . . . reiz viņi tā . . .

ķersimies mēs divi klāt. Ko? Tu, kā skatos, esi īsts puika! Ar tevi var doties izlūkos! Bet šitie . . .

Es atmetu ar roku.

Antončiks pietvīka aiz labpatikas. Pirms nedaudz dienām, kad mēs ar Pavlušu vēl nebijām naidā, Antončiks bija «paralizētā cērme», jo nespēja noiet pa tiltiņa margām kā mēs ar Pavlušu.

—   Ejam! — es pamāju Antončikam. — Gan viņi vēl kodīs pirkstos …

Karafoļka ņirdzīgi nokliedza mums pakaļ:

—   Lai spoks jums uz pieres atstāj savu autogrāfu! Citādi zinātne jums neticēs! Ha-ha!

Puikas atkal nosmējās.

Mani samulsināt viņi nespēja vis. Es jau biju iededzies un karsti ticēju, ka mūsu pasākums izdosies.

Kad bijām gabaliņu atgājuši un Antončiks ne visai drošā balsī ievaicājās: «Vai tad tu nopietni gribi fotografēt spoku?» — es tik kvēli ņēmos viņam skaidrot, cik vareni mums viss paveiksies, it kā nevis viņš, bet es pats būtu izdomājis šo teoriju, ka cilvēka saprāts un dvēsele pēc fizikas likumiem pārveidojas par spoku.

Antončiks klausījās, klausījās, māja ar galvu apstiprinādams, bet tad saviebās un sacīja:

—   Nekas vis nesanāks. Sāds tāds fotoaparāts tur neder, vajag tādu . .. kaut kādu speciālu. Ar kuru var uzņemt naktī.

Es aizsvilos.

—   Ak tu, p-p . . . — teju pat jau pa paradumam izgrūdu «paralizētā cērme», tomēr laikus apķēros, ka tad palikšu bez pārinieka, un sacīju: — P-padomnieks atradies! Kam tev speciāls? Vajadzīgs labs aparāts, vairāk nekā. Piemēram, «Kijev».

—    Kur to lai ņem? — Antončiks jautāja.

—    Prasa vēl! Skaidrs, ka jānozog!

Antončiks pat salēcās.

17

—   Vai nu prāts?!

2 — 319

—    Tik un tā kaut kas ir jānozog. Lai spoks parādītos. Tad nozagsim fotoaparātu.

—    Ej nu! Var kaut kur nospert kādu ābolu, arbūzu vai ko. Ļaunākā gadījumā sados mums pa kaklu. Bet par fotoaparātu iesēdinās cietumā.

—    Ko niekus, mēs tak pēc tam atdosim!

—    Tā gan! Bet ja noķer? Ej tad pierādi, ka pēc tam atdosi.

—    Es jau zagšu pats. Tu tikai pastāvi sardzē, diegabikse.

—    Bet kam tad zagsim? — Antončiks apvaicājās jau mierīgākā balsī.

—    Prasa vēl! Bardadimam.

—    Nū-ū … Tu gan riskē! — Antončika garenā seja izstiepās vēl garāka. — Ja tas tevi nogrābs, tad ādu tev pār acīm novilks — kā likts!

To es pats arī zināju. Griša Bardadims — divmetrīgais desmitās klases spēkavīrs — ar dūri dzina naglas dēlī, turklāt viņam bija, kā saka, ātra sirds: kolīdz bildīs viņam kaut vārdu, tā aizsvilstas. Visi puikas no Grišas baidījās. Bet viņam vienīgajam visā ciemā piederēja vislabākais fotoaparāts «Kijev» — ar teleobjektīvu un tik jutīgs, ka pats Faradejovičs, mūsu ciema Edisons, sacīja: ar šito aparātu varot fotografēt ij apakš zemes. Bardadims bija aizrāvies ar fotografēšanu, viņa uzņēmumus bieži ievietoja mūsu rajona avīze. Ar savu fotoaparātu viņš bezdievīgi lepojās un tā dēļ bez vārda runas bija spējīgs cilvēkam novilkt ādu pār acīm. Bet ja jau grib fotografēt spoku, tad skaidrs, ka to var izdarīt vienīgi ar Bardadima aparātu. Risks . . . Lai jau .. . pat labāk. Jau Bardadima aparāta nozagšana vien būtu ārkārtīgs notikums, kas cienīgs, lai tam pievērš uzmanību plašas sabiedrības aprindas. Bet man, lai tur lūst vai plīst, ir jāpierāda nodevējam Pavlušam, kādu cilvēku viņš apmainījis pret savu applūkāto stārķeni. Lai viņš tad raud, lai slaka spilvenu rūgtām asarām, lai mokās, cieš un nožēlo. Bet es pat uz

viņa pusi neskatīšos. Lai nožēlo! Lai! Tad zinās, kā draugus nodot. Lai raud! Lai tā notiktu, ir vērts riskēt.

—   Vajadzēs jau gan atlikt uz nākamnedēļu, — Antončiks ierunājās ar cerību balsī. — Šodien jau ir piektdiena, un mēs nepagūsim ne nozagt, ne visu citu izdarīt. Vai ne?

2*

19

—    Šodien, — es cieši atteicu. — Ejam tūliņ pat.

—    Kāpēc jāsteidzas? Šitāda operācija! Vajag tak visu apdomāt un apsvērt.

—    Kas tur ko apsvērt? Jāiet un jānozog, un beigta balle. Ejam!

To es pateicu tāpat vien, nekā nedomādams. Bet iznāca tā, it kā es jau iepriekš būtu visu kā zīlēt izzīlējis. Antončikam pat sardzē nevajadzēja stāvēt.

Bardadima logs bija atvērts, pie sienas blakus logam karājās aparāts, ne istabā, ne mājas tuvumā neviena nemanīja. Pastiep tik roku un ņem. Tā es arī izdarīju. Tad abi ar Antončiku pāri sakņu dārziem |epatojām prom uz upi.

—    Tas tik bija vareni! Nu, jānudien! Nu, goda vārds! — Antončiks aiz sajūsmas ne elpu nespēja atvilkt. — Neviens puika nebūtu uzdrīkstējies, bet mēs … Ko nu par puikām, visā ciemā neviens nebūtu uzdrīkstējies. Visā pasaulē neviens . . . Bet mēs … Bardadimam! Lai nu viens vēl saka! Ak tu traks .. . Vai ne! Ak tu! . . .

Aiz lepnuma Antončiks vai pušu plīsa.

Upmalā mēs negaidot ieraudzījām Pavlušu.

Viņš sēdēja krastā, turēdams uz ceļiem garenu finiera plāksni, un ar otu kaut ko triepa uz tās.

Pamanījis Pavlušu, Antončiks pašķielēja uz mani un atņirdzās:

—    He-e! Mākslinieks!

Tad viņš parādīja Pavlušam pigu un izsmējīgi uzsauca:

—    Mākslinieki Uzglezno manu pigu! .. . Mākslinieki Uzglezno manu pigu! Ha-ha-ha!

Viņš zināja, ka mēs esam sanīdušies, un, gribēdams mani iepriecināt, pūlējās, cik jaudas: klaigāja, vaikstījās un lēkāja. Antončiks pats agrāk draudzējās ar Pavlušu, bet reiz viņš grūtā brīdī pameta Pavlušu vienu arbūzu laukā, kad mēs tur spēlējām faraonu, un kopš tā laika Pavluša ar viņu vairs nedraudzējās. Un tagad Antončiks atriebīgi ņirgājās par Pavlušu. Tas bija neglīti un zemiski, un nebija vērts nostāties viņa pusē. Bet es nostājos. Es arī sāku ļauni zvaigāt. Var jau būt, ka es nezvaigātu, nebijis tās finiera plāksnes. Es tūliņ ievēroju, kas tā ir par plāksni. Tas bija pa pastu sūtītas kastītes vāks. Plāksnes otrā pusē ar melnu zīmuli bija uzrakstīta adrese:

Vasjukivkas ciems, Gagarina ielā 7 Grebeņukam S. /.

Mana sirds salēcās, kad to ieraudzīju. Visam beigas! Ak tu! Glezno uz Grebenes finiera! Tā sakot, uz ģimenes finiera. Uz finiera no kastītes, ko viņiem atsūtījusi kāda viņu tantiņa. Tā tu drīz arī viņas brunčus sāksi valkāt! Nu tad še tev!

—   Ha-ha-ha-ha-ha!

Pavluša pavērās manī ilgu, sērīgu skatienu, un šajā skatienā bija tāds rūgtums un pārmetums, ka man gluži vai .. .

Nekā, man nepavisam nebija «gluži vai. ..». Vari skatīties, cik tik uziet! Un vari gleznot uz Grebenes finieriem, cik tik uziet. Un vispār vari . . . Bet drīz tu redzēsi!

Piespiedu ciešāk pie sirds zem krekla pabāzto Bardadima kijevu. Drīz . ..

—   Tu, māksliniek, te tikai krāsas nieko, bet mēs .. .

—   Kuš! — es nikni pārtraucu Antončiku. — Ejam prom.

—   Ejam, ejam, vajag taču sagatavoties .. . Tāda operācija! — Antončiks nozīmīgi un sazvērnieciski pameta ar aci — nevis man, bet Pavlušam. Ir gan lerkšķis! Bet lai nodevējs pamokās vien. Viņš taču ir šausmīgi ziņkārīgs, es jau viņu pazīstu smalki.

Ar stingu seju aizgāju Pavlušam garām, pat acu nepametis uz viņa finieri, kaut gan nāvīgi gribējās paskatīties, ko viņš tur uztriepis. Vienu mazmazītiņu mirklīti es tomēr pašķielēju sāņus un paguvu ieraudzīt, ka viņš glezno krūmu un ūdens stūrīti līdzās krūmam. Atradis, ko gleznot! Būtu tad labāk gleznojis to vītolu, no kura mēs lēcām upē. Tas vismaz ir vēsturisks vītols. Es tur uzstādīju rekordu — nolēcu ūdenī no pašas galotnes. So rekordu neviens vēl nav pārspējis. Bet viņš — krūmu . . . Kaut gan .. . Var jau būt, ka zem tā krūma kādreiz ir sēdējusi Grebene. Dulcineja! Nu tad ej ratā ar visu savu Grebeni!

Biju uztraucies, un mana sirds vēl nejuta baiļu, nedomāju par to, kas mani sagaida par zagšanu. Bailes uzradās tikai tad, kad mēs abi ar Antončiku nolīdām krūmājā un sākām pētīt aparātu. Tā tik bija mantiņa ko vērts! To es nopratu ar pirmo acu uzmetienu, lai arī man par fotoaparātiem lielas jēgas nebija. Antončiks par tiem zināja krietni vairāk. Viņam piederēja iesācēju «Smena», ar to viņš taisīja draņķīgus uzņēmumus un uzskatīja sevi par milzīgu speciālistu. Viņš man atņēma aparātu, sāka to grozīt uz visām pusēm un purpināja sevī, it kā manis te nemaz nebūtu:

—    Pirmklasīgs aparāts .. . Automātiskā ekspozīcija … Optika . . . Oh, kas par optiku! Slēdzis trakoti ērts! Tik viegli nospiežams!

Viņš vienā gabalā cēla aparātu pie acīm un pavērsa gan pret mani, gan pret kādu tālīnu krūmu. Un visu laiku sajūsmā klaigāja.

Man tādas izdarības apriebās. Es zagu, es riskēju, man Bardadims varbūt ādu pār acīm noraus, bet viņš te klaigās, izrīkosies, varbūt vēl gribēs arī spoku fotografēt. Un viņš būs varonis, bet es tācls kā piektais ritenis. Kam tad man tas viss vajadzīgs!

Nekā nebija!

—    Dod šurp! Fotografēšu es! Tu man parādīsi, kas jādara, bet fotografēšu es. Dod!

Antončiks negribīgi pasniedza man aparātu.

—    Se! Bet tā uzreiz tu neiemācīsies, vajag vairākus mēnešus .. .

—    Varbūt vairākus gadus? — es dzēlīgi jautāju. — Atradies gudrinieks! Pats sacīji, ka te viss automātiski, notēmē tikai un klikšķini.

—   Vajag tak zināt, kā komponēt kadru, kā izvēlēties apgaismojumu, un daudz ko citu vēl.

— Ak šitā . . . kadru komponēt! Uz fotoizstādi mēs netaisāmies. Lai tik kadrā būtu spoks … Un vispār — nekaitini mani, citādi . . .

Antončiks uzreiz kļuva rāms un ņēmās man rādīt, kur kas jāpagroza, kas jānospiež un kā jāiestāda. To visu aptvēru diezgan ātri. Lai iepraktizētos, uzfotografēju upes skatu, Antončiku, govi krastmalā un tuvplānā pats savu netīro kāju ar visiem dzērvju zābakiem. Vairāk nekā nenofotografēju, jo atlikuši bija tikai desmit kadri. To pašu jau pietiks atlikām, jo diez vai spoks būs ar mieru mums ilgi pozēt, labi ja izdosies noklikšķināt slēdzi kaut vienreiz.

Līdz naktij noslēpu aparātu istabaugšā sienā. Pēc tam abi ar Antončiku aizgājām uz kapsētu izlūkos. Vajadzēja sameklēt labu novērošanas punktu un izraudzīties pieeju, lai vēlāk negadītos visādi neparedzēti traucējumi un nepatīkami pārsteigumi. Jūs jau paši zināt, ka nakts laikā kapsētā viss biedē: krūms var likties cilvēks, gluži parasts kaķis — velns (kolīdz nospīd acis), bet, ja nezina ceļa un nejauši ietriecas kādā bedrē, tad cilvēks var pat prātā sajukt, iedomādamies, ka iekritis kapā. Tātad izlūkošana šādos gadījumos ir absolūti nepieciešama.

Mūsu kapsēta atrodas ciema nomalē. No ceļa to šķir augsta, cieša dēļu sēta, kurai vidū ierīkoti smagi ozola vārti, kam priekšā vienmēr ir milzīga piekaramā slēdzene. («Lai miroņi neaizmuktu,» tā smejas vectēvs Salimons.) Bet, ja miroņi par tiesu gribētu aizmukt, tad viņi to varētu izdarīt pavisam viegli, jo kapsēta bija iežogota tikai gar ceļmalu, no pārējām pusēm nebija nekādas sētas. Vārtus atdarīja gaužām reti — vienīgi tad, kad bērēja kādu. Atdarītie vārti izskatījās neparasti svinīgi un nozīmīgi — tie taču bija vārti, kas šķīra šo pasauli no viņas pasaules, dzīvo, spridzīgo, trokšņaino pasauli no mirušās, stingās un mēmās . ..

Bet citā laikā tie nepavisam neizskatījās pēc kapsētas vārtiem, likās parasti un ikdienišķi. . . Varbūt tāpēc, ka pie tiem karājās pastkastīte. Nezinu, kad un kas to piekāris. Tā karājās jau sen. Un piekārta bija laikam gan tāpēc, ka nekur citur tai nebija vietas — gar visu aplam garo ielu stiepās tikai zemi zedeņi vai kāršu sētiņas. Bet pasts ar otru pastkastīti bija ciema viņā galā: trīs kilometri no šejienes.

Vectēvs Salimons smējās arī par šo pastkastīti, sacīdams, ka tajā varot mest uz viņpasauli rakstītas vēstules. «Aizies! Ātrāk nekā līdz Zmerinkai!»

Un vēl šie vārti neizskatījās pēc kapsētas vārtiem varbūt tāpēc, ka aiz tiem drusciņ pa labai rokai — uz vectēva Salimona mājas pusi (vectēva pagalms sagāja robežā ar kapsētu) — auga milzenīga priede, un šajā priedē tur, kur stumbrs pret vidu bija sariezies greizs un uz abām pusēm sāniski atšāvušies divi zari, stārķi, protams, ar vectēva palīdzību, bija ierīkojuši ligzdu. Vectēvs Salimons smējās arī par šo ligzdu.

«Tie vis nav nekādi parastie stārķi,» viņš apgalvoja. «Tie ir uzsākuši sociālistisko sacensību ar ģilteni. Sī, edz, pļauj cilvēkus ar savu izkapti, bet stārķi tik stiepj šurp vienmēr jaunus, pavisam mazus brēkuļus. Un cilvēce nemitīgi aug augumā. Nupat jau būs tikusi līdz trīs miljardiem. Bet divtūkstošā gadā būs seši miljardi. Nāve atkāpjas, dzīvība uzvar.»

Kā gan vectēvs Salimons var smiet vienā gabalā, diendienā redzēdams tepat acu priekšā krustus un kapus! Nepatīkami kaimiņi, saki nu, ko gribi. Un šaušalīgā Gorbušas kapa velve tepat vai aiz paša sliekšņa. Divi pēdējie vectēva ķirši ar zariem skaras pie kapličas sienas.

Protams, visērtākais ceļš uz Gorbušas kapu ir caur vectēva Salimona dārzu. Neiesim taču kātot no lauku puses cauri visai kapsētai.

īstā reize — mājā pašlaik neviena nebija. Pats vectēvs arbūzu laukā, tantiņa aizgājusi uz upes sēri (pie viņiem no Maskavas bija atbraucis brāļadēls ar bērniem, un mēs redzējām, ka tantiņa ciemiņus aizveda uz upi). Varējām mierīgi apsvērt un apsekot maršrutu dabā. Tātad rīkosimies šādi: no ceļa nogriezīsimies nevis vectēva Salimona, bet papriekš Karafoļkas sētā (vectēvam ir zedeņi, tajos var aizķerties, bet Karafoļkam kāršu sētiņa), tālāk pa Karafoļkas sakņu dārzu iekšā vectēva tupeņos, garām cūkkūtiņai, pāri pagrabiņam un cauri bišu dravai dārziņā (kaut tikai stropu neapgāztu, tad gan būsim dimbā). Tikuši dārziņā, ielīdīsim jāņogu cerā, un lieta darīta. No šejienes Gorbušas kapliča redzama tikpat kā uz delnas. Un pats galvenais: nebūsim vis kapsētā, bet dārziņā, cilvēku tuvumā. Istabā būs ne vien vectēvs ar savu večiņu, bet arī ciemiņu ka biezs: brāļadēls ar sievu un divi mazi bērneļi. Tātad nav ko baidīties. Ne uz to pusi kā toreiz, kad mēs ar Pavlušu rakām vaļā vectēva Salimona senča — aizkrācieša kapu vai arī Kijevā līdām klostera pagrabā. Man kļuva priecīgāks prāts.

—   Būs labi! Ejam, Antončik! Jānokrīt kādu laiciņu uz auss, lai naktī nav jākūko.

Iziīdām uz ceļa. Un te mums pretim gadījās Karafoļka, nākdams pašlaik mājās. Viņš turēja ar roku pieri un rādīja tādu seju, it kā nupat būtu iekodis mežābolā.

—   Vai die, puikas, — Karafoļka iesaucās, — vai die, kas tur iet vaļā, kas tur iet vaļā. Bardadimam kāds nospēris viņa kijevu. Viņš ir pārliecināts, ka vainīgi knauķi. Atskrēja pie mums. «Kurš esat paņēmuši, suklači?» Un pats vai raustās viss. Bļauj. «Ja atzīsieties, piedošu. Ja neatzīsieties, tad kā ķeršu — ādu pār acīm noraušu . ..» Man rādās, ka viņš domā uz tevi, Java .. .

Man uzreiz uznāca tāds vārgums, tāds vārgums, ka ne roku, ne kāju vairs pakustināt. . .

Karafoļka atņēma roku no pieres. Uz pieres laistījās pamatīgs, zils puns.

—    Kas tas tev tāds? — Antončiks apvaicājās.

—   Nekas … — Karafoļka stomījās. — Nez kur aizķērās kāja, nokritu . .. Bet tu, Java, labāk nerādies viņam acīs, nopietni saku . .. Nu, es skrienu, pielikšu kaut ko saltu, citādi … — Viņš saviebās un, tagad jau abām rokām saķēris punu, iešmauca savā sētā.

Brītiņu mēs klusēdami soļojām pa ceļu. Antončikam bija tādas acis kā runcim, ko negants suns uztriecis bumbierē. Viņš bija nopūties jau vairākas reizes, un es nomanīju, ka tūdaj viņš kaut ko sacīs. Sacīja arī:

—   Klausies, Java, bet varbūt vajadzētu atzīties … Un atdot viņam aparātu, citādi zini . . . Ko?

Sis Antončiks Macijevskis tomēr bija gļēvulis. Es nevarēju parunāt, jo nebiju vēl ticis galā ar savu vārgumu. Spēju tikai noliedzoši papurināt galvu.

—    Kā nu gribi. Kas tad man … — Antončiks paraustīja plecus. — Es jau tikai domāju, lai tev būtu labāk. Citādi zini .. .

Ar to viņš deva mājienu, ka aparātu esmu zadzis es un ka man arī būs jāatbild, viņam, sak, maza bēda. Tu redz, kā! …

Pavluša gan nekad nebūtu tā runājis.

Paskatījos uz Antončiku kā uz apnicīgu knisli un norūcu caur zobiem:

—   Ja tu esi tāds jēradvēsele, tad es varu arī viens.

Antončiks atvēcinājās abām rokām.

—   Tu uzreiz šitā! Kā tāda karsta putra! Cilvēks ne vārda vairs nedrīkstēs pasacīt. Es jau tāpat vien. Mēs taču rītrītā atdosim, kas tad tur . . . Karafoļka gan ir jēradvēsele, ceļ paniku .. . Kur mēs satiksimies?

—   Vienpadsmitos pie kluba . . .

—    Lai notiek. Skaidrs! Nelikšos nemaz gultā, lai neaizgulētos .. . Nu, līdz vakaram! — Un viņš aizskrēja uz savu māju, cilpodams līču loču un atskatīdamies, it kā viņam kāds dzītos pakaļ.

V NODAĻA SPOKS. UZMANĪBU! UZŅEMU!

Vectēvs Varava mani sagaidīja ar šādiem vārdiem: — Tevi Griša nez kālab meklēja — Bardadims. Pieteica: kā pārnākot, lai tūliņ aizejot pie viņa.

Es nepavisam nenobijos — tā jau bieži notiek izšķirīgos un bīstamos brīžos. Tikai viss augums saspringa, un galvā kā vilciņš virpuļoja doma: ko lai dara? Uz pēdām jāpaķer bēniņos aparāts un jālaižas no mājas prom.

—   Nu jā, — es vienaldzīgā balsī stāstīju. — Viņš grib šovakar iet uz zveju. Ar laternu. Esot kaut ko izgudrojis un nu gribot izmēģināt.

—   Un neviena labāka nav atradis, ko aicināt biedros? — vectēvs pašķielēja uz mani.

—   Vai es zinu? — paraustīju plecus. — Droši vien tāpēc, ka viņam viegla laiviņa, bet palīgs vajadzīgs… Tāds, kas daudz nesver, bet zvejā kaut ko sajēdz .. .

Ka tik nu par traku vien nesamelotos! Mans vectēvs melus saož pa versti. Nedrīkst ļaut, lai viņš prašņā, vajag pašam kaut ko pajautāt.

—   Vai jūs, vectēv, nezināt — kaut kur bēniņos mums glabājās . .. nu . .. tāda padarīšana … ko laternu laivas pūpē piestiprināt? Uzkāpšu pameklēšu . ..

Vectēva atbildes negaidīdams, mudīgi uzrāpos bēniņos. Sirds jau trīcēja kā apšu lapa. Ātrāk-ātrāk-ātrāk! Ja nu Bardadims tūliņ atnāk atkal!

Paķēru sienā noslēpto aparātu, pabāzu zem krekla un nokāpu lejā.

—   Oi, vēders apsāpējās! — es apsviedos, griezdams vēderu ar visu aparātu tālāk nost no vectēva acīm. Neļaudams vectēvam attapties, aizšmaucu aiz pūnes, no turienes, kūkumu uzmetis, pa saulgriezēm un kukurūzu izspruku uz ceļa un — projām uz birztalu .. .

Līdz melnai tumsai noslaistījos gan pa birztalu, gan stepi, gan upmalas krūmāju.

Nekad vēl nebiju juties tik vientuļš. Nelādzīgi bija ap sirdi, pagalam nelādzīgi. Kā bailulim zaķim. Šķita, ka man pat ausis kustas, kad es, apkārt blenzdams, ausījos pēc katra troksnīša: ka tik nu mani kāds nepamana. Kā gan zagļi var dzīvot pasaulē? Tā jau ir nevis dzīve, bet elles mocība! Visu laiku tu, cilvēks, slēpies un gaidi, ka

nupat tevi nogrābs, visu laiku domā par savu noziegumu, un nav tev miera ne brītiņu .. .

Nabaga zagļi! Nelaimīgi cilvēki!

Kad bija pavisam satumsis, gar žogmalēm slapstīdamies, aizkļuvu līdz klubam. Tīšām biju noteicis satikšanos pie kluba, jo te ir pulkstenis. Mums taču vajadzēja, lai būtu tieši pusnakts. Bet man pulksteņa nebija. Zagt kaut kur vēl pulksteni — tas būtu par traku.

Pie kluba nebija ne dzīvas dvēseles. Šodien piektdiena, klubā nav ne kino, ne deju. Kino mums rāda trīsreiz nedēļā. — otrdienās, ceturtdienās un sestdienās, bet svētdienās ir dejas. Pulkstenis bija bez ceturkšņa vienpadsmit.

Ielīdu krūmos iepretim klubam un gaidīju.

Vienpadsmitos Antončiks neatnāca.

«Viņam jau arī nav pulksteņa, nekas, vēl jau ir laiks,» es nospriedu.

Ceturksni uz divpadsmitiem Antončika vēl nebija.

«Droši vien netiek ārā no istabas, gaida, kamēr visi aizmieg,» es nospriedu.

Pusdivpadsmitos uz tumšās ielas nodunēja soļi.

Antončiks!

— Tri-is mēs tikai paliku-uši… —

tumsā kāds pusbalsī iedziedājās. Tas bija iedzērušais Burmilo, kas nāca mājā no tējnīcas.

Atkal klusums.

Bez ceturkšņa divpadsmitos gar klubu visai nevaļīgā izskatā aizrikšoja kāds suns.

Antončika nebija.

Sivēns! Neatnāca. Nobijies. Nē, Antončiks par biedru neder. Kas bijis, tas palicis — paralizēta cērme.

Pavluša noteikti būtu atnācis.

Ek, bijis man tagad blakus Pavluša! Būtu pavisam cits noskaņojums .. .

Ilgāk nevar gaidīt. Līdz vectēva Salimona mājai no šejienes ir vismaz desmit minūšu gājiens.

Izlienu no krūmiem, izstaipu notirpušās kājas un, nez

ko vēl cerēdams, veros tumsā. Varbūt Antončiks tomēr nāk . .. Nē, nav.

Dodos ceļā.

Eju un diez kāpēc klūpu uz līdzenas vietas.

Ek, bijis nu tagad Pavluša man blakus! Viss būtu pavisam citādi!

Kā gan viņam trūka? Mums taču divatā bija tik labi. Mums abiem tik jauki bija sapņot par pasaules slavu … Un par baltu velti šķiedām tik daudz pūļu, lai šo slavu iekarotu … Un nu viņš uzreiz pamet mani un viens pats dzenas pēc slavas. Vai tā nav nodevība? Un ja nu viņš patiesi kļūst par lielu mākslinieku? Vai tas būs biedriski? Viņš kļūs par lielu mākslinieku, par laureātu. Bet es palikšu, kas bijis — zibeņbikse, kas tikai bļurkšķ un vārās, bet jēgas nekādas.

Tagad pat. Nu, kur es tagad eju? Un kālabad? Eju fotografēt spoku. Pie Gorbušas kapa. Jāsmejas! Noticējis, ka pēc fizikas likumiem cilvēka dvēsele un prāts pārvēršas par spoku. Un kas to apgalvo? Atradies gan klasiķis! Filozofs un teorētiķis! Antončiks Macijevskis — smurgulis, jēradvēsele un lempis.

Par spokiem šis stāstīs!^ No spokiem pie mums nav ne miņas. Ak Anglijā esot? Ārzemēs imperiālistiem jau patiesi var būt viss — viņiem ir gan kukluksklans, gan gangsteri, tur slepkavo nēģerus, tur, zināms, var būt arī spoki .. . Bet mums ir zinātne, kosmonauti, pionieru junda un rīta rosme pa radio.

Ko tad darīt — varbūt neiet?

Ak vai, ja varētu neiet…

Uzzinās rīt puikas, tad smies mani no panckām laukā. Un kam tad vajadzēja zagt aparātu? Tikpat jau Bardadims man ādu noraus.

Iešu. Skaidrs, ka nekādu spoku tur nav, tomēr iešu, lai sirdsapziņa būtu tīra.

Laiks kļuva nejauks. Cēlās vējš. Pa debesīm aši slīdēja melnas mākoņu gubas. Pilnmēness, kas pirms pusstundas bija spoži apspīdējis visu apkārtni, tagad tikai kā gaišs plankums reizēm pavīdēja mākoņu spraugās, bet reizēm noslēpās pavisam.

Taču es nospriedu, ka slikts laiks spokiem ir taisni pats labākais laiks. Visās grāmatās jau spoki rādās tieši tad, kad vējš gaudo, lietus gāž un putenis ārdās .. .

Pieliecies izlīdu pa kāršu starpu un, kā stārķis cilādams kājas (lai tik stipri nečabētu), piesardzīgi soļoju pāri Karafoļkas sakņu dārzam. Klāt jau arī vectēva Salimona kartupeļu lauks.

Kluss. Visi guļ. Tikai vectēva Salimona istabā kāds krāc skanīgi, visvisādi izlocīdams: te dobji un čerkstoši kā vecs gateris, te dzidri un smalki, kā ar finiera zāģīti zāģēdams. Laikam brāļadēls no Maskavas. Kā jau pilsētnieks — krāc varen sarežģīti un inteliģenti. Cūkkūtiņā rukšķ sivēnmāte, piebalsodama pilsētnieka krācieniem. Sis duets mani uzjautrināja. Bail vairs nebija ne drusciņas. No kā gan es, muļķis, baidīšos? Tūliņ aiziešu līdz kapličai, minūtes piecas pagaidīšu, reizi vai divas reizes uzknipsēšu kapliču, lai puikas nesāk šaubīties, ka esmu te bijis, un laidīšos uz māju. Jau laikus noņēmu no objektīva vāciņu un uzliku pirkstu uz slēdža. Ko tur vēl gaidīšu piecas minūtes? Var uzknipsēt tūliņ un doties mājup. Citi cilvēki jau griežas uz otriem sāniem, bet es kā muļķis tādā draņķa laikā (tu re, kas par vēju!) blandos pa kapsētu. Nu gan izdomājis! Nu gan izstrādājis! Pavluša ne acu nepamirkšķinās. Tikai nicīgi nosmīkņās: «Vai tā kāda liela lieta — kapsēta! Ak, cik oriģināli! It kā mēs jau nebūtu gājuši rakt no kapa laukā vectēva Salimona senci — aizkrācieti, it kā nebūtu naktī bijuši Kijevas klosterī. Apkaunies jel!»

Man patiesi sametās kauns par savu neinteresanto, neoriģinālo izdomu.

Skaidrs, negaidīšu ilgāk ne mirkli. Aiziešu līdz kapličai un uz pēdām atpakaļ.

Pagāju garām cūkkūtiņai, pārrāpos pāri pagrabam un, rokas uz priekšu izstiepis un taustīdamies, lai neapgāztu kādu stropu, ielīdu dārzā.

Palūk, dārza viņā galā pret debesu fonu jau rēgojas Gorbušas kapliča.

Un te uzreiz … Te uzreiz saltas, glumas skudriņas, tecēdamas pa muguru, sāka vilkt manu dūšu uz leju papēžos. Bet dūša nenoturējās pat papēžos, izšmuka laukā un ielīda zemē. Es paliku stāvam stings un tukšs kā pūslis. Manī vairs nekā nebija iekšā, itin nekā . . . Tikai šausmas.

Pie Gorbušas kapličas rēgojās . . . balts spoks. Balts spoks bez galvas. Stāvēja un dusmīgi plātījās rokām. Bet kapličā skanēja apslāpēti vaidi.

Sapurināju galvu.

Spoks nepazuda.

Izberzēju ar roku acis.

Spoks rēgojās, kā rēgojies. Vecais kazaku mantzinis Zaharko staigāja ap sava nelietīgā slepkavas kapu, atriebīgi grezodams ar dūri.

Iekniebu sev rokā (varbūt guļu un redzu to visu sapnī). Sāpēja. Nekā, neguļu vis.

Spoks stāvēja, traģiski plātīdamies rokām. Balts. Bez galvas. Pret kapličas tumšo sienu tas bija saredzams pavisam skaidri. Un tie melnumi ap kaklu — tie droši vien bija asins plankumi.

Pēkšņi rādījās, ka spoks nāk man tuvāk. Bet es aiz šausmām nespēju ne no vietas izkustēt. Pagāja viena sekunde, divas, trīs . .. Nē, nenāk vis. Staigā gar kapliču un grezo ar dūrēm. Bet cauri vēja šalkoņai ir skaidri sadzirdami no zemes apakšas nākošie sotņika Gorbušas vaidi un raudas.

Jau biju gatavs laist ļekas vaļā, bet tad atcerējos fotoaparātu, ko turēju rokā.

Uzņem, nejēga, tas taču ir tas, kā labad tu nāci šurp! Uzņem tak! Tas taču . ..

Pacēlu aparātu pie acīm, pavērsu pret spoku un noklikšķināju.

Nu, tagad tas pazudīs . . . Bet spoks nepazuda.

Tas runāja pretim visam, ko zināju par spokiem.

Un tad man kļuva pavisam baigi.

Lēnītēm sāku kāpties atpakaļ uz stropiem. Bet ar skatienu urbos spokā, ne acu no tā nenolaizdams. Nedrīkstēju pagriezt spokam muguru. Man šķita, ka tad tas no mugurpuses klups man virsū un sagrābs mani aiz rīkles. Tāds ir likums. Spokiem nedrīkst uzgriezt muguru. Tas šiem nāvīgi nepatīk.

Tikai atsities ar muguru pret stropu un padzirdīs bišu draudīgo iedūkšanos, es mirklīti novērsu acis no spoka, lai saskatītu atkāpšanās ceļu. Tāpat atmuguriski es taustīdamies pārlīdu pāri pagrabam.

Tikai nokļuvis aiz cūkkūtiņas pakša, es pēdējo reizi pametu acis uz spoku, apcirtos un ņēmu kājas pār pleciem.

Pār žogu pārlēcu visā sparā, pat neaizķerdams virsējo sklandu. Tādu lēcienu varētu apskaust kolhoza ērzelis Elektrons.

Diedzu pa ceļu, visu laiku šķielēdams, vai vecā Zaharko gars nedzenas man pakaļ. Reizēm tā vien šķita, ka tumsā aiz manis kaut kas balsnī. Tad ieslēdzu virsskaņas ātrumu, jo pat vējš vairs nesvilpa gar ausīm.

Protams, istabā gulēt es negāju, bet arī laukā palikt bija bail. Ielīdu kūtiņā pie mūsu govs Kontribūcijas un līdz ausīm ierušinājos sienā. Man bija nepieciešama dzīva dvēsele tuvumā, lai tā būtu kaut govs. Kontribūcijas miegainā šņākāšana mani nomierināja. Šai šņākāšanā klausīdamies, beidzot aizmigu gan.

VI NODAĻA ES EJU PIE BARDADIMA. GĀZ! NOKAUTS! MANS TRIUMFS

Brīnums! Par spīti tādiem šaušalīgiem pārdzīvojumiem, tonakt neredzēju neviena, galīgi neviena sapņa un gulēju kā nosists. Kolīdz biju iemidzis, tūliņ arī, šķiet, pamodos. Bija rīts, un māte slauca Kontribūciju. Kā es pakustējos, tā viņa mani uzreiz ieraudzīja un nemaz nebrīnījās. Nebārās arī. Tikai zobgalīgi apvaicājās:

—  Nu, kā ķērās? Diez kāpēc neredzu nevienas zivs. Tātad vectēvs bija gan noticējis maniem meliem par

nakts zveju kopā ar Bardadimu, un Bardadims vakar nav vairs nācis šurp.

33

—     Ek . .. — atmetu ar roku, sak, neprasi nu, nav man ko lielīties, un, izrausies no siena, sāniski vien, slēpdams

3 — 319

zem krekla fotoaparātu, izšmaucu mātei garām no kūts laukā.

Pie Bardadima! Nekavējoties! Kamēr pats nav atnācis. Tad viņš domās, ka aparātu esmu zadzis no tiesas. Varbūt pielūgšos. Visu viņam paskaidrošu. No tīras sirds. Aparātā taču ir ļ!> ikrā dī jums. Kaut tik nu filmā kas būtu. Ak, kaut tik būtu!

Man ga'lvā domas maisījās juku jukām, lēkāja un meta kūleņus . ..

Bardadims sprauslodams mazgājās sētā pie akas.

Smagi nopūties, stingriem soļiem gāju klāt.

—    Griša!

Viņš pacēla pret mani slapjo seju.

Es pastiepu viņam aparātu.

—         Gāz, Griša! Gāz! Es nozagu tavu aprātu. Gāz! — Paslēju viņam pretim savu fizionomiju un samiedzu acis, gaidīdams sitienu.

Nekā nesagaidīju.

—    Kāpēc paņēmi? — Bardadims noducināja.

—   Naktī fotografēju spoku . .. Pie Gorbušas kapa.

—   Nofotografēji?

—   Nofotografēju.

—   Melo!

—         Kad es saku! — Un es novilku ar plaukstu sev gar kaklu.

—   Tad iesim attīstīsim.

—         Iesim, — es nopīkstēju, vēl neticēdams, ka tik viegli būšu ticis cauri.

Pa ceļam slaucīdamies dvielī, Griša ieveda mani kūtiņā, kur viņam bija ierīkota fotolaboratorija.

Pēc tam tādā melnā tumsā, ka vai acī durams, Griša kaut ko klikšķināja, čaukstināja filmu, šļakstinājās nez pa kādām bļodiņām. Es tikai ar minēšanu uzminēju, ka viņš ņem filmu laukā no aparāta un ieliek attīstītājā, skalo un atkal liek fiksāžā.

Gaidīju, sirdij drebot.

Vai tiešām nekā nebūs?

Beidzot Griša atvēra kūtiņas durvis un izgāja ārā, turēdams rokā slapjo filmu. Viņš tūdaļ pacēla to pie acīm un pētīja.

—    Nu, kas ir? Kas ir? Kas ir? — Aiz nepacietības lēcu vai gaisā.

—    Kuš tu! — Griša viebās un miedza acis, vērodams filmu. Un tad viņš pēkšņi iesaucās:

—    Ir! . . . Va velnu! … Ir! … Ka tevi jupis laukā, ir kaut kas! . .. Va velnu! . ..

Griša izskatījās bērnišķīgi apjucis.

—    Do šu! Do šu! — Es saķēru viņu pie rokas.

Citā reizē viņš par tādu izrīcību būtu man noteikti ievilcis krietni pa kaklu, bet tagad paklausīgi pieliecās un parādīja man filmu.

O! Ir! Tomēr ir! Tiesa, ne visai skaidri, pat visai neskaidri, tomēr ir! Redzams Gorbušas kapličas baltais apveids (tas taču negatīvs!) un pret to tumšs siluets — stāvs, rokas, bet galvas nav . . .

Mani uzreiz sagrāba tādas izjūtas, ka ne izteikt nevaru. Krievu valodā ir tāds vārds «vostorg». Nu, tad šis pats «vostorg» arī sagrāba mani. Tas «vos» šajā vārdā liekas cilvēku paceļam augšup pāri zemei. Un man šķita, ka stāvu tagad nevis uz zemes, bet uz tāda kā gaisa spilvena (tāpat kā mūslaiku kuģi). Un spilvens piepūšas aizvien lielāks un ceļ mani augstāk un augstāk.

Pasaulīt mīļo! Vai tiešām es būšu izdarījis to, ko vēl neviens pats nav izdarījis? Nofotografējis spoku, dzīvu spoku!

—    Izstāsti, kā tas viss bija! Tikai nepūt pīlītes, citādi … — Bardadims piebāza man pie deguna dūri. Bet es rāmi atbīdīju to tālāk nost no sava deguna. Kas tad man ko baidīties? Kam man jāpūš pīlītes?

Izstāstīju Bardadimam visu pēdējo, pat to, kā no Maskavas atbraukušais brāļadēls un sivēnmāte sacentās krākšanā.

3*

35

—   Ir gan vella būšana! Spoks! — Bardadims raustīja plecus. — Kur, pie joda, tev spoks gadījies? Nekādu spoku

nav! Kā var pasaulē būt spoki? Cilvēki lido kosmosā, bet tu stāsti — spoks.

Tad es galvenos vilcienos izklāstīju viņam teoriju, ka pēc fizikas likumiem cilvēka prāts un gars pilnīgi zinātniski pārveidojas par spoku.

—   Tfu! — Bardadims nospļāvās. — Nu gan tu muldi kā pa ķešu.

Bet viņa acis neliecināja par stingru pārliecību. Drīzāk tajās atspoguļojās nedrošība un mulsums. Atklāti runājot, Bardadims nebija nekāds teicamnieks. Rokas viņam darbojās labāk nekā galva. Lai nu kas, bet akadēmiķis viņš gan nebūs, tas ir vairāk nekā skaidrs.

—    Bet ja tas nav spoks, kas tad tas ir? — es vaicāju.

—   Jupis viņu zina! Varbūt kāds pārģērbies, lai tevi nobiedētu.

—    Bet kur tad viņš galvu licis? Nogriezis uz brītiņu, vai? Kāju arī nebija. Viņš likās lidināmies gaisā … Es tak redzēju.

—   Labi, lai filma izžūst, nokopēsim, tad tiksim skaidrībā.

Te uzreiz pār žogu pašāvās Antončika Macijevska galva.

—   Nu? Kas? Vai ir? Ir? — viņš greizi pasmaidīja.

Es pametu uz viņu iznīcinošu skatienu iļii novērsos.

—    Ko tu tā? Nu ko? Mani mamma nelaida. Jānudien. Vai tad es esmu vainīgs? Ieslēdza mani istabā. Nudien.

Es neteicu ne vārda, ir neskatījos uz viņu. Tad viņš pagriezās pret Bardadimu un jautāja atkal:

—   Vai ir kaut kas? Vai ir? Jā? Griša!

—   Ir jau, ir, — Bardadims negribīgi atrūca. — Izskatās pēc spoka, bet ej nu sazini . . .

—   Es paskatīšos. Vai .drīkstu paskatīties? Nu, lūdzu, lūdzu! Es paskatīšos. Vai drīkst?

Antončiks tā lūdzās, ka pat man nebija dūšas viņam atteikt.

—   Nāc, — Bardadims sacīja. — Tikai neapgrābsti ar rokām. Ņem šitā — divi pirkstiem aiz malām.

Kaklu izstiepis, Antončiks bijīgi paskatījās uz filmu.

—    Oi-i! Uz mata! Oi-i! Spoks!

Te uzreiz viņš pa galvu pa kaklu laidās projām.

—    Kur tad nu?

—   Tūliņ! — viņš nokliedza, jau būdams uz ceļa.

Pēc minūtēm desmit Bardadima sētsvidū ņudzēja cilvēku pūlis. Saskrējuši bija visi mūsgala puikas: ij Vasja Derkačs, ij Koļa Kagarlickis, ij Stjopa Karafoļka, ij Vovka Maruņa .. . Tikai Pavlušas nebija . ..

Kā zvirbuļi viņi visi lēkāja ap Grišu Bardadimu un, cits citu atgrūzdami, brēkāja vienā gabalā:

—    Nu ka, nu!

—   Dod, es!

—    Palaid paskatīties!

—    Es pats vēl neapskatīju.

—   Tu traks! Tas tik ir gan!

—    Tu skatie-ies!

—   Ak tu traks!

Beidzot filma bija nožuvusi, un Bardadims aizgāja nokopēt uzņēmumus. Es viņam pakaļ ielīdu kūtiņā, kaut arī man nekas tur nebija darāms. Puikas godbijīgi atkāpās, pašķirdami man ceļu. Vasja Derkačs taisījās man līdzi, bet Bardadims, palaidis mani garām, klusēdams atgrūda Vasju atpakaļ un aizvēra durvis. Aiz lepnuma piepūtos kā pūslis. Es esmu kopā ar Bardadimu, bet visi citi — «atšujies!» (kā sacīja mūsu Kijevas paziņa Būda).

Bardadims ielika filmu palielinātājā, ieslēdza to, un negatīva attēls fiksējās uz fotopapīra. Izslēdzis palielinātāju, Griša iemērca fotopapīru vanniņā ar attīstītāju. Un sarkanās spuldzītes nedabiskajā gaismā, kas atgādināja cirku, es redzēju, kā uz fotopapīra parādās īsts Gorbušas tumšās kapličas attēls un uz kapličas fona baltais spoks. Man sirds mirkli pārstāja pukstēt, bet tad sāka lēkt divtik ātri.

Ir! Spoks ir nofotografēts! Lai nu kāds vēl stāsta, ka es melšu! O! O! Lietisks pierādījums! Ja vajadzēs, celšu to priekšā pašam Zinātņu akadēmijas prezidentam! Urrā!

Kad mēs iznesām sētā vēl slapjo uzņēmumu un parādījām to puikām, viņi parunāt vairs nejaudāja. Viņi tikai klusēdami lūkojās cits citā apaļām gaiļa acīm, un ģīmji aiz brīnumiem bija izstiepusies pavisam gari.

Boksā to sauc par nokautu. Tas ir tad, kad pretinieks, saņēmis trāpīgu un iznīcinošu sitienu, laižas garšļaukus zemē un guļ kā beigts, kājas izstiepis .. .

Tādu triumfu es vēl nekad nebiju piedzīvojis. Pat tad ne, kad mēs abi ar Pavlušu izstrādājām visādus numurus, jo tad es dalījos slavā ar viņu. Man toreiz netika visa slava, vienīgi pusslava. Tikai tagad es apjēdzu, ka īsta slava ir nedalāma. īsta slava ir tā, ko cilvēks viens pats dzer pilniem malkiem, nedodams nevienam citam ne piliena. Tā tik ir bauda! Tā tik ir laime!

Ek, žēl gan, ka pašlaik te nav nodevēja Pavlušas! Kā viņš tagad trītos un grozītos, un svaidītos kā ķīsis pa pelniem. Kur gan viņš dauzās apkārt, kaut viņu vilks apēdis! Droši vien kaut kur valkā ar otu pa papīru, pindzelmanis tāds. Nu, nekas, agrāk vai vēlāk, bet šodien viņš visu uzzinās kā likts.

Kā likts!

Iztēlojos, kā tas notiks, un man sametās viņa žēl no visas sirds un no tiesas. Kā viņš mocīsies!

Muļķis, ir gan muļķis!

Bet pats vien vainīgs.

vii NODAĻA ANTONČIKS CENSAS IZVIRZĪTIES PRIEKŠPLĀNĀ. KĀ KARAFOĻKAM BIJA RADIES PUNS. MOKRINAS TANTIŅAS UZBRUKUMS. UZBRUKUMS ATSISTS

Man nepatika vienīgi tas, ka ar savu varoņdarbu biju apstiprinājis jēradvēseles un nodevēja Antončika Macijevska filozofisko teoriju.

Re, kur viņš jau grozās, visu laiku līksmi klaigādams:

—    Nu, ko es teicu? Are! Ko es teicu? Cilvēka gars nevar izzust bez kādām pēdām. Tam par kaut ko ir jāpārvēršas. Absolūti skaidrs! Pēc fizikas likumiem! Vai es neteicu?

Vai tu redzējies, izvirza sevi priekšplānā. Mūdzis! Nu, mani viņš tik viegli vis pie malas nenobīdīs.

Pauzdams cik vien iespējams lielāku nicinājumu, es viņam sacīju: — Tu labāk izstāsti cilvēkiem, kā pameti mani pusnaktī vienu, kā nobijies un neatnāci. Tagad nu yiņš būšot lielais varonis!

Antončiks uz vietas sašļuka.

—   Es jau … Ko tad es … Es jau sacīju … Mani mamma nelaida . .. Vai es vainīgs?

Puikas nicīgi nošņācās. Antončiks man vairs nebija bīstams. Viņš jau bija beigts un pagalam. Vienīgi manas slavas saule mirdzēja pie debesu velves.

—   Nu es viens tas grēcinieks! — Antončiks uzmeta lūpu. — Karafoļka, re, vakar sacīja Grišam, ka aparātu droši vien esi nozadzis tu, bet viņam par to nekas, es viens tas grēcinieks . .. Tā ir .. .

—    Kā nu nekas! — Bardadims nosmīnēja. — Viņš savu tiesu dabūja. Otrreiz vairs nelīdīs sūdzēt.

Piesarcis kā tomāts, Karafoļka novērsās un pieliecies ņēmās kasīt stilbu (vai redzējies, šim stilbs sācis niezēt).

Ak tad šitā! Ak tad tā cēlies puns Karafoļkas pierē!

Izrādās, ka Bardadims ir godprātīgs cilvēks, kas necieš sūdzmaņus.

Patlaban es uz Karafoļku nemaz nedusmojos. Nekādu nelaimi jau viņš ar savu sūdzību man nav nodarījis. Bet mana slava tāpēc atmirdzēja vēl spožāka.

—   Ejam uz kapliču, paskatīsimies, kas tur īsti ir, — Bardadims aicināja. Mēs visi rindiņā sekojām viņam uz kapsētu.

Kaut gan bija rīts, mana sirds diez kāpēc salēcās, kacl mēs gar kapu kopiņām soļojām uz kapličas pusi. Kopš biju ieraudzījis un turklāt vēl nofotografējis spoku, šī vieta man par tiesu šķita baisma. Pat gaišā dienā.

Pie Gorbušas kapličas mēs, protams, neredzējām neviena spoka. Pa kapsētu staigāja tikai vecā Mokrina — Derkača vecmāmuļas māsa, plūkdama trušiem zāli un bāzdama to maisā. Vasja uz tām pēdām pieskrēja viņai klāt un klāja vaļā:

—   Vecomāt! Vecomāt! Bet Java pagājšnakt te nofotografēja spoku.

—    Dievs, apžēlojies! — Vecā Mokrina krustījās noņēmusies. — Ko tu te mels? Augstais dievs debesīs .. . Svētā mocekle Varvara, apžēlojies un stāvi mums klāt.. .

—    Fakts! Kas jūsu Varvarai te daļas? Re, skatieties! — Un Vasja, paņēmis no Bardadima fotogrāfiju, parādīja to večai. Veča labu laiku raudzījās fotogrāfijā, tad izprašņāja mūs un beidzot kā uzvarētāja sacīja:

—    Pareizi! Tas pats ir! Spoks! Kā tad! Beidzot! — Viņa priecīgi meta krustus. Mēs brīnīdamies saskatījāmies: kas viņai lēcies?

—    Beidzot! — vecā Mokrina noteica vēlreiz. — Varbūt tagad jūs, grēkapagales, vairs neņirgsieties un nezaimosiet dievu to kungu. Varbūt tagad sāksiet ticēt, ka ir pasaulē bezmiesīgi spēki, kas nāk no dieva . .. Dievs pats ir sūtījis redzējumu puisēnam Javam! Beidzot! Laimīgs tu esi, dēliņ! Lai dievs dod, ka ar tavu palīdzību mēs atgrieztu uz tā taisnā ceļa visu šo nomaldījušos avju pulku. Lai dievmāte tev dod savu svētību!

Vecā Mokrina trīskārt mani pārkrustīja, tad uzreiz pieliecās un nobučoja.

Es rāvos atpakaļ un, klupdams pār kapu, gandrīz vai nogāzos. Mani vaigi dega. Šitādu kaunu! Tā tik man vēl trūka! Nu mani vervēs popiem par kalpu. Lai es atgriežu pionierus un komjauniešus baznīcas klēpī! Nekā nebija!

—   Jūs, vecomāt, neesat pareizi sapratusi. Ar jūsu dievu tam visam nav nekāda sakara. Tas ir nevis dievišķīgs, bet gan zinātnisks spoks, kas rādās pēc fizikas likumiem.

—    Ej nu, ej nu . .. Tu pats, dēliņ, nesaproti, — vecā Mokrina mīlīgi nosmaidīja. — Spoks paliek spoks. Ja jūs ar zinātnes likumiem izradīsiet Nikolaju brīnumdari, es

ļaunā neņemšu. Zinātniskais Nikolajs brīnumdaris man tāpat būs mīļš …

Kāds puika iespurkšķējās.

—   Viens — nulle!

Vecā Mokrina ņēma virsroku.

Es saspringu.

—         Ko tur… — Atmetu ar roku. — Mums nav laika. Griezieties kibernētikas institūtā. Lai tur jums viņu izrada. Būs jums tranzistorīgs Nikolajs brīnumdarītājs uz pusvadītājiem . ..

Atkal kāds puika iespurkšķējās.

Viens pret vienu.

Tūdaļ pat vajadzēja diskusiju beigt, kamēr Mokrinas tantiņa nav ieguvusi izšķīrēju punktu. Neļaudams viņai ne muti atplest, es aši noteicu:

—         Ejam, puikas, pie vecā Salimona. Jāaprunājas ar viņu . .. Dzīvojiet vesela, vecmāmuļ, pasveiciniet mocekli Varvaru!

—         Sveiciens Nikolajam uz pusvadītājiem! — smalkā balstiņā nopīkstēja arī Antončiks Macijevskis (vai re, nu grib labot, ko noziedzies!).

Puikas smējās visā kaklā (vai šiem daudz vajag, lai zvaigātu?). Mokrinas tantiņas laipnīgais smaids pagaisa kā nebijis, seja kļuva nikna.

—         Ak jūs, sātanagabali, grēkapagales, elles prauli sasodītie! Gan jūs degsiet mūžīgās ugunīs, puņķainie dieva zaimotāji. Kaut jūs ar trumiem apmestos! Kaut jums mēle pie zobiem pieaugtu! Kaut žagas jūs raustītu vienā gabalā! Kaut jūs vienās vātīs staigātu! Kaut jūs tārpi sagrauztu! Kaut jūs kapā uz mutes apgrieztos! Kaut jūs izčibētu! Kaut. . .

Mokrinas tantiņas nebeidzamo lāstu pavadīti, mēs soļojām uz vectēva Salimona māju.

Vai tu redzējies, kāda tā Mokrinas tantiņa! Tik jauka bija, rāma un mīlīga. Bet, dzi, kā nu lādas! Tā nav glīti, vecomāt.

Divi pret vienu mūsu labā.

Kad jau bijām vectēva Salimona pagalmā, Karafo|ka teica:

—    Ja tu par tiesu domā aprunāties ar vectēvu, tad viņu neviena pašlaik nav mājā. Šorīt sešos visi aizgāja uz autobusu. Aizbrauca uz kāzām Komiševihā. Vectēva māsa izprecina mazmeitu. Bet ko tu gribēji?

—    Nekā īpaša. Lai nu kā, bet šitā tak ir viņa teritorija. Varbūt viņš kaut ko zina. Un vispār . ..

—    M-jā! — Bardadims domīgi novilka. — Labi, ejam. Te mums nav ko darīt. Pagaidām aina ir miglaina un neskaidra. Vienīgais, ko varu sacīt, — par savu aparātu es galvoju! Aparāts ir fiksējis to, kas bijis. Bet kas tas tāds ir bijis, to es nezinu.

VIII NODAĻA «DIVAS KRĀSAS IR MANAS…» PAVLUŠA MAN SAKA: «LASIES PROM!» MOKRINAS TANTIŅAS OTRAIS UZBRUKUMS

Tagad mans galvenais uzdevums bija panākt, lai Pavluša labi drīz uzzinātu par manu pasaulvēsturisko varoņdarbu, kamēr es vēl staigāju visā slavas spožumā (jūs taču zināt, dzīvē var atgadīties viss kas). Lai viņš labi drīz nožēlo savu nodevību, lai nobirdina asaras, un lai es varu viņam piedot un salīgt mieru. Jo man, jānudien, jau bija apnicis .. . Bet kas būtu darāms, lai Pavluša uzzinātu? Redzams viņš nekur nebija. Protams, galu galā jau kāds no puikām viņam izstāstīs. Bet kad tas vēl notiks? Varbūt rīt, varbūt parīt, varbūt aizparīt. Nevaru jau kādu speciāli lūgties. Nevaru jau pats iet un stāstīt.

Ā! Grebene! Jāizmanto viņa par vidutāju. It kā nejauši jāizstāsta viņai, gan tad viņa visu atstāstīs Pavlušam. Galvenais — lai iznāktu nejauši. Lai viņa nenoprot, ka speciāli.

Grebene dzīvoja milzīgi garajā Gagarina ielā, kas no autobusu pieturas sniedzās līdz pašai upei.

Atvadījies no puikām, skrēju uz turieni. Grebeni ieraudzīju jau iztālēm — viņa ar kapli rāvās pa sakņu dārzu.

Bezrūpīgi vicinādams stibiņu, nosoļoju gar Grebenes māju, uz Grebeni pašu ir neskatīdamies, aizgriezies pavisam uz otru pusi.

Galvenais — lai iznāktu nejauši. Lai viņa nenoprastu .. . Nogājis garām vēl dažām mājām, pagriezos un cilpoju atpakaļ.

Viņa mani neredzēja.

Nokļuvis līdz autobusu pieturai, devos atkal atpakaļ. Tagad es klusiņām svilpoju kādu priecīgu meldiņu.

Viņa nedzirdēja. Ne galvu nepacēla.

Pagājis garām vairākām mājām, griezos atpakaļ. Tagad svilpoju skaļāk.

Viņa tomēr nedzirdēja.

Nokļuvis līdz autobusu pieturai, griezos atkal atpakaļ.

Galvenais — lai iznāktu nejauši, lai viņa nenopras .. . Nu jau es pilnā balsī dziedāju:

Vai tad cilvēks nevar iet un dziedāt? Ja cilvēkam ir labs garastāvoklis? Skaidrs, ka var!

Viņa tikai vicināja kapli, ka zibēja vien. It kā nevis es dziedātu uz ielas, bet varde kurkstētu.

Kad es dziedādams nejauši gāju pa ielu garām astoto reizi, Grebenes kaimiņiene Uļanas tante iznāca durvīs un, ar roku acis aizēnojusi, paskatījās uz mani. Viņa skatījās ilgi, līdz es pazudu no acīm.

Bet Grebene pat galvu nepagrieza uz manu pusi. Vai viņai ausis aizkritušas, vai? Biezause! Tā jau es augu dienu te nostaigāšu.

Pacēlu kukurzni un nejauši metu viņai. Trāpīju pa kāju. Viņa neatslējās taisna, tikai pagrieza galvu.

—    Kas tad nu?

—         Nekas, — es mierīgi atteicu un nejauši apvaicājos: — Bet ko tu dari?

—    Dancoju! — viņa atcirta, kaplēdama tālāk.

—    Bet es šonakt biju kapsētā … — es iesāku.

—         Ir gan muļķis, — viņa noteica, pagriezdama man muguru.

—         Ak tu, utu paēda! — es nejauši (goda vārds, no tiesas nejauši) izgrūdu, paķēru kukurzni un laidu šai pa muguru. Ko jūs, nu sakiet, ko jūs paši būtu darījuši, ja par jums tā ņirgātos?

Te uzreiz man aiz muguras atskanēja:

—         Ar meitenēm kaujies? Ir gan Maķedonijas Aleksandrs!

Es aši apcirtos.

Dažus soļus tālāk stāvēja … Pavluša.

Se tev! Tas tik ir numurs!

—   Nu, un tad! Kāpēc viņa apsaukājas? — es atcirtu.

—         Bet ko tu man piesienies? Ko tu piesienies? — Grebene iebrēcās. — Vai es tevi saucu? Staigā te uz priekšu atpakaļ, svilpo, dzied . .. «Divas krāsas ir manas, ir manas, Ir sarkanā — mīla …» Deviņas reizes nostaigāja. Kā tev vajag no manis? Kā tev vajag?

Tātad ir gan redzējusi! Visu ir redzējusi, glodene, bet izlikās nemanām!

Un tad vēl — «Ir sarkanā — mīla …». Vai redzējies, kas šai prātā! . ..

Pavluša skatījās manī gluži baltām acīm.

Viņam varbūt jau liekas …

Briesmīgi man šī vajadzīga!

Ne acīs negribu redzēt!

—   Bet es jau … Es jau tikai …

—    Ej prom! — Pavluša dobji sacīja.

—         Es … es varu arī iet… Jā! . .. Bet tu . .. tu . .. — Man pietrūka vārdu. — Es varbūt šodien esmu spoku nofotografējis … Tā, redz! Pirmo reizi vēsturē . .. Tā, redz! Bet tu … tu vari zīmēt savus krūmiņus un puķītes kaut divsimt gadu. Pindzelmanis!

Apcirtos un aizgāju uz upes pusi.

Gāju, ceļa nevērodams.

Tūkstošiem kaķu plosīja manu sadragāto sirdi.

Tā mans bēdu liktenis, mans ļaunais un nodevīgais liktenis atstāja mani jaņos. Tik ļaunu joku tas ar mani izspēlēja. Tādu pamatīgu pigu man parādīja. Taisnība vien ir — šam piešķir laimi, bet man paliek zaimi. Viens pats burtiņš savādāks, bet cik daudz tajā ir ņirgu, cik daudz kauna un negoda.

Es taču gāju tikai tāpēc, lai sasodītajai Grebenei pavēstītu par savu varoņdarbu un lai viņa to atstāstītu Pavlušam, lai Pavluša aiz nožēlas apraudātos un lai mēs salīgtu mieru. Bet kas nu iznāca?

Iznāca tas, ka viņš man pasacīja «ej prom» kā visļaunākajam ienaidniekam.

Un bezdibenis starp mums nu ir kļuvis vēl dziļāks un briesmīgāks, tādam pāri pārlēkt vairs nav tik viegli. Kolīdz tu, cilvēks, atsperies, tā milzenīgs akmens zem tevis aizripo un dārdēdams veļas šajā bezdibenī. Bet tur lejā tāpat kā Tereka Darjala aizā krāc un mutuļo manu neizraudāto asaru upe (jo es nemāku raudāt). Bet pats vien, pats vien esmu vainīgs! Nu, kam man vajadzēja laist ar to kukurzni viņai pa muguru, kad viņa mani par muļķi nosaukāja? Ne tad Pavluša būtu aizsvilies, ne tad viņa būtu sacījusi, ka es piesienos un ka deviņas reizes esmu nogājis .. . Bet tagad viņš domā vilks zina ko. Laikam domā, ka es Grebenē esmu iemīlējies un gribu šo viņam nocelt. Muļķis pēdējais! Viņš taču zina, ka es mīlu Vaļku Malinovsku, to, kura dzīvo Kijevā. To slaidkājaino dejotāju, kas grib kļūt par balerīnu. Kam tad man vajadzīga viņa Grebene — šitā kleinā smulē? Kam vajadzīga?

Jā, ej nu tagad pierādi pēc visa notikušā. Kādas acis viņam bija! Gadījusies rokā pistole — nudie, viņš nebūtu mani taupījis.

Bet ir nu gan dieniņa!

Veselu nedēļu bija nomācies, lietutiņš smidzināja, mums jau bija aizmirsies, kāda izskatās saule, peldējušies nebijām ne reizi.

Bet šodien! Pie debesīm ne mākulīša." Saulīte priecīgi smaida savā staru bārdā. Vēsmo silts vējiņš, it kā māte liegi glāstītu ar mīļu roku.

Par tādu laiku vectēvs Salimons mēdz teikt: «Ir gan laiciņš! Ij mirušajiem žēl, ka nomiruši.»

Bet ar mani ir gluži otrādi — garastāvoklis tāds, ka gribas mirt.

Interesanti, vai Pavluša raudātu? Laikam gan ne. Protams, smieties jau nesmietos. Pieklājības pēc būtu nopietns. Sakniebtu lūpas, kā viņš to prot, kad Galina Sidorivna ņem viņu priekšā. Bet neraudātu. Soļotu aiz mana zārka blakus Grebenei, šķielētu uz viņu un domātu: «Kaut nu drīzāk tā apbedīšana būtu cauri un varētu iet un gleznot viņas ģīmetni.»

Bet es pēc fizikas likumiem pārvērtīšos par spoku un tumšās negaisa naktīs lidināšos kapsētā pār kapu kopiņām. Ak kungs! Cik tas ir bēdīgi un neinteresanti — visu laiku un mūžīgi mūžam lidināties pa kapsētu.

Vai patiešām spoki lidinās tikai pa kapsētu?

Ja nu varētu pa stadionu, kad tur spēlē futbolu, tad vēl nebūtu tik traki, bet pa kapsētu . . . Oi-oi-oi . . . Cik nejauki! Visu laiku skatīties tikai uz krustiem un kapu kopiņām! Šausmīgi! Traks var palikt. Negribu būt par spoku! Labāk nomiršu tāpat vien, lai nekā.vairs nebūtu.

—    Ko sērojies, dēliņ? Kāpēc esi tāds bēdīgs? — es uzreiz izdzirdēju mīlīgu balsi un gluži vai salēcos. Pacēlu galvu: pretim nāca Mokrinas tantiņa. Se tev! Nupat vēl brēkāja: «Kaut jūs tārpi sagrauztu!» — tagad — «dēliņ», un tādā medainā balsī.

—   Saprotu jau, puisīt, saprotu, ka tava dvēsele ir noskumusi un tava sirds nemiera pilna. Laicīgās domas, pasaulīgās domas atkāpjas, dodamas vietu svētākām domām par augstām lietām. Par dzīvību un nāvi, par visas esības jēgu .. .

Man kļuva neomulīgi — večiņa likās nolasījusi manas domas.

—    Nebēdājies, manu eņģelīt, priecāties tev vajag, ne noskumt. Jo tev ir bijis ļauts skatīt parādību, tev ir dota šī zīme, uz tevi ir norādīts. Tu esi izredzēts. Tātad tu neesi kā visi.

Es saraucu uzacis — vai tu re, kur večiņa tēmē! Viņa to uzreiz ievērojusi.

—    Ko nu tūliņ bozies kā tītars? Nu jau laikam domā, ka vecene tevi aģitē, ka grib tev jau mūka svārku uzvilkt. Lai dievs pas'! Paliec vien savos pionieros, sit bungas un pūt taurē. Kad tad vēl lai sit bungas, ja tavos gados nesitīs … Bet. .. dzīve nemaz nav tik vienkārša, kā rādās un kā, eče, pa radio stāsta. Cilvēku prātam vēl gauži daudz kas ir apslēpts. Tu pats, vei, dzīvu spoku nofotografēji.. . Un ej nu zini, varbūt kāds reiz pierādīs, ka ir gan augstāka vara, ko mēs — vecie ļaudis saucam par dievu. Tāpēc, dēliņ, nedrīkst vis, nekā skaidri nezinot, nogānīt to, kam cilvēki ticējuši gadu simtiem. Nedrīkst vis. Pagaidām visa vēsture iet tā, kā bībelē stāv rakstīts. Tu jau, dēliņ, bībeli neesi lasījis? Neesi, vai ne?

Es noliegdams papurināju galvu. Kauns atzīties — nebiju vēl lasījis «Mikolu Džerju», kas pēc programmas jāizlasa, kur tad nu vēl bībeli.

—    Redzi nu, bet pats klaigā: «Pasveiciniet mocekli Varvaru!» Papriekš būtu pavaicājis, kas Varvara tāda īsti ir, aizko viņa ir dižmocekle, kālabad mokas izcietusies un ko viņa cilvēkiem palīdzējusi … Dievs kungs, stāvi mums klāt un apžēlojies! — Veča pārkrustījās.

Man galva griezās. Jutu, ka stingrais materiālistiskais pamats, uz kura biju stāvējis visu savu apzinīgo pioniera mūžu, sāk grīļoties man zem kājām. Nē, dievam es tūliņ uz vietas nesāku ticēt. Nepavisam! Taču sirdī kā gluma čūska iezagās nedrošība, mani pārņēma nemiers un mulsums.

Jutu, ka uz tām pēdām ir jāpārtrauc Mokrinas tantiņa, ka nedrīkstu ļaut, lai viņa runā tālāk, ka jāuzdod viņai kāds jautājums, citādi var notikt kaut kas briesmīgs — mana pasaule apgriezīsies kājām gaisā un es pats kļūšu cits, nebūšu vairs tāds kā līdz šim, nebūšu tāds kā visi puikas. Un mani sagrāba šaušalīgas bailes.

—    Vecomāt, — es iesāku, vēl nezinādams, ko lai jautāju, un baidīdamies, ka viņa tūliņ pat sāks atkal runāt. — Vecomāt.. . Sakiet, lūdzu …

—    Ko tad? Ko, balodīt? — Večiņas bezzobainā mute iepletās glaimīgā smaidā līdz ausīm.

—    Sakiet. .. vai spoki sastopami tikai kapsētās? Kā tas ir?

Bet večiņa nepaguva atbildēt. No ielas viņa gala atskanēja manas māšeles Jariškas ūjināšana:

—   Java-ā! Nā-āc mājā, tevi vectēvs sa-auc!

Es ar tādu kā atvieglojumu paraudzījos uz Mokrinas tantiņu un paraustīju plecus, sak, atvainojiet, mani sauc.

—    Skrien, skrien, — večiņa pamāja ar galvu. — Un atnāc kādreiz pie manis. Pastāstīšu visu, ko vien gribēsi zināt, un ar ābolīšiem pacienāšu. Zini jau gan, kādi man āboli. Un atnes to fotogrāfiju. Gribu to parādīt.. .

—    Jā, jā! — es izgrūdu, būdams jau gabalā, un tad ņēmu kājas pār pleciem. Viņnakt no spoka nemuku tā kā tagad no Mokrinas tantiņas.

Vectēvs Varava mani sagaidīja īgni:

—    Kur tu, vējagrābsli, dauzies apkārt bez brokasta? Vai pats nelabais tevi trenkā! Viss ir atdzisis.

Jau rīkodamies ap galdu, viņš uzreiz pašķielēja uz mani ar savu blāvo, taču visu redzošo aci.

—    Ko tu tur atkal esi izstrādājis? Ko? Nez kādu sātanu esot atklājis? Nešķīsto garu nofotografējis .. . Pieraugi, puika, labu galu tu neņemsi. .. Ieliks tevi patversmē, nepilngadīgo nometnē … Ko tu jauc cilvēkiem galvu ar visādām blēņām …

—    Bet, vecotēv! … Nu, goda vārds! … — Un, balsij

aizraujoties, izstāstīju vectēvam visu no viena gala līdz otram.

Vectēvs vērīgi noklausījās, nepārtraukdams mani, ilgi skatījās fotogrāfijā un tad nošūpoja galvu.

—        Kas tur ar to fiziku, kas ar Lomonosovu, to nemāku teikt, nezinu. Bet par spokiem — tās ir dumības .. . Neticu. Pats es kādreiz bērnu dienās … ar citiem puikām…

—    Ejiet nu?! Jūs arī? Un kas tad bija?

—          Kas nu bija … Nekā nebija. Un ne vienreiz vien gājām — veselas trīs reizes izstaigājāmies.

—    Bet man ir foto!

—          Kas par to, varbūt filmai kaut kas uzspīdējis … Varbūt kāds puika pajokojies, vai es zinu …

—         Nē! — es cieši apgalvoju, jo zināju skaidri, ka nekas nav uzspīdējis, tad jau būtu man acīs arī iespīdējis. Un neviens puika nav jokojies — uz galvošanu nav.

—         Vai es zinu, kas tas tāds ir, — vectēvs apskaitās. — Tikai spoks gan nav! Astoņdesmit gadu esmu pasaulē nodzīvojis un neviena spoka neesmu saticis, bet šim deguns tikko galda malai pāri, un jau, paskat, ko … Ja pēc taviem fizikas likumiem pēc nāves visi pārvērstos par spokiem, tad to jau būtu pieviesies tik daudz, ka nebūtu vairs ne kur apgriezties.

—         Vai jūs domājat, ka man briesmīgi vajag! — es iesaucos. — Es jau pats negribu, bet.. .

IX NODAĻA CIENĪGTĒVS GOGA

Tiesa kas tiesa, man jau gribējās, lai šis notikums ar spoku izrādītos «dumība». Tas viss mani jau nomāca. It īpaši Mokrinas tantiņa ar savām runām.

49

Mokrinas tantiņa mūsu ciemā bija baznīcas priekšniecība. Ap viņu pulcējās visas dievticīgās vecas un sievas. Baznīcas mūsu ciemā nebija. Baznīca bija četrus kilo-

4 — 319

metrus attālajā Didivščinā. Dievvārdus tur sludināja cienīgtēvs Georgijs. Un Mokrinas tantiņa viņu pārstāvēja mūsu ciemā — vāca baznīcai naudu, sauca vecenes uz sanākšanām un tā tālāk.

No vectēva Salimona ieklausījušies, visi ateisti cienīgtēvu Georgiju dēvēja par Gogu. Reiz mūsu ciemā atpūtās mākslinieks Georgijs Vasiļjovičs, ko sieva sauca par Gogu. Vectēvs Salimons tolaik iekristīja šajā vārdā cienīgtēvu Georgiju. Vārds viņam pielipa kā piķis.

Kad vectēvs Salimons ir kunga dūšā, viņam patīk ar cienīgtēvu «risināt antireliģiskas pārrunas. Tādās reizēs vectēvs tik pasaka: «Aizbraukšu patriekties ar Gogu … Lai cienīgtēvs man pastāsta par dievu tēvu.» Viņš iebāž kabatā pudeli, kāpj uz velosipēda un, ģeņģerēdams no vienas ceļa malas uz otru, ripo prom uz Didivščinu.

Cienīgtēvs Goga pret iedzeršanu nekad nekā neiebilda un no antireliģiskām pārrunām nevairījās. Dzert viņš varēja, kā riju izkūlis, un nemaz nereiba.

Pēc šādiem disputiem vectēvs Salimons stāstīja:

— Speciālists! Tas tik ir speciālists! Viltīgs kā lapsa kūmiņš! Pats nemaz dievam netic. Bet runā kā no grāmatas. Kā redzams, tad viņam tikai amats patīk, nekas vairāk. Speciālists!

Par «amatu» cienīgtēvs Goga nudien nevarēja sūdzēties. Sākumā viņam piederēja tikai motocikls, pēc tam motocikls ar blakusvāģi, tad uzradās zaporožecs, tad cienīgtēvs veco zaporožecu apmainīja pret jauno, bet tagad, kā stāsta, esot pierakstījies rindā uz žiguli.

Ar draudzes locekļiem cienīgtēvs prata labi sadzīvot. Dievvārdus viņš noturēja pēc progresīvām metodēm. Cienīja zinātni un visus zinātnes sasniegumus, abonēja žurnālu «Zinātne un darbs» un divpadsmitajā aprīlī allaž aizlūdza par kosmonautiem.

Mokrinas tantiņas runas — tā visa, protams, ir cienīgtēva Gogas gudrība.

Nepaguvu ne brokastu paēst, kad mūsu sētā ienāca trīs

astotās klases puiši, ko es diez kā nepazinu, jo tie nedzīvoja mūsu galā.

—    Izstāsti, kas tur īsti bija un kā .. .

Izrādījās, ka Bardadims ir uzņēmumu pavairojis un izplatījis ciemā.

Nu tik sākās …

Cīga-čīga! …

Sētas vārti mierā nestāvēja ne brīdi.

Tikko beidzis savu stāstījumu, sāku atkal no gala.

Beidzot vairs neizturēju. Paķēru makšķeri un laidos lapās — aizmuku uz klāniem.

Pārnācis vakarā mājās, ieraudzīju, ka pie mūsu vārtiem stāv mašīna. Es uzreiz vēl neapķēru, kas tā ir par mašīnu, jq pie mammas — deputātes bieži vien kāds atbrauca no rajona vai pat no apgabala. Tikai sētā iegājis, vai pietupos aiz brīnumiem. Zem ābeles vectēvam Varavam blakus sēdēja .. . pops Goga. Grasījos jau sprukt atpakaļ, bet par vēlu — sēdētāji mani pamanīja.

—    Redz, kur makšķernieks, — cienīgtēvs Goga man laipnīgi uzsmaidīja. — Vesels!

Es sastingu: Nu jau tūliņ sāks to pašu, ko Mokrinas tantiņa: «Liels gods tev ir piešķirts, puisēn . .. parādība, kas tev no augšas sūtīta … dižmocekle Varvara, stāvi klāt, pestī un apžēlojies .. .» Un vectēvs arī to visu dzirdēs. Pārmet tik krustu un laidies lapās!

Bet cienīgtēvs nesāka vis.

—    Rādi nu šur lomu, — viņš jautri ieteicās un, izņēmis man no rokām šķeistu ar savērtajām zivīm, sāka tās pētīt. — O-o, trīs kazes, plikšķi, ķīši.. . garspurainie un parastie . .. rudulis, šķaunacis . .. O-o! Pat viens līnītis uzķēries … Manīgs puika! Iznāks varena zivju zupa. Vai labi kožas? Ko liki uz āķa? Tārpu, taureni, maizi … vai varbūt mīklu? Kā ir?

—   Tārpu … sarkano, — es ar pūlēm izdabūju pār lūpām un sasprindzis gaidīju, kad viņš sāks.

4*

51

Taču Cienīgtēvs Goga, pelēkās acis piemiedzis, tikai cieši palūkojās manī un tad uzreiz piecēlās.

—    Nu, es braucu. Paldies par ūdeni. Palieciet veseli.

Kad cienīgtēvs bija aizbraucis, es izbrīnījies pavēros

vectēvā.

—    Ko tas nozīmē? Ko viņam vajadzēja?

—    Ej nu sazini… Palūdza ūdeni… ko radiatorā ieliet. Sacīja — esot viss izvārījies …

Dīvaini. Kāpēc tad tieši pie mums? Netālu ielas malā ir aka, spainis lai turpat.

Sava ziņa jau nu tur būs. Vai, vai, ar savu ziņu gan Goga ir braucis šurp. Un kā viņš paraudzījās manī! It kā redzētu man cauri. No acīm bija nomanāms, ka viņš zina itin visu.

Tāpēc ka pops nesacīja nekā, sirds kļuva vēl nemierīgāka. Man tā vien šķita, ka Goga negribēja runāt, vectēvam klāt esot. Viņš lūkojās manī tā, it kā mums abiem būtu kaut kas kopīgs un no vectēva slēpjams. Ar savu skatienu viņš likās man sakām: nekas, parunāsimies vēlāk.

Ak tētīt! Tad jau iznāk, ka esmu uz vienu roku ar popu Gogu. Uz vienu roku ar Mokrinas tantiņu un ar visām dievticīgajām večām. Uz vienu roku ar tiem bārdainajiem, netīrajiem alkoholiķiem, kas ubago Didivščinā pie baznīcas durvīm, kas dzīvo diez kur un kas tiešām tikai no dieva vairs var izdiedelēt kapeiciņu paģiru lāpīšanai.

Bet, ja es esmu uz vienu roku ar popu Gogu, tad tas nozīmē, ka es esmu pret savu mammu, kas ir deputāte un pirmrindniece un vienmēr sēž prezidijā, ka esmu pret skojotāju Galinu Sidorivnu, kas ir ateisma propagandiste, ka esmu pret progresu un zinātni ar akadēmiķiem priekšgalā.

Un tas viss tikai tāpēc, ka es, stulbiķis tāds, nofotografēju spoku — kaut to deviņi velni rāvuši!

Tagad pops Goga no manis neatstāsies. Viņš mani var samulsināt un noķert savos tīklos tāpat, kā Didivščinā samulsināja un noķēra desmitās klases Valeriju Gepu, kas, neizturējis konkursu Meliorācijas institūtā, iestājās garīgajā seminārā un tagad mācās par popu. Ar mani būs tāpat… Pavluša kļūs par gleznotāju, Grebene arī, Karafoļka būs akadēmiķis, Koļa Kagarlickis — skatuves mākslinieks, Vasja Derkačs — finansu inspektors, bet es . .. mūks. Ar garām, netīrām pinkām un šķidru bārdeli. Melnā, saskretušā sutanā un krustu kaklā.

Manā nabaga galvā domas dūca un ņudzēja kā bites stropā. Manis dēļ jau mammu var no deputātiem padzīt … Kā nu ne! Kā viņa var būt deputāte, ja dēliņš staigā ar krustu kaklā! Labi vēl, ka viņai nebija jāredz savā sētā pops Goga. Šodien ir partijas sapulce, un viņa ar tēvu droši vien pārnāks pavisam vēlu.

Mamma tagad sēž prezidijā un nemaz, nabadzīte, nezina, kādi melni padebeši savilkušies pār viņas galvu. Nē!

Nē-ē! .. .

Man jāglābjas. Jadara kaut kas. Jasauc ļaudis palīga.

Vispirms jāaiziet pie vectēva Salimona. Jāaprunājas ar viņu, jāizprašņā, varbūt viņš ir kaut ko redzējis, kaut ko manījis, tas viss taču notika pavisam tuvu, gandrīz vai blakus viņa mājai, viņa dārzā. Nevar būt, ka viņš ne reizi un nekā nav manījis.

Un vispār vajadzētu laikam nodibināt kādu komisiju, lai tā kopējiem spēkiem atrisina šo sarežģīto zinātnes problēmu. Tā taču galu galā ir visas sabiedrības darīšana. Paskat vien, atradušies gudrinieki — grib, lai tādu svarīgu jautājumu viens pats izlemj septītās klases zeperis. Kas vēl nebūs! Kraus tik visu man vienam virsū. Nejēdzība! .. .

Bet pats pirmais, kas jāizdara, — no paša rīta jāaiziet pie vectēva Salimona.

Ar šo ciešo apņemšanos es aizmigu.

x NODAĻA ES APMEKLĒJU VECTĒVU SALIMONU. ZILI BRĪNUMI

Vectēvs Salimons, uz zavoliņa sēdēdams, koka silītē šķaidīja tupeņus cūkēdienam. Ap galvu viņš bija aptinis slapju dvieli, ūdens no dvieļa ritēja pār seju, sirmajās ūsās karājās zaigojošas lāses. Vectēvs viebās un stenēja.

«Kāzās vectēvs ir ieņēmis lieku,» es sapratu. Ko var zināt, aiztrieks vēl mani, ne runāt negribēs.

—    Labdien, vecotēv, — es nedroši apsveicinājos.

Vectēvs labdienu neatņēma, tikai pameta ar galvu.

—         Jums derētu paģiras palāpīt, — es līdzjūtīgi ieteicos.

Vectēvs nostenēdamies noraidoši papurināja galvu. Es atcerējos, ka vectēvs Salimons nekad paģiras nelāpa, jo bija kaut kur lasījis, ka paģiras lāpot tikai alkoholiķi, un kopš tā laika allaž varonīgi pārcieta šo nedienu.

Mīņājos uz vietas, neuzdrīkstēdamies sākt sarunu.

Vectēvs kā vaicādams pablenza uz mani un beidzot pavēra muti:

—    Ko tev vajag? Medu?

—    Nē jau! Nē!

—    Ko tad?

—   Jūs jau slikti jūtaties . ..

—    Nekas. Ko tev vajag?

—    Gribēju kaut ko pastāstīt un pajautāt. . .

—    Stāsti.

Un es vectēvam visu izstāstīju un parādīju fotogrāfiju.

Uzmanīgi noklausījies manu stāstu, vectēvs Salimons paskatījās man taisni acīs un sacīja:

—    Zinu. Es arī visu redzēju.

Man uz pakauša uzmetās zosāda.

—   Vai jūs … arī… redzējāt… spoku?

—          Redzēju, — vectēvs Salimons mierīgi atteica un piecēlās. — Iesim!

«Tātad taisnība gan,» es izmisis domāju. «Tātad spoki patiešām eksistē. Tātad pēc Lomonosova-Lavuazjē likuma cilvēka gars pēc nāves tiešām pārvēršas par spoku .. . Neizbēgšu vis no popa Gogas tīkliem. Vajadzēs vien kļūt par mūku.»

Vectēvs Salimons mani aizveda uz dārzu. Pie stropiem viņš apstājās.

—          Kuš! — viņš pielika pirkstu pie lūpām un tad parādīja uz kapliču: — Skaties!

Aiz kapličas pusviru durvīm melnajā caurumā spīdēja kaut kas balts. Tikai nevarēja saprast, kas tas ir.

Te uzreiz kapličā noskanēja spalgs un tāds kā kokains brīkšķis.

«Kauli!» es sastingu. «Mironis slienas kājās.»

Tas baltums no tumšā dziļuma tuvojās durvīm, kļūdams aizvien skaidrāks, skaidrāks, skaidrāks … Un piepeši durvīs parādijās … stārķis.

—    Vai skaidrs? — vectēvs Salimons pasmīnēja.

Stārķis! Stārķis!

Tad redz, kā! Un brīkšķis — tur taču klabināja stārķis. Un viņnakt tas bija nevis spoks, bet gan stārķis. Parasts stārķis. Tfu! Nu tas tik ir vareni! Tas tik ir brīnišķīgi! Tātad nekādu spoku nav. Un man nevajadzēs kļūt par mūku. Un pops Goga tagad lai iet bekot. Es varu viņam parādīt garu degunu. Ur-rā! Vecotēv! Ļaujiet, es jūs nobuč …

Bet kas tad tas? Labi ieskatījies, redzu, ka stārķim . .. nav galvas. Stārķis kustas, cilā kājas, bet galvas tam nav.. Tikai rumpis, spārni un kājas.

«Laikam būs galvu pabāzis zem spārna,» es nospriežu un prātoju tālāk: «Bet vai cilvēks var pabāzt galvu zem spārna .. . tas ir .. . zem rokas?» Diez kāpēc nolēmis, ka var, es gudroju: «Tad jau laikam bezgalvainais spoks ari tāpat rodas.»

Cieši lūkojos uz stārķi un piepeši ieskatos: nu kā tad! — galvas nav vis. Tur, kur būtu jāsākas kaklam, ir pavisam gluda vieta. Ja stārķis būtu pabāzis galvu zem spārna, tad kakls tomēr būtu redzams, bet tagad …

—   Vecotēv, — es satrūcies vaicāju, — bet kur ir galva?'

—    Kas? Galva? — vectēvs Salimons kā neapjēgdams pārjautā un tad uzreiz nostenēdamies saķer savu galvu. —Vai die, galva! Galva!

—    Kas jums kait, vecotēv? — es sabīstos.

—    Vai die! Tā sāp, tā sāp, ka vairs nejaudāju! Nē! Tad' labāk pavisam bez galvas! — vectēvs runā un piepeši, sagrābis galvu abām rokām, norauj to no kakla un ielingO' krūmos. Un galva aizripo pa zemi, smagi palēkdamās kā arbūzs. Kā gan citādi, tak jau kā arbūzs! Vectēvam Salimonam taču arbūzi vareni padodas.

Es sastingstu šausmās. Bet vectēvs stāv man blakus — bez galvas, baltu kreklu mugurā — un plātās rokām. Viņš laikam kaut ko runā, bet es nedzirdu, jo galvas taču viņam nav. Un tad es uzreiz apjēdzu, ka vectēvs Salimons ir — spoks. Tas pats spoks, ko redzēju aizvakarnakt.

Un vēl es pēkšņi ievēroju, ka stropi, pie kuriem mēs stāvam, ir nevis stropi, bet gan … zārki .. . Pieci ar smiltīm aplipuši, satrunējuši zārki.

Te uzreiz viena zārka vāks čīkstēdams cēlās uz augšu, un no zārka paslējās . .. popa Gogas galva.

— Vesels, makšķernieks — Un pops Goga sāka smiet pilnā rīklē: — Ho-ha-ha! . .. Ho-ha-ha! … Bet tu jau domāji … Se tev, še tev! — Viņš parādīja man garu degunu. Pēc tam kļuva nopietns, sadrūma un klusēdams pameta ar līko pirkstu, saukdams mani klāt. Viņš pavirzījās zārkā uz vienu malu, lai man arī būtu vieta.

Tad es ieraudzīju, ka zārkā līdzās popam Gogam jau guļ .. . Pavluša. Nekustīgs, aizvērtām acīm.

Un mani sagrāba neizsakāmas šausmas — ne tik daudz pašam par sevi kā par Pavlušu, kas droši vien vairs nav dzīvs.

Gribu kliegt, mesties Pavlušam klāt un — nevaru.

Kaut kas zveļas man virsū, kļūdams aizvien lielāks, lielāks, lielāks . ..

Es smoku, smoku, smoku …

Un atmostos.

XI NODAĻA ES TOMĒR APMEKLĒJU VECTĒVU SALIMONU. TAGAD JAU ĪSTENĪBĀ. TAD REDZ, KĀ!

Brīdi vēl nevaru apjēgt, ka tas ir bijis sapnis. Beidzot atgūstos. Atmiņā ataust visi vakarējie notikumi, pops Goga un mana ciešā apņemšanās no paša rīta skriet pie vectēva Salimona.

Tēvs un māte, kaut abi vakar no sapulces bija pārnākuši vēlu, jau ir projām tīrumā. Redz, ko nozīmē būt pirmrindniekam un aktīvistam. Es viņus tikpat kā neredzu.

Uz ātru roku pabrokastojis, aizjozu pie vectēva Salimona.

Skrēju un nemierīgi prātoju: ko tad, ja vectēvs vēl nav pārbraucis, kāzas taču mēdz dzert vairākas dienas. Reizē arī pats sevi mierināju: nē, viņi jau tik ilgi nepametīs savu saimniecību, vienu dienu vēl šā tā var iztikt, palūgt kaimiņus, lai pabaro cūku un vistas, izslauc govi un šo to citu padara, bet ilgāk gan ne. Un Komiševiha jau nemaz nav tālu, tepat blakus rajonā, ar autobusu četrdesmit piecu minūšu brauciens. Gan būs pārradušies.

Man šķita, ka būšu pagalam, ja tūdaļ pat neaprunāšos ar vectēvu Salimonu, — tad pops Goga sajauks man galvu un es uz laiku laikiem zaudēšu ir mammu deputāti, ir visus tuviniekus, ir skolu, ir Galinu Sidorivnu, ir visu, kas manā dzīvē labs un gaišs.

Jau iztālēm pamanīju, ka ir gan pārbraukuši. No pagalmā ierīkotās vasaras virtuves kāpa gaisā zils dūmu stabiņš.

Vectēvs Salimons, viņa sieva Galinas tante, sniegbaltā kreklā saposies brāļadēls no Maskavas, brāļadēla sieva — izkrāsojusies gaišmate un divi mazi bērneļi sēdēja dārzā pie galda un brokastoja. Protams, nebija ērti tagad iet klāt.

Paslēpos aiz žoga, nogaidīdams, lai viņi paēd.

Gaidīt iznāca krietni ilgi.

Viņi vairāk pļāpāja nekā ēda — sprieda par līgavaini,, kas viņiem lāgā nebija paticis (it īpaši Galinas tantei), jo visu laiku klusējis un gandrīz nekā neesot ēdis (droši vien esot visai iedomīgs un ne visai vesels); par nezin kādu Pavlo Giku, kas turpretim klaigājis vienā laidā, neļaudams nevienam citam ne vārda bilst, un ko sieva visu laiku apsaukusi: «Sēdi, sēdi nost un apklusti. Tu še neesi pats galvenais. Tās nav tavas kāzas»; par ēdieniem, kas nemaz tik slikti neesot bijuši, tikai pīrāgs bijis puscepts, vinegrets ieskābis, zivis pārsālītas un olas tādas pavecas …

Pacietīgi klausījos šo pārspriešanu un prātoju, ka es laikam būtu ar mieru visu mūžu ēst ieskābušu vinegretu, pārsālītas zivis, pavecas olas un pusceptus pīrāgus, lai tikai izkultos no šīs nejēdzīgās padarīšanas, kurā pats kā muļķis biju iepinies.

Beidzot viņi bija paēduši. Ciemiņi iegāja istabā, Galinas tante devās mazgāt traukus, un vectēvs Salimons palika ārā viens pats.

Tagad var.

—  Labdien, vecotēv! — sētā ieiedams, es pieklājīgi sveicināju. — Vai drīkst pie jums?

—  Ā-ā! Sveiks, žiperi! — Vectēvs Salimons uzrāva uzacis. — Nāc, nāc! Kas tev vajadzīgs? Vai medus?

Man uzreiz sāka trīcēt kājas. Tie taču bija gandrīz vai tie paši vārdi, kas sapnī. Jutu, ka es arī tūliņ sacīšu to pašu, ko sapnī, un baidījos no tā. Nespēju saņemties un runāt šos vārdus. Tikai noliedzoši pakratīju galvu.

—  Tad tāpat vien ciemos? — Vectēvs Salimons pasmīnēja. — Lūdzu, lūdzu! … Kā tad klājas? Kādu jaunu avantūru abi ar sirdsdraugu esat sadomājuši? Ko?

Es apjuku. Nevarēju saprast, ar ko lai iesāku, kā lai ierunājos par to, par ko vēlējos runāt.

—  Ko nu kautrējies? Redzu jau, ka tev ir kāda vajadzība! — Vectēvs Salimons piemiedza aci. — Tad klāj vien vaļā!

— Nē jau, es tikai.. . tikai gribēju pajautāt… — es beidzot sadūšojos.

—  Tad jautā — kas tur liels. Un drīzāk, nemoki mani. Es jau trīcu.

—  Vecotēv, vai jūs aizvakarnakt, pirms aizbraucāt uz kāzām, nekā nemanījāt?

—  Naktī? Aizvakar? — Vectēvs izbrīnījies pastiepa lūpas uz priekšu. — Hm . .. Naktī.. . Taisnību sakot, neko daudz vis apkārt neskatījos, jo.. . jo bija tāds patumšs . .. Kas tad ir?

—  Nu, vai jūs nejutāt nekā … tāda?

—  Vai nejutu? Hm .. . Ā-ā! … Liekas, tā kā iekoda kaut kas. Vai nu ods, vai, lai dievs pasarg, blusa. Kas tad ir?

—  Tad nē jau! Tādā .. . nu … garīgā ziņā.

—  Ā-ā . .. garīgā ziņā? Jutu gan! Jutu! Kā tad. Man spieda sirdi tas, ka vakariņās nebiju apēdis vienu vareņiku ar sieru un ka tas nu līdz rītam saskābs. Biju to atstājis uz šķīvja krējumā.

—  Re, kāds jūs, vecotēv, jānudien! Par to jau es neprasu. Es runāju par parādību. Vai jūs aizvakarnakt nekādu parādību neredzējāt?

—  Uja! Parādību! Vai tad es slims, vai, esmu? Lai dievs žēlīgs!

—  Es jau arī tā kā nebūtu slims, tomēr aizvakarnakt jūsu dārzā ne tikai redzēju, bet pat nofotografēju pie Gorbušas kapa .. . Re, paskatieties! — Un es pasniedzu vectēvam fotogrāfiju.

Tobrīd pagriezu galvu uz Karafoļkas sakņu dārza pusi un tīri vai salēcos: tur stāvēja visa mūsu kompānija — pats Karafoļka, Vasja Derkačs, Antončiks Macijevskis, Koļa Kagarlickis un (neticēju savām acīm) Pavluša ar Grebeni. Viņi stāvēja, kaklus kā zosis izstiepuši, un vērīgi klausījās mūsu sarunā. Vectēvs viņus laikam sen jau bija ieraudzījis, jo stāvēja ar seju uz to pusi, bet es biju pagriezis muguru.

—  Nu, nu! — Vectēvs ziņkārīgi pacēla fotogrāfiju pie acīm. — Kas tas tāds ir? Ko?

—  Kas nu ir! Vai tad nav redzams? . .. Vai es zinu . . t Pēc manām domām — spoks! Bez galvas!

—  Ej nū-ū? — vectēvs iepleta muti.

No istabas iznāca vectēva Salimona brāļadēls.

—  Kas tur tāds ir? — viņš apjautājās bez īpašas ziņkāres, vienaldzīgi bakstīdams zobus.

—  Nāc, nāc, Serjoža, paskaties! — vectēvs Salimons viņam uzsauca. — Tu esi mācīts vīrs, palīdzi mums tikt skaidrībā. Puikas, eče, nofotografējusi spoku. Mūsu dārziņā. Aizvakarnakt.

—  Spoku? — Brāļadēls pienācis paņēma no vectēva fotogrāfiju. Paskatījies viņš nošūpoja galvu.

—  Ai-ai-ai! … Kā tad jūs šitā, tēvoci? Tas nav labi! Jūs stāstāt, ka esot ateists, smejaties par māņticību, bet pats saviesis savā dārzā spokus. Un tas notiek tādā laikā, kad cilvēki jau staigā pa Mēness virsmu. Jūs graujat zinātnes autoritāti. Tas nav solīdi.

—  M-jā-ā. — Vectēvs Salimons noplātīja rokas. — Muļķīgi ir gan iznācis. Vecumdienās esmu kritis kaunā. Tavu postu! Ko tagad lai dara? Varu iekulties nepatikšanās . . .

—  Vai es zinu… — Brāļadēls paraustīja plecus. -Būs kaut kas jāizgudro. Kaut kā jāizgrozās.

—  Bet ja nu . .. — vectēvs domīgi noteica un tad uzreiz apņēmīgi pagriezās pret brāļadēlu: — Velc kreklu nost! — Tad viņš uzsauca uz sliekšņa stāvošajai meitenei: — Oksana, atnes pakaramo.

—  Pareizi! — brāļadēls piekrita un vilka nost savu balto neilona kreklu.

No istabas iznāca brāļadēla sieva ar plastmasas pakaramo rokās.

—  Ko tad jūs … — viņa iesāka.

Bet brāļadēls pārtrauca sievu:

—  Kuš! Dod šurp! — Sazvērnieciski aizlicis plaukstu mutei priekšā, viņš man noslēpumainā balsī pačukstēja: — Izlaidīsim baumas, ka tas ir bijis … krekls! Vai jā?

Un tikai tagad es apķēru, ka viņi jokojas.

Se tev! Tas taču patiesi ir bijis krekls! Parasts neilona krekls, kas žāvējies tur tajā ķirsī dārza galā. Izmazgāts, lai no rīta būtu tīrs, ko uzvilkt uz kāzām. Vējš to šūpoja, purināja piedurknes .. . Bet es . . . Tas tik nu gan ir . ..

Pirmais iesāka Antončiks. Sākumā nedroši un aprauti:

—  Hi-hi .. . Hi-hi . . . Hi-hi … — Pajutis atbalstu, viņš rāva vaļā visā rīklē, ka nodārdēja vien: — Ha-ha-haha-ha!

Un puikas, tie paši puikas, kuri vakar mutes vien plātīja un, būdami, tā sakot, nokautā, gulēja, kājas atstiepuši, tie paši puikas tagad zviedza par mani, vai gar zemi krizdami. Arī Grebene ķiķināja čiepstošā balstiņā. Bet Pavluša smējās, skatīdamies uz mani ar rūgtu nožēlu, kā mēdz skatīties uz piedzērušu kropli. Un brāļadēla sieva (labs cilvēks, kā redzams) raudzījās manī žēlām acīm. Viņi abi mani žēloja.

Viņi domāja, ka es ciešu, jo esmu kritis kaunā, kā vectēvs Salimons sacīja.

Ko nu, mīļie cilvēki!

Ko nu, es, jānudien, neciešu!

Esmu priecīgs, traki priecīgs, ka tas bijis nevis spoks, bet gan krekls. Tas tak ir brīnišķīgi, patiesi brīnišķīgi. Esmu tagad kā no jauna piedzimis. Uzspļauju tagad popam Gogam, Mokrinas tantiņai un visām baznīcas gājējām. Ne drusciņas vairs no viņiem nebaidos. Jo nu es atkal ar abām kājām stāvu uz materiālistiska pamata.

Un es smejos, es zvaigāju līdz ar visiem. Tomēr pats nomanu, ka smeju pārlieku skaļi, pārlieku dūšīgi. Un puikas man netic.

—  Nu, izstāsti, izstāsti — kā jūs to dabūjāt gatavu? — izsmējies vectēvs Salimons beidzot apjautājās.

—  Ko tur! — Es atmetu ar roku: negribējās par bijušo ne domāt, kur nu vēl pieminēt.

—  Nu!

—  Ko tur! — es nepiekāpos.

—  Ir gan lūdzams! Tad stāsti tu! — vectēvs pamāja Pavlušam un tad sacīja brāļadēlam un viņa sievai: — Tie tik ir puikas! Vienmēr izstrādā kaut ko tādu, žiperi, ka cilvēki smejas vēderu turēdami. Speciālisti! Nu!

Pavluša paraustīja plecus.

—  Kas tad būs? Vai tevi arī vajadzēs lūgties? — vectēvs sarauca pieri.

—  Man ar to visu nav nekāda sakara, — Pavluša noburkšķēja.

—  Kā tā?! — vectēvs Salimons brīnījās. — Vai tad jūs nebijāt kopā?

—   Ne-e! … — Pavluša pietvīcis atteica, tad apcirtasun aizgāja.

_ — Kā tad šitā? Kas atgadījies? Saki nu viens! — Vectevs Salimons bija gluži apjucis.

—   Viņi ir sanaidojušies! Pavisam! Nedraudzējas, vairs! — Antončiks steidzās paskaidrot.

—   Ehē … Tā nav labi. Kā tad jūs tā? Bijāt tādi draugi. Tā nu nav nekāda kārtība! — vectēvs Salimons gari novilka.

Tagad pietvīku es, apcirtos un arī aizgāju. Tikai pavisam uz otru pusi nekā Pavluša. Taisni cauri kapsētai prom klajā laukā, kur tikai vējš staigā, — tālāk no cilvēkiem.

Nu, tagad ir viss cauri! Beigas!

Ja agrāk, ar saviem varoņdarbiem pierādījis Pavlušam,. ka viņš, nejēga tāds, izmainījis mani — drosmīgu cilvēku pret šādu tādu putnu biedēkli brunčos, es vēl varētu viņa nodevību piedot un salīgt ar viņu mieru, tad tagad vairs, neparko. Jo viņš visu acu priekšā no manis atsacījās, tā sakot, oficiāli.

Izšķīdusi mūsu draudzība kā satrupējusi aukliņa.

Cauri ir!

Nav man vairs drauga.

Cauri ir!

XII NODAĻA GARLAICĪBA. DZENU PROM ATMIŅAS. MANS UZTICAMAIS DRAUGS — MELNIS. KAREIVJI. «ASTOTNIEKS»

Aizritēja dažas dienas.

Tikai trīs vārdi, trīs īsi vārdiņi — «Aizritēja dažas dienas» .. . Uzrakstīju — un nevaru tās saskatīt. It kā nemaz nebūtu bijušas.

Bet cik smagi tās ritēja un cik gausi — šīs dažas dienas! Gausi un garlaicīgi, un skumji, un grūti — kā cietuma vieninieku kamerā.

Kā par spīti, atkal sagriezās nejauks laiks.

Lietus sukāja no rīta līdz vakaram. Degunu nevarēja no istabas bāzt laukā.

Nosēdies tu, cilvēks, pie loga, zīķē uz plančkām-pančkām sētsvidū un klausies, kā notekcaurulē nerimdamies čurkst ūdens. Un ap sirdi ir tik nelādzīgi, tik nejauki, ka ne izteikt nevar. It kā tas būtu nevis lietus, bet paša asaru straumes.

Nogāja jau tiktāl, ka sāku pārlasīt pērngada mācību grāmatas.

Un mamma arī vēl plosa manu sirdi:

— Būtu kaut pie Pavlušas aizgājis, tad nevajadzētu šitā nīkt.

Ar darbu un saviem sabiedriskajiem pienākumiem noņēmusies, viņa pastāvīgi aizmirsa, ka mēs ar Pavlušu esam sanīdušies uz mūžu mūžiem.

Tēvs arī tāds pats. Ar savu mūziku vai sirdi rauj no krūtīm laukā.

Pārnāk no darba, sadabū vijoli un tik sāk čīgāt žēlīgus meldiņus — un tā vien šķiet, ka viņš lociņu valkā nevis pa stigām, bet pa manām dzīslām .. . Labāk būtu gāzis ar to vijoli man pa galvu.

Laikam pirmo reizi mūžā es pa īstam apjēdzu, cik drūma ir tāda pilnīga vientulība. Kad nav neviena, ar ko parunāties kaut domās.

Ne darīt ko gribas, ne lasīt gribas, ne rotaļāties gribas — nekā negribas .. .

Pavlušam ir labi — droši vien sēž savā nodabā un zīmē kādu suni…

Bet kam man par viņu jādomā?! Lai viņš kaut uz galvas stāv, man viena alga! Uzspļauju! Nodevējs! Danco pēc Grebenes stabules!

Bet lietus sukā … Un ūdens notekcaurulē čurkst nerimdamies . .. Un plančkas-pančkas jau ir apklājušas visu zemi, un māja liekas peldam bangainā, trakojošā jūrā. Un šai jūrai nav ne gala, ne malas — vientulīga tā ir un bezgalīga, it kā visa pasaule būtu apslīkusi. Un šķiet, ka saule nekad vairs neizsprauksies caur biezin biezajiem, duļķaini pelēkajiem padebešiem.

Bet prātā nelūgtas lien atmiņas … Dzenāju tās un triecu projām, tomēr tās lien un lien . ..

Par Robinsona gaitām uz neapdzīvotas salas klānos, par ceļojumu pa kukurūzas lauku, par nepazīstamo no trīspadsmitā dzīvokļa, par kinostudiju, par Kijevas klostera pazemi, par toreadoru cīņu ar Kontribūciju, par «Revidentu» Vasjukivkas Akadēmiskajā dailes teātrī, par tranzistoru atombumbu un tā tālāk, un tā joprojām.

Un lai es atcerētos ko atcerēdamies, ikreiz — dziedi vai raudi! — prātā nāk Pavluša, ikreiz notikums ir saistīts ar viņu, ikreiz viņš ir klāt kā likts. It kā man personiskās dzīves nemaz nebūtu bijis. Tikai kopīga ar viņu. It kā es būtu nevis pilns cilvēks, bet tikai puscilvēks. Ar vienu kāju, vienu roku, pusvēderu un pusgalvu. Bet otra kāja, otra roka, otra puse vēdera un galvas — pie Pavlušas. Tīrais trakums!

Es jau velēju pats sev ar dūri pa pieri, lai izdauzītu no galvas šīs atmiņas, bet viss velti. «Tas laikam būs tāpēc,

ka visu laiku sēžu uz vietas un bez darba,» tā es beidzot nospriedu. «Vajag kustēties, kaut ko darīt, rīkoties, tad atmiņas pašas izvējos no prāta.»

Nolēcu no palodzes un sāku kustēties — skraidīju pa istabu no viena kakta otrā, iesākumā tāpat vien, vēlāk — rokas vicinādams.

Vectēvs Varava, kas snauduļoja uz krāsns, paplēta vienu aci un rāmi ievaicājās:

—   Vai tevi niezētājs apstājis? Vai iekodis kaut kas?

—   Tie ir rosmes vingrojumi, — es sameloju. Neiešu jau skaidrot, ka tā dzenu atmiņas no galvas laukā.

Un tomēr šīs dažas dienas pagāja.

Kādā rītā pamodies ieraudzīju, ka lietus vairs nelīst un spīd saulīte.

Man kļuva drusku vieglāk. Izdzinu pagalmā velosipēdu, labās kājas bikšu staru saspraudu ar veļas knaģi (tā es daru allaž, lai bikšu stara neielīstu starp ķēdi un pārnesuma zobratiem), sēdos virsū un braucu.

Spodrā saule peldējās netīrajās plančkās un padarīja tās skaidras.

Ar visu sparu drāzos plančkās iekšā, un saulē mirdzošas šļakatas šķīda uz visām pusēm.

Izbraucis no ciema, drāzos projām pa lauku ceļu. Vējš svilpoja ausīs līksmu dziesmu bez vārdiem. Bet tad uzreiz radās arī vārdi. Tas gan vairs nebija vējš. Man pretim nāca kareivji. Tie nāca, saskanīgi dziedādami brašu pārgājiena dziesmu:

Mums ar tevi gaita gara, Llksmāk, zaldāt, soļot sāc! Plandās, plandās pulka karogs, Komandieri — priekšgalā… Ej, zaldāt, Ej, ej, ej!

65

Bet tevi, mana jauka, Sveiks pasts no kara lauka, Uz redzi, taure sauc. Uz priekšu, zaldāt, trauc!

5 — 319

Pec šiem nopietnajiem vārdiem viņi piepeši tai paša meldijā rāva vaļā bērnu pantiņu, ko māca bērnudārzos:

Māsu Taņa sadrūmusi, Bumba upē iekritusi. Klusē, Taņa, nelej asaras, JJpē noslikt nevar tā nemaz. Ej, zaldāt, Ej, ej, ej!

Bet tevi, mana jauka, Sveiks pasts no kara lauka, Uz redzi, taure sauc. Uz priekšu, zaldāt, trauc!

Nobraucu malā un apstājos, palaizdams kareivjus garām. Viņi visi bija aplam jauni, vairums varbūt vēl pat bārdu neskuva, un šī bērnudārza dziesmiņa viņiem vēl cieši turējās atmiņā. Viņi dziedāja tik jautri un saskanīgi, ka mani pārņēma skaudība. Laikam gan ir jauki būt kareivim un just, ka esi kopā ar citiem. Soļot tā pa klaju lauku un dziedāt.

Kareivjus un vispār militāros mēs redzējām bieži vien. Kādi pieci kilometri no mūsu ciema mežā pie Didivščinas atradās armijas nometne, bet tālāk stepē — artilērijas poligons.

Un jau kādu gadu vai vēl ilgāk ciema vidū pie skaļruņa staba veikala priekšā karājās dēlis ar paziņojumu:

«UZMANĪBU!

Poligonā dienu un nakti nepārtraukti notiek šaušanas mācības.

Sarkans karogs tornī nozīmē, ka poligonā tiek šauts.

Poligona rajonā ganīt lopus, vākt sēnes un ogas drīkst tikai ar poligona priekšnieka atļauju.»

Un, kaut arī poligonā šāvieni nebūt nedunēja nedz katru dienu, nedz katru nakti, neviens pat ar priekšnieka atļauju tur nespēra kāju ne lopus ganīt, ne sēnes un ogas

lasīt. Tikai mēs — puikas pa reizei aizgājām turp pameklēt pulveri, patronu čaulas un citu munīciju. Un visbiežāk gan tikai tad, kad vajadzēja «parādīt dūšu», kad citi tītinājās («Tev jau dūšas nav! …»), un nekādu īpašu rezultātu šiem gājieniem nebija.

Karavīri nemitīgi braukāja caur mūsu ciemu visādās mašīnās: motociklos, bruņutransportieros, milzīgi lielos, dārdošos traktoros,' kam bija paredzēts īpašs zemesceļš aiz ciema.

Bet sestdienās karavīri nāca mūsu klubā uz dejām. Mums patika grozīties viņu tuvumā un klausīties visādus jokus. It īpaši bijām iemīļojuši ne visai garo, bet glīti noaugušo Rjazaņas puisi Mitju Ivanovu — rudmati un strupdeguni.

Viņš vienā gabalā vilka uz zoba savu draugu — par sevi divreiz garāko, lempīgo spēkavīru Vsevolodu Pidgaiko.

Piemēram, ieraudzījis ejam garām kādu skaistu meiču, Mitja Ivanovs pēkšņi uzsauca skaļā balsī:

—    Kareivi Pidgaiko, mier-rā! Uz vidu — līdzināties!

Pidgaiko piesarcis atmeta ar roku.

—    Ej nu tu!

Tad Mitja Ivanovs ņēmās viņu strostēt:

—    Kas ir kareivis? — viņš bargi jautāja un pats atbildēja: — Kareivis ir militārpersona, kas prot — ko? — teicami rīkoties ar ieročiem; kas sīki jo sīki pārzina materiālo daļu un bez ierunām izpilda — ko? — sava komandiera pavēles. Bet tu, Pidgaiko? Tu esi slaists, nevīža un blēdis. Tu domā tikai par ēšanu un par meitenēm. Kauns! Cik zemu tu esi kritis! Kādu paraugu tu rādi jaunajai paaudzei? — Ar plašu rokas vēzienu Ivanovs norādīja uz mums, puikām. — Negods! Man ir kauns par jums, kareivi Pidgaiko! Divi norīkojumi ārpus kārtas! Un trīs stundas ierindas mācībā. Ap-kārt griez-ties! No manis līdz nākošajam stabam — soļos marš! Dziesmu!

5*

67

Pēdējos teikumus viņš izrunāja tādā īpašā balsī, laikam atdarinādams vai nu staršinu, vai kādu citu.

To klausīdamies, kareivji allaž smējās pilnā kaklā, laikam jau skanēja ļoti līdzīgi.

Vispār šie kareivji bija gaužām puiciski un stipri vien līdzinājās mums. Viņi atdarināja savus komandierus tāpat kā mēs skolotājus, stāstīja par biedru, kas «aizgājis brīvsolī» (proti, bez priekšniecības atļaujas — tāpat, kā mēs mukām no stundām, «bastojām»).

Un visu laiku viņi jokoja un smējās."

Pēc manām domām, joki dzīvē ir pats galvenais. Pēc manām domām, dzīvē bez jokiem nevar iztikt. Es, piemēram, baidos no tādiem nopietniem pieaugušajiem, kas nesaprot un neatzīst jokus. Manuprāt, tie ir nelādzīgi, ļauni cilvēki. Ja viņi nekā ļauna vēl nav izdarījuši, tad ir spējīgi izdarīt un kādreiz arī izdarīs.

Bet jautri un asprātīgi cilvēki, manuprāt, dzīvē ir visai vajadzīgi — daudz vairāk vajadzīgi nekā nopietnie, cienīgie un bargie. Jo nopietnie un cienīgie to vien zina kā pavēlēt un aprāt. Bet jokmīlis pasaka asprātību, un cilvēkiem tūdaļ ir vieglāk strādāt, un darbs arī veicas, ja ļaužu vidū ir kāds jautrs cilvēks. Un pavisam brīnišķīgi ir tad, ja priekšnieks ir jautrs un prot jokot. Tāds, rau, ir mūsu kolhoza priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs Sapka. Senāk par priekšsēdētāju bija Pripihatijs — cienīgs un bargs vīrs, kas pastāvīgi kliedza un plātījās rokām. Tikmēr plātījās, kamēr kolhozs tepat vai izputēja. Tagadējais nekad neklaigā, tikai joko, un kolhozs ir pirmajā vietā rajonā.

Esmu pārliecināts, ka arī kaujā tāds Mitja Ivanovs un tāds Pidgaiko drīzāk paveiks varoņdarbu nekā dažs labs cits.

Tas nekas, ka Mitja Ivanovs ierindā, reku, iet pats beidzamais (tāpēc, ka ir vismazākais). Bet pēdējais viņš citu vidū nav. Es domāju, ka viņš arī bija tas, kas pirmais uzsāka to pirmskolnieku «Taņu», un visi citi piebalsoja.

Iedams man garām, Mitja Ivanovs piemiedza aci un uzsmaidīja. Un man briesmīgi sagribējās mesties pakaļ, pievienoties, soļot līdz ar viņiem un piebalsot dziesmai. Bet. . . būtu es vēl kādā otrā klasē . .. Tagad nu …

Tomēr sastapšanās ar kareivjiem mani uzreiz uzmundrināja, es divtik ātri aizjoņoju pa lauku ce|u, un ausīs man visu laiku dūca un skanēja brašā karavīru dziesma:

«Ej… ej… ej…»

Ek, kā man tīk tā joņot pa bezgalīgajiem laukiem vai stepi, vai pa meža taciņu, vai gar upmalu pa valgo smilti (pa to ir labāk ripot nekā pa asfaltu!).

Ir gan bijis gudrinieks tas krievu zemnieks Artamonovs, kas izdomājis velosipēdu! Ko cilvēki iesāktu, ja nebūtu velosipēda? Mūsu ciemā viņi brauc ar velosipēdiem: gan uz tīrumu, piesējuši kapli pie rāmja, gan uz tirgu, grozu uz bagāžnieka uzrīkojuši vai uz stūres uzkāruši, un visur, kur vien vajag.

Vispār velosipēds tagad laukos ir galvenais transporta līdzeklis. Tā saka vectēvs Salimons. Pilsētā ar velosipēdiem brauc tikai bērni un sportisti, bet laukos visi. Pilsētā jūs savu mūžu neredzēsiet vecu sievieti uz velosipēda. Bet pie mums tāda septiņdesmitgadīga Palažkas tantiņa min pedāļus, ka lai rūc, un neviens par to nebrīnās, it kā tur brauktu nevis veca veča, bet jauna sportiste.

Es mīlu savu velīti tāpat, kā senāk Aizkrāces kazaks laikam mīlēja savu zirgu. Es pat iztēlojos, ka tas ir mans kaujas zirgs. Un mīlīgi saucu to zirga vārdā — par Melni. Tāpēc, ka rāmis tam ir melns.

Un man šķiet, ka nevienam visā pasaulē nav tik ugunīga zirga kā man.

— I-ho-ho-ho! — mans Melnis nozviedzās pa visu lauku tik skani, ka es vai aizsmaku.

Vai tādam zirgam var būt kāds šķērslis?

Hop! — un skrējienā tas pārlēca pāri rungai, kas vāļājās uz ceļa.

Hop! — tas pārlēca pāri grambai.

Ho . .. Brakš! Pļakš! — un es pārlēcu pāri stūrei, nolidoju dažus metrus pa gaisu un visā sparā ielikos ar seju šķidros dubļos.

Ka tevi … Tfu!

Tfu! Tfu!

Tā nebija peļķe, kā man izskatījas. Tas bija līdz malām ar ūdeni pilns grāvis.

Mans Melnis gulēja uz sāniem, traģiski un nedabiski izslējis gaisā priekšējo riteni. Piegāju tam klāt, un izmisuma un sāpju kliedziens izlauzās no manām krūtīm. Priekšējais ritenis bija sagriezts šausmīgā spirālē. «Astotnieks!» Tik drausmīgu «astotnieku» vēl nebiju redzējis.

Un līdz ciemam ir savi divi kilometri.

Šitādu ķezu! Esmu gan es nelaimīgs cilvēks! Tā ir vienmēr. Kolīdz man top kaut cik vieglāka sirds, kolīdz garastāvoklis uzlabojas, kolīdz rādās, ka dzīve atkal man uzsmaida, tā uzreiz liktenis — blaukš! — dod pa kaklu. Un es sēdu peļķē. Ek! …

Piecēlu savu Melni, apkampu tā stūri un, vilkdams cietušo līdzi, kliboju uz ciemu. Ja tu, cilvēks, ej tāpat vien, tad reti kādu gadās sastapt. Bet, ja negribi neviena sastapt, tad ik uz soļa:

—   Ai-ai-ai!

—    Ko tad tu nu esi izdarījis?!

—   Ehē-ē!

—   Tas tik ir «astotnieks»!

Ticis jau tepat līdz mājai, sadūros ar Pavlušu. Viņš pašlaik nāca ārā pa saviem vārtiņiem.

Ieraudzījis mani, Pavluša nespēja novaldīt izbrīna pilnu smaidu. Es dusmās tikai nospļāvos uz viņa pusi un tūdaļ kā par spīti paklupu. Pavluša iesmējās.

—   Stulbenis! — es iesaucos, nervozi raustīdams velosipēdu, kas bija iestrēdzis vārtiņos.

Pavluša neatbildēja. Viņš pagriezās un aizgāja pa ielu.

Vectēvs paskatījās uz sakropļoto riteni un mierīgi apvaicājās:

—   Vai traktoru taranēji, vai?

Es zobus vien nočirkstināju. Ar vectēvu saķildoties nedrīkstēju. Kas tad manu Melni izārstēs? Mans vectēvs prata visus darbus, kādi vien pasaulē var būt. Kolīdz biju kaut ko salauzis, sagriezis grīstē, samaitājis — allaž gāju pie vectēva. Un viņš mani glāba. To darīdams, viņš gan vienmēr runāja visādus nelabus vārdus. Bet es pie tiem biju pieradis.

Arī šoreiz es nopūtos un klusēdams ar cerībām palūkojos vectēvā. Vectēvs nopūtās savukārt un sacīja:

—   Atnes platknaibles, knaibles un āmuriņu.

Nebiju divreiz lūdzams. Zibens ātrumā iemetos šķūnītī pēc darbarīkiem. Un vectēvs tūdaļ ķērās pie darba.

—   Hulagāns! — Vectēvam patika pārtaisīt vārdus pa savam prātam. — Traks un traka darbi . . . Kaitnieks! Tev tikai ar govi jāt, ne ar velosipēdu braukt! Bahamots! Šitā salocījis riteni! Gribēdams tā neizdarīsi! Desmit bandīti speciāli varētu pūlēties, arī tad tā nesalocītu. Ja tevi tādā grīstē sagrieztu, tad tu gan zinātu, kā jābrauc.

Klausījos klusēdams, tikai pūtu vienā pūšanā, apliecinādams savu nožēlu.

Vectēvam patika, ja es nožēloju. Tādā gadījumā viņš bija ar mieru rnanā labā darīt nezin ko.

Vectēvs noņēmās līdz vēlam vakaram. Bet tad arī ritenis bija kā jauns, it kā nule no veikala atnests.

Manam vectēvam bija zelta rokas. Bijušas man tādas. Manējās prot tikai lauzt. Ek! …

XIII NODAĻA NE VELTI Šī IR TRĪSPADSMITĀ NODAĻA, JO TAJĀ NOTIEK ĀRKĀRTĒJS, NEIZPROTAMS UN MĪKLAINS ATGADĪJUMS. NOSLĒPUMS AR TRIM NEZINĀMIEM

Nākamajā dienā es ar savu Melni jau laidos ceļā, it kā nekas nebūtu bijis. Tiesa, tagad gan braucu gaužām uzmanīgi, mezdams līkumu ik bedrītei, ik akmentiņam, ik lāmiņai.

Vectēvs stāvēja pie vārtiem, it kā tāpat vien iznācis, tomēr manīju, ka viņš šķielē uz priekšējo riteni. Viņam gribējās redzēt, kā tas griezīsies. Kā šķita, tad viņš ar savu darbu bija mierā.

Aizbraucis līdz mūsu ielas galam, iegriezos galvenajā — Ševčenko ielā, kas cauri visam ciemam izgāja laukos. Gandrīz jau biju garām pēdējām mājām, kad izdzirdu aiz muguras tarkšķam motociklu. Griezdams tam ceļu, nobraucu malā un pavēros atpakaļ. Man tuvojās kāds karavīrs, kam galvā bija ķivere, bet milzīgi lielas motociklista acenes aizsedza pussejas.

Nokļuvis man blakus, karavīrs piepeši nobremzēja.

— Renis? — viņš strupi novaicāja un, kad es par atbildi pametu ar galvu, pasniedza man aploksni. Tūdaļ pat viņš piedeva gāzi un drāzās uz priekšu.

Es apjuku tā, ka ļāvu aploksnei nokrist zemē. Kamēr cēlu to augšā, no motociklista tik vien vairs bija palicis kā putekļu mākulis uz ceļa. Biju paguvis ievērot vienīgi to, ka braucējs bija virsnieks: vai nu vecākais leitnants, vai kapteinis (uz uzplečiem spīdēja trīs vai četras zvaigznītes). Bet pēc sejas — sitiet vai nost — es viņu nepazītu. Tik vien bija palicis prātā kā strupi izgrūstais «Vai Renis?», kad iedegušajā un putekļiem klātajā sejā pazibēja koši baltu zobu rinda … Un vēl acenes, kas aizsedza pussejas, un zaļā ķivere . ..

Palūkojos uz aploksni.

«Javam Renim. (Pilnīgi slepeni.)»

Ar notirpušiem pirkstiem atplēsu aploksni un izvilku papīra lapu.

«Šodien tieši deviņpadsmitos nulle nulle ierodies Vilku mežā pie sagrautā dota. Spraugā virs ambrazūras atradīsi instrukciju par to, kas tev darāms.

Sī vēstule nekavējoties jāiznīcina. Uzdevums ir ārkārtīgi svarīgs un slepens. Nevienam ne vārda. Lai tev būtu vieglāk glabāt noslēpumu, mēs pagaidām nesakām, kas esam.

Tātad tieši deviņpadsmitos nulle nulle.

G. P. G.»

Man nosvīda plaukstas. Pacēlu galvu un pavēros apkārt. Uz ceļa neviena nebija. Tikai pēdējās mājas sētvidū večiņa baroja vistas, runādama: «Tib, tib, tibiņas, tib, tib, tib.» Bet viņa pat neskatījās uz manu pusi. Šķita, ka neviens nekā nav redzējis.

Kāpu uz velosipēda un aizjoņoju klajā laukā. Vēstuli es cieši turēju saujā, piespiedis pie stūres raga. Galvā griezās juceklīgs virpulis.

Ko tas nozīmē? Vai tas būtu joks? Vai kāds no puikām? Vai visi kopā? Sadomājuši mani iznerrot, paņirgt par mani? Atriebties par to, ka es viņus izmuļķoju ar spoku? Bet viņi jau redzēja, ka es pats paliku par muļķi. Kāda tad vajadzība vēl atriebties?

Vai tad virsnieks ar motociklu jauktos visādos puiku niķos un pūlētos ar vēstuļu nodošanu? Nē. Diez vai. Turklāt vēstule nav rakstīta ar puikas, ar skolēna roku. Skolēna rokrakstu, lai tas būtu, cik kaligrāfisks būdams, tūliņ var pazīt. Bet šis bija īsts liela cilvēka rokraksts— ļoti skaidrs, labi salasāms, slīps uz kreiso pusi, un katrs burtiņš par sevi.

Nē! Puikas tie nav! Bet kas tad? …

Un ko nozīmē šie burti — G. P. G.? Kas tie ir? Vai iniciāļi? Vai šifrēts amata nosaukums? Piemēram, gvardes pulkvedis Gerasimenko (vai Gavrilovs, vai Gogoberidze). Vai arī — galvenais prokurors Gavrilovs (varbūt arī Gerasimenko vai Gogoberidze).

Taču vēstulē ir rakstīts «mēs». Tātad G. P. G. nav viens pats cilvēks. Tātad viņu ir trīs — «G», «P», «G». Kas šie trīs nezināmie tādi ir? Vai viņi ir labi vai ļauni?

Neapstādamies pārlasīju vēstuli atkal un atkal par jaunu. Un nekā neapjēdzu. Viņi lūdz saplēst vēstuli. Kas tad tur, varu jau saplēst. Pat tad, ja tas ir joks, — tad vēl jo drīzāk.

Saplucināju vēstuli sīksīkās driskās un braukdams pamazām izkaisīju uz ceļa.

Tagad to pats velns neparko nesavāks vienkopus.

Līdz septiņiem vakarā vēl bija gaužām tālu. Bet manas kājas automātiski mina pedāļus, un stūre pati no sevis griezās uz Vilku meža pusi. Ne justin nejutu, kad jau biju sasniedzis mežmalu. Tikai tad atjēdzos: «Kam es braucu šurp? Vēstulē taču ir sacīts — deviņpadsmitos. Ja atbraukšu agrāk, tad varbūt izmaitāšu visu — ej nu sazini.»

Strauji pagriezu stūri un aizripoju pa ceļu, kas gar mežu gāja uz Didivščinu, it kā mani vērotu kāds neredzams sargs un es gribētu viņu pārliecināt, ka neesmu nemaz domājis braukt mežā iekšā.

«Ieiešu Didivščinas veikalā nopirkt cukurgailīšus,» es nospriedu. Didivščinas veikalā bija dabūjami koka irbuļa galā piestiprināti cukurgailīši — simt gramu par deviņpadsmit kapeikām. Mūsu veikalā diez kāpēc tādus neieveda, un mēs reizēm tieši pēc tiem braucām uz Didivščinu.

Līdz ciemam neaizbraucis, ieraudzīju uz ceļa stāvam zaporožecu ar uzceltu motora pārsegu. Kāds cilvēks urķējās pa motoru. Man tuvojoties, šis cilvēks paslēja galvu uz augšu, un es pazinu popu Gogu. Mani ieraudzījis, viņš sacīja:

—   Ā! Nāc, pieturi man drusciņ šito te.

Nokāpu no velosipēda un, sirdī pamodušos nemieru savaldīdams, pieturēju motorā kaut kādu knibuli, ko pops Goga ar platknaiblēm skrūvēja klāt.

—    Paldies! — pabeidzis viņš noteica. Tad, aci piemiedzis, blēdīgi paskatījās uz mani un izrunāja nesaprotamus mīklainus vārdus:

—    Grāmata aiz septiņiem zieģeļiem.

To teikdams, viņš smīnēja.

Es izbrīnījies blisināju acis, tad steigšus uzkāpu uz velosipēda un braucu projām. No šiem vārdiem man sametās pavisam ērmoti ap dūšu.

Aizmirsu pat cukurgailīšus uz irbuļiem, nogriezos pa citu ceļu un ripoju atpakaļ uz Vasjukivku.

«Varbūt vēstuli ir uzrakstījis pops Goga?» pa ceļam •es apmulsis gudroju. «Kopā ar veco Mokrinu. «G. P. G.» «P. G.» — tas varētu nozīmēt «pops Georgijs» — droši. Bet «G.» — Gavriļivna! . . . Tas taču ir vecās Mokrinas tēvvārds. Mokrina Gavriļivna. Reizēm viņu tā arī godina — par Gavriļivnu. Un viņi abi sadomājuši ievilināt mani mežā un … nogalināt. Par to, ka es viņus ar to spoku apmuļķoju. Nebūtu nekāds brīnums! Ir taču dzirdēti tādi gadījumi, kad reliģiski fanātiķi nogalinājuši cilvēkus. Pat avīzēs ir rakstīts . . . Ek, bijis līdzās Pavluša, tad es nekā nebaidītos. Kāpēc gan viņš mani nodeva? Jā, kad mani nokaus, tad gan viņš nožēlos, tad gan sapratīs, ka pats ir vainīgs, jo pametis mani likteņa varā. Bet tad būs par vēlu . . .»

Ciemā es pa Gagarina ielu nogriezos uz upi. Gribējās paskatīties, ko pašlaik dara Mokrinas tantiņa. Viņas mājiņa bija pati pēdējā — gandrīz vai ūdens malā. Mājiņa ar salmiem apjumta, tomēr glīta un koša, un apkārt liels augļu dārzs, pats labākais dārzs ciemā. Nevienam nebija tādu ābeļu šķirņu kā Mokrinai. Bet nobaudīt ābolus mums nekad nelaimējās, jo tik zvērīga Kranča kā Mokrinas tantiņai arī nebija nevienam visā ciemā.

Mokrinas tantiņa pašlaik purināja ābeles un lasīja ābolus brunču stērbelē. Mani ieraudzījusi, viņa izslējās visā augumā.

— Ak šitā? Tu? Pēc āboliem atnāci! Še tev āboli! — Un viņa parādīja man pamatīgu pigu. — Lasies prom! Puņķainais ateists! Bandīts! Kaut tu reiz ellē sātanu fotografētu! Grēkagabals! Projām!

Es nosmīnēju un braucu tālāk. Uzreiz bija kļuvis vieglāk ap sirdi. Ja viņi taisītos mani nogalināt, tad Mokrinas tantiņa tā nešķendētos. Gluži otrādi — viņa censtos saldiem vārdiem aizmiglot man acis, lai es nekā nenojaustu. Esmu gan ar izgudrojis! Kam tad kāda vajadzība mani slepkavot? Un vai tad virsnieks uz motocikla varētu būt uz vienu roku ar popu Gogu un Mokrinas tantiņu? Tfu! Tīrās blēņas!

Stingri noņēmos nekā nebaidīties un pulksten deviņpadsmitos braukt uz Vilku mežu. Redzams, ka tā tomēr ir nopietna padarīšana, es kādam esmu vajadzīgs un varu būt noderīgs. Nav ko gudrot. Mans vectēvs mēdz sacīt, ka cilvēkam, ja viņš var izdarīt labu darbu, ir jārīkojas, daudz neprātojot un neatliekot.

Un tomēr nevarēju nedomāt un līdz pulksten sešiem par to vien domāju.

XIV NODAĻA VILKU MEŽS. STĀSTS PAR DOTU. NEPAREDZĒTI APSTĀKĻI

Beidzot kāpu velosipēdam mugurā un braucu.

Vilku mežs agrāk ir bijis īsts vēris ar neizbraucamiem biezokņiem, un tur patiešām dzīvojuši vilki. Tagad tur sen vairs vilku nav — visi ir iznīcināti. Taču neizbrienamie biezokņi palikuši. Un tie ir baismi, lai arī bez vilkiem.

Kara laikā Vilku mežā risinājušās smagas kaujas. Mežs ir krustu šķērsu izvagots ar ierakumiem, kas tagad pieauguši ar biezu zāli un trauslām, mežģīņotām papardēm. Bet ožoliem noauguša pakalna galā kaudzēm vāļājas no sagrautā dota palikušie milzu bluķi.

Reiz te bijusi mežmala un tieši dota priekšā krustojušies ceļi — viens, kas gar mežu aiziet uz Didivščinu, otrs — caur mežu uz Garbuzjaniem. Bet tagad mežmala pavirzījusies vai visu kilometru uz priekšu, jo te sakuplojusi bieza priežu audze, caur kuru izcirsts jauns ceļš. So ceļu ļaudis dēvē par «driceli», jo, kad pa to brauc ratos, tad celmi, kā mūspusē saka, dricelē ratus. Bet to ceļu, kas cauri mežam iet uz Garbuzjaniem, ļaudis ir iesaukuši par «ģenerāļu ceļu», jo mežā tas pagriežas uz armijas nometni.

Šim dotam ir slavena pagātne.

Četrdesmit pirmajā gadā, kad vācieši bija sagrābuši Ukrainu, šajā dotā, no visām pusēm ielenkti, turējās trīs mūsu karavīri. Viss rajons jau bija okupēts, fronte aizvirzījusies trīsdesmit kilometru tālāk uz austrumiem, bet vācieši joprojām nespēja dotu ieņemt. Tam nekā nespēja padarīt ne bumbas, ne šāviņi, ne mīnas. Astoņas dienas karavīri turējās bez ūdens un bez ēdiena, turējās līdz pēdējai patronai. Ar prettanku šauteni viņi sašāva četrus tankus, ar ložmetēju noguldīja neskaitāmus fašistus. Tikai tad, kad vairs nebija munīcijas, karavīri iznāca no dota un neapbruņoti gāja pretim ienaidnieku lodēm. Stāsta, ka viņus ikvienu esot caururbušas vismaz simt lodes.

Bet dots, pat tukšs būdams, esot fašistus šausminājis. Viņi saveduši tur trīs vezumus sprāgstvielu un uzspēruši dotu gaisā.

Tomēr dota stiprums un varenība iedvesa bijību pat tagad, kad tas stāvēja sagrauts un sakropļots, kad grīstē sagrieztie dzelzs stieņi kā kauli rēgojās metru biezo bluķu lūzuma vietās. Šie milzīgie, netīri pelēkie, vietvietām ar rūsainu sūnu apaugušie bluķi bija no kāda neiedomājama, mūslaikos neredzēta dzelzsbetona, kam bagātīgi piejauktas šķautnainas, asas granīta šķembas, ar kurām mēdz bruģēt ceļus. Starp šīm šķembām rēgojās melnu dzelzs stiepļu vijums, stieples bija pirksta resnumā un no,tādas dzelzs, kam pat rūsa nekā nespēja padarīt.

Viss dots bija aizaudzis ar dzeldīgajām nātrēm, it kā šādi sargādams savu lepno vientulību un neaizskaramību.

Tomēr uz viena bluķa kāds Vasja, iedams garām un laikam kārodams pēc nemirstības, bija raudzījis ar kaut ko asu ieskrāpēt savu vārdu uz laiku laikiem, tikai varēšanas viņam pietrūcis. Burti bija ieskrāpēti tikko saredzami, un pēdējais «a» bija tik vārgs un bēdīgs, ka tīri vai kauns sametās par šo Vasju un viņa vārgulību.

Kaut arī dots neatradās pārāk tālu no ciema (bet, ja brauc ar velosipēdu, tad pavisam tuvu), mēs, puikas, diez kāpēc nācām šurp visai reti. Visā savā mūžā esmu šeit bijis tikai reizes trīs. Gan sēnēs, gan ogās mēs diez kāpēc labāk gājām uz Pesku ciema mežu.

Tagad, kad tuvojos dotam, visa apkārtne rādījās sveša, nepazīstama un neparasta. Valdīja baisms klusums, pat putnu nedzirdēja, tikai augstu gaisā vējš klusi klusītēm žūžoja lapās.

Pieslēju savu Melni ceļmalā pie ozola un, uzmanīgi šķirdams krūmus un ar rokām ķerdamies pie zariem, rāpos augšup uz dota drupām.

Te piepeši izdzirdēju ne visai skaļu, toties valdonīgu balsi:

—   Uz kurieni?!

Aiz pārsteiguma palaidu vaļā zarus, pie kuriem turējos, un nokritu uz ceļiem.

—    Uz kurieni tu rāpies?

—   Ne uz kurieni … bet. .. bet kas tad ir? — es jautāju, joprojām tupēdams ceļos un veltīgi raudzīdamies biezoknī — runātājs aiz krūmiem nebija saskatāms.

—   Te notiek mācības. Vai neredzi, vai, ka torņos ir karogi? Tūdaļ taisies projām no šejienes!

Skaidrs. Sargkareivis. Kad notiek mācības, tad uz ceļierri, kas ved uz armijas nometni, vienmēr nostāda sargus.

Pretim runāt nebija nekādās jēgas. Apgriezos un tupu rāpu laidos lejup.

Ak, sasodīts! Vajadzēja arī tā gadīties! Nostādījuši sargu tieši šeit! Nu, nekas! Gan jau kaut kā tikšu viņam garām. Apiešu klusītēm no sāniem, viņš ir nepajutīs. Pēc manām domām, šie sargi stāv tāpat vien izskata dēļ. Izstiepjas krūmos garšļaukus un pīpē. Liela vajadzība pēc viņu sargāšanas. Kas tad te nāks? Nebūtu es uzskrējis taisni virsū, viņš droši vien ne galvu nepaceltu.

Nokāpis līdz ceļam, es salīcis metos pa labi un, pārskriedams no koka uz koku, sāku apiet dotu no sāniem. Tagad uzmanījos un centos kustēties, cik piesardzīgi vien spēju. Bet, kad biju jau mērķi teju pat sasniedzis, krūmājā atskanēja:

—   Vai tu vistiņās ej ar mani, vai? Taisies, ka tiec!

Pamanījis. Pamanījis gan, sātans!

—   Nu vairs ne sēnītes nedrīkstēs pameklēt, — es noburkšķēju un sabozies gāju atpakaļ.

Ak tu neraža!

Kā lai tagad dabūju rokā instrukciju? Vai tiešām viņi nezināja, ka notiks armijas mācības? Nevar būt. Ko tad lai tagad dara? Vai likties mierā un braukt mājā?

Bet varbūt viņi tieši tāpēc mani izraudzījās, ka paļāvās uz manu veiklību un izmaņu, uz to, ka es nepamanīts aizšmaukšu sargam garām? Varbūt tieši tas ir mans uzdevums? Bet kas tad šādā gadījumā ir tie «viņi»? Ja viņi grib kaut ko izdarīt slepšus no armijas .. . Varbūt «viņi» ir spiegi? Ko nu! Blēņas! Spiegu laiki man jau ir garām. Ar «spiegiem» man dzīvē jau ir bijušas darīšanas. Ir jau bijis Knišs un Burmilo. Pietiek. Tagad spiegi vairs nav tādi muļķi, ka puikas tos varētu izķert.

Nekādos spiegošanas darbos es nemaz arī neielaidīšos, vai tad es stulbs esmu! Vispirms uzzināšu, kas ir jādara, kālab jādara, un tad jau …

/

■

Bet tukšā doties uz māju nevaru. Man katrā ziņā jāsadabū ambrazūrā instrukcija. Katrā ziņā! Citādi pats sevi vairs necienīšu.

Saņemu Melni pie segliem un sakratu, lai tas iezviedzas, tas ir — nošķind. Lai sargs dzird, ka es jau laižu projām. Piedevām vēl skaņi noklepojos. Tad kāpju seglos un saminu pedāļus, it kā braukdams uz ciema pusi. Bet kādus simt metrus noripojis, tā ka no dota mani vairs nekādi nevar saredzēt, iegriežos mežā, noslēpju Melni ierakumā zem papardēm un, uz vēdera pieplacis, sāku ar līkumu zagties uz dotu. Rāpoju ilgi un piesardzīgi, ik pēc diviem trim metriem sastingdams un ieklausīdamies. Beidzot manā priekšā parādās dots. Sargs nekur nav redzams. Viņš droši vien ir viņas puses krūmājā. Bet ambrazūra arī ir viņā pusē. Izeja tikai viena — pa dota gruvešiem jātiek pāri uz turieni un jālūko spraugu virs ambrazūras aizsniegt no iekšpuses. Bet pateikt ir viegli — jātiek pāri. Es jau stāstīju, ka viss dots ir aizaudzis ar biezām jo biezām un neganti dzeldīgām nātrēm. Brist pa šīm nātrēm visā augumā, pašķirot tās ar kādu šķeistu, — tas ir viens, bet pavisam kas cits līst pa tām uz vēdera, turklāt tā, lai līdējs nebūtu redzams, lai nātres nelīgotos.

Es rāpoju uz priekšu, seju līdz zemei nolaidis un aizsedzis ar vienu roku. Nātres šķiru pats ar savu pakausi. Kamēr adatainās un zobainās nātru lapas slīdēja pa matiem, es tās nejutu. Bet, kad tās pieskārās kaklam, tad viss mans augums noraustījās — šķita, kāds lej man aiz kakla vārošu ūdeni.

Taču vissmagāk cieta ausis. Manas lielās, atkarenās, nelaimīgās ausis. Es pat domājos dzirdam, ka tās spalgi sprakst, liesmodamas karstās ugunīs. Un šķita, ka rāpoju nevis pa nātrēm, bet pa spīvām pekles ugunīm. Tomēr sakodu zobus un rāpoju, rāpoju, rāpoju . . .

— Tjā-ā! — pēkšņi izdzirdēju sev virs galvas. — Kā redzams, tad tu vai nu esi muļķis, vai arī tev kaut kas ir aiz ādas. Celies augšā!

Klusībā nolamājies nelabiem vārdiem, pieslējos kājās.

Uz ieslīpa bluķa, kājas iepletis, automātu kaklā uzkāris, stāvēja kareivis Mitja Ivanovs. Viņš pats! Un manos sirds dziļumos ierunājās kāda atzinīga balss: «Bet sargs viņš ir gan tīri labs, neviens lai nedomā tikt garām.»

Mitja Ivanovs lūkojās manī bez ļaunuma, tikai ar ziņkāri. Manas nātru sadzeldinātās ausis, kakls un rokas laikam gan bija visai izteiksmīgi liecinieki.

—      Nu, kas tad tev ir vajadzīgs? — viņš smīnēdams jautāja.

—   Nekas. — Nebiju vel paguvis izgudrot ko citu.

—      Nekas? Hra. Tātad esi muļķis, — viņš vīlies noteica. — Bet varbūt ir gan vajadzīgs?

Te uzreiz man prātā pazibēja doma: «Bet ja nu tas viss ir speciāli tā izkārtots? Lai mani pārbaudītu?»

Nekā nebija, ne vārda jūs no manis neizdabūsiet! Kaut arī man trakoti gribējās pierādīt, ka muļķis neesmu vis, tomēr neteikšu nekā.

XV NODAĻA VECĀKAIS LEITNANTS PAICADZE. ES APSKATU NOMETNI

Piepeši uz ceļa ietarkšķējās motocikls un nosprauslājies apklusa: apstājās.

—      Ivanov, kas tur ir? Kam tas velosipēds uz ceļa? — aizsmakusi balss jautāja ar kaukāziešu akcentu.

—      Redziet, biedri vecākais leitnant, pārkāpējs . . . Sitas te puišelis. Es šo dzenāju, dzenāju, bet šis lien un lien…

Krūmi pašķīrās, un parādījās virsnieks — slaiks, gara auguma, ar melnām gruzīna ūsiņām. Viņš cieši pavērās manī un vaicāja:

—    Kas tad ir, ko?

81

Arī es cieši pavēros viņā un paraustīju plecus. Bet galvā kā neprātīga virpuļoja doma: «Ir tas pats vai nav tas pats? Ir tas pats vai nav tas pats?» Nekādi nespēju atcerēties, vai tas bija ar ūsiņām vai bez ūsiņām. Bet vai nu

6 — 319

pa to īso mirklīti, kamēr viņš pasniedza man vēstuli, varēja kaut ko iegaumēt.? Seja gan bija tāda pati iedegusi un noputējusi, un smaids baltzobains. Un uzpleči ar trim zvaigznītēm . .. Šķiet, ka tas pats gan.

—    Vai tu esi mēms, jā? Tu nesaproti, ko tev saka? Bet kas ausīm? Kāpēc tādas sarkanas? Un kakls .. . Ivanov! — Virsnieks piepeši pameta zibenīgu skatienu uz kareivja pusi. — Vai tu . . . Ko?

—   Vai jums prāts, biedri vecākais leitnant!

Ivanova ausis uzreiz kļuva laikam vēl sarkanākas nekā manējās.

—    Kā jūs varējāt tā domāt? Viņš taču līda pa nātrēm, tāpēc. Tāds kā traks!

—    Pa nātrēm, jā? — Virsnieks izbrīnījies uzrāva uzacis un ar neslēptu ziņkāri paraudzījās manī. — In-te-resan-ti! Kas tad tev te vajadzīgs, ko?

«Nekas, nekas,» es domāju, «pārbaudiet vien, pārbaudiet! Es vis neuzķeršos. Es muti nepalaidīšu, nebaidieties.»

Tēlodams muļķīti, pablisināju acis un sacīju:

—    Nu, sēnes gribēju pameklēt… Vai tad nedrīkst? Nedrīkst?

Aci piemiedzis, virsnieks urbīgi noraudzījās manī un tad sacīja kareivim:

—    Ivanov, pieskati viņa velosipēdu, jā .. .

—    Klausos! — kareivis piemeta roku pie cepures.

—    Bet tu brauksi man līdzi, — vecākais leitnants pavēlēja un devās uz ceļu pie motocikla. Es klusēdams gāju pakaļ.

—    Sēdies! — viņš pamāja uz pakaļējo sēdekli, nospieda ar kāju starteri, motocikls nošķaudījās un ierūcās, un mēs ar rāvienu šāvāmies uz priekšu tik strauji, ka es gandrīz nolidoju no sēdekļa. Labi, ka paguvu stingri ieķerties virsnieka blūzē.

Joņojām pa tā dēvēto «ģenerāļu ceļu», ko smagās armijas mašīnas bija izbraukušas grambu grambās. Mani svaidīja bez žēlastības, un pusi ceļa nolidoju tikpat kā pa

gaisu, tikai otru pusi braucu braukšus. Bet es nemaz to nemanīju. Gluži otrādi. Šāds brauciens lieliski atbilda manam garīgajam noskaņojumam. Jo arī iekšēji mani kratīja nervozs satraukums — nezinu, kā to sauc zinātnes valodā, mēs, puikas, šādos gadījumos sakām: «kā uz atsperēm». Nu, sakiet, vai es varēju būt mierīgs, braukdams saņemt kādu neparastu, kādu svarīgu un slepenu uzdevumu, kura izpildīšanai vajadzīga vīrišķība, drosme, varbūt pat varonība. Tagad ir skaidrs, ka tas būs kāds militārs uzdevums. Slepens, militāri nozīmīgs uzdevums. Var būt, ka viņiem tur kaut kas ir sabojājies. Un pieaudzis cilvēks tur nevar ielīst. Vajadzīgs puika. Varbūt pavēlēs man ielīst kāda milzīga lielgabala stobrā vai kādā raķetē ar atomu šāviņa kaujas galviņu. No vienas puses man, godīgi runājot, bija tik bail, ka kājas kļuva gluži stīvas (ja tā padarīšana sprāgs, tad no manis ne pelni pāri nepaliks, nebūs pat ko apglabāt). Bet no otras puses — mani spārnoja priecīgs lepnums, ka esmu izraudzīts tieši es, tātad viņi uzskata mani par piemērotu kadru tādam darbam. Un man traki gribējās pierādīt, ka esmu tāds! Un man kutēja vēders tā, kā mēdz kutēt pirms eksāmena vai tad, kad nupat taisos nočiept svešā dārzā arbūzu. Ak, kaut nu laimētos, kaut viss izietu labi! Tagad tas būtu pašā laikā, pašā īstajā laikā! Pavluša aiz skaudības nobeigtos! Bet stāstīt gan laikam nekā nedrīkstēs. Ja jau viss tiek darīts tādā slepenībā, ja tā nobrīdina, pārbauda un izmēģina . .. Bet var būt, ka notiks tieši otrādi, ka viņi atnāks uz skolu un skolēnu kopsapulcē izsacīs man pateicību. Kas zina, pasniegs arī kādu vērtīgu dāvanu — fotoaparātu, tranzistoru vai ko citu tamlīdzīgu . . . Varbūt ar medaļu arī apbalvos. Nesakiet vis — vai tad nav bijuši gadījumi, kad puikas tiek apbalvoti ar medaļu? Ja viņi izdara kaut ko varonīgu? Skaidrs kā diena!

6*

83

Motocikls apstājās tik pēkšņi, ka es ar degunu iebakstīju virsniekam mugurā. Mēs atradāmies plašā norā pie augstas, ar karodziņiem izrotātas koka arkas, kādas parasti uzceltas uz šosejas pie rajonu robežām. Bet atšķirībā

no rajonu arkām šai priekšā bija svītrota barjera un līdzas rēgojās sargbūda un kareivis.

—   Laid iekšā! Vedu slepenlīžu, — virsnieks pavēlēja sargkareivim. Tas pacēla barjeru, un mēs iebraucām nometnes teritorijā.,

«Vedu slepenlīžu,» — tātad pareizi vien ir, vajadzēs kaut kur līst.

Mēs braucām (tagad palēnām) pa tīru, ar baltām smiltīm nokaisītu celiņu, kam gar abām pusēm rindā stāvēja brezenta teltis — mats matā kā pionieru nometnē.

Un pat sarkanie lozungi uz finiera plāksnēm, kas rindojās gar celiņu, bija tādi paši kā pionieriem: «Ņem piemēru no kaujas mācību un politmācību teicamniekiem!», «Ja grūti mācībās — būs viegli kaujā!», «Šaušanā gūsim tikai labas un teicamas atzīmes!».

«Tātad kareivji tādi paši skolēni vien ir, tikai pieauguši,» es nospriedu. «Vai tad patiesi cilvēkam visu mūžu ir jāmācās, jādomā par atzīmēm un jāņem piemērs no teicamniekiem? Un es tā sapņoju beigt skolu un tad uzlidināt visas mācību grāmatas paša augstākā vītola galotnē, lai tās nemūžam vairs nebūtu jāredz. Se tev nu bija! Izrādās, ka tik vien ir dzīves, cik tas laiciņš, kad cilvēks skraida apkārt bez biksēm un nepazīst burtus. Bet, kolīdz aiziet uz skolu, tā beigts un pagalam! Uz visu mūžu iejūdzies divnieku vezumā …»

—   Taktikas klase, — virsnieks sacīja nepagriezdamies. Mēs braucām garām laukumiņam, kur zemē ieraktas stāvēja garas solu rindas kā brīvdabas kinoteātrī, tikai pie koka karājās nevis ekrāns, bet gan melna skolas tāfele.

—    Sporta laukums. Šķēršļu josla, jā, — atkal virsnieks neatgriezdamies paskaidroja.

Sporta laukums bija milzīgi liels, tur pietika vietas gan futbola, gan volejbola laukumam, tur bija gan stienis, gan zirgi, gan divos stabos uzstādīts varens šķērskoks ar virvi, vingrojamiem apļiem un slīpām redelēm (kur rāpties augšā, rokās vien turoties). Bet tas, ko virsnieks nosauca par šķēršļu joslu, bija dažādu šķēršļu komplekts: baļķis, bedre ar ūdeni, augsta sēta, zems stiepļu aizžogojums, kur jāizlien uz vēdera pa apakšu, un tamlīdzīgi. Tas man patika. Te droši vien ir interesanti. Būtu labi izmēģināt … Taču, kas zina, tūdaļ pat man varbūt vajadzēs pieveikt tādu «šķēršļu joslu», ka šī te liksies tīrā bērnu spēle?

—   Artilērijas parks, jā. — Motocikls piebremzēja pie varen plaša aploka, kurā zemi no vienas vietas bija izvandījuši smago mašīnu un lielgabalu riteņi un traktoru kāpurķēdes. Pašlaik gan tur nebija ne lielgabalu, ne traktoru. Tikai krietni patālu nojumē stāvēja dažas iegarenas un zemas bruņumašīnas un kravas mašīnas uz augstiem riteņiem un ar būdām. Citā nojumē atsevišķi'atradās vairākas mašīnas ar astoņiem riteņiem un nošļauptiem priekšgaliem kā laivām.

—    Kas tās tādas?

Pametu ar roku uz šīm astoņu riteņu mašīnām ar nošļauptajiem deguniem.

—   Amfībijas. Ar tām šķērso ūdens robežas, jā, un izceļ desantu. Vai saprati?

—    Sapratu.

Virsnieks runāja lauzītā, jauktā valodā — pa pusei ukrainiski, pa pusei krieviski. Viņam droši vien bija grūti, tomēr viņš centās runāt ukrainiski, un tas viņam izdevās gauži simpātiski.

Savu «jā» vai pēc katra vārda viņš izrunāja tādā īpašā, dziedošā kaukāziešu intonācijā, un klausītāju šis vārds nekaitināja, gluži otrādi, arī likās tāds simpātisks.

Pabraucām vēl mazu gabaliņu. Pie garas koka barakas virsnieks sacīja:

—   Te ir ēdnīca.

Ēdnīcas priekšā stāvēja kravas mašīna, kam bija piekabināts tāds kā lielgabals ar gaisā izslietu stobru. Tagad es jau zināju, kas tas tāds ir. Bet agrāk mēs neviens to nezinājām un ilgi par to strīdējāmies.

Antončiks Macijevskis sacīja, ka tā esot haubice, Vasja Derkačs apgalvoja, ka mīnmetējs, bet Karafoļka centās

pierādīt, ka tas esot slepens visjaunākā parauga raķešu ierocis. Taču izrādījās, ka tā ir lauka virtuve.

—         Nu, vai tev patīk te pie mums, jā? — virsnieks apvaicājās.

—    Patīk gan, — es atbildēju.

—    Kurā klasē tu mācies?

—    Septītajā.

_— Tātad pēc četriem gadiem… Nu, labi, braucam, jā .. .

Viņš apgrieza motociklu un piedeva gāzi. Pēc mirkļa mēs atkal bijām pie arkas. Sargkareivis pacēla barjeru, un mēs pa «ģenerāļu ceļu» ripojām atpakaļ uz dotu.

«Vai tad tas ir viss?» es vīlies brīnījos. «Bet varbūt tā ir ieplānots — sākumā tāpat vien iepazīstināt ar nometnes teritoriju un pēc tam … Vai arī. .. vai arī.. . varbūt es viņiem izlikos nederīgs?»

Tā bija gauži rūgta doma.

Piebraucām pie dota. Apstājāmies. Brītiņu es vēl sēdēju, turēdamies pie virsnieka blūzes. Manī vēl bija atlikusi maza cerību drupatiņa, ka tas nav viss. Virsnieks pagriezās pret mani un pasmaidīja.

—    Vai man jākāpj zemē? — es klusi vaicāju.

—   Jā, dārgais draugs, — viņš atbildēja.

Smagi pārcēlu kāju pār sēdekli un nokāpu.

Virsnieks atkal pasmaidīja.

—         Jā, iepazīsimies: vecākais leitnants Paičadze. — Un viņš pasniedza man roku. — Starp citu, uzticēšu tev noslēpumu, jā, mēs štābā runājām, ka vajadzētu uzņemties šefību par jūsu skolu, jā. Uzlabot militārās un fiziskās audzināšanas darbu vecākajās klasēs. Ko teiksi? Aicināsim jūs pie sevis, jā, iepazīstināt ar materiālo daļu, ar kaujas tehniku. Vajag jūs sagatavot, lai no jums iznāktu labi karavīri, jā. Pareizi, ko?

Nē, viņš runā pavisam ko citu, nekā vajadzētu . .. Vai tiešām es viņam neesmu paticis, vai tiešām esmu izrādījies nederīgs? Es ilgi vēros viņā kā jautādams un tad saņēmu dūšu.

—         Varbūt jūs domājat, ka atradīsiet kādu labāku? — Un es nicīgi nokrekstējos. — Diezin. Varbūt Pavluša gan . .. Bet…

Viņš cieši palūkojās manī un sacīja:

—         Es domāju, ka tu esi krietns puika, jā . . . Bet nesaprotu, par ko tu runā . . .

Pietvīku kā uguns. Kam man vajadzēja tā palaist mēli?! Eh!

—         Nekas, es tapat vien . .. Paldies! Uz redzēšanos! — Žigli lēcu Melnim mugurā un saminu pedāļus.

Aizbraukdams dzirdēju Mitju Ivanovu nosakām:

—    Ērmots puika, jānudien!

Paičadze kaut ko atbildēja, bet to es vairs nesaklausīju,

Tfu! Draņķīgi gan iznāca!

Ja viņi no tiesas par vēstuli nekā nezina, tad noteikti domā, ka esmu pēdējais stulbenis vai arī drusku ķerts.

Bet ja nu .. . Tad ir vēl sliktāk. Tad viņi patiesi atzinuši, ka neesmu viņiem piemērots . ..

Bet kāpēc vēstulē bija rakstīts par ambrazūru un par instrukciju? Kālabad? Tāpat vien? Diezin.

Un šķiet, ka tam virsniekam, kas nodeva man vēstuli, Ūsiņu tomēr nebija. Tās es būtu katrā ziņā ievērojis.

Tad varbūt ne Paičadze, ne Ivanovs nemaz nav lietas kursā? Ja notiek nopietna operācija, tad pat savējo vidū par to zina tikai nedaudzi. Tāds ir likums. Kas nu ir, tas ir, attiecīgu kinofilmu esmu noskatījies gana, grāmatu arī esmu izlasījies, cik tik uziet!

Tādā gadījumā ir jāgaida, varbūt šīs taktikas mācības drīz beigsies un sargposteni atsauks. Izbraucu no meža un iegriezos priedīšu jaunaudzē. Noguldīju Melni zemē zem priedītēm un pats izlaidos pelēkajos ķērpjos, kas bija silti un mīksti kā pēlis.

No šejienes labi varēja redzēt ir koka torni, kas rēgojās pār mežu, ir ceļu. Torņa galā plīvoja sarkans karogs. Nolēmu gaidīt. Karogu varbūt drīz nolaidīs, un tad varēs tikt klāt ambrazūrai. Es taču nespēju mierīgā garā doties uz māju, pat neuzzinājis, kas tur tajā instrukcijā īsti ir..

Bet ja jūs tikai zinātu, kā man nepatīk gaidīt! Rindā stāvēšana man ir vislielākās mokas. Tad labāk divas stundas sēdēt un mācīties nekā pusstundu stāvēt rindā. Vai die, kā man nepatīk gaidīt! Bet ko tu padarīsi.

XVI NODAĻA PAVLUŠA. VAI TIEŠĀM? … NEGRIBU, KA VIŅŠ A1ANI REDZĒTU. SVEŠINIEKS SKOLOTĀJAS DĀRZĀ. KAS TAS IR? •

Metās krēsla. Uzvējoja vakara dzestrums. Gulēju un domāju, cik vareni būtu, ja te blakus gulētu Pavluša. Tad man nebūtu bail ne no kā, ne no kādiem pārbaudījumiem. Un gaidīt varētu kaut visu nakti. Kāpēc gan mums vajadzēja sastrīdēties? Kāpēc šī nelietīgā Grebene mūs sanaidoja? Kur viņai tik ļauna daba? Ienīstu to skuķi! Ienīstu! Ar kādu prieku es viņai tagad sadotu pa ādu — tā, lai slapja vieta vien paliek! Bet vai nu tas līdzētu . ..

Pa ceļu no ciema brauca kāds velosipēdists.

Sākumā domāju, ka viņš dodas uz Didivščinu. Taču velosipēdists pabrauca garām pagriezienam uz Didivščinu un pa «driceli» ripoja šurp uz meža pusi. Kas tas tāds ir? Vai tad viņš neredz karogu torņa galā? Viņu taču nelaidīs garām . . .

Velosipēdists brauca ātri, tuvodamies ik ar mirkli. Jau varēja saredzēt, kā vējš piepūtis kreklu uz viņa muguras. Ieskatījos labi cieši un uzreiz salēcos kā dzelts, pietrūkdamies četrrāpus.

Tas bija Pavluša.

Viņš steidzās, jo mina pedāļus, cik jaudas. Seja izskatījās nopietna un raizīga. Un viņam līdzi nebija ne finiera gabala, ne krāsu kastes. Tātad gleznot viņš nebrauca. Un kas gan brauc uz mežu gleznot, kad nakts nāk virsū?

Un tad uzreiz pēkšņa nojauta aplēja mani kā ar ledainu ūdeni: viņu ir izsaukuši manā vietā. Jo izrādījās, ka es neesmu piemērots. Es neesmu paticis. Kaut kas nav bijis tā, kā vajag, kaut ko neesmu pareizi darījis. Un viņi ir nosprieduši, ka es netikšu galā, nosprieduši uzdot to citam. Bet kurš no mūsu puikām tad ir piemērots? Skaidrs, ka Pavluša. Ne jau Karafoļka, ne Antončiks Macijevskis, ne Vasja Derkačs, pat Koļa Kagarlickis ne. Un es jau pats vecākajam leitnantam ieminējos par Pavlušu.

Šī piepešā nojausma mani paralizēja, padarīdama augumu gurdenu, bezspēcīgu un gļēvu. Nejaudāju ne pakustēties. Iepleties kā teļš uz ledus, tupēju uz visām četrām un vaļā muti noskatījos Pavlušam pakaļ, līdz viņš nozuda mežā.

Kaut arī neviens mani neredzēja, tomēr jutos tik dziļi apkaunots un negodā likts kā nekad vēl visā mūžā. Ja man visu cilvēku priekšā būtu iespļāvuši acīs, arī tad man būtu vieglāk nekā patlaban.

Iztēlojos, kā Pavluša, veiksmīgi izpildījis bīstamu, slepenu un svarīgu uzdevumu, atgriezīsies mājās, kā viņu apbalvos ar medaļu, ar vērtīgu dāvanu, kaut ar goda rakstu, un viņš pietvīcis nolaidīs acis kautrīgi kā skuķis, it kā viņš nekāds varonis nebūtu (to viņš prot!). Bet Grebene pieies un nobučos viņu, visiem redzot, un Galina Sidorivna viņu apkamps un varbūt arī nobučos, bet uz mani neviens pat nepaskatīsies, it kā es būtu nomiris, it kā manis vairs nemaz nebūtu pasaulē. Iztēlojos to visu, un sirds kļuva tik rūgta, it kā es būtu vērmeles saēdies. Man sagribējās, kaut zeme atvērtos un uz visiem laikiem mani aprītu, lai no poligona, no turienes, kur dunēja, atlidotu kāds nomaldījies šāviņš un sašķaidītu mani atomos.

Bet šāviņš nelidoja, un zeme neatvērās.

Tikai krēsla biezēja — nāca virsū vakars.

Dažu metru attālumā vairs nekas nebija samanāms. Kaut kur tuvu notarkšķēja motocikls, nevarēja saprast, vai uz ciema pusi vai uz mežu braukdams . . .

Varbūt vecākais leitnants Paičadze aizved Pavlušu veikt slepenu militāru uzdevumu?

Mani sagrāba nevaldāms satraukums. Kaut kas mani dīdīt dīdīja jozt uz dotu un paskatīties, kas tur notiek.

Tomēr mani uz turieni nelaida tas lepnuma un cēlsirdlbas mazumiņš, kas vēl kā magoņsēkliņu saujiņa grabēja manas bēdu izdedzinātās sirds pašā dziļākajā kaktiņā.

Ko es tur līdīšu, ko es viņus traucēšu, reiz jau esmu atraidīts? Lai jau nodarbojas ar savu svarīgo uzdevumu, lai! Tā tikai vēl trūka, lai Pavluša mani ieraudzītu nelaimīgu, nožēlojamu un nevajadzīgu kā vecu grabažu.

Sī doma uzrāva mani kājās, vienā mirklī uzsvieda mugurā Melnim un zibenīgā ātrumā trieca projām uz ciemu. Nē, to es nepārdzīvotu! Ja tas notiktu, tad vai stāvus akā jālec.

Es pat nebraucu pa ielām, nogriezos pa taciņu, kas, vīdamās kā čūska, aizlocījās gar dārzmalām. Lai neviens ne redzēt neredzētu, ka esmu bijis mežā. Nav manis tur bijis, nav bijis! Un vēstules arī nav bijis! Nekā nav bijis! Pierādiet tagad! Pierādiet! Es tikai pasmiešos. Ne zināt nekā nezinu! Nekādu G. P. G. Kādi noslēpumi?! Kādi trīs nezināmie?! Trīs «ha-ha-ha»! Smejos pilnā kaklā!

Braucu patlaban gar mūsu skolotājas Galinas Sidorivnas dārzu un piepeši pamanīju kādu cilvēku, kas nokrēslī salīcis zagās pa koku starpu. Ieraudzījis mani, cilvēks uzreiz pietupās, tad manīgi iešmauca krūmos un noslēpās, ka ne čiku, ne grabu.

Tu re! Kas tad tas tāds? Galina Sidorivna dzīvo viena pati ar savu mammu, vīriešu viņu mājā nav. Tas būs kāds nelabs cilvēks! Zaglis vai kas. Labs cilvēks vis neslēptos.

Krietni saminu pedāļus. Divas mājas tālāk taciņa uzgāja uz ielas. Pēc kādas minūtes jau nolēcu no Meļņa pie Galinas Sidorivnas vārtiņiem.

—   Galina Sidorivna! Galina Sidorivna! — uzsaucu skaļā balsī, pavēris vārtiņus.

—    Ko? Kas? Kas tur ir? — atskanēja skolotājas uztrauktā balss. — Ak, tu tas esi! … — viņa sacīja, izspurgusi gar mājas stūri. — Kas ir? Kas noticis?

—   Tūliņ šurp atnāks tēvocis Petro un tēvocis Mikola! — es saucu pilnā balsī, lai tur dārzā būtu dzirdams, un tad nočukstēju: — Jūsu dārzā slēpjas zaglis.

—    Ko nu stāsti?

—         Cst! Jānudien! Pats tikko kā redzēju. Es pasaukšu kaimiņus, bet jūs . . .

—    Nevar būt, tev droši vien tikai tā izskatījās.

—         Kā es te stāvu! Braucu pa taciņu gar dārzu, un viņš zogas un tad kā iešmauc krūmos .. .

—    Ko tu saki! Mums jau nemaz nav ko zagt.

—    Un tāds liels, garš, metri divi.

—   Skat tik! Nu, tad iesim palūkosimies.

—         Bet varbūt labāk pasaukt vēl kādu? Viņš jau ir dūšīgs kā lācis. Mēs paši galā netiksim.

—         Ej nu! Gan jau kaut kā tiksim! Paņemsim cirvi un sirpi. Paga, es tūliņ. — Viņa ieskrēja priekšnamā un tūdaļ atgriezās, nesdama sirpi, cirvi un kabatas laterniņu.

—         Ja es vienmēr ietu pēc palīga pie kaimiņiem, tad viņiem miera nebūtu nemaz. Esmu pieradusi pati sevi aizstāvēt. Ejam!

Viņa iedeva man sirpi, pati sev paturēja cirvi, iededzināja laterniņu un drosmīgi devās uz priekšu. Mūsu Galinai Sidorivnai bija liela dūša un daudz enerģijas. Neviļus palūkojos viņā ar sajūsmu.

—         Nu, kas šeit ložņā pa citu dārziem? — Galina Sidorivna uzsauca, laizdama gaismas plankumiņu pār kokiem.

—   Āre, tur tajos krūmos, — es rādīju.

Stars apgaismoja krūmus. Neviena tur nebija.

Izstaigājām visu dārzu. Nekā tomēr neieraudzījām. Droši vien tēvainis bija aizlaidies lapās, kolīdz padzirdis manu saucienu: «Tūliņ atnāks tēvocis Petro un tēvocis Mikola.»

—         Redzi nu — nav, — Galina Sidorivna priecīgi sacīja. — Tev būs tikai izlicies. Man arī tumsā vienmēr liekas, ka dārzā kāds aiz koka stāv.

—         Bet es redzēju, nu, goda vārds, redzēju! — Dusmojos, ka skolotāja man netic.

—         Nu, var jau būt, var jau būt, — viņa mani mierināja. — Tad viņš ir aizmucis. Būs gājis kāds garām un sakārojis ābolu .. . Labi, ka mātes nav mājā, aizgāja pie krustmātes. Viņa būtu līdz nāvei pārbijusies. Nu, paldies, manu aizstāvi.

Viņa sabužināja manus matus un liegi pārlaida delnu pār vaigu. No viņas rokas vēdīja kāda jauka, smalka smarža. Bija patīkami sajust šīs rokas pieskārienu un diez kāpēc bija arī kauns, ka ir patīkami.

—    Paklau, bet kā klājas Pavlušam? Vai esat jau salīguši mieru?

Visa patīkamā sajūta izgaisa.

—    Nezinu, — es noburkšķēju. — Es nu iešu. Uz redzēšanos.

—   Uz redzēšanos. Žēl. Jūs bijāt tādi labi draugi.

Es nekā neatbildēju. Klusēdams izgāju no sētas, uzkāpu uz velosipēda un braucu projām.

Sirdī valdīja tumsa — melnāka par visdziļāko nakti.

Pavluša pašlaik varbūt jau ir paveicis svarīgu, slepenu uzdevumu, un ģenerālis vai pulkvedis spiež viņam roku un pavēlniecības vārdā izsaka pateicību. Bet es .. . Pat Galina Sidorivna man neticēja, ka esmu redzējis viņas dārzā to tēvaini, nosprieda, ka esmu pārskatījies, un pateicās tāpat vien aiz pieklājības. Es manīju gan. Pēc balss arī nopratu. Balss skanēja tā savādi, tā māksloti, it kā viņa ar mani jokotos. .. Lai jau! Lai tad viņu apzog arī, ja jau tā.

Un mani pārņēma tāda vienaldzība pret visu pasauli, ka es ne aci nepamirkšķinātu, ja zemeslode tūliņ pat pārsprāgtu kā pārbriedis arbūzs un sašķīstu dranckās.

XVII NODAĻA MANI IZSAUC PIE TELEFONA. «FUTBOLA KAUJAS IZMEKLĒŠANA.» GREBENES JAUNĀ KLEITA.. SABOJĀTAIS GARASTĀVOKLIS

Otrā rītā aizgulējos, jo vakarā ilgi biju grozījies pa gultu, nevarēdams aizmigt — mani taču māca tik daudz pārdzīvojumu.

Atmodos tāpēc, ka vectēvs purināja mani aiz pleca.

—    Celies, darbavlrs! Debesu valstību nogulēsi. Bez tevis padomju vara netiek galā.

Ja cilvēku modina, tad tieši tobrīd vienmēr trakoti gribas gulēt. Notirināju kāju, uzvilku segu pār galvu un miegaini murmulēju:

—    Lieciet mieru, vecotēv! Es guļu .. . Gulēt gribu …

Bet vectēva roka bez žēlastības norāva man segu.

—    Celies! Tūliņ! Es tak saku — tevi sauc uz ciema padomi pie telefona. Nu, mudīgi!

Vienā mirklī biju gultā sēdus un blisināju acis.

—    Ko? Kas? Kur?

—    Vai es zinu! Kāds cilvēks. Zvana no Didivščinas. Paskat, pašā rīta agrumā viņam tevis ievajadzējies. Vadzi, vai tik neesi kaut ko izstrādājis? Skrien žigli, citādi tu aizņem ciema padomes telefonu.

Ielēcu biksēs un izmetos laukā.

Jūs katrā ziņā ne reizi vien esat redzējuši filmās, kā jocīgās vietās cilvēki ātri skrien (tas ir tā dēvētais paātrinātais uzņēmums). Nu lūk, tādā tempā es aizļepatoju no mūsu mājas līdz ciema padomei (savus trīs simti metrus). Vārda pilnā nozīmē, pa dažām sekundēm.

Iedrāžos ciema padomē un ar to pašu skrējienu aizšāvos telefonam garām otrā istabā iekšā.

—     Stāt! Uz kurieni nu? — ciema padomes sekretārs Spiridons Halabuda man jautri uzsauca. — Padod atpakaļ! Re, kur!

Abām rokām sagrābis klausuli, piespiedu to pie auss un visā spēkā iekliedzu tajā:

—    Halo!

—     Sveicināts! — izdzirdēju klausulē dobju vīrieša balsi. — Klausies uzmanīgi! Ja vaicās, kas zvanījis, saki: rajona izglītības nodaļas inspektors Fedoriščenko. Lūdz, lai tu atbrauc uz Didivščinu. Viņš izmeklē trīsdesmitā jūnija kautiņu stadionā. Vēlas precizēt dažus faktus. Kāpēc aicina tevi? Tāpēc, ka pazīst un cieni tavu mammu deputāti un uzskata, ka tādas mātes dēls visu izstāstīs godīgi un objektīvi. Vai saprati? Atcerēsies? Fedoriščenko. Rajona izglītības nodaļas inspektors.

—   Jā. Skaidrs. Skaidrs, biedri Fedoriščenko, — es sacīju, pablenzis uz Halabudu, kas skatījās manī, aiz ziņkārības pat muti atplētis. Patiešām — vēl nekad nebija gadījies, ka uz ciema padomi pie telefona būtu saukts skolaspuika.

—   Tagad klausies, — dobjā balss turpināja (cilvēks runāja lēnām, skaidri izsacīdams katru vārdu). — Vakar tu nevarēji paņemt instrukciju. Mēs to zinām. Bet nav ko pārdzīvot. Tā ir mūsu, nevis tava vaina. Sakarā ar apstākļiem operācija uz dažām dienām tiek atlikta. Vēro karogkārti pie skolas. Kad kārts galā parādīsies balts karogs, tad tai pašā dienā pulksten deviņpadsmitos nulle nulle dodies uz ambrazūru pēc instrukcijas. Vai skaidrs?

—   Skaidrs! Skaidrs! — Silts prieka vilnis pāršalca visu manu augumu un kutinādams skalojās gar kaklu. Tātad nav vis mani atstūmuši, nav atzinuši par nepiemērotu, tikai radušies šķēršļi, vairāk nekā! Un man tik gauži negribējās likt klausuli nost, tā kārojās vēl parunāt, kaut ko pajautāt.

—    Klausieties! — Man aizrāvās balss. — Klausieties, bet… bet… — nezināju, ko sacīt, — bet… bet… bet kā jūsu tēva vārds?

—   Tfu tu! — viņš aprāvās un pēkšņi iesmējās. — Se tev nu bija! Es pats nemaz nezinu, kāds tam Fedoriščenko vārds un tēva vārds, jā. Bet kam tev tas vajadzīgs? Gan iztiksi tāpat.

Es apjuku. Halabuda ne acu no manis nenolaida, ieklausīdamies katrā manā vārdā. Sapratu, ka esmu izrunājies, kā nevajadzēja. Tagad nu jālūko izgrozīties.

—   Ak tā, paldies, tagad zināšu, — sacīju, izlikdamies, ka esmu saņēmis atbildi uz savu jautājumu.

Tas, kurš sēdēja tur vada otrā galā, visu saprata.

—   Brašs puisis, — viņš sacīja. — Nu, labi. Tātad viss. Bet uz Didivščinu aizbrauc gan uz kādu pusstundiņu, lai nerastos aizdomas. Nu, dzīvo vesels!

—   Jā, tūliņ braukšu. Uz redzēšanos! — Un es noliku klausuli. Galvā skanēja tāda savāda dunoņa un zvana.

—    Kas tas par Fedoriščenko? — Halabuda tūdaļ jautāja.

—    Rajona izglītības nodaļas inspektors. Lūdz aizbraukt uz Didivščinu. Viņš izmeklē trīsdesmitā jūnija kautiņu stadionā. Vēlas precizēt dažus faktus.

—   Ā-ā … Es viņu laikam pazīstu, — Halabuda cienīgi nodudināja. — Noteikti. Pazīstu. Fedoriščenko. Pazīstu . ..

Spiridonam Halabudam patika padižoties ar to, ka viņš personiski pazīst rajona vadošos darbiniekus. Kaut gan Halabudas seja skaidri liecināja, ka Fedoriščenko viņš nepazīst vis, tomēr es sabijos — ko tad, ja viņš kaut kur ir dzirdējis Fedoriščenko vārdu un tēva vārdu un tagad man noprasīs? Izlikdamies, ka man varen jāsteidzas, aši pateicu ardievas un laidos projām.

Vectēvam es vārds vārdā atkārtoju to pašu, ko biju sacījis Halabudam, un, pat brokastu neēdis, tikai izdzēris piena glāzi, kāpu uz velosipēda un aizbraucu.

Izripodams pa vārtiem, pāri zedeņiem pašķielēju Pavlušas sētā. Pavluša sadrūmis un nikns sēdēja sētsvidū zemē pie velosipēda, kas bija apgāzts ar riteņiem gaisā, un ar roku grieza pedāļus. Pakaļējais ritenis visu laiku trinās gar rāmi. «Astotnieks!»

«Varbūt viņi vakar Pavlušu pārbaudījuši un pārliecinājušies, ka viņš nav par mani labāks,» es prātoju. «Un nolēmuši palikt pie manas kandidatūras.»

Man sametās Pavlušas žēl. Taču ko es tur varēju darīt? Bet varbūt viņš vakar nemaz nav braucis uz turieni. .. Kurp tad? Ej nu sazini. Varbūt tāpat vien pavizinājies …

Ja nevaru atrast atbildi uz kādu jautājumu, tad es šo jautājumu atlieku un sāku domāt par ko citu. Tāds ir mans raksturs.

Dobja balss gan bija tam onkulim pie telefona. Pēc balss spriežot, vajag būt vismaz pulkvedim. Varbūt pat ģenerālis. Un runāja viņš tik prātīgi un svarīgi. Un pilnīgi informēts par visu. Viss ir apsvērts. Rajona izglītības nodaļas inspektors. Kautiņš stadionā.

Ciems palika aiz muguras, un es pašlaik braucu garām stadionam. Taisnību sakot, tas nebija nekāds stadions, tikai klaja lauka stūris ar vārtiem abos galos (vārti, protams, bez tīkla). Un gar malām ierakta viena rinda greizu, neēvelētu solu.

Visā šai klajumā, bet it īpaši vārtu priekšā zāle bija izmīdīta un galīgi iznīcināta, un, kad te spēlēja futbolu, tad reizēm sagriezās tādi putekļi, ka pat bumba nebija saredzama.

Sā gada trīsdesmitajā jūnijā te notika draudzības spēle starp «D» klases komandām — starp Vasjukivkas «Raķeti» un Didivščinas «Kosmosu». Tās bija skolu komandas, spēlētāji — vecāko klašu skolnieki. Mūsu vārtos stāvēja Bardadims, centra uzbrucējs bija Vovka Maruņa — mūsu Vasjukivkas Bišovecs, kurš gan mācījās tikai astotajā klasē un augumā bija pasīks, tomēr milzīgos desmitklasniekus apveda «kā knēveļus» (vectēva Salimona izteiciens) .

Spēle ritēja kā viena vienīga nikna cīņa. Piecpadsmit minūtes pirms beigu svilpes rezultāts bija divdesmit trīs pret astoņpadsmit par labu Didivščinas «Kosmosam». Stadions ārdījās kā traks. Līdzjutēji rēca nebalsī. Mūsējo vidū īpaši aizrautīgi juta līdzi vectēvs Salimons un mūsu skolas apkopēja Marusjas tante. Vectēvs Salimons mudināja spēlētājus darboties aktīvi, neapklusdams ne mirkli.

—   Vovka, sarauj, sarauj, sarauj! Vaņka, piespēlē Gricko! Ar galvu, ar galvu! Ak, ka tu izputētu! Ko tu atdevi bumbu, nāpsli? Sit, Vovka, sit! …

Bet Marusjas tante visu laiku klusītēm murmināja:

—   Žēlīgais dievs! Debesu tēvs! Palīdzi mūsējiem iesist vārtus! Žēlīgais dievs! Debesu tēvs! Palīdzi mūsējiem iesist vārtus!

Un, kad mūsējie iesita arī, viņa smalkā balstiņā kliedza:

—    Gatavs!

Un meta krustus.

Piecpadsmit minūtes pirms beigu svilpes Vovka Maruņa ar bumbu izrāvās pie vārtiem un būtu ietriecis bumbu taisni vārtos, bet «Kosmosa» aizsargs — lielais makāns Romāns Gepa (tā paša Gepas brālēns, kurš aizgāja mācīties par popu) aizķēra Vovku ar kāju, un Vovka nostiepās garšļauku. Taču tiesnesis — Didivščinas kinomehāniķis Jaška Brils nozīmēja nevis vienpadsmit metru soda sitienu, bet gan stūra sitienu. Sak, Gepa esot darbojies pareizi, tikai aizsitis bumbu pāri vārtu līnijai, Maruņa pats esot nokritis.

Kas tagad sākās! Mūsu līdzjutēji ņēmās aurot, svilpt un brēkt tik traki, it kā nupat būtu klāt pastardiena.

—   Tiesnesi ziepēs! Tiesnesi ziepēs! — vectēvs Salimons kliedza, vai pušu sprāgdams.

—    Soda sitienu! Soda sitienu, kaut tu izputējis! — Marusjas tante spiedza.

Tomēr tiesnesis šo jandāliņu nelikās ne dzirdot. Futbolā jau ir tāds likums — tiesnesis laukumā ir kungs un pavēlnieks. Pēc spēles varat pret viņa rīcību protestēt, cik tik jums tīk, bet spēles laikā viņam pretim runāt nav atļauts.

Zobus sakodis, Vovka Maruņa izpildīja stūra sitienu un aiz errastībām izdarīja to neveiksmīgi — bumba izgāja autā.

Taču pēc maza brītiņa bumba atkal nonāca pie Maruņas, un viņš atkal izlauzās līdz vārtiem. Bet Gepa, redzēdams, ka tiesnesis uz viņa pārkāpumiem skatās caur pirkstiem, tagad tīšuprāt aizķēra Vovku, un Vovka atkal nostiepās garšļauku. Nu Maruņa vairs neizturēja (viņš ir trakoti karstasinīgs), pielēca un vilka Gepam pa ģīmi, nemaz neskatīdamies, ka pats sniedzas Gepam tikai līdz zodam. Gepa spēra ar kāju, un Maruņa aizripoja tenteru tenteriem. Tad pie Gepas pieskrēja mūsu kreisais malējais Jurko Zagubenko un iegrūda viņam ar dūri pakrūtē. Un tad sākās …

97

Kamēr skatītāji atģidās un metās cīnītājus šķirt, tikmēr mūsu «Raķete» jau bija paguvusi tā salikt Didivšči-

7 — 319

nas «Kosmosam», ka no tā, kā mēdz teikt, slapjums vien pāri palika. Viens pats mūsu Bardadims spēja kā pa jokam saliekt ragā piecus viņu uzbrucējus. Bet divdesmit trīs vārtos ielaistās bumbas Bardadima spēkus bija desmitkārtīgi pavairojušas.

Cīnītājus ar mokām vien izšķīra.

—   Tā tik bija draudzīga sastapšanās, — vectēvs Salimons sacīja. — Otru tādu draudzīgu sastapšanos laikam vajadzēs rīkot tieši kapsētā.

—   Tas vēl, saprot, nav nekas, — Pavlušas tētis iebilda. — Tie vēl, saprot, ir tīrie nieki. Bet starp Salvadoru un Hondurasu futbola mača dēļ gandrīz vai izcēlās īsts karš. Kāvās, saprot, simtiem tūkstošu lielas armijas. Artilērija, lidmašīnas, tanki … Tie tik, saprot, ir līdzjutēji …

Personiski es jutos apmierināts, ka Bardadims pie reizes bija paguvis sadot arī tiesnesim. Lai zina, ķēmarausis tāds, kā turēties savējo pusē.

Redzat, tāda spēle notika trīsdesmitajā jūnijā.

Godīgi runājot, ko izmeklēt tur bija gan.

Iebraucu Didivščinā un pagriezos taisni uz veikalu. Veikalā nopirku cukurgailīšus, brītiņu tāpat pagrozījos un devos atpakaļ. Garastāvoklis bija lielisks. Pat par spīti tam, ka laiks bija nejauks un vilkās uz lietu.

Torņa galā pār mežiem plīvoja sarkans karogs. Tātad joprojām vēl notiek mācības.

Sasniedzis ciemu, tāpat kā vakar nogriezos pa taciņu, kas gar sakņu dārziem aizlocījās garām Galinas Sidorivnas dārzam. Man iegribējās palūkoties, kā tur izskatās, — vai vakarējais cilvēks nav atstājis kādas pēdas. Vai viņš nav naktī atnācis otrreiz?

Pie skolotājas dārziņa nokāpu no velosipēda, noguldīju to zemē un, slapstīdamies kā īsts detektīvs, devos uz priekšu, lūkodamies uz visām pusēm. Divās vietās taciņu šķērsoja milzīgu — vismaz četrdesmit piektā numura zābaku pēdas. Valgajā zemē tās bija nospiedušās jo skaidri. Vienām pēdām purngali rādīja uz dārza pusi, otras gāja

pretējā virzienā — projām laukos. Te viņš ir atnācis un atkal aizgājis atpakaļ.

Pie aveņu ceriem, kur viņš bija slēpies, zāle bija nomīdīta un zemē vāļājās samircis cigaretes gals ar filtru. Pacēlu to. Cigarete bija tikai mazdrusciņ pasmēķēta un tad nodzēsta pret zemi. «Stoļičnije» markas cigarete.

Serlokam Holmsam vai majoram Proņinam pietiktu ar šo cigaretes galu un ar pēdām, lai viss kļūtu skaidrs. Taču es nebiju ne Serloks Holmss, ne majors Proņins. Varēju sacīt vienīgi to, ka šis cilvēks ir smēķētājs (reiz jau cigaretes gals!) un ka viņam ir liela kāja (jo par to liecināja pēdas). Vairāk nekā pasacīt nevarēju. Varbūt tikai to vēl, ka cigaretes viņš nepērk mūsu veikalā, jo «Stoļičnije» nav mūsējā dabūjamas. Varbūt viņš pērk Didivščinā, tur šīs cigaretes ir, nupat biju pats redzējis.

Ar šiem faktiem tomēr nepietika, lai noskaidrotu svešinieka personību.

Un ko viņš te īsti darīja? Kāpēc slēpās? Vai tiešām gribēja aplaupīt skolotāju, tikai es iztraucēju? Viņš nelīdzinājās nevienam no mūsu ļaudīm, bija gluži nepazīstams . ..

—   Bet pieraugi, Ganna, rīkojies piesardzīgi, — sadzirdēju pie mājas runājam Galinu Sidorivnu.

—   Nebēdājiet, Galina Sidorivna, nebēdājiet! … — par atbildi kāds nokladzināja pīkstošā balsī. Tā bija Grebenes balss.

Ak, ka tu pārsprāgtu! Tā tik vēl trūka, lai tu mani te ieraudzītu.

Uzkucis izlēcu uz taciņas pie sava velosipēda. Uzmetos Melnim mugurā — un aiziet aulekšiem!

Ir gan cilvēks — tā Grebene! Neciešu tādus, kas pielabinās skolotājiem, bāžas tiem virsū ar savu mīlestību! «Galina Sidorivna, vai tā būs labi? Galina Sidorivna, vai šitā būs labi? Dārgā Galina Sidorivna! Jaukā Galina Sidorivna! Mīļā Galina Sidorivna! Ah! Oh! Ah!» Riebjas!

7*

99

Labāk tad pelnīt divniekus nekā pielīst skolotājam.

Izbraucu uz ciemceļa un priekšā ieraudzīju pa Galinas Sidorivnas vārtiņiem iznākušo Grebeni, ģērbušos košā, baltā, zili punktotā kleitiņā. Viņa nevis gāja, bet gan cēli soļoja uz pirkstgaliem, tipinādama kā dresēts cirka sunītis. Laikam jau domājās esam varen daiļa un smalka.

Pēkšņi man ienāca prātā, kā Pavluša šodien sēdēja zemē blakus savam velosipēdam drūms un satumsis kā rudens nakts. Un mani sagrāba trakas dusmas uz Grebeni. Viņa ir visā vainīga, viņa — strupdegunainā ragana! Viņa un tikai viņa! Viņas dēļ mēs esam sagājuši naidā!

Ceļa vidū bija iepletusies milzīga dubļu lāma. Grebene pašlaik gāja tai garām, uzmanīgi laipodama gar pašu sētmali, lai nenotraipītu kleitu.

Viņa neskatījās atpakaļ un mani neredzēja.

Krietni saminu pedāļus un — uh! — triecos taisni pāri dubļu lāmai — šļur-r-rks! Pļir-r-kš! Veseli dubļu un netīra ūdens greizeri šļācās pār Grebeni, un vienā mirklī baltā, greznā kleitiņa pārvērtās par netīru lupatu, bet viņa pati kļuva līdzīga putnu biedēklim.

— Oi! — atpakaļ paraudamās, viņa paguva tikai iebrēkties.

Bet es piecirtu piešus savam Melnim un neatskatīdamies auļoju tālāk. Sirdī kūsāja un mutuļoja atriebīgs prieks.

Lai nu tagad zina, kā izšķirt draugus, kā viņus sanaidot, čūska tāda!

Strauji nogriezos pa labi mūsu ielā. Jau iztālēm ieraudzīju, ka Pavluša joprojām sēž zemē pie sava velosipēda un skrūvē kaut kādus uzgriežņus.

Un tad uzreiz iedomāju, ka Grebene taču tūliņ nāks garām pa mūsu ielu. Lai nokļūtu mājās (bet kur gan citur viņa tādā izskatā var doties), viņai katrā ziņā jāiet pa mūsu ielu garām manai un Pavlušas mājai. Pavluša viņu tūdaļ ieraudzīs un .. .

Saminu pedāļus un iešāvos savā sētā. Pavluša ne galvu nepacēla.

Pieslēju Melni pie vārtiem un pats nolielu pie žoga. Paskatīsimies! Tūliņ Pavluša ieraudzīs savu daiļavu. Hi-hi! Labi vien ir. Varbūt viņš kaut tagad atģidīs, kas šī par nejauceni.

Gaidot mirkļi ritēja tik gausi, ka es jau sāku gudrot, vai tikai šī nav atgriezusies pie Galinas Sidorivnas nosūdzēt mani un pieprasīt man sodu. Nekā nebija! Ej pierādi! Kas ir redzējis? Zināt nekā nezinu. Pati notašķījusies kā sivēns un tagad liek vainu uz otru.

Pa zedeņu spraugām lūkojos uz Pavlušu. Ielu nevarēju redzēt, tāpēc nemanīju Grebeni pienākam. Te uzreiz Pavluša pielēca kājās tik aši, ka velosipēds nogāzās zemē.

—   Vai, Ganna, kā tad tā? Kur tev tā gadījās? Kas tev to izdarīja? — viņš izbrīnījies iesaucās.

Mana sirds iepukstējās straujāk.

Nu, tagad tik sāksies! Tagad viņa mani gānīs, cik ādā lien! Tā, ka tik turies! Nu, un lai! Lai pierāda! Kas ir redzējis? Zināt nekā nezinu. Pati notašķījusies kā sivēns un tagad . ..

—    Pati vien esmu vainīga, — Grebene priecīgi sāka tarkšķēt. — Brauca smagā mašīna, un es paskrēju gandrīz vai zem riteņiem, kā tāda žāva. Pamatīgi mani izkrāsoja, vai ne? Hi-hi-hi!

—   Tad skrien tak drīzāk uz māju! Esi gan tu! — Pavluša mudināja sirsnīgā līdzjūtībā un nožēlā.

Bet es muti vien iepletu …

Še tev! Ko tad nu šī? … Vai redzējies, cik cēlsirdīga . . . Un man ap sirdi sametās tik nelādzīgi, it kā ne viņa, bet gan es būtu vienos dubļos no galvas līdz kājām.

Grebene jau sen bija aizskrējusi mājās un Pavluša atgriezies pie sava velosipēda, bet es joprojām uzkucis stāvēju pie žoga, nespēdams izkustēt no vietas.

Sāka līņāt.

Pavluša iestiepa velosipēdu istabā.

Arī es iegāju iekšā . .. Garastāvoklis bija pagalam samaitāts.

… Lietus gāza cauru dienu. Bet vakarā sacēlās vējš. Kā no spaiņa liedams, tas trieca logā riekšavām vien smagas lietus šaltis tā, ka rūtis šķindēja. Un kā neprātīgs kauca skurstenī. Tādā laikā ir jauki gulēt kādā omulīgā kaktiņā un lasīt interesantu piedzīvojumu stāstu. Nočiepu tēvam Zorža Simenona grāmatu «Atentāts pret klaidoni» (tēvs man to nedeva, uzskatīdams, ka tā nav domāta bērniem) un, pārvilcis segu pār galvu tā, lai paliktu tikai šaura spraudziņa, pa kuru iespīdēt gaismai, iegrimu aizraujošajā komisāra Megrē pasaulē, mīklainu slepkavību, baismīgu noziegumu un noslēpumu pasaulē.

XVIII NODAĻA DABAS KATASTROFA. MANS LĒMUMS

Naktī es piepeši uztrūkos, kaut arī neviens mani nemodināja, un tūda] nojautu, ka labi nav. Istabā dega uguns un skanēja apslāpētas, satrauktas balsis. Redzēt gan nekas nebija redzams, tomēr varēja nomanīt tādu kā rosīšanos, kā nervozu skraidīšanu. Tāpat bija toreiz, kad tēvam nakts vidū pēkšņi sākās apendicīta lēkme un viņu aizveda uz slimnīcu operēt. Arī toreiz neviens mani nemodināja, es pietrūkos pats. Tagad arī. Vienā rāvienā biju sēdus un uzbudināts jautāju:

—    Kas ir? Kas noticis?

Istabas vidū, lietus mēteļos saģērbušies, stāvēja tēvs, māte un vectēvs. Vectēvs turēja rokā airi.

Māte pagriezās uz manu pusi.

—    Guli, dēliņ, guli!

—    Kas atgadījies? — es atkal jautāju.

—   No lietavām upē sacēlies ūdens un upe izkāpusi no krastiem. Dambis pie dzirnavām pārrauts. Ciema lejasgals pārplūdis, — vectēvs pastāstīja.

—  Bet tu, dēliņ, guli vien, guli, — māte atkārtoja.

Izlēcu no gultas. Kā tad — guli! Tur cilvēkiem ūdens

gāžas virsū, bet es lai guļot!

—    Es arī! Es iešu līdzi!

—   Vai tev prāts?! Kazi, Jariška pamodīsies un nobīsies, ja neviena nebūs. Liecies un guli nost tūliņ pat! Tā vis nav nekāda rotaļa! — māte pacēla balsi.

Bet es jau ģērbos. Mani kratīja nervozs drudzis, ilgi nevarēju ietrāpīt kāju bikšu starā. Zobi klabēja trakā rokenrola ritmā. Guli! Es varbūt visu mūžu esmu gaidījis šo brīdi, lai veiktu varoņdarbu! Un nu lai es guļot! Nekā! Iešu!

—      Lai nāk. Varēs kaut kur palīdzēt. Ir tak liels puika jau, — vectēvs sacīja.

—    Patiešām, lai nāk! — arī tēvs piebalsoja.

Te uzreiz gaisma uzzibsnīja un nodzisa.

—     Vadi pušu! Bet varbūt arī stabs izgāzts, — tēvs tumsā sacīja.

A^ectēvs uzrāva sērkociņu un aizdedzināja petrolejas lampu, kas stāvēja uz krāsns malas.

—      Še, velc mugurā tēva vateni un zābakus uzrauj, — māte man pieteica.

—   Un savu lukturīti ņem līdzi, — tēvs piemetināja.

—      Lampu nost nedzēsīsim. Lai deg! Citādi Jariška, ja pamodīsies .. . Labāk gan nebūtu nācis. Man sirds būtu mierīgāka, — māte nopūtās.

—      Nu, ko jūs, mamm, ar to Jarišku, jānudien! Tāds liels skuķis, jau skolā iet, bet jūs .. .

—Ejam nu, ejam, gana runāts, — vectēvs iejaucās vidū.

No istabas izgājuši, iekļuvām slapjā, nejaukā, vējainā tumsā. Vēja triektais lietus cirtās taisni sejā.

—      Laivas droši vien ir aiznestas un noslīcinātas — tas ir pats trakākais, — tik tikko sadzirdēju runājam vectēvu, kas gāja blakus. Gribēju sacīt, ka mūsu platdibene varbūt nebūs aiznesta, jo tā guļ pakalnītē, uz mutes apgāzta, bet vējš aizbāza man muti, un es tikai noelsos.

Te šur, te tur kā jāņtārpiņi mirgoja uguntiņas, no visām pusēm ar laternām steidzās šurp cilvēki.

Caur ūdens šalkoņu jau iztālēm bija sadzirdamas satrauktas balsis, vaimanas un kliedzieni. Jo tuvāk nācām Gagarina ielai, kas veda uz krastmalu, jo skaidrāks un skaļāks tapa šis troksnis. Jau varēja saklausīt motora rēkoņu, cirvju klaudzienus un žēlabainas, izmisīgas sieviešu klaigas: «Vai manu, vai! Palīgā! Glābiet!» Gaudīgi māva govis, kvieca cūkas, kauca suņi.

Visas šīs skaņas bija dzirdamas jau gluži tuvu, tepat līdzās, bet, lai skatījos kā skatīdamies, lietū un tumsā saredzams nebija nekas.

Te uzreiz priekšā uzliesmoja divas spožas acis — starmeši.

Pirmais, ko starmešu gaismā ieraudzīju, bija žogs un ūdens. Viļņi nāca cits aiz cita un sašķīda pret žogu, un žogs līgojās un liecās. Tad pie žoga, līdz viduklim pa ūdeni brizdams, parādījās kāds stāvs ar televizoru uz galvas. Lietū norasojušais ekrāns starmešu gaismā spīguļoja kā milzīgi liela, baisma, balti izbolīta acs.

Starmešus spīdināja traktors — šķērsieliņā aizraudamies rēca riteņnieks «Belarus». Pakaļējie riteņi, kas bija varen lieli, griezdamies buksēja, šķiezdami dubļus uz visām pusēm.

—   Nu, piespied, piespied! — aiz traktora kāds kliedza: tur vēl mirdzinājās automašīnu starmeši.

Ielas vidū vairāki vīri klaudzināja ar cirvjiem, uz ātru roku no baļķiem naglodami kopā plostus.

Vectēvs, tēvs un māte tūdaļ steidzās pie darba: vectēvs palīdzēja taisīt plostu, tēvs aizskrēja pie traktora, bet māte metās taisni pāri ūdenim uz tuvāko māju — nest ārā iedzīvi.

—   Pagaidām pastāvi tepat! — māte jau skriedama nosauca. Nepaspēju ne atjēgties, kad biju palicis viens.

No tumsā tītajiem ūdeņiem ik brīdi kā ūdensvīri izbrida ļaudis, uz muguras stiepdami visādus iedzīves piederumus. Re, nupat izveda govi, kas vairs pat nemāva, tikai stenēja. Re, kur večiņa klupdama krizdama kā laivu velk pa ūdeni līdzi ar saiņiem un spilveniem piekrautu cinkotu vanniņu. Raudādama viņa skaita vienā gabalā:

—   Vai dieniņ, kas nu notiek! Debesu tētīt! Par ko tāds dieva sods? Vai manu, pagalam, viss pagalam! Vai dieviņ, vai dieviņ!

—   Vissliktāk klājas lejā — krastmalā, — tumsā kāds stāstīja. — Grebeņuki, Mazničenko, Paško pavisam applūdināti. Bet vecajai Derkačienei ūdens jau līdz mājas šķorei. Un nekādi nevar tikt klāt. Laivas nogremdētas. Un traktors, paskat, arī iestidzis — nevar ne baļķus atvest, ko plostus uztaisīt…

—   Jānudien, dabā tagad notiek kaut kas traks. Visā pasaulē par dabas katastrofām vien dzird: viesuļvētras, zemestrīces, plūdi, virpuļvētras. Te Amerikā, te Japānā, te Holandē … Un mūsu zemē arī… Te Aizkarpatos, te Kubaņā . .. Tagad nu mūspusē . . .

Čīkstēja riteņi, nokrācās zirgi — ļaudis brauca šurp ar ratiem.

—   Kraujiet iekšā! Mudīgi! Televizoru lieciet šite — uz siena!

Steidzos palīgā kraut ratos plūdu piemeklēto cilvēku mantas.

Tumsā atskanēja Ivana Ivanoviča Sapkas — kolhoza priekšsēdētāja balss:

—  Vediet uz skolu! Iekārtojieties skolā, klubā un valdē! Visas durvis tur ir vaļā!

Bet traktors rēca un rēca vai gaudodams, tomēr netika ne no vietas.

Tur komandēja mans tēvs, uzsaukdams:

—   Pārslēdz uz pirmo! Pa kreisi griez, pa kreisi! Padod atpakaļ! Tagad uz priekšu!

Tā bija īsta nelaimes vieta. Tur vienmēr pletās liela peļķe un dubļi turējās vissausākajā laikā. Un mašīnas tur iestiga vienmēr. Bet tagad no lietus zeme bija kā uzrūgusi un vilktin vilka traktoru iekšā kā slīkšņa.

Piepeši tālumā no krastmalas puses visi padzirdēja izmisīgu, spalgu sievietes kliedzienu:

—  Glābiet! Glābiet! Vai!

Cilvēki sāka skraidelēt ka neziņa. Kads no vīriešiem metās tieši ūdenī. Viņam nosauca pakaļ:

—   Kur skriesi? Ko tu tur palīdzēsi? Tūliņ pabeigsim plostu.

Bet vīrs jau izgaisa tumsā.

Tad citi sāka nikni klaigāt uz traktoristu:

—          Ko tu, saproties, tur tupi! Cilvēki iet bojā, bet tu! .. . Ar traktoru nevari pāri tikt — varonis!

Viņi klaigāja, lai aizgaiņātu savas nevarības apziņu.

Traktorists aizsmacis kliedza pretim:

—         Kas no tā traktora! Kas no tā traktora! Te ar tanku netiks pāri, kur tad ar traktoru! Gudrinieki!

«Ar tanku . ..» Pēkšņi man acu priekšā iznira karaspēka nometne, artilērijas parks, ērmīgas, neveiklas mašīnas ar nošļauptiem priekšgaliem kā laivām .. . «Amfībijas, jā . . . Ar tām šķērso ūdens robežas . .. izceļ desantu, jā …»

Tai pašā mirklī atcerējos kaut kur lasījis, kā karavīri palīdz cilvēkiem dabas katastrofu laikā . ..

Pēkšņa doma kā zibens iešāvās prātā.

—         Ivan Ivanovič! Ivan Ivanovič! — es saucu tumsā. Taču priekšsēdētājs neatsaucās. Tad skrēju pie tēva.

—    Tēt! Tēt!

No galvas līdz kajam dubļiem nošķiedies, tevs stūma traktoru. No buksējošo riteņu apakšas viņam taisni virsū šļācās dubļi.

—         Ej nost! Saku tev, ej nost! — aiz piepūles stenēdams, tēvs nikni nogārdza.

Ek! Bet ko tur prasīties, ko stāstīt! Nedrīkst kavēt ne mirkli. Jādrāž pašam turpu.

Vairāk neprātodams, skrēju uz māju. Aizelsies iemetos priekšnamā, paķēru velosipēdu, piespiedu dinamo pie riepas, lai lukturis spīdētu, un ielēcu seglos.

Vai dieniņ, cik tā bija grūta braukšana! Riteņi stiga dubļos un buksēja mālā. Ik brīdi vajadzēja kāpt nost un stumt velosipēdu pie rokas. Labi, ka tas nebija traktors. Kad tiku no ciema laukā uz cieti nobrauktā lauku ceļa, riteņiem kļuva drusciņ vieglāk. Riteņiem, nevis man. Jo te ārdījās stiprs vējš, kas gāza no kājām, spiestin spieda cilvēku pie zemes. Divas reizes, nejaudādams noturēties, nošļūcu sāniski uz vienas kājas un laiciņu lēkāju, nespēdams atgūt līdzsvaru. Bet vienreiz ievēlos tieši dubļos. Un tomēr ar pēdējiem spēkiem steidzos tālāk. Nemiera mocīts,

lūkojos uz priekšu — uz melno, milzīgo mežu, kas nāca arvien tuvāk. Ar skatienu meklēju torni, kurā plīvoja karogs, un nevarēju atrast. Baiļodamies domāju: «Ko tad, ja mācības vēl nav beigušās un nometnē cilvēku nav? Ko tad lai iesāku? Un, ja viņi tomēr būs nometnē, vai paklausīs man — puišelim, vai ticēs?»

Laikam tomēr vajadzēja sameklēt priekšsēdētāju vai vismaz pierunāt līdzi kādu no lielajiem cilvēkiem. Bet nē! Kā lode šāvos tik uz priekšu. Pat lāgā neapdomājies. Kā negudrs!

Un es jau nožēloju izdarīto, jau lādēju pats sevi. Taču griezties atpakaļ būtu neprāts. Cilvēki iet bojā. Katrs mirklis ir dārgs.

Klāt jau priežu jaunaudze. Izbraucu uz «driceles». Vējš tūdaļ no manis atstājās. Tas aizskrēja pa augšu, svilpodams kā negudrs un sukādams slaiko priedīšu gaisā saslējušos cekulus. Bet man nemitīgi vajadzēja uzmanīties, lai neuzskrietu virsū celmiem. Ja uzskriešu tiem un sagriezīšu riteni «astotniekā», tad visam beigas. Acis no «driceles» nenovērsdams, tā arī neieskatījos, vai tornī ir karogs vai nav.

Tepat kaut kur jau bija arī dots kalngalā aiz ozoliem, tumsā nesaredzams: biju jau izbraucis uz «ģenerāļu ceļa». Kā sens un dīvains sapnis prātā ienāca instrukcija, kas glabājas tur spraugā virs ambrazūras. Šo domu tūdaļ pat aizgainīja atmiņa par izmisīgo, spalgo kliedzienu «Glābiet!», kas joprojām skanēja ausīs. Un es vēl dūšīgāk minu pedāļus.

Kas vētrainā un lietainā naktī ir bijis mežā, kad vējš kā traks vilks gaudo koku galotnēs, kad koki vaid cilvēka balsī, kad visapkārt kaut kas auro, svilpj, brakšķ, lūst, krīt, gāžas, kauc, ārdās un trako, tas zinās, kā tādā reizē ir. Baismīgi ir.

Bet es jums zvēru, ka nejutu baiļu. No kaut kādām apziņas dzīlēm pat iznira doma: «Kāpēc man nav bail?» Taču turpat arī aizmirsu par to gudrot. Ar sirdi un dvēseli traucos tikai uz priekšu. Domāju vienīgi par to, ka man jābrauc ātrāk, ātrāk, ātrāk … Domāju vienīgi par savām kājām, kas mina pedāļus un aiz sasprindzinājuma jau neganti sāpēja, un par ceļu, par neskaitāmajām siekstām, bedrēm, grumbuļiem — lai tiem neuzskrietu virsū, neatdurtos, pabrauktu garām . ..

XIX NODAĻA PULKVEDIS SOBOLIS. ATKAL VECĀKAIS LEITNANTS PAIČADZE

Kad es pēkšņi izjoņoju norā pie tās pašas arkas un barjeras, ko apgaismoja laterna, tad uzreiz pat neapjēdzu, ka esmu atbraucis.

Mani pamanījis, sargkareivis uzsauca:

—    Stāt! Kas tu tāds esi?

Piebraucu pie pašas barjeras.

—   Man vajag priekšnieku . .. Pašu galveno … Lūdzu, lūdzu. .. Ļoti vajag. Nekavējoties … — Nevarēju izšķirties, vai stāstīt sargkareivim vai nestāstīt: viņš jau gan nav nekāds izlēmējs, bet ja nu nav ar mieru izsaukt virsnieku?

—   Kas noticis? Viņi tikko atgriezās no mācībām. Trīs diennaktis … Varbūt atbrauc no rīta?

—   Mūsu ciems applūst, ■— es izdvesu.

—   Pagaidi. Es tūliņ. — Sargkareivis ieskrēja būdā un paķēra telefona klausuli. — Biedri kapteini! Ziņo caurlaides vārtu sargkareivis jefreitors Jefimovs. Te kāds puišelis atbraucis. Stāsta, ka viņu ciems applūstot. .. Tieši tā! — Sargkareivis pagriezās pret mani. — Brauc tur uz to telti!

Izlīdu barjerai pa apakšu un braucu uz telti. No tās man pretim jau iznāca gara auguma virsnieks ar sarkanu apsēju ap piedurkni.

—    Kas noticis?

Elsdams un stostīdamies es stāstīju par mūsu nelaimi — gan par mājām, kas stāv ūdenī līdz pašam jumtam, gan par to, ka laivas aiznestas, elektrības vadi pārrauti un stabi izgāzti, gan par to, ka traktori buksē un nevar pievest baļķus plostu taisīšanai . ..

—    Skaidrs, — kapteinis sacīja. — Ejam. Vajadzēs modināt pulkvedi. Zēl gan ir — pirms stundas vien vēl apgūlās, nule kā atgriezās no pārgājiena. Bet neko nevar darīt — tas ir tāds gadījums, ka . . .

Pagājām garām vairākām teltīm un tad pie vienas apstājāmies. Kapteinis pieliekdamies nozuda tajā. Pēc mirkļa teltī atspīdēja dzeltena gaisma un uz brezenta sienas sāka šūpoties gara, spocīga ēna.

—    Biedri pulkvedi, — ieskanējās kapteiņa balss. — Piedodiet, ka traucēju, bet man svarīgs ziņojums. Kaimiņu ciemā plūdi. Mājas applūdušas, ir vajadzīga palīdzība.

Kāds (acīmredzot pulkvedis) nokremšļojās un sacīja dobjā, rāmā basā:

—    Tātad tā … Pamodiniet pagaidām virsniekus — štāba priekšnieku, artilērijas priekšnieku, transportniekus, motorizēto strēlnieku bataljonu komandierus … Citus nevajag. Lai atpūšas.

Man aizrāvās elpa. Izklausījās, it kā tā būtu tā pati balss, kas runāja ar mani pa telefonu.

—    Kas paziņoja par plūdiem?

—    Zēns, biedri pulkvedi. Ar velosipēdu atdrāzies .. .

—    Lai viņš ienāk.

No telts iznāca garais virsnieks.

—    Ieej, pulkvedis grib ar tevi parunāt.

Es iegāju teltī. Uz šauras dzelzs gultas, audams kājā zābakus, sēdēja drukns vīrs papliku pakausi. Kājās viņam jau bija galifē bikses, bet mugurā tikai sporta krekls. Man tūdaļ dūrās acīs tāda savāda nesaskaņa: pulkveža seja vairs nebija nekāda jaunā, visa dziļās grumbās, iedegusi gluži melna, deniņi sirmi, turpretim ķermenis baltiņ balts, svaigs un jauneklīgs, muskuļu kamoli apaļi un tvirti kā cīkstonim, arī kakls kā cīkstonim — resns un spēcīgs. Un tā vien šķita, it kā galva nebūtu šim ķermenim piederīga.

—    Sveiki, — es sacīju.

—   Vesels. Apsēdies. Stāsti, kas jums tur notiek.

Apsēdos pie galda uz sola un sāku stāstīt.

Kamēr es runāju, pulkvedis uzvilka svārkus, kas karājās uz krēsla blakus gultai, — svārkus ar pulkveža uzplečiem un vairākām ordeņu lentīšu rindām pie krūtīm.

Nebiju vēl stāstu beidzis, kad cits pēc cita nāca iekšā virsnieki. Viņi klusām sveicināja. Mani nepārtraukdams, pulkvedis klusēdams pamāja viņiem, norādīdams uz garajiem soliem pie galda. Virsnieki sasēdās.

Ienāca vecākais leitnants Paičadze. Pazinis mani, viņš izbrīnījies uzrāva uzacis. Vieglītēm pasmīnējis, viņš tūdaļ sadrūma, izdzirdējis, par ko es stāstu.

Beidzot apklusu.

Pulkvedis pacēla acis uz virsniekiem un pārlaida viņiem skatienu.

—   Vai visi ir?

—   Jā, biedri pulkvedi, — garais kapteinis atbildēja.

Pulkvedis piegāja pie galda un izklāja uz tā no planšetes izvilkto karti.

—         Biedri virsnieki! Kas vēl nav izpratis, tiem paskaidroju: kaimiņu ciemā ir plūdi, upe izgājusi no krastiem, dambis pārrauts, mājas applūdinātas, iet bojā lopi, mantas. Nepieciešams evakuēt iedzīvotājus, lopus un mantas. Lūk, šis ir domājamais darbības rajons … Kā redzams, tad applūdināta ir šī ciema daļa — ieleja pie upes … Šī iela, šīs mājas . .. Pieejas ir te, te un te . . .

Pulkvedis un virsnieki noliecās pār karti.

«Ko viņi tik ilgi kavējas?» es neapmierināts domāju. «Tagad vajag dot trauksmes signālu, mesties pie mašīnām un steigties uz ciemu, nevis rīkot apspriedi. .. Tur varbūt jau cilvēki iet bojā .. .»

Tikai vēlāk apjēdzu, ka apspriede ilga nedaudzas minūtes. Tas nebija nekas cits kā vien disciplinētība un organizētība, kas padara neiespējamu nekārtību un veltīgu skraidelēšanu. Sapratu, ka rīkoties aši nenozīmē strēbt

karstu putru. Bet to es sapratu tikai vēlāk, tobrīd dusmojos, ka viņi, pēc manām domām, rīkojas pārlieku gausi.

—   Tātad tā, — pulkvedis sacīja, — operācijā piedalīsies bruņu transportieri, divi motorizēto strēlnieku bataljoni — pirmais un trešais — un trīs mazie artilērijas vilcēji. Rīkosimies, kā apstākļi prasīs. Trauksmes signāls nometnē nav jādod. Cilvēki jāmodina klusi, bez lieka trokšņa. Citus nemodiniet. Būt gataviem … — Viņš palūkojās pulkstenī, un tobrīd uz galdiņa pie gultas iešķindējās telefons. Pulkvedis piegājis pacēla klausuli.

—    Pulkvedis Sobolis klausās … Jā … jā gan . .. sveicināti . . . sveicināti, biedri Sevčenko … Jā … Zinām jau . . . Pēc piecām minūtēm dodamies ceļā .. . Kā? Kā mēs zinām? … To mums paziņoja … — Viņš paskatījās uz mani, pasmaidīja, aizsedza klausuli ar roku un klusi vaicāja: — Kā tevi sauc? Zvana rajona komitejas sekretārs . ..

—   Java … — es samulsu un piemetināju: — Renis.

—    Kāds biedrs . . . Java Renis. Pazīstat? … Jā . .. jā … Labi, pasacīšu. Tātad pēc piecām minūtēm dodamies ceļā, biedri Sevčenko. Neuztraucieties, darīsim visu, kas mūsu spēkos. Uz redzēšanos. — Pulkvedis nolika klausuli un atkal paskatījās pulkstenī. — Būt gataviem . . . pēc. .. četrām minūtēm! Divos četrpadsmit minūtēs. Izpildiet!

Viens mirklis, un telts jau bija tukša.

—   Tev rajona komitejas sekretārs lūdza izteikt pateicību. Par iniciatīvu un operativitāti. Izrādās, ka viņš tevi pazīst.

Nosarcis es nolaidu acis.

—   Viņš pazīst manu māti, nevis mani. Mamma ir deputāte.

Pulkvedis uzvilka lietus mēteli ar kapuci, bet bez piedurknēm — lietus mētelis bija tik garš, ka sniedzās vai līdz papēžiem, — un mēs gājām ārā.

Pa ceļam vēl kārtodami blūzes, no teltīm steidzās ārā karavīri un skrēja uz artilērijas parku. Nebija dzirdami

ne kliedzieni, ne saucieni, viss notika klusi. Tikai zabaki dunēja un plakšķēja uz celiņa.

Parkā iedarbināja mašīnas. Kamēr mēs nonācām līdz turienei, mašīnas cita pēc citas jau izgriezās uz ceļa. Apdzīdams bruņutransportierus un vilcējus, priekšā izdrāzās ar brezentu apjumts gaziks — tāds pats, ar kādu braukāja mūsu kolhoza priekšsēdētājs un ko visi saukāja par «bobiku». Bet šis «bobiks» bija pavisam jauns, dubļos vēl nenošļakstījies, ar baltiem ripulīšiem uz riepām. «Bobiks» pieripoja mums klāt un strauji nobremzēja. Aizmugurē sēdēja trīs virsnieki. Brīva bija tikai vieta priekšā blakus šoferim.

Pulkvedis vienu mirkli kļuva domīgs.

—   Mjā, ar visu velosipēdu mēs šeit nesalīdīsim . . .

—    Biedri pulkvedi, es paņemšu viņu savā mašīnā, jā, mēs abi esam veci draugi, — aiz muguras noskanēja vecākā leitnanta Paičadzes balss.

—   Tad ir labi! Labi.

Nepaguvu ne atjēgties, kad Paičadze jau bija paķēris manu velosipēdu un skrēja uz priekšu, uzsaukdams:

—   Turies man līdzi.

Metos viņam pakaļ.

Paičadze pieskrēja pie amfībijas, pacēla velosipēdu gaisā, atdodams to kādam, un tūdaļ arī pats uzmetās augšā un nozuda aiz borta. Bet es pieskrējis neziņā šaudījos šurpu turpu, nesaprazdams, kā uzrāpties. Visur atdūros pret slapjām, glumām bruņām. Mani sagrāba izmisums: mašīna rūca un drebēja, teju pat sāks kustēties. Un es tikai rāpos un slīdēju kā krupis pa stikla burku. Izmisumā grasījos jau kliegt, kad uzreiz no augšas padzirdēju:

—    Dod roku, jā! — Tā bija vecākā leitnanta Paičadzes balss.

113

Kā spalviņu mani kāds spēks atrāva no zemes un ievilka mašīnā. Mašīna tūdaļ devās uz priekšu. Mans noskaņojums no izmisīgi bezcerīgā ar rāvienu pārvērtās par

8 — 319

līksmi satrauktu. Pirmo reizi mūžā es braucu tādā mašīnā! Armijas amfībijā, kas paredzēta desantu izcelšanai un ūdens robežu pārvarēšanai! Vai gan kāds puika vēl ir braucis šādā mašīnā? Nekad ar ne! Viņi pārplīsīs aiz skaudības, kad uzzinās! Tā tik ir mašīna! Ek, kas par mašīnu! Iespējams, ka tā ir pat slepena . . . Droši vien slepena! Nu kā tad! Vai tad tādas mašīnas kur citur pasaulē maz ir?

Aiz lepnuma piepūtos kā pāvs, sirds aiz prieka kutēja. Kaut nu mani ieraudzītu kāds no puikām! Kaut nu ieraudzītu! Citādi vēl neticēs . ..

Un te uzreiz atcerējos, kurp un kālab braucu . .. «Ak tu tāds!» es nicīgi uzsaucu pats sev. «Padomā, kas tur notiek! Tāda nelaime! Cilvēki slīkst; bet tu .. . «Kaut nu kāds ieraudzītu! . ..» Sivēns!»

Tomēr sirds kutēja joprojām. Stāvēju cieši blakus vadītājam, skatījos uz apgaismotajām ierīcēm viņa priekšā, uz visādām ciparnīcām un lēkājošām bultiņām, caur stiklu skatījos uz ceļu, ko apspīdēja spēcīgie prožektori, uz «bobiku», kas joņoja mums pa priekšu, bedrēs vingri palēkdamies, un man šķita, ka braucu sākt īstu kauju ar ienaidnieku, un sirds man pamira saldā tīksmē.

«Ak tu,» es atkal nicīgi sacīju pats sev. «Tur notiek tādas .. . tādas . . . bet tu . . . Sivēns tu esi! Sīkmanis! Draņķīgs egoists! . ..»

Bijām jau garām dotam un izbraucām uz «driceles». Mašīnas ripoja ātri, pilnā gaitā. Nepaguvu sevi pat kārtīgi izsunīt, jau «dricele» palika aiz muguras, jau braucām pa lauku ceļu, un tepat jau klāt bija arī ciems . . . Un atkal man šķita, ka es dodos īstā kaujā, ka ielaužos ienaidnieku sagrābtajā dzimtajā ciemā. Mani pārņēma tāds aizrautīgs cīņas gars, ka aiz nepacietības sāku lēkāt. Pilnā gaitā mašīnas iedrāzās ciemā un neapstādamās nogriezās taisni uz Gagarina ielu.

Prožektoru gaismā jau iztālēm ieraudzīju vīrus, kas rosījās ap plostu, traktorū, kas buksēja šķērsieliņā, un ratus, kuros applūdušo māju saimnieki krāva savas samir-

kusas mantas. Neviļus nobrīnījos — vai tiešam pagajis tik īss laiciņš? Man šķita, ka vesela mūžība.

Pulkveža «bobiks» piebrauca pie ļaudīm un apstājās. Turpat apstājāmies arī mēs.

Pulkvedis un virsnieki izkāpa no mašīnas. Mūsu vecākais leitnants Paičadze arī nolēca zemē un pieskrēja pie viņiem. Kā no zemes izlīdis, turpat uzradās ir priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs Sapka, ir ciema padomes sekretārs Halabuda, ir skolas direktors Mikola Pavlovičs, ir zootehniķis Ivans Sviridovičs — ar vārdu sakot, visa mūsu ciema priekšniecība. Apstājuši virsniekus, viņi visi reizē sāka uzbudināti runāt, plātīdamies rokām. Vārdus nevarēja sadzirdēt, jo rūca neizslēgtie mašīnu motori.

Bet es saspringu, sarāvos čokurā un nekustējos. Galvā bija viena vienīga doma: kaut tikai mani tūliņ neizsēdinātu no mašīnas, kaut tikai ļautu palikt. «Nu, esiet tik labi, nu, vai jums žēl, vai, nu, aizmirstiet mani, nu, lieciet mani mierā, nu, lūdzu, lūdzu …» — tā es klusībā skaitīju. Un baidījos celt acis uz augšu, lai nesastaptu vecākā leitnanta vai vadītāja, vai kareivju skatienus (pavisam mašīnā bija pieci kareivji). Cieši ieķēries slapjajā, saltajā rokturī, es sasprindzis vēros cilvēku ielenktajā pulkvedī. Un gaidīju, noprazdams, ka viņš būs galvenais noteicējs. Pulkvedis jau stingrā balsī kaut ko stāstīja virsniekiem, ar roku rādīdams gan uz vienu, gan otru pusi — acīmredzot izrīkoja, kas kuram darāms.

Tad cilvēki pašķīrās, un virsnieki steidzās pie mašīnām.

Paičadze ielēca amfībijā un pavēlēja vadītājam:

— Uz ielas galu, jā, uz pēdējo māju!

Pašāvu acis uz Paičadzi un sastingu, sastapdams viņa skatienu. Viņš lūkojās tieši uz mani. Nolaidu acis. Tūliņ viņš sacīs: «Kāp ārā!» — un visam būs gals. Lūgties, diedelēt, pierunāt tādā brīdī ir pavisam neiespējami. Nav īstā reize.

8*

115

Taču Paičadze sacīja nevis «Kāp ārā!», bet gan «Uz priekšu!» un sacīja to nevis man, bet vadītājam. Vadītājs

pagrieza stūri, un mašīna, apbraukusi «bobiku», devās taisni iekšā ūdenī.

— Tikai sēdi mierīgi, nedīdies! — izdzirdēju pār sevi noskanam Paičadzes balsi.

Atviegloti nopūzdamies, pateicīgi pacēlu acis uz vecāko leitnantu. Bet viņš uz mani vairs neskatījās. Viņš skatījās uz priekšu. Šoferis ieslēdza augšējo prožektoru, un gaismas stari iesniedzās tālu tumsā. Lai acis vērās uz kuru pusi vērdamās, visapkārt bija ūdens — viļņojošs, mutuļojošs, melns ūdens. Jau viļņi šļakstēdami triecās pret mašīnas sāniem. Tā grima aizvien dziļāk ūdenī.

Vadītājs pārbīdīja kādu sviru, aiz mašīnas sāka mutuļot un burzguļot ūdens, un es pēkšņi sajutu, ka mēs nevis braucam, bet peldam: mūs šūpoja un zvalstīja, pamata zem kājām vairs nebija.

Sētas un žogi gar abām ielas malām jau bija nozuduši ūdenī, un grūti bija noticēt, kā mēs peldam pa ielu.

XX N 0 D A Ļ A

VECĀKĀ LEITNANTA PAIČADZES VAROŅDARBS.

PAVLUŠAS NECERĒTĀ PARĀDĪŠANĀS

Bija savādi redzēt līdz logiem viļņos iegrimušas mājas — tās izskatījās pēc dīvainas baltu kuģu flotiles, kas peld nevis starp meldriem vai niedrēm, bet gan starp kādiem brīnumainiem krūmiem, kas sētin nosēti ar dzelteniem, baltiem un sarkaniem augļiem (tik neparasti izskatījās koku vainagi pa pusei pārplūdušajos dārzos). Šogad bija labi padevušies augļi, un dārzos tagad pludoja īsts kompots, ūdens smagi šļakstēja, kulstīdams notrauktos augļus.

Lai tā bija māja, šķūnītis, kūts vai rija — visur uz jumta sēdēja ļaužu pūlīši. Visi jumti bija krautin apkrauti dažādiem iedzīves piederumiem. Trakoti jocīgi uz jumta izskatījās šujmašīna, velosipēds vai spogulis. Bet ūdens nesa visādas atlūzas, salauztus dēļus, drazas — lupatas, grozus, spaiņus …

Mūs pamanījuši, cilvēki uz jumtiem sāka vicināt rokas, aicinādami mūs pie sevis.

Bet vecākais leitnants Paičadze uzsauca:

—   Neuztraucieties, tūliņ jūs nocels! Tūliņ jūs nocels, jā! Neuztraucieties!

Nu kā tad, ka šeit mēs nevarējām apstāties. Mēs devāmies uz pēdējo māju, kur ūdens bija visdziļākais, kur klājās visgrūtāk.

Te uzreiz, kad līdz pēdējai mājai vēl bija atlikušas divas sētas, mēs izdzirdējām izmisušu sievietes balsi:

—  Vai manu! Glābiet! Vai die, ātrāk! Bērns istabā uz krāsns. Vai die, noslīks! Glābiet!

Tā bija Paško ģimenes māja, tur dzīvoja tas pats degunā rūcējs — trešklasnieks Petja Paško, kas atvēra aizkaru «Revidenta» izrādē, kurā tik vareni izgāzos es — Bobčinskis un Pavluša — Dobčinskis.

Petjas Paško māte nebija nekāda parasta māte. Viņa bija māte varone. Viņa audzināja vienpadsmit bērnus. Četri jau bija lieli, pārējie — sīkatas. Un šie sīkatas pašlaik sēdēja uz jumta, satupuši ap māti kā putneļi ligzdā.

Vēlāk Paškoviene stāstīja, ka vīra un vecāko bērnu tonakt kā par spīti neesot bijis mājā — aizbraukuši uz Kijevu iekārtot vidējo dēlu tehnikumā. Un nabaga mātei vajadzējis vienai pašai glābt bērnus no plūdiem. Nojēgusies tā, ka nav paguvusi iznest pieci gadi veco Aļošku, kas pārbīlī nolīdis krāsnsaugšā. Un nu ūdens jau sakāpis līdz ar logiem.

—  Vai manu, glābiet! Vai die, bērns būs pagalam! Vai manu, labi ļaudis!

Vecākais leitnants Paičadze nevilcinājās ne mirkli.

—  Griez tačku pie tās mājas, jā! — viņš pavēlēja vadītājam. Un pēc mirkļa mēs jau bijām līdzās Paško mājai.

—   Vai manu, gāziet māju apkārt! Vai, vai, dariet, ko gribat, tikai glābiet dēlu! Vai die, labi ļaudis! — Paškoviene vaimanāja visā galvā.

Paičadze norāva zābakus un ar vienu lēcienu bija augšā uz mašīnas borta.

—   Prožektoru pret logu! — viņš komandēja, mezdamies ūdenī.

Tūliņ prožektora spilgtā gaisma apspīdēja mājas sienu, kur no ūdens rēgojās ārā tikai loga augšējā rūts. Pie rūts parādījās Paičadzes galva. Tā ienira ūdenī un tad parādījās atkal. Varēja redzēt, ka viņš ar kājām lauž logu. Un tad virs ūdens pazibēja kailās kājas — leitnants ienira atkal.

Ir tāds izteiciens: «Laiks apstājās.» Agrāk es šo izteicienu nesapratu. Tomēr tādi mirkļi patiešām ir, kad cilvēks pārstāj elpot un kad sirds vairs nepukst, kad viņš neatjēdz, cik ilgs laiks pagājis — sekunde vai stunda. Ir tā, it kā galvā būtu apstājies tikšķēt kāds pulkstenis.

Ir tik baigi. Tukšums. Un cilvēks vairs nejūt nekā, tikai gaida, izbaiļu mākts.

Te uzreiz — pulkstenis atkal tikšķ! .. . Pie loga no ūdens izšāvās divas galvas — Paičadzes galva un Aļošas galva — dzīva, sprauslojoša. Tas bija tāds prieks, ka es aizkliedzos. Aizkliedzās arī māte, aizkliedzās visi bērneļi un visi kareivji «tačkā». Un kareivju rokas nekavējoties izķēra Aļošu no ūdens un pasniedza mātei uz jumta. Saķēra arī Paičadzi un ievilka mašīnā. Tas viss norisinājās tik ātri un likās noticis tik vienkārši, ka tur nemaz nav ko stāstīt.

Apkampusi slapjo Aļošku, māte glauda viņu sev klāt un mutēja un nepaguva vecākajam leitnantam ne paldies pasacīt. Mēs jau peldējām tālāk. Paičadze tikai uzsauca:

—  Tūliņ jūs nocels!

Un patiesi — jau tuvojās cita mašīna.

Tajā brīdī es pēkšņi apjēdzu nepārkāpjamo armijas likumu: pavēle paliek pavēle. Vispirmais karavīra pienākums ir izpildīt pavēli. Rau, Paičadze nupat paveica varoņdarbu — izglāba bērnu, riskēdams ar savu dzīvību (paskat, viņam pat rokas un seja asinīs. Laikam ir sagraizījies ar loga stikliem), bet viņš par to nemaz nedomāja, viņš steidzās izpildīt pavēli, steidzās uz pēdējo māju. Un viņš pat izskatījās it kā vainīgs, ka apstākļi viņu piespieduši aizkavēties un paveikt varoņdarbu, un tagad centās atgūt zaudēto laiku.

Sajūsmināts es lūkojos uz Paičadzi, kas lēkāja uz vienas kājas kā puika, purinādams no auss laukā ūdeni, un tikai tagad apskatīju viņu pa īstam. Viņš bija pavisam jauns, kaut arī ar ūsiņām. Un ausis viņam bija atļukušas tāpat kā Pavlušam. Un vispār viņš, kā par brīnumu, likās līdzīgs Pavlušam. Te man ienāca prātā: «Nez kur pašlaik ir Pavluša? Ko viņš dara?» Tūliņ sarāvos, jo ieraudzīju Pavlušu. Zināt, tas bija gluži neticami! Tomēr jau sen esmu ievērojis: vajag tikai, piemēram, satikt uz ielas kādu cilvēku, kas līdzīgs manam draugam vai paziņam, un atcerēties šo draugu vai paziņu, lai drīz vien satiktu ari viņu pašu. Ar mani tā ir gadījies daudzreiz . .. Nezinu, kāpēc tā notiek, bet tas ir kā likums.

Tāpēc, ieraudzījis Pavlušu, es aiz pārsteiguma sarāvos, taču neko nebrīnījos. Jo sirds dziļumos biju jutis, ka viņu ieraudzīšu.

Pirmajā mirklī redzēju tikai laivu, kas no biezo piekrastes vītolu apakšas peldēja mums pretim uz mājas pusi. Tikai pēc tam īsti saskatīju cilvēku, kas, kājās stāvēdams, airēja. Un tūliņ pazinu Pavlušu. Pazinu pat tumsā, bez prožektora … Laivas dibenā gulēja man labi pazīstamā sarkanā piepūšamā gumijas laiviņa, ko Pavlušam pērn uzdāvināja viņa Kijevas tēvocis. Visi mūsu puikas apskauda Pavlušu par šo vieglo vienvietīgo laiviņu, kas negrima, lai to gāza apkārt kā gāzdami. Skaidrs — savā piepūšamajā laiviņā Pavluša ir aizīries līdz vītoliem, kur piesietas stāvēja visas ciema laivas, atradis tur laivu, kas par brīnumu nebija aizrauta un nogremdēta (droši vien ķēde ir bijusi gara un stipra), un tagad brauc glābt cilvēkus. Tas tik ir varens puika! Tavu varenu puiku! Dūša viņam ir gan! Lai nu viņš par mani domā ko domādams, lai runā ko runādams, lai izturas kā izturēdamies, es tomēr objektīvi … Es mīlu patiesību! Varens puika! Uz goda! Varonis kas varonis!

Bet es? . .. Ek! .. . Vizinos tādā lieliskā amfībijā, ko nenogremdēs pat atombumba. Ir nu gan liela varonība! …

Mēs jau piebraucām pie pēdējās mājas. Pareizāk sakot, pie divām pēdējām mājām, kas stāvēja blakus vienā pagalmā. Tā bija Mokrinas tantiņas sēta. Viena māja bija veca, sašķiebusies, ar salmiem jumta. Otra bija jauna, no ķieģeļiem celta un vēl nepabeigta, bez jumta, balti spīdēja kailas, nesen tēstas spāres.

Vecās mājas šķorē, ar rokām skursteni apķērusi, sēdēja Mokrinas tantiņa. Abas viņas varen dūšīgās, jau pavecās, bet vēl neprecētās meitas, kas dzīvoja kopā ar māti, stāvēja nepabeigtās ķieģeļu mājas bēniņos blakus sarkanraibai govij, pie spārēm turēdamās.

Pašķirdami Mokrinas tantiņas izdaudzināto ābeļu zarus (āboli — tik lieli kā arbūzi — dunēdami bira mašīnā uz grīdas), mēs iebraucām sētsvidū un apgriezāmies tā, ka amfībija ar priekšgalu atdūrās vecās mājas sienā, bet pakaļgals noenkurojās pie jaunceltās ķieģeļu mājas.

—    Gotiņu, gotiņu papriekš! Gotiņu, mīļie ļaudis! —

Mokrinas tantina iesaucās.

' «

Vadītājs pagrieza prožektorus pret jauno maju. Un mes visi pavirzījāmies uz to pusi — ir Paičadze, ir kareivji un es arī. No bēniņiem līdz mašīnai bija metra pusotra,ne vairāk, taču govs nav kaķis, govs lēkt neprot un aiz skausta arī nav paņemama un noceļama lejā.

—   Kā tad jūs viņu tur uzdabūjāt? — Paičadze apjautājās tantiņas meitām.

—   Nu, pa kāpeklēm tak, pa kāpeklēm, — noducināja viena.

—  Tās aiznesa ūdens, — noducināja otra.

Kāpekles — tie ir tādi dēļi, kam šķērsu pāri piesistas plankas, pa tām strādnieki kāpj augšā uz būvēm, kamēr trepju vēl nav.

—   Vajadzēs nolaist virvēs, biedri vecākais leitnant, —

ieteicās kāds kareivis, un tikai tagad es izbrīnījies ieskatījos, ka tas ir mans paziņa1 Mitja Ivanovs. Se tev! Saki nu viens! Tik ilgi braucām vienā mašīnā, un es nepamanīju, ka tas ir viņš. Tumšs bija, un kareivji visu ceļu cieta klusu, nebija jau īstā reize pļāpāšanai. Un paskat, kur arī viņa draugs — spēkavīrs Pidgaiko. Ko tu neteiksi! Tā tik ir sagadīšanās!

—  Jā, vajadzēs nolaist virvēs, jā, — Paičadze atzina. — Sākam!

Cits pēc cita kareivji rāpās augšā bēniņos. Es arī taisījos līdzi, bet Paičadze pēkšņi saķēra mani aiz rokas.

—  Sēdi vien, sēdi! Gan jau mēs paši, jā! Tu tikai maisīsies pa kājām . ..

Man asinis sakāpa sejā. Tātad mani uzskata par knēveli un sargā, lai, kazi, neatgadās kaut kas. Arī Pavluša laikam būs dzirdējis. Re, kur sienmalē melno viņa laiva,— atbraucis un skatās: nekad jau nav tik tuvu redzējis amfībiju, turklāt darbā.

Govs uzbudināta iemāvās — kareivji jau sēja tai apkārt virves.

—    Lēnītēm! Lēnītēm! — Mokrinas tantiņa no savas šķores iebrēcās.

—   Neklaigājiet, mamm! — viena meita apskaitusies uzsauca.

—  Iztiks bez jums! Tupiet vien klusi un mierīgi! — piemetināja otra. — No jums nemaz nav miera!

—  Vai redzat, labi ļaudis, kādi man bērni! — Mokrinas tantiņa gaudās. — Pašas savu māti niekā liek!

Un tad piepeši viņas balss kļuva metāliski skaņa un spēcīga:

—  Tas ir dieva sods, kas nācis pār zemi tāpēc, ka bērni pret mani slikti izturas! .. . Grēku plūdi! Grēku plūdi! Debess logi ir atvērušies. Grēku plūdi! Tā jums vajag, tā jums vajag!

«Nu gan tantiņa šauj pār strīpu,» es spriedu. «Ja dievs arī būtu pasaulē, tad vienas večiņas un viņas ģimenes attiecību dēļ tas gan netērētu tik daudz pulvera un enerģijas. Pārāk liela izšķērdība. Varētu rīkoties ekonomiskāk. Kāda tur jēga, ja vienas večiņas dēļ jācieš tik daudziem cilvēkiem!»

—  Kuš nu, mamm, kaut jūs izčibētu!

—   Jau tā sirds pa muti kāpj laukā, vēl jūs te zvankšķat! — meitas atkal iekliedzās.

Šņukstēdama un vaidēdama Mokrinas tantiņa apklusa.

Man sametās viņas žēl. Nejaukas ir gan viņai meitas. Tā runāt ar māti, lai nu viņa būtu kāda būdama! Kā nu tā var? Lai es savai mammai pasacītu tādus vārdus — labāk tad mēli nokost!

Varbūt Mokrinas tantiņa tālab vien tic dievam, ka viņai tādi bērni .. .

—  Neviena, kas pažēlotu, neviena, kas paglābtu … — Mokrinas tantiņa nogaudās un tad uzreiz iebrēcās: — Vai manu dieniņ! Vai, kā aizmirsu! Aizmirsu! Aiz svētbildes … Dievs tēvs!

Un viņa sāka klusītēm vaimanāt, šņaukādamās kā mazs bērns.

Neviens neklausījās viņas vaimanās.

Jaunceltnes bēniņos gāja vaļā jezga — tur stenēja, mīdījās, rosījās. Cits caur citu skanēja saucieni: «Šurpu!», «Nu, nu!», «Velc!», «Turi!», «Laid vaļā!». Virvēs iesieto govi nekādi nevarēja nostumt no bēniņiem .. .

— Pagalam! . . . Pagalam! … Ak kungs dievs! — Mokrinas tantiņa izmisusi skaitīja.

XXI NODAĻA IENIRSTU AR ŪDENI PIEPLŪDUŠĀ ISTABĀ. LAMATAS. ACI PRET ACI AR DIEVU. BEZIZEJAS STĀVOKLIS

Lēmums nobrieda uzreiz. Svārstījos tikai vienu mirkli. Tad aši nometu vateni un zābakus. Vienā rāvienā — tā kā vecākais leitnants Paičadze — uzlēkt uz mašīnas borta es nejaudāju: mala bija pārāk augsta. Palēcies pārkāros uz vēdera pār malu, tad pārsviedu pāri kāju, brītiņu paliku rokās karājamies jau viņā pusē un tad nedzirdami ieslīdēju ūdenī. Ar nedaudziem vēzieniem nokļuvu līdz logam. Svētbildei jābūt tepat kaktā pa labi no loga. Grābstos ap logu. Kaut tikai varētu izcelt rūti tā, lai pats nesagrieztos.

Māja stāvēja ūdenī vai līdz pašai pažobelei, loga es īstenībā nemaz neredzēju, virs ūdens rēgojās tikai kokā grieztā, rakstainā apmale. Piepeldējis pieķēros pie tās un taustīdamies iebāzu roku ūdenī. Roka brīvi izgāja logam cauri: rūtis jau bija izsistas. Viss ir kārtībā. Pagriezu galvu uz laivas pusi. Ek, žēl, ka Pavluša, šķiet, mani neredz. Nu, nekas, gan viņš ieraudzīs, kad es izniršu un atdošu Mokrinas tantiņai to mantu, pēc kuras viņa raud. Gan ieraudzīs!

Paslējos drusciņ uz augšu, ierāvu pilnas krūtis gaisa un ieniru.

Kad peldēju pa logu iekšā, kāja kaut kur aizķērās, un man jau likās, ka būšu iestrēdzis. Rāvu kāju no visa spēka un tiku vaļā. Paairējies ar rokām, izniru un atrados jau istabā. Atvēru acis un tūdaļ kaktā ieraudzīju svētbildi. Jā gan — ieraudzīju! Jo svētbildes priekšā clega lampiņa .. . Sākumā tas nemaz nelikās savādi. Ar diviem trim vēzieniem jau biju pie svētbildes. Aizbāzu aiz tās roku un sataustīju nelielu, iegarenu vīstokli. Izvilku to un laidos atpakaļ uz logu. Ieniru un — uzreiz ar galvu uztriecos kaut kur, rokas piegrūdās kādam šķērslim. Sāku steidzīgi grābstīties, meklēdams izeju. Logā bija kaut kas iestrēdzis. Pietrūka gaisa, un es uzniru. Tacl ieniru atkal un atkal netiku ārā. Uzniris raudzīju ar kāju sameklēt un atgrūst nost šķērsli, kas stāvēja ceļā. Spārdīju to ar kāju, cik jaudas, tomēr veltīgi. Logu bija aizsprostojis kaut kas liels un neganti smags. Vai nu es to biju izkustinājis ar kāju pirmīt, kad aizķēros, vai arī ūdens to atnesis — ej nu sazini. Pa atvērtajām priekšnama durvīm cirtos uz ārdurvīm -— tās bija aizslēgtas. Un ne tikai aizslēgtas— aptaustīdams nopratu, ka tās no iekšpuses vēl noslodzītas ar visādiem bluķēniem. Mokrinas tantiņa laikam cerējusi tādējādi paglābties no ūdens … Iepeldēju atpakaļ istabā. Otrs logs bija nosprostots ar skapi: vai nu to bija atvēlis šurp ūdens, vai atstūmusi Mokrinas tantiņa pati, kas viņu lai zina. Vairāk logu istabai nebija. Mokrinas tantiņas mājele ir veca, šaura un neērta, tikai ar diviem logiem. Tāpēc jau meitas arī cēla ķieģeļu māju — kur pašām dzīvot.

Slapjās drēbes mani vilka lejup, grūti bija turēties virs ūdens, kaulos bija sajūtams arī triecientempā nobrauktais ceļš līdz karaspēka nometnei. Pieķēros pie elektrības vada, kura galā pašā istabas vidū karājās spuldze. Sāka trūkt elpas.

Un tad es uzreiz apjēdzu, cik šausmīgs ir mans stāvoklis. Karājos pārplūdušā mājā gandrīz vai pie pašiem griestiem, turēdamies pie elektrības vada, bet ūdens kāpa arvien augstāk. Mirgojošās lampiņas gaismā redzēju, kā gar sienām šļakst ūdens, un šķita, ka ar katru mirkli tas ceļas augstāk. Rau, vilnīši jau aizķer un šūpo lampiņu. Un tikai tagad apjēdzu, cik neizprotami savāda izskatās

lampiņa, kas dega kaktā pie svētbildes. Kā gan šī sīkā gaismas lāsīte nav nodzisusi, kad visapkārt ārdās stihija? Tas bija tīrais brīnums! . .. Varbūt… Nu tikai ieskatījos svētbildē un ieraudzīju . .. dievu. Lielām, apaļām, melnām acīm tas vērās manī mierīgi un bargi. Rādījās, it kā dievs līdz krūtīm stāvētu ūdenī, it kā ūdens līgotos un šļakstētu viņam ap krūtīm tāpēc, ka viņš elpo.

Tas izskatījās tik baismīgi, ka sajutu matus saceļamies stāvus.

Prātā ienāca pops Goga un viņa noslēpumainie vārdi: «Grāmata aiz septiņiem zieģeļiem …» — kurus es nekādi nespēju izprast, kaut skaidri nojautu tajos nosodījumu un pārmetumu. Atcerējos arī Mokrinas tantiņas lāstus, ko viņa bija man veltījusi. Tad redz nu . . .

«Tad jau iznāk, ka dievs tomēr ir pasaulē un ka viņš tagad mani soda,» es šausmās domāju. «Un tūliņ man būs gals. Neviens jau nezina, ka esmu te ieniris. Viņi tur ņemas ar govi, un neviens mani neredzēja. Teju pat ūdens pacelsies līdz griestiem, piepildīs visu istabu, es aizrīšos, un cauri būs .. .»

Bet es negribu mirt! Negribu! Gribu dzīvot! Gribu braukāt ar velosipēdu, spēlēt futbolu, ēst saldējumu. Traucos pie loga un ieniru. Ka negudrs sāku cīnīties visiem spēkiem, pūlēdamies izlauzties ārā. Mujos tur zem ūdens tik ilgi, līdz sajutu, ka pēc mirkļa aizrīšos. Tad uzniru. Atvēris acis, paguvu vēl samanīt, kā pēdējo reizi nomirgoja un tad nodzisa lampiņas liesma. Nirdams biju sacēlis viļņus, un tie apgāza lampiņu. Mani apņēma melna, necaurredzama tumsa. Ķepurojos pa ūdeni kā akls kaķēns. Spēki zuda ik ar mirkli. Ūdens jau smēlās mutē, sāku aizrīties. Mani sagrāba neizsakāmas šausmas. Vai tiešām gals?! Negribu! Negribu! Negri. . .i .. .i! . .. Es iekliedzos. Pats dzirdēju, cik aizžņaugts un nespēcīgs bija šis kliedziens. Tā kliedz miegā, kad cilvēku moka murgi. Bet varbūt tas patiesi ir tikai murgs, varbūt to visu redzu sapnī? Un tūliņ pat pamodīšos, ieraudzīšu logā spīdam sauli, izdzirdēšu …

XXII NODAĻA «DOD ROKU!» ESMU ATKAL KOPĀ AR VIŅU. KAS ATRADĀS AIZ SVĒTBILDES

—  Java! Java! Java! Kur tu esi? Java!

Tā bija … Pavlušas balss.

Uzreiz nemaz neatjēdzu, ka tā ir īstenība. Sākumā domāju, ka man rādās. Te uzreiz pamanīju sīku gaismas svēdru. Tā bija šaura spraudzina starp ūdeni un griestiem pie priekšnama durvīm. Oi! Priekšnama griestos taču ir izeja uz bēniņiem! Kur mana galva bija agrāk! Ūdeni rīdams, ar pēdējiem spēkiem aizelsies traucos turpu.

Lukturīša gaisma apžilbināja acis, un es nekā vairs neredzēju. Dzirdēju tikai Pavlušas balsi:

—  Dod roku! Dod roku!

Ar pūlēm pacēlu virs ūdens roku un nomanīju, ka viņa plauksta stingri saķēra manējo. Tikai tagad atguvu elpu. Elsoju kā lokomotīve. Elpoju tā, kā elpo nule no ūdens izvilkts cilvēks. Riju gaisu veseliem kubikmetriem uzreiz, kāri un alkatīgi, riju, un man nebija un nebija gana.

Pavluša cieta klusu. Viņš tikai cieši spieda manu roku. Bet es spiedu viņa roku. Manā mūžā nav bijis ciešāka un dedzīgāka rokasspiediena.

Kad biju cik necik atelsies un acis pieradušas pie gaismas, tad palūkojos apkārt. Trepju pie bēniņu lūkas nebija — droši vien vai nu ūdens aiznesis, vai tantiņa pati kaut kur aizvilkusi. Tātad pats es nekādā ziņā nevarētu bēniņos uzrāpties. Pavluša pamazītēm sāka vilkt mani augšā. Bet es biju kļuvis tik nevarīgs, ka neparko nejaudāju uzsvempties un visu laiku slīdēju atpakaļ ūdenī.

—  Nekas, nekas, tūliņ .. . Būs labi! Vēl drusciņ! Tā, tā! O! O! Oh! — Pavluša mani mierināja, stenēdams aiz piepūles. Viņam tomēr vajadzēja krietni vien pastaipīties, līdz es beidzot izķepurojos gan no ūdens un kā maiss uzvēlos uz bēniņu grīdas.

Laiciņu mēs šņākuļodami gulējām viens otram blakus. Tad uzliku viņam roku uz pleca un, mēlei metoties, sacīju:

—   Paldies, v-vecais! … Man jau likās, ka gals ir … Iekūlos gan ķezā … .

—   Bet es skatos — tu ienirsti … Pēc tam skatos — nav tevis . .. Kas viss nevar gadīties — tā nospriežu … un — uz bēniņiem augšā … — Pavluša mirklīti apklusa. — Zini, kolīdz ieraudzīju, ka tu ienirsti, tā brīnījos lielo brīnīšanos. Tajā brīdī tieši par tevi padomāju — sak, kur tu esi .. . Bet tu, skat, tepat.. . Zini, es tevi meklēju .. . Domāju — mēs abi laivā … Bet tu, re, kur …

Es iesmējos. Viņš laikam pabrīnījās, ka es iesmējos. Nekā smieklīga jau viņš nebija pasacījis. Tomēr es iesmējos. Aiz prieka. Viņš ir mani meklējis! Viņš ir mani meklējis! Vai dzirdat? Ak tu, manu mīļo drauģel! Kā es varēju iedomāties, ka mēs esam sanīdušies uz visiem laikiem? Kā gan es varēju? Vai tad es varu ar viņu sanīsties uz visiem laikiem? Tas tak ir Pavluša! Pavluša!

Nē, viņš nebrīnījās, ka es iesmējos. Jo viņš pats arī uzreiz iesmējās. Viņš visu saprata.

Mēs gulējām un smējāmies.

Kaut arī slapjās bikses un krekls nejauki lipa pie miesas un briesmīgi saldēja, man tomēr bija tik silti un tik labi kā laikam nekad vēl.

Cik skaisti ir dzīvot pasaulē, kad cilvēku no nāves izglābj viņa vislabākais draugs!

Ek, Pavluša, Pavluša! To tu gan vareni izdarīji, ka mani izglābi! Piedodu tev visu: ir nodevību, ir gleznošanu, ir tavus vārdus, kas mani apvainoja, ir to, ka aizstāvēji Grebeni, kad es viņai ar kukurzni ielaidu pa brunčiem, ir to, ka tu neesi daltoniķis .. . Piedodu! Tā jau nav tava vaina. Visā ir vainīga šitā … Labi, labi, nerunāšu! Nerunāšu! Pat domās nekā neteikšu! Lai viņa sprāgst vai no ādas laukā, tā tava Grebene! Manis dēļ kaut bučojies ar viņu — neskatīšos ne uz to pusi. Pagriezīšu muguru. Man pats galvenais ir tas, ka tu esi puika uz goda! Un labāka drauga man visā pasaulē nav. Es tevi tagad pat nobučotu, tikai nemāku. Puikas cits ar citu nebučojas, tā nav pasākts. Bučojas tikai lielie cilvēki, ja satiekas draugi.

Vai tev ir skaidrs, par ko es pašlaik domāju? Laikam ir gan skaidrs? To es nomanu pēc taviem smiekliem, pat pēc tā, kā tu elpo. Es tak pazīstu tevi tā kā neviens visā pasaulē, kā tevi pat tava paša māte nepazīst.

Beidzot bijām izsmējušies, un Pavluša sacīja:

— Bet esi gan tu varonis. Nezinu, vai man pietiktu dūšas šitā ienirt pa logu … Deviņdesmit gadījumos no simta tā var dabūt galu. Un vai bija vērts? Ko tad viņa varēja glabāt aiz svētbildes? Nu, naudu .. . Vai trīsprocentīgās obligācijas . . . Lai tās izput, to dēļ nav vērts riskēt ar galvu. Vai nav tiesa? Vilks ar tām!

Saki nu viens! Biju pavisam aizmirsis to iegareno vīstokli. Mudīgi aptaustīju kabatu. Ir! Kad turējos pie spuldzes, tad vīstokli iebāzu bikšu pakaļējā kabatā, pat aizpogāju kabatu, lai vīstoklis neizslīd. Nevarēju taču to pamest, reiz jau tā dēļ biju līdis te iekšā. Bet, rokā turēts, tas traucēja mani.

Oi-oi-oi! Ja tur ir obligācijas vai nauda, tad no tās vairs

būs tikai putra pari palikusi. Kas ir, jāapskatas! Atpogājis un papletis kabatu platāku, es uzmanīgi izvilku vīstokli.

—  Vai tad tu tomēr dabūji rokā? — Pavluša izbrīnījies iesaucās. Tātad viņš ir bijis pārliecināts, ka neesmu nekā dabūjis, tāpēc mierināja mani — «Vilks ar tām! Lai tās izput!». Bet tās, redz, ir manā kabatā … Pavlušas izbrīns man vareni patika. Pat asinis sakāpa sejā. Tā dēļ vien jau bija vērts nirt un piedzīvot visas šīs briesmas. Nevarēja būt labākas uzslavas par Pavlušas izbrīnu.

Tomēr kautrība man neļāva parādīt, ka priecājos par to. Un es sacīju: «Ek nu!» — un atmetu ar roku, sak, kas tur nu liels.

—   Uzspīdini lukturīti, — es palūdzu un ņēmos uzmanīgi tīt vaļā avīzi, kurā bija kaut kas iesaiņots. Slapjā, vecā avīze nebija attinama, tā tikai atlupa mīkstām, vieglām plēksnēm. Beidzot avīze pa daļai attinās, pa daļai izjuka, un mēs ieraudzījām ritulī saritinātas, ar zīmuli aprakstītas lapas. Noliecos zemāk un locījuma vietā izlasīju:

«… atkal kaujā. Sargi mūsu meitiņas un pati sevi. Skūpstu. Mihailo . ..»

Pacēlu acis uz Pavlušu. Pavluša arī jau bija paguvis izlasīt un pašūpoja galvu.

Tās bija vēstules. Karavīra vēstules no frontes. Tās no frontes bija rakstījis Mokrinas tantiņas vīrs, kas, atbrīvodams Prāgu, bija kritis kara pēdējā dienā, Uzvaras dienā — četrdesmit piektā gada devītajā maijā. Tik ilgs laiks jau pagājis, tomēr cieminieki joprojām bieži pieminēja šo neparasto un — kā mans vectēvs sacīja — nelaimīgo Mihailo Derkača bojā eju. Stāstīja, ka viņš esot bijis aplam jautrs un asprātīgs, aplam labs cilvēks. Un dedzīgs dārzkopis. Viņš pirms kara iestādījis lielo dārzu pie mājas, bet pats tā ir nedabūjis nobaudīt dārza augļus. Un tagad jau daži koki ir nokaltuši . . .

129

Ka es teju pat vai noslīku, glābdams kara pēdējā dienā kritušā tēvoča Mihailo vēstules, un ka tepat pie šīs mājas

9 — 319

tieši karavīri glābj cilvēkus, lopus un iedzīvi — tas viss rnanās acīs ieguva tādu īpašu nozīmīgumu. Jutos tā, it kā arī pats piederētu pie armijas, it kā pats piedalītos īstā militārā operācijā un patlaban būtu izdarījis kaut ko tādu, ko varbūt darīja frontē, kaut ko karavīra cienīgu. Un sirds kutēja aiz priecīga lepnuma.

Nu es vairs nepavisam nenožēloju, ka biju niris pēc šīm vēstulēm. Tikai prātā ienāca doma: «Sargi mūsu meitiņas …» — bet meitiņas, re, kā: «Neklaigājiet, mamm.» Un man vēl vairāk sametās žēl vecās un nelaimīgās Mokrinas tantiņas, kas pašlaik sēdēja jumta šķorē un raudāja, domādama, ka vīra vēstules ir pagalam, varbūt pieminēdama viņu un pārmezdama pati sev, ka aizmirsusi vēstules .. .

Un vēl man sametās žēl, ka viņa tik naivi tic dievam, spriezdama, ka dievs ir labs un taisnīgs, bet viņš, āre nu, tieši Mokrinas tantiņu sodījis bargāk nekā visus citus, applūdinājis vairāk nekā citus — līdz pašai pažobelei, bet neticīgos ateistus, piemēram, vectēvu Salimonu, nav nemaz aizticis .. . Vai tad tas ir taisnīgi?

Un vēl man ienāca prātā, ka Pavluša, kā izrādījās, ir varenāks par dievu. Jo mani izglāba nevis dievs, bet gan Pavluša. Un allaž ir jāpaļaujas nevis uz dievu, bet gan uz draugu.

Labi, ka tēvocis Mihailo rakstījis vēstules ar zīmuli. Būtu ar tinti, tad viss būtu izplūdis, bet tagad izžūs un būs labi.

—   Iesim un tūliņ atdosim viņai, — es ieminējos.

Abi piecēlāmies.

—  Es ielīdu šite — pa bēniņu logu, — Pavluša stāstīja. — Bet pa slapjo jumtu augšā uzrāpties nevarēs.

Pavluša paspīdināja lukturīti uz visām pusēm, apgaismodams ar visādām grabažām piebāztos un zirnekļu aizaustos bēniņu kaktus. O! Aiz skursteņa pieslietas stāvēja redeles (tad redz, kur tās ir!), bet jumta šķorē spīdēja sprauga, pa kuru droši vien izlīdusi arī Mokrinas tantiņa.

—  Kāp tu, es parādīšu gaismu, — Pavluša sacīja.

—    Nē, kāpsim abi reizē, — es atteicu. Man negribējās no viņa šķirties ne mirklīti.

—    Nu labi, — Pavluša neiebilda. — Tikai kāp pirmais. Tu jau būsi atdevējs.

Un mēs kāpām augšā.

Es pirmais.

Viņš man pakaļ, lukturīti spīdinādams.

Es laikam tik zibenīgi izšāvos pa jumta caurumu un parādījos Mokrinas tantiņai, ka viņa izbīlī parāvās atpakaļ un sāka aši mest krustus citu pēc cita, saukdama: «Apžēliņ! Apžēliņ!» Viņai gan šķita, ka te parādījies kāds nešķīsts gars.

—   Tas esmu es, tantiņ, nebaidieties, — ierunājos, pasniegdams viņai vēstules. — Rau, ņemiet!

Viņa ātrumā nemaz neieskatījās, ko es sniedzu, un nemaz neņēma pretim. Tikai piedūrusi roku, viņa atjēdza, kas tas ir par vīstokli, un paķērusi pacēla tuvāk pie acīm.

—   Ak, dieviņ! Ak, dieviņ! — Mokrinas tantiņa izmisušā balsī ierunājās un atkal sāka raudāt. — Vai, dēliņ, kā tad tu dabūji? Ak, dieviņ! . ..

Sos vārdus viņa izrunāja tik žēlabaini, tik sērīgi, ka man arī iekņudējās rīklē. Tāpēc nespēju nekā atbildēt.

Un nevajadzēja jau arī. Jo tepat aiz manas muguras atskanēja balss:

—  Tūliņ, vecmāmuļ, tūliņ .. .

Pagriezos atpakaļ. Pa trepēm, kas bija uzslietas no mašīnas, kāpa augšā Mitja Ivanovs. Govs jau atradās mašīnā, tantiņas meitas arī.

Jau svīda gaisma. Lietus bija rimies. Pār applūdinātajām mājām un kokiem gūlās migla. Baltajā šķidrautā ievīstīta, pasaule izskatījās vēl dīvaināka.

Uzreiz sajutu, ka esmu nosalis, kājas slapjajās biksēs pavisam sastingušas, rokas stīvas kā koka gabali. Aiz aukstuma pat sāpe iedūra krūtīs. Nomanīju, ka slikti būs, ja tūdaļ pat nesasildīšos.

9*

131

Tur mašīnā taču palika mans vatenis. Jāvelk mugurā, labi ātri jāvelk mugurā! Bet… kā tad ar Pavlušu? Ja nu

iekāpšu mašīnā pēc vateņa un mašīna sāks braukt? … Viss jau, liekas, ir savākts, vēl tikai nocels Mokrinas tantiņu un brauks projām. Pavlušam taču ir laiva, viņš laivu nepametīs. Un mašīna pilna līdz malām. Skat, cik daudz visādu paunu, čemodānu, kastes arī, un kur tad vēl govs, sivēns un vistas . ..

Uzmanīgi atbalstīdams Mokrinas tantiņu, Mitja Ivanovs jau palīdzēja viņai kāpt pa trepēm lejā uz amfībiju.

—   Bet kur ir puišelis, ko? Kur puišelis? — lejā uzreiz atskanēja vecākā leitnanta Paičadzes raizīgā balss.

Vajadzēja vien atsaukties.

—   Tepat jau esmu! — zobus klabinādams, nokliedzu cik spēdams priecīgā balsī. — Brauciet vien, brauciet! Es braukšu laivā kopā ar Pavlušu.

Tikai pasacījis šos vārdus, aptvēru, ka ar to pašu esmu sev atgriezis ceļu pie vateņa, un sazini nu, kā sasildīšos. «Visā tai paunu lēvenī vatenis tagad nemaz nebūs atrodams,» mierināju pats sevi. Un, lai nebūtu vairs nekādas šaubīšanās un svārstīšanās, rāpos atpakaļ bēniņos. Pavluša, kas pacietīgi stāvēja zemāk uz trepēm un dzirdējis bija visu, bet redzējis nekā cita kā vien manas slapjās bikses, nepaguva pārorientēties, un es gandrīz vai uzsēdos viņam uz galvas. Viņš tomēr neteica ne vārda, tikai tūliņ kāpa lejā.

XXIII NODAĻA GREBEIŅIUKU MĀJA. VAI, KĀJA, KĀJA! NOŽĒLOJAMA ATGRIEŠANĀS MĀJUP. GALVĀ VISS JŪK

Pa bēniņu logu nolaidāmies laivā.

—   Es p-paairēšu, j;jo es-smu dr-rusku nos-salis, — airus paņemdams, es noklabināju.

—   Pagaid, — Pavluša sacīja, novilkdams vējjaku. Viņam mugurā bija varen glīta brezenta vēj jaka ar rāvējslēdzēju un kapuci.

—   Ej nu … — es iesāku.

Bet viņš mani pārtrauca:

—    Uz vietas velc mugurā, citādi… — Un ar varu uzvilka man vējjaku.

—    N-nu 1-labi, es dr-rusku . .. t-tacl atdoš-šu.

Aizrāvis «zibeni» līdz pašai pazodei, ķēros pie aira. Darīju to tik spēcīgi, it kā grasīdamies airi pārlauzt. Un jau pēc nedaudziem vēzieniem nomanīju, ka rokās un kājās pamazām ieplūst siltums. Airēju, kājās stāvēdams, pietupdamies un kustēdamies ar visu augumu. Šķita, ka laiva šaujas uz priekšu kā raķete. Taču nepaguvu ne no dārza izairēties, kad amfībija, piekrauta kā čigānu kulba, rāmā garā «aizšļūca» garām un, parādīdama mums savu pakaļgalu, pār kuru raudzījās ārā raibs un sērīgs govs purns, izgaisa miglā aiz koku lapotnes. Ir gan tagad brīnišķīga tehnika mūsu armijas bruņojumā. Skat vien, kā speras uz priekšu!

Izairēju uz ielas un nesteigdamies (jau biju drusciņ aizelsies) vadīju laivu starp dārziem pa ielu tālāk.

Migla vāliem vēlās pār ūdeni, kļūdama arvien baltāka un blīvāka, rīta gaisma pieņēmās spēkā.

Te uzreiz, gandrīz vai uzdrāzdamās mums virsū, no miglas iznira vēl viena amfībija, uz kuras borta spīdēja balti, tepat vai metru augsti cipari: 353 (vecākā leitnanta Paičadzes amfībijas numurs — 351, to biju ievērojis).

Trīs simti piecdesmit trešā arī bija ar kaudzi piekrauta visādām mantām. Tajā atradās pat pianīns, un uz pianīna sēdēja . .. Grebene. Mūs pamanījusi, viņa salēcās un, šķiet, grasījās kaut ko uzsaukt, taču nepaspēja — amfībija jau aizdrāzās garām. Pablenzu uz Pavlušu. Viņš apjucis noskatījās amfībijai pakaļ, un viņa acīs vīdēja izmisums un tāds kā saīgums. Tādām acīm cilvēks noraugās pakaļ vilcienam, ko viņš nokavējis.

Tad pēkšņi visu sapratu. Pavluša droši vien bija steidzies pie viņas, gribēdams viņu glābt, un tieši tāpēc sameklējis laivu. Varbūt bija sapņojis uz rokām viņu iznest no pārplūdušās istabas. Par to jau sapņo visi mīlētāji pasaulē. Un bija taču tāda iespēja. Kā tad. Tikai manis dēļ nekas neiznāca. Pavluša nokavējās. Manis dēļ. Nebūtu viņš mani glābis, tad varbūt būtu paspējis. Bet nu — nokavējis …

Jutu, ka man tūliņ pat ir kaut kas jādara.

—   Paklau, — sacīju, — kas ir, stūrēsim uz turieni. Tur droši vien kaut kas vēl ir pievācams. Noteikti ir.

Negaidīdams Pavlušas piekrišanu, griezu laivu uz to pusi, no kurienes nupat bija atbraukusi trīs simti piecdesmit trešā — uz Grebeņuku sētas pusi. Grebeņuki viņgad uzcēla lielu, jaunu māju. Tā bija nevis māja, bet gan pils — plaša, ar stāvu dakstiņu jumtu, ar platiem trijrūšu logiem, ar koši stiklotu verandu. Tā kā māja bija celta uz augsta pamata, tad bija pieplūduši tikai līdz pusei. Logi stāvēja līdz galam vaļā, istabā varēja iebraukt ar laivu. Tā es arī darīju.

—   Pieliecies, — sacīju Pavlušam un pietupos arī pats, stūrēdams laivu taisni pa logu iekšā.

Bija pagalam jocīgi ar laivu iebraukt istabā. To es vēl nekad nebiju darījis.

Pavluša, laivas priekšgalā sēdēdams, pieliecās gan, tomēr neviļus aizķēra ar galvu lustru, un stikla karuļi jauki nošķindēja, mūs apsveikdami.

Istaba bija gandrīz tukša. Tikai milzīgi liela bufete, kuras plauktos nekā vairs nebija, stiklus spīdinādama, spoguļojās ūdenī un istabas vidū kājām gaisā peldēja salauzts ķeblītis. ?

Grebeņuks bija visai rūpīgs un enerģisks vīrs, turklāt bez Gannas mājā dzīvoja vēl divi pieauguši dēli. Skaidrs, ka viņi paši spēja ar visu tikt galā. Viņi uzstiepa savu mantību vispirms bēniņos un no turienes iekrāva mašīnā. Un nu es sapratu, ka Pavlušam taču īstenībā nebija nekādu izredžu. Neviens viņam nebūtu ļāvis Grebeni uz rokām iznest no istabas. Laivu gan viņi varbūt izmantotu (ja kareivji nebūtu ieradušies). Un visus īstos glābšanas darbus izdarītu Grebenes tēvs un brāļi, bet Pavlušam labi ja atļautu padot mantas no bēniņiem laivā. Taču varētu gadīties arī tā, ka šai pašā piepūšamajā laiviņā puiku aizsūtītu uz māju, lai nemaisās pa kājām un netraucē. Tātad .. . Protams, Pavlušam par saviem apsvērumiem nekā neminēju un neminēšu arī. Lai jau priecina sirdi, domādams par to, kā viņš iznestu viņu uz rokām un kā viņa apkamptu viņu un nobučotu visu acu priekšā un pasacītu tādus, nu, tādus vārdus, kādus meitene saka puikam tikai puiku sapņos . .. Lai jau priecina . ..

Nabaga Pavluša lūkojās apkārt, rādīdams tik vīlušos un skābu seju, ka man viņa sametās tīri vai žēl. Kā man gribējās atrast kādu nieka mantiņu, kas Grebenei ir nepieciešama, un lai Pavluša tad šo ķiņķēziņu izglābj!

Nolicis airi laivas dibenā un ar rokām ķerdamies pie sienas, ievadīju laivu otrā istabā. Tā bija guļamistaba. Virs ūdens rēgojās niķelētas caurules ar bumbuļiem un lodēm galā — tie bija gultu gali, un vēl tur stāvēja, aizņemdams pussienas, milzīgs, tukšs skapis ar vaļā pamestām durvīm. Uz skapja, nekārtīgi sasviestas, vāļājās visādas kastītes.

—    Braucam projām, te nekā nav, — Pavluša ieteicās gurdā balsī.

—    Paga, — es atteicu, piebraukdams pie skapja.

Pašā malā uz skapja stāvēja tukšas apavu kārbas. Tās glābtu tikai muļķis. Bet sienmalē biju pamanījis kādu tumšzilu, plakanu, četrstūrainu kārbiņu, kas izskatījās visai cienījama. Juvelieru veikalos tādās kārbiņās pārdod dažādas dārglietas.

Tāpat vien kārbiņu aizsniegt nevarēju. Vajadzēja rāpties augšā uz skapja. Pašam šķita, ka izdarīju to varen veikli. Atspiedos uz rokām, palēcos un apsēdos uz skapja malas. Tad tik būtu gan, ja tajā kārbiņā mēs ieraudzītu kādu dārglietu! .. . Manas cerības tomēr tika pieviltas. Kārbiņa bija tukša. Agrāk tajā laikam glabājušās sudraba karotes (par to liecināja ar melnu samtu apvilktas īpašas šķērssieniņas), taču tas ir bijis gauži sen, jo samts bija izbalojis un atlupis, kārbiņas vāks atrauts un turējās tikai uz godavārda. Varbūt pat karotes jau izputējušas.

Tpu! Ka tevi nelabais!

Lēcu atpakaļ laivā.

Un te …

Laiva salīgojas, kreisā kāja man samežģījas, un es vai iebrēcos aiz skaudras sāpes. Lejā pie potītes kaut kas nobrikšķēja. Nenoturējies iegāzos ūdenī. Tūliņ izniru un pieķēros pie laivas malas. Pavluša palīdzēja ierausties atpakaļ laivā.

—    Se tev! Kā tas tev gadījās?

—    Kāja samežģījās, — es īgni atbildēju un vainīgām acīm pavēros draugā. — Re nu, tavu vējjaku arī samērcēju.

—    Nieks par jaku. Kas ar kāju?

Kāja ap potīti sāpēja neganti, pie tās ne piedurties nedrīkstēja, kur nu vēl likt uz zemes. Tā pampa un kļuva resnāka acīm redzot. Es tomēr sacīju:

—    Nekas, gan pāries. Sadzīs kā sunim . ..

Pēc manas sejas Pavluša tomēr redzēja, ka labi nav.

—    Braucam, — viņš cieši noteica, ķerdamies pie aira.

Kad bijām izkļuvuši no istabas, Pavluša piecēlās un

sāka airēt stāvu. Mūspusē tā airē gandrīz visi, kad brauc ar platdibeni. Airis šai vajadzībai tiek darināts īpaši garš. Ar tādu sēdus nemaz nevar paairēt. Sēdus mūspusē airē ar īsu airi, ja brauc vienkocī. Bet mūsējā bija platdibene. Un es pašlaik nemaz nespētu airēt. Sāpe nemitējās. Tā atbalsojās pat sirdī. «Vai tiešām būšu lauzis?» es uztraukts domāju.

Jau bija liela gaisma. Migla sāka izklīst, un nu varēja redzēt, cik dzīva satiksme norit pa pārplūdušo ielu. Starp mājām, šķūnīšiem un dārziem braukalēja amfībijas, vairāk uz ciema centra pusi rēca mašīnas un vilcēji, tīrīdami plūdu sanesumus un visu, kas stāvēja mašīnām ceļā. Un visapkārt zibēja zaļās karavīru blūzes. Jo tuvāk braucām, jo vairāk ļaužu saradās. Šķita, ka šajā applūdinātajā nomalē sanācis viss ciems. Un neviens nestāvēja, rokas salicis. Visi darbojās: kaut ko nesa, kaut ko stiepa, kaut ko padeva cits citam.

Āre, kur mājas bēniņos pazibēja sporta kostīmā ģērbusies Galina Sidorivna. Un tur ir vectēvs Salimons. Un skat, kur puikas — Karafoļka, Antončiks, Koļa Kagarlickis. Visi brauc bruņutransportierī, un katram padusē pa divām vistām. Un izskats visiem tik varonīgs, ka vai nu . . .

Bet es .. . Kas varēja būt muļķīgāk nekā lauzt kāju tieši tagad, kad gadījušies tādi notikumi, kad viss ciems, lieli un mazi, palīdz cietušajiem? Tas bija tik muļķīgi, ka es bezmaz vai raudāju.

Un kā tikšu mājā?

Labi, Pavluša mani laivā aizvedīs līdz cietai zemei, bet kā tālāk? Lēkt uz vienas kājas? Neaizlēkšu — par tālu. Bet vai tad kādam tagad ir laiks par mani domāt? Ar mani vēl noņemties? Un tad atcerējos savu Melni — savu velosipēdu. Tas taču palika trīs simti piecdesmit pirmajā. Laikam būs aizvests Min izkrauts malā līdz ar Mokrinas tantiņas iedzīvi. Es jau nebaidījos, ka velosipēds pazudīs. Nepazudīs. Nekas tam nenotiks. Skaidrs, ka Mokrinas tantiņa to atdos. Taču, ja tas būtu šeit, es palūgtu un Pavluša kaut kā aizstumtu mani līdz mājai. Bet nu . . .

Tikko biju tā izprātojies, tūliņ ieraudzīju, ka pretim nesas trīs simti piecdesmit pirmā un vecākais leitnants Paičadze met man ar roku.

—    Ehei, pievāc savu mantu!

Amfībija jau bija tukša.

«Cik ātri viņi izbraukājuši, ir gan manīgi,» es nospriedu.

Nokļuvusi mums līdzās, amfībija apstājās. Pārliecies pār bortu, Paičadze nolaida laivā velosipēdu.

—   Ņem ciet savu tačku, jā! — Un viņš smaidīdams pameta man ar aci.

—    Paldies, — es atbildēju, pasmaidīdams pretim. Man gan smaidīt nepavisam negribējās, jo Paičadze, laizdams velosipēdu lejā, ar riteni bija aizķēris manu kāju un tā iesāpējās tik traki, ka zobus vien nočirkstināju. Bet es nevēlējos, ka to pamana kareivji. Tikai tagad ievēroju, cik viņi visi ir noguruši un izvārguši. Acis visiem sarkanas, lūpas vēja aprautas un sasprēgājušas, trīs dienas neskūtie vaigi melniem rugājiem noauguši. Viņi taču tikko kā bija nolikušies atpūsties pēc grūtā triju dienu pārgājiena, un te tev nu ir atkal. Un tomēr viņi turējās braši — šie pavisam vēl jaunie kareivji. Un man viņu priekšā bija kauns par savu kāju un savu nevarību. Gribējās, kaut viņi drīzāk aizbrauktu un nekā nepamanītu.

Paičadze nometa lejā manu vateni un zābakus, sacīdams:

—   Velc mugurā, tu jau esi zils kā vārna .. . Braucam! Griez tačku apkārt un laid tur pie tās mājas!

Pēdējos vārdus viņš jau sacīja vadītājam. Paičadzem viss bija «tačka»: ir velosipēds, ir amfībija. Taču man diez kāpēc tas patika un izklausījās jauki. Varbūt tāpēc, ka Paičadze pats man likās trakoti jauks, likās esam no tiem puikām, kas rotaļās allaž mēdz būt Sčorsi un Capajevi. Un savus kareivjus viņš komandēja nevis priekšnieka balsī, bet gan vienkārši, kā tāds puika. Es nospriedu tā: ja man dzīvē kādreiz iznāks komandēt, tad komandēšu tieši tāpat.

Trīs simti piecdesmit pirmā aizbrauca.

Pēc maza brītiņa laivas dibens nošvīkstēja pa zemi.

Par velosipēdu Pavluša izdomāja pats, man nemaz nevajadzēja ierunāties.

—   Sēdies uz bagāžnieka, — viņš sacīja, nostādīdams velosipēdu līdzās laivai.

Aiz stūres pieturēdams, viņš izdzina velosipēdu uz cietas zemes un tad uzsēdās seglos.

Pavluša mani aizveda mājās ātri un bez kādiem piedzīvojumiem. Neviens mums nepievērsa uzmanību. Mūsu ciemā bieži vien tā brauc, it īpaši puikas — viens min pedāļus, bet otrs, kājas iepletis, sēž už bagāžnieka.

Mājās neviena nebija. Pat Jariška laikam bija pamodusies un kaut kur aizjozusi.

Pavluša man palīdzēja ieklibot istabā un pēc tam pārģērbties sausās drēbēs. Pats es laikam ne bikses nebūtu varējis novilkt. Kāja tagad izskatījās kā bluķēns, un kreiso staru Pavlušam vajadzēja vilkt nost minūtes piecas — lēnītiņām, centimetru pa centimetram, jo kāja sāpēja tā, ka nevarēju novaldīt vaidienu.

Apguldījis mani, Pavluša sacīja:

—    Guli, es aizskriešu pēc dakterienes.

Slimnīcas mūsu ciemā nebija. Slimnīca bija Didivščinā. Pie mums strādāja tikai feldšere Ļuba Antoņivna, ko visi sauca par dakterieni. Bet mūsu dakteriene bija vairāk vērta nekā visa Didivščinas slimnīca. Jo viņa prata varen labi ārstēt slimniekus. Un sarežģītos gadījumos ārsti viņu sauca uz konsultāciju.

Mūsu dakteriene bija neliela auguma, toties apaļa — depīga, kā mēdz teikt, un par spīti saviem vairāk nekā piecdesmit gadiem varen sprigana. Pie slimnieka viņa nevis gāja, bet gan rikšus rikšoja, un tas, kas bija atnācis viņu saukt, allaž palika iepakaļ.

Bet vai nu pašlaik dakteriene būs sameklējama? Ciemam uzbrukusi tāda nelaime, tik daudz cilvēku applūdināti, un droši vien medicīniskā palīdzība vajadzīga ne vienam vien! Vai nu dakteriene tagad ņemsies ar manu kāju?

—    Nevajag. Neej, — sacīju Pavlušam.

—    Nerunā nu, — Pavluša atmeta ar roku un aizjoza.

Gulēju un trīcēju.

Pār visu augumu, pār ādu no galvas līdz papēžiem skrēja sīki drebuļi. Virs segas vēl uzmetu vectēva kažoku, taču sajutu tikai smagumu, sasildīties nevarēju. Ļaunākais bija tas, ka nespēju pakustēties, jo ikviena kustība kā strāva ietriecās kājā, radīdama skaudras sāpes. Sis nevarīgais, bezpalīdzīgais nekustīgums bija visgrūtāk panesams.

Viss ciems, ar puņķainiem bērneļiem sākot un sirmiem večukiem beidzot, bija ārā, rosījās, kaut ko darīja. Es viens gulēju un skaitīju mušas pie griestiem. Un man bija tik slikti kā vēl nekad.

Bet kas vēl būs, kad pārnāks māte, tēvs un vectēvs? Par to ne domāt negribējās. Mātes pirmie vārdi būs: «Vai es neteicu? Vai es neteicu?» Un ko tur lai bilst pretim, viņa tiešām sacīja . . .

Vectēvs pavērsies izsmējīgi un norūks: «Dabūji, ko gribēji! Tā tev vajag!»

Bet tēvs nesacīs nekā, tikai paskatīsies nicīgi, sak: «Ek tu, nejēga . ..» Un Jariška rādīs ar pirkstu uz mani un ķiķinādama skaitīs: «Tā tev vajga! Tā tev vajga!»

Ak vai, kāpēc es neesmu karavīrs?!

Būtu šāda nelaime gadījusies, teiksim, vecākajam leitnantam Paičadzem vai kareivim Ivanovam, vai Pidgaiko. Nu, liela muiža — kaujas biedri viņu uz rokām aiznestu uz medsanbatu vai uz hospitāli, un viņš tur gulētu vīrišķīgi vientuļš, nebūtu līdzās nekādu vecāku, neviens nepārmestu, nemācītu, nelasītu morāli. Laiku pa laikam uz brīdi ieskrietu kāds no biedriem, pastāstītu, kā veicas, kā iet ar kaujas mācībām un politmācībām, uzcienātu ar papirosu, varbūt atnestu pat saldējumu . .. Dzīvīte uz goda! v

Bet kur tad Pavluša pazudis? Tā kā par ilgu viņš ir projām. Ja nu ieraudzījis savu Grebeni un es viņam esmu galīgi izskrējis no prāta? Viņa jau ir nelaimīga, viņa ir cietusī, viņu vajag pažēlot. Un Pavluša žēlo viņu un mierina kā vien prazdams. Un par mani vairs ne domāt nedomā. Un neatnāks vairs, un mēs atkal būsim naidā.

No šīs domas sametās tik grūti, ka visa pasaule satumsa. Kļuvu tik nikns uz Grebeni, ka vai zobus griezu. Visur viņas vaina, visas nelaimes viņas dēļ! Es nudien nepiesienos. Nudien, viņas dēļ, tas tak skaidrs! Kura tad cita dēļ es tagad guļu un ciešu, ja ne tās pašas draņķīgās Grebenes dēļ? Kura cita dēļ esmu zaudējis kāju un nevaru ne pakustēt? Viņas dēļ. Gribēju tak izglābt kaut jel kādu nieciņu, lai viņu iepriecinātu. Un ko tu neteiksi — dārglietu kārbiņu ieraudzījis! Kaut tā zilās ugunīs sadegusi līdz ar sasodīto skapi, līdz ar visu māju un pašu Grebeni! . ..

Un piepeši man kļuva karsti, tik karsti, it kā mani lāsti būtu nākuši pār manis paša galvu un degtu nevis kārbiņa, nevis skapis, nevis māja līdz ar visu Grebeni, bet gan es pats.

Gribu nogrūst vectēva kažoku un segu, taču nespēju. Kaut kas veļas man virsū un spiež, un svilina kā milzīgi smags gludeklis. Un galvā kaut kas virpuļo, virpuļo, virpuļo … Un dūc. Un šajā virpulī, kas griežas arvien ātrāk, samanu nez kādus ciparus, nez kādus lielumus, kas pieaug trakā ātrumā, nez kādus neiedomājamus daudzumus. Jūtu, ka man vairs nav izejas no šiem daudzumiem. Un ka nupat, nupat manī kaut kas pārtrūks un gals būs…

Nekā, manas mokas nerimst. Trakais virpulis griežas tepat pie tā galējā punkta. Un aiz šā virpuļa pēkšņi sadzirdu Pavlušas balsi, tikai nevaru apjēgt, ko viņš runā. Skan arī dakterienes balss un vēl nez kādas nepazīstamas balsis . ..

Un tad manā galvā viss sajuka, un es nezināju vairs itin nekā . ..

XXIV NODAĻA SLIMĪBA. MURGI UN ĪSTENĪBA. KO VIŅI VISI TIK MĪLĪGI?

Noslimoju vairāk nekā divas nedēļas.

Tikai vēlāk Pavluša man izstāstīja, ka tad, kad viņš atvedis pie manis dakteriem (ilgi neesot varējis viņu sameklēt, jo cietušie bijuši izvietoti pa visu ciemu un dakteriene skraidījusi no viena gala uz otru), es esot gulējis, rokas izpletis pa visu gultu, bijis sarkans kā magone un dedzis vienās ugunīs. Dakteriene esot tūliņ iebāzusi man termometru padusē — tas rādījis četrdesmit un piecas desmitdaļas. Es esot bijis nesamaņā un vienā gabalā runājis:

— Kaut viņa sadegusi! … Kaut viņa sadegusi! . .. Kaut viņa sadegusi! …

Bet kāda «viņa» — ej nu zini.

Es jau nu gan labi zināju, kas tā tāda, tomēr skaidrs, ka Pavlušam nekā nestāstīju.

Samaņu atguvu tikai trešajā dienā. Istabā valdīja tāds dzidrums, gaišums un klusums, kāds mēdz būt vienīgi slimības reizē, kad no rīta nokrīt temperatūra.

Pirmais, ko ieraudzīju, bija vectēvs. Viņš snauzdams sēdēja uz krēsla pie manas gultas. Laikam jau bija tā nosēdējis visu nakti. Bet, kolīdz sakustējos, tā vectēvs uzreiz atvēra acis. Ieraudzījis, ka skatos, viņš pasmaidīja un uzlika raupjo, dzīslaino roku man uz pieres.

—    Kā nu ir, dēliņ, vai būsi izķepurojies? Vai ir kaut cik vieglāk, puisīt?

Tas izklausījās tik neparasti, ka neviļus pasmīnēju. Savu mūžu vectēvs nebija mani uzrunājis tādiem vārdiem. Un viņa roka, šķiet, pirmo reizi mūžā pieskārās pie manas pieres. Lielākoties tā skāra pavisam citu vietu, un tas nebūt nebija maigs pieskāriens. Tēvam un mātei nekad nebija laika, un mani audzināja vectēvs. Audzināja pa savai modei — tāpat kā bija pats audzināts jau cara laikos. Es, protams, uzstājos pret tādu audzināšanu un centos pierādīt, ka tā ir pirmsrevolūcijas žandarmu metode, ko padomju pedagoģija nosoda. Bet vectēvs tikai uzdeva man pa sprandu un pateica: «Nekas, nekas, toties tā ir pārbaudīta metode. Pēc tās ir izaudzināti daudzi lieli vīri. Un pievaldi muti, sātans, citādi dabūsi vēl!»

Un nu, dzi, «dēliņ» un «puisīt» …

Padzirdusi vectēva runu, no virtuves iesteidzās māte.

—   Dēliņ manu mīļo! — Viņa metās pie manis. — Nu jau tev ir labāk, vai ne?

Viņa pielika lūpas pie maniem deniņiem (mamma vienmēr tā mērī temperatūru ir man, ir Jariškai un vienmēr pasaka pareizi ar precizitāti līdz desmitdaļām).

—   Trīsdesmit seši, vairāk nebūs. Se, izmērī! — Viņa iebāza man padusē termometru.

Basām kājām plakšķinādams, no guļamistabas iznāca tēvs — samiegojies, izspūris, vienās sporta biksītēs, nule kā piecēlies.

Tēva sejā plaiksnījās mulss smaids.

—    Kā nu ir? Kā ir? … Oho, redzu jau — atspirgst mūsu kazaks! Redzu!

—    Kuš tu! Ko klaigā! — māte viņu aprāja. — No tavas kliegšanas viņam atkal sacelsies temperatūra.

Tēvs uzreiz ierāva galvu plecos, uz pirkstgaliem pienāca pie gultas un, pie manis noliecies, čukstēja:

—    Piedod, es jau aiz prieka.

Pasmaidīju: pirmo reizi mūžā nevis es tēvam, bet gan tēvs man lūdza piedošanu.

—    Kā nu klājas plūdos cietušajiem? — es vaicāju un pats nepazinu savu balsi, tik vārga tā bija un tikko sadzirdama — kā no pagraba.

—   Nekas, viss ir kārtībā. Ūdens jau krītas. Ļaudis pošas atpakaļ uz savām mājām. Viss ir kārtībā.

—   Vai upuru nav?

—   Par laimi, viss izgāja labi. Cilvēki sveiki. Viens otrs dabūjis kādu nobrāzumu vai apsaldējies, bet nekas nopietns nav noticis. Lopiņi gan cietuši vairāk. Taču nekas briesmīgs arī nav. Vienam kaza pagalam, otram sivēns, trešam putni.. . Govis ir izglābtas visas, iedzīve arī…

—    Un par visu jāsaka paldies karavīriem, lai viņiem veselība! — māte iejaucās vidū. — Nebijis viņu, kas zina kā vēl ietu.

—    Jā, tehnika tagad armijā ir spēcīga, — vectēvs cienīgi noteica.

—    Runā, ka tu.esot viņus atvedis. — Māte uzlika maigu roku man uz pieres.

—    Nezināju, ka mans dēls ir tāds varonis, — tēvs sacīja, kā no tribīnes runādams.

—    Nu jau gan! … — Atgriezos pret sienu, sajuzdams vaigus iesvilstamies tā, ka asaras saskrēja acīs.

Visi šie vārdi jau tika sacīti no sirds, taču vecāku balsis skanēja tik mīlīgi, tik pārlieku mīlīgi.

Tādā balsī runā ar kropļiem, ar nelaimes piemeklētiem cilvēkiem.

«Viņi šitā runā tāpēc, ka esmu slims.»

Vectēvs nokrekšķinājās un sacīja:

—         Tavs drauģelis vakar cauru dienu nosēdēja pie tavas gultas. Un neēd ne kumosa, jau tīri izkrities . .. Pats redzēsi, gan viņš tūliņ atskries.

Paldies, vectēv! Jūs esat gudrs. Zinājāt, kas jāpasaka! Zinājāt, kā izpestīt mani no neērtā stāvok|a. Zinājāt, kā mani iepriecināt.

Māte izņēma termometru man no paduses.

—         Trīsdesmit seši un viens. Vai es neteicu? Nu jau sāks iet uz labo pusi. Un kā tad kājiņa, vai sāp?

Bet es biju pavisam aizmirsis kāju. Pakustināju — sāpju tikpat kā nejutu, tikai manīju, ka tā ir cieši nosaitēta.

—         Labi gan, lauzta nav. Izmežģīta. Un cīpslas drusku sastieptas… Dakteriene sacīja, ka pēc divi nedēļām tu varēšot dzenāt futbolu.

Nočīkstēja durvis, un pār rokturi istabā ielīda Pavlušas pinkainā, vēl nesukātā galva. Sākumā seja izskatījās gari izstiepta un bailīga, tad mute iepletās smaidā.

—    Sveiki… Vai drīkst?

•— Nāc tik iekšā, nāc! — Māte pasmaidīja. — Iet jau uz labo pusi.

—          Es tak sacīju, es tak sacīju, ka šodien būs labāk. — Pavluša pienāca pie gultas. Viņš starot staroja priekā un sirsnībā.

—    Vesels, vecīt! Kā tad nu iet?

—    Tā nekas … — Es pasmaidīju, apvaldīdams prieku.

Tad abi apklusām. Vecāku klātbūtnē valodas nevedās.

—         Vai die, man tak tur piens! — Māte sasita rokas un izskrēja virtuvē. Tēvs iegāja guļamistabā apģērbties.

Krekstēdams piecēlās no krēsla arī vectēvs.

—         Runājieties nu vien jūs, abi vecīši, es, jaunais, iešu pie darba. — Un viņš izčāpoja laukā.

—         Sēdies, ko stāvi, — es aicināju Pavlušu. Un Pavluša atsēdās uz gultas malas.

Viņš sēdēja un klusēja. Tikai ik pa brīdim pasmaidīja un pameta man ar aci. Es arī klusēju un smaidīju. Un

jutu, ka atgriežos nezin no kādas tālas tālienes atpakaļ pazīstamā un mīļā pasaulē — it kā no tāla un grūta ceļojuma pārnācis mājās. Un šī pasaule man ir mīļa galvenokārt tāpēc, ka tajā ir Pavluša. Pavluša ar strupo, aplupušo degunu un jocīgo matu kušķi pašā pakausī.

Vai tiešām varēja iznākt tā, ka viņš vairs nebūtu mans draugs? Tas būtu šausmīgi un neiedomājami. Nemaz nezinu, kas tādā gadījumā notiktu.

—    Nu, izstāsti, kā vispār iet, — es beidzot ierunājos.

—    Kā nu iet? Nekas. Viss ir kārtībā. Tik vien runu visiem kā par tevi. Kuru tik satieku, tas tūliņ: «Kāda temperatūra? Kā ar kāju? Kāds pulss?» Tīri vai jāizkarina biļetens par tavu veselības stāvokli. Tikpat kā par kādu premjerministru. Tik slavens esi kļuvis, ka vai manu dieniņ!

—    Nu pareizi — vai manu dieniņ!

145

—    Ka es tev saku! Viss ciems jau zina, kā tu atvedi karavīrus, kā vēstules glābi. .. Mokrinas tantiņa dienu un nakti lūdz par tevi dievu … Bet tas vēl nav nekas — cienīgtēvs Goga par tevi noturēja aizlūgšanu baznīcā.

10 — 319

—    Ej nu tu! .. . Izstāsti jēdzīgi, kā tur iet. ..

—   Nu goda vārds! Puikas tevi traki apskauž. Karafoļka staigā tīri zaļš. Viņš jau arī dzītin dzinās tikt varoņos. Kurpes lai ūdenī pazaudēja. Bet Koļa Kagarlickis, zini, savu neilona jaku, nu, to no ārzemēm, pārplēsa no augšas līdz apakšai. Un ne acu nepamirkšķināja. Ar tādu pašu pārplēstu mugurā līdz pašam vakaram stiepa mantas laukā no applūdinātajām mājām. Un pats sev uztaisīja zilu aci, aiz liela entuziasma bija iedrāzies kādā stenderē. Bet Antončiks teju pat vai noslīka. Viņš jau, zini, ir vājš peldētājs, tomēr līdis Mazničenko kūtiņā glābt aitas. Zini, tāds kā …

Paskatījies uz mani, Pavluša aprāvās.

—  Nav ko teikt… braši puikas, — es nopūtos.

—   Braši jau, braši, skaidrs, es nemaz nebūtu domājis . . . Bet… salīdzinājumā ar tevi sīki un maziņi. Nudien! Vai tu domā, ka no viņiem kāds būtu pa logu ieniris pārplūdušā istabā? Ne par kādu naudu! Ko tur runāt . ..

—   Ek nu! — Es greizi pasmīnēju. — Labi jau, labi. .. Bet kā ir vispār?

—   Vispār tā nekas … Viss kārtībā! Dzīve normalizējas, kā korespondenti mēdz rakstīt. Atjauno komunikācijas, remontē cietušos objektus. Uzņēmumi un iestādes darbojas normāli — gan veikals, gan frizētava, gan pirts .. . Par spīti dabas katastrofai kolhoza biedri savlaicīgi izgāja darbā druvās un fermās. Ar vārdu sakot, cīņā ar stihijām padomju ļaudis kļuva uzvarētāji… Tikai elektrības gan vēl nav. Taču karavīri strādā nepaguruši, lai mājās atkal iemirdzētos spuldzes. Vispār, es tev teikšu, ja nu ir varoņi, tad tie ir šie karavīri. Ja tu redzētu, kā viņi raujas! Kā milži! Nebijis viņu, tad es nemaz nezinu … Nebijis viņu un viņu mašīnu … Tu nevari ne iedomāties, cik tas ir vareni, ka atvedi viņus. Tā tu izglābi ciemu, par to vari būt vairāk nekā drošs. Nav vārdam vietas!

—     Ej nu tu! Viņi jau tik un ta butu izsaukti. Pats dzir

dēju, ka rajona komitejas sekretārs zvanīja pulkvedim. Tā ka . ..

—    Un kas par to! Tik un tā tu viņus atvedi. Tu! Kas cits! Un nav ko kautrēties! Eka tev patīk vienmēr būt tādam kautrīgam! …

Es pasmīnēju.

«Ak tu, Pavluša, draugs mīļais!» es domāju sevī. «Ko tu nu runā! Man patīkot būt kautrīgam! Kas nu vēl nebūs! Lai nu kādi, bet kautrīgi gan mēs nemēdzam būt — ne es, ne tu. To zina visi. Drīzāk jau gluži otrādi.»:

Tomēr iebilst nekā neiebildu. Man bija tik labi, ka Pavluša sēž te uz gultas malas un pļāpā ar mani! Tas bija tik jauki, un es baidījos, ka tik viņš neaiziet.

Pavluša likās vai nolasījis manas domas. Jo viņš paraudzījās briesmīgi vainīgām acīm un sacīja:

—  Nu es gan iešu .. . Tev vajadzīgs miers . . .

—  Ko nu, pasēdi vien vēl! — es satrūkos.

—  Es jau būtu pasēdējis, protams … Bet, zini, mēs norunājām …

—  Tad ej vien, — atbildēju klusā nāvei nolemta cilvēka balsī.

—  Neapvainojies nu. Es vēl ieskriešu. Galvenais — atpūties, dūšīgi ēd un veseļojies. Bet es .. . Tur jau, zini, vēl tomēr .. . Nu, paliec sveiks!

—   Sveiks! — Es ar varēm pasmaidīju. — Pasveicini puikas!

Jutu, ka rīklē ir kaut kas tāds, kas neļauj man parunāt — it kā ķiļķens būtu iestrēdzis.

—   Pirms pusdienas noteikti vēl ieskriešu! — Pavluša no sliekšņa mundri uzsauca un aizdrāzās.

Viņš pat neizstāstīja, ar ko un par ko ir norunājis un kas īsti tur vēl ir …

Tad jau skaidrs, ar ko norunājis! Ar viņu! Aizskrēja viņai palīgā. Eh! …

10*

147

Bet kāpēc gan katrā ziņā viņai? Varbūt ne uz to pusi. Vai tad ciemā pašlaik darba trūkst, vai? Bet tev sagribējies, lai viņš sēd un auklējas ar tevi! Cilvēks aizsteidzās

kādās darīšanās, bet tu jau čīksti. Dzer labāk zāles un nedomā visādus niekus. Interesanti, vai tu sēdētu pie viņa gultas? Atceries, kā bija, kad Jariška slimoja un mamma lūdza, lai pasēdi pie viņas. Tu aiz garlaicības miri vai nost. Nu, tad negudro niekus. Negudro niekus. Negudro .. .

Te uzreiz mana gulta salīgojās, sāka vieglītēm kustēties un šūpodamās peldēja uz loga pusi …

Ne es brīnījos, ne nobijos, tikai nospriedu: «Kā redzams, tad mūsu māja arī ir applūdusi. No manis to slēpa, negribēdami uztraukt, jo esmu slims . . . Tāpēc arī Pavluša aizskrēja — glābt tēva bibliotēku. Viņiem taču divarpus sienas vienos grāmatplauktos. Kamēr visas grāmatas iznesīs! …»

Mana gulta izpeldēja pa logu ārā. Nekur vairs nebija redzamas ne mājas, ne koki, itin nekas, tikai balts, putains ūdens visapkārt. Balts kā piens. Sākumā man šķita, ka tur migla nogūlusi zemu pār ūdeni. Tomēr nē, tā nebija vis migla, jo pārredzēt visu varēja līdz pašam apvārsnim. Ūdens pats bija tāds balts.

Piepeši ieraudzīju, ka ūdenī šūpodamās peld lielās piena kannas, un aptvēru: ferma ir applūdināta, piena kannas apgāztas, un visapkārt tagad viļņojas ar pienu sajaukts ūdens.

Bet kāpēc mana dzelzs gulta negrimst dibenā?

Tūdaļ pat ienāca prātā atbilde: mana gulta ir amfībija, kam liela militāra nozīme, un es guļu tajā tāpēc, ka mana mamma ir deputāte, tādas gultas izsniedz visiem deputātiem . . .

Gar pašu spilvenu šļakst balti viļņi, tomēr pāri spilvenam negāžas. Nu, kā tad — tas ir piens. Turklāt gluži svaigs, nule slaukts. Skaidri sajūtu piena smaržu. Te piepeši dzirdu mātes balsi:

—  Iedzer, dēliņ, iedzer pieniņu.

Tūliņ atskan tēva balss:

—  Viņš ir aizmidzis, nemodini, lai guļ . ..

Bet es jau esmu atmodies un atveru acis.

Izdzēru pienu un atkal aizmigu.

Kad pamodos, jau bija pusdienlaiks. Paēdu pusdienu (izdzēru lāsīti buljona un apsūkāju vistas spārniņu), pagulēju un atkal aizmigu … Un nogulēju līdz rītam.

XXV NODAĻA CAURI IR! BEIGAS! ATDĀVINU VELOSIPĒDU. «TĪRAIS PAGĀNS!» IZVESEĻOJOS

Pamodies ieraudzīju, ka pie gultas uz ķeblīša sēž Jariška un lasa žurnālu «Barvinok».

Istabā spīdēja saule tā, ka vai acis žilba, pulkstenis pie sienas rādīja bez ceturkšņa desmit, un es nopratu, ka ir rīts.

Jariška uzreiz nolika žurnālu un pielēca kājās.

—    Oi! .. . Mīļo bļālīt! Tūliņ dabūsi bļokastu.

Viņa nemāk izrunāt burtu «r».

Pēc maza brītiņa Jariška jau nolika uz ķeblīša man priekšā pienu, olu kulteni, biezpienu un sviestmaizi.

Nopratu, ka mājā neviena nav, visi aizgājuši darbā un Jariškai uzdots gādāt par mani.

—         Ēd, lūdzu, mīļo bļālīt! — viņa aicināja mīlīgā balstiņā.

Es sāku ausīties.

Kad Jariška trešo reizi pasacīja «mīļo bļāļīt» («Mīļo bļāļīt, papļiekšu noļij tabletīti»), tad vairs nezināju, ko ij domāt.

«Mīļo bļāļīt!» Tā Jariška nekad nemēdza mani uzrunāt. Vienādvien viņa man sacīja: «Tīļais pagāns», «Tā tev aļ vajadzēja», «Kaut tu aļ pieļi sienā ieskļietu . ..». Un nu Uzreiz — «Mīļo bļāļīt!» . ..

Kā redzams, ar mani ir slikti. Varbūt man vairs nav nekādu cerību. Varbūt vairs necelšos. Tāpēc visi pret mani tik maigi: ir tēvs, ir māte, ir vectēvs . .. Tāpēc visu laiku mani mierina: sak, izveseļosies. Bet es .. .

Paskat, guļu vienā gulēšanā. Tātad manam organismam nav spēka, nav enerģijas, lai dzīvotu. Tā es aizmigšu un vairs neuzmodīšos. Re, pat galvu nejaudāju no spilvena pasliet. Kā pieceļos, kā apsēstos gultā — galva griežas tā, ka nelabi sametas .. .

Palūkojos uz biezpienu, uz olu kulteni un atcerējos vārdus, ko allaž daudzināja vectēvs Salimons: «Ēdiens ir dzīvības avots. Cik ilgām dzīvība kaulos, tik ilgām lien iekšā ēdiens un dzēriens. Ed krietni, un būsi stiprs kā vērsis.»

—  Jariška, dod vēl riku maizes ar sviestu, — es ieteicos klusā, dobjā balsī.

—  Uja, tu jau šito pašu vēl neesi noēdis!

—  Vai tev žēl? — Pavēros viņā rūgta pārmetuma pilnām acīm. — Var būt, ka es … Varbūt.. .

—   Ej nu, ej nu! Lūdzu! — Jariška aizskrēja uz virtuvi, nošņāpa no klaipa varenu riku, apzieda ar sviesta kārtu pirksta biezumā un nolika uz ķeblīša. Pēc tam viņa iespurkšķējusies aizmetās aizkrāsnē izsmieties.

Es nopūtos. Lai jau, lai… Ka tik pēc nav jāraud rūgtas asaras, kad es .. . kad manis vairs nebūs . ..

Olu kulteni un pirmo maizes riku nolocīju tīri aši un viegli.

Bet ar biezpienu, kas bija devīgi pārliets ar krējumu, un ar maizes riku, ko Jariška atnesa pēc mana lūguma, — ar to gāja grūti. Pusi biezpiena šā tā vēl noēdu, bet tad kumoss iestrēga rīklē. Piestūķējis pilnu muti ar biezpienu un maizi, labu brīdi valstīju šo gremokli pa muti, nekādi nespēdams norīt. Gremoju kā tāds vecs vērsis.

Gan dzēru pienu virsū, gan strauji metu galvu atpakaļ, kā māte vienmēr darīja, kad rija tabletes, taču viss velti — kumoss negāja lejā. «Cauri ir!» ar šausmām domāju. «Vairs ne ēst nejaudāju. Organisms neņem ēdienu pretim. Cauri ir! Gals klāt! Vakars!»

Bezspēkā atzvēlos spilvenā.

Gulēju un klausījos, kā iekšā man kaut kas blugžģēja, urkstēja un valstījās. Tas bija olu kultenis un biezpiena un piena mazumiņš, kas vientulīgi klaiņoja pa manu tukšo vēderu. Klaiņoja, nespēdams glābt manu gurstošo organismu.

O! Sānos kaut kas iedūra! . .. Kāja arī notirpa, laikam jau asinis vairs līdz turienei nespēj aizritēt… Un kreisā roka tāda nespēcīga un gļēva. Sirds taču ir turpat blakus. Acīmredzot sirds jau atsakās darboties . ..

O! Jau ir grūti elpot. Elpa tāda saraustīta. Roku pirksti jau nozilējuši, laikam atmirst… Ek, žēl, ka Pavlušas nav. Gribētos no viņa atvadīties. Rādās gan, ka nepagūšu.

Gar krāsns stūri palūrēja Jariškas šķelmīgā ačele. Jariška smējās. Viņai ne prātā nenāca, cik man ir slikti. Viņa domāja, ka es muļķojos.

Vajag viņai kaut kā pierādīt, ka tie nav nekādi joki, ka man par tiesu ir slikti, ka mans pēdējais brīdis varbūt ir jau klāt. . . Nevarēju mirt, ja viņa ķiķina.

—   Jariška, — izrunāju tikko dzirdami. — Nāc šurp.

Viņa iznāca no aizkrāsnes.

—  Jariška, — to izdvesis, apklusu.

Viņa pienāca tuvāk. Sejiņa kļuva mazdrusciņ nopietnāka.

—   Jariška, — izdvesu pa otram lāgam un atkal apklusu. Vajadzēja pasacīt kādus svarīgus, cēlus un diženus vārdus, ko saka vienīgi pirms nāves.

—  Jariška, — beidzot izrunāju klusi un svinīgi. — Ņem manu velosipēdu … Es tev to dāvinu …

Tad aizvēru acis.

—   Oi! — Jariška līksmi iespiedzās. — Oi! Paļ tiesu?! Oi! Nopietni? Oi, bļāļīt! Cik tu esi labs! Oi, es tevi nobučošu, vai dļīkst?

Un viņas lūpiņas nošmaukstēja uz mana vaiga blakus degunam. Aizgriezos pret sienu, jo nomanīju, ka tūliņ pat sākšu raudāt.

Mēs ar Jarišku visbiežāk saplēsāmies tā paša velosipēda dēļ. Viņa gribēja ar to vizināties, bet es negribēju, ka viņa vizinās. Manuprāt, tādai smurgulei kā viņa nepiedien vēl vizināties ar lielu cilvēku velosipēdu. Šogad iet vēl tikai pirmajā klasē. Ne pedāļus nevar aizsniegt. Un tomēr viņa bija iemanījusies braukt — izbāza labo kāju caur rāmi un, kā tārpiņš izlocījusies, stāvēdama mina pedāļus. Bet tieši tāds veiklums mani kaitināja. Tādu nejēdzīgu braukšanu uzskatīju par velosipēda apvainošanu.

Un vispār — kuram gan gribētos, lai ar viņa velosipēdu braukā cits! Tas vienmēr ir nepatīkami, vienmēr ir pretīgi. Velosipēds taču ir kaut kas visai personisks, tuvs un dārgs. Manuprāt, tas ir tuvāks par kreklu, par biksēm, par ko vien gribat.. .

Tagad, atdāvinājis velosipēdu Jariškai, jutu, ka mani rēķini ar dzīvi ir tikpat kā noslēgti.

Sadzirdēju, ka Jariška, aiz laimes piemirsusi manu slimību, jau izvilka Melni no priekšnamasētsvidū. Un Melnis žēlabaini blarkšķēja un šķindēja. Šīs skanas plosīja manu mirstošo sirdi. Tā pēdējo reizi sērīgi nozviedzas uzticamais zirgs, uz mūžu atvadīdamies no kazaka .. .

Izstiepos visā garumā kā mironis, saliku rokas uz vēdera un, liktenim padevies, blenzu griestos.

Gaidīju atnākam nāvi.

Pie sienas tikšķēja pulkstenis, nepielūdzami skaitīdams minūtes.

Tad negaidot atnāca nevis nāve, bet gan dakteriene Ļuba Antoņivna.

Durvīm noklaudzot, viņa ienāca istabā un žigliem soļiem devās šurp pie manis.

Vispirms viņa uzlika roku man uz pieres,tad pataustīja pulsu.

To visu viņa darīja klusēdama, ne vārda nerunādama, sevī nogrimusi un barga.

Sastingu bezcerīgās gāidās.

Beigusi klausīties pulsu, viņa pacēla uz augšu manu kreklu, pieliecās un piespieda pie manām krūtīm mazu, saltu ausi. Viņa arvien slimniekus izklausīja tāpat ar ausi, iztikdama bez visādiem dakteru daiktiem.

Tikai izklausījusi mani, Ļuba Antoņivna beidzot priecīgi ierunājās:

—    Braši, kazak! Viss ir labi! Drīz būsi vesels.

Un viņa uzsita ar plaukstu man pa punci.

—        Kā tad! Labi gan! — es noburkšķēju. — Paskat, ne ēst vairs nejaudāju. Organisms neņem pretim. Un galva griežas, piecelties nav spēka.

—         Kā tā? — Ļuba Antoņivna izbrīnījusies paskatījās uz šķīvjiem, kas vēl stāvēja uz ķeblīša. — Kas tad te ir brokastojis?

—  Es jau pats . .. redzat… — es izdvesu.

—        Redzu, redzu! Olu kulteni tavs organisms, kā redzu, ir pieņēmis, pusšķīvja biezpiena arī, pienu arī. Pēc tik augstas temperatūras tā visa uzreiz ir pat par daudz. Aizliedzu tev ēst tik daudz uzreiz! Bet galva tev griežas no ilgas gulēšanas. Ja temperatūras nav, tad pamazām jāsāk celties. Atļauju šodien uz minūtēm desmit, piecpadsmit piecelties un pastaigāt pa istabu. Ilgāk gan ne .. . «Organisms neņem pretim!» — Ļuba Antoņivna nosmīnēja. — Ek tu! Varonis.

Saraucu uzacis un novērsos.

Ne visai ticēju teiktajam. Ļuba Antoņivna ir mediķe. Viņai slimnieki jāmierina. Tāds viņas darbs. Par to viņai maksā.

Un tomēr pēc viņas aiziešanas nomanīju, ka ir kļuvis vieglāk — sānos vairs nedūra, tirpoņa kājās atlaidusies, sāpe rokā pārgājusi. Sirds arī pukstēja mundrāk.

Nāve pagaidām bija atkāpusies.

Domājos pat dzirdējis, kā viņa, kauliem nobrakšķot, aiztenterēja pa ceļu diezin kur . . . Bet var jau būt, ka pagalmā nobrakšķēja mans velosipēds, nogāzdamies kopā ar Jarišku? . ..

Mans?

Velosipēds?

Vai tad tas ir mans?

Nav man vairs velosipēda!

Nav!

Atdāvināju!

Muļķis!

Bet es jau … es jau … domāju, ka mirstu.

«Paga, paga! Ko tu tā esi sanervozējies? Varbūt nomirsi arī un nebūsi muļķis,» kāda iekšēja balss ņirdzīgi nočukstēja.

«Tfu tu!» es izlamāju šo balsi. «Labāk ir būt dzīvam muļķim nekā …»

Ko tad tur vairs lai dara! Reiz atdāvināju, tad atdāvināju! Nu gan liela bēda! Pats savai māsiņai atdāvināju. Lai vizinās vesela — mīļā, dārgā mās …

Pagalmā atkal kaut kas nodunēja un nobrīkšķēja.

Velns ar ārā! Ko viņa, lempe tāda, gāžas! Tā jau visus spieķus var izdauzīt!

Un lai dauza. Viņas velosipēds, viņa var to kaut pagalam salauzt.

Kas man tagad ko uztraukties? Man tagad nav nekādas vajadzības uztraukties.

Guli mierīgi, dārgo biedri!

Mjā …

Tatad Pavluša braukas ar velosipedu, Vasja Derkačs braukās ar velosipēdu, Koļa Kagarlickis braukās, Stjopa Karafoļka, sātans, braukās — ar vārdu sakot, galīgi visi braukās ar velosipēdu, tikai es staigāšu kājām. Palikšu kājniekos.

Mjā …

Tad jau labāk mirt! Kas tā par dzīvi bez velosipēda? Komēdija! Nejēdzība!

Bet kas tas bija par velosipēdu! «Ukraina». Ar bagāžnieku, ar lukturi, ar rokas bremzi. Un kas par ātrumu! Vējš, ne velosipēds! . .. Bija!

Pagalmā atkal nograbēja.

Viņa lauž kopā!

Mana sirds sāpēs lūza gabalos.

«Atļauju šodien uz desmit, piecpadsmit minūtēm piecelties.»

Pieslējos un apsēdos gultā.

Paskatīties! Kaut pēdējo reizi uz to paskatīties! Nekā vairāk, paskatīšos, tad apgulšos un nomiršu.

Izkāpu no gultas un aiztenterēju līdz logam.

Aiz uzcītības mēli izbāzusi, Jariška, deviņos līkumos salocījusies, riņķoja pa sētsvidu. Uz pieres viņai vienās ugunīs liesmoja pamatīgs bumbulis, uz vaiga skramba, ceļgals — pušu. Taču acis staroja laimē. Kā rādījās, tad šī laime viņu bija padarījusi aklu un viņa nekā neredzēja. Katrā ziņā viņa nepavisam nepamanīja ozola bluķēnu, uz kura mēs skaldījām malku, jo triecās tam taisni virsū. Nepaguvu ne muti atplest, kad viņa aizķērās aiz bluķēna un'…

Tad es gan atvēru muti. Citādi vairs nespēju.

Mana sirds, kas vēl pukstēja, tādu skatu nejaudāja izturēt.

Velosipēds saslējās stāvus un pilnā sparā nozvēlās, zemē tā, ka nošķindēja visas detaļas.

—     Ak tu! … Ka tevi nelabais! … Ko tu dari?! — nokliedzos visā galvā. Lai man ir jāmirst, taču pat pirms nāves nav manos spēkos mierīgi noskatīties, kā velosipēds aiziet postā!

Zem riteņa gulēdama, Jariška mulsi blisināja acis. Tad viņa pēkšņi sarauca uzacis un klusēdama izlīda no velosipēda apakšas.

Tikusi uz kājām pati, viņa uzcēla velosipēdu un nomērīja mani ar nicīgu skatienu.

—     Vai tu … vai tu domā — es tā aļ noticēju, ka tu uzdāvināji? Es zināju gan, ka tev būs žēl … tīļais pagāns, tāds! …

Un viņa šņaukadamās uzgrieza man muguru.

Iepletu muti un … pasmaidīju. «Tīļais pagāns .. .»-

Pie debesīm iemirdzējās saule, putni sāka dziedāt, un pie loga uzplauka un iesmaržojās rozes.

Dzīvība atgriezās manī.

Nebija šaubu — es atvesejojos.

Dārgā Jariška, mīļā mana māsiņa, tagad es vienmēr došu tev velosipēdu, kad vien sagribēsi! Goda vārds!

XXVI NODAĻA ATKAL TRĪS NEZINĀMIE. VAI ESI MAN DRAUGS? «NEKĀ NEVAR SAPRAST …» SAKA PAVLUŠA

Kamēr man bija gaužām slikti, tikmēr nemanīju, kā aizrit laiks. Likās, it kā laika nemaz nebūtu.

Bet, kolīdz kļuva maķenīt labāk, tā sajutu, cik garlaicīga ir tāda slimošana. Nekad nebūtu domājis, ka stundas ir tik garas un diena tik bezgalīga. Agrāk tā man allaž šķita par īsu. Nepagūsti tu, cilvēks, kaut ko sadomāt un uzsākt, te vakars jau klāt. Bet tagad līdz vakaram jānodzīvo vesela mūžība. Tā vilkās un vilkās bez gala, nomocīdama mani līdz pēdējam. Vakaru nekādi nebija iespējams sagaidīt. Bet tikai šā vakara dēļ es vispār dzīvoju pasaulē. Vakarā atnāca Pavluša. Tiesa, viņš jau ieskrēja arī no rīta un pusdienlaikā, taču tikai uz īsu brītiņu. Vakarā viņš palika pie manis stundas divas, pat visas trīs un sēdēja tik ilgi, līdz ievēroju, ka viņam aiz noguruma jau acis veras ciet, un dzinu viņu uz māju gulēt. Pavluša bija pavisam nomocījies. Un ne tikai Pavluša, visi bija nomocījušies. Viss ciems strādāja Gagarina ielā, kopīgiem spēkiem to atjaunodams pēc briesmīgajiem postījumiem, ko dabas spēki tur bija nodarījuši pa vienu nakti. Tur remontēja mājas, tīrīja pagalmus, cēla aizrautos vai sagrautos šķūnīšus, kūtis un klētis, atraka pagrabus. Līdz ar lieliem strādāja arī skolēni, sākot ar septīto klasi. Taču arī mazākie neturēja rokas klēpī — ikviens darīja ko nu spēdams un prazdams. Jo čaklu roku jau nebūt nebija par daudz. Pašreiz taču pats karstākais darba laiks — ražas novākšana gan augļu, gan sakņu dārzos . .. Labi, ka līdz lielajām lietavām bija paguvuši pabeigt pļauju. Ļaudis strādāja no rīta līdz vakaram. Visi. Bet es gulēju kā lielskungs — dzēru kakao, ēdu gogelmogeli un visādus gardus pudiņus, ko māte man pa naktīm cepa, lai stiprinātu slimo organismu. Dzēru, ēdu un lasīju piedzīvojumu grāmatas.

Bet puikas strādāja un ēda pavisam parastu maizi ar speķi.

Un es viņus apskaudu kā traks.

Es ienīdu kakao, gogelmogeli un gardos pudiņus.

Visus šos kārumus es būtu mainījis pret rupjas maizes riku un speķa šķēli darba pārtraukumā.

Vectēvs mani vienmēr saukāja par «pasaules sliņķi». Ja viņš zinātu, kā man, «pasaules sliņķim», pašlaik kārojās strādāt! Es neatteiktos no visnetīrākā, visnejaukākā, vissmagākā darba. Kaut tik varētu būt kopā ar visiem un tur, kur visi, kaut nevajadzētu kā bluķim vāļāties pa gultu.

Tikai tagad apjēdzu, kāpēc slimība ir briesmīga. Ne jau tāpēc, ka sāp kaut kas kaut kur. Nē! Slimība ir briesmīga tāpēc, ka padara cilvēku nespēcīgu, bezdarbīgu un nekustīgu.

Sapratu, kāpēc cilvēki vēlē cits citam veselību, kāpēc runā, ka veselība esot visdārgākā manta . ..

Jūs ne iedomāties nevarat, kā es mocījos savā bezdarbībā. Kad istabā neviena nebija, iegrūdu galvu spilvenā un kaucu kā badains suns.

Vienīgi Pavluša pa īstam saprata manas ciešanas un allaž centās mani uzjautrināt un mierināt. Bet slikti tas viņam izdevās. Protams, biju viņam pateicīgs par līdzjūtību, tomēr nekādi vārdi nespēja man līdzēt. Ko var panākt vārdi, ja pats sajutu, ka man nav ne veselības, ne spēka. Kā pasperu nieka solīti pa istabu, tā sviedri vien līst, galva griežas un guļus vien gribas laisties.

Savādi gan — kāja sāpēja aizvien mazāk, temperatūras nebija, tomēr es nevis veseļojos, bet gan sanīku par jaunu. Nospriedis, ka nekad vairs nebūšu vesels, zaudēju dūšu pavisam. Pietrūka apetītes, ēdu slikti, negribējās ne lasīt, ne klausīties radio. Vienaldzīgs gulēju gultā un blenzu griestos. Un neviens to nemanīja, jo no rīta līdz vakaram mājā neviena nebija, un Jariška — mana dārgā māsiņa, kam bija uzdots par mani gādāt, istabā vis netupēja. Es gan Jarišku par to nevainoju, pats jau ari daudz netiku sēdējis pie viņas gultas, kad viņa slimoja.

No rīta pienesusi man brokastis, viņa, skatīdamās manī šuneļa acīm, pazemīgi vaicāja:

— Java, es mazdļusciņ .. . vai dļīkst?

Nopūzdamies pametu ar galvu. Un Jariška ar lielu troksni izvilka velosipēdu no priekšnama sētsvidū. Tad viņu līdz pusdienai vairs neredzēju. Viņa steidzās, lai pa to laiku, kamēr es slimoju, varētu izvizināties, cik tik uziet. Māšele nojauta, ka pēc manas izveseļošanās nekāda lielā vizināšanās viņai vairs neiznāks.

Agrāk viņa braukalēja pa sētsvidu, bet tagad izripoja aiz vārtiem — tālāk no manām acīm, lai nebūtu jāklausās manos pārmetumos, ka «tā neviens nebrauc». Bet man jau bija viss viena alga. Pat velosipēdam jau biju atmetis ar roku.

Reizēm Pavlušam līdzi atskrēja arī citi puikas, taču viņiem visiem savu darīšanu līdz ī<aklam, par mani domāt viņiem nebija laika, tāpēc man no šiem apmeklējumiem tika maz prieka.

Pa divi lāgi atnāca Galina Sidorivna, bet viņas priekšā es diez kāpēc kaunējos, ka guļu tik nevarīgs un nožēlojams, un, viss sasprindzis, nepacietīgi gaidīju viņu aizejam. Man bija slikti, gaužām slikti.

Šodien nez kāpēc jutos īpaši nelaimīgs un vientuļš. Varbūt tāpēc, ka diena bija brīnum jauka — skaidra un saulaina, pie debesīm ne mākulīša. Jariška, stiepdama velosipēdu no priekšnama laukā, dziedāja visā rīklē:

Ej, ej, ej!

Bet tevi, mana jauka,

Sveiks pasts no kara lauka.

Mans Melnis aizgrabēja pār sētsvidu un, aiz vārtiem vēl nošķindējis, aizlaidās pilnos auļos, aiznesdams manu nemiera dīdīto māsu diezin kur.

Iegrūdu galvu spilvenā un sāku kaukt.

Pēkšņi padzirdēju uz grīdas kaut ko nopaukšķam.

Pacēlu galvu. Līdzās gultai uz grīdas gulēja akmentiņš. Pie tā ar sarkanu lenti bija piesiets kāds papīrs. Paskatījos izbrīnījies, noliecos un pacēlu. Atraisījis lenti, atlocīju papīru. Un tad man vai elpa aizrāvās: tūliņ pazinu to pašu rokrakstu — skaidru, ieslīpu uz kreiso pusi, katrs burtiņš par sevi… Biju tā uztraucies, ka šie burtiņi lēkāja man gar acīm, un pagāja brītiņš, iekams spēju izlasīt rakstīto.

Dārgais draugs!

Mums ir zināms viss, kas pēdējā laikā ar tevi atgadījies. Esam apmierināti ar tavu rīcību. Tu esi izturējies kā īsts karavīrs. Priecājamies, ka neesam tevī maldījušies. Tagad esam vēl ciešāk pārliecināti, ka slepeno uzdevumu, ko gribam tev uzticēt, tu godam paveiksi.

Dabas katastrofa un meteoroloģiskie apstākļi patlaban neļauj uzsākt paredzēto operāciju. Operācija tiek atlikta. Ceram, ka pa to laiku tu izveseļosies un mums nevajadzēs meklēt citu kandidātu. Paredzētā operācija ir slepena, tai ir valstiska un militāra nozīme. Noslēpuma izpaušana tiek sodīta pēc UPSR kriminālkodeksa 253. panta.

Sī vēstule nekavējoties sadedzināma.

Atgādinām: norunātais signāls ir balts karodziņš karogmastā pie skolas, Dienā, kad karodziņš parādīsies mastā, ir jāierodas Vilku mežā pie dota tieši pulksten deviņpadsmitos nulle nulle. Spraugā virs ambrazūras būs instrukcijas.

Vēlam drīzu izveseļošanos.

G. P. G.

Kad beidzu lasīt, mans pulss droši vien sita vai divsimt reižu minūtē. Deniņos dunēt dunēja.

Viņi! Atkal viņi! Trīs nezināmie!

Tieši šodien biju viņus atcerējies. Ne jau tāpēc, ka būtu aizmirsis. Nē. Tikai tās baismās nakts notikumi un pēc tam mana slimība bija atbīdījusi pie malas šīs domas un notrulinājusi ziņkāri, un viss bija palicis atmiņā tā, it kā būtu noticis nevis ar mani pašu, bet gan lasīts vai kino redzēts.

Un arvien biežāk man šķita, ka tas ir bijis nevis kas nopietns, bet gan joks, tikai nav saprotams, kas jokojis un kālabad.

Vairākas reizes jau biju nospriedis par visu šo atgadījumu parunāt ar Pavlušu, tomēr allaž pēdējā brīdī šo nodomu kaut kas izjauca: vai nu Pavluša cēlās promiešanai, vai kāds ienāca istabā, vai arī man pašam iešāvās prātā doma: «Bet ja nu tas patiesi ir militārs noslēpums?» Izdevīgais mirklis aizritēja, un es tā arī nesāku runāt. Turklāt mani mulsināja arī Pavlušas klusēšana. Divas reizes biju pūlējies izdibināt, uz kurieni viņš toreiz pa «driceli» brauca, bet viņš no atbildes izvairījās. Pirmo reizi viņš manīgi pavērsa valodu uz citu pusi, bet otrreiz, kad es skaidri pateicu, ka redzēju viņu vakarā izbraucam no ciema un aizripojam uz meža pusi, viņš nevainīgi blisināja acis: «Nemaz neatceros. Varbūt uz Didivščinu. .. Neatceros …» — un runāja tik patiesi un sirsnīgi, ka es būtu ticējis, ja pats savām acīm nebūtu viņu tovakar redzējis.

Un nu …

«Noslēpuma izpaušana tiek sodīta pēc UPSR kriminālkodeksa 253. panta.»

Nu ir skaidrs, kāpēc Pavluša klusēja.

Bet… kā es, gultā gulēdams, zināšu, kad mastā parādīsies karodziņš?

Nē, šodien man ir jāaprunājas ar Pavlušu. Vai viņš galu galā ir man draugs vai nav? Kad jau, tad jau — esmu gatavs līdz ar viņu atbildēt pēc šā 253. panta. Un cietumā sēdēt līdz ar viņu arī esmu gatavs. (Tikai vienā un tai pašā kamerā gan.) Bet kāpēc katrā ziņā jāsēž? Būtu es atklājis noslēpumu kādam ienaidniekam, tad gan, bet es stāstīšu draugam. Un kas tad vispār ir ko atklāt? Man jau vēl nekā nav, ko atklāt. Pats vēl nezinu, kāds īsti ir tas valstiskais un militārais noslēpums. Varbūt Pavluša zina,

lai tad viņš man atklāj. Un, ja neatklās, tad iznāk, ka viņš nav nekāds draugs. Interesanti, vai viņš Grebenei ir atklājis? Ja viņai ir atklājis, bet man negrib, tad punkts, tad mūsu starpā visam ir beigas.

Ja jau es arī tāpat nespēju vien sagaidīt Pavlušu atnākam, tad jūs varat gan iedomāties, ar kādu nepacietību pašlaik viņu gaidīju!

Padzirdējis sētsvidū viņa balsi, vai gaisā palēcos. Viņš ikreiz jau pagalmā mēdza uzkliegt visā galvā: «Java-ā! E-he-hei!» — pavēstīdams, ka ierodas.

Pavluša ieskrēja istabā aizelsies un pietvīcis un, tikko pār slieksni pārkāpis, uztraukts iesāka:

—  Vecīt! Nupat ātrākām Paško mājas pagrabu. Tu neticēsi! Atradām kastroli, un tajā vareņiki ar ķiršiem. Palūkojām — svaigi, it kā vakar vārīti. Bet pagājusi jau vairāk nekā nedēļa. Ko tu neteiksi! Derīgie izrakteņi — vareņiki ar ķiršiem! Pirms grēku plūdiem vārīti vareņiki ar ķiršiem, arheoloģiski vareņiki! Ko? Pamatīgi! Galvenais — kā ūdens nav ticis kastrolī iekšā? Droši vien tūliņ sabruka virsū zeme, vāks cieši piegūlis un … No virsas tikai drusku samirkuši, bet apakšā — nepavisam! Es nolocīju piecus gabalus. Mēli var norīt! Kas tev vainas? Vai slikti jūties, vai?

—  Nepavisam, — papurināju galvu. Biju nolēmis neatlikt sarunu, jo kuru katru brīdi varēja ienākt Jariška.

—   Pavluša, — es cieši palūkojos viņam acīs, — saki godīgi — vai tu esi man draugs?

—  Kas tad nu? Skaidrs, ka draugs.

—  Bet saki, vai tu būtu ar mieru … līdz ar mani iet cietumā?

—  Ej nu! — Viņš apjucis pasmaidīja. — Vai ciema veikalu esi apzadzis, vai?

—  Nē, atbildi nopietni — vai tu būtu ar mieru?

Pavluša sarauca uzacis.

—  Būtu ar mieru … Tu tak zini.

—   Nu tad še, lasi, — un es pasniedzu viņam vēstuli.

161

Kamēr Pavluša lasīja, nenolaidu no viņa acu. Vispirms

11 — 319

viņš nobālēja, tad nosarka, beidzot sāka satriekts šūpot galvu. Izlasījis viņš pacēla acis pret mani un nopūtās:

—  Jā . . . «G. P. G.» Tātad tev arī. .. Nekā nesaprotu .. .

—  Ak tad tev arī ir? Un nekā neteici…

Pavluša vainīgi paraustīja plecus.

—   Nu, kad tad es varēju pasacīt? Agrāk — pats jau zini… Un pēc tam tu saslimi, tāpēc nedrīksti uztraukties, tātad . ..

—   Nedrīkstu uztraukties? Es ļoti lieliski drīkstu uztraukties! Man pat ir nepieciešami uztraukties! Gulēt kā bluķis es gan nedrīkstu, to es vairs nespēju izturēt.. . Klāj nu vaļā! — Ar rāvienu piecēlos gultā sēdus, vaigi man kvēloja. Patiešām sajutu spēju spēka, enerģijas un možuma uzplūdumu.

—   Nu, labi .. . Nu, eju reiz pa ielu, te pēkšņi ar motociklu brauc pretim virsnieks. Apstājas. Jautā man: «Vai Pavluša Zavgorodnijs?» Un pasniedz aploksni. Un tūliņ kā drāž tālāk — te bija, te izbija. Ķivere galvā, brilles uz acīm — ne seju neredzēju.

—  Taisni tā!

—  Nu, es atveru aploksni. «Dārgais draugs . .. slepens uzdevums .. . jāierodas Vilku mežā pie dota .. . ambrazūrā instrukcija.»

—  Spraugā virs ambrazūras.

—  Pareizi.

—  Bet cikos?

—   Divdesmitos nulle nulle.

—  Bet man deviņpadsmitos.

—  Nu redzi. Tātad viņi negribēja, ka mēs satiekamies. Un vai tu biji?

—Nu, ka biju. Bet stāsti tu papriekš.

—  Nu, es piebraucu pie dota, kā tieku klāt, tā mani — caps! — sagrābj aiz apkakles. Kareivis Mitja Ivanovs, tu viņu pazīsti. «Kur tu man atkal lien? Vai galīgi esi jucis, vai?» Tagad nu es saprotu, tu esi pirms manis lauzies turpu, bet toreiz brīnījos, kāpēc viņš saka «atkal». Tomēr

par to es nebrīnījos tik daudz, vairāk par to, ka nekādi nevarēju tikt pie ambrazūras. Paši tak bija rakstījuši: «Ierodies,» — un paši nostādījuši sargu un nelaiž klāt. Starp citu, uz ceļa stāvēja motocikls un krūmos bija vēl kāds cits arī, ne tikai Mitja Ivanovs, varbūt tas pats, kas man nodeva vēstuli… Es viņu neredzēju, tikai dzirdēju balsi. Sāku tur drusku psihot — domāju: ko jūs mani te apceļat! «Ak šitā!» uzkliedzu pilnā kaklā. «Ja jau nelaižat, tad es braucu mājās. Dzirdiet, mājās! Ja jau tā!» Un krūmos noskan balss: «Pareizi!» Nu, ja jau tā, es domāju, — tad dzīvojiet veseli! — sēdos velosipēdam mugurā un braucu mājās …

—  Un tas bija viss? Vairāk nekā?

—   Pagaidi! Otrā dienā gāju uz zīmēšanu. Bija pulciņa nodarbības. Atšķiru savu zīmēšanas bloku — un tajā .. . vēstule. Atkal G. P. G. «Operācija tiek pārcelta . .. neuztraucies ..« vēro karogmastu pie skolas . .. Kad parādīsies balts karodziņš, tad tajā dienā ierodies Vilku mežā pie dota …»

—  Un tāpat divdesmitos nulle nulle?

—   Nu jā! Zini, man karsts vien pārskrēja. Mūsu zīmēšanas bloki glabājas skolā, uz māju mēs tos nenesam. Pēc katras nodarbības pulciņa vecākais tos savāc un Anatolijs Dmitrovičs ieslēdz skapī. Kā blokā varēja gadīties vēstule, to es nesaprotu, sit mani kaut nost. Citādi nav —' naktī kāds ir iezadzies skolā, ar pielāgotu atslēgu dabūjis skapi vaļā un ielicis vēstuli. Bet vasarā skola ir aizslēgta, Marusjas tantiņa tur pārnakšņo, un tu jau pats zini, kāda viņa ir, — ne muša garām netiks nepamanīta. Nekā nesaprotu.

—   Nu, tie visi ir sīkumi. Ja vajadzēs, tad ir Marusjas tantiņu iemidzinās, ir atslēgu pielāgos … Tā nav nekāda māksla.

—   Nu, bet kā tad tev bija?

11*

—  Nu, bet man bija šitā … — Un es Pavlušam sīki izstāstīju visu, kas ar mani bija atgadījies: ir par vēstuli,

163

ir par «ekskursiju» uz armijas nometni, ir par telefona sarunu.

—   Kā tad tu nu domā — ko tas viss nozīmē? — Pavluša taujāja, kad biju beidzis.

—   Skaidri jau nezinu, tomēr domāju, ka tas laikam gan būs sakarā ar kādu militāru uzdevumu. Es jau gudroju: varbūt viņiem tur kaut kas ir sabojājies — kādā lielgabalā vai raķetē, kur liels cilvēks nekādi nevar ielīst, kur vajadzīgs puika.

—    Ej nu zini, var jau būt… — Pavluša sarauca uzacis. — Bet kāpēc tad gan tev, gan man? Un dažādā laikā?

—    Vai es zinu … — Paraustīju plecus. — Viens no mums varbūt ir galvenais, otrs — dublieris. Zini, kosmonautiem jau arī vienmēr ir dublieri, un tādās būšanās droši vien …

—   Tā varētu gan būt, — Pavluša nopūtās. — Tātad tu esi galvenais, bet es •— dublieris.

—  Kāpēc tad tā?

—  Tev taču noteikts stundu agrāk.

—    Kas par to! Tas nekā nenozīmē! Varbūt tieši tu esi galvenais! Nez kāpēc man liekas, ka tieši tu! — centos Pavlušu pārliecināt, kaut sirds dziļumos domāju, ka galvenais tomēr būšu es, jo patiesi: kāpēc gan dublieris tiktu aicināts stundu agrāk nekā galvenais. Tā būs gan, ka es esmu galvenais! Taču izrādīt, ka domāju tieši tā, būtu nekautrīgi un ne visai cēlsirdīgi. Atcerieties vien, Pavluša taču sacīja, ka es esot pārlieku kautrīgs .. .

—   Un tagad — pēc manas slimības — ir pilnīgi droši, ka tu būsi galvenais! — sacīju, domādams mierināt Pavlušu. Tad pēkšņi, aptvēris sacīto, pats vai sastingu. Patiesi! Kāds es vairs varu būt galvenais, tā noslimojies? Mani taču tagad vajag mierināt, nevis Pavlušu. Uz karstām pēdām man ir jāizveseļojas! Uz karstām pēdām! Citādi pat par dublieri nederēšu!

Sāku nervozi trīties pa gultu. Nē! Nē! Es jau jūtos labāk. Krietni labāk. Āre, rokās jau radies spēks. Pie gultas gala pieķēries, jau varu pievilkties. Aizvakar nepavisam nevarēju. Nekas, nekas! Gan būs labi … Ja neradīsies kādi šķēršļi.

—    Vai tu esi kādam to stāstījis? — Vērīgi paskatījos uz Pavlušu.

—  Skaidrs, ka ne.

—   Viņai arī ne? — Nevēlējos nosaukt viņu vārdā, bet Pavluša saprata.

—  Ko tu gan iedomājies! — Pavluša pietvīka.

Diez kāpēc nospriedu: viņš laikam gan nezina, ka toreiz es apšļakstīju Grebeni ar dubļiem no galvas līdz kājām (viņa jau mani nenosūdzēja), — un tad piepeši atcerējos noslēpumaino cilvēku, kas tovakar ložņāja pa Galinas Sidorivnas dārzu. Es taču Pavlušam vēl nekā nebiju minējis par šo vīru.

—    Klausies, — un es sāku stāstīt. Kad beidzu, Pavluša plecus vien paraustīja.

—   Mūsu ciemā pašlaik notiek vilks zin kas. Pats velns gudrs netiks. Nekā nevar saprast.. .

XXVII NODAĻA NOTIKUMI SĀK RISINĀTIES ZIBENS ĀTRUMĀ. VAI TIESĀM VIENS NEZINĀMAIS BOTU VIŅA? NEVAR BOT! «VIŅŠ TAISĀS VIŅU NOZAGT!» MĒS STEIDZAMIES PALĪGĀ … ASSA!

Cilvēka organisms ir interesanti ierīkots. Te tas tik tikko garu velk, dziest kā svecīte, cilvēks nejaudā ne galvu uz augšu pacelt. Te uzreiz (kur gan spēks rodas?) tas kļūst stiprāks un mundrāks ik ar brīdi. Un vai zināt, kas man ienāca prātā? Man ienāca prātā, ka galvenais, kas vajadzīgs, lai organisms atspirgtu, ir griba atspirgt, vēlēšanās būt veselam.

Ja ir milzīgi liela, dedzīga vēlēšanās un ja cilvēks visiem spēkiem tiecas pēc šā mērķa — pēc veselības, tad viņš katrā ziņā un visai drīz izveseļojas. Par to es pārliecinājos pats. Pēc atklātās sarunas ar Pavlušu tūliņ sāku atveseļoties ātrā tempā.

Tagad ēdu, kā riju izkūlis. Divas porcijas uzreiz.

Dakteriene kādudien sacīja:

—   Slimniekam jāēd galvenokārt tas, pēc kā viņam kārojas. Organisms ir gudrs, pats pasaka priekšā, kas tam vajadzīgs.

Paldies dievam, man gribējās ēst visu, ko vien cēla galdā. Tomēr reiz es blēdīgi paskatījos uz vectēvu un sacīju:

—   Vecotēv, mans gudrais organisms pateica, ka tam vajadzīgs . . . saldējums.

Vectēvs nokrekšķējies atbildēja:

—  Kūm, nāc pie prāta! Nule kā esi ticis vaļā no drudža, vai gribi atkal? Saki savam organismam, ka viņš nepavisam nav gudrs, ja prasa tev saldējumu. Kad tiksi pa īstam uz kājām, tad ēdīsi.

Tas vēl vairāk stiprināja manu vēlēšanos drīzāk izveseļoties. Jūs taču zināt, kā man iet pie sirds saldējums!

Trešajā dienā pēc sarunas ar Pavlušu dakteriene mani izklausīja ar savu salto ausi, kas kutināja, tad aptaustīja man kāju un sacīja:

—  Vari pa brīdim iziet laukā, tikai daudz neskraidi, citādi atkal saaukstēsies.

Cik jauki ir redzēt pār galvu nevis griestus, bet gan bezgalīgi dziļās, zilās debesis, ieelpot svaigu vēju, kas maigi kutina ādu, dzirdēt, cik mīlīgi kokos sačukstas lapas, sajust zem kājām mīkstu zemi, bez kāda mērķa čāpot pa ielu un bez kāda iemesla smaidīt — smaidīt tāpēc vien, ka saule spīd, uz zavoliņa murrā kaķis, peļķē rukšķ cūka, — tāpēc vien, ka dzīve ir brīnum jauka! . ..

Kaut arī es gāju, kā jau teicu, bez kāda mērķa, tāpat vien, lai drusciņ pastaigātu (tāli gājieni man vēl bija stingri jo stingri noliegti), tomēr kājas pašas mani nesa uz Gagarina ielas pusi. Bet dakteriene man nebija ļāvusi ne soļa spert uz to pusi.

—     Zinu, ka tur tagad draudzīgā pulkā strādā visi un ka tev arī gribēsies, — viņa sacīja. — Taču atceries: ja tevi tur ieraudzīšu, tad visu acu priekšā saņemšu aiz auss un aizvedīšu uz māju.

Labi zināju, ka dakteriene ir nopietns cilvēks un ar vārdiem nemētājas. Tomēr .. . savām kājām nekā nespēju padarīt. Tiesa, negāju taisni, apmetu pamatīgu līkumu. Jo vispirms taču vajadzēja palūkoties uz karogkārti skolas priekšā — vai nav tiesa?! Un ja nu kārts galā . . . Mēs ar Pavlušu gan bijām norunājuši, ka viņš cītīgi uzmanīs karogkārti, vairāk reižu dienā paskatīsies un ziņos man. Bet ja nu viņš, darbā aizrāvies, neiedomā . ..

Kārts galā tupēja žagata, vieglprātīgi skurinādama garo asti. Mani ieraudzījusi, tā pacēlās gaisā un aizlidoja. Nekāda karodziņa nebija.

Tagad varēja rāmā garā tipināt projām uz Gagarina ielu.

Jau iztālēm sadzirdēju līksmo celtniecības darbu mūziku: skaļi klaudzēja cirvji, dobji dunēja āmuri, skanīgi dziedāja ripzāģis, kas bija atvests no kolhoza galdnieku darbnīcas un uzstādīts līdzās elektrības stabam zem ātrumā uzslietas nojumes. Pa vi&u ielu vēdīja sveķaina svaigu skaidu smarža. Visapkārt dunēja un ņudzēja — uz priekšu atpakaļ skraidelēja cilvēki, nesdami dēļus, baļķus un visādus instrumentus. Tie lielākoties bija jauni, līdz vidum kaili izmetušies, spēcīgi puiši līdz ādai apcirptiem matiem. Tikai pēc zaļajām biksēm un zābakiem viņos varēja pazīt kareivjus. Viņiem palīgos bija sanākuši mūsu zēni un meitenes. Re, kur Vasja Derkačs un Stjopa Karafoļka, un Vovka Maruņa .. . Droši vien tepat ir ari Pavluša.

Remontēja mājas, laboja šķūnīšus, taisīja jaunas sētas un žogus.

Varēja redzēt, ka visi strādā ar prieku un patiku — cits dziedāja, cits svilpoja, cits jokoja, un tūdaļ uzšalca smiekli. ..

Apstājos ielas galā aiz akas, pār kuru slējās nojume, un skaudīgi vēroju šo līksmo un trokšņaino rosību. Vēroju, slēpdamies aiz akas. Nevēlējos, ka mani tagad kāds ierauga — ja nevaru strādāt līdz ar visiem, kāda vajadzība .. . Un piepeši izdzirdēju skaņu un priecīgu balsi:

—    O! Vai tu jau esi vesels? Apsveicu!

Man aiz muguras, laipni smaidīdama, stāvēja Grebene ar spaini rokā.

Nosarku un sabožos. Se tev nu bija! Vajadzēja arī tieši viņai mani ieraudzīt!

—   Pateicos! — es noburkšķēju un, atpakaļ neskatīdamies, gāju projām.

Vakarā devos uzbrukumā vecākiem.

—    Nu jā, — es dīcu, sabozies kā tītars. — Cik ilgi tā var mocīties? Esmu jau pavisam vesels, bet man nekā neatļauj! Tā jau nonīkšu un aiziešu galīgā postā. Es ilgāk vairs nevaru. Nu, vecotēv, jūs tak esat pats gudrākais, ieskaidrojiet viņiem, ka esmu pavisam, pavisam vesels.

Man ilgi centās pierādīt, ka es esot nejēga, pats nesaprotot, cik slims bijis, ka labāk būšot paciesties lieku dienu nekā pēc tam gulēt atkal, vai tad es, nejēga tāds, nemaz to nesaprotot…

Ar vārdu sakot, mūsu diskusija risinājās vienā plāksnē: es pūlējos pierādīt, ka viņi taču" ir prātīgi cilvēki, tāpēc vajag mani saprast, bet viņi apgalvoja, ka es esot nejēga un nekā nesaprotot. Beidzot mātei apnika, un viņa sacīja:

—   Nu, labi! Norunāsim tā. Rīt tu vēl pēdējo dienu pavadīsi karantēnā, parīt, ja viss būs labi, varēsi iet drusku pastrādāt, bet tikai drusku, stundiņas pusotras, ne vairāk. Un kaut kādu vieglu darbu, jo pats jau zini . ..

Ja cilvēks kaut ko gaida, tad pēdējā diena aizvien ir pati garākā, pati pelēkākā un pati grūtākā. Tāpat kā beidzamās minūtes pirms vilciena atiešanas.

Aizbraucēji un palicēji jau ir atvadījušies un sabučojušies, skaļrunis jau paziņojis: «Pavadītāji, pārbaudiet, vai pie jums nav palikušas aizbraucēju biļetes, un atstājiet vagonu!» Kuro reizi jau ir piekodināts: «Nu, tad pieraugi, esi uzmanīgs! Un tūliņ atraksti, vai jā?» — bet vilciens nekust.. .

Slaistījos pa sētsvidu, pa tukšajām ielām un garlaikojos, garlaikojos, garlaikojos … Gagarina ielai gāju apkārt ar lielu lielo līkumu. Tikai iztālēm klausījos priecīgajā celtniecības darbu čalā. Toties līdz skolai aizstaigāju reižu desmit. Turp mani vilka kā ar valgu — pie lietū nomelnējušās, saulē saplaisājušās un vēju nošķiebtās karogkārts, kas slējās gaisā skolas pagalma vidū. Kad šeit rindojās pionieru līnija, tad kārts galā līksmi un svinīgi plandījās karogs, bet citā laikā kārts zaudēja savu cildeno nozīmīgumu, un puikas allaž centās uzsviest kārts galā kāda biedra cepuri. Tasrizdevās gaužām reti, bet, kad izdevās, tad šis veiksminieks todien tika daudzināts pa visu skolu un citi puikas dabūja lieliski izpriecāties, jo tika sarīkotas neparastas sacensības — kurš ar kukurzni notrieks cepuri lejā. Ikviens pēc kārtas svieda trīs kukuržņus. Kārtība bija stingri noteikta reizi par visām reizēm, un tas, kas lūkoja to pārkāpt (vai nu sviezdams vairāk nekā trīs kukuržņus, vai arī kārodams izmēģināt roku ārpus kārtas), tas dabūja pa kaklu. Man vienreiz uzsmaidīja traka laime: ne tikai uzmetu cepuri kārts galā, bet arī notriecu to zemē, un tā bija nevis šāda tāda, bet gan Karafoļkas cepure. Karafoļka ar to vareni lepojās — kā nu ne, baltraiba žokejcepure ar pumpiņu uz pakauša. To dienu es vienmēr pieminēju kā vienu no vislaimīgākajām mūžā. Arī patlaban, noraudzīdamies uz kārti, atcerējos savu triumfu, un mana sirds sila. Piepeši man sakārojās uzmest kaut ko kārts galā. Ar skatienu pārmeklēdams tuvāko apkārtni, pārsoļoju pār pagalmu, tad pagriezos gar skolas stūri uz to pusi, kur atradās dārzs un skolas lauciņš. Marusjas tantiņa allaž mēdza vecajā ābelē iekarināt lupatu, lai žāvējas. Taču, gar stūri pagriezies, uzreiz aizmirsu visas lupatas. Uzmanību piesaistīja pionieru istabas logā izstādītie zīmējumi. Tā bija mākslas pulciņa dalībnieku pastāvīgā izstāde. Labākos darbus Anatolijs Dmitrovičs izlika pionieru istabas logos, arvien atjaunodams šo izstādi.

Tagad visi zīmējumi bija jauni, un visi attēloja ciema glābšanu no ūdens. Pārplūdušas mājas, ar visādām mantām piekrautas amfībijas, karavīri ceļ cilvēkus nost no jumta utt.

Bet viens zīmējums . .. Kad paskatījos uz to, man aizrāvās elpa. Sajā zīmējumā biju attēlots es . ..

Tumša, vai līdz griestiem ar ūdeni pieplūduši istaba, kaktā svētbilde, kuras priekšā deg lampiņa, bet istabas vidū ūdenī, pie spuldzes vada pieķēries, — es . ..

Skaidrs, ka tas bija Pavlušas zīmējums. Uzzīmēts bija tik lieliski, tik pareizi, it kā viņš pats to visu būtu pārdzīvojis. Tu re, ko nozīmē būt māksliniekam! Tas tik ir puika! Nudie, tas tik ir puika! Iznāks no viņa mākslinieks. Viņam tomēr ir spējas. Man par to nav ne mazāko šaubu.

Pirmo reizi domāju par to bez skaudības, priecādamies no sirds.

Pirmo reizi apjēdzu, cik tās ir brīnum jaukas jūtas — lepnums par draugu.

Ilgi skatījos zīmējumus. Citi bija labāki, citi vājāki, taču Pavlušas zīmējumam neviens'netika ne tuvu.

Bet visu laiku viņš, sātans tāds, bija cietis klusu, ne vārda man nestāstīdams.

Paga vien, aiziešu tūliņ un pateikšu tieši acīs, ka viņam ir talants, un .. . vilkšu pa ausi. Lai neslien degunu gaisā. Talantiem pats galvenais ir — lai nesāk sliet degunu gaisā. Talantiem laiku pa laikam katrā ziņā ir jāvelk pa ausi.

Enerģiskiem soļiem devos uz skolas pagalmu. Un tad uzreiz apstājos kā iemiets. Pie karogkārts stāvēja . . . Grebene. Stāvēja un sēja baltu lakatiņu pie stieples, pa kuru kārts galā uzvelk karogu.

Tas bija tik neticami, tik fantastiski, ka es vārda pilnā nozīmē apstulbu.

Še tev! Tad jau viena no trim nezināmiem ir Grebene!

Še tev! Bet kāpēc no trim?

Varbūt viņa pati ir to visu sadomājusi! «G. P. G.» — Ganna Petrivna Grebeņuka. Bet viņa jau nav Petrivna, viņa ir Ivaņivna. Viņas tēvs taču ir Ivans Gnatovičs. Un tas nemaz nebija viņas rokraksts, tas bija liela cilvēka rokraksts. Un pa telefonu runāja vīrietis ar varen rupju balsi. Viņa nemūžam nespētu parunāt tādā balsī. Un vēstuli taču man nodeva virsnieks, kas piebrauca ar motociklu. Kā man, tā Pavlušam.

Pavlušam?

Bet varbūt…

Varbūt Pavlušam neviens nekādu vēstuli nav devis un nekā nav bijis, viņš tikai ir ar Grebeni uz vienu roku.

Viņš taču cieta klusu, neatzinās, līdz es pirmais sāku runāt.

Un «G» — tā ir Ganna. «P» — tas ir Pavluša, bet «G» — tas ir kāds trešais — Griška Bardadims, vai.

Un es esmu nelga .. .

Nē! Nevar būt!

Pavluša nevar būt tāds viltnieks! Tad jau virs zemes nemaz vairs nav taisnības! Nē!

Vienīgais, ko Pavluša butu varējis izdarīt, — nenovaldīties un izstāstīt viņai par vēstuli (mēs jau toreiz bijām naidā). Bet var jau būt, ka viņa pati ir izlasījusi to otro vēstuli. Viņa taču ir pulciņa priekšsēdētāja, viņa savāc albumus, un vēstule atradās albumā. Noteikti tā ir!

Viņa izlasīja vēstuli un nosprieda pajokot. Bet varbūt izgudrojusi pat kādu stiķi, lai mūs sanaidotu. Viņa jau redz, ka esam izlīguši, un tas viņai kož kaulā. Es tev gan, sasodītā strupdegune!

Man traki sagribējās tūliņ uz vietas pieskriet un viņai pamatīgi sadot. Tomēr noturējos. Tas jau nozīmētu, ka atzīstu sevi par uzvarētu. Nē! Jāizgudro kaut kas tāds, ka … Viņa tak nezina, ka es redzu, ka viņa tur sien lakatiņu. Un šo apstākli var trakoti labi izmantot.

Rāmu garu, Java, rāmu garu, dārgais! Elpo dziļi un saņem sevi rokās!

Grebene parāva aiz stieples, un baltais lakatiņš uzslīdēja līdz kārts galam. Kad tas bija augšā, Grebene zaglīgi paskatījās apkārt un izšmauca no pagalma. Mani viņa, protams, nepamanīja, jo slēpos aiz skolas pakša un aiz krūma arī vēl.

Nekustēdamies nostāvēju turpat vēl brīdi. Galvā virpuļoja juceklīgas domas. Nekādi nespēju izgudrot, ko varētu Grebenei izdarīt, kā viņu pārmācīt.

Tu redzējies, sadomājusi mani iznerrot! Nu pagaidi vien! Gan es tev parādīšu!

Pats pirmais, kas jāizdara, — nekavējoties jānoņem baltais lakats. Pavluša to nedrīkst ieraudzīt. Ja viņš nav uz vienu roku ar Grebeni, tad domās, ka tā patiesi ir norunātā zīme. Bet, ja ir uz vienu roku, tad viņš katrā ziņā sevi kaut kā nodos, sāks uztraukties, kāpēc kārts galā nav lakatiņa, kur tas pazudis, un tad es uzzināšu patiesību.

Viens mirklis — un lakatiņš bija man kabatā.

Saule jau stāvēja dienvidū, Pavluša drīz pārskries mājās.

Devos viņu gaidīt mājas priekšā.

Diez kāpēc Pavluša ilgi nerādījās. Viņa tēvs un māte jau paēda un atkal aizgāja darbā, visi kaimiņi jau paēda un izklīda kur kurais, bet Pavlušas kā nebija, tā nebija. Sāku jau uztraukties, vai ar viņu nav kaut kas atgadījies. Te uzreiz skatos — diedz. Aizelsies, izspūris, un acis kā zaķim, kas nupat sprucis laukā no krūma apakšas, — spīd vien.

Pavluša metās man klāt, nejaudādams ne vārda izrunāt, elsdams pūzdams.

—  Pa-klau! .. . Pa-klau! … Pa-klau! …

—   Kas nu? — es jautāju. — Vai deg kaut kur, vai atkal plūdi?

—   Nē . .. Nē … Bet.. . Klausies, viņš grib viņu nozagt!

—  Kas? Ko?

—  Galinu Sidorivnu! Musu skolotāju!

—  Kas?!

—  Leitnants.

— Uja! Vai tad viņa ir kāds militārs objekts, vai? Un kāds leitnants?

— Tas gruzīns ar ūsiņām, tas, kura amfībijā tu braukāji.

— Vai tad viņš sajucis, vai?

—  Iemīlējies! Un vai tu zini, kādas viņiem parašas? Vai «Kaukāza gūstekni» atceries? Kolīdz tādam janičāram kāda meitene iepatīkas, tā grābj ciet, sasien, zirgam mugurā un — projām kalnos! . .. Vai saprati?

— Bet kur tu to ķēri? Izstāsti skaidri!

— Dzirdēju! Pats savām ausīm dzirdēju! Saproti, sākās pusdienlaiks, visi izklīda. Es arī jau taisījos … Te uzreiz skatos — gruzīns grozās ap mūsu Galinu Sidorivnu un čukst viņai kaut ko, bet viņa dusmīgi vēcinās rokām un grib iet projām, bet viņš tik aizstājas viņai ceļā. Tas bija Mazurenko sētā aiz mājas, zini, tur, kur tā aizkaltusī bumbiere. Es nu ielienu kukurūzas lauciņā un skatos, kas notiks. Bet viņa saka viņam: «Ej projām, ej tak projām, es tevi lūdzu!» Bet viņš: «Ilgāk nespēju! Es tevi nozagšu, saproti, jā! Nozagšu!» Viņa kaut ko viņam atbildēja, es nesadzirdēju, bet viņš: «Šovakar vienpadsmitos pēc vakara jundas.» Bet viņa — kā-ā izraujas, kā-ā laižas projām. Bet viņš tik ar roku šitā — žvīks! — un novāvuļoja kaut ko svešā valodā, droši vien nolādējās, bet acis — nu mats matā kā vilkam — deg zaļās ugunīs … Redz, kā!

— Saki nu viens … — Es paraustīju plecus. — Bet likās tāds labs cilvēks. Paško mazuli izglāba … Un vispār .. .

— Tīri traks. Un skaidri redzams — mežonīgs cilvēks. No tāda visu ko var sagaidīt. Ņems vēl un nodurs. Viņi visi nēsā kinžalus līdzi, tu tak zini.

Uzreiz jutu sevī uzšalkojam karstu enerģijas vilni. Pēc tik daudzām uzspiestā bezdarbībā un garlaicībā aizvadītām dienām mana dvēsele alka pēc asiem pārdzīvojumiem un pēc darbošanās.

— Jāglābj! — es cieši noteicu.

— Pašiem vien? — Pavluša neticīgi palūkojās manī. — Vai spēsim?

—  Nu gan liela lieta! Paņemsim līdzi krietnus sitamos, bet, ja citādi nevarēs, tad sacelsim tādu brēku, ka saskries viss ciems. Tad viņš nekur nespruks!

— Tevi tak nelaidīs tik vēlu no mājas laukā. Tu jau vēl skaities slims.

— Kas es par slimu! Šodien ir pēdējā diena. Zini, es aiziešu pie tevis ciemā, pēc tam tu nāksi mani pavadīt, un mēs — aidā!

Pats nopriecājos, cik vareni esmu izdomājis.

Norunājām tā: vakarā, pārnācis no būvdarbiem, Pavluša iegriezīsies pie manis un paaicinās pie sevis, bet es jau laikus pagādāšu dūšīgas un parocīgas kaujas vāles un noglabāšu tās dārzā pie sētas.

Pēc tam Pavluša aizjoza uz ātru roku paēst pusdienu, jo baidījās, ka būvdarbu laukumā viņu nesāk daudzināt par slaistu. Bet es aizgāju uz lazdaini nogriezt rungas.

Par Grebeni Pavlušam tā ir neieminējos. Negribējās bojāt viņam garastāvokli. Turklāt man bija iešāvusies prātā doma: «Un ja nu Grebene ar to gruzīnu ir uz vienu roku. ..» Ne jau nu taisni uz vienu roku, bet viņš varbūt viņu ir iebaidījis un piespiedis palīdzēt. Un visu šo padarīšanu ar vēstulēm izgudrojis tālab, lai mani un Pavlušu dabūtu projām no ciema, kamēr pats nozags Galinu Sidorivnu. Lai mēs viņu netraucētu. Jo es diez kāpēc nospriedu, ka tas bijis viņš, kas tovakar slapstījās skolotājas dārzā. Un viņš zina, ka mēs abi ar Pavlušu esam tādi puikas, ka . . . Un tieši šodien, kad viņš taisās nozagt Galinu Sidorivnu, Grebene uzvilka kārts galā norunāto balto karodziņu.

Ilgi meklējos pa lazdaini un par to arī nogriezu patiesi krietnas rungas.

Abas ar tādiem kā bumbuļiem galā. Nu, īstas vāles.

Biju pilns apņēmības cīnīties līdz pēdējam. Trauktin traucos kaujā. Kā gan ne? Ja kāds taisītos nozagt jūsu skolotāju, vai jūs tad sēdētu, rokas saņēmuši? Kā tad! Nosēdēsiet gan! Kaut arī viņa lika mums divniekus, kaut arī dzina laukā no klases, tomēr . . . Brauca tak ar mums ekskursijā uz Kijevu un dziedāja kopā ar mums, un vispār …

Ja kāds zagtu mācību daļas pārzini Savu Kononoviču, tad es, jānudien, ne pirksta nepakustinātu. Vai arī matemātiķeni Irinu Samsoņivnu. Lūdzu, zodziet veseli! Vēl paldies pateikšu. Vēl sasiet palīdzēšu .. . Bet Galinu Sidorivnu — nē! Neatļaušu! Dzīvību nežēlošu!

Pusdienās nolocīju prāvu gaļas gabalu, vismaz puskilogramu. Toties uz kartupeļiem ir neskatījos. To vērodams, vectēvs nokrekstējās vien. Taču es par viņa krekstēšanu nelikos ne zinot. Kas man daļas par viņa krekstēšanu, ja vajadzēja uzkrāt spēkus. Bet ar kartupeļiem nekādi spēki nav uzkrājami, tur nepieciešama gaļa. To zina visi.

Vakarā nekādu sarežģījumu nebija. Pavluša atnāca, uzaicināja mani pie sevis, es aizgāju pie viņa, mēs līdz pusvienpadsmitiem spēlējām dambreti, un pēc tam viņš nāca mani pavadīt. Paņēmām sitamos un devāmies uz Galinas Sidorivnas māju. Protams, iegājām tur nevis no ielas, bet gan pa to pašu taciņu gar sakņu dārziem, kur toreiz braucu ar velosipēdu.

Iezagāmies dārzā un nolīdām tajos pašos krūmos, kur leitnants Paičadze reiz slēpās no manis. Un kā es toreiz neapjēdzu, ka tas ir viņš? Uz taciņas taču bija palikušas pat motocikla riteņu sliedes .. .

Jāņogulāji, kuros mēs tupējām, auga piekalnē, un no šejienes varēja labi pārskatīt ir dārzu, ir sētsvidu, ir skolotājas māju.

Redzējām Galinu Sidorivnu pa divi lāgi iznākam sētā, vienreiz viņa izlēja no bļodas ūdeni, otrreiz aizgāja uz pagrabu. Un viņa nemaz nerādījās uztraukta.

— Vadzi, — es pačukstēju Pavlušam. — Varbūt tu kaut ko esi saputrojis? Varbūt šodien viņš nezags?

Tikko biju tā nočukstējis, tā uz taciņas atskanēja motocikla tarkšķi. Piespiedāmies viens pie otra un sastingām.

Motocikls nosprauslojas un apklusa, neaizbraucis līdz skolotājas dārzam.

«Konspirācija!» es domāju. «Kas tur nu liels, es arī tāpat darītu.»

Pēc brītiņa uz taciņas parādījās leitnanta stāvs. Viņš kustējās bez kāda trokšņa, soļodams viegli kā kaķis.

Pagājis mums garām, leitnants apstājās pie ābeles, kas auga pagalma malā, un piepeši sāka pogot kā lakstīgala. Un pogoja tik lieliski, ka viņu varētu noturēt par īstu lakstīgalu, ja vien tagad nebijis augusts.

Nočīkstēja durvis. No mājas iznāca Galina Sidorivna. Ir nu gan mu .. . Ir gan neprātīga! Ko viņa lien laukā?! No istabas tak ir grūtāk izzagt, bet šitā .. .

Leitnants sāka viņai klusi un dedzīgi kaut ko klāstīt un tad uzreiz sagrāba viņu aiz rokas.

— Laid! — viņa rāvās projām.

Nu ir laiks! Jāglābj!

Piegrūdu Pavlušam, mēs izlēcām no krūmiem un klupām leitnantam klāt. Abi reizē kā pēc komandas atvēzējām rungas. Būkš! Būkš!

Es no vienas puses, Pavluša no otras puses tikpat kā rijas kūlēji ar spriguļiem kā-ā vilkām viņam gan pa galvu, gan pa muguru! Viņš tik nostenējās vien, sagrīļojās, palaida vaļā Galinas Sidorivnas roku un nogāzās kā koks cirsmā.

— Mūciet! — es pilnā kaklā uzsaucu Galinai Sidorivnai.

Un . . . tad notika neticamais.

Galina Sidorivna nevis muka, bet gan metās pie leitnanta, nokrita ceļos viņam blakus un apkampa abām rokām. Un izmisīgi iekliedzās:

— Revaz! Mīļais! Kas tev ir?! Vai esi dzīvs?!

Tumsā neredzēju, vai Pavluša iepleta muti, tomēr domāju, ka iepleta. Jo man pašam apakšžoklis kā atkārās, tā ir palika.

Te piepeši leitnants, joprojām zemē gulēdams, piespieda Galinu Sidorivnu pie krūtīm un laimīgā balsī izsaucās:

—    Galočka! Esmu dzīvs! Nekad neesmu bijis tik dzīvs kā pašlaik! Tu sacīji «mīļais»! Es esmu — mīļais?! Vai! Cik labi!

Viņa atlēca nost, bet viņš uz tām pēdām pietrūkās no zemes un sāka virpu]ot kā viesulis, dejodams lezginku, rokas iepletis un saukdams:

—  Assa! . .. Assa! . .. Vai! Cik labi! Assa!

Esmu ne vienreiz vien redzējis, kā cilvēki izrāda prieku, bet tik priecīgu cilvēku, goda vārds, vēl nekad nebiju redzējis.

Pēc tam viņš piedrāzās mums klāt, sagrāba mūs abus rokās un ņēmās mutēt.

—   Puikas! Mani dārgie! Kā jūs man palīdzējāt! Paldies! Paldies jums!

177

Tad viņš tikpat pēkšņi palaida mūs vajā un kļuva nopietns.

12 — 319

— Puikas! — viņš ierunājās tādā kā aizsmakušā un dobjā balsī. — Puikas! Es mīlu jūsu skolotāju! Mīlu, jā, un vēlos, lai viņa kļūst mana sieva. Bet viņa … Viņa saka — tas esot. .. nepedagoģiski! Vai saprotat, mīlestība — tā esot nepedagoģiska … Tātad mūsu mammām nevajadzēja precēties ar mūsu tēviem, jā, jo tas ir nepedagoģiski, jā? U-uh! — Viņš pa jokam draudīgi pagriezās pret Galinu Sidorivnu un tad maigi uzlika roku viņai uz pleca. — Nu, tagad viņi visu zina, jā. Nav vairs ko slēpt. Un es nemaz neesmu vainīgs. Rīt, jā, rakstīšu saviem vecākiem. Punkts!

Galvu nokārusi, Galina Sidorivna stāvēja un cieta klusu. Es iedomāju: kā gan mūsu skolotājai, kas visu mūžu izteikusi mums piezīmes, tagad ir ap dūšu, kad tas viss jāuzklausa mūsu klātbūtnē. Tūliņ vajadzētu pasacīt kaut ko tādu, kas glābtu viņu no šāda stāvokļa, taču galva bija tukša kā ubaga tarba, un es nekā nevarēju izgudrot.

Tad uzreiz Pavluša pastiepās uz pirkstgaliem, vērodams leitnanta seju, un ierunājās:

— Lūdzu, piedodiet mums, bet. .. bet jums te uz pieres ir asinis.

— Kur? Kur? — Galina Sidorivna salēcās. — Vai dieniņ, patiešām! Tūliņ jāpārsien!

Pavluša gail ir gudrinieks!

— Ņemiet, rau, ņemiet! — Pasteidzos izraut no kabatas to pašu no kārts gala nolaisto balto lakatiņu.

Galina Sidorivna to paķēra nevilcinādamās.

— Iesim ātrāk istabā. Te nekā nevar redzēt. Jāapmazgā, jāuzziež briljantzaļais.

Mēs ar Pavlušu neziņā mīņājāmies uz vietas, nesaprazdami, vai lai mēs arī ejam iekšā vai lai paliekam pagalmā, vai lai pavisam lasāmies projām no šejienes.

Bet Paičadze pagrūda mūs no muguras.

— Ejam, ejam, puikas! Ejam!

Istabā Galina Sidorivna sāka šaudīties šurpu turpu, meklēdama briljantzaļo. Viņa skraidīja no virtuves uz

istabu un no istabas uz virtuvi, klaudzināja skapja un bufetes durvis, kaut kas krita viņai no rokām, šķindēja, gāzās, lija un bira — un viņa neparko nespēja atrast briljantzaļo.

Leitnants lūkojās viņā aizgrābtām, mīlestībā starojošām acīm.

Bet mēs lūkojāmies leitnantā.

Uz viņa īsi apcirptās galvas rēgojās divi pamatīgi puni tikpat kā radziņi uz jauna velniņa galvas, un pār pieri tecēja sīka asiņu straumīte.

Mēs lūkojāmies viņā ar vainīgām grēku nožēlotāju acīm.

Beidzot atradusi briljantzaļo, Galina Sidorivna ķērās pie leitnanta ievainojumu pārsiešanas.

Noraudzīdamies, cik saudzīgi un cik maigi viņa ar vates piciņu apmazgāja leitnanta punus un kādā svētlaimībā staroja leitnanta seja, es prātoju: «Ir gan tie skolotāji naivi. Viņi domā, ka mēs esam mazi bērni un nekā nesaprotam. Ehē! Pajautājiet vien Pavlušam par Grebeni! Un vai jūs domājat, ka es Kijevas Valku nepieminu? Ohoho! Mēs ļoti labi visu saprotam. Lieliski saprotam!»

Tikai leitnanta žēl…

Stipra galva gan viņam ir. Ja man šitā divreiz iebelztu pa pauri, tad manējā gan laikam pārsprāgtu kā arbūzs.

—  Piedodiet, lūdzami, — es izdvesu.

—  Lūdzami, piedodiet, — Pavluša izdvesa.

—  Ko nu, puikas! — leitnants līksmi pasmaidīja. — Šis ir vislaimīgākais brīdis manā mūžā, jā. Un tas ir jūsu nopelns, jā!

— Mēs domājām, ka jūs gribat nozagt… — es nomurmuļoju.

—  Un domājām glābt… — Pavluša nomurmuļoja.

12*

179

— Glābt? Jā? Glābt? Ha-ha-ha! — pa visu māju nodārdēja leitnanta smiekli. — Klausies, Galočka! Klausies, cik tev ir varonīgi skolēni, jā! Vai, brašuļi! Vai! Tev taisnība, viņi nedrīkst naidoties, jā, nekādā ziņā nedrīkst nai

doties! Un jūs nekad nenaidosieties, vai ne? Jūsu draudzība, jā, allaž būs stipra kā tā dota granīts! Visu mūžu jūs atcerēsieties to dotu, jā! Un jūs, protams, nedusmojaties uz mums šā noslēpuma dēļ, jā? «G. P. G.» Gerasimenko. Paičadze. Grebeņuka. Taču viss, ko jūs šodien tur izlasījāt, ir skaidra patiesība.

Acis iepletis, Pavluša vērās manī.

—  K-kur … ko izlasījām?

Es paraustīju plecus.

—  Kā tā? Vai tad jūs šodien nebijāt pie dota? •— leitnants vaicāja, savukārt brīnīdamies.

Viņš paskatījās uz Galinu Sidorivnu. Tā neizpratnē mirkšķināja acis.

—  Bet. .. bet šis lakatiņš? — Galina Sidorivna pacēla augšup roku ar manis doto lakatiņu. — Tas taču . .. tas taču … ir tas pats, es redzu. Tas ir mans lakatiņš, ko iedevu Gannai. Ai, zēni, te kaut kas nav …

Pavluša vaicādams palūkojās manī. Es nodūru galvu.

—  To es . .. noņēmu. Viņš nemaz nezina. Es nejauši ieraudzīju, ka viņa sien klāt. Es domāju, ka viņa kaut kā uzzinājusi un nu grib iznerrot. Grib mūs atkal sanaidot.

—  Ko nu! Ko nu! — leitnants iesaucās. — Nu gan tu runā — sanaidot! Pavisam otrādi! Viņa tak to visu izdomāja, lai jūs samierinātu. Saproti, lai samierinātu! Viņa ir lieliska meitene!

Pavluša pietvīcis nolaida acis.

Un tad es uzreiz atcerējos, kā apšļakstināju Grebeni ar dubļiem, bet viņa stāstīja, ka tā bijusi smagā mašīna un ka pati esot vainīga . . .

Un es arī pietvīku un nolaidu acis.

Ak pasaulīti Vai es patiesi esmu tāds stulbiķis, ka visu laiku esmu domājis par viņu nezin ko, bet viņa nepavisam tāda nav? Vai patiesi?! Ko tad viņa tādā gadījumā domā par mani? Viņa gan domā, ka esmu īsts stulbiķis.

Un taisnība vien ir!

Un neviens to nezina tik labi, kā zinu es pats!

XXVIII NODAĻA PATI PĒDĒJĀ NODAĻA, KURĀ MOSU STĀSTS PĒC VECO KLASISKO ROMĀNU LABĀ PARAUGA NOBEIDZAS AR KĀZĀM

Otrā dienā visu ciemu aplidoja vēsts par to, ka mūsu skolotāja, mūsu klases audzinātāja Galina Sidorivna Gerasimenko precas ar vecāko leitnantu Revazu Paičadzi.

Tā bija tik negaidīta vēsts, ka visi aiz brīnumiem muti vien iepleta. Neviens nekad nekā nebija ne redzējis, ne nomanījis. Visi zināja, ka mūsu Galina Sidorivna ir aplam lepna, nepieejama un patstāvīga.

Viņā iemīlējās — jā gan!

Bet viņa — it nekad!

Viņa staigāja kā cariene, un neviens neuzdrošinājās viņai tuvoties. Par bikliem lakstošanās mēģinājumiem viņa tikai pasmējās.

Un nu izrādās, ka viņa jau vairāk nekā gadu mīl vecāko leitnantu, neatzīdamās šajā mīlestībā nevienam visā pasaulē, arī leitnantam pašam ne. Viņa aizliegusi leitnantam pat soli spert uz viņas pusi, ja cilvēki redz. Viņa spriedusi, ka skolotājai nav tiesību iemīlēties, jo tas viņu pazemos skolēnu acīs, graus viņas autoritāti, negatīvi ietekmēs skolēnu audzināšanu cildenu morāles principu garā.

Ej nu sazini, cik ilgi viņa vēl būtu mocījusi leitnantu un mocījusies pati, ja nebijis manis un Pavlušas . ..

Nu viņai vairs nebija kur sprukt. Atkāpšanās ceļu bija aizšķērsojis viens vienīgs vārds, kas izskrēja viņai pār lūpām, mums un leitnantam dzirdot.

Mūsu Galina Sidorivna precējās!

—  Nu, lai dieviņš dod viņai laimi, — sievas runāja.

—  Rādās, ka ir krietns puisis.

—  Stāsta, ka esot prātīgs un labas dabas .. .

—  Un nedzērājs …

—  Un cik uzvedīgs!

—  Ne ko teikt, ne ko būt — īsts varonis, vairāk nekā! Bērnu izglāba!

—   Es savu Karpo uz līdzenas vietas pret tādu mainītu . . .

— Tāds tevi nemaz neņems, tev jau acis aizpūznījušas.

—  Atradusies daiļava! Pati esi bakrētaina un greiza! Un deguns svelpj!

—  Kuš nu! Ko kladzināt?

—  Šitā kašķēties varējāt pirms gadiem trīsdesmit, nu ir par vēlu. Mazbērni drīz izprecināmi.

— Es jau arī saku — lai dieviņš dod viņai laimi!

—   Žēl jau gan, bija laba skolotāja. Kur otra tāda atradīsies, kas tā noņemtos ar mūsu gangsteriem kā viņa. Cita viņiem ne lasīt, rakstīt neiemācītu. Tā mūsu diedelnieki ij vilktu krustiņus izstrādes dienu sarakstos, nejēgdami ne parakstīties.

—   Stāsta, ka viņu pulks ziemu pavadot kaut kur Kijevas apkaimē.

— Tad jau viņai būs kazarmās jādzīvo . ..

—   Vai nu kazarmās! Precēti virsnieki mitinās atsevišķos dzīvokļos. Gāze, vanna, ledusskapis — ir viss, kas vajadzīgs.

—  Un stāsta, ka viņš nākošgad iestāšoties akadēmijā. Mācīšoties par ģenerāli.

—  Lai dieviņš dod viņiem laimi!

Bet mums sākumā ne prātā neienāca, ka viņa tagad vairs nebūs mūsu skolotāja. Bijām uztraukti un saviļņoti, sapulcējāmies visa klase, lai apspriestu šo ārkārtējo notikumu. Kā nu ne! Katru dienu vis cilvēkam negadās pieredzēt, ka viņa skolotāja precas. Un kāda vēl skolotāja! Klases audzinātāja, kas viņu mācījusi un audzinājusi no pašas pirmās klases, kas viņu pazīst kā savus piecus pirkstus, pie kuras viņš ir pieradis par spīti visiem «ej ārā no klases» un par spīti visiem divniekiem, jo savu krustmāti cilvēks redz tikai pa augstiem svētkiem, bet klases audzinātāju — katru dienu no rīta līdz vakaram.

Tomēr no apspriešanas nekas neiznāca. Mēs spējām izrunāt vienīgi «m-jā» un «hm-m» un urbināt ar papēžiem zemi. Kāds (šķiet, Antončiks Macijevskis) raudzīja pajokot un paķiķināt, taču citi tūliņ uzbrēca, viņš aprāvās un vairs ne muti nevēra vaļā.

Beidzot, vispārējam klusumam valdot, drebošā balsī ierunājās Grebene:

—  Tādas klases audzinātājas mums vairs nebūs … Nekad . .. Lai liktu vietā ko likdami . ..

Un tikai šajā brīdī mēs apjēdzām, ka mūsu Galina Sidorivna vairs nav mūsu, ka šķiramies no viņas uz visiem laikiem.

Un mēs nokārām galvas, un iestājās smags nāves klusums. Un es uzreiz sajutu, pavisam fiziski sajutu, kā smeldz ne vien mana paša sirds, bet visu sirdis — Pavlušas, Grebenes, Stjopas Karafoļkas, Koļas Kagarlicka, Vasjas Derkača, Antončika Macijevska … It kā mūsu sirdis būtu savā starpā savienotas ar sīkiem, nesaredzamiem vadiem un tagad pa šiem vadiem būtu palaista strāva — smeldzīga sāpju strāva.

—  Zināt, — Pavluša klusi sacīja. — Mums jāsarīko atvadīšanās. Un tāda, lai viņa to atcerētos visu mūžu.

—  Pareizi, — es piekritu.

—  Pareizi, — pievienojās Grebene.

—  Pareizi, — pievienojās Karafoļka.

Arī visi citi pēc kārtas noteica «Pareizi!», it kā citu vārdu pasaulē nebūtu.

—  Zināt, tāda svinīga atvadīšanās, — Pavluša turpināja. — Sapulcēsimies mūsu klasē, atnesīsim ziedus, sagatavosim runas . ..

—  Pareizi, — es atkal piekritu, — un .. .

Gribēju vēl kaut ko piebilst, papildinot Pavlušas sacīto, taču, kā par spīti, galvā šobrīd neiešāvās neviena doma. Tomēr biju jau sacījis «un», tāpēc vajadzēja vien runāt tālāk.

Un es turpināju:

—  … un .. . pareizi!

Izklausījās smieklīgi, taču neviens pat nepasmaidīja. Tāds mums visiem bija noskaņojums.

Nospriedām iecelt īpašu komisiju, kas sagatavos svinīgo atvadīšanos no Galinas Sidorivnas. Sākām izraudzīt un izraudzījām Stjopu Karafoļku, Koļu Kagarlicki un Grebeni. Nedz Pavlušu, kam taču piederēja pati ideja par atvadīšanos, nedz arī mani komisijā neizvēlēja. Viņi droši vien sprieda, ka neesam piemēroti tādam nopietnam uzdevumam. Neiesi jau tu, cilvēks, celt strīdu un izvirzīt pats savu kandidatūru.

Atvadīšanos nolikām kāzu priekšvakarā.

Sagatavošanās darbiem laika bija gana — tepat vai divas nedēļas.

Labi, lai jau gatavojas . . .

Bet mēs ar Pavlušu kāpām velosipēdam mugurā un laidām uz Vilku mežu. Kaut arī tādas intereses vairs nejūtām, vajadzēja tomēr izlasīt, ko tad uzrakstījuši mums šie «trīs nezināmie», šie «G. P. G.».

Mežs ap dotu stāvēja kluss un svinīgs. Nemaz negribējās traucēt šo klusumu. Neviļus centāmies spert soļus bez trokšņa.

Pavluša iebāza roku spraugā virs ambrazūras un izvilka tīstokli: caurspīdīgā polietilēna maisiņā bija iebāztas papīra lapas. Pavluša tās atlocīja, un es uzreiz pazinu rokrakstu — skaidru, ieslīpu uz kreiso pusi, katrs burtiņš atsevišķi (vecākā leitnanta Paičadzes rokraksts).

Apsēdāmies uz salta, nosūnojuša akmens bluķa, es apņēmu Pavlušas plecus, piebāzu galvu pie viņa galvas, un mēs klusēdami lasījām.

«Dārgie draugi! Java un Pavluša!» tā tur bija rakstīts. «Tas ir gaužām, gaužām labi, ka esat izlīguši. Tagad mūsu noslēpums ir kļuvis nevajadzīgs. Jo viss tika sadomāts tālab, lai jūs samierinātu. Mēs ceram, ka jūs tāpēc neapvainosie ties.

Vēlam no visas sirds, lai jūs savu draudzību saglabātu visu mūžu. Draudzība ir svēta. Tās ir vissvētākās

un Visskaidrākās jūtas pasaulē. Un visskaidrākā ir bērnu diehu draudzība. Sargiet to un turiet godā! Jo visuzticamākie, vissirsnīgākie un vislabākie draugi ir bērnu dienu draugi. Laimīgs ir tas cilvēks, kas visu mūžu spēs sev paturēt bērnības draugu! Bet, kas to nespēs, tas cietis. Jo bērnība neatkārtojas. . . Un tāds mūžu nodzīvos bez draudzības. Un tāds mūžā nezinās prieka, kaut varbūt dzīvos ilgi. Un tāds nejutīsies īsts cilvēks. Jo cilvēks pa īstam ir Cilvēks tad, kad dara kaut ko drauga labā.

Paturiet to prātā, zēni!

Lai jūsu draudzība ir stipra kā šā dota akmens bluķi, kas stāv kā piemineklis īstai karavīru draudzībai, draudzlbai līdz pēdējai asins lāsei…

G. P. G.»

Sen jau bijām vēstuli izlasījuši, taču joprojām sēdējām nekustēdamies un klusēdami.

Un tāpat kā toreiz Mokrinas tantiņas istabaugšā, kad Pavluša mani bija izvilcis no ūdens, es piepeši jutu traku un karstu prieku par to, ka viņš ir man blakus, ka viņš ir mans draugs, ka mēs esam izlīguši.

Vai tiešām es varēju būt ar viņu naidā? Nerunāt an viņu? Iet viņam garām kā svešinieks?

Pēdējā muļķība!

Vilks zin kas!

Bet. .. vai tiešām Grebene ir rakstījusi šo vēstuli?!

To es nespēju aptvert! Sit mani vai nost!

Atvainojiet, taču es vēl nevarēju aprast ar domu, ka Grebene — še tev! — nu uzreiz ir tāda labiņa, tāda paimeitiņa!

Tikai grāmatās mēdz notikt tā, ka varonis — viens r-rāviens! — un mirklī pagriežas par simt astoņdesmit grādiem: kas bijis slikts, top labs, kas bijis labs, top slikts, ko nīdis, to piepeši iemīl un otrādi.

Es nevaru tā uzreiz.

Es mainīšos pamazām.

Man ir jāaprod.

Protams, vēstuli bija rakstījusi nevis Grebene, bet Galina Sidorivna. Nu, vārda tiešā nozīmē jau rakstītājs bija Paičadze, taču izdomājusi un nodiktējusi Galina Sidorivna. Viņš jau tā nebūtu uzrakstījis, kaut vai tāpēc, ka neprot ukraiņu valodu. !

Izrādījās, ka Galina Sidorivna arī to telefona sarunu uzrakstījusi viņam priekšā un viņš nolasījis no lapiņas (tāpēc jau tik lēni runāja un arī tāpēc, lai noslēptu akcentu) .

Viņi vispār bija domājuši, ka viss notiks gaužām viegli un vienkārši, ka viņi mazlietiņ pavazās mūs aiz deguna, dodami visas šīs noslēpumainās instrukcijas, liks mums paslepen vienam no otra veikt vienu un to pašu darbu (tāpēc jau mums bija norādīti dažādi laiki!), pēc tam savedīs mūs kopā un piespiedīs izlīgt.

Bija ieplānots, ka mēs pa kārtai atraksim un iztīrīsim no gruvešiem dotu, lai vēlāk tajā ierīkotu kauju slavas muzeju. Paičadze jau laikus tur bija paslēpis pat mazu sapieru lāpstiņu.

Bet iznāca pavisam citādi, nekā domāts un plānots.

Jau pēc tam, kad Paičadze man un Pavlušam bija atdevis vēstules, nometnē negaidot tika izziņota kaujas mācību trauksme.

Izrādās, ka armijā tā notiek vienmēr: neviens nekā nezina — ne kareivji, ne virsnieki, un te uzreiz trauksme: kaujas gatavība numurs viens! Un nekas nelīdz! Bet pareizi vien ir — armijai ik brīdi jābūt gatavai doties kaujā.

Labi vismaz, ka Paičadze ar savu apakšvienību palika nometnē — «sardzes dienestā».

Jo Galina Sidorivna viņam bija pateikusi: «Dari nu, ko zini, bet mani puikas lai veltīgi neuztraucas un nepārdzīvo!» r

Tāpēc viņš vakarā pēc tam, kad pie dota bija ar mums saticies, brauca Galinai Sidorivnai atskaitīties, bet es viņu ieraudzīju dārzā un sacēlu traci (tiesa gan, viņš to laiciņu pārlaida, krūmos noslēpies, un pēc tam tomēr satikās ar Galinu Sidorivnu).

\Jn no rīta viņam vajadzēja zvanīt man pa telefonu.

Bet Pavlušas zīmēšanas albumā vēstuli nemanot ielika, proiams, Grebene.

Vispār visu šo putru bija ievārījusi tā pati Grebene.

Vļņa, redzat, nespēja noskatīties, kā Pavluša cieš un mokas. (Tātad viņš mocījās un cieta, bet es, nelga, domāju … Par nodevēju viņu nosaucu!)

Un Grebene nolēma mūs samierināt. Taču pati to izdarīt neļspēja, zinādama, kā es viņu «mīlu», jo tad jau būtu iznācis taisni otrādi.

Un viņa aizgāja pēc padoma pie Galinas Sidorivnas.

Bet Galina Sidorivna iesaistīja šajā pasākumā savu Paičadzi. Un viņi trijatā izstrādāja operācijas plānu.

Grebene bija sacījusi skaidri un gaiši:

—         Jāizdomā kaut kas interesants. Jo viņi ir tādi puikas .. . Tāpat vien viņi uz āķa neuzķersies. Trakoti nejauki puikas. Vajag kaut kādu mīklainu noslēpumu. Tas viņiem patīk!

Un kas par to? Tad ta brīnums! Kuram puikam gan nepatīk visādas interesantas padarīšanas, kuram nepatīk noslēpumi un mīklaini notikumi?

Taču dota atrakšana — tā vispār bija naiva izdoma. Mēs tūliņ būtu apjēguši, ka tas nav nekas nopietns, un viss viņu pasākums būtu vējā.

—   Vai tā nav, Pavluša?

—    Kā tad!

—         Būtu mēs gudrojuši, tad mēs gan izgudrotu kaut ko tādu, ka tik turies.

Nezinu, ko pašlaik gudro tā komisija, kurā mūs neizraudzīja. Viņi jau gan visi ir teicamnieki, nopietni un pozitīvi cilvēki, tikai fantāzijas viņiem tik, cik kaķis uz astes var aiznest, jānudien!

Taču pašlaik ir vajadzīgs kaut kas grandiozs, neredzēts, kosmisks.

—         Oi! Vadzi, Pavluša! — es uzreiz iesaucos. — Bet ja nu mēs .. .

Un aizelsdamies sāku viņam klāstīt savu ideju.

—      Vareni, Java! — viņš iesaucās. — Vareni! Tu /esi ģēnijs! Es vienmēr esmu teicis, ka tu esi ģēnijs!

—    Bet lai neviens nekā nezinātu, — es piekodināju.

—  Lai viņi gatavojas oficiāli, bet mēs .. . i

—    Tas būs mūsu noslēpums, — Pavluša piebalsoja.

—  Noslēpums ar diviem nezināmiem!

—    Pareizi!

Gatavošanos uzsākām tai pašā dienā. Jo tas, ko bijām izdomājuši, prasīja daudz grūta un piņķerīga darba un krietnu laiku.

Labi, ka Gagarina ielas atjaunošana bija pabeigta, citādi mēs neparko visu nepagūtu. Gagarina iela bija kļuvusi vēl skaistāka nekā pirms dabas katastrofas — tīri kā paijiņa.

Tagad viss ciems posās kazam. Tadas kāzas musu ciemā vēl nebija piedzīvotas. Visu mīļotā skolotāja precējās ar varonīgo leitnantu, kas kopā ar saviem kareivjiem bija pašaizliedzīgi glābis ciemu no plūdu nelaimes.

Kolhoza valde vienbalsīgi nolēma, ka kāzas svinēs viss ciems un ielūgs arī glābējus — karavīrus.

Kolhoza dārzā namdari taisīja milzīgu, vai kilometru garu galdu. Pie tā sasēdīsies viss ciems un arī viesi.. .

Galds bija radioficēts — ik pa desmit metriem uz tā stāvēja pārvietojami mikrofoni, bet kokos karājās skaļruņi — lai visi dzirdētu uzsauktos tostus.

Tas bija vareni!

Bet mēš ar Pavlušu gatavojāmies paši uz savu roku .. .

Kad līdz kāzām bija palikušas trīs dienas, no Gruzijas atlidoja līgavaiņa vecāki un draugi. Savi simt cilvēki, ne mazāk. Viņi bija nopirkuši visas biļetes lidmašīnā TU-104 līdz Kijevai, bet no Kijevas uz šejieni — pasūtījuši trīs autobusus un kravas taksometru. Sajā taksometrā atveda desmit mucas Gruzijas vīna un kastes ar mandarīniem, apelsīniem, granātāboliem un visādiem Gruzijas gardumiem — cik, to es nemaz nezinu.

Tas bija vareni!

Bet mēs ar Pavlušu gatavojāmies paši uz savu roku . ..

"Visi mūsu pašdarbnieki kluba pārziņa Andrija Kekalo vadfbā caurām naktīm līdz pašam rītam mācījās un mēģināja jaunus priekšnesumus kāzu koncertam.

Programmas «nagla» bija nupat nodibinātais «veco ļaužu» (tas ir, vectēvu un vecmāmuļu) koris. Kekalo bija kaut kur izlasījis, ka Gruzijā esot tāds koris, un uz karstām Apēdām nospriedis arī pats tādu nodibināt. Kā par brīnumu, visi mūsu večuki un večiņas priecīgi pieņēma šo ideju. Un radās varens koris. Lai nu ar citu būtu kā būdams, večuku un večiņu mums patiesi ir daudz. Ne jau par velti kaimiņu ciemu sauc par Didivščinu[2]. Mūspusē cilvēki dzīvo ilgi. Paskat, vecmāmuļa Trindička jau simt desmit gadu kā līgot nolīgojusi. Bet astoņdesmit deviņdesmit gadu — tas mums nav nekas sevišķs. Pie mums atbrauca profesors no Kijevas, no ilga mūža institūta, un šis profesors sacīja — tas esot tāpēc, ka pie mums, pirmkārt, labs ūdens, otrkārt, svaigs gaiss, treškārt, mēs mīlot darbu, ceturtkārt — mūspusē tikpat kā neesot nelabu cilvēku . ..

Es gan domāju, galvenais iemesls ir tas, ka mūsu ļaudīm ir priecīgs prāts, visiem tīk jokot un smieties.

Bet smiekli — tā taču ir veselība.

Un runā, ka večuku un večiņu koris mācoties tikai priecīgas un jocīgas dziesmas.

Tas bija lieliski!

Bet mēs ar Pavlušu gatavojāmies paši uz savu roku …

Un nu kāzu priekšvakars bija klāt. No rīta komisija mūsu klasi sasauca kopā skolas pagalmā un ziņoja par sava darba rezultātiem.

Viņi bija nosprieduši tā.

Vispirms svinīgi saposīsim klasi. Lai izskatītos tāpat kā eksāmenu laikā: uz galda sarkana sega, no durvīm — grīdceliņš, uz galda un palodzēm — ziedi.

Pēc tam ejam uz māju un sapošamies vislabākajās svētku drānās. Ikviens pagādā puķu pušķi. Noteikti.

Sasēžamies pa saviem soliem. Tieši pulksten divos (tāpat kā uz stundu — pērngad mēs mācījāmies otrajā maiņā) atnāks Galina Sidorivna. Vakar viņai jau ir paziņots. Pirmā uzstāsies Grebene (komisijas priekšsēdētāja;) un teiks runu klases meiteņu vārdā. Viņa bija uzrakstījusi divas lappuses. Grebene tās nolasīja, visiem patik^, pat man: labi uzrakstīts, kaut arī pārlieku žēlabaini. Pēc tam uzstāsies Koja Kagarlickis ar runu klases zēnu vārdā. Viņam bija uzrakstītas veselas trīsarpus lappuses un arī labi uzrakstītas — nosaukti vārdi un fakti, pieminēti arī mēs abi ar Pavlušu un mūsu stiķi un niķi, un piedodiet, sak, visu . ..

Trešais uzstāsies Karafoļka un nolasīs .. . dzejoli. Paša sacerētu dzejoli. Tas mūs visus trakoti pārsteidza. Mums ne jausmas nebija, ka Koļa varētu sacerēt dzejoli. Bet viņš še tev . ..

Lai radītu dzejoli, Karafoļkam bija vajadzējis tieši tikpat daudz laika, cik dievam zemes radīšanai, — sešas dienas.

Pēc manām domām, Karafoļkas rezultāti gan bija krietni sliktāki.

Meitenēm gan dzejolis varen patika, it īpaši pēdējās rindiņas:

Mēs jūs mīlam no sirds patiesi;

Jūs pieminot, allaž iesimy

Taču mēs ar Pavlušu, kā jau speciālisti, spriedām, ka gar Karafoļkas dzejoli jeb, kā viņš pats sarkdams to nosauca, — madrigālu autoram vēl nopietni jāpastrādā. Vispirms gar šādām rindām:

Jūs mums mācījāt prefiksus mīlēt,

Vārdu saknes un galotnes zīlēt.

Sīs rindas bija ne vien visai bēdīgas no mākslinieciskā viedokļa, bet arī melīgas, jo neviens cilvēks, veselā prātā būdams, nevar mīlēt prefiksus un sufiksus.

Otrkārt (un tas ir galvenais!) — «madrigāls» bija bezpersonisks un nekonkrēts, jo tajā Galina Sidorivna nevienu reizi nebija saukta vārdā.

Rpkas pie sirds spiezdams, Karafoļka dievojās, ka esot briesmīgi centies, taču nekas viņam neesot iznācis.

Galina Sidorivna nelienot iekšā rindiņā, kaut vai izstiepies! Būtu viņa, teiksim, Ganna Ivaņivna (tāpat kā Grebene), tad jau būtu pavisam viegli: «Mūsu mīļotā Ganna Ivaņivna!», «Mēs jūs mīļojam, Ganna Ivaņivna!», «Neaizmirsīsim Gannu Ivaņivnu . . .». Bet tas jau būtu netaktiski — saukt viņu par Gannu Ivaņivnu, ja viņa ir Galina Sidorivna. Taču «Mūsu mīļotā Galina Sidorivna» — nu nekādi un nepavisam neskan. Tas jau būtu nevis dzejolis, bet skaidra proza. Tāpēc vajadzējis iztikt ar bezpersonisko: «Mūsu skolotāj mīļotā, labā!»

Tā taisnojās Karafoļka. Tomēr mēs ar Pavlušu iebildēm: īsts dzejnieks ar to arī atšķiras no grafomāna, ka spēj uzveikt radošā darba grūtības.

Tumši pietvīcis, Karafoļka nokāra galvu.

Tad visi sāka uz mums šņākt, un mēs gribot negribot atzinām, ka dzejoli, protams, var nolasīt, jo tas jau nav domāts iespiešanai, bet tāpat vien, ja būtu iespiešanai domāts, tad gan būtu cita runa . ..

Svinīgo atvadīšanos beidzot, Antončiks Macijevskis nofotografēs Galinu Sidorivnu kopā ar klasi. Un mēs viņai šo fotogrāfiju uzdāvināsim ar aizkustinošu uzrakstu un visi uz tās parakstīsimies.

Tā, lūk, bija izdomājusi mūsu komisija.

Nav ko teikt, oficiālām atvadībām pilnīgi pietiek. To atzina visi. Tad izklīda katrs uz savu pusi. Bet pusdivos sapulcējāmies atkal.

Neparastā svētku izskatā, glīti ģērbušies, tīri jo tīri nomazgājušies, milzīgām buķetēm rokā mēs, svinīgi klusēdami, pa grīdceliņu aizsoļojām līdz saviem soliem, apsēdāmies un sākām gaidīt.

Mūsu draugs — astotās klases Vovka Maruņa bija nevainojami noorganizējis «drošības dienestu», un mēs bijām mierīgi, zinādami, ka ziņkārīgie sīkatas neiemaisīsies mūsu darīšanās. Tie jau ir tik nekaunīgi ļaudis, ka citādi saliptu ap visiem logiem, sāktu ķiķināt un zvaigāt un visu samaitātu. Vovka bija nostādījis sargposteņus un nobloķējis visas ieejas un izejas.

Minūtes desmit sēdējām un klusējām.

Šī klusēšana bija tāda kā uvertīra visam, kam tūdaļ jānotiek. Mēs noskaņojām sevi lielai nopietnībai. Atcerējāmies visu, ko pa Šiem garajiem septiņiem gadiem bijām pārdzīvojuši kopā ar Galinu Sidorivnu. Kad atnācām uz skolu, viņa bija mūsu pirmā skolotāja. Bet mēs bijām viņas pirmie skolēni. Viņa toreiz tikko bija beigusi vienpadsmito klasi (toreiz vēl skolas bija vienpadsmitgadīgas) un pirmo gadu sākusi strādāt ar mazajām klasēm. Viņa mācīja mūs un mācījās pati — pedagoģiskā institūta neklātienes nodaļā. Mēs pabeidzām piekto klasi, viņa — pedagoģisko institūtu. Mēs likām pirmo eksāmenu mūžā, viņa — valsts eksāmenu. Un no jaunāko klašu skolotājas kļuva par ukraiņu valodas un literatūras skolotāju. Un mācīja mūs joprojām. Un aizvadīja līdz astotajai klasei. Mēs domājām, ka viņa mums būs arī astotajā klasē un devītajā, un desmitajā. Kā gan citādi! Un nu . . . Nemaz nespējām to aptvert. Vai tiešām viņa vairs nebūs mūsu skolotāja? Nekad vairs neienāks klasē savā vieglajā, žiglajā gaitā, nenosviedīs žurnālu uz galda un nepajautās savu parasto: «Nu, kurš šodien nav sagatavojis stundu? Atzīstieties!» Pēc šā jautājuma es vai ik reizes uzgūlos ar krūtīm uz sola, slēpdamies aiz priekšā sēdošā Stjopas Karafoļkas. Taču Galina Sidorivna to vienmēr pamanīja un sacīja: «Reni, pie tāfeles!» Un es sarkans kā vēzis cēlos un nopūzdamies vilkos pie tāfeles .. . Vai tiešām tā visa nebūs vairs nekad?! Ne-kad! Laikam gan pirmo reizi mūžā man iedzēla sirdī-šis nežēlīgais vārds! … Sirds sažņaudzās . . .

Koridorā iedipējās pazīstamie vieglie un žiglie soļi.

Nezinu, kā tas gadījās, ka mēs visi reizē kā pēc komandas pietrūkāmies kājās jau pirms viņas ienākšanas. Iepriekš nebijām to norunājuši. Un, kad viņa strauji kā

vienmēr atvēra durvis, mēs jau stāvējām solos ar buķetēm rokā — nekustīgi, kā zemē iemieti.

Bet viņa neatvēra durvis uzreiz. Nē. Dzirdējām viņu pienākam un apstājamies pie durvīm. Un mazu brīdi viņa stāvēja, neuzdrīkstēdamās nākt iekšā. Viņa stāvēja tur, mēs stāvējām šeit. Tas bija mirklis, ko grūti aprakstīt. ..

Te piepeši durvis strauji atsprāga vaļā, un viņa sastinga uz sliekšņa.

Viņa lēni pārlaida mums visiem skatienu — šķiet, ielūkojās ikvienam acīs. Un klusēdama pastiepa rokas mums pretim, it kā vēlēdamās apkampt visus reizē.

Viņas lūpas drebēja, zods drebēja, viņa vienā laidā mirkšķināja acis. Un tad mēs pamanījām, ka viņa … raud …

Kas tik nu sākās!

Vētra!

Meitenes ieraudājās visā galva un metas viņai klat, un apkampa viņu, aplipa visapkārt un raudādamas ņēmās skūpstīt.

Bet mēs, puikas, visi kā pēc pavēles pagriezām galvu un skatījāmies pa logu laukā, viebdamies un lūpas kodīdami. Un rijām kādu cietu kamolu, kas likās iestrēdzis rīklē, un nekādi nejaudājām norīt.

Vai te vairs varēja būt kāda runa par Grebenes uzstāšanos ar māksliniecisku priekšnesumu, par Koļas Kagarlicka uzstāšanos ar mākslinieciski humoristisku priekšnesumu, kur nu vēl par Karafoļkas «madrigālu»?

Visi plāni izputēja kā nebijuši!

193

Pēc tam mēs izgājām no skolas un ciešā pulciņā ar Galinu Sidorivnu vidū devāmies uz upīti, no turienes klajā laukā, bet no turienes uz mežu … Un tā klīdām ilgi, ilgi — līdz pašam vakaram. Un tikpat kā nerunājām, tikai tāpat vien staigājām visi kopā, un negribējās šķirties. Un beidzot meža norā sasēdāmies lokā ap Galinu Sidorivnu un dziedājām dziesmas. Ilgi, ilgi … Un neviens nebļāva pilnā kaklā, kā tas mēdz būt, visi dziedāja no sirds, un mums skanēja tik jauki kā vēl nekad. Dziesmas izvēlējā-

13 — 319

mies tādas vien liriskas un melodiskas, tādas, kas aizkustina sirdi. Un meitenēm pār vaigiem ritēja asaras — un ne tikai meitenēm . . . Un neviens to neslēpa, jo kas tad tur ko slēpt, ja dziesma aizkustina sirdi.

Bet otrā dienā tika svinētas kāzas.

Ko gan lai jums pastāsta?

Lai aprakstītu šīs kāzas, tad laikam gan vajadzētu likt pie darba visu Ukrainas Rakstnieku savienību.

Teikšu tikai tik daudz, ka paši visvecākie tētuki neatceras mūsciemā svinētus tik līksmus godus. Droši vien tādi savu laiku nav notikuši.

Pie viena galda sēdēja viss mūsu ciems un vēl puse gruzīnu ciema, un vēl gandrīz viss karavīru pulks, un vēl viesi no rajona ar partijas rajona komitejas sekretāru biedru Ševčenko priekšgalā.

Tās nebija kāzas vien.

Tie bija tautu draudzības svētki.

Tie bija svētki par godu mūsu drosmīgajai armijai.

Tostu uzsaukdams, tā sacīja ir partijas rajona komitejas sekretārs biedrs Sevčenko, ir pulkvedis Sobolis, ir mūsu kolhoza priekšsēdētājs Ivans īvanovičs Sapka, ir Gruzijas kolhoza priekšsēdētājs Saiva Terijelevičs Gamsahurdija, ir daudzi citi cienījami biedri.

Skaļruņi neapklusa ne brīdi, un visus šos tostus laikam gan varēja dzirdēt arī kaimiņu ciemos.

Bērniem bija klāts atsevišķs galds. Izdzērāmies gan mēs limonādes, izēdāmies saldējuma, konfekšu un visādu gruzīnu gardumu — cik tik lien!

Starp citu, skriedams uz brītiņu mājup (lai pārbaudītu, vai esmu aizslēdzis šķūnīti, kur glabājās mūsu «noslēpums»), redzēju pa ceļu mašīnā aizbraucam popu Gogu. Pie kolhoza dārza mašīna apstājās. Un Goga izbāza galvu no mašīnas, vērodams un ieklausīdamies kāzu troksnī. Pamanījis mani, viņš samulsa un brauca tālāk.

Un Gogam bija tāda seja kā puišelim, ko lielie nav paņēmuši līdzi uz svētkiem, jo viņš ir bijis nerātns. Man diez kāpēc ienāca prātā, ka Gogas tēvs pašlaik jūtas gaužām

vientuļš un apskauž mūsu līksmās kāzu svinības. Viņiem tur baznīcā droši vien tādas kāzas nekad nav notikušas un nenotiks.

Bet mīklainais izteiciens «Grāmata aiz septiņiem zieģeļiem», kas mani tā bija pārbiedējis, nenozīmē neko mīklainu, ne arī briesmīgu. Tā saka par kādu sarežģītu un nesaprotamu atgadījumu. To man paskaidroja vectēvs (es viņam pajautāju). Un Gogas tēvs droši vien gribēja sacīt tikai to, ka viņam ir maza jēga par sava zaporožeca motoru.

Kāzu svinības iesākās ap pusdienlaiku. Bet mēs ar Pavlušu nepacietīgi gaidījām vakara krēslu. Mūsu pārsteigumam bija vajadzīga tums.a. Bez tās nevarēja.

Taču, jo skaļāka tapa kāzu līksme, jo nemierīgāka mana sirds. Kolhoza dārzā skanēja tādas gaviles, smiekli un čaloņa, ka mūsu pārsteigumu, ja tāpat ies arī vēlāk, neviens neievēros, pat nepamanīs. Bija tikai,viena izeja — pavēstīt par to pa radio, ar skaļruņa palīdzību. Taču to izdarīt nevarēšu nedz es, nedz Pavluša, jo mēs būsim aizņemti.

Tātad mūsu «noslēpumu ar diviem nezināmiem» vajadzēs darīt zināmu kādam trešajam, jo citādi viss vēl izjuks.

Pavluša uzmeta man ašu mirkli, tad novērsās un nedroši nobubināja:

—   Varbūt. .. Gannai?

Es atmetu ar roku.

—    Lai notiek!

Galu galā — vai nav vienalga? Vajag kāda, kas paziņotu, bet, kas tas tāds ir, nav svarīgi. Un ja jau viņam gribas …

Tā Grebene tika iesaistīta vēl vienā «noslēpumā ar trim nezināmiem».

Un tad beidzot sāka krēslot.

13*

195

Mēs ar Pavlušu klusītēm, lai neviens neievērotu, aizšmaucām no skaļā kāzinieku pulka un cilpojām uz māju. Tur mēs uzmanīgi iznesām no šķūnīša savu «noslēpumu»,

uzsējām uz bagāžnieka, kāpām uz velosipēda un aizbraucām klajumā aiz kolhoza dārza, kurā notika kāzas.

Laiks bija brīnišķīgs, tieši tāds, kā vajadzēja, — debesis skaidras, vējš arī pūta.

Sākām laist gaisā. Izrādījās, ka tas nebūt nav tik viegls darbs. Kaut gan laidām pat no velosipēda. Es drāzos uz priekšu, sēdēdams uz velosipēda un iežņaudzis spoli saujā, bet Pavluša nesās nopakaļ, turēdams to rokās. Līdz beidzot tas pacēlās gan un nu tik sāka, nu tik sāka kāpt augšup. Arvien augstāk un augstāk … Pametis velosipēdu, uzmanīgi ritināju vaļā milzīgi lielo, paštaisīto spoli.

Pierikšoja klāt Pavluša ar groziņu rokā. Viņš nāca man palīgā, jo tagad jau bija grūti noturēt.

Nu re, gatavs ir! Spole bija izritināta.

— Ieslēdz nu! — es saku, bet pašam sirds raustās kā jēra ļipa — izdosies vai neizdosies …

Pavluša drebošām rokām rīkojas ap groziņu.

Un . ..

Pats nemaz necerēju, ka tas viss būs tik lieliski.

Tumšzilajās debesīs košās krāsās iedegās burvju lukturis.

«Slava Galinai Sidorivnai!» — luktura vienos sānos liesmoja zeltaini burti.

«Vēlam laimi!» — koši sarkans uzraksts laistījās otros sānos.

«Neaizmirstiet mūs!» — dzelteni vizmoja trešie sāni.

Bet uz ceturtā sāna laimīgi smaidīja melnūsains, skaists leitnants. Protams, absolūti līdzīgs līgavainim šis portrets nebija, bet ko gan jūs gribat — bez modeļa, pēc atmiņas vien pat Aņatolijs Dmitrovičs labāk nebūtu uzgleznojis.

Jūs jau droši vien būsiet nopratuši, ka tas bija mūsu uzmeistarots milzīgi liels, stūrains pūķis. (Pavluša taču kopš mazām dienām sapņo kļūt par lidotāju, un cik pūķu mēs abi kopā esam uztaisījuši — bez sava gala.) Un Pavlūša to izgleznoja. Sajā pūķī viņš ielika visu savu lidotāja un mākslinieka sirdi un dvēseli.

Bet es izgudroju «elektrifikāciju» (sākumā gan bijām domājuši laist pūķi gaisā dienas laikā, taču tad jau nebūtu tik efektīgi!). Gaisā pūķi uzlaidām ar smalku divdzīslu vadu (pēc tā īpaši braucām uz elektrisko piederumu veikalu rajona centrā). Akumulatoru un traktora prožektoru spuldzes izlūdzāmies no mana tēva — mehanizatora.

Jānudien, ne domāt nedomāju, ka izskatīsies tik lieliski!

Kolīdz pūķis iegaismojās, tā mēs tūdaļ izdzirdējām skaļruņos Grebenes skaņo balsi:

— Uzmanību! Uzmanību! Lūdzam visus paraudzīties gaisā! Uzmanību! Uzmanību! Lūdzam visus paraudzīties gaisā!

Kāzu čaloņa uz mirkli aprima, iestājās klusums.

Tad uzreiz nodārdēja aplausi, izsaucieni, smiekli. «Vareni puiši! Vareni puiši!» — šim troksnim cauri varēja saklausīt.

Pavēros Pavlušā, pasmaidīju un pamirkšķināju viņam. Par atbildi arī viņš pamirkšķināja un pasmaidīja. Mēs bijām laimīgi. Mūsu pārsteigums bija izdevies. Tas mirdzēja augstu debesīs, to vienlaikus redzēja viss mūsu ciems un puse Gruzijas ciema, un vesels kareivju pulks, un viesi no rajona ar partijas rajona komitejas sekretāru priekšgalā .. .

Tādu triumfu visā savā mūžā vēl nebijām piedzīvojuši. Lieliska ideja gan mums bija ienākusi prātā. Nudien esam vareni puikas!

Pagāja brītiņš, vēl brītiņš . .. Aplausi norima, kāzu čaloņa sāka skanēt citos toņos, kāds jau raudzīja dziedāt. Vienā galda galā sāka vilkt «Iesēju gurķīšus», otrā — «Krievijas plašumi». Kāzu līksme sita augstu vilni. Gaisā laikam neviens vairs neskatījās.

Vajadzēja beigt. Jo vairāk tāpēc, ka vējš mūsu pūķi nesa projām uz meža pusi un no dārza tas vairs nebija redzams.

Taču beigt bija gaužām grūti. Tādu milzīgu pūķi nekad nebijām gaisā laiduši. Arī vējš bija stiprs. Tas rautin rāva stiepli no rokām laukā. Tikko jaudāju noturēt. Pavluša man palīdzēja tikai ar vienu roku, jo otrā viņš nesa groziņu, ar akumulatoru.

Mūs abus vilka pa lauku projām kā valgā piesietus kucēnus.

Un te uzreiz …

Vējš parāva pūķi tik nikni, ka mēs teju pat nostiepāmies zemē. Pūķī kaut kas nozibsnīja, un spuldzītes nodzisa. Bet tūliņ pat pūķa sānos iespīdējās sarkans plankumiņš, sākdams plesties plašumā.

—    Slēdz laukā! — uzsaucu Pavlušam.

Pavluša ķērās pie groziņa ar akumulatoru, raudams nost vadus, bet bija par vēlu. Krizdams lejup, pūķis jau dega. Tas bija taisīts no sausām koka līstēm, aplīmēts ar cietu papīru un uzliesmoja kā sērkociņš. Tuvojoties zemei, uguns plandījās kā milzu lāpa.

Brākšķēdams un dzirksteles šķiezdams, pūķis nokrita.

Un zeme visapkārt uzreiz aizsvilās un sāka degt.

Mani pārņēma šausmas. Tas taču notika mežmalā! Tur taču guļ nopļauts un vēl nesakasīts siens!

—    Pavluša! — es iebrēcos, joņodams turp.

Pavluša nosvieda groziņu zemē un lika man pakaļ.

Bet, lai mēs nesāmies cik ātri, uguns bija vēl ātrāka.

Kamēr aizjozām līdz mežmalai, uguns jau bija izpletusies metru divdesmit platā frontē uz abām pusēm no liesmojošā pūķa un skrēja aizvien tālāk, ar sarkanām mēlēm laizīdama sauso sienu, kas vālos gulēja zemē. Jau sprēgādami sāka degt mežmalas krūmi. Aizdegsies mežs — tad būs posts!

Zināju gan, kas ir uguns.

Aizpērn aizdegās Cučerenko māja. Uzliesmoja kā svece. Kamēr no lauka atskrēja ļaudis, māja nosvila līdz pamatiem. Gruzdoši baļķu gali vien palika pāri.

Nedrīkstēja vairs kavēties ne mirklīti. Jau skriedams, norāvu savus jaunos svētdienas svārkus un metos taisni iekšā ugunī, mīdīdams liesmas ar kājām un sizdams ar svārkiem.

Pavluša bija vienā kreklā bez svārkiem. Viņš pieklupa pie krūmiem, nolauza vairākus lapainus zarus un ar tiem ņēmās plītēt uguni.

Bikšu staras sāka gruzdēt, neganti svila stilbi, karstumā un dūmos aizrāvās elpa, tomēr turpinājām cīnīties ar uguni.

Bet dārzā skanēja līksmā kāzu čaloņa, smiekli, dziesmas. Neviens neredzēja un nezināja, nevienam nebija ne jausmas, kas notiek šeit.. . Un sauc, cik gribi, — neviens nedzirdēs.

— Sienu, sienu vajag atraust! Lai uguns neiet tālāk! — piepeši izdzirdēju . .. Grebenes balsi.

Apcirtos apkārt. Ar zaru vīkšķi viņa steigšus rauša nost sienu, kas vēl nedega. Pareizi! Vispirms jāaizšķērso ugunij ceļš, lai tā neplešas plašumā, un tad tikai jādzēš. Metos Grebenei palīgā. Pavluša arī.

Pēc tam uzzinājām, ka viņa, pa radio pateikusi savu sakāmo, tūliņ skrējusi mūs meklēt. Un redzējusi, kā pūķis mūs velk pa lauku un tad uzliesmo. Un steigusies mums palīgā.

Mudīgi atrausuši sienu, uzsākām atkal cīņu ar uguni.

Trijatā veicās labāk. Uguns pamazām atkāpās. Nu jau vairāk bija dūmu, kas trakoti koda acīs tā, ka asaras nemitīgi plūda pār vaigiem. Tomēr visam par spīti cīnījāmies ar uguni, cik vien jaudas. Beidzot tā padevusies apdzisa. Vēl ilgi staigājām pa deguma vietu, samīdīdami sprikstis, lai uguns neuzliesmotu atkal.

Un tad viss bija cauri.

Galīgi bez spēka apsēdāmies zemē un, smagi elsodami, klusējām, tikai saskatīdamies.

Mūsu sejas bija nokvēpušas gluži melnas, apsvilušās, drēbes karājās skrandās vien. Palūkojos uz Grebeni un pasmaidīju. Bet ir gan viņa brašs skuķis! No tiesas brašs!

Jānudien! Nepameta vis mūs nelaimē, nemuka projām, nenobijās no uguns. Gluži otrādi! Cīnījās ar liesmām kā … kā tīģeriene. Gods .kam gods!

Un man ienāca prātā: «Interesanti gan būtu uzgleznot tādu ainu: apdzēsuši ugunsgrēku, sēž trīs — skrandaini, netīri, apkvēpuši, bet laimīgi kā karavīri, kas uzvarējuši .. .»

Un vēl man ienāca prātā, ka Grebene un Pavluša varbūt kļūs gan mākslinieki. Un kas par to? Lai! Kas tur sevišķs, ja ir spējas? Paskat, kā Pavluša pūķi izkrāsoja. Bilde, ne pūķis.

Un pēkšņi iedomājos — lai nu mēs dzīvē kļūsim par ko kļūdami, karavīri būsim katrā ziņā. Tas ir skaidrs. Pabeigsim skolu un aiziesim armijā. Un varbūt nonāksim šai pašā nometnē, kas atrodas mūsu mežā. Pie pulkveža Soboļa! Tas tik būtu skaisti!

Un mana un Pavlušas draudzība būs stipra jo stipra, uzticama jo uzticama karavīru draudzība — draudzība līdz pēdējai asins lāsei.

Bet kā tad ar . .. Ganku? Ar Grebeni?

Lai jau, lai ir ar mums arī Ganka!

Lai ir ložmetējniece Ganka! Tāpat kā Anka «Capajevā».

Lai jau!

SATURS

I nodaļa. Stāsts par to, kā sastrīdējās Ivans

Vasiļovičs ar Pavlo Denisoviču . . 3 II nodaļa. Meklēju pārinieku. Antona Macijev-

ska ģeniālā teorija. Man rodas ideja 8

III  nodaļa. Leģenda par Gorbušas kapkalnu . 13

IV  nodaļa. Ņemu biedros Antončiku Macijev-

ski. Aparāta nozagšana. Ejam izlūkos uz kapsētu 15

V nodaļa. Spoks. Uzmanību! Uzņemu! … 26 VI nodaļa. Es eju pie Bardadima. Gāz! Nokauts! Mans triumfs 32

VII nodaļa. Antončiks cenšas izvirzīties priekšplānā. Kā Karafoļkam bija radies puns. Mokrinas tantiņas uzbrukums. Uzbrukums atsists …. 38 VIII nodaļa. «Divas krāsas ir manas…» Pavluša man saka: «Lasies prom!» Mokrinas tantiņas otrais uzbrukums …………………………………………………… 42

IX  TOC \o "1-3" \h \z nodaļa. Cienīgtēvs Goga……………………………………………… 49

X  nodaļa. Es apmeklēju vectēvu Salimonu.

Zili brīnumi……………………………………………………….. 53

XI nodaļa. Es tomēr apmeklēju vectēvu Salimonu. Tagad jau īstenībā. Tad

redz, kā! ………………………………………………………….. 56

XII nodaļa. Garlaicība. Dzenu prom atmiņas.

Mans uzticamais draugs — Melnis.

Kareivji. «Astotnieks»…………………………………………. 62

XIII nodaļa. Ne velti šī ir trīspadsmitā nodaļa, jo tajā notiek ārkārtējs, neizprotams un mīklains atgadījums. Noslēpums ar trim nezināmiem … 71

XIV nodaļa. Vilku mežs. Stāsts par dotu. Neparedzēti apstākļi……… 76

XV nodaļa. Vecākais leitnants Paičadze. Es apskatu nometni…… 81

XVI nodaļa. Pavluša. Vai tiešām?… Negribu, ka viņš mani redzētu. Svešinieks skolotājas dārzā. Kas tas ir? . . . 88 XVII nodaļa. Mani izsauc pie telefona. «Futbola kaujas izmeklēšana.» Grebenes jaunā kleita. Sabojātais garastāvoklis 92

XVIII nodaļa. Dabas katastrofa. Mans lēmums . 103 XIX nodaļa. Pulkvedis Sobolis. Atkal vecākais

leitnants Paičadze………………………………………. 109

XX nodaļa. Vecākā leitnanta Paičadzes varoņdarbs. Pavlušas necerētā parādīšanās 116

XXI nodaļa. Ienirstu ar ūdeni pieplūdušā istabā.

Lamatas. Aci pret aci ar dievu. Bezizejas stāvoklis . . . . . . 123 XXII nodaļa. «Dod roku!» Esmu atkal kopā ar

viņu. Kas atradās aiz svētbildes . 126 XXIII nodaļa. Grebeņuku māja. Vai, kāja, kāja!

Nožēlojama atgriešanās mājup.

Galvā viss jūk……………………………………………… 132

XXIV nodaļa. Slimība. Murgi un īstenība. Ko viņi

visi tik mīlīgi?………………………………………………. 141

XXV nodaļa. Cauri ir! Beigas! Atdāvinu velosipēdu. «Tīļais pagāns!» Izveseļojos 149 XXVI nodaļa. Atkal trīs nezināmie. Vai esi man draugs? «Nekā nevar saprast…» saka Pavluša…………………………………………………………. 156

XXVII            nodaļa. Notikumi sāk risināties zibensāt-

rumā. Vai tiešām viens nezināmais būtu viņa? Nevar būt! «Viņš taisās viņu nozagt!» Mēs steidzamies palīgā … Assa!………………………………………………………………… 165

XXVIII             nodaļa. Pati pēdējā nodaļa, kurā mūsu

stāstš pēc veco klasisko romānu labā parauga nobeidzas ar kāzām 181

MB JV» 21-16 Vidējā skolas vecuma bērniem

Vsevolods Nestaiko NOSLĒPUMS AR TRIM NEZINĀMIEM

Redaktore A. Sprīvule Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore V. Brālēna Korektors I. Tirāns Nodota salikšanai 01.02.79. Parakstīta iespiešanai 11.07.79. Formāts 60X84/16. Tipogrāfijas papīrs .>6 2. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 11,85 uzsk. Iespiedi.; 10,70 izdevu. 1. Metiens 20 000 eks. Pašūt. J6 319-D. Cena 40 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. MJ 348/29907/ B-481. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Nestaiko V.

Noslēpums ar trim nezināmiem: Stāsts/No ukraiņu vai. tulk. A. Rudzroga; II. T. Devicka. — R.: Liesma, 1979. 202. lpp., il.

.,70903 — 348 , ,, v

ļ\ Qftn Trt ļCAOAIrtdflft g fUkr)

, /uyua — 348

Ne 580

M801 (II) — 79 399.79.4803010200

[1] seit un turpmāk vārsmas atdzejojis J. Sirmbārdis.

[2] no vārda «did» (ukr.) — vectevs; večuks.

Content

Ņestaiko Vsevolods Noslēpums ar trim nezināmiem

I NODAĻA STĀSTS PAR TO, KĀ SASTRĪDĒJĀS IVANS VASIĻOVIČS AR PAVLO DENISOVICU

II NODAĻA MEKLĒJU PĀRINIEKU. ANTONČIKA MACIJEVSKA ĢENIĀLĀ TEORIJA. MAN RODAS IDEJA

III NODAĻA LEĢENDA PAR GORBUŠAS KAPKALNU

IV NODAĻA ŅEMU BIEDROS ANTONČIKU MACIJEVSKI. APARĀTA NOZAGŠANA. EJAM IZLOKOS UZ KAPSĒTU

V NODAĻA SPOKS. UZMANĪBU! UZŅEMU!

VI NODAĻA ES EJU PIE BARDADIMA. GĀZ! NOKAUTS! MANS TRIUMFS

vii NODAĻA ANTONČIKS CENSAS IZVIRZĪTIES PRIEKŠPLĀNĀ. KĀ KARAFOĻKAM BIJA RADIES PUNS. MOKRINAS TANTIŅAS UZBRUKUMS. UZBRUKUMS ATSISTS

VIII NODAĻA «DIVAS KRĀSAS IR MANAS…» PAVLUŠA MAN SAKA: «LASIES PROM!» MOKRINAS TANTIŅAS OTRAIS UZBRUKUMS

IX NODAĻA CIENĪGTĒVS GOGA

x NODAĻA ES APMEKLĒJU VECTĒVU SALIMONU. ZILI BRĪNUMI

XI NODAĻA ES TOMĒR APMEKLĒJU VECTĒVU SALIMONU. TAGAD JAU ĪSTENĪBĀ. TAD REDZ, KĀ!

XII NODAĻA GARLAICĪBA. DZENU PROM ATMIŅAS. MANS UZTICAMAIS DRAUGS — MELNIS. KAREIVJI. «ASTOTNIEKS»

XIII NODAĻA NE VELTI Šī IR TRĪSPADSMITĀ NODAĻA, JO TAJĀ NOTIEK ĀRKĀRTĒJS, NEIZPROTAMS UN MĪKLAINS ATGADĪJUMS. NOSLĒPUMS AR TRIM NEZINĀMIEM

XIV NODAĻA VILKU MEŽS. STĀSTS PAR DOTU. NEPAREDZĒTI APSTĀKĻI

XV NODAĻA VECĀKAIS LEITNANTS PAICADZE. ES APSKATU NOMETNI

XVI NODAĻA PAVLUŠA. VAI TIEŠĀM? … NEGRIBU, KA VIŅŠ A1ANI REDZĒTU. SVEŠINIEKS SKOLOTĀJAS DĀRZĀ. KAS TAS IR? •

XVII NODAĻA MANI IZSAUC PIE TELEFONA. «FUTBOLA KAUJAS IZMEKLĒŠANA.» GREBENES JAUNĀ KLEITA.. SABOJĀTAIS GARASTĀVOKLIS

XVIII NODAĻA DABAS KATASTROFA. MANS LĒMUMS

XIX NODAĻA PULKVEDIS SOBOLIS. ATKAL VECĀKAIS LEITNANTS PAIČADZE

XXI NODAĻA IENIRSTU AR ŪDENI PIEPLŪDUŠĀ ISTABĀ. LAMATAS. ACI PRET ACI AR DIEVU. BEZIZEJAS STĀVOKLIS

XXII NODAĻA «DOD ROKU!» ESMU ATKAL KOPĀ AR VIŅU. KAS ATRADĀS AIZ SVĒTBILDES

XXIII NODAĻA GREBEIŅIUKU MĀJA. VAI, KĀJA, KĀJA! NOŽĒLOJAMA ATGRIEŠANĀS MĀJUP. GALVĀ VISS JŪK

XXIV NODAĻA SLIMĪBA. MURGI UN ĪSTENĪBA. KO VIŅI VISI TIK MĪLĪGI?

XXV NODAĻA CAURI IR! BEIGAS! ATDĀVINU VELOSIPĒDU. «TĪRAIS PAGĀNS!» IZVESEĻOJOS

XXVI NODAĻA ATKAL TRĪS NEZINĀMIE. VAI ESI MAN DRAUGS? «NEKĀ NEVAR SAPRAST …» SAKA PAVLUŠA

XXVII NODAĻA NOTIKUMI SĀK RISINĀTIES ZIBENS ĀTRUMĀ. VAI TIESĀM VIENS NEZINĀMAIS BOTU VIŅA? NEVAR BOT! «VIŅŠ TAISĀS VIŅU NOZAGT!» MĒS STEIDZAMIES PALĪGĀ … ASSA!

XXVIII NODAĻA PATI PĒDĒJĀ NODAĻA, KURĀ MOSU STĀSTS PĒC VECO KLASISKO ROMĀNU LABĀ PARAUGA NOBEIDZAS AR KĀZĀM