Hrnčiržs Svatopluks

Notikums beidzās piektdien

Svatopluks Hrnčiržs

Notikums beidzās piektdien

.

TREŠDIENA

.

PIRMĀ NODAĻA

jūs iepazīstina ar Petronilu, līdzjūtīgi norāda, kādas nepatikšanas var būt ar vecākajām māsām, bet pats galvenais — pastāsta par gatavoto atriebību, kas tomēr neapstiprina pazīstamo sakāmvārdu — atriebība ir salda, jo sāk risināties daudz svarīgāki

notikumi.

Petronils sēž pie atvērtas mācību grāmatas un mēmi kustina lūpas.

Palūkosimies pāri viņa plecam.

«Sausaugli, kura sēklapvalks saaudzis ar sēklu, saucam par sēkleni, sausaugli, kura sēklapvalks sēklu tikai apņem, bet ar to nesaaug, saucam par graudeni.»

Jāpiebilst, ka tagad gan mēs zinām vairāk nekā Petronils. Izrādās, ka viņš patlaban nemaz nemācās. Pat mācību grāmata ir atšķirta pavisam citā vietā, jo skolā viņi mācās par kviešu grauda sastāvdaļām. Jeb vai par tā dīgtspēju? Kas to lai zina. Iespējams, ka kaut kas tamlīdzīgs bija.

Tātad Petronils nemācās, tikai sēž pie atvērtas grāmatas un mēmi kustina lūpas. Un dusmojas.

Viņš ir pat ļoti dusmīgs, kaut gan ārā ir jauks, saulains rīts. Parasti ik rītus pēc brokastīm Petronils mēdza vēl pāršķirstīt grāmatas, lai atkārtotu uzdevumus. Arī šorīt tas būtu ļoti vēlams, taču viņš to nevar. Petronils nekādi nevar aizmirst pārestību, kas viņam nodarīta vakar un šorīt, tādēļ arī, sēžot pie mācību grāmatas, viņš domā par atriebību.

Jā, šeit virtuvē pie atvērtas botānikas grāmatas tiek kalti atriebības plāni.

Mēs varētu arī teikt, ka šeit gudro par atmaksu, bet...

Reiz Petronils bija lasījis nosmulētu, saplēstu grāmateli, kurā tieši nodaļai ar izplēstajām lapām bija virsraksts: «Tiek kalti atriebības plāni».

Petronils toreiz neizprata šo virsrakstu. Viņš bija izlasījis vienīgi to, ka nezkāds Vabu (jeb vai tas bija Kišionkils?) ar drūmu skatienu sekoja

simpātiskajam ziloņu dresētājam Kišionkilam (jeb vai tas bija Vabu?). Šeit arī stāsts beidzās, un turpinājumu Petronils nebija varējis sameklēt, tādēļ I,viņam bija jāsamierinās ar to, ka neko no šī daudzsološā virsraksta neieguva.

Šodien Petronils pats, pilnīgi viens pats, gatavojās atriebībai. Mēs varētu teikt arī «sazvērestībai», bet galu galā tas nav tik svarīgi, kā izsakāmies. Svarīgāks ir kaut kas cits.

Ja tiek gatavota atriebība jeb sazvērestība, tā tiek vērsta pret kādu noteiktu personu. Un šī persona pirms brīža bija ieslēgusies vannas istabā un dungoja līksmu melodiju bez vārdiem, to pašu, ko bija dungojusi vakar vakarā, atgriežoties mājās.

Šī persona bija Vera. Viņai varēja būt pāri par divdesmit gadiem. Bet, tā kā Petronils par savu māsu nekad nav izrādījis tuvāku interesi, tad kādēļ gan tā būtu jāizrāda mums!

Noziegums, par kuru Verai drīz vien būs jācieš sods, bija šāds: Verai vakar vajadzēja palīdzēt māmiņai virtuvē, bet viņa atgriezās mājās tikai pusnaktī, un vakariņu trauki bija atkal jāmazgā Petronilam.

— Māmulīt, rīt būs liela, nozīmīga diena! — viņa vairāk reižu bija izsaukusies iepriekšējā vakarā.

Māmiņa pasmaidīja un teica Petronilam:

— Tu taču pastrādāsi Veriņas vietā. Viņai tagad nav laika. Gan jau

viņa tev to atlīdzinās. 1

Un tā vakar Petronils atkal mazgāja traukus, uzkopa telpas, bet viņa krūtīs virda milzīgs niknums par šo netaisnību. Ko gan visu viņš būtu varējis izdarīt pa šo laiku! Viņš būtu attīstījis filmiņu, izlasījiš, dažas lappuses no iesāktās grāmatas vai aizskrējis uz nokalni, kur vienmēr notika kas interesants.

Un šodien?

^— Māmiņ, tas notiks šodien. Šodien ir mūsu diena! Šodien, šodien ... — Vera trallināja, smējās un, apskāvusi māmiņu, sāka pat diet pa virtuvi.

Bet Petronils?

Atkal viņam būs jāstrādā. Veriņa jau nevar! Veriņa jautri trallina vannas istabā, bet Petronilam jāraujas vai pušu citu dēļ.

Vienīgi īsta atriebība vēl var glābt. Petronils nepadosies.

Pulkstenis rāda ceturksni uz astoņiem.

Nedrīkst vilcināties.

Petronils pieceļas, aizsit grāmatu un iebāž to somā.

No vannas istabas vēl arvien atskan dziesmiņa.

Atriebības stunda ir situsi.

Petronils stāv uz Veras istabiņas sliekšņa.

Atkal milzīga netaisnība. Verai pašai sava istaba! Viņš būtu šeit iekārtojis tumšo stūrīti filmu attīstīšanai, darbnīcu, viņu pulciņš šeit varētu rīkot sanāksmes ... Kam Verai vajadzīga istabiņa?

Taču patlaban ir veltīgi par to gausties. Gandarījuma brīdis tuvojas ...

Bet ko gan izdarīt?

Aizsiet džemperim piedurknes? Iebāzt kaut ko kurpēs?

Petronils nevar izšķirties. Labi gan, ka Vera vannas istabā vēl arvien trallina.

Tomēr Petronilam kļūst arvien neomulīgāk. Tūliņ, tūliņ kāds ienāks!

Klau, kāds grabinās aiz loga.

Vistuvāk pa ķērienam ir pūdernīca blakus galda lampai. Petronils to paķer un ar vienu lēcienu atrodas priekšnamā.

Šinī brīdī vannas istabā sāka trallināt citu melodiju. Petronils neuzmeta pat skatienu pūdernīcai. Viņš iebāza to labajā krūšu kabatā un juta, ka tā aizkrīt aiz atplēstās padrēbes. Petronils rūpīgi slēpj no māmiņas cauro kabatu, jo to bieži izlieto par ērtu slēptuvi. Ko gan visu tādā slepenā kabatā nevar noglabāt! Tā, piemēram, šodien tajā lieliski tiek noglabāta Veras pūdernīca.

Vera gan būs sašutusi, kad neatradīs pūdernīcu savā vietā. Petronils ne acu galā nevar ciest tādus izskaistināšanās līdzekļus, tādēļ ir ļoti apmierināts.

Bet kas notiktu, ja pūdernīcā iebērtu šķavu pulveri?

Tad tik būtu Veriņai jauka pūderēšanās!

Petronils vai plīsa aiz smiekliem, iedomājoties tik lielisku atriebību. Par to būtu jāaprunājas ar Robinsonu; viņam arvien ir krājumā visdažādākās lietas.

Vannas istabā balss apklusa.

Petronils klusi ieslīdēja virtuvē, pakampa somu un pameta skatienu uz pulksteni.

Drīz būs pusastoņi.

Viņš izmetās uz ielas. Tur varēja itin mierīgi uzsvilpot.

— Pēter ... — māte sauca pa logu.

Petronils izbijies nodrebēja.

-jT Pēter, vai tu brokastīm maizi paņēmi?

Ak, šie mūžīgie māmiņas jautājumi!

— Saprotams, mammuclt! — atsaucās Petronils un . . .

Pag, pag, te kaut kas nesaskan.

Mēs esam aizmirsuši paskaidrot, ka mājās Petronilu sauc par Pēteri. Jā, patiesībā šajā nodaļā mūsu varonis ir Pēteris, jo tikai draugi uz ielas un skolā viņu sauc par Petronilu.

Mums lasītājiem jāatvainojas par šo neskaidrību un . ..

Kas tas?

No mājas atskanēja kliedziens! Kliedza Vera.

Pēteris uztraucās.

Vai viņa jau būtu pamanījusi pūdernīcas nozušanu? Bet kāpēc viņa tik ļoti pārbijusies?

Drošības dēļ Pēteris pielika soli un, ticis aiz sētas stūra, metās skriet, ko nagi nes. Te viņš gandrīz saskrējās ar cilvēku, kas pēkšņi atradās viņa priekšā, it kā no zemes izniris. Viņi gandrīz uzskrēja viens otram virsū. Vīrietis atvēra muti, kurā pamirdzēja daži zelta zobi, tomēr neteica nekā un aizsteidzās garām. Tam mugurā bija gaišs lietusmētelis. Vēl Pēteris pamanīja, ka tam galvā bija platmale un ka tas nebija pārāk vecs cilvēks, bet vairāk arī neko. Vēlāk Pēteris to ļoti nožēloja.

OTRĀ NODAĻA

jūs iepazīstinās ar Robinsonu un viņa piebāzto skolas somu. So nodaļu ieteicams izlasīt katram, kas vēlas uzzināt, kāpēc Petronilu sauc par Petronilu un Robinsonu par Robinsonu.

Pārgājis pāri laukumam, Pēteris satika . ..

Nē. Tagad Pēteris ir ceļā uz skolu un satiekas ar savas klases biedriem, tāpēc viņš nav vairs Pēteris, bet gan Petronils.

Tātad ...

Pārgājis pāri laukumam, Petronils satika Robinsonu.

Robinsons šorīt soļoja, dīvaini saliecies uz sāniem, un Petronils tūliņ pamanīja, ka pie tā vainīga smagi piebāztā skolas soma.

Tas Petronilu pārsteidza.

Robinsons parasti bija tik taupīgs un praktisks, ka reiz bija pasācis ņemt līdzi uz skolu tikai atsevišķas mācību grāmatu lapas, kas tieši tajā dienā bija vajadzīgas. Protams, tikai tik ilgi, līdz to pamanīja skolotājs un Robinsona dienasgrāmatā parādījās attiecīga piezīme. Tādēļ Petronils sveiciena vietā izbrīnījies nogrozīja galvu:

— Cilvēk, kādu kravu tu tur stiep?

Robinsons piemiedza vienu aci, padomāja un nenoteikti atbildēja:

— Ir šis tas noderīgs ...

Viņš paņēma somu otrā rokā un soļoja tālāk. Robinsona izstīdzējušais stāvs mazliet ļodzījās zem nesamā smaguma, bet savus pierastos garos soļus viņš spēra joprojām. Petronilam kā parasti vajadzēja krietni saņemties, lai tiktu Robinsonam līdzi.

Viņi gāja klusēdami.

Arī tas bija ļoti aizdomīgi. Parasti Robinsons, miegdams labo aci, mēdza uzdot Petronilam dažādus jautājumus, uz kuriem pats pasteidzās atbildēt.

«Vai zini, kā mamutu mednieki ieguva uguni? Berzējot kokus vienu gar otru. Tas izskatās tā: pa koka loku griež riņķī tādu sprunguliņu. Pagaidi, gan tu redzēsi. Es to uztaisīšu.»

Robinsons aizrautīgi lasīja Štorha dēku stāstus un tādēļ bieži pārsteidza draugus ar jauniem atklājumiem.

и

Šīs aizraušanās dēļ viņš arī dabūja tagadējo iesauku.

Tolaik, kad Robinsonu vēl sauca par Jaroslavu Kraciku, viņš mēģināja izmiecēt truša ādiņu. Noņemot tauku kārtu, viņam radās vēl viena ideja. No šiem taukiem taču varēja izgatavot ziepes.

Jarka patiesi atnesa uz skolu nezkādu dīvainu masu, bet neviens nei* gribēja to izmēģināt.

— Nē, nē, es ar to ieziepēšos, bet pēc tam ^rī ar īstām ziepēm vairs nedabūšu nost.

Laikam arī visa klase bija tādās pašās domās, tāpēc Jarka ieziepējās pats. Tiesa, jaunās ziepes varēja gan nomazgāt, tikai neviens nebija paspējis ievērot, vai Jarkam pirms mazgāšanās bija tīras rokas vai ne. Bet, tā kā Ziepju pāri nepalika un jaunu truša ādiņu Jarka vairs nevarēja sadabūt, līdz šai dienai nav bijis iespējams noskaidrot Kracika ziepju kvalitāti.

Reiz atkal Jarka bija uzsācis māla trauku izgatavošanu, tikai viņam nekādi neizdevās tos apdedzināt. Pēc tam viņš pūlējās izdrāzt senlaiku loku ar bultām. Bet, kad viņš atteicās izlietot stopa stiegrai aukliņu, Pet-ronils viņam teica:

— Ak tu Robinson!

Petronilam bija iemesls izgudrot citiem iesaukas, jo tam nepatika paša iesauka.

Bet, kamēr Petronils ar Robinsonu aizies līdz skolai, mēs varam par Petronilu uzzināt ko vairāk.

Pagājušā skolas gada beigās klasē kāds iesaucās:

— Pēterim šodien ir vārda diena! Pēterim Sklonilam šodien ir vārda diena!

Petronils toreiz aizstāvējās:

— Man vārda dienā? Pirmkārt, es to nekad nesvētu, otrkārt, Pēteriem jābūt kaut kad maijā. Šodien man nav nekādas vārda dienas, nav, nav, nav!

Kāds zobgalis izvilka no kabatas kalendāru un, kā par nelaimi, maijā neatrada vis Pēteri, bet gan Petronilu. — Tātad Pēterītim nav šodien vārda diena! Ahā, tātad tevi patiesībā sauc par Petronilu, jā?

Visa klase smējās, kaut gan tūlīt vajadzēja sākties pārbaudījumiem.

Tad lija pieskrēja pie tāfeles un uzrakstīja lieliem burtiem — PĒTERIS SKLONILS, zibeņātri nodzēsa liekos burtus, un uz tāfeles palika PET — R...ONILS — PETRONILS.

Klase vai plīsa aiz smiekliem.

— Tas taču viņam ir īstais vārds!

Pat pēc brīvdienām visi to atcerējās.

Tā Pēteris pārvērtās par Petronilu.

Nu arī Petronils centās izgudrot citiem skolēniem dažādas iesaukas. Viņam tikai nepadevās.

Vienīgais viņa panākums bija — Robinsons. Robinsons atšķirībā no Petronila savu iesauku pieņēma ar apbrīnojamu mieru. Viņš neiebilda pret to ne vārda. Pat aci nepamirkšķināja.

Arī pašreiz, abiem kopā dodoties uz skolu, Robinsons nerunā ne vārda. Varbūt arī aci nemirkšķina, to Petronils nevar apgalvot, tāpēc ka nespēj ne acu nolaist no piebāztās somas, kas šķiet noslēpumu pilna.

TREŠĀ NODAĻA

ir lieciniece Robinsona maiņas veikalam, ta atklaj, ka skolniece Širnere no trešā sola izglābj klasi no izsaukšanas vēstures stundā, kā arī pastāsta par dažām Petronila pārdomām tramvajā.

Robinsona somas noslēpums tika atklats vēl pirms stundu sakšanas.

Iegājis klasē, Robinsons tūliņ devās pie Honzas un strupi noprasīja:

— Ir?

Honza pacēla galvu, izstiepa kaklu uz priekšu un, cieši raudzīdamies-Robinsonam acīs, attrauca:

— Ir?

Robinsons stūrgalvīgi atmeta galvu:

— Es prasu, vai tev ir?

Honza, acīm redzot, negribēja pirmais atzīties, bet tad, ievērojis smago somu, ko Robinsons nolika pie viņa sola zemē, pasmaidīja:

— Saprotams!

Vairāk viņš neko neteica. Honza vienmēr runāja pēc iespējas mazāk. Robinsons Honzas klātbūtnē darīja tāpat. Klusēdams viņš atvēra somu un nolika veselu kaudzi grāmatu Honzam priekšā uz galda.

Petronils mitējās staipīt kaklu un vīlies nopūtās.

Tas bija sen izlasītu grāmatu klāsts, kas, acīm redzot, Robinsonu: vairs neinteresēja.

Blakus ceļojuma aprakstam ar nosaukumu «Zem svelmainiem saules stariem» atradās Klostermana stāstiņu izlase, kāda bērnu grāmatiņa par jēriem, brošūra «Ko varam izgatavot no koka» un vēl dažas grāmatas. Visvērtīgākā, kaut arī apbružāta un notraipīta, likās grāmata «Ar pilnu jaudu tehnikas pasaulē».

To ari Honza paķēra vispirms un steigšus pārlapoja.

— Ko tu vēl pie tās pieliksi? — viņš pētoši noprasīja.

— Traks esi palicis, vai? — izgrūda Robinsons. Tā kā tieši šinī mirklī atskanēja zvans, viņš sarausa grāmatas atkal atpakaļ somā un steidzās uz savu vietu blakus Jirkam Domkāržam.

Viņš sāka jau nožēlot, ka vispār atnesis grāmatu «Ar pilnu jaudu tehnikas pasaulē». Tādas grāmatas tomēr nevar tā izdāļāt.

Uz maza papīra gabaliņa Robinsons uzrakstīja:

«Vai tu labāk tās grāmatas vietā negribētu Korkorāna mednieku stāstus? Pašreiz gan tā ir pie Petronila, bet viņš drīz atnesis atpakaļ.»

Zīmīte aizceļoja pie Honzas. Tūlīt atgriezās atbilde.

«Labāk «Pilna jauda» rokā nekā «Mednieki» pie Petronila.»

Tomēr starpbrīdī viņi vienojās, un Honza apmierināts iebāza savā somā «Ar pilnu jaudu tehnikas pasaulē».

— Par indiāņiem tu gan nevienu grāmatu neatnesi, — nenocietās piebilst Honza.

Robinsons palika nesatricināms:

— Saprotams, ka neatnesu.

Tad Honza izvilka no kabatas kādu melnu akmeni.

— Skat, kāda galoda! — iesaucās Širnere no blakus sola, kurai nekas nekad nepalika apslēpts.

— Galoda? Tas ir veseris, muļķīte! — atcirta Robinsons un nepacietīgi satvēra dīvaino, melno akmeni.

Vairāki zēni un meitenes sadrūzmējās ap Honzas solu. Starp viņiem stāvēja arī Petronils, kas tagad jau pilnīgi izprata Robinsona izturēšanos.

Uz Robinsona plaukstas gulēja tumšs un spīdīgs akmens priekšmets

ar gludu, tieši vidū izurbtu caurumu. Viens gals akmenim bija rūpīgi noslīpēts kā cirvim, otrs bija plakans, mazliet apdrupis.

I* lija paņēma to rokās, iebāza caurumā rādītāja pirkstu un, griežot akmeni ap pirkstu, domīgi runāja:

— Tas izskatās pēc seno laiku cirvīša, bet izgatavots pārāk precīzi. Paskatieties vien uz šo pulējumu vai arī uz aso slīpējumu. Ar ko gan viņi varēja tā noslīpēt? Tas būs viltojums!

Honza pielēca kājās:

— Ko? Tēvocītis to atrada tīrumā. Kauržimskā bieži ir atrastas īstas senlietas!

— Galu galā tas arī nav svarīgi. Šā vai tā, tu katrā ziņā vari iedomāties, ka tev pieder senlaiku kara cirvis, — nosprieda lija un atdeva priekšmetu Robinsonam.

Robinsons rūpīgi ietina akmeni mutautā, bet izskatījās ļoti noraizējies.

Vēstures stundā skolniece Širnere nenocietās un pacēla roku:

— Lūdzu, skolotāj, Kracikam ir tāda jocīga akmens galoda.

Tad Robinsonam atkal vajadzēja savu ieguvumu iztīt no mutauta.

— Cirvjāmurs, — beidzot teica skolotāja Urbancova, apskatījusi priekšmetu. — Redziet? Vienā pusē īsts cirvis, otrā — āmurs. Kur tu to atradi?

Nu Honzam vajadzēja visu izstāstīt. Izņemot to, ka cirvjāmurs tika iemainīts pret grāmatu «Ar pilnu jaudu tehnikas pasaulē», skolotāja uzzināja visu. Pie tam visa klase par Robinsona īpašumu izrādi jā tik lielu interesi, ka vēstures stunda aizritēja gluži nemanot.

Beidzot Robinsonam deva padomu aiziet uz vēstures muzeju.

— Tur tev paskaidros, vai atradums ir īsts, — skolotāja nobeidza sarimu par cirvjāmuru un pat paspēja vēl atprasīt uzdoto.

Robinsons steidzīgi uzrakstīja vēl vienu zīmīti Honzam:

«Ar maiņu vēl nogaidīsim. Redzēs, ko teiks muzejā.»

Kad nākošajā starpbrīdī Petronils pienāca pie Robinsona, cirvjāmuru aplūkoja Robinsona kaimiņš Jirka Domkāržs.

— Vari jau skriet uz muzeju, kāpēc gan ne, — Jirka prātoja, āmuru grozīdams. — Tam vajadzētu izskatīties tīri glīti, ja šis cirvjāmurs gulētu stikla vitrīnā un klāt tam būtu zīmīte: «Muzejam dāvinājis Jaroslavs Kra-ciks no Prāgas».

Robinsons izbrīnījies ieplēta acis.

— Nebrīnies, ja vien tas būs kas vērtīgāks, viņi to noteikti gribēs paturēt.

Robinsons izbailēs satvēra savu cirvj-āmuru. Jirkam taisnība. Jirka viņu nebaida aiz skaudības kā lija. Šis pasākums vēl labi jāapdomā.

— Kaut gan uz muzeju tomēr varam aiziet, — Jirka apsvēra. — Mēs taču varam paši papētīt izstādītos cirvjāmurus un salīdzināt ar šo. Mums nemaz nevajag izjautāt speciālistus.

Robinsons atviegloti uzelpoja un uzmeta pateicīgu skatienu Jirkam. Pie tam skatiens bija tik pateicīgs, ka Petronilam tas pavisam nepatika.

Protams, Jirka māk dot padomus un arī labprāt to dara. Viņš ir gudrs, bet nekad ar to nelielās. Petronils Jirku par to ļoti ciena, bet dažreiz viņā rodas tāda kā skaudība.

Tā, piemēram, tagad pat. Kas zina, vai Robinsons maz ņems Petronilu līdzi uz muzeju, ja jau Jirka ies.

Tomēr viss iznāca labi. Pēc stundām uz tramvaja pieturu devās visi trīs. Pa ceļam viņi tikai vēl iegriezās pie Domkāržiem, lai noliktu tur skolas somas.

Tomēr tramvajā Petronilu atkal apbēdināja kāds starpgadījums. Jirka, kaut arī aizrāvies sarunā ar Robinsonu, piepeši pielēca kājās un piedāvāja savu vietu pastniekam ar smagu pasta somu. Pastnieks vispirms pārsteigts paskatījās uz Jirku, tad pasmaidīja un apsēzdamies atzinīgi uzsita Jirkam uz pleca. Tas bija vēl daudz jaukāk nekā pateicība vārdos.

Jirkam nekad nekas nepaiet garām. Viņš vienmēr zina, kas jādara. Tādēļ Petronils bieži vien Jirku apskauž.

No pirmā acu uzmetiena Jirkā nevar saskatīt neko sevišķu. Viņš ir tāds pavājš zēniņš sīku sejiņu. Jirka vēl arvien staigā īsās bikšelēs un tādēļ izskatās daudz jaunāks, nekā ir patiesībā.

Nē, nevar teikt, ka viņš būtu maza auguma. Vingrošanas stundās

viņš stāv blakus Petronilam, bet viņš nekad nepūlas izskatīties vecāks, kā to dara pārējie zēni klasē. Un tas ir pats galvenais!

I* Tā, piemēram, reiz visi zēni klasē sāka matus sukāt atpakaļ. Arī Petronils. Labi, ka mati viņam mazliet cirtaini, un, kad viņš tos rītos ar mitru roku atglauda, tie turējās paklausīgi. Daudz grūtāk gāja Robinsonam. Viņš savu gaišo, nepakļāvīgo matu cekulu katru dienu bāza zem ūdens strūklas, cieši sukāja atpakaļ, tomēr mati krita uz visām pusēm un dažas šķipsnas stāvēja izslējušās kā slotiņas.

Bet Jirka? Vēl šodien viņš šķir celiņu sānos, tāpat kā skolā iestājoties.

Kas Jirku Domkāržu labi nepazina, tas varēja viņu noturēt par gluži neievērojamu zēniņu. Jau tādēļ vien, ka Jirka vienmēr turējās nomaļus, nekad lieki nerunāja un necentās pievērst sev uzmanību. Varbūt arī tādēļ skolā viņu nepieskaitīja izcilākajiem skolēniem, kaut gan Petronilam likās, ka Jirka ar savām zināšanām varētu vai visu klasi iebāzt kabatā. Protams, ja vien to gribētu. Ja vien viņš stundās pateiktu un atkārtotu to, ko stāstīja starpbrīžos.

Kas zina, varbūt Jirka darīja pareizi, bet skaidrs bijā tas, ka Jirka bija pieticīgs, taisnīgs un ļoti gudrs.

Tieši tādēļ Petronils viņu krietni vien apskauda. Bet Robinsonu viņš apskauda tā lielo izgudrošanas spēju un veiklības dēļ.

Bet viņš pats? Petronils? Izrādās, ka māk tikai citus apskaust! Tas nu gan ir skaisti!

CETURTĀ NODAĻA

gandrīz paspēj jūs iepazīstināt ar seno akmens laikmetu, bet šo labo nodomu izjauc kāda noslēpumaina zvanīšana. Tomēr šīs nodaļas galvenais nolūks ir paskaidrot, kā nedrīkst uzvesties

muzejā.

— Tā, nu esam klāt! Atmosties jel, cilvēk! — domās nogrimušo Petronilu pēkšņi iztraucēja Robinsona sauciens.

Ahā, Vaclava laukums klāt.

Zēni devās augšā pa Valsts muzeja platajām kāpnēm.

Uz kasi un tālāk uz eksponātu zāli vadību, protams, uzņemas Jirka. Viņš te ir jau bijis.

Petronils atliec galvu un ziņkāri aplūko griestus, sienas.

— Pa—pa—klā—ju, — pēkšņi gaitenī atskan ķērkstošas skaņas. Petronils pagriežas pret muzeja uzraugu un pamāj ar galvu.

— Pa—pa—klā—ju, — balss atkārto vēl neatlaidīgāk.

Petronils apmulsa. Protams, paklājs ved uz zāli. To viņš pats saprata, taču apjukumā joprojām gāja šķērsām pa parketu.

Bet tad jau arī Jirka bija viņu satvēris aiz piedurknes un vilka uz paklāju.

— Stai—gāt—pa—pa—klā—ju, — vēlreiz stingri atgādināja ķērkstošā balss.

Beidzot Petronils aptvēra aizrādījumu un, nosarcis aiz kauna, uzmanīgi gāja tālāk pa sarkanā paklāja pašu vidu.

Paklājs apslāpēja soļu troksni, un zēni neapzinīgi sarunājās čukstus.

Jau tūlīt pie ieejas aizvēsturiskā laikmeta zālē Robinsons saslējās. Šeit viņš būs ceļvedis.

— Klu—su! — atkal ieķērkstējās balss zēniem tieši aiz muguras. Muzeja uzraugs, sīka auguma večuks ar iesirmu ūsu kumšķi zem deguna, bija ienācis zālē un aizdomīgu skatienu vēroja zēnus.

Robinsons sajūsmināts rādīja uz kaut kādām tabulām un zīmējumiem.

— Tie bijuši mednieki. Vai zināt, kā tos var atšķirt no zemkopjiem? — viņš jautāja un, atbildi negaidot, pats paskaidroja:

— Medniekiem ir slaidāki kāju stilbi, tādēļ ka viņi mūžīgi pārvie-

tojušies, sekojuši zvēriem. .. Nesmejieties, Štorhs to ir smalki aprakstījis .. . Paleolīts — pleistocēns — Voluta keramika — Longjelas kultūra .. .

Petronils gan vēl neko ievērojamu nav ieraudzījis.

Viņš paietas uz kādas stikla vitrīnas pusi, kur redzama saliekta, mālā atveidota figūra.

— Kapenes — Unetices kultūras jaunākais laikmets ... — Petronils izlasīja vitrīnai pielikto zīmīti un ieinteresēts aplūkoja eksponātu.

C—r—r—r!

Petronils satrūkās. Kas tas?

Kaut kas pie vitrīnas iezvanījās. Paklusi, tomēr skaidri sadzirdami.

Uzraugs izstiepa kaklu un draudoši nočērkstēja:

— Klusu — tur! Klusu!

Zēni izbrīnījušies pievērsās vitrīnai. Visvairāk pārsteigts gan izskatījās Petronils.

Bet tai brīdī, kad Robinsons, beidzis brīnīties, steigšus devās uz zāles otru pusi, kur bija pamanījis senlaicīgus kara ieročus, atkal kaut kas iezvanījās:

C—r—r—r!

Petronilam saļima ceļi. Šeit, tieši šeit zvana!

— Kas — tur — ir? Kas — to — da—ra? — atsevišķie balsieni, ko uz-raugs ķērkstoši izgrūda, skanēja aizvien dusmīgāk

Un Petronils ar bailēs pavērtu muti vēroja, ka uzraugs steidzīgi nāk uz viņa pusi.

— Tikai — pa—laid—nī—bas — vien. Kā—pēc — tu — šeit — uz— velc — mo—di—nā—tā—ju? — večuks sēca un ar kaulainu pirkstu rādīja uz Petronilu.

^Petronils aiz pārsteiguma nespēja pat parunāt. Tad viņš mēģināja pasmaidīt:

— Es ...?

— Tad — kur — gan — te — zva—na?

— Varbūt šeit, — Petronils apmulsis sastomījās un norādīja uz vitrīnu. — Es gan nezinu, — viņš vēl piebilda, jo šķita pārāk neticami, ka zvanīt varētu kapeņu kultūras pārstāvis.

C —r —r —r !

Večuks vai palēcās. Zods viņam trīcēja no dusmām. Viņš iekliedzās:

— Ā — rā! Ā — rā! Pa — laid — ņi! Ā — rā!

Izmisušais Petronils nedroši pagriezās uz to pusi, kur rādīja uzrauga pirksts.

— Prom — ā—rā! — uzraugs pagriezās arī pret abiem pārējiem zēniem, kas pārsteigti noraudzījās Petronilā.

— Un — pa—pa—klā—ju! — viņš vēl neaizmirsa atgādināt Robinsonam, kas devās prom pa nospodrināto parketu.

Vestibilā Jirka panāca Petronilu.

— Apžēlojies, kas tev zvanīja?

— Man? Vai tad man kas ir? — izmisis turējās pretim Petronils, kad atkal...

C—r—r—r!

Petronilam aizrāvās elpa. Patiesi, zvanīja taču kaut kur viņam pie sāniem.

Biedri Petronilu steigšus izrāva laukā pa muzeja durvīm. Bet Petronils nelaimīgs sita sev pie kabatām:

— Man te nekā nav. Modinātājs? Vai jūs esat jukuši?

Te viņš kaut ko sataustīja aiz svārku pa-drēbes.

C—r—r—r! — atkal atskanēja tieši no turienes.

Veras pūdernīca!

Petronils izbijies tvēra svārku krūšu kabatā. Aiz uztraukuma viņš pat nevarēja atrast izplīsušo caurumu. Tad viņš steigšus norāva svārkus no muguras, un pēc mirkļa pūdernīca bija rokā.

— Ko? Sitas zvana?

— Es nezinu, bet man nekā cita nav. Tā ir mūsu Veras pūdernīca. Es to pavisam biju aizmirsis ... — Petronils taisnodamies murmināja.

— Pūdernīca? — neticīgi pārjautāja Jirka.

C—r—r—r!

Petronils gandrīz izmeta pūdernīcu no rokām. Patiešām, tā zvanīja!

Robinsons paņēma pūdernīcu, pagrozīja, atrada sānos mazu slēdzīti un piespieda to. Vāciņš atvērās, un zēni ieraudzīja zem tā otru vāciņu ar divām podziņām, mazītiņu skaliņu ar cipariem, kuras malā atkal bija podziņa. Kārbiņas pašā vidū bija ar smalku sietiņu aizklāts caurums.

— Kas tad tas ir?

— Es nezinu, patiesi nezinu, zēni... Tas pieder mūsu Verai.

— Ekspozimetrs? — minēja Robinsons un ziņkāri grozīja slēdzlti.

— Neaiztiec to, Jarka, neaiztiec! Nav taču zināms, kas tas ir par aparātu, — Jirka aizrādīja Robinsonam.

Robinsons paklausīja, aizsita ciet vāciņu un pasniedza pūdernīcu Pet-roftlam, kas to steidzīgi iebāza bikšu kabatā.

— Atdod to Verai. Kas zina, kas tas ir.

Zēni jau sāka kāpt lejā pa kāpnēm, kad Jirka ievēroja, ka Petronils nobālis apstājās.

— Zēni, pūdernīcā kaut kas kustas, — zobiem klabot, viņš bāza roku kabatā, — paskatieties!

Jirka paņēma pūdernīcu rokā un pēc brīža manīja, ka pūdernīca delnā trīc, it kā kāds ātri klauvētu pie vāciņa. Viņš padeva to tālāk Robinsonam un tad atcerējās, ko īsti tāda klauvēšana atgādināja. Tas bija tā, it kā aizskartu vadu, pa kuru plūst ļoti vāja elektriskā strāva.

— Nu tā vairs nezvana, bet džinkst. Ko darīt? Ja nu kas notiek?

— Vai tad Vera turētu mājās kaut ko bīstamu?

— Zēni, es jūs lūdzu, apturiet to, lai tas pārstāj džinkstēt, vismaz lai tas vairs nedžinkst, — izmisis lūdzās Petronils.

Robinsons apņēmīgi atvēra vāciņu, bridi svārstījās, tad izšķīrās par zaļo podziņu. Viņš to piespieda un nolika pūdernīcu uz kāpnēm.

Minūtes vilkās lēni, bet zēni gaidīja.

Beidzot pie pūdernīcas pieliecās Petronils. Bet pēkšņi, acis ieplētis, viņš krampjaini pieķērās pakāpiena malai. Viņš gribēja ko teikt, bet balss viņam neklausīja.

— Kas notika? — Jirka izbijies jautāja.

— Zēni, — Petronils aizsmacis izgrūda, — tas daikts runā!

PIEKTĀ NODAĻA

ir gan īsa, tomēr tā jums pastāstīs, ka pūdernīca ne tikvien runā,

bet pat svilpo.

Tajā brīdī, kad abi zēni pieliecās, pūdernīca Petronilam teica: «Netaisi to vairāk vaļā.»

Tas tika teikts klusi, bet skaidri sadzirdami.

Nabaga Petronils spēja tikai nočukstēt:

— Es ne ... — bet pūdernīca to neievēroja un turpināja kaut ko murmināt.

— Es, es nezinu ... — vēlreiz mēģināja taisnoties Petronils.

— Liecies mierā, liecies mierā! — atskanēja no pūdernīcas, un Petronils apklusa, nevarīgi noplātījis rokas.

Ilgi zēni stāvēja kā sastinguši, neievērodami garāmgājējus, un izbrīnījušies lūkojās cits citā. Pūdernīca arī klusēja.

— Radio gan tas laikam nebūs, — beidzot saņēmies Robinsons nočukstēja. — Vispirms es domāju, ka tas varētu būt radio. Esmu par to lasījis. Radioaparāti varot būt tik mazi kā sērkociņu kastītes.

Atkal valdīja klusums. Jirka saspringti domāja. Petronils vēl arvien izskatījās briesmīgi izbijies un apjucis. Vai nu tas bija radio, vai ne, bet kā gan tāda lieta varēja atrasties pie Veras? Beidzot Jirka pagriezās pret Petronilu:

— Ko tu dzirdēji vispirms? Pirmo reizi pieliecoties?

Petronils norija siekalas un mēģināja atcerēties:

q— Pagaidi, kas tas bija? Kāds teica: «Atdod to Viszinim. Vai aizved to uz ...» — Petronils apklusa un iegrima pārdomās.

Robinsons pat mēģināja jokot:

— Varbūt labāk to atdot Garajam, Resnajam vai Acīgajam?

Tomēr Petronils Robinsona piezīmi pat neievēroja.

— ... uz kādu ielu. Liekas, ka tās nosaukums sākās ar burtu M, bet nevaru atcerēties.. . Laikam tas bija kāda slavena gleznotāja vārds . . .

— Māness, — Jirka attrauca.

Petronils pūlējās atcerēties, bet Jirka minēja vēlreiz:

— Maržaks?

— Nē, Maržaks gan ne. Tādu gleznotāju es nemaz nezinu. Bet Mā-ness . .. Liekas, bija Māness. Uz Mānesa ielu, — apgalvoja Petronils. — «Aizved to uz Mānesa ielu!»

Zēni bridi klusēja.

— Bet kas tev to varēja teikt? — paklusi iejautājās Jirka. — Kas tas varētu būt? Kāds raidītājs?

— Paklausieties! — aprauti iesaucās Robinsons un apsēdās uz kāpnēm blakus pūdernīcai.

— Kāds tur tagad svilpo, — čukstēja Jirka un drošsirdīgi paņēma pūdernīcu atkal rokā. Tomēr pēc brīža svilpošana pēkšņi aprāvās, it kā svilpotājam kāds būtu iedūris.

Jirka pasniedza pūdernīcu Petronilam un piezīmēja:

— Bet to dziesmiņu gan viņš svilpoja pilnīgi aplam, — un nenocieties bravūrīgi nosvilpoja dziesmas melodiju.

Vēl krietnu brīdi zēni nostāvēja uz muzeja kāpnēm. Petronils jautājoši pavērās draugos. Vai viņi tam palīdzēs?

Jirka nopūtās:

— Iesim mājās. Atdod to māsai, varbūt tad uzzināsim, kas tas ir.

Pēkšņi Robinsons negaidīti izrāva no kabatas savu cirvjāmuru un

novicināja to biedriem gar acīm:

— Nekas nebūs! — viņš protestēja. — Vispirms aizbrauksim uz, Mānesa ielu. Tā, kā pūdernīca pavēlēja!

Jirka pārdomāja, kur varētu atrasties Mānesa iela. Tad viņi to pajautāja kādam garāmgājējam. Zēniem par brīnumu, viņš tūlīt to arī paskaidroja. Tas neesot tālu, tepat, kur sākoties Vinohradas kvartāls. Tad arī pārējie zēni piekrita Robinsona priekšlikumam.

— Kas nu par tālumu, ar akmeni tur var aizmest, — viņiem teica sa-til^mes regulētājs ielas krustojumā un pamāja ar roku kaut kur garām muzejam.

— Galvenais, ka tur nav jābrauc ar tramvaju, — iepriecināts vēl piebilda Robinsons, jo viņam kabatā bija nauda tikai atpakaļceļam uz mājām.

SESTĀ NODAĻA

stāsta par to, kā Robinsons pārlaboja plakātu un kas no tā

iznāca.

Lai sasniegtu vajadzīgo ielu, būtu gan vajadzīgi vairāki akmeņi, kaut arī visi trīs tos sviestu pēc kārtas, bet pārāk tālu tas tomēr nebija. Beidzot viņi sasniedza garu, pelēcīgu un padrūmu ielu ar plāksnīti — Mānesa iela.

— Neizskatās gan, ka mūs šeit kāds gaidītu, — piezīmēja Robinsons un pārlika cirvjāmuru no vienas rokas otrā.

Zēni neatbildēja. Jirka devās uz priekšu. Pārējie viņam sekoja. Viņi gāja garām vienādu, drūmu namu rindai. Starp vienkāršām, pieticīgām īres mājām šur tur pavīdēja savrupmājas, izgreznotas ar skulptūrām, ziedu ornamentiem, pat zeltītiem uzrakstiem uz izciļņiem, tomēr vispārējais pe-lēcīgums, nodrupušais apmetums un nemājīgās kāpnes namu priekšā radīja nospiedošu iespaidu.

Pēkšņi namu un ietvju pelēcīguma vidū atmirdzēja daudzkrāsainiem plakātiem noklāta siena. Tas bija dēļu žogs, kas ierobežoja tukšu laukumu starp namiem un noderēja plakātu izlīmēšanai.

Petronils centās jau no tālienes izburtot lielos, sarkanos burtus uz vislielākā plakāta.

— С —I —R — CIRKS... !

Kāds gan šeit cirks?

— Ie — ieradīsies ...

Cirks ieradīsies?

— Tas ir vecs plakāts, — Robinsons atmeta ar roku. — Droši vien tas stāv šeit no rudens.

Viņi pagājās vēl dažus soļus tuvāk un palika stāvot plakāta priekšā: BUŠA CIRKS IERADĪSIES!

— Vai mums vispār ir vērts te pastaigāties? — skaļi apsvēra Jirka, raudzīdamies uz vienmuļo ielu, kas stiepās tālu uz priekšu.

— Kas zina, vai teiktais vispār attiecas uz mums. Vai tad kāds varēja nojaust, ka šitas atrodas pie manis? — un Petronils izvilka no kabatas pūdernīcu.

Robinsons, kam vienmēr vajadzēja ko jaunu izdomāt, tikmēr bija ka-

bata sameklējis zīmuļa galu, ar ko stingri pārsvītroja vārdu ’IERADĪSIES un pēc vārda CIRKS lieliem burtiem uzrakstīja AIZBRAUCIS. CIRKS AIZBRAUCIS!

— Tā, — viņš apmierināti noteica un uzvilka galā vēl lielu izsau-кцра zīmi.

— Au!

Kliedzējs bija Petronils. Viņam bija arī iemesls iekliegties. Robinsons, likdams zem izsaucēja varenu punktu, bija tā piespiedis zīmuli, ka zem plakāta spruka vaļā kāds dēlis, kura brīvais gals gandrīz trāpīja Petronilam pa galvu. Arī Robinsons nolīgojās vien, bet tūliņ atkal stingri nostājās uz kājām. Labi, ka nekas nebija noticis. Tāpēc arī Petronils Robinsonam neko nepārmeta.

Dēļa gals tikmēr brīvi šūpojās gaisā. Robinsons pavilka dēli nost, ielūkojās spraugā un pārsteigts iesvilpās:

— Paskatieties, zēni, tie tik ir džungļi!

Atklājās, ka košiem plakātiem aplīmētais žogs slēpj bumbas sagrauta nama drupas. No nama bija palicis pāri tikai pamats, ieeja pagrabā un ķieģeļu kaudzes. Pārējais laukums bija aizaudzis zālēm, kupliem dadžiem, un pret debesīm tur slējās arī vairākas slaikas akācijas, piebērtas koši baltiem ziediem.

Robinsons nespēja turēties pretim vilinājumam. Pametis uzmanīgu skatienu visapkārt un konstatējis, ka Mānesa iela vēl joprojām ir tukša, viņš ātri un negaidīti nozuda žoga spraugā. Vaļējais dēlis nolīgojās vien un atkrita vecajā vietā.

Jirka ar Petronilu saskatījās un neziņā paraustīja plecus. Bet pēc acumirkļa arī viņi atradās blakus Robinsonam.

Robinsons sajūsmināts skraidīja gar drupām un klaigāja:

— Zēni, tā tik ir sensācija! Man ir tāda sajūta, it kā es būtu arheoloģisko izrakumu pētnieks. Šīs droši vien ir sena cietokšņa drupas.

Jirka iecietīgi pasmaidīja un turpināja pētīt apkārtni. Viņu visvairāk interesēja bedres, kādreizējās ieejas pagrabā.

— Es jūs redzu, — pēkšņi negaidīti atskanēja kāda meitenes balstiņa

Zēni sarāvās un pārsteigti raudzījās apkārt. Aiz ķieģeļu kaudzes zem

akācijas sēdēja sīka meitene ar izbalējušu pionieru lakatiņu ap kaklu. Klēpī viņai bija sabērta vesela kaudze akāciju ziedu. Viņa ņēma vienu ziedu pēc otra, lika pie mutes un izsūca no to kausiņiem medaino sulu.

Zēni pārsteigti vēroja meiteni.

Pirmais attapās Robinsons un zobgalīgi vaicāja:

— Tātad tu mūs redzi?

— Hm, — meitene pameta ar galvu, un kupls gaišu matu vilnis nogūlās tai uz pleca.

— Bet ko jūs šeit darāt? — viņa jautāja. — Ja to Briknārs dabūs zināt. . .

— ... tad viņš to zinās, — atcirta Robinsons, lai parādītu svešajai meitenei, ka nav vis no bailīgajiem.

— Labāk tomēr būtu, ja jūs paslēptos, — balstiņa labsirdīgi ieteica. — Ja viņš te atnāks ...

— Mēs un slēpties? Ūja! ... — dižojās Robinsons, bet tūliņ apklusa. Lielīgais tonis, kādā viņš mēdza runāt ar savām klases biedrenēm, viņam pēkšņi vairs nepatika.

Labi, ka šinī brīdī Jirka sauca:

— Panāc šurp, šeit ir pagrabs!

Runājošā pūdernīca aizmirsta gulēja Petronilam kabatā. Tik interesanti un noslēpumaini bija šie pagrabi!

— Šurp, drošsirdīgie mednieki, šurp! — pēc brīža no pazemes atskanēja Robinsona balss. — Šeit apmetusies sveša cilts ...

Zēni atrada Robinsonu kādā pagraba kaktā. Viņš turēja rokās nelielu loku un saliecies to pētīja. Pašreiz viņš uzvilka stiegru.

— Tev šeit atradušies biedri, — smējās Jirka. — Varbūt tie patlaban izgājuši mamuta medībās...

— Kādas primitīvas rotaļlietas, — Robinsons nicinoši novaibstījās, norādot uz sienu, kur karājās vesela rinda līdzīgu loku. — Mans cirvj-ā%iurs gan .. .

— Vēl jau tu nezini, — iemeta starpā Petronils, atkal ieraudzījis Robinsonam rokās akmens ieroci.

Robinsons, aizrāvies ar sava dārguma apskati, apsēdās uz akmens. Viņš bija atradis kādu piemērotu koka gabalu un mēģināja no tā pielāgot cirvj-āmuram kātu. Tievāko koka galu viņš iesita cirvjāmura vidū izurbtajā caurumā. Pēc tam no turpat atrastās kārklu vicas nolobīja mizu un aptina to apkārt kātam un akmenim.

Kas zina, ko teiktu gaišmate, ja uzzinātu, ka Robinsonam pieder īsts cirvjāmurs...

Robinsons piecēlās, nopurināja bikses, pieglaudīja nepaklausīgo matu cekulu un izrāpās no pagraba saulītē.

Šinī mirklī viņam no augšas uzkrita virsū kaut kas smags un, uzkāries kaklā, žņaudza un spieda pie zemes.

— Zēni! — viņš izbijies smagi iestenējās.

Bet Petronils ar Jirku viņam nesteidzās palīgā. Arī viņi bija piespiesti pie zemes.

Visus trīs zēnus bija uzveicis nepazīstamu uzbrucēju bars.

SEPTĪTĀ NODAĻA

pierāda, ka pat Vinohradā vai krist gūstā. Bez tam šī nodaļa vēl pamācīs, kā spēlēt futbolu ar četriem vārtiem.

Ja kāds no jums bija iedomājies, ka Briknārs varētu būt dusmīgs sargs sirmām ūsām (tieši tādu to bija iedomājies Jirka), tas rūgti maldās.

Ja kāds no jums bija iedomājies, ka Briknārs varētu būt nikns, spēcīgs sētnieks (tieši tādu to bija iedomājies Robinsons), arī tas rūgti maldās.

Bet, ja kāds no jums vispār nemaz nevar iedomāties, kas varētu būt Briknārs (un to nekādi nevarēja iedomāties arī Petronils), tas gan nemaldās, bet būs ārkārtīgi pārsteigts.

Mūsu trijnieka priekšā, pakāpies uz mājas pamata mūra, stāvēja spēcīgs, plecīgs zēns. Viņš stāvēja, kundziski ieplētis kājas, vienaldzīgi šūpojās uz papēžiem, rokas salicis uz muguras, un, piemiedzis acis, izsmejoši nolūkojās gūstekņos. Lejā pie mūra stāvēja otrs zēns — vājš un sprogains.

Jirka mēģināja pakustēties, bet aizmugurē kāds viņam sāpīgi atrāva rokas vēl vairāk atpakaļ. Sāpes viņam lika atkal izturēties mierīgi. Ne tikai Jirkam, bet visiem trim zēniem pie atmuguriski atliektajām ijokām turējās vesels bars puiku visdažādākajos vecumos.

Briknārs — tas noteikti bija viņš — beidzot pārstāja šūpoties, iespieda rokas sānos, un no sejas viņam nozuda izsmejošais smīns.

— Kā jūs šeit iekļuvāt? — viņš noprasīja visstingrākajā tonī. — Ko jūs šeit gribējāt? No kurienes jūs esat?

Zēni klusēja. Petronils ar Jirku apsvēra, vai tikai viņi nebūs nokļuvuši s%rp noslēpumainajiem runātājiem no pūdernīcas, bet Robinsons neuzkrītoši paraudzījās uz akācijas pusi. Meitenes tur vairs nebija. Ir nu gan, viņš nodomāja, vispirms mūs brīdina, bet pēc tam uzgrūž kaklā visu šo bandu. Un nezin kāpēc viņam par to iesāpējās sirds.

— Virsaiti! — iesaucās sīks puišelis košā svīterī. — Šitam te rokā ir nez kāds āmurs!

Robinsons, uzbrukuma pārsteigts, nebija paspējis noslēpt savu dārgumu. Tagad viņš to izmisīgi aizstāvēja. Viņa cirvjāmuru nu gan tie nedabūs!

— Nāc tik man klāt, gan es izretināšu tavas sprogas! — viņš uzbrēca

Briknāra draugam, kas viņam tuvojās. Zēns tūliņ atrāvās atpakaļ, bet citi uzbrucēji Robinsonam tomēr izgrieza cirvjāmuru no rokām.

— Viņš laikam ir cēlies no neandertāliešiem, — sauca sarkanvai-dzīgs zēns, vicinādams atņemto veseri virs galvas.

Viss bars draiski iesmējās.

— Atbruņot! — pavēlēja Briknārs, un tūliņ gūstekņu kabatās steidzīgi ielīda vairākas uzbāzīgas rokas.

Robinsonam drebēja katra dzīsliņa. Viņš raustījās, locījās, pūloties atsvabināties, un viņa sargiem bija krietni jāsaņemas, lai noturētu garo Robinsonu.

Jirka tikai nicinoši smīnēja.

Viņš nebaidījās, tāpat kā nebaidījās Robinsons, tikai Jirka izturējās daudz mierīgāk.

Toties Petronilu sagrāba bailes. Viņš uztraucās par pūdernīcu. Ko viņi ar to darīs? Salauzīs? Kāpēc gan viņš to nepaslēpa aiz padrēbes?

— Naudu neņemt, piezīmju grāmatiņas nelasīt, — ar plašu žestu pavēlēja Briknārs un sāka soļot šurp un turp pa zemo mūri.

Robinsonam viņi vēl atņēma sīkas spolītes no elektriskā zvana, Jirkam tramvaja mēneškarti un Petronilam nelaimīgo pūdernīcu, kas radīja vispārēju jautrību.

— Dodiet to man, lai es varu uzpūderēties, — kāds iesaucās, un viss bars jautri iesmējās.

— To jūs nedrīkstiet aiztikt, tas ir . .. raidītājs. Tas nav mans! — Petronils izmisis aizstāvējās.

Taču briknārieši smējās joprojām. Viens no viņiem atvēra pūdernīcu. Visi apklusa un raudzījās uz savādajiem slēdžiem un podziņām.

— Ieklausieties, — Petronils pūlējās iegalvot. — Varbūt tieši patlaban tā runā! .. .

To viņam labāk nevajadzēja teikt. Pūdernīca, protams, klusēja, un viss bars sāka Petronilu ķircināt.

— Runā, runā, — lēkāja zēns košajā svīterī. Bet kāpēc tā klusē kā kaps?

— Vai no mūsu noliktavas viņi nav neko paņēmuši? —; Briknārs pārtrauca līksmību.

— Tur nu gan bija ko ņemt! — Robinsons ļauni iesmējās.

Briknārs neatbildēja, bet paņēma rokā Jirkas mēneškarti.

^ — Ā, no pašas Strašnices? Krietns gabaliņš! Tātad — ko jūs šeit

meklējāt?

Zēni neatbildēja. Kāpēc nepateikt, ka mēs šeit atbraucām aiz pārskatīšanās, Petronils apsvēra. Bet Jirka ar Robinsonu klusēja. Acīm redzot, viņi bija par lepniem, lai attaisnotos ar pārpratumu.

— Adjutant, atdod apliecību! — Briknārs, nevarēdams sagaidīt atbildi, uzsauca sprogainajam zēnam.

Cirvjāmurs un pūdernīca joprojām gulēja pie Briknāra uz mūra.

— Vai jūs runāsiet? Ko jūs šeit darījāt? — atkal uzkliedza Briknārs.

Robinsons, varbūt aiz sāpēm par gaišmatainās meitenes nodevību, varbūt aiz pazemojuma, ko radīja Briknāra vīzdegunība un uzkundzēšanās, varbūt aiz niknuma par atņemtajām mantām, pēkšņi liekuļoti pazemīgi atbildēja:

— Mēs atnācām šeit ogot, jūsu labdzimtība!

Briknārs piesarka:

— Savaldīt! — viņš uzkliedza saviem palīgiem.

Tie uzkrita Robinsonam, mēģinot tam vēl vairāk atlauzt rokas uz muguras, bet Robinsons iekarsa vēl vairāk.

— Atvainojiet, ekselence, ka mēs ielīdām jūsu netīrajā alā!

Robinsons ar galvu spēcīgi atvairīja roku, kas gribēja viņu apklusināt, un vēl indīgi iesaucās:

— Kāds kungs, tāda pils!

— Nātres! — pārskaities iesaucās Briknārs.

No visiem pulciņiem, kas turēja gūstekņus, atdalījās pa zēnam un devās uz laukuma viņu stūri. Tur, rokas aptinuši ar mutautiņiem, viņi steidzīgi plūca garās nātres.

Petronils sastinga. Vajag arī tam Robinsonam visur iesākt ķildu! Kas par iedomu tā sakaitināt svešus zēnus!

у

— Panāciet man tikai pa ķērienam-! — kliedza garais Robinsons un I, svaidīja savus sargus uz visām pusēm. — Panāciet tik! Es sadošu tā, ka

rīt jums vairs nevajadzēs kājot uz skolu!

Jirka, kas līdz šim bija klusējis, pūlējās ātrāk izdomāt, kā atbalstīt Robinsonu.

— Tas ir lieliski! — viņš beidzot uzsauca zēniem, kas stiepa nātru kušķus. — Tas derēs mūsu reimatismam! Nātres ir vēl labākas zāles par dūņu vannām!

Robinsons uzjautrināts krekšķināja:

— Nātriņas — tās man patīk! Nesiet tik veikli šurp!

— Tās tik ir apsveikuma puķītes! — sajūsmināti atkal iesaucās Jirka. — Varēja jau arī iztikt bez tām, draugi! Pie tik krāšņām ziedu veltēm mēs neesam pieraduši!

Zēni ar nātrēm rokās apjuka un mēģināja tās noslēpt aiz muguras. Briknārs visu laiku klusēja, taču dusmas viņa sejā bija izzudušas. Beidzot viņš saprotoši noteica:

— Laidiet viņus vaļā! Var redzēt, ka tie nav nekādi memmes dēliņi. Viņš izstiepa roku, norāva no akācijas zara krietnu sauju ziedu un

apsēdās uz mūra. Pārējie zēni rīkojās tāpat. Tagad apkārt trijiem gūstekņiem apmetās apmēram piecpadsmit akāciju ziedu saldās sulas cienītāji.

Robinsons, ticis atkal brīvībā, atcerējās meiteni un palūkojā^ visapkārt. Jirka labi sajuta, ka saspringums atslābis, bet viņš nevarēja atteikties no zobgalīgas piezīmes:

— Labu apetīti, godātā sabiedrība!

Briknārs, acīm redzot, nebija nekāds muļķis. Viņš tālu izspļāva izsūkātos ziedus un ar tādu pašu pārspīlētu pieklājību atbildēja:

— Pateicamies, sirsnīgi pateicamies! Redzu, ka jūs esat labi audzināti! % Pēc tam brīdi valdīja klusums. Jirka pa šo laiku mainīja savu sākotnējo spriedumu par Briknāru.

— Ka jūs esat no Strašnices, tas mums tagad ir zināms. Bet kāpēc jūs esat šeit? — atkal apjautājās virsaitis. Tikai šoreiz jautājums skanēja jau biedriskāk.

Robinsons ieplēta savas garās, tagad brīvās rokas:

— Iepazīstamies ar Prāgas skaistumu!

— Un pašreiz nobeidzām Cedoka [1] sarīkoto ekskursijas braucienu, —

labsirdīgi piebilda Jirka un lēnām apsēdās. Robinsons viņam piebiedrojās un papildināja:

— Autobuss salūza, ekskursijas vadītājs apmaldījās, un mēs atklīdām līdz slaveno Vinohradas loku šāvēju nometnei.

Briknārs sakustējās:

— Ak tā, jūs bijāt mūsu noliktavā?

— Mēs nezinājām, mēs negribējām, — beidzot sarunā iejaucās Petronils, kas vēl arvien stāvēja kājās. Dieva dēļ, kaut tik nu atkal nesāktos ķilda! Un kā var aizmirst nātres, kas tepat guļ zemē pie mūra!

— Starp citu, — Robinsons pacēla rādītāja pirkstu. — Kas tie par lokiem! Tiem nav nekāda spraiguma. Senie mednieki un karotāji izgatavoja lokus no gobas un īves.

Robinsons uz mirkli apklusa, tad paaugstinātā balsi sacīja:

— Meža vīri naidā iekliedzās. Viņi nometa no gobas un īves koka taisītos lokus un bultas. Virs galvām viņi pacēla kaujas cirvjus un ar griezīgiem atriebības saucieniem ielauzās pretinieku rindās.

Ja vien Robinsons varētu atcerēties tālāko tekstu, viņš noteikti turpinātu. Viss zēnu bars uzmanīgi klausījās.

— Tieši tā rakstīts Štorha grāmatā «Varonis Niks», — vēl piezīmēja Robinsons. — Loki no gobas un īves koka.

Briknārs bija redzami ieinteresēts. Pārdomādams viņš berzēja kreiso vaigu.

— No gobas un īves, — pēc brītiņa viņš klusi noteica. — Derētu mums arī tādus uztaisīt...

— Un tos tad arī es saukšu par lokiem, — vēl piebilda Robinsons.

— Ko tu teiksi, uz to mēs uzspļaujam, — asi norūca Briknāra adjutants, kam, acīm redzot, nepatika tāda sarunas ievirze.

Robinsons viņu pat neievēroja. Dīvaini, bet pats Briknārs bija daudz simpātiskāks par šo sprogaini.

— Pīķus noteikti izgatavo tikai no oša, — turpināja Robinsons. — Jau mamutu medniekiem bijuši oša pīķi. Smailes viņi apdedzinājuši ugunī.

Briknārs ar vienu rokas vēzienu notrauca no klēpja atlikušos akāciju ziedus, piecēlās un, pārdomās iegrimis, staigāja šurp un turp. Visa viņa augstmanība bija pazudusi. Tagad viņš bija gluži parasts zēns.

Jirkam likās, ka nu būtu pienācis izdevīgs brīdis:

— Es domāju, ka mēs varētu sākt iet, — viņš teica un izstiepa roku pēc atņemtajām lietām.

Adjutants kā dzelts uzlēca kājās un paķēra cirvjāmuru un pūdernīcu.

|4Spolītes, kas noripoja lejā no mūra, viņš nepamanīja.

— Ko vēl ne! — viņš iekliedzās. — Jūs esat gūstekņi.

— Virsaiti, sasauc padomi! — teica zēns ar acenēm, viens no tiem, kas Robinsonam tik nejauki bija atlauzis rokas.

Likās, ka Briknārs svārstās. Tad viņš paziņoja:

— Savu īpašumu jums vajadzēs izcīnīt.

— īsts vārds īstā vietā! — sauca Robinsons un steidzīgi rāva nost pāri galvai savu sporta blūzi. Ja ir runa par cirvjāmuru, viņš uzvarēs jebkuru pretinieku.

— Aizskrieniet pēc bumbas! — pavēlēja Briknārs. Divi mazākie zēni tūliņ devās uz pagrabu. Briknārs vēl uzsauca: — Un jūs apgriezieties!

Gūstekņi paklausīgi pagriezās ar muguru pret pagrabu. Tikai tad, kad bumba bija nolikta pie Briknāra kājām, viņi drīkstēja atkal pagriezties atpakaļ.

— Vai mēs spēlēsim futbolu? — Robinsons izbrīnījies jautāja. — Es esmu par, bet tad mēs ņemsim sava pulciņa komandu.

Briknārs pacēla uzacis:

— Pulciņa? Vai jūsu pionieru pulciņš spēlē futbolu?

— Protams, spēlē. Skolas sacīkstēs ieguvām trešo vietu.

Briknārs pētoši nolūkojās gūstekņos. j

— Nu, paklausieties tik! — viņš pagriezās pret saviem draugiem. — Kā viņi to var?

if. ■

— Viņiem jau neviens nejauc spēli, tā kā mums Vlačiha, — atsaucās sārtvaidzis zēns, uzlocīdams rūtainā krekla piedurknes.

Briknārs pameta skatienu uz žoga pusi, kas atdalīja laukumu no kai-r^iņu pagalma, un domīgi klusēja.

— Mēs spēlēsim ar četriem vārtiem, — svarīgi noteica adjutants, kas ārkārtīgi pūlējās izskatīties cienīgs.

— Ko tas nozīmē? — Jirka iesmējās. — Vienpadsmit spēlētājiem pietiek ar vieniem vārtiem, bet mēs šeit esam tikai trīs . ..

— Tāda ir mūsu spēle, — izskaidroja Briknārs, neievērodams sava adjutanta valdonīgo toni, un norādīja uz spēles vietu. Tas bija līdzens laukumiņš. Vārti, kas atradās pa divi katrā pusē tieši cits citam pretī, bija izveidoti no akāciju stumbriem un diviem trim ķieģeļiem.

Petronils ar Robinsonu ieņēma vietas pie blakus vārtiem. Viņu uzde-

vums bija aizstāvēt savus vārtus un ar uztverto bumbu trāpīt pretinieku vārtos. Katrs aizsargu pāris varēja savstarpēji izpalīdzēt viens otram.

Robinsons atzina, ka tā it nemaz nav slikta spēle. Spēlētājam visu laiku lābūt modram, tam vienlaikus jāuztver un arī jāsper bumba. Labi gan, ka priekšā ir divi vārti, tad ir daudz lielākas iespējas bumbu trāpīt mērķī.

Zēnu bars sametās apkārt laukumam un skaļi uzmundrināja savus pārstāvjus. Pretinieki bija sarkanvaidzis rūtainajā kreklā un viens tāds gar-stilbis, pret kuru pat Robinsons bija tīrais nieks. Sākās cīņa, un sacīkšu laukumu pāršalca mežonīgi kliedzieni. Petronilam iesita vārtus.

Nepagāja ne minūte, kad sekoja otrie. Zēni lēkāja, kliedza un izsmēja Petronilu. Visvairāk auroja adjutants, ko Jirka ne mirkli neizlaida no acīm. Pie viņa taču atradās atņemtie priekšmeti! Veseri viņš pat atļāvās izaicinoši vicināt pa gaisu. Tikai spolītes, kas aizmirstas gulēja zemē pie mūra, Jirka bija neuzkrītoši pievācis, un tās tagad atradās viņa kabatā.

Situācija palika arvien smagāka. Petronilam iesita vārtus pēc vārtiem. Robinsons no sākuma cietās, bet tad metās Petronilam palīgā, un bumba vairāk reižu ielidoja arī viņa vārtos.

Viss bars sajūsmināts auroja. Pamiera brīdis bija aizmirsts, un trīs zēni atkal jutās kā gūstekņi.

Tomēr šis futbola mačs netika nobeigts. No blakus pagalma ^pēkšņi kāds nodārdināja:

— Tūlīt pazūdiet no šejienes, palaidņi! Cik reižu man vajadzēs jūs dzīt laukā?

Un pāri zogam pārleca plecīgs vīrietis.

Skatītāji, spēlētāji, virsaitis, — visi acumirklī joza uz pagalma viņu galu. Acīm redzot, viņi jau bija pieraduši pie līdzīgiem uzbrukumiem.

% Pirms Jirka atjēdzās, metās bēgt arī sprogainais adjutants. Skrienot viņš vēl pagrieza galvu atpakaļ un nokliedza:

— To izdarījusi Vlačiha, tā sūdzētāja!

Ar to adjutants mazliet aizkavējās, un Jirka viņu panāca. Viņš nekavējoties metās sprogainim virsū, un abi novēlās zemē. Tomēr adjutants tūliņ atkal izrāvās un joza uz žoga pusi, bet tur viņu sagaidīja Robinsons. Viņš saķēra savu cirvjāmuru ar abām rokām, un adjutants, kam palika rokā tikai kāts, pārvēlās pāri žogam. Taču tūliņ viņš atkal pielēca kājās un drāzās pakaļ biedriem.

Jirka ar Robinsonu apgriezās un skrēja atpakaļ, garām pagrabam, lai izbēgtu dusmīgajam vīram, un pēc brīža drupu aizsegā jau atradās pie žoga vaļējā dēļa.

Petronils ar Jirku jau stāvēja uz ielas. Robinsons ar sporta blūzi rokās pēdējā brīdī atskatījās. Laukums bija tukšs kā izslaucīts. Tikai bargais vīrs palēnām soļoja uz mājas pusi, kur durvīs stāvēja meitene ar izbalējušo lakatiņu.

«Vlačiha-sūdzētāja», — kā zibens atplaiksnījās Robinsona atmiņā šie vārdi. Viņš saknieba lūpas un pacēla dēli.

Uz ielas Petronils izbrīnījies pamanīja Robinsonam rokā cirvjāmuru.

— Un pūdernīca, — viņš žēli teica, — vai pūdernīcas tev nav?

Robinsons elsodams noliedzoši pakratīja ar galvu.

— Kad tik tu esi atdabūjis savu akmens gabalu, vai ne? — Petronils nzsvilās. — Bet ko lai es tagad daru? Un pie visa esi vainīgs tu. Aizžoga līdi, uz muzeju iet izdomāji, tava āmura dēļ mums visu atņēma ...

Bet Robinsons Petronilā nemaz neklausījās.

Jirka atdeva Robinsonam izglābtās spolītes un noorganizēja izlūkošanu. Zēni izpētīja kaimiņu namus, ielūkojās vārtos, pagalmos, brīdi nogaidīja, bet no svešajiem zēniem ne vēsts.

Tad viņi devās mājup. Visi trīs bija drūmi un nikni.

Robinsons gan klusībā bija laimīgs, ka atguvis savu cirvjāmuru, bet arvien vairāk un vairāk viņu māca nožēla, ka tieši gaišmate ir tā, kas apsūdz, nodod un neļauj pat spēlēt futbolu.

Jirka savukārt lauzīja galvu par runājošo pūdernīcu. Protams, Petronils nepatiesi uzbruka Robinsonam, bet īstenībā pūdernīca tiešām bija svarīgāka par šo cirvjāmuru. Un kas tā patiesībā bija?

Petronils, zināms, bija visnelaimīgākais. Sadrūmis viņš prātoja, kas viņu sagaida mājā. Vai Vera ir pamanījusi dīvainās pūdernīcas nozušanu?

ASTOTA NODAĻA, neraugoties uz iespējamiem protestiem, pārtrauc līdzšinējos notikumus un kopā ar jums atgriežas atkal pie šīrīta notikumiem, tikai gluži citā vietā.

Ja jūs priecājaties par topošo dienu, jūs pieceļaties agrāk nekā parasti, viss jums labi sokas, un dažs labs pat uzdzied jautru dziesmiņu. 1

Tā kā inženieris Janšta šo dienu bija ilgi un nepacietīgi gaidījis, tad saprotams, ka viņš šorīt piecēlās agri, viss viņam veicās, un nav brīnums, ka viņš pat uzdziedāja dziesmiņu, kaut arī tas viņam ne visai labi padevās.

«Es varētu tūliņ pat apjautāties par šo melodiju,» viņš apsvēra, rūpīgi skujot bārdu. Pēc tam viņš piegāja pie galdiņa, izņēma no portfeļa cigarešu etviju, atvēra to, bet tad pārdomāja.

«Labāk vēlāk mašīnā,» viņš nolēma. «Tur izmēģinājums būs vēl la- ļ bāks,» un viņš etviju atkal aizvēra.

Te viņš pamanīja, ka kanniņai vāciņš jau cilājas. Tējas ūdens vārījās.

Inženieris pabrokastoja, paķēra portfeli un pēc brīža jau skrēja lejā pa kāpnēm. Tomēr jaukā melodija no vakardienas sarīkojuma arvijen vēl viņam skanēja ausīs.

Tas bija skaists un līksms vakars Pētniecības institūta klubā, visi Janštu apbrīnoja un sita viņam uz pleca, vēlāk dejoja, radiola līdz pagurumam atkārtoja šo pašu melodiju ... Kāds taču šai dziesmiņai bija sākums?

Pēc tam viņam aizdeva institūta mašīnu, ar ko aizvest mājās savus ^iesus. Patiesībā — vienu viesi.

— Ņem «Sedanu», Vladimir, — teica galvenais inženieris. — Atstāj ļ to pie sevis līdz rītam un izmēģini, kā RT darbojas braukšanas laikā dažādos attālumos. Neaizmirsti, ka pulksten desmitos tev tas jānodemonstrē direktoram.

Kā gan viņš to varētu aizmirst! Pulksten desmitos jābūt pie direktora un pēc tam jābrauc uz Akadēmiju. Isi un skaidri, šī ir inženiera Janštas ļ diena! Tā izcīnīta ar daudzām negulētām naktīm, mēģinājumiem, neveiksmēm ...

Inženieris atvēra zirņu zaļās mašīnas durvis, kura stāvēja nama

priekšā, draiski uzmeta mazo portfeli uz pakaļējā sēdekļa un jautri nosēdās pie stūres.

Braucot viņš mēģināja iztēloties savu ierašanos Akadēmijā. Ko viņam tiks priekšniecība? Vai viņi tur izteiksies tikpat atzinīgi kā galvenais in-«-moris? Saprotams, uzsākot sērijveida ražošanu, radīsies dažādas problēmas, to viņš zina tīri labi. ..

Pie Klārovas ielas viņš piebremzēja un paliecās atpakaļ pēc portfeļa, i i īdi viņš meklējās starp zīmējumiem un aprēķinu lapām. Satrūcies ieplēta .и-is. Lai meklētu kā meklēdams, cigarešu etvijas portfelī nebija.

«Būs palikusi uz galdiņa,» inženieris iedomājās. «Pirms brokastošanas ■ s to izņēmu un portfelī vairs neatliku.»

Inženieris apgrieza mašīnu un brauca atpakaļ uz mājām. Visu ceļu v iņš pārmeta sev neuzmanību. Ja nu viņš tukšām rokām būtu iegājis pie direktora!

Kad inženieris jau atradās pie dzīvokļa durvīm, viņš dzirdēja, ka dzi-voklī zvana tālrunis. Viņš iesteidzās priekšnamā un nocēla klausuli.

— Janšta, — viņš atsaucās.

— Vladja, Vladja! — atskanēja saraustīti šņuksti. — Man vairs nav idlrunīša. Kāds to ir paņēmis ...

Inženieris Janšta sastinga.

— Kāds laikam ielīdis pa logu, — turpināja nelaimīga meitenes balss.

Liekas, es pat viņu redzēju un tikai tad pamanīju — tālrunīša vairs nav.

Vladja, es ... tagad zvanu no automāta, Vladja ...

Inženierim likās, ka griesti iebrūk. Viņš gribēja ko teikt, varbūt mie-i ināt šņukstošo balsi, varbūt...

Bet tad negaidot viņu izbiedēja kāda doma. Viņš pameta skatienu uz durvīm un palaida vaļā klausuli. Viņš pat vairs nedzirdēja, ka raudošā balss joprojām kaut ko nevarīgi stāsta.

Janšta tikai nupat atskārta, ka netika atslēdzis dzīvokļa durvis. Vai viņš promejot būtu tās aizmirsis aizslēgt? Jeb vai...

Nē, tas nav iespējams. Viņš metās pie istabas durvīm. Pameta skatienu uz galdiņa pusi... Un tikko apspieda kliedzienu. Etvija, ko viņš pirms brokastīm tur bija nolicis, bija pazudusi.

Visvērtīgākā lieta visā dzīvoklī, ar ko viņam šodien priekšpusdienā bija jāierodas Akadēmijā, nelielajā laika sprīdī bija nozagta.

Janšta pieķērās pie krēsla atzveltnes un brīdi nebija spējīgs pat pakustēties. Viņš nenolaida sastingušo skatienu no tukšā galdiņa. Tad paraudzījās uz grāmatu skapi, palūkojās zem galdiņa ...

Bet nelietis taču nevarēja būt nekur tālu ticis, viņam iekrita prātār un Janšta aizsteidzās pie durvīm. Tomēr kāpnēs un gaitenī bija pilnīgs klusums.

Inženieris atgriezās priekšnamā. Klausule, kas vēl viegli šūpojās vada galā, bija jau apklususi.

Janšta to uzkāra un paņēma tālruņa abonementa grāmatu. Viņam taču tas jāpaziņo . ..

— Lūdzu, halo, halo . .. Milicija? Lūdzu, ierodieties tūliņ, notikusi divkārša zādzība ... Tas ir ļoti svarīgi — saprotiet, izgudrojums. Izgudrojums pasaules mērogā. Es jūs lūdzu, pasteidzieties! Jā, es diktēju adresi...

Beidzis sarunu, inženieris palika stāvot priekštelpā. Viņam bija noteikuši neko neaizskart.

Kam būtu varējis ienākt prātā, ka viņam varētu nozagt RT-1, pie tam abas stacijas reizē! Kāda velna pēc par to rakstīja laikrakstos?

Janšta saķēra glavu. Tieši šodien, tieši šodien!

Sājā mirklī pa Prāgas ielām jau traucās divas drošības dienesta automašīnas.

DEVĪTĀ NODAĻA atkal seko Petronila gaitām, bet turpina risināt arī iepriekšējās nodaļas notikumus. Tā pastāsta, ka Petronils ir neapmierināts par to, ka zēni viņu nesauc par vecāko leitnantu, bet, patiesību sakot, jūs tajā izlasīsiet arī par svarīgākām lietām.

Šajā dienā Petronilam pārsteigumi uzbruka cits pēc cita.

Viņu dārzā atradās divi viri un( lai gan jau krēsloja, abi kaut ko mērīja. Viņi bez kautrēšanās bradāja pa puķu dobēm, ko Petronils nekādā ziņā nebūtu drīkstējis darīt.

Kad Petronils gāja garām, tie uzmanīgi viņu nopētīja, un vecākais, paresns vīrs ar mērlentu rokās, noprasīja:

— Kur jūs iesiet, lūdzu?

Citreiz Petronils būtu juties pagodināts, ka viņu uzrunā ar jūs. Tomēr pašreiz viņam gan nebija laika to pārdomāt, jo negaidītais jautājums viņu tā pārsteidza, ka viņš aiz izbrīna tikai atplēta muti. Kas šeit notiek? Varbūt viņš šeit vairs nedzīvo . .. Tomēr viņš mēģināja kaut ko atbildēt:

— Eju uz mājām ... es šeit, mēs ...

Virs pasmaidīja, pamāja un vēl jautri pamirkšķināja ar aci. Tad viņš sāka tīt kopā savu mērlentu.

Petronils ieskrēja mājā. Ātri aizsteidzies garām Veras istabiņai un virtuvei, viņš devās uz lielo istabu, kur droši vien neviena nebūs.

Nē, Petronilu atkal sagaidīja pārsteigums. Bija noticis kaut kas tāds, ko Sklonilu dzīvoklis vēl nav pieredzējis.

Istabā Petronilu apņēma kodīgs cigarešu dūmu mākonis. Tikai pēc brīža viņš tajā saskatīja arī pašu smēķētāju. Vispirms Petronilam likās, ka šis cilvēks ir plikgalvis, bet, labi ieskatījies, atzina, ka tas ir pavisam jauns vīrietis ar tik gašiem matiem kā viņa ādas krāsa.

Vīrietis nokratīja cigaretes pelnus puķu podā (kur nu pie Skloniliem atrast pelnu trauku!) un stingri paskatījās pārsteigtajā Petronilā. Skatiens bija tik stingrs, ka zēns labāk novērsa acis sāņus. Viņš ieraudzīja vēl otru jaunekli ar drūmi savilktām uzacīm. Šo vīrieti Petronils mazliet pazina. Viņš bija to redzējis kādas trīs reizes pavadām Veru mājās. Viņi vienmēr bija atvadījušies jau pie ielas stūra.

Trešā persona istabā bija Vera. Viņa sēdēja no virtuves atnestā krēslā tik sarāvusies un nobēdājusies, ka pat Petronilam kļuva žēl, Likās, ka pirms brīža viņa būtu raudājusi.

— Pēcīt, — Vera nočukstēja neizteiksmīgā balsi. — Ej uz virtuvi, ^ur ir māmiņa.

Gaišmatainais vīrietis sakustējās. Bija redzams, ka viņš Verai nepiekrīt.

— Tātad tas ir brālis? Lai viņš paliek šeit.

Vīrietis mundri piecēlās, pienāca klāt Petronilam (tagad mums viņu vajadzētu saukt par Pēteri, jo atrodamies mājās, bet pa šo laiku esam jau pieoduši pie Petronila, vai ne?) un sniedza tam roku.

— Nāc, piesēdi kaut kur. Tātad tu esi Pēteris?

Piecēlās arī otrs vīrietis un nosauca Petronilam savu vārdu, ko zēns labi nesadzirdēja.

«Vai man arī nav jāstādās priekšā?» svārstījās Petronils, bet izdevīgais acumirklis jau bija nokavēts.

— Pēteris par to nekā nezina, — vēl piebilda Vera, bet gaišmatainais vīrietis jau bija apsēdies pretī Petronilam un izjautāja viņu, cikos viņš devies uz skolu.

Petronils sākumā pat nepūlējās atcerēties. Viņš tikai izbrīnījies nolū-

kojās vīrietī, kas gan laikam nodomājis ar viņu jokoties. Svešā vīrieša gaiši zilās acis taču smaidīja. Brīdi valdīja klusums. Tad vīrietis saspieda cigaretes galu un pievirzījās Petronilam vēl tuvāk.

— Paklau, Pēter, — viņš skaidroja kā vecs paziņa, — šorīt no tavas māsas istabas nozudis vērtīgs priekšmets. Šī biedra inženiera izgudrojums. Mums jānoskaidro, vai tu par to nezini ko tuvāk. Tieši tajā laikā tu gāji uz skolu.

Petronilam kļuva karsti, un sirds viņam sāka satraukti sisties. Viņš bija sagatavojies, ka Vera meklēs pūdernīcu, pat dusmosies, bet šeit sanākuši tik daudzi sveši cilvēki, kas nodarbojās ar notikuma izmeklēšanu. Pēc brīža viņi atklās, ka vainīgais tikko ieradies viņu vidū. Varbūt nebūtu par vēlu visu atklāt, ja pūdernīca, tas ir — izgudrojums vēl atrastos pie viņa, bet tagad . . .

Petronila klusēšana un viņa izbiedētais izskats visiem klātesošiem likās saprotams. Zēns taču vēl arvien nezina, kas īsti no rīta noticis.

— Runa ir par to, — gaišmatainais vīrietis pielieca galvu vēl tuvāk Petronilam, — vai tu neesi kādu ievērojis. Māsa esot pamanījusi noziedznieku, kad tas skrējis pa dārzu.

Vīrietis izņēma no kārbiņas jaunu cigareti. Petronils sekoja viņa slaido pirkstu kustībām un klusībā nemanāmi un atviegloti nopūtās. Par viņu neviens nekā nezināja. Gluži otrādi, aizdomās nokļuvis pavisam kāds cits ...

Petronils nepaspēja neko izdomāt, kad vīrietis, aizdedzinājis cigareti, atkal ierunājās:

— Klausies, Pēter, kad tu izgāji no mājām, māmiņa tev uzsauca, vai neesi aizmirsis paņemt līdzi brokastu maizi. Un pēc brīža, kad tu varēji būt jau aiz vārtiem, izsteidzās noziedznieks.

Petronils jau bija atguvis vajadzīgo mieru. Viņš brīvi uzelpoja, pirmās izbailes bija pārvarētas. Viņš atsauca atmiņā šīrīta notikumus, māmiņas saucienu . . . Viņš labi atcerējās šos mirkļus. Tad iekliedzās Vera. Un tādēļ jau arī Petronils šorīt metās bēgt.

Petronils pielēca no krēsla un steidzīgi sāka stāstīt. Viss notikums nostājās viņam acu priekšā.

. . . līdz žoga stūrim viņš bija aizskrējis rikšiem. Tur viņš saticis cilvēku, kas pēkšņi kā no zemes izniris. Viņi gandrīz saskrējušies. Vīrietis pavēris muti, kurā pamirdzējuši zelta zobi, bet, neko nepateicis, aizsteidzies garām. Mugurā tam bijis gaišs lietusmētelis. Petronils vēl ievērojis, ka galvā tam bijusi platmale, ka viņš nav bijis pārāk vecs, bet vairāk arī neko nav pamanījis, ko viņš pašreiz ļoti nožēlo ...

Tomēr likās, ka gaišmatainais jauneklis ir visai apmierināts. Aizmirstā cigarete kūpēja puķu podā, kad viņš uzmanīgi pārlasīja Petronila stāstījumu. Pēc tam viņš pamāja ar galvu uz Veras pusi.

— Vairāk neko nevar vēlēties. Jūsu liecība ir apstiprināta.

Viņš pasmaidīja un, ar zīmuli norādījis uz Petronilu, turpināja:

— Bet brālītis ir daudz vērīgāks. Kaut gan jāatzīst, ka viņam bija arī vairāk izdevības.

Petronils izbrīnījās. Viņš taču svešo nebija pat lāgā apskatījis, bet šķi^p, ka taujātājs arī vairāk neko negribēja uzzināt. Tāda nopratināšana Petronilam sāka pat iepatikties. Kaut tikai viņš nebūtu šajā notikumā tik pamatīgi iepinies!

Gaišmatainais jauneklis paraudzījās uz durvju pusi.

— Nu, puiši? — viņš iejautājās, un tikai tagad Petronils ieraudzīja, ka istabā ienākuši arī tie divi, kas dārzā bija kaut ko mērījuši.

Vecākais, tuklais, atmeta ar roku:

— Mēs visu dārzu pārmeklējām, biedri vecākais leitnant, bet, izņemot pusizdzisušas pēdas, neko citu neatradām.

Petronils ar apbrīnu paraudzījās gaišmatainajā jauneklī. Viņš ģērbies parastā pelēkā uzvalkā un kreklā ar vaļēju apkaklīti, formas tērpu nevalkā, neizskatās ne pēc drošības dienesta darbinieka, ne pēc karavīra, bet viņu uzrunā — biedri vecākais leitnant!

Cik lieliski būtu, ja zēni skolā arī viņam, Petronilam, teiktu: klausies, biedri vecākais leitnant, kā tu atrisināji uzdevumu? Vai arī: vecākais leitnant, piespēlē!

Tas gan būtu jauki, kā viņam tas patiktu! Bet Petronils?

No šī brīža gaišmatainā vecākā leitnanta vērtība, kaut arī viņš uzrunāja Petronilu ar «tu», zēna acīs strauji cēlās.

«Nekas, ka viņš mūs, zēnus, uzrunā ar «tu»,» Petronils ātri nolēma. «Patiesībā tas skan daudz labāk nekā tāda jūsošana.»

Tikmēr svešie vīri, sagājuši kopā, par kaut ko apspriedās. Petronils sasprindzināja uzmanību.

— Ja tas nebūtu tik neparasts gadījums, — zodu berzēdams, runāja resnais, — tad pēc šī apraksta mēs varētu apmeklēt visus vecos paziņas, kuri mēdz ložņāt gar atvērtiem logiem.

— Tā, tā, — norūca otrs — nerunīgākais, — ja būtu paņemti pēļi, tad gan, bet izgudrojums? Bez tam tas taču notika no rīta. Vai ir piedzīvots, ka tie gaišā dienas laikā līstu vaļējos logos?

— Viņam cits nekas neatlika, — sarunā iejaucās vecākais leitnants. — Viņš zināja, ka tā ir pēdējā iespēja.

— Puiši, tas būs sasodīti nepatīkams darbs, bet mums tas jāatrisina! — gaišmatis aizsita ciet piezīmju bloku un piecēlās.

Svešie sen jau bija aizgājuši, bet pie Skloniliem vēl arvien nerimās satraukums. Istabā ienāca māmiņa, pamatīgi to izvēdināja un pierunāja inženieri Janštu palikt uz vakariņām. Par visiem dienas notikumiem viņa tikai nogrozīja galvu un nemitīgi atkārtoja:

— Vismaz es ar jums iepazinos, vismaz es ar jums iepazinos!

Inženieris izskatījās ļoti satraukts, droši vien tādēļ, ka viņam visu

laiku bija jādomā par pazudušo izgudrojumu. Kaut arī Petronils domāja par to pašu, viņš tik satraukts tomēr neizskatījās. Petronils izskatījās... Vārdu sakot, Petronilam no visiem šīsdienas notikumiem nejauki džinkstēja galva.

Tik daudz viņš vēl varētu par to pastāstīt un tik daudz pats vēl tīkoja uzzināt. Bez tam māmiņa arī nebeidza vien iztaujāt. Tomēr šo to par nez-kāda tālrunīša pazaudētajiem raidītājiem viņš bija uzzinājis.

Pēkšņi viņam kumoss iestrēga rīklē. Viņš taču bija dzirdējis noziedznieku ari runājam! Ja viņi to zinātu! Ja jau viņi nopriecājās par tik nenoteiktu aizdomīgās personas aprakstu, kas tad notiktu, ja Petronils visu būtu izstāstījis? Tad gan īstais vainīgais viņiem būtu rokā viens divi. Man tomēr vajadzēja visu pateikt, pārmeta sev Petronils. Tomēr tūlīt atkal aizstāvējās: bet ko tad viņi man jautāja? Tikai atkal un atkal — kāds izskatījies cilvēks, ko es satiku.

Vakariņas ieilga. Māmiņa bieži vien atkārtoja:

— Esmu tik priecīga, ka ar jums iepazinos. Labi, ka jūs esat nesmēķētājs. Cigarešu dūmus es nepavisam nevaru panest.

Galu galā arī inženieris kļuva mazliet jautrāks, un Vera viņam pat nodziedāja kādu dziesmiņu.

Tikai Petronilam gan šis vakars nebija apskaužams. Tāpat arī nakts. Viņš nespēja aizmigt, grozījās zem segas no vieniem sāniem uz otriem, un tikai tad, kad bija sevi pārliecinājis, ka rīt noteikti pūdernīcu atdabūs un visu izstāstīs, Petronils pamazām iemiga.

CETURTDIENA

DESMITA NODAĻA

izskaidro saīsinājuma RT VJ-1 nozīmi, Petronilam izsaka piezīmi, un tajā atkal parādās noslēpumainais Viszinis.

Skolas gaitenī, kad Petronils gāja garām nišai, kurā atradās zvans, viņu sagrāba divi pāri nepacietīgu roku. Petronils centās izvairīties.

— Lieciet mani mierā, — viņš aizsargājās. — Es taču nekā neesmu iemācījies. Kaut drusku jāpaskatās krievu valoda.

— Pastāsti taču, kas tas īsti bija? — Jirka ar Robinsonu viņam uzmācās.

Petronils savilka nopietnu seju un apslāpētā balsī atbildēja: — RT-1.

Robinsons sapurināja Petronilu:

— Vai tu runāsi?

Petronils aizvainots brīnījās:

— Es taču saku — RT-1.

Patiesībā viņš jutās glaimots, ka zēni ne acu nenolaida no viņa lūpām. Beidzot viņš tomēr iežēlojās par draugiem: — RT-1. Redziet, tas nozīmē — radiotālrunis. Priekšējie burti nozīmē izgudrojuma nosaukumu, tālākie burti VJ ar ciparu 1 nozīmē, ka runa ir par izgudrotāja Vladimira Janštas pirmo konstrukciju. To vienmēr uz izgudrojumiem atzīmē. Bet īsumā visu kopā nosauc vienkārši — tālrunītis.

Robinsons pārsteigumā iesvilpās:

— Tātad radiotelefons, bezdrāts kabatas telefons. Tas tik ir ko vērts ...

— Pagaidām gan tikai vēl paraugs, — nevērīgi piebilda Petronils. — Šodien man tas noteikti jādabū atpakaļ. Bet tagad mudīgi ejam uz klasi.

— Bet kā tas nokļuva pie jūsu Veras? Ko viņa teica par to, ka tu to paņēmi?

— Vera draudzējas ar izgudrotāju, un vienu staciju tā bija paņēmusi pie sevis, lai varētu izmēģināt. Padomā tik, tu vari sarunāties ar katru, kuram kabatā ir šāda stacija. Vienalga, kur viņš arī atrastos. Jānoskaņo tikai uz tā abonenta vilni, ar kuru vēlas runāt, un jānospiež podziņa. Tas cilvēks varbūt tieši tad pastaigājas pa Brno ielām, un tu to nemaz nezini. Bet tas nekas. Tiklīdz nospiež podziņu, tā radiotālrunītis viņa kabatā iezvanās ...

— Un viņu izmet no muzeja, — piezīmēja Jirka.

— Protams, ka ne! — triumfēja Petronils. — Kad iet uz muzeju vai uz teātri, jāpārbīda slēdzītis, un tālrunītis nevis zvana, bet tikai iedžink-*stas. Zvanu ieslēdz tikai tad, kad staciju nenēsā kabatā.

Zēni uzmanīgi klausījās. Petronilam vajadzēja atkal atgādināt:

— Bet nu nopietni ejam pamācīties vārdiņus.

Tieši tad ieskanējās skolas zvans.

Kaut arī Petronils savā solā ierāvās cik spēdams, tomēr jau pašā pirmajā stundā krievu valodas skolotājs izteica piezīmi:

— Atkal slinko, Pēter?

Bet Pēteris šoreiz par to neuztraucās.

Ja citi tikai zinātu, kādos svarīgos notikumos viņš iejaukts! Viņa rokās atradies vissensacionālākais izgudrojums, kādu viņa skolotājs pat sapņos nav redzējis, viņš runājis ar drošības dienesta darbiniekiem (un par to nezina pat Jirka ar Robinsonu). Turklāt viņš taču ir īstais vainīgais, ko tagad meklē milicija. Visu to vēl vairāk sarežģījis tas, ka viņš nojaucis pēdas un nodevis nepareizu liecību pret cilvēku, kas nejauši pagadījies zem viņu logiem. Redziet nu, kāds juceklis!

Un tādā brīdī lai viņš spētu domāt par nekārtno locīšanu!

Pēc stundām Jirka ar Robinsonu atkal steidzās pie Petronila.

— Mums jāatrod tālrunītis, mums tas jāatgūst, — nemitīgi atkārtoja Petronils un ar to atvairīja katru tālāko biedru jautājumu. Viņš bija peši nolēmis par vakarējo pratināšanu biedriem nestāstīt ne vārda. Arī vecākais leitnants bija piekodinājis par to nerunāt.

Zēniem pašiem bija skaidrs, ka radiotālrunis jāatgūst, tāpēc pēcpusdienā visi devās uz Mānesa ielu.

— Mums tas viņiem jāatņem, — pukojās Robinsons. — Un kaut man viņi būtu miltos jāsamaļ.

^Pie žoga ar plakātiem viņi apstājās, un Jirka pacēla dēli zem uzlabotā virsraksta CIRKS AIZBRAUCIS.

Laukums bija tukšs.

Zēni vīlušies ielīda pa spraugu un drošsirdīgi devās uz pagrabu. Tomēr, izņemot lokus, kas, tāpat kā vakar, karājās pie sienas, citu viņi neko nevarēja ieraudzīt.

— Adjutants aiznesa pūdernīcu, — prātoja Jirka, — un droši vien pēc tam nav nemaz šeit bijis.

Robinsons izlodāja visu pagrabu, nepacietīgi gaidīdams, ka atkal kāds viņam slepus metīsies virsū, bet nekas nenotika. Drupas bija tukšas un klusas. Pat gaišmatainā meitene nesēdēja zem akācijas. Arī pagalms, kurā viņš bija to redzējis vakar aizejot, bija tukšs. Iegrimis domās, Robinsons izstiepa roku, norāva no akācijas zara nedaudz ziedu, noplūca zaļos kausiņus un izsūca saldās sulas pilienus.

— Pagaidīsim viņus, — no- ^ ***

lēma Petronils un apsēdās uz

mūra.

Jirka nolēma iet izlūkos. Pēc ceturtdaļstundas viņš atgriezās. Apkārtējos namos tādu Briknāru vispār nepazīstot.

— Un mēs arī nevienu no viņiem nepazīstam un neko par viņiem nezinām, — Jirka bezpalīdzīgi noraustīja plecus.

Likās, ka Petronils bija sagatavojies uz ilgāku gaidīšanu. Robinsons, kā par brīnumu, viņam piebiedrojās, bet garākās sarunās negribēja ielaisties. Viņš atkal meklēja jaunu rokturi savam cirvjāmuram.

— Varbūt mēs viņus vispār šodien nesagaidīsim? — nepacietīgi taujāja Jirka un pēkšņi noprasīja:

— Vai tieši šodien tev to vajag?

Petronils, kas aiz nepacietības nevarēja ne rimties, atcirta:

— Nē, nevajag! Pa Prāgu braukā miliči, meklēdami noziedznieku, bet tu vēl jautā ...

Jirka pavēra muti:

— Apžēliņ, ko tu runā? Kādu noziedznieku?

Arī Robinsons pārsteigts vērās Petronilā.

Petronils aprāvās un nevarīgi atmeta ar roku, bet, atzinis, ka tikpat viņam no draugu ziņkārības miera nebūs, atklāja savu noslēpumu:

— Es to nedrīkstēju nevienam stāstīt, — viņš izmisis nobeidza. — Saprotiet paši, drošībnieki man pavēlēja ...

Pēc tam Petronils visu izstāstīja. Sekoja jautājumi.

— Tātad par tevi neviens nezina? Kā tas svešais īsti tika iejaukts?

Robinsonam garastāvoklis acīm redzami uzlabojās.

— Zēni, tas ir kā īstā detektīvromānā!

— Hm, — attrauca Jirka. — Un Petronils tur ir iekšā līdz ausīm.

— Atcerieties to sarunu, — Robinsons-uztraucies pēkšņi pielēca kājās. f— To būs runājuši noziedznieki pa otru tālrunīti cigarešu etvijā. Viņi taču nevarēja iedomāties, ka tos kāds noklausās ...

Un klusinātā balsī piebilda:

— Šeit pat kaut kur šajā ielā tālrunītis bija jāatdod.

— Varbūt viņi to atdevuši nezkādam Viszinim?

— Tad viņiem rokā būtu arī pūdernīca, — šausminājās Petronils.

— Ja to visu zinātu drošības dienestā, — Jirka prātoja, — tie gan atrastu izeju.

— Bet mēs, — Robinsonam iegailējās acis, — vai mēs neko nevaram?

— Pagaidām mēs nevaram sadzenāt pēdas pat briknāriešiem, — Jirka nicīgi novilka.

— Tā, — iejaucās Petronils, — tikai neaizmirsti, ka tieši tu biji tas, kam gribējās atbraukt uz šo muļķīgo ielu.

— Tev tomēr vajadzēja mājās visu izstāstīt, — Jirka uzrunāja Pct-ronilu.

— Vajadzēja, vajadzēja... Viegli pateikt, — Petronils nevarīgi noplātīja rokas. — Viņi paši tik to vien prasīja: vai tu neredzēji, vai tu neredzēji? Un vairāk neko ...

— Tad izstāsti šodien!

No šī padoma Petronils jau klusībā bija baidījies. Un te nu tas jbija! Viņš klusēja.

— Vai tu zini, kur var satikt šo vecāko leitnantu? Nē? Un inženieri? Nāciet, ejam!

Jirka pilnīgi vilkšus aizvilka abus biedrus līdz tālruņa automātam.

Petronilam gan zvanīt negribējās, bet Jirka jau šķirstīja abonentu grāmatu.

^ — Irbens ... Irbenova ... Iestādes ... Institūts ... antropoloģiskais ... kodolu fizikas institūts... pētīšanas institūts... Nekā tāda te nav!

— Pameklē — sakaru tehnika.

Jirka šķirsta tālāk. Velti.

Tad viņam iekrīt prātā:

— Pie dažiem institūtiem bija piezīme, ka tie pieder pie pētīšanas institūtiem, — un turpina meklēt.

— Pētīšanas institūti... transporta ... ģeodēziskais ... Šeit! Sakaru tehnika. Centrs — Vecpilsētā.

— Kam ir divdesmitpiecnieks? Dodiet šurp!

Nauda atradās Petronilam. Šķiet, ka viņš bija samierinājies ar savu likteni.

Jirka bez svārstīšanās uzgriež ciparus. Klausulē kaut kas iečirkstas. Jirka paver muti, grib nospiest podziņu, bet pēkšņi nobāl un klusē.

— Kas ir? — jautā Robinsons.

Jirka nobālis, ne vārda nesacīdams, pakar klausuli.

Automāts izmet monētu.

— Vai varat iedomāties, kas atbildēja? — viņš piesmacis saka. — «Šeit Viszinis ...»

— Un tad? — iesaucās Robinsons.

Bet Petronilam viss ir skaidrs: — «Aiznes to Viszinim vai uz Mānesa ielu,» pūdernīca vakar teica.

— Kas zina, ko tu uzgriezi, — apšaubīja Robinsons.

— Tieši tagad viss ir skaidrs, — atcirta Jirka. — Jeb vai vajadzēja atsaukties Garajam, Resnajam vai Acīgajam?

Robinsons saprata, ka tas mērķēts uz viņa vakardien izteikto joku. Jirka iznāca no automāta un pēc brīža teica:

— Man šķiet, ka arī mums jāsāk meklēt.

VIENPADSMITĀ NODAĻA,

kurā Jirka kļūst par detektīvu un izseko ļoti aizdomīgu vīrieti.

Jirka mazliet pamlņajās majas priekšā ar uzrakstu «SAKARU TEHNIKAS INSTITŪTS — 2. NODAĻA», tad apņēmīgi atvēra durvis.

Vestibilā no stiklota kambarīša uz viņu noraudzījās sarga vecīgā seja. Sirmgalvis sēdēja pie galda, atgrieza no lielas maizes rikas pa kumosam un lēnām gremoja.

— Lūdzu, — Jirka ar nolūku runāja bailīgā skolnieka balsī, — lūdzu, vai jums te nav nederīgs papīrs savāktuvei?

— Mjā,—kumosu mutē viļādams, teica sargs. — Kaut kas jau nu atradīsies! Panāc šurp!

Jirka iegāja šaurajā telpā, kur sēdēja sargs. Viņam aiz muguras atradās vēl vienas pusatvērtas durvis, uz jkurām vecais vīrs norādīja ar kabatas nazi.

— Ieej tur! Tukšās kastītes vari sasiet kopā, lai vieglāk panest.

Jirkam tas nepavisam nepatika. Viņš bija cerējis iekļūt institūtā daudz tālāk, tādēļ pamēģināja vēlreiz:

— Varbūt kādā kancelejā ir papīrs, — viņš norādīja uz kāpnēm.

Sargs pasmīnēja:

— Nē, puisīt, tur neviena vairs nav. Darba laiks beidzies. Bet kas gan tev labāk varētu noderēt par šim kastītēm? Gaidījām, ka rūpnīca pati tās savāks atpakaļ, bet viņi droši vien aizmirsuši.

Cits nekas neatlika, un Jirka mehāniski sāka kravāt kopā viļņotās papes kārbas. Pie tam viņš sapīcis nodomāja, ka šeit gan laikam neko neizdosies izpētīt. Bija nepieciešams steidzīgi kaut ko izgudrot. Viņš taču nevar aiziet, neko neuzzinājis, un vēl ar vecu kārbu nastu!

Viņš atcerējās biedrus: abi bija palikuši laukumā pie drupām. Petronils aiz piesardzības, lai gadījumā nesatiktu kādu tā vakara viesi, un Robinsons katrā ziņā gribēja sagaidīt briknāriešus. Varbūt viņi jau ieradušies un tālrunīti atnesuši?

Pēkšņi noklaudzēja ieejas durvis.

Jirka pacēla galvu. Pie sarga lodziņa piesteidzās jauns cilvēks.

— Sveicināts, vecotēv! Vai man nekā nav?

Sargs norija kumosu un tikai tad pagrozīja galvu.

— Nekā, puis, nekā, itin nekā.

Un, pirms vēl jauneklis paspēja kaut ko iebilst, noslēpumaini piemetināja:

— Bet šie gan te bija.

— Kas tad?

— Nu, slepenie! Viņi apjautājās, vai auto jau atgriezies.

— Nesaprotu, kādēļ viņi to nepārtraukti meklē, — jauneklis nogrozīja galvu.

— Jā, puis, tie tev interesējas par visu. Arī mani izprašņāja!

— Vai kaut ko jau ir atraduši? Varbūt uzzinājuši?

— Tie gan tev stāstīs, -ķ zīmīgi iesmējās vecais. — Bet, prom ejot, tāds uzkrītošs gaišmatis man teica: «Esat gan jūs, biedri, īsts vectēvs Viszinis!»

Un vecais sargs gardi nosmējās. Tādēļ viņš arī nevarēja sadzirdēt, ka blakus telpā Jirkam kārbas izkrita no rokām.

— Tad es skriešu, vecotēv, — atsaucās jauneklis jau pie durvīm. — Es vēl piezvanīšu. Uz redzēšanos!

Nē, Jirka nedrīkstēja kavēties ne sekundi.

Acumirklī viņš stāvēja sarga priekšā.

— Es aizskriešu pēc biedra, — viņš paskaidroja.

— Hm, bet tikai atgriezieties, palaidņi. Esi gan tu šeit pamatīgi izjaucis ...

Bet Jirka jau bija uz ielas. Jauneklis vairs nebija redzams. Jirka metās uz tuvāko ielas stūri. Pēc tam uz labu laimi iegriezās pa labi. Patiesībā uz labu laimi gan ne, jo paredzēja, ka jauneklis dosies Mānesa ielas virzienā.

Un pēc dažiem soļiem viņš to arī ieraudzīja.

Jauneklis steidzās. Neaizpogātais lietusmētelis plīvoja vējā.

«Es nedrīkstu viņu izlaist no acīm,» Jirka stingri apņēmās.

Vīrietis nogriezās uz centra pusi. Viņu izsekot pašlaik bija tīri viegli. Viņš neatskatījās, un gājēji Jirku pietiekami aizsedza.

Kad jauneklis apstājās pie kāda skatloga un Jirka piespiedās pie tuvākās mājas durvīm, viņš iedomājās, ka arī pārējiem gājējiem viņa rīcība nedrīkst kļūt uzkrītoša. Un to panākt jau bija daudz grūtāk.

Uz Vaclava laukuma jauneklis pēkšņi iegriezās ēdnīcā automātā. Jirka tūliņ noskaidroja, ka ēdnīcai ir divas izejas. Viņš nostājās pie laikrakstu stenda tā, lai redzētu abas izejas, un jutās kā pieredzējis detektīvs.

Drīz pa otro izeju jauneklis atgriezās. Bet viņš vairs nebija viens. Viņam blakus gāja sieviete koši zaļā mētelī.

«Vieglāk būs izsekot,» nolēma Jirka un pārdomāja, kas tā varētu būt par sievieti. Ļoti aizdomīgi, ka viņi satikās automātā. Varbūt tā ir līdzzinātāja un viņi apspriedās, ko darīt tālāk. Jauneklis apstājās un aizsmēķēja cigareti.

Pēkšņi Jirka sastinga.

Vīrietis, kas gāja kopā ar sievieti zaļajā mētelī, nemaz nebija jauneklis no institūta! Tiesa, viņam bija uz mata tāds pats lietusmētelis un arī tāda pati brūna platmale. Bet jauneklim, ko viņš izsekoja, nebija aceņu, un šis arī nav tik gludi skuvies un izskatījās vājāks.

Jirka drāzās atpakaļ. Kādēļ viņš nebija labāk novērojis? Kā tas varēja gadīties, ka viņš tā pārskatījās? īstais droši vien jau būs prom.

Tomēr viņam laimējās. Viņš nebija nokavējies. Izsekojamais vēl sēdēja ēdnīcā.

Tikai tagad Jirka ievēroja, ka sāk jau krēslot. Namus laukuma viņā galā rietošās saules stari rotāja ar sarkanām apmalēm. Diezin ko tagad dara zēni Mānesa ielā? Vai viņš paspēs vēl ar tiem satikties?

Bet te jau arī jauneklis iznāca no ēdnīcas. Pie tam viņš pameta tik asu skatienu uz stenda pusi, ka Jirka sastinga. Viņš taču nebūs nekā pamanījis? Cik gan detektīvam jā-būt uzmanīgam!

Pēkšņi jauneklis nokāpa no ietves un metās skriet! Vai, viņš bēg!

Nē, viņš tikai steidzas uz tramvaju. Jirka metās viņam pakaļ. Varēja jau gan aiziet līdz Mānesa ielai kājām, bet, re, ko šis izdomājis.

Jauneklis gaišajā lietusmētelī ielēca 22. līnijas piekabes vagonā, bet šis tramvajs taču brauca gluži pretējā virzienā!

Nu gan viņš Jirkam izbēgs!

Tomēr zēnam palaimējās veikli izspraukties cauri pūlim un pat ielēkt pirmajā vagonā.

Dīvaini gan ir atrasties izsekojamam priekšā, toties nebūs tik aizdomīgi.

Un pakaļdzīšanās turpinās, kaut arī vainīgais omulīgi apsēdies, bet detektīvam jāstāv kājās.

* «Ja nu viņš sadomā šinī pieturā izkāpt vai nākošā līkumā negaidīti izlēkt, ko tad lai es daru?» noraizējies domāja Jirka, tomēr cerēja, ka jauneklim neienāks prātā mānīties.

Divdesmit otrais, pārbraucis pāri Vltavai, iegriezās Hotkovas gatvē, bet vīrietis vēl arvien sēdēja un šķirstīja biezu piezīmju grāmatiņu.

Beidzot viņš gatavojas izkāpt. Cik viss ir vienkārši! Arī Jirka virzās uz izejas pusi.

Vagons apstājas, vīrietis bez atskatīšanās dodas prom. Jirka izkāpj ar satraukumā pukstošu sirdi. Viss izdevās labi. Liekas, jauneklis pat nepamanīja, ka arī kāds zēns šeit izkāpa.

Viegla krēsla jau bija nolaidusies pār nepazīstamo ielu. Tas ir izdevīgi. Gaišais lietusmētelis tāpat ļoti labi saredzams.

Kāda nama priekšā vīrietis apstājās. Viņš veikli atslēdza durvis. Jirka ārkārtīgi lepojās ar savām novērošanas spējām. Durvis atvērās. Tātad izsekojamais šeit dzīvo. Jirka brīdi nogaidīja un nenolaida acis no durvīm.

Tad viņš gāja tālāk un neuzkrītoši palūkojās uz mājas numuru. Tas viņam jāiekaļ atmiņā. Septiņpadsmit!

Jirka dodas tālāk, apstajas, nogaida, bet, tā kā arvien vairāk un vairāk satumst, viņš atgriežas.

Pēkšņi ietvi sāka izraibināt sīki pilieniņi. Hm, kas to būtu domājis, ka sāks līt?

Gaisma! Otrā stāva logā iedegās gaisma. Tātad tur viņš dzīvo.

Šinī brīdī sāk sijāt smalks lietutiņš. Jirka aizsteidzas vēl līdz ielas stūrim, lai apskatītos ielas nosaukumu — tātad šī ir Mislbeka iela.

Un nu jau Jirka atkal sēdēja divdesmit otrajā un brauca atpakaļ uz Prāgas centru. Šoreiz viņš izņēma savu piezīmju grāmatiņu, lai atzīmētu šīsdienas svarīgākos notikumus. Novērotās personas aprakstu viņam tomēr neizdevās attēlot, tādēļ tukšajā lappusē parādījās īss ierakstiņš:

«Mislbeka ielā Nr. 17».

Jirka noglabāja piezīmju grāmatiņu atkal kabatā, vēlreiz pārdomāja visu notikumu, un pierē viņam ievilkās dziļas rievas. Kas īsti ir atklāts? Kas ir izsekotais jauneklis? Ko viņš ir noskaidrojis? Neko. Tikai adresi.

Varbūt vajadzēja vēl pagaidīt? Stāvēt lietū kaut vai līdz pašam rītam? Vai arī ielavīties namā un izpētīt otro stāvu?

Jirka nopūtās.

Rīt no rīta taču atkal jāiet uz skolu, un šovakar viņu mājās sagaidīs vecāki ar jautājumu: «Kur tu atkal tik ilgi klaiņāji?»

Tādēļ arī Jirka tik smagi nopūtās.

īstam detektīvam dzīve tomēr ir daudz vieglāka un vienkāršāka.

DIVPADSMITĀ NODAĻA,

kurā pārmaiņas pēc par detektīvu kļūst Robinsons. Pats par sevi saprotams, ka viņš izseko noziedznieku, apbruņojies ar

cirvjāmuru.

Drupās satumsa.

Robinsons piecēlās un pāri ķieģeļu kaudzei uzmanīgi pārrāpās uz mūra sienas, lai izlūkotu apkārtni.

Pirms brīža cauri tumstošajai krēslai bija pazibsnījusi gaisma. Kādā no blakus namu logiem iedegās spuldze. Šis gaišais logs Robinsonu vilināja. Kāpēc, to viņš pats nezināja. Varbūt tādēļ, ka ielā, kur tiek nolaupīti radio-tālrunīši, cilvēkam jābūt uzmanīgam un piesardzīgam. Bet droši vien tāpēc, ka Robinsons un Petronils gaida Briknāra puikas jau krietni ilgi un aiz garlaicības vien var interesēt kaut vai apgaismots logs.

Logs, kas saistīja Robinsona uzmanību, atradās otrajā stāvā, bet Robinsons no mūra sienas varēja telpā mazliet ieskatīties.

Nav gan pieklājīgi slepus skatīties svešu cilvēku dzīvokļu logos, bet mēs jau paskaidrojām — atrodoties tik aizdomīgā ielā, cilvēkam jābūt sevišķi vērīgam, un bez tam Robinsonu māca garlaicība.

Apgaismotajā istabā ar tumšajām mēbelēm šurp un turp staigāja vīrietis. Viņa kustības pauda satraukumu.

Robinsons atgriezās pie Petronila, kas bija apmeties zem akācijas un noraizējies kaut ko pārdomāja.

— Pēter, — Robinsons čukstēja. — Es iešu izlūkos. Tu gaidi mani.

Q Petronils pamāja. Interesanti atzīmēt, ka, tiklīdz bija kopā vairāki zēni, viņu uzrunāja par Petronilu, bet divatā viņu vienmēr sauca par Pēteri.

Robinsons vispirms uzrāpās uz kaimiņu žoga. Tomēr tas bija par zemu un viņš nekā neredzēja. Pieliecies viņš līda uz pāris soļu attālā garāžas jumtiņa pusi. Apgaismotais logs atradās virs šī jumta, mazliet pa labi no garāžas.

Brīdi svārstījies, Robinsons pārlēca no žoga uz garāžas jumtu un uzmanīgi tuvojās logam. Gaismas stars krita vairāk pa labi, tāpēc Robinsons krēslā bija labi apslēpts.

Te viņš juta, ka kaut kas zem zābakiem it kā čirkst, it kā lūst. Robin-

sons pietupēs un pataustīja visapkārt. Garāžas jumts bija pārklājies ar krietnu smilšu kārtiņu, kurā bija iesakņojušies nezāļu čemuri.

Robinsons pagājās uz jumta malu un lika soļus vēl uzmanīgāk. Nu viņš bija gandrīz pie loga.

Vīrietis vēl arvien nemierīgi staigāja pa istabu. Ar pirkstiem viņš nervozi bungoja pa galda virsmu. Robinsons ievēroja, ka sevišķu uzmanību tas veltīja tālruņa aparātam.

Tad vīrietis piepeši apņēmīgi un strauji paķēra klausuli. Viņš uzgrieza kādus ciparus, bet, acīm redzot, neviens neatsaucās, jo viņš klausuli atkal nometa atpakaļ.

Vīrietis sāka atkal skraidīt pa istabu. Viņš nepacietīgi sita labās rokas dūri kreisajā plaukstā, tad atkal berzēja pieri un laida pirkstus cauri plānajiem, iesirmajiem matiem. Piegājis pie mēteļa, kas bija pārmests pāri krēsla atzveltnei, izņēma no kabatas laikrakstu un apsēdās. Tomēr lasīšanai

trūka pacietības. Viņš nometa laikrakstu uz galda, sāka atkal staigāt, piegrūda krēslu tuvāk galdam un mēģināja vēlreiz zvanīt pa tālruni. Pie tam f. vai katru brīdi rāva ārā pulksteni no kabatas un uzmeta tam ašu skatienu.

«Šis cilvēks gaida tālruņa sarunu vai arī kādu svarīgu apciemojumu,» prātoja Robinsons, un viņam zibenīgi iešāvās prātā teikums, kas viņu vēl arvien nodarbināja: «Aizved to uz Mānesa ielu ...»

Robinsons pat satrūkās no domām par šādu atrisinājumu. Viņš brīdi palika nekustīgi stāvot un pat nepamanīja, ka uz jumtiņa skārda malas nopilēja pirmās lietus lāses.

Neapzinīgi viņš izvilka zem blūzes paslēpto cirvjāmuru un stingri sažņaudza to saujā.

Pārsteigt svešo, būt par liecinieku tai brīdī, kad tiks atnesta cigarešu etvija ar RT-1 ... Robinsons aiz uztraukuma pārstāja pat elpot.

Lietus sīkiem, bet neatlaidīgiem pilieniem grabinājās pa jumta skārdu, bet Robinsons to nemaz neievēroja. Un tas viņu pazudināja.

Vīrietis atkal apsēdās, izņēma no kabatas cigarešu etviju un neparasti gausi to atvēra. Robinsons ieplēta acis un pielieca seju vēl tuvāk apgaismo-

/

tajam logam. Šinī brīdī viņam slīdēja kāja uz mitrā skārda, un viņš novēlās no garāžas jumta.

Bet tas vēl nebija viss. Viņš iekrita starp divām skārda atkritumu tvertnēm, tās apgāzās un ar ellišķīgu troksni aizvēlās tālāk pagalmā.

Pagāja krietns brīdis, kamēr viņš atjēdzās. Izbijies viņš tvēra pēc sava cirvjāmura. Lieliski! Tam nekas nebija noticis.

Robinsons uzlēca kājās un iekunkstējās sāpēs. Tikai tad viņš noskārta, ka sāpīgi satriecis sānus. Saviebies viņš kliboja uz žoga pusi.

Viņš nepamanīja, ka apgaismotais logs ir atvērts un kāds steidzīgi skrien lejā pa kāpnēm.

Un tad sākās! Robinsona priekšā nostājās garš, iesirms vīrs, tas pats, ko viņš pa logu bija novērojis. Tā tik vēl trūka!

— Ko tas nozīmē? — vīrs pārskaities uzkliedza Robinsonam.

Robinsons berzēja sadauzītos sānus un klusēja. Kas nu notiks?

Vīrs pameta pārsteigtu skatienu uz apgāztajām tvertnēm, uz garāžas jumtiņu un, acīm redzot, visu noprata. Nu Robinsonam beigas!

— Tas ir par traku! — vīrs nikni vīstīja dūres. — Šitā palaidnība tev dārgi maksās!

Viņš paspēra soli tuvāk un pieliecās.

— Ko tu īsti te meklēji?

— Vai, es viņu pazīstu! — aiz vīrieša muguras pēkšņi atskanēja jautra balstiņa, un apstulbušais Robinsons ieraudzīja pazīstamu sejiņu gaišu matu ielokā.

— Vlačiha kungs, — durvīs ierunājās zema balss, — vai noķērāt to palaidni?

Šī balss noteikti piederēja tam cilvēkam, kas vakar viņus bija aizdzinis no laukuma.

Robinsonu gan neviens neturēja, — bet kur lai viņš bēgtu?

Viņš bija izbojājis visu pasākumu, pamatīgi izbojājis. Noziedznieks tagad kļūs piesardzīgs, un meitene viņu tagad izsmies . . .

— Šis pie viņiem nepieder, — atkal atskanēja viņas skanīgā balss. — Kur nu! Tas bars, kas šeit nā^, vakar viņu pašu bija notvēris. Un šodien laikam atkal tevi vajāja?

Robinsons, pats lāgā neapzinādamies, pamāja.

— Laid viņu, tēt! Es noteikti zinu, ka viņš pie tiem nepieder!

Robinsons sarāvās. Viņam bija tāda sajūta, it kā viņam kāds būtu

iesitis. Tētis! Nu kā tad, viņu taču sauc par Vlačihu . ..

Garais vīrietis kaut ko norūca, atmeta ar roku un iegāja atpakaļ mājā. Robinsons, cenzdamies nepaskatīties-uz meiteni, pagājās dažus nedrošus #* soļus uz žoga pusi.

— Un kā ar šīm tvertnēm? — atskanēja otra vīrieša dobjā balss. — Varbūt man tās būs tavā vietā jāuzceļ?

Robinsons atgriezās, aizbāza cirvjāmuru atkal aiz blūzes un cēla augšā tvertnes. Durvīs stāvošais druknais vīrs pastiepa roku ārā, lai pārliecinātos, vai vēl līst, un tad arī iegāja iekšā.

Meitene vēl stāvēja. Robinsons cēla jau otru tvertni, kad viņa klusi teica:

— Jūs trīs te vakar gan sacēlāt traci.

Robinsons saspringa, bet neko neatbildēja.

— Kāpēc tu atkal atnāci? Viņi var tevi saķert... — Meitene nolieca galvu. Uz pleca viņai nogūlās zeltainu matu sprogas.

— Hm, es zinu gan, kāpēc tu klusē. Tu domā, ka es jums uzkūdīju Briknāru, vai ne? Bet tas nav tiesa. Viņi jūs pamanīja jau pašā sākumā

kaut kur no loga un tad jums uzklupa.

Atkal brīdi bija klusums.

— Kad es redzēju, ka viņi plūc nātres, lai jūs iemizotu, es gāju pasaukt panu Ādamu. Tieši tādēļ, ka ieskatījās, it kā es ...

— Nē, t.. . taču, t— sastostījās Robinsons, — mums tas nemaz neienāca prātā. — Un pie šiem meliem viņš pat nenosarka.

Likās, ka meitene atviegloti pamātu ar galvu.

— Iedomājies tik, — viņa iesāka šoreiz pavisam par ko citu. — Šodien Briknārs atnāca un tūliņ saka: «Sasaukt vienības padomi! Mēs nodibināsim vienības komandu. Strašnicos arī tāda jau nodibināta.»

Meitene jautājoši paskatījās uz viņu, un Robinsons pamāja. Bija jau

krietni satumsis, bet Robinsons viņas šaurajā, gaišajā sejiņā vēl saskatīja sīkus vasaras raibumiņus.

— Agrāk viņš bija mūsu pulciņa priekšsēdētājs, — paskaidroja Vla-čiha. — Tad arī viņš vienmēr iesāka: «Atklāju vienības sanāksmi. Iesim saspēlēt futbolu. Meitenes var iet mājās.»

Robinsons uzjautrināts iesmējās.

— Tagad Briknārs grib parādīt, ka varētu būt gan īsts priekšsēdētājs. Tādēļ viņš savācis šo baru, bet mūs skolā saukā par «dāmu pulciņu».

— Visur jau kaut kas ir, — teica Robinsons. Viņš gribēja pastāstīt, kādi trūkumi ir viņu pulciņā, bet nevarēja izdomāt, kā lai iesāk. Tomēr runāt vajadzēja, citādi viņa atkal apjautāsies, kāpēc viņš klusē. Vai tad viņš varētu izskaidrot, ka citreiz tas ir pavisam vienkārši, bet tagad . ..

— B-r-r, cik tomēr auksti, — meitene nopurinājās. — Būs man jāiet uz mājām. — Viņa apgriezās un acumirklī pazuda gaitenī.

Robinsons vēl brīdi pastāvēja.

Tad viņš pārkāpa pāri sētai. Sāpes sānos viņš pavisam vairs nejuta. Un vai ir tik vēss? Arī to Robinsons nemanīja.

Viņš ievēroja, ka lietus pārstājis, ka akācijas laukuma stūrī tik noslēpumaini šalc un ka vispār šodien ir brīnišķīgs vakars.

Te no pagraba iznira Petronils.

— Kas ir? — viņam klabēja zobi.

Robinsons neatbildēja. Šinī brīdī viss jaukums nozuda. Acu priekšā viņam nostājās iesirmais vīrietis ar cigarešu etviju rokās. Pēkšņi viņš sajuta, ka šis vakars patiesībā ir auksts un nepatīkams.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

pat Petronilam atklājas detektīva spējas. Bez tam šī nodaļa jums pastāstīs, kā tiek sagūstīts īstais vainīgais. Ļoti zīmīgi, ka tas

nav Petronils.

Iela, kas šķērsoja Strašnices kvartālu, mirdzēja spuldžu gaismā.

Petronils soļoja pa lietū nomazgātās ielas pašu vidu, un viņa soļu troksnis atbalsojās namu rindās.

Petronila otrā neveiksmju diena palēnām gāja uz beigām. Vai drīz nāks atrisinājums?

Viss atkarīgs no tā, vai atradīs Briknāru un viņa sabiedrotos. Ja viņus atradīs un Petronils pūdernīcu atkal atgūs, tad viņš to nekavējoties atdos vecākajam leitnantam vai inženierim un teiks:

«Tas notika tā un tā. Es tā negribēju, pat nevarēju iedomāties, ka tā notiks. Tagad mums viss ir skaidrs: notikumā liela loma bija vai būs Mānesa ielai. Tālāk — vienu no līdzzinātājiem sauc par Viszini, un tas strādā Sakaru tehnikas institūtā. Par pārējiem mēs zinām visai maz, bet to ir vismaz divi. Viņi sarunājās pie tālrunīša, Jirka atklāja, ka viens- svilpo ļoti nepareizi kādu dziesmiņu. Tas tad arī ir viss ...»

Petronils pielika soli. Viņam sala.

Viņš bija pārsalis tad, kad gaidīja Robinsonu. Ir nu gan šis gudrs, pats aiziet, bet Petronils lai gaida! Labi vēl, ka no lietus varēja paglābties pagrabā. Bez tam par piedzīvoto Robinsons nebija bildis ne vārdiņa. Pat pagrabā Petronils bija dzirdējis troksni un skaļās sarunas, bet uz viņa jau-% tājumu, kas īsti noticis, Robinsons neko nebija atbildējis. Tikai vēlāk viņš negribīgi bija piebildis, ka ļaudis esot viņu noturējuši par Briknāra bara locekli.

Petronils, protams, nav tāds muļķis, lai nenojaustu, ka Robinsonam gadījies kāds nopietnāks piedzīvojums. Nu, lai nestāsta, ja negrib.

Kādu brīdi viņi bija vēl drupās gaidījuši. Ne vairs Briknāru, bet gan Jirku.

— Bet ja nu viņš jau sen ir mājās? — pēkšņi Petronilam iešāvās prātā. — Jirka taču zina, ka mēs šeit gaidīsim tikai tik ilgi, kamēr ir gaišs.

Tad arī viņi nolēma iet mājup.

Petronils nogriezās pa labi. Viņa soļu troksni atkārtoja nokavējusies atbalss, un likās, it kā viņam kāds dzītos pakaļ. Petronils apstājās, lai paklausītos. Soļi aiz viņa apklusa. Viņš sāka atkal iet, un dipoņa atkārtojās.

Kaut arī Petronils noteikti saprata, ka tā ir tikai atbalss, viņš jutās ļoti neomulīgi. Varbūt tie otrie klusie soļi viņam atkal atgādināja visu šo nelaimīgo notikumu, kurā viņš iejaukts. Tas viņam traucēja brīvi iet. Viņam pa pēdām sekoja sirdsapziņa un runāja: «Tu taču paņēmi radiotālrunīti, izmeklētājiem neko neteici, ka esi dzirdējis vainīgos runājam, ne arī to, ko zini par Mānesa ielu ...»

Petronils paātrināja soļus, vēlreiz iegriezās ap stūri un bija mājās. Viņš uzelpoja.

— Pēci, Pēci, — pārmetumu pilnā balsī viņu uzrunāja māmiņa. — Vai ar vakardienu tev vēl nepietika? Notiek tādas lietas, bet tu nezin kur klaiņo apkārt. Kā ar skolas uzdevumiem? Kā ar palīdzēšanu virtuvē? Apsolīt jau ir viegli, bet solīts makā nekrīt.

Petronils apkaunots apsēdās un sāka ēst atdzisušās vakariņas. Vēl jāmācās...

— Te tev zīmīte, — māmiņa parādīja uz lapiņu, kas bija aizlikta aiz bufetes stikla. — No leitnanta Rīdla. Tev pie viņa jāaiziet vai viņam jāpiezvana.

Petronilam karote palika pusceļā.

— To cilvēku, kas pie mums līdis pa logu, jau esot saķēruši, — turpināja māte, pārliekusies pār gludināmo dēli. — Viņu atraduši, viņš arī atzinies, ka bijis šeit, bet apgalvojot, ka neesot neko ņēmis, ka neko par to aparātu nezinot...

Šajā brīdī Petronilam gribējās aizbēgt. Tātad tik tālu jau! Noķerts nevainīgs cilvēks. Lai nu viņš būtu kas būdams, lai arī būtu ielīdis Veras istabiņā, bet tālrunīti viņš nav ņēmis. To izdarījis Petronils, kam tagad droši vien būs jānostājas šim cilvēkam pretī aci pret aci un jāliecina, ka šo cilvēku aizvakar no rīta redzējis.

Rīt, iekams viņš ies pie leitnanta, visam jābūt kārtībā. Drošības dienests visu uzzinās, un inženieris dabūs atpakaļ savu radiotālrunīti.

Petronils tikai vēlētos vēl šodien noprasīt inženierim Janštam, kas ir šis Viszinis. Vai tas patiešām ir no Sakaru institūta?

Vēl gultā guļot, Petronils par to pārdomāja. Viņš atkal nespēja iemigt

un tā dzirdēja, ka Vera atgriezās mājās. -Dzirdēja, kā noklaudzēja durvis un viņa paklusām priekšnamā atģērbās.

Tad Petronils pēkšņi saņēmās, izlēca no gultas un pabāza galvu durvju spraugā.

— Veriņ, — viņš samulsis iejautājās, — vai tajā institūtā, kur strādā inženieris Janšta, kādu sauc par Viszini?

Vera pārsteigta paskatījās Petronilā. Tad viņa iesmējās:

— Jā. Zinu gan. Vladimirs bieži vien piemin vectēvu Viszini. Tas ir sargs. Viņu tā iesaukuši tāpēc, ka viņš visu zina, visu redz un bez viņa ziņas institūtā nekas nevar notikt... īsts Viszinis. Bet kāpēc tu to jautā?

Bet Petronils bija jau atpakaļ gultā zem segas.

Cik viss ir vienkārši! Visvairāk taču par Janštas izgudrojumu zināja tieši viņa institūtā. Starp tiem atrodas daži tādi, kas viņu apskauž, kas grib iegūt viņa izgudrojumu un pārdot. Tur, Vecpilsētā, šis sarežģītais notikums pilnīgi noskaidrosies. Petronils ar biedriem palīdzēs.

Tālākais leitnantam jau būs bērnu spēle. Petronils viņam, piemēram, teiks: «Kāds svilpoja. Jirka saka, ka pilnīgi aplam.» Un leitnants visu sapratīs...

Pēkšņi Petronilam iekrita kaut kas prātā.

Vakar inženieris Janšta arī bija mēģinājis kaut ko uzdziedāt, bet Vera bija aizspiedusi ausis ...

Bet tas taču nav iespējams. Inženieris Janšta? Kāpēc? Vai viņam būtu iegribējies savu izgudrojumu noslēpt? Neticami, bet vai gan grāmatas un filmas bieži vien nebeidzas negaidīti? Kas zina ... Tādēļ arī šovakar Petronils nespēja iemigt. Bija jau krietni vēls, kad viņam tas izdevās. Bet tad jau arī bija piektdiena.

PIEKTDIENA

ČETRPADSMITA NODAĻA

ietver vienu futbola maču. Tas beidzas ļoti ātri, tādēļ arī šī nodaļa ir īsa.

Tūlīt notiks svarīgas futbolsacīkstes.

Uz laukuma jau izskrējušas abas komandas, un patlaban viens otram pretī dodas arī abi kapteiņi.

Vienam no viņiem, tam, kas zilajā triko krekliņā, kaut kas nepatīk. Viņš viebdamies norāda uz pretinieku komandu:

— Tā taču nevar. Šūberts, Vančura un tas tur aizmugurē nemaz nav no jūsu ielas. Tā mēs ar jums spēlēt nevaram!

Otrs kapteinis klusēdams šūpojas uz papēžiem un piemiegtām acīm smaida. Redzams, ka ar atbildi viņš nesteidzas.

— Pie mums nav neviena sveša, — viņš mierīgi paskaidro. — Jūs neesat laikam papūlējušies izlasīt plakātu pie vārtiem, ar kādu komandu jūs šodien spēlējat.

Bet kapteinis zilajā krekliņā ir nedomā pa galvu pa kaklu mesties uz vārtiem lasīt plakātu.

— Šodien ar jums nespēlē Mānesa iela, bet gan Astotnieks, — svinīgi pasludina otrs kapteinis, — astotā pionieru vienība.

Zilais kapteinis protestē:

— Kas tā par iedomu? Mēs esam norunājuši sacensties ar Mānesa ielu, bet jūs sastādāt jaunu komandu. Šūberts nu jums noderēja gan? Un tādēļ, ka viņš nedzīvo jūsu ielā, tad jūs izgudrojat... Tā mēs arī varētu!

— Tad tik dariet tāpat, — strīdā iejaucās kāda balss no publikas. — Un spēlējiet kaut vai kā zooloģiskā dārza pārstāvji.

— Tad mēs patiesi nevarētu protestēt, — iesmējās skatītājs košā svīterī.

— Tātad nopietni, — atkal ierunājās Astotnieka kapteinis. — Svarīgākais taču ir pati spēle. Jums ir daudz lielākas priekšrocības. Mēs vēl neesam saspēlējušies ...

Un, pirms vēl kapteinis zilajā krekliņā spēja kaut ko iebilst, kāds no Astotās vienības kreisā spārna iesaucās:

— Varbūt jūs no mums baidāties?

Zilais kapteinis noraidoši atmeta ar roku.

— Spēlēsim! — aiz viņa muguras iesaucās vārtsargs. Nav jau nekāda meistarkomanda.

Pēc dažām sekundēm spēle sākās.

Astotnieks iesāka ar spēju uzbrukumu. Viņu kapteinis ar bumbu traucās tiešā ceļā uz pretinieka vārtiem. ļ

Tas bija Briknārs.

Jau pašā sākumā varēja manīt, ka lielākās skatītāju simpātijas bija Astotnieka pusē. Zēnu sacīkstes parasti notiek bez skatītāju piedalīšanās, daudz, ja pie vārtiem sastājas pāris pirmklasnieku, kas cenšas piedalīties spēlē, atsperot atpakaļ pārāk tālu aizsisto bumbu, bet uz Astotnieka sacīkstēm bija atnākuši ari skatītāji. Dīvainākais bija tas, ka starp šiem skatītājiem lielākoties bija meitenes. īsi sakot, uz laukumu bija atnākusi visa astotā pionieru vienība.

Ja mēs vēl varam apgalvot, ka Astotniekam ir pārsvars starp skatītājiem, tad par spēli to teikt gan nevaram. Pagaidām pārsvara nebija. Par sacīkšu favorītu vēl arvien nevarēja spriest.

Galu galā to šajā dienā arī neizšķīra.

Dažas minūtes priekš pirmā puslaika beigām ar rezultātu divi pret divi sacīkstes tika pārtrauktas.

Uz laukuma izskrēja melnmatains, sprogains skatītājs, turēdams rokā nezkādu kārbiņu, un, acis ieplētis, sauca:

— Zēni, tā kārbiņa tiešām runā!

Astotnieka komanda un skatītāju lielākā daļa sabruka apkārt sprogainajam zēnam. Spēlētāji zilajos krekliņos izbrīnījušies noskatījās uz šādu izturēšanos. Astotnieks savu darbību sportā uzsāka visai dīvaini.

Bet kapteinis Briknārs šajā brīdī vismazāk domāja par uzvarētāja lau-riem, tāpēc ka turēja rokās dīvaino pūdernīcu, ko bija gandrīz jau piemirsis.

— Kas ir? Kas noticis?

— Viņi jau toreiz teica, ka pū-dernīca runājot. . .

Sprogainis sāka aizgūtnēm stāstīt:

— Es visu laiku šo kārbiņu nēsāju pie sevis. Nupat izņēmu, lai vēlreiz to apskatītu, kad uzreiz izdzirdu — kāds runā! Balss kaut ko jautāja, bet es tūliņ drāzos šurp ...

— Mums vajadzētu to viņiem atdot!

— Hm, ej nu sameklē viņus pa visu Strašnici!

Te sarunā iejaucās meitene ar izbalējušo lakatiņu, kura līdz šim bija klusējusi:

— Ā, es jau zinu . .. Gan jau varēs atdot! Redzēsiet, ka viņi paši atnāks. Vakar viens no viņiem jau bija laukumā. Droši vien jūs meklēja.

Briknārs mazliet pārsteigts noskatījās meitenē. Vai tad viņa zina, par ko runā? Tad viņš pēkšņi atcerējās, ka viņi atnākuši spēlēt futbolu, bet apvainotie pretinieki jau bija izklīduši.

Tad arī Briknārs atmeta ar roku un iesaucās:

— Ejam uz drupām!

PIECPADSMITA NODAĻA pastasta, ka Jiika gandrīz pārvēlās pāri margam, un brīdina, kas var notikt, ja tēlnieku sajauc ar gleznotāju.

Jirka stāvēja, atspiedies pret muzeja akmens margām, un raudzījās Vaclava laukuma mainīgajā ainavā. Ļaudis, auto, tramvaji. Raibs skaņu un kustību jūklis.

Pirmīt viņi atkal bija aizgājuši uz Mānesa ielu. Tomēr laukums bija atkal tukšs. Vīlušies zēni bija apjautājušies diviem maziem puišeļiem, kas žoga priekšā braukāja ar koka divriteņiem.

— Jā, viņi šeit bija. Bet tagad aizgāja spēlēt futbolu!

Kur aizgājuši, to viņi nezināja.

— Pagaidīsim, — ietiepīgi nolēma Petronils.

Tomēr pēc brīža Robinsons no kabatas dziļumiem izvilka savu cirvj-āmuru.

— Zēni, ja jau nu esam šeit, — viņš nedroši iesāka, — vai neaizkāp-sim līdz muzejam? Es vēl arvien nekā nezinu par savu cirvjāmuru. Es to pakāru ar visu kātu istabā pie sienas, un tas tik skaisti izskatījās! Um kā es uz to paskatos, tā man jālauza galva: vai mans cirvjāmurs ir īsta senlieta vai nav!

Petronils gan negribēja iet projām. Tomēr skaidrs ir tas, ka tāda spēle tik ātri nebeigsies, un tā viņi devās uz muzeju.

Viņi ieradās nelaikā. Muzejs bija slēgts.

Tādēļ arī Jirka te stāvēja un, atspiedies pret margām, vēroja ielas kņadu.

Viņš pārdomāja vakardienas notikumus.

Zēni viņa panākumus neatzina. Kad viņš šodien attēloja vakarējo izsekošanu, Robinsons tikai atmeta ar roku.

— Tas ir fakts, ka sargam Viszinim ar šo notikumu ir ciešs sakars. Bet to otro tu izsekoji pavisam lieki. Ka viņš ar sargu runāja par leitnantu, tas vēl neko nenozīmē.

Bet pats viņš padižojās, ka arī esot atklājis kādu aizdomīgu cilvēku — tikai Mānesa ielā. Tas ir ļoti svarīgi. Tomēr neko tuvāku no Robinsona viņi neuzzināja.

Arī Petronils varēja pastāstīt jaunu ziņu.

— Viņu jau ir noķēruši, — Petronils skumji paziņoja. — Nemaz nesaprotu, ko par to domāt.

— Tagad ir pienācis pēdējais brīdis, — Jirka teica Petronilam, — lai mēs visu noskaidrotu. Leitnanta adrese tev ir. Tagad tikai jādabū atpakaļ pūdernīca — un braucam.

— Var būt, ka briknārieši jau atgriezušies, bet mēs vēl arvien šeit lieki kvernam, — Petronils dusmojās, — un atkal šī muļķīgā vesera dēļ.

Jirka pagriezās pret Robinsonu, bet tas jau atkal bija aizgājis pie muzeja durvīm.

Tad Jirka atspiedās uz margām un turpināja lūkoties Vaclava laukuma burzmā. Viņš sīki izpētīja svētā Vaclava pieminekli no pamatiem līdz pašai šķēpa smailei.

Bet domas klejoja citur. Pagaidiet vien, gan vēl izrādīsies, ka man ir taisnība par Mislbeka ielu 17 ...

Te pēkšņi Jirkam kaut kas iekrita prātā. Tā bija drosmīga un reizē dīvaina doma, bet tā viņam iesēdās galvā tik neatvairāmi, ka Jirka jutās kā uz adatām, kamēr nebija to izsacījis:

— Paklau, Petronil, vai tu nezini, kas šo pieminekli veidojis? — viņš steidzīgi nobēra, rādīdams uz Vaclava pieminekli.

Neko nesapratis, Petronils raudzījās Jirkā. Tieši tagad viņam jāuzdod tādi jautājumi! Petronils pat nepūlējās to atcerēties. Viņš tikai atmeta ar roku:

— Nu, kaut kāds tēlnieks ... Es nezinu . ..

— Vai tas nebija Māness?

— Varbūt Māness, — Petronils norūca. Taču tūliņ apķērās. — Tomēr nē, Māness bija gleznotājs.

Jirka, uzmetis Petronilam savādu skatienu, izsaucās:

— Tad Mislbeks?

Petronils jau gribēja paraustīt plecus, kad iedomājās:

— Arī tas taču ir gleznotājs ...

Viņš nepaspēja nobeigt, kad Jirka tā palēcās, ķa gandrīz pārkrita pāri margām.

— Robinson! Kur tu esi? — viņš negaidīti iekliedzās.

— Nu es zinu, kā ir patiesībā. Nu es zinu ...

Robinsons pašreiz kāpa lejā pa muzeja kāpnēm. Pēc viņa sejas izteiksmes varēja noprast, ka šī ilgā gaidīšana viņu ir saniknojusi.

^ — Pēter, Petronil, atzīsties, ka tālrunītis pieminēja Mislbeka ielu! —

Jirka bēra kā pupas. — Vai nav tiesa, ka tu pārprati? Kā mēs varējām uzminēt gleznotāju ar M, kad runa ir par tēlnieku? Atbildi taču, cilvēk!

Petronils tikai izbrīnījies lūkojās Jirkā.

— Mislbeks? — viņš lēnām pārvaicāja. — Tas vārds sākās ar burtu M, to es skaidri zinu. Bet Mislbeks?

Viņš nodūra galvu un pēc brīža nočukstēja:

— Laikam gan tā būs, zēni.

Jirka plikšķināja ar roku pa kailajiem ceļgaliem.

— Redziet, ar Mānesa ielu tālrunltim nav nekā kopēja. Pilnīgi nekā. Bet ar Mislbeka ielu? Tur taču dzīvo aizdomīgais tips? Vai saprotat, ko tas nozīmē?

Zēni bija pārsteigti. Tas tik ir atklājums! Robinsons pamāja, bet, kad Jirka apklusa, dzestri iebilda:

— Ka radiotālrunītim nebūtu nekā kopēja ar Mānesa ielu, to gluži apgalvot nevar. Varbūt tas jau šobrīd tur atrodas!

— Tas tiesa, — nepadevās Jirka. — Bet zagļi nav no Mānesa ielas. Tie ir no institūta, un viens no tiem dzīvo Mislbeka ielā, septiņpadsmitā numurā.

— Bet nu gan dosimies pie briknāriešiem, — Petronils sasparojās.

— Tad ejam, — Jirka kareivīgi izslējās. — Vēl gan ir par agru, bet ejam!

Robinsons sāka klusībā atzīt, ka viņa vakarējā izsekošana būs bijusi aplama. Mazās Vlačihas tēvu viņš pilnīgi nepamatoti turējis aizdomās. Viņš bija ieraudzījis gluži parastu cigarešu etviju un tūliņ piedomājis tīrās muļķības.

Un, kaut arī tagad skaidri pierādījās, ka Robinsons kā detektīvs nav sevi attaisnojis, viņu pašu tas nemaz neuztrauca.

6 - 416

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

jau iejaucas drošības dienests. Tomēr vēl arvien paliek atklāts jautājums, kā tas viss beigsies.

Šoreiz beidzot viņiem izdevās.

Briknārieši jau atradās laukumā, un pats Briknārs turēja rokā meklēto pūdernīcu.

Izskatījās tā, it kā satiktos labākie draugi. Varbūt tas bija tādēļ, ka adjutants turējās sāņus. Jā, viņš esot pūdernīcu glabājis, pirms sacīkstēm gribējis to vēlreiz aplūkot, lai tikai nedomājot, ka viņš tur esot kaut ko salauzis.

Pat Robinsons, par kuru nevarēja būt drošs, ka viņš neizjauc draudzīgās sarunas, izturējās rāms kā norāts bērns. Laikam tāpēc, ka kopā ar briknāriešiem laukumā atradās arī meitenes. Un starp viņām bija arī Vlačiha. ar savu neiztrūkstošo izbalējušo lakatiņu.

Jirka tūlīt sāka mērķtiecīgi rīkoties. Viņš paņēma pūdernīcu un ierosināja iet piezvanīt pa tālruni. Petronils jau bija sameklējis zīmīti ar vecākā leitnanta Rīdla adresi un tālruņa numuru.

Briknārs viņus pavadīja līdz automātam. Citu pavadītāju lielākā dkļa atpalika jau pusceļā. Viņi bija sapratuši, ka par noslēpumaino kārbiņu neko vairāk no bijušajiem trim gūstekņiem neuzzinās.

Zēniem atkal gadījās šķērslis. Leitnantu pie aparāta nevarēja pasaukt. Lai zvanot apmēram pēc pusstundas.

— Aizbrauksim pie viņa! — Robinsons ierosināja.

Jirka kaut ko pārdomāja. Tad, apskāvis draugu plecus, sāka ar tiem sačukstēties.

— Nāc, ejam, — gaišmate ar izbalējušo lakatiņu parāva Briknāru aiz piedurknes. Acīm redzot, viņa negribēja noslēpumainos draugus traucēt.

Bet Jirka jau atgriezās un aicināja Briknāru un Vlačihu:

— Ja vēlaties, varat nākt kopā ar mums. Bet vairāk gan līdzi ņemt nevaram.

Uzaicinātie piekrita. Pārējie zēni un meitenes no Mānesa ielas sapīkuši izklīda. Nu, lai tad viņi ar iet ar visiem saviem noslēpumiem!

Un tā uz tramvaja pieturu devās pieci sazvērnieki.

Viņi iekāpa divdesmit otrās līnijas tramvajā.

Pirms viņi izkāpa pie Mislbeka ielas, Briknārs un Vlačiha bija iepazīstināti ar visu šo sarežģīto notikumu, kam nākošajās minūtēs vajadzēja tuvoties atrisinājumam. Izkāpis no tramvaja, Petronils atkal piezvanīja leitnantam Rīdlam.

— Vai tas esi tu, Pēter? Es tevi gaidu, man ar tevi jāparunājas. Kur man jābrauc? Ko? Uz Mislbeka ielu? Kāpēc? Nu, labi, aizbraukšu. Paklausies, Pēter, vai tev nav nekā man ko teikt? Es cerēju . .. nu, labi, tūlīt būšu klāt...

Petronils, viss nosvīdis, iekāra klausuli un atviegloti nopūtās:

— Atbrauks.

Tagad jāpasteidzas ieņemt izdevīgas pozicijas, — nokomandēja Jirka, un četri detektīvi iegriezās Mislbeka ielā.

Tikai Petronils palika sagaidīt vecāko leitnantu.

Viņš gandrīz satrūkās, kad jau pēc brītiņa viņam blakus cieši pie ietves nobremzēja melna automašīna.

No tās izkāpa gaišmatainais leitnants un sniedza Petronilam roku. Viņam mugurā atkal bija tas pats pelēkais uzvalks.

— Mēs zinām, kurš tas ir. Mēs zinām, kur viņš dzīvo ...

Leitnants ziņkāri paskatījās Petronilā un palūkojās visapkārt. Petronils to pat nepamanīja, jo viņam nebija ne jausmas, kāpēc leitnantam vajadzētu vērot apkārtni. Viņš piemirsa, ka bija runājis daudzskaitlī.

— Zini, Pēter, es sagaidīju, ka tu man kaut ko atdosi, ka tu tagad drošj.vien vairāk zināsi par pazudušo aparātu . ..

Petronilam aiz pārsteiguma aizrāvās elpa. Tad viņš nosarka, samak-šķerēja aiz padrēbes noglabāto pūdernīcu un iedeva to leitnantam.

Leitnants apmierināts palocīja galvu un paņēma pūdernīcu. Viņš pat nelikās pārsteigts. Toties jo vairāk brīnījās Petronils.

— Nu, ejam, — uzaicināja leitnants Petronilu, sākdams soļot. Petronils apjucis sāka stāstīt visu, kas bija noticis. Viņš stāstīja, stāstīja, bet pie tam ar izbrīnu vēroja leitnantu, kas gan klausījās ar interesi, bet nekādu pārsteigumu neizrādīja. Galīgi samulsis no tādas leitnanta izturēšanās, viņš gandrīz pagāja garām mājai ar septiņpadsmito numuru. Pie tās apstājās pats leitnants. Tas bija nākamais pārsteigums.

Leitnants Rīdīs, pamanījis, ka Petronils taisās palikt pie mājas durvīm, apjautājās:

— Vai tu nenāksi man līdz?

Petronils nopūtās:

— Vai drīkstu? — bet nekustējās no vietas. Viņš tikai lūkojās visapkārt.

— Redziet, — viņš sāka skaidrot gaišmatainajam leitnantam, — es te neesmu viens.

— Apžēlojies, kas tad tev vēl ir līdz?

Petronils paplēta rokas:

— Šeit pat viņiem jābūt, viņi ir kaut kur noslēpušies, lai jūs neteiktu, ka mēs traucējam.

Leitnants pasmaidīja.

— Zini ko, pasauc viņus. To midzeni apskatīt iesim visi kopā.

Iepriecinātais Petronils vēlreiz pārlaida apkārtnei pētošu skatienu,

iesviljSs un sāka māt ar rokām.

No blakus nama ieejas paraudzījās Jirka. No dzīvžoga otrpus ielas izlīda Robinsons. Brīdi neuzticīgi vērojuši Petronilu, viņi nāca tuvāk.

Gaišmatainais vīrietis ar smaidu skatījās, kā Robinsons, rokas sabāzis bikšu kabatās, šķērsoja ielu. Viņš tuvojās ar ārkārtīgu vienaldzības izteiksmi sejā, sperdams sev pa priekšu kādu iedomātu akmentiņu. Protams, viņam taču bija jāizturas neuzkrītoši!

— Bet ja nu noziedznieks mūs šeit ierauga? — Petronils nobijies čukstēja.

— Hm, — leitnants saviebās. — No tā es arī baidos.

ŠI piezīme tomēr izskanēja tik nenoteikti, ka Petronils nevarēja saprast, vai viņš patiešām baidās vai ne.

Leitnants pārsteigts vēroja zēnus, kas viņam bijīgi tuvojās, un meiteni ar izbalējušo pionieru lakatiņu ap kaklu.

— Vai vairāk neviena nav? — viņš jautāja, un atkal bija grūti pateikt, vai leitnants ir vilies vai priecīgs.

— Tātad uz priekšu, armija! — viņš iegāja mājā Nr. 17.

— Vai zināt arī, kurš stāvs un kuras durvis? — viņš vēl apjautājās.

Jirka atcerējās apgaismoto logu.

Otrā stāvā leitnants piezvanīja pie kādām durvīm.

Visi pieci liecinieki, ievērojot svarīgo acumirkli, stāvēja leitnantam aiz muguras cienīgā attālumā. Robinsons cerēja, ka leitnants būs labi apbruņots.

Noziedznieks bija mājās. Noskanēja soļi, un durvīs parādījās seja.

Leitnants Rīdīs iespraucās durvīs un lieliem soļiem iegāja iekšā. Citādi viņa izturēšanās bija visai pieklājīga. Ar noziedznieku viņš sasveicinājās pat diezgan sirsnīgi. Un tūlīt aicināja priekštelpā arī zēnus un meiteni.

— Ar mani kopā atnākusi vesela delegācija, — viņš paskaidroja pārsteigtajam un izbiedētajam vīrietim, kas droši vien nojauta, ka tuvojas viņa nozieguma atklāšanas brīdis.

Zēni kopā ar Vlačihu iespiedās mazajā priekšnamā. Jirka pat pārstāja elpot. Jā, tas bija tas pats vīrietis, kuru viņš izsekoja. Ar neuzkrītošiem galvas mājieniem viņš centās dot leitnantam zīmi, ka viņi atraduši pareizo dzīvokli. Tomēr pēkšņi viņam likās, ka kaut kas nav kārtībā. Viņš apskatījās vēlreiz, un viņa aizdomas apstiprinājās. Priekšnamā trūka Pet-ronila.

«Viņš nobijies,» Jirkam iekrita prātā, bet tālāk to nebija laika izdomāt, jo viņu pārsteidza, pareizāk sakot, izbiedēja kaut kas cits. Tas briesmīgi izbiedēja arī pārējos.

Leitnants iebāza roku kabatā un melnas, spīdošas pistoles vietā, kā to Robinsons bija iedomājies, izņēma — runājošo pūdernīcu.

Viņš pasniedza to pārsteigtajam noziedzniekam.

— Tā jau ir atrasta, un mēs atbraucām jums to atdot, — gaišmatis vēl piebilda.

«Tas taču nav īsts leitnants!» pēkšņi Jirkam viss bija skaidrs. «Tas taču pats ir noziedznieks vai arī šī noziedznieka sabiedrotais! Kam gan mēs esam uzticējušies?»

Acīm redzot, ari Robinsons tā'bija sapratis. Viņš stāvēja piesarcis, savilktām dūrēm. Briknārs ar Vlačihu bija tā apmulsuši, ka nezināja, ko darīt.

Bet cilvēks, kas bija uzdevies par vecāko leitnantu, vēl smaidīja!

«Petronils, zelta Petronils!» kā zibens Jirkam iešāvās prātā. Viņš tūlīt jau būs kaut ko pamanījis un aizskrējis pēc palīgspēkiem.

Arī gaišmatainais vīrietis pēkšņi sāka uzmanīgi un pētoši raudzīties apkārt. Nu arī viņš bija pamanījis, ka trūkst Petronila. Tad viņš izsteidzās pa durvīm gaitenī.

Kur nu, Petronils jau sen ir gabalā, apmierināti nodomāja Jirka un noraudzījās vīrietī, kas vēl arvien turēja rokās pūdernīcu. Patlaban viņš to uzmanīgi aplūkoja. Likās, ka viņš apglaudīja katru podziņu un katru slēdzīti. Pārējiem viņš nepiegrieza nekādu vērību.

Robinsons pa šo laiku neuzkrītoši virzījās uz durvju pusi. Arī viņš domāja par bēgšanu. Šajā brīdī pa durvīm ienāca gaišmatis un pie rokas veda izmisušo Petronilu. Vīrietis ar pūdernīcu rokās izbrīnījies noraudzījās viņos.

Tad abi pieaugušie aicināja zēnus un meiteni tālāk istabiņā.

Jirkam izdevās pievirzīties tuvāk Petronilam. Kāpēc viņš neaizbēga? Kas atkal noticis? Taču Petronils centās izvairīties no Jirkas pētošajiem skatieniem. Beidzot Petronils pats nenocietās, pieliecās Jirkam pie^auss un kaut ko pačukstēja.

Jirkam sagrīļojās pamati zem kājām, viņš nespēja izdvest ne skaņas.

Petronils viņam bija pačukstējis:

— Tas cilvēks, tas ir ... tas taču ir pats inženieris Janšta!

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA,

kurā jūs uzzināsiet, ko nozīmē tā sauktā notikuma rekonstrukcija, un kurā beidzas notikums ar runājošo pūdernīcu.

Istabiņā visus apsēdināja uz dīvāna.

Leitnants aizsmēķēja cigareti un pārmija ar inženieri dažus vārdus.

Pirmais teikums, ko sadzirdēja arī uz dīvāna sēdošie, bija:

— Tātad varam uzskatīt, ka tagad notikums ir atrisināts, — pie tam leitnants smaidīja.

Inženieris Janšta strauji pagrieza galvu:

— Bet kur ir otra stacija?

Rīdīs norādīja uz pūdernīcu:

— Izsauciet to.

— Kā tā? Kas jums prātā? — Janšta pielēca kājās. — Varbūt man šim zaglim palūgt, lai viņš man to atdod?

— Nu, pamēģiniet! — mierīgi ieteica leitnants un pievirzīja viņam tuvāk pūdernīcu.

Inženieris pārmetoši noraudzījās smaidošajā leitnantā.

— Jūs varbūt domājat, — viņš apsvēra, — ka lietas labā es varētu izlikties par līdzzinātāju?

— Nē, nē. Izsauciet to kā inženieris Janšta. Pamēģiniet.

Inženieris brīdi padomāja, tad atvēra vāciņu.

— Labi, — viņš nopūtās, — bet, ja tas apgrūtinās izmeklēšanu .. . Nu, patiesībā tā ir jūsu darīšana.

Zēni saspringa. Inženieris drebošiem pirkstiem pārbrauca visām podziņām un slēdzīšiem. Tad viņš nospieda zaļo podziņu.

Pagāja sasprindzinājuma pilns brīdis.

Inženieris nospieda podziņu vēlreiz.

Petronils centās iedomāties, kam gan tagad varētu kabatā iezvanīties cigarešu etvija.

Te inženierim, kas pūdernīcu visu laiku turēja rokā, sejā parādījās izbrīns.

— Halo, vai jūs mani izsaucāt? Vai tur inženieris Janšta? — kāds atsaucās no tālrunīša.

Leitnantam pat vajadzēja atgādināt: *

— Nu, runājiet taču un stādieties priekšā.

Inženieris attapās un nospieda sarkano podziņu.

— Jā, šeit Janšta. — Tā kā viņš nevarēja iedomāties, ko vēl varētu teikt, tad atkal jautājoši paraudzījās leitnantā.

Tas norādīja uz aparātu. Inženieris attapās im sauca mikrofonā:

— Pārslēdzu atbildei! — Un atkal nospieda zaļo podziņu.

— Biedri inženieri, zelta cilvēk, — skanēja no tālrunīša. — Tas tik ir pagrieziens sakaru tehnikā! Sākumā es pret to izturējos ar zināmu neuzticību. Jūs jau saprotat, kamēr cilvēks pats to nav izmēģinājis... Klausieties, pēcpusdienā jūsu aparāts laikam nedarbojās? Jūs piezvanījāt, bet aparāts klusēja.

— Tad ar to rotaļājās Vašeks, — klusuma brīdī uzdrošinājās ierunāties Briknārs. — Ziniet, tas mans adjutants.

— Biedri inženieri, — atkal ierunājās tālrunītis, — vai man nekas nav jāpārslēdz, lai jūs varētu runāt?

Inženieris atguvās un ātri nospieda podziņu.

— Nē, — viņš noliedzoši pamāja. Bet tūlīt aprāvās.

— Stāstiet vien! — uzaicināja pilnīgi mierīgais leitnants.

— Jums nekas nav jādara, es pats pārslēgšu, — nomākti paskaidroja Janšta. — Bet pēcpusdienā — nē, es nezvanīju. Tas ir pārpratums. I

Petronils, uz dīvāna sēdēdams, sarāvās. Jauks pārpratums!

Inženieris jau bija savu RT VJ-1 pārslēdzis. Mikrofons tūlīt pārvērtās par reproduktoru.

— Tad viss ir kārtībā. Es gandrīz nodomāju, ka vainīgs lielais attālums. Tomēr, kā redzams, tas sarunu nebūt neietekmē. Jūs, biedri, ar šo izguc%ojumu sacelsiet veselu apvērsumu tehnikas pasaulē! Kad jūs aizvakar pie manis neatbraucāt, es par to nemaz nebrīnījos. Es nodomāju: nav izdevies, Janšta cietis neveiksmi. Par to man tagad jums jāatvainojas. Bet es to daru labprāt...

Inženieris staroja! Viņš atkal nospieda sarkano podziņu, kad leitnants Rīdīs iejautājās:

— Tātad pazināt gan, ar ko jūs runājat?

Janšta dedzīgi pamāja. Tad viņš runāja tālrunītī:

— Biedri direktor, man jums jāatvainojas, ka es toreiz neierados. Pie izdevības man jums būs jāpastāsta, kas pa šo laiku bija noticis ar radiotālrunīšiem! Bez tam redzu, ka man jācenšas novērst viens trūkums — šī pārslēgšana. Praksē tas sarunu ļoti kavē. Pārslēdzu.

— Nu, ja jums ir vēl drosme ... Bet, ka es neaizmirstu . .. Mani ļoti uzjautrināja veids, kādā jūs man šo tālrunīti uzticējāt. Žēl, ka šis nav teleradiotālrunītis. Tad jūs būtu izsmējies no visas sirds, mani toreiz ieraudzīdams! Vai zināt ko? Tagad sarunu pārtrauksim, un es pēc brīža jums piezvanīšu. Es gribētu izmēģināt to sarunas pieteicēja lomā. Pārslēdziet...

Inženieris atkal sadrūma. Viņš tomēr pārslēdza aparātu un īsi teica:

— Piekrītu, biedri direktor. Beidzam. Izslēdzu aparātu.

Janšta nolika radiotālrunīti uz galda un apmulsis jautājoši uzlūkoja ļoti apmierināto leitnantu, kas apjautājās:

— Vai viss ir skaidrs?

— Skaidrs? — Janšta uzlēca no krēsla un saķēra galvu. — Es vispār vairs neko nesaprotu. Zinu tikai to, ka radiotālrunis cigarešu etvijā atrodas pie mūsu institūta direktora. Bet kā tas tur nokļuvis? Kāpēc man to kāds nozaga, lai atdotu direktoram? Varbūt jūs atradāt RT un to slepeni atdevāt direktoram? Un ko nozīmē, ka es esot viņam to uzticējis? Kā es varēju viņu pārsteigt? Vai jūs varat man to paskaidrot?

Bet, iekams vēl leitnants paspēja atbildēt, inženieris atcerējās vēl kaut ko:

— Bet direktors taču ir aizbraucis uz Slovākiju! Kā no turienes varēja atsaukties mans tālrunis? Tas ir tik tālu . . .

Tomēr leitnants aizvien vēl bija pilnīgi mierīgs.

— Kā redzams, RT darbojas arī tādos attālumos. Kas attiecas uz pārējiem jautājumiem, tad arī tos tūlīt noskaidrosim.

Gaišmatainais leitnants piecēlās no krēsla un aizgrūda to priekšā otram brīvajam krēslam, uz kura tikko bija sēdējis Janšta. Tad viņš piegāja pie grāmatu plauktiņa, uz kura bija nolikts inženiera portfelis, un paņēma to rokā.

4#- Izdarīsim tagad, kā mēs to mēdzam teikt, visa notikuma rekonstrukciju.

Zēni sāka uzmanīgi klausīties.

— Vai tas ir portfelis, ko jūs nēsājat? — jautāja Rīdīs inženierim.

Inženieris pamāja.

— Tātad trešdienas rītā jūs no šī portfeļa izņēmāt radiotālrunīti, tad jūs paņēmāt. . .

Leitnants pūlējās portfeli aiztaisīt, bet tas .viņam neizdevās. Viņš veltīgi raustīja rāvējslēdzēju.

inženieris pamāja ar roku.

— Portfeli nevar aiztaisīt. Ātrslēdzis ir sabojājies!

— Tā jau es domāju, — apmierināti atbildēja leitnants. Viņš paņēma portfeli padusē un vairāk reižu pārsoļoja pāri istabai, attēlodams steigu.

Robinsonam sanāca smiekli, ka leitnants tā staigā. Viņš smīnēdams paraudzījās uz zēniem sev blakus. Arī Briknārs smaidīja. Tad leitnants piegāja pie abiem krēsliem, kas bija nolikti viens aiz otra.

Viņš paskaidroja:

— Ar portfeli jūs nosteidzāties lejā pie mašīnas. Jūs atvērāt durtiņas, nosēdāties priekšējā sēdeklī un portfeli nometāt uz pakaļējā sēdekļa.

Leitnants runādams apsēdās priekšējā krēslā un ar elegantu žestu nometa portfeli aizmugurē uz otra krēsla.

— Atvainojiet, ka es jūsu portfeli tā nometu, bet esmu ievērojis, ka jūs esat paradis tā darīt.

Janšta smaidīdams pamāja.

Leitnants Rīdīs, izstiepis rokas, lieliski attēloja stūres grozīšanu braucot.

Dīvāns viegli notrīcēja aizturētos smieklos.

— Jūs mierīgi braucāt līdz Klārovas ielai, — turpināja Rīdīs, — tad nolēmāt piezvanīt Verai Sklonilai. Jūs izstiepāt roku, paņēmāt portfeli, meklējāt tajā, bet — velti. — Stāstot leitnants visu izveicīgi ;attēloja. — Tad jūs atcerējāties, ka mājās izņēmāt tālrunīti no portfeļa un nolikāt uz galda. Jūs apgriezāt mašīnu un traucāties atpakaļ!

Leitnants piecēlās no krēsla. Arī inženieris pameta skatienu uz galdu, kam barojās leitnants, un satrūkās.

Pūdernīcas uz galda vairs nebija.

Janšta jautājoši uzlūkoja leitnantu. Leitnanta sejā atkal bija redzams smaids.

Klusumu pārtrauca Petronila balss:

— Izkritusi automašīnā . . .

Pārsteigtais inženieris piegāja pie krēsla. Uz tā gulēja radiotālrunītis. Tas atradās pie pašas malas, tā ka tikko nebija ieslīdējis starp sēdekli un atzveltni.

— Arī šoreiz jūsu portfelī atradās radiotālrunītis, — teica leitnants.

— Es to tur neuzkrītoši iebāzu, lai varētu visu parādīt tā, kā tas bija patiesībā.

Janšta pacēla pūdernīcu, un seja viņam atplauka.

— Tas nozīmē, tas nozīmē ... Kā tad, pēcpusdienā direktors brauca uz Slovākiju. Ar to pašu «Sedanu». Ak, es muļķis ... Bet kā gan tas iespējams, ka es nemaz nepārmeklēju automašīnu? Kā man tas neienāca prātā?

Leitnants atlika krēslus savā vietā un jautri pamirkšķināja zēniem.

— Es par to nebrīnos. Jūs bijāt pārliecināts, ka aparāts palicis mājās uz galda. Kāpēc to vēl meklēt citur? Un, tikko jūs bijāt ienācis pa durvīm, tūliņ zvanīja tālrunis. Biedre Sklonila paziņoja, ka pazudusi viņai uzticētā stacija. Nu, bailēm lielas acis. Arī jūs tūlīt domājāt tikai par zādzību. Jums pat likās, ka durvis bijušas vaļā: var būt, ka jūs arī patiesībā bijāt aizmirsis tās aizslēgt, to es nezinu. Bet pameklēt automašīnā? Kur nu! Bet, kā redzat, tieši tur jūsu VJ-1 pa to laiku mierīgi atpūtās.

Zēni, notikuma attēlošanas aizrauti, smaidīja. Petronilam acis kvēloja. Tas tik ir cilvēks, šis leitnants! Te no dīvāna atskanēja jautājums. To izteica Jirka.

— Bet kāpēc tālrunītis pie mums zvanīja? Un runāja.. . Kas tas runātājs bija?

Pirms leitnants paspēja atvērt muti, no savas vietas uzlēca Petronils:

— Kāds radiotālruni bija automašīnā atradis. Liekas, viņi bija vismaz divi. — Petronils atvilka elpu un turpināja:

— Viņi piespieda podziņu, tādēļ pūdernīca iezvanījās. Kad .. .

— Tad Robinsons, tas ir, Jarka, — Petronilu pārtrauca Jirka, — pārbīdīja slēdzīti, un pūdernīca sāka klusi džinkstēt!

— Jā, — māja Petronils un turpināja. — Šie cilvēki aparātu pamatīgi izpētīja. Tāpēc viņi teica: «Liecies mierā, neizjauc to pavisam.» Mēs to dzirdējām tādēļ, ka Robinsons bija nospiedis podziņu. Tā bija zaļā, ja?

— Labi, Pēter, — piekrita leitnants. — Bet kas tas varēja būt par cilvēku?

— Laikam šoferis, — teica Jirka, kad Petronils neatsaucās.

Bet tad sarunā atkal iejaucās Petronils:

— Viņi bija no institūta. Noteikti no institūta. Viņi zināja, ka ar automašīnu bija braucis biedrs inženieris. Viņi taču teica: «Atdod to Viszinim vai arī aiznes uz Mānesa ...»

— Mislbeka ielu, — pārmetoši norūca Jirka.

Petronils atkal apklusa.

— Tā, tā, — piekrita leitnants Rīdīs. — Jā, tas bija šoferis ar garā-#» žas pārzini. Viņi atrada aparātu, saprata, kas noticis, un nolēma to atdot

sargam vai biedram inženierim. Viņi taču zināja, kam bija aizdota mašīna. Bet tad šoferis steigā piemirsa to, un RT devās ceļā uz Slovākiju. Mierīgi tas gulēja uz sēdekļa, kamēr... — Rīdīs paskatījās uz dīvāna pusi.

— Kamēr ar to sāka rotaļāties adjutants. Viņš no futbola laukuma piezvanīja direktoram! — negaidīti iesaucās Vlačiha.

Robinsons iesmējās. Viņš iedomājās, cik pārsteigtam vajadzēja būt direktoram, kad viņam blakus kaut kas iezvanījās. Viņš noteikti apturēja mašīnu, meklēja, tad saprata, kas tas ir. Varbūt viņš pat mēģināja piezvanīt . ..

— Tagad viss ir skaidrs, notikums ar radiotālrunīti cigarešu etvijā noskaidrots, — atkal ierunājās leitnants Rīdīs. — Bet notikumu ar radio-tālruni pūdernīcā mazliet sarežģīja Pēteris. Bet to jau jūs zināt...

Petronils bija gribējis vēl kaut ko noskaidrot, bet nu viņam bija kauns. It sevišķi no inženiera.

Bet tieši inženieris par to iejautājās:

— Kas tad galu galā bija pie loga? Vera it kā esot kādu redzējusi,

Pēteris arī... |

— Nu, — leitnants atmeta ar roku, — tā ir pazīstama publika, kas tikai staigā un glūn, kur varētu kaut ko pievākt. Kaut vai tie būtu loga aizkari. Mēs viņu tūlīt atradām. Par aparātu, saprotams, viņš neko nezināja. Kad biedre Sklonila iekliedzās, viņš aizbēga un pēc tam bija ļoti izbrīnījies, ko mēs no viņa gribot. Tikai gadījuma pēc viņš tur šoreiz bija iejaukts.

% Sasprindzinājums un uztraukums istabiņā atslāba. Jirkam likās, ka būtu beigusies kāda interesanta izrāde.

— Visu kopā ņemot, nekas ļauns nav noticis, — noteica leitnants un piecēlās. — Vienīgi radiotālrunītis tika izmēģināts ar divu dienu nokavēšanos.

— Toties to izmēģināja no Slovākijas, — pasmaidīja laimīgais konstruktors.

— Kaut tik nu ātrāk sāktu ražot šo RT VJ-1, — piezīmēja leitnants Rīdīs. — Es tūlīt sev pasūtītu.

— Centīsimies, — inženieris apsolīja, — kaut gan vēl jāatrisina dažas problēmas, bet gan jau spēsim.

Sekoja gara atvadīšanās. Vispirms visi atvadījās no inženiera Jan-štas, tad no leitnanta Rīdla, ko pavadīja līdz automašīnai.

Zēni un Vlačiha devās uz tramvaja pieturu.

— Fakts! — izsaucās Robinsons. — Cik lieliski būtu iegūt tādu radio-tālruni!

— Katrā ziņā labāk par neīstu cirvjāmuru, — Jirka nenocietās.

Petronils klusēja. Viņš domāja par to, ko atvadoties viņam bija teicis leitnants Rīdīs: «Tev, Pēter, ir labas novērošanas spējas!»

Un pats galvenais, ka viņš nemaz nebija dusmīgs, par ko Petronils tā bija raizējies.

Visu ceļu tramvajā nerimās dzīvas sarunas. Tikai pie Vaclava laukuma draudzīgais bars izšķīrās. Atvadīšanās iznāca spēja un negaidīta.

— Kāpjam ārā, Jana! — pēkšņi iesaucās Briknārs, satvēra Vlačihu aiz rokas un vilka viņu uz izeju.

Mūsu trijotne paspēja Briknāram un meitenei tikai pamāt pa tramvaja logu.

Robinsons sadrūma. Vai viņš meiteni vēl kādreiz satiks? Vienīgais, kas mazliet spēja viņu iepriecināt, bija tas, ka beidzot viņš bija uzzinājis, kā sauc gaišmataino meiteni.

Jana. Kāds skaists vārds ...

SESTDIENA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

vairs nerisina nekādus svarīgus jautājumus, tādēļ ka notikums ar runājošo pūdē mīcu beidzās vakar, tas ir, piektdien. ŠI nodaļa domāta vispacietīgākajiem lasītājiem, kuriem interesē uzzināt, kas notika ar Robinsona cirvjāmuru.

Augšup pa muzeja kāpnēm devās trīs zēni.

Viens no viņiem, sīks, īsās bikšelēs, norādīja pāri margām uz Vac-lava laukumu un nopietni iesāka:

— Šeit jūs redzat svētā Vaclava pieminekli, ko veidojis tēlnieks Māness ... — un, draiski iesmiedamies, uzskrēja pa kāpnēm.

Otrs, tumšmatains zēns, arī iesmējās un steidzās pakaļ pirmajam.

Tikai trešais, visgarākais, ar nopietnu seju lēni un cienīgi devās uz muzeja ieeju. Rokā viņš nesa kaut ko ietītu tīrā mutautiņā^

— Jūs redzēsiet, ka sargs Petronilu vēl atcerēsies, — kaitinādams čukstēja zēns īsajās bikšelēs, kad viņi iegāja muzejā.

Un Petronils patiešām turējās sāņus. Pašlaik viņš slēpās gan aiz Robinsona, gan aiz Jirkas, kuri vēl stāvēja pie kases.

Jirka to ļoti apmierināts novēroja, un, kad viņi devās tālāk pa sarkano paklāju uz gaiteni pa kreisi, viņš pusbalsī piezīmēja:

— Vai tev neliekas, ka būtu laiks atkal piezvanīt?

— Tūliņ, kā vēlies, — Petronils labsirdīgi attrauca. — Es pašreiz gaidu sarunu ar ziemeļpolu!

Robinsons abu zēnu ķircināšanos pat neievēroja. Viņš gāja pa priekšu un pētīja uzrakstus uz durvīm. Beidzot viņi atrada aizvēsturiskā laikmeta nodaļu.

% Šaurā telpa bija pilna ar plauktiem un skapjiem, kuros atradās dažādu senu trauku atliekas. Likās, ka te nav neviena cilvēka. Tomēr pēkšņi zēnu priekšā nostājās nopietns vīrs melnā darba uzsvārcī. Petronilam iešāvās prātā, ka tikpat negaidīti droši vien parādās burvji pasakās.

Vīrs piecēlās no galdiņa, kas bija iespiests starp plauktiem, un nolika spalvaskātu. Kreisajā rokā viņš turēja kāda sena akmens ieroča smaili, un uz galda viņa priekšā atradās milzīgi liela grāmata ar daudzām

ailēm, kurās, acīm redzot, tika ierakstītas ziņas par atrastajiem priekšmetiem.

Vīrs noņēma acenes melnos raga ietvaros un jautājoši uzlūkoja zēnus.

Robinsons visai nedroši paskaidroja nāciena iemeslus un iztina no mutautiņa savu cirvjāmuru.

Vīrs atkal uzlika acenes un, priekšmetu vairāk reižu apskatīdams, pārcilāja no vienas rokas otrā. Petronilam viņš arvien vairāk atgādināja noslēpumainu burvi.

— Jā, tas ir cirvjāmurs. Tā sauktais urbtais cirvjāmurs no vēlā akmens laikmeta. Tas bija apmēram divi tūkstoši gadu pirms mūsu ēras.

— īsts? — izdvesa Robinsons.

Vīrs pasmaidīja:

— īsts!

Robinsona sejā parādījās uzvarētāja smaids. Bet pēc acumirkļa smaids atkal nozuda. Viņš izstāstīja visus minējumus un aizdomas, kas viņam pēdējās dienās nelika miera.

— Jā, viņi mācēja labi apstrādāt, — melnā uzsvārcī ģērbtais vīrs piesita cirvjāmuram ar pirkstu. — Šāda slīpēšana bija grūts darbs, bet mūsu senči bija pacietīgi. Starp citu, arī šo caurumu vidū viņi izurba ar kāda ļoti cieta koka palīdzību. Pati akmens slīpēšana tika veikta ar tādu pašu koku.

Robinsons sajūsmināts un laimīgs klausījās, taču ļaunas aizdomas atkal apēnoja viņa prieku, jo vīrs apjautājās:

—* Kur jūs šo cirvj āmuru atradāt?

Robinsons nomākts sāka stāstīt. Tūlīt, tūlīt šis vīrs ieteiks viņa cirvj-āmuru atstāt muzejā.

Vīrietis uzmanīgi noklausījās un tad pats sāka runāt. Viņš stāstīja par senlietām, kas atrastas Kauržimskā, vadāja zēnus no viena skapja pie otra, tad palapoja milzīgajā grāmatā un ieveda zēnus blakus zālē, kur bija izstādītas veselas kolekcijas. Bija ļoti interesanti, citreiz Robinsons būtu priecājies, ka tik daudz uzzinājis, bet šodien viņš vēl joprojām bija ļoti nemierīgs. Viņš gaidīja, kas notiks tālāk.

Vīrs — melnais burvis, ejot gar vitrīnām, skaidroja, kā senie cilvēki esot izdomājuši veserim piestiprināt kātu.

— Es zinu, es zinu! — nenocietās Robinsons. — Kātu viņi piestiprināja ar sloksni, ko izgrieza no briežādas mugurdaļas!

«Burvis» pārsteigts pavērās Robinsonā pāri tumšajiem aceņu ietvariem:

— Āre nu, es gribu viņam pastāstīt ko jaunu, bet viņš izrādās īsts speciālists.

Robinsons mulsi paskaidroja, ka zinot to tikai tāpēc, ka Štorhs savās grāmatās visu sīki aprakstījis. Apskate turpinājās.

Kad «burvis» ar zēniem bija telpu apstaigājuši, viņi apstājās pie izejas, kur iežogojumā bija uzstādīts milzīgs mamuta ilknis. Ka tas ir lielāks par Jirku, bija skaidrs, tas bija lielāks arī par Petronilu, bet kā ar Robinsonu? Nu, var jau būt, ka Robinsons bija mazdrusciņ lielāks par šo ilkni, bet noteikti apgalvot to nevarēja.

— Ja jūs vēl kādreiz vēlaties ko uzzināt, tad nāciet tik šurp, — vīrs atvadījās no zēniem. Viņš visiem paspieda roku, un Petronils vēl brīdi

viņu uzmanīgi novēroja. Viņam likās, ka vīrs tūlīt ietīsies savā garajā mētelī, pamās ar roku, noskaitīs burvju vārdus un izgaisīs.

Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotika; vīrs gan nozuda, bet tikai aiz gaiteņa stūra. Aiz viņa vēl noplīvoja uzsvārča mala, un prom viņš bija.

Toties Robinsons palika stāvot kā apburts. Rokās viņš uzvaroši turēja* savu cirvjāmuru, kas nu beidzot piederēja \iņam, un klusi atkārtoja: urbtais cirvjāmurs no vēlā akmens laikmeta, urbtais cirvjāmurs no vēlā ...

Pa muzeja gaiteni aizsoļoja trīs lepni izslējušies zēni.

Viņi pat nepamanīja, ka līdz pat izejai viņiem sekoja sirmūsainā vecā sarga caururbjošais skatiens.

Tikai ārā uz kāpnēm viņi ļāvās īstai jautrībai.

Robinsons staroja:

— Zināt ko? Zināt ko?

— Ja tu teiksi, — Petronils viņu smiedamies pārtrauca, — ka mums tagad jādodas brieža medības, lai tu varētu iegūt briežādās sloksni cirvj-āmura kāta piestiprināšanai, tad ...

Petronils šodien ir pilnīgi pārvērties. Jūs taču to arī esat ievērojuši?

Robinsons smējās:

— Vai zināt, tā nemaz nav tik slikta ideja . ..

Bet, kad redzēja, ka zēni viņam grasās mesties virsū, viņš steidzīgi paskaidroja:

— Pagaidiet taču! Es tikai gribēju ierosināt, ka mums visiem derētu aizbraukt pie briknāriešiem. Mums ar viņiem jānorunā futbola sacīkstes ...

Priekšlikums tika pieņemts, un mūsu trijnieks devās uz Mānesa ielu. Šoreiz tas bija priecīgs un bezrūpīgs gājiens.

Sevišķi Petronilam. Viņš jāpiemin vispirms.

Ai, cik smagas bija šīs trīs pēdējās dienas! Nu, bet pārdzīvojumi bija to vērts. Kam gan vēl ir izdevies piedalīties tādā notikumā ar nepazīstamu izgudrojumu un veselu baru aizdomīgu cilvēku?

— Iedomājieties, zēni, ja mums būtu tāds aparātiņš RT VJ-1, — prātoja Jirka, — tad mēs tik uztvertu Briknāra vilni, nospiestu podziņu ...

— Un c-r-r-r, tagad mums tāds noderētu, — neparasti dobji atbildēja Robinsons un apstājās.

Viņi bija pienākuši pie žoga.

Vietā, kur kādreiz bija atradies nodzeltējušais plakāts IERADIES CIRKS ar labojumu CIRKS AIZBRAUCIS, tagad mirdzēja jauns, no līmes vēl mikls paziņojums:

MOTOSACĪKSTES SPOR2ILOVĀ

Vaļīgais dēlis bija piestiprināts, ieeja Briknāra valstībā slēgta.

Jirka ar Petronilu aprikšoja apkārt žogam, cenzdamies ieskatīties pa lielākajām spraugām laukumā. Tas bija tukšs.

Robinsons vēl arvien stāvēja pie žoga un neticīgi raudzījās jaunajā paziņojumā . . .

Jau nākot šurp, viņš bija sapratis, ka tagad, protams, gājieni uz Mā-nesa ielu izbeigsies, bet vēlreiz, vismaz vēl vienu reizi viņš gribēja palū-#* koties uz to vietu, kur zem akācijas ieraudzīja un varbūt vēl ieraudzīs...

Bet šis paziņojums! It kā paustu: «Neredzēsi...»

Zēniem vajadzēja Robinsonu gandrīz aizvilkt ar varu.

— Nāc! Neviena taču tur nav. Gan citreiz norunāsim sacīkstes ...

Zēni devās mājup. Laukums arvien vairāk attālinājās.

«Urbtais cirvjāmurs no vēlā akmens laikmeta,» Robinsons klusībā atkārtoja. «Man pieder urbtais cirvjāmurs no vēlā . . .»

— Zēni! — pēkšņi viņš iesita sev pa pieri. — Zēni, esmu piemirsis. Kā viņš teica — vai tas bija divi tūkstoši gadu pirms mūsu ēras vai pēc tās?

Petronils ar Jirku pārsteigti noraudzījās vispirms Robinsonā, tad viens otrā un pēkšņi sāka trakoti smieties.

Neko nesaprazdams, Robinsons brītiņu noskatījās viņos. Bet gan tikai īsu brītiņu.

Tad, iesitis sev pa pieri otru reizi, viņš skaļi iesmējās.

Nu viņi smējās visi trīs.

TRĪS SVARĪGI DOKUMENTI PAR NOTIKUMU, KO JUS TIKKO BEIDZAT LASĪT

1. PETRONILA PRIEKŠLASĪJUMS

2. LAPIŅAS NO ROBINSONA PIEZĪMJU GRĀMATIŅAS

3. JIRKAS DOMKĀRŽA ZĪMĒTĀ NOTIKUMA NORISES KARTE

PRIEKŠLASĪJUMS,

KO PĒTERIS SKLONILS, SAUKTS PETRONILS, SAGATAVOJA SKOLAS SANĀKSMEI PAR IZGUDROJUMU RT VJ-1

/

Tā kā jūs man nemitīgi lūdzāt, lai es jums pastāstītu kaut ko tuvāk par radiotālru-nīti, kas izskatās pēc pūdemīcas, tad apciemoju inženieri Janštu, un viņš pēc tam vairāk

ļ

reižu apmeklēja mūs. Es viņu pamatīgi iztaujā-

L:m

' v\

ju par V J =1, -t-ālcā tā lca tagad es šo to par

’

radiotalrunīti arī zinu.

Vispirms es jums šo aparātu uzzīmēšu uz tāfeles. Kā jau jūs zināt, vienu staciju inženieris iebūvēja pūdernīcā, otru - cigarešu etvijā. Tā, ko es zīmēšu, būs pūdernīcā. Es zīmēšu vaļējā stāvoklī, tas ir, kad atver vāci-

Vidū ir režgots lodziņš, tas ir_7repro-duktors un tai pašā laikā arī mikrofons.

Blakus ir podziņas# Kad vēlas klausīties -nospiež zaļo podziņu, kad vēlas runāt, tad nospiež sarkano podziņu#

Otrā pusē atrodas signālu pārslēdzijs,ko var grozīt gan uz augšu, tad aparāts zvana,gan arī uz leju, tad aparāts tikai klusu džinkst# Kad mēs atradām telefoniņu, Jarka Kraciks pārbīdīja slēdzi,un aparāts vairs nezvanija,bet

an džinkstēja» Patiesībā šo džinkstēšanu va-ēja sadzirdēt diezgan vājif drīzāk gan es saltu kabatā tādu kā kustēšanu» Tas ir lie-Lski ierīkots. Pat blakus stāvētājs nezina, a pašreiz kāds ar tevi vēlas runāt. Bet es to ēl nezināju, tā ka tas JuarriTmūs ļoti nobadīja. Un vēl slēdzi var pārbīdīt tieši uz īdu, tad aparāts tiek izslēgts.

Apakšā vēl ir gara skala ar skaitļu ieda-ām (ir arī burti). Pa skalu kustas izsauk-anas sviriņa. To uzbīda uz to skaitli vai burti, kas apzīmē staciju, ar kuru vēltis runāt, о sauc par viļņu (jeb frekvenču) noregulē-anu. Kad frekvence ir noregulēta, te-podz— ospiež izsaukšanas podziņu, un tad aparāts,

9

o izsaucam, zvana vai džinkst.

Līdz šim ir izgatavoti tikai divi tādi parāti, tādēļ ar pūdēmīcu varēja izsaukt ikai vilni 220, tas ir - tās stacijas numuru, ura iebūvēta cigarešu otvijā-etlijā ap-

etvijā. Tās stacijas numurs, kura atradās ^ie manis, bija 240. Kad šoferis atrada cigarešu etviju, tā jau bija noskaņota uz vilni 240.

Šoferis piespieda izsaukšanas podziņu un nemaz nezināja, ka man kabatā zvana. Bet,kad -Robinoone- Jarka pārslēdza, aparāts sāka džinkstēt un kutināt. Kā jau es teicu, tad Robingon^Jarka vēlreiz nospieda zaļo podziņu, un tādēļ mēs varējām dzirdēt, kā garāžā pārspriež, ko darīt ar aparātu#

Tagad jūs droši vien interesē, kā radio-tālrunis izskatās no iekšpuses# Es vismaz to gribēju redzēt, un biedrs inženierisjaaiTnoskrūvē ja vāciņu, un mēs aplūkojām iekšpusi. No iekšpuses tas ir līdzīgs gan pulkstenim, gan radioaparātam. Radio Jte^atgādiņa dažādās detaļas, bet viss ir tik mazītiņš, ka drīzāk atgādina pulksteni.

, m

pūlējās visu pamatīgi izskaidrot,„es—to»eg—“

Ķ :

.jvirBu--nesapratu-tomēr es visu to nemaz nedrīkstu stāstīt, jo tas ir liels ražošanas noslēpums. Vārdu sakot, tā ir sarežģīta iekārta. Es juras pastāstīšu tikai vispārīgi un uzzīmēšu uz tāfeles vienkāršotu šēmiņuļ' kā saka inženieris Janšta.

Tātad radiotāļruņa iekšējā iekārta ir ļoti sarežģīta, un,kaut arī biedrs Janšta

no

Tātaa visapkārt kārbiņai iekšpusē ir

ievilkta tā saucamā rāmja antena. Ļoti svarīga

sastāvdaļa ir arī maziņā baterija, kas dod

strāvu. Kā jums jau parādīja ārējais aparāta

о

zīmējums, iekšpusē tiek ievietots viss reprj/-duktors - mikrofons ar uztveršanas un raidīšanas slēdžiem, signālu ierīce .un izsaukšanas relejs, kas sameklē un izsauc meklēto staciju.

Tad vēl ir iekārtas, par kurām vēl neesam runājuši. Piemēram - pastiprinātājs, detektors, modulators un oscilators.

Labāk gan būs, ja noskaidrosim, kā strādā atsevišķas daļas, piemēram, kad stacija uztver. Enerģija, kc uztver осшг augotrrokve&G^&-ar antenu, tiek pastiprināta augstfrekvences pastiprinātājā un novadīta detektorā. Tas patiesībā ir tāds virziena novadltājs, kas elektromagnētiskos viļņus vžbļņua- novirza, pārveido skaņu strāvā un novada uz zemfrekvences

in

pastiprinātāju, loir tos pastiprina un novirza tālāk uz reproduktoru, kas tos pārvērš skaņās.

Pārraidot reproduktors kļūst pair mikro-fonu ar sarkanas podziņas palīdzību. Mikrofona uztverto skaņu modulators pārveido par elektrisko strāvu un padod tālāk uz augstfrekvenču pastiprinātāju. Pārraidot vēl darbojas oscilators, kas izstrādā nesējvilni.

Modulators vēl pievieno skaņu frekvenci -

r. '

modulētais augstfrekvenču vilnis tiek pastipri

nāts ar augstfrekvenču pastiprinātāju un iz-

■ l'1* ^

starots ar antenas palīdzību. So vilni ari .

uztver attiecīgā stacija.

•Visas šīs ierīces savukārt sastāv no

O^tYX

daudz -un-dažādām daļiņām: ie^eio0Ю4- no transit

I

jjtioriem, pretestībām, spolēm, transformatoriem kondensatoriem un diodēm. Vissvarīgākās detaļas laikam gan ir transistori un diodes, jo tās ir izgatavotas no pusvadītājiem. Tūlīt es

jums to izskaidrošu*

Daudzi jautāja, kā var izgatavot tik mazu radiotālruni* Es pavaicāju biedram inženierim, un viņš man izstāstīja, ka tas ir pusvadītāju nopelns, no kuriem var izgatavot dažādas sīkas detaļas, kas citādi būtu aizņēmušas daudz vietas* Ja jūs gribat zināt, kas īsti ir pusvadītāji, tad es jums tūlīt to izskaidrošu.

Atsevišķus dabā atrodamus materiālus mēs sadalām:

Vadītāji, piemēram, ir metāli - to jūs paši zināt* Izolatori atkal ir tādi materiāli,kas strāvu nevada, piemēram, stikls, porcelāns, gumija* Tas jums arī bija zināms. Beigās paliek vēl pusvadītāji. Patiesībā tie ir dažādi ķīmiskie elementi, kā silīcijs, germānijs, selēns, telūrs, fosfors. Tie gan nav pilnīgi

vadītāji, bet,kad tos mākslīgi piesārņo, tad elektriskās strāvas iespaidā tie kļūst par ļoti labiem vadītājiem, sevišķi vienā virzienā, Tiem rodas labas pastiprinātāja īpašības. No šiem pusvadītājiem tad arī tiek izgatavoti transistori, kas atvieto elektronu lampas. Pusvadītājiem ir tā priekšrocība, ks^rr daudz vienkāršāki, tiem nav kvēldiega, tiem nav nepieciešams liela sprieguma avots un/galve-nais*-tie aizņem maz vietas. Tādēļ arī viss

f’j 4 * ?

radiotālrunītis ievietojams mazā pūdernīcā.

Bet ir vēl viens pārveidojums, kas ietaupa daudz vietas. Ja jūs uzmanīgi ielūko-

г

sieties radiotālruņa iekšpusē, tad ievērosiet, t ka .таепи-daļu nesaista nekādi vadi.

To vietā uz plāksnītes sazīmētas dažādas svītras. Jūs varbūt tam negribēsiet ticēt,arī es sākumā neticēju, bet pa šīm sazīmētajām, patiesībā iespiestajām līnijām plūst strāvai

Izolācijas plāksnīti pārklāj ar plānu kārtiņu metālā, kam ir laba vadītspēja# Tad uz šī metālā ar asfaltu uzvelk vajadzīgās līnijas, kur ies strāva, pēc tam ar kodināšanu metālā kārtiņu noņem, tā ka metals paliek tikai tur,

kur to aizsarga asfalts# Kad noņem arī asfaltu,

\

paliek tikai metālā līnijas, un tie ir vadi. īstie vadi петаг nav vajadzīgi.

Вег tam inženieris Janšta man pastāstīja vēl vienu interesantu jaunumu. Strāvu radio-tālrunim viņš ņemšot - no balss! Tas nozīmē, ka arī balss ir enerģija - skaņu enerģija. Mikrofons to raida tālāk, tā izveidojas strāva it kā no kādas baterijas. Kādreiz būšot pat miniatūras atomu baterijas. Tās sastāvēšot no radioaktīvām plāksnītēm un pusvadītāju ierīces. Radioaktīvo izstarošanu uzņems pusvadītāji un pārveidos elektriskā strāvā. Iedomājieties, ka tāda baterija, ievietota kabatas laterniņā, kalpos 20 līdz 30 gadu.

Bet nu es esmu jums izstāstījis visu, ko zinu par radiotālrunīti. Katrs no jums saprot, ka tas būs cilvēkam neatsverams palīgs. Vis-noderīga tas būs ceļotajiem, vienalga, vai viņi brauks ar auto, vilcienu vai lidmašīnu.

Arī tūristiem un alpīnistiem tāds aparāts būs ļoti noderīgs. Un sevišķi jau nu robežsargiem un drošības dienestam. Tā teica leitnants Rīdīs kas atklāja visu notikumu ar radiotelefonu. Vārdu sakot, tas ir sensacionāls izgudrojums.

Ar to tad es arī gribētu beigt.

LAPIŅAS NO JAROSLAVA К RACIKA,

SAUKTA ROBINSON A, PIEZĪMJU GRĀMATIŅAS, UZ KURĀM VIŅŠ PEC VALSTS MUZEJA APMEKLĒŠANAS ATZĪMĒJA VISU, KO VIEN VARĒJA ATCERĒTIES PAR SENLAIKU

VĒSTURI

BEZ TAM VĒL TIEK PIEVIENOTA ROBIN-SONA RECEPTE ZIEPJU IZGATAVOŠANAI

>

JIRKAS DOMKARŽA

ZĪMĒTĀ PRĀGAS KARTE, KURĀ ATZĪMĒTAS VISAS Šī NOTIKUMA SVARĪGĀKĀS VIETAS

SATURS

TREŠDIENA

Pirmā nodaļa jūs iepazīstina ar Petronilu, līdzjūtīgi norāda, kādas nepatikšanas var būt ar vecākajām māsām, bet pats galvenais — pastāsta par gatavoto atriebību, kas tomēr neapstiprina pazīstamo sakāmvārdu — atriebība ir salda, jo sāk risināties

daudz svarīgāki notikumi....................

Otrā nodaļa jūs iepazīstinās ar Robinsonu un viņa piebāzto skolas somu. So nodaļu ieteicams izlasīt katram, kas vēlas uzzināt, kāpēc Petronilu sauc par Petronilu un Robinsonu par Robinsonu.................

Trešā nodaļa ir lieciniece Robinsona maiņas veikalam, tā atklāj, kā skolniece Simere no trešā sola izglābj klasi no izsaukšanas vēstures stundā, kā arī pastāsta

par dažām Petronila pārdomām tramvajā...............

Ceturtā nodaļa gandrīz paspēj jūs iepazīstināt ar seno akmens laikmetu, bet šo labo nodomu izjauc kāda noslēpumaina zvanīšana. Tomēr šīs nodaļas galvenais

nolūks ir paskaidrot, kā nedrīkst uzvesties muzejā............

Piektā nodaļa ir gan īsa, tomēr tā jums pastāstīs, ka pūdernīca ne tikvien runā,

bet pat svilpo.........................

Sestā nodaļa stāsta par to, kā Robinsons pārlaboja plakātu un kas no tā iznāca Septītā nodaļa pierāda, ka pat Vinohradā var krist gūstā. Bez tam šī nodaļa

vēl pamācīs, kā spēlēt futbolu ar četriem vārtiem............

Astotā nodaļa, neraugoties uz iespējamiem protestiem, pārtrauc līdzšinējos netikumus im kopā ar jums atgriežas atkal pie šīrīta notikumiem, tikai gluži

citā vietā.............................

Devītā nodaļa atkal seko Petronila gaitām, bet turpina risināt arī iepriekšējās nodaļas notikumus. Tā pastāsta, ka Petronils ir neapmierināts par to, ka zēni viņu nesauc par vecāko leitnantu, bet, patiesību sakot, jūs tajā izlasīsiet aiī par svarīgākām lietām........................

CETURTDIENA

I

Desmitā nodaļa izskaidro saīsinājuma ,RT VJ-1 nozīmi, Petronilam tajā izsaka

piezīmi, un atkal parādās noslēpumainais Viszinis............

Vienpadsmitā nodaļa, kurā Jirka kļūst par detektīvu un izseko ļoti

aizdomīgu vīrieti........................

Divpadsmitā nodaļa, kurā pārmaiņas pēc par detektīvu kļūst Robinsons. Pats par sevi saprotams, ka viņš izseko noziedznieku, apbruņojies ar cirvjāmuru . . .

Trīspadsmitā nodaļā pat Petronilam atklājas detektīva spējas. Bez tam šī nodaļa jums pastāstīs, kā tiek sagūstīts īstais vainīgais. Ļoti zīmīgi, ka tas nav Petronils..............•.............

PIEKTDIENA

Četrpadsmitā nodaļa ietver vienu futbola maču. Tas beidzas ļoti ātri, tādēļ arī šī nodaļa ir īsa........................

Piecpadsmitā nodaļa pastāsta, kā Jirka gandrīz pārvēlās pāri margām, un brīdina, kas var notikt, ja tēlnieku sajauc ar gleznotāju..........

Sešpadsmitā nodaļā jau iejaucas drošības dienests. Tomēr vēl arvien paliek atklāts jautājums, kā tas viss beigsies................

Septiņpadsmitā nodaļa, kurā jūs uzzināsiet, ko nozīmē tā sauktā notikuma rekonstrukcija, un kurā beidzas notikums ar runājošo pūdemīcu.......

SESTDIENA

Astoņpadsmitā nodaļa vairs nerisina nekādus svarīgus jautājumus, tādēļ ka notikums ar runājošo pūdemīcu beidzās vakar, tas ir, piektdien. Šī nodaļa domāta vispacietīgākajiem lasītājiem, kuriem interesē uzzināt, kas notika ar Robinsona cirvjāmuru..........................

TRĪS SVARĪGI DOKUMENTI PAR NOTIKUMU, KO JOS TIKKO BEIDZĀT LASĪT

Priekšlasījums, ko Pēteris Sklonils, saukts Petronils, sagatavoja sanāksmei par izgudrojumu RT VJ-1.......................

Lapiņas no Jaroslava Kracika, saukta Robinsona, piezīmju grāmatiņas, uz kurām viņš pēc Valsts muzeja apmeklēšanas atzīmēja visu, ko vien varēja atcerēties par senlaiku vēsturi.

Bez tam vēl tiek pievienota Robinsona recepte ziepju izgatavošanai......

Jirkas Domkārža zīmētā Prāgas karte, kurā atzīmētas visas šī notikuma svarīgākās vietas

С. Грнчирж

ПРОИСШЕСТВИЕ КОНЧИЛОСЬ В ПЯТНИЦУ

Латвийское

государственное издательство На латышском языке

Svatopluks Hrnčiržs NOTIKUMS BEIDZAS PIEKTDIEN

Redaktore L. Rūmniece. Māksi, redaktors I. Zvagūzis. V. Granta vāks un tituls. Tehn. redaktors V. Freimanis. Korektore B. Putniņa.

Nodota salikšanai 1962. g. 26. maijā. Parakstīta iespiešanai 1962. g. II. jūlijā. Papīra formāts 70X 9041 e. 8,531 fiz. iespiedi. 8,53i uzsk. iespiedi. 7,21 izdevn. 1.

Metiens 20000 eks. Maksā 32 kap.

Lavijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 15563-J1525. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3 tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pas. Nr. 416. A (Cehosl.)

1

Čedoks — tūrisma un ekskursiju birojs.

Content

Hrnčiržs Svatopluks Notikums beidzās piektdien

TREŠDIENA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTA NODAĻA, neraugoties uz iespējamiem protestiem, pārtrauc līdzšinējos notikumus un kopā ar jums atgriežas atkal pie šīrīta notikumiem, tikai gluži citā vietā.

DEVĪTĀ NODAĻA atkal seko Petronila gaitām, bet turpina risināt arī iepriekšējās nodaļas notikumus. Tā pastāsta, ka Petronils ir neapmierināts par to, ka zēni viņu nesauc par vecāko leitnantu, bet, patiesību sakot, jūs tajā izlasīsiet arī par svarīgākām lietām.

DESMITA NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA,

DIVPADSMITĀ NODAĻA,

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITA NODAĻA

PIECPADSMITA NODAĻA pastasta, ka Jiika gandrīz pārvēlās pāri margam, un brīdina, kas var notikt, ja tēlnieku sajauc ar gleznotāju.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA,

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

TRĪS SVARĪGI DOKUMENTI PAR NOTIKUMU, KO JUS TIKKO BEIDZAT LASĪT

PRIEKŠLASĪJUMS,

LAPIŅAS NO JAROSLAVA К RACIKA,

JIRKAS DOMKARŽA

1