Aškenazi Ludviks

Nozagtais Mēness

LUDVIKS AŠKENAZI

NOZAGTAIS MĒNESS

veltīts Slaveka piemiņai

NEPARASTĀ NOTIKUMA GALVENIE VAININIEKI

ZELTA GALVA, augstu stāvoša personība, visumā vientuļa

ZILA MIGLA,

ārkārtīgi uzticīga

VECAIS JOUDA, agrāk palaidnis, tagad palaidņu briesmas

FILIPS un BRENCIS, delveri un gandrīz vai pozitīvie varoņi

VECTĒTIŅŠ MIKOTA, bezzemnieks

ANDJELA un FRANTIŠEKS, iemīlējušies jaunieši Zaļā Paugura ciemā

SKAĻRUNIS, LIELAIS

gandrīz vai oficiāla persona

MĒNESS MEITIŅAS

NOZAGTAIS MĒNESS

Cilvēkiem patīk pilns mēness, un viņi nezina, kādēļ. Viņi pievērš seju vakara debesīm, dziļi ievelk gaisu caur degunu un pie tam saka: «Šodien ir brīnum jauks laiks!»

Un vēl mēdz teikt, ka mēness mirdzot kā sidrabs vai arī spīdot kā zelts. Bet nevienam neienāk prātā, ka mēnesim taču arī kaut kur jānomazgājas, lai būtu tīrs, spožs un mirdzošs. Tikai divi nerātņi, Filips un Brencis, nāca uz tām domām, bet līdz tam nevienam par to nebija ne jausmas. Jau tāpēc vien, ka cilvēki netic nekam, kas nav atgadījies tieši viņiem.

Šie divi, Filips un Brencis, bija gluži parasti resgaļi un dzīvoja Zaļā Paugura ciemā pie Niedru dīķa, kas bija reizē zaļš un zils. Uzvedībā viņiem

bija trijnieks, bet vispār viņi nebija vissliktākie, tikai rītos viņiem nepatika sukāties, un tāpēc viņi sevišķi glīti vis neizskatījās. Un viņi nebaidījās ne no kā, ko nepazina. No tā, ko pazina, viņi visvairāk baidījās no brāziena mājās, diktāta skolā un vecā Joudas ciemā.

Abi bija kaislīgi makšķernieki. Un, tā kā viņiem patika krietni saēsties, viņiem bija labs katrs rudulis.

Reiz gadījās, ka viņi noķēra karpu un tad pirmoreiz mūžā sastrīdējās — kuram būs vēders un kuram mugura. Un, tā kā viņi nevarēja vienoties, tad ielaida karpu atkal Niedru dīķī un ķēra tikai ruduļus. Tā viņiem nebija ko apskaust, un viņi dalīja taisnīgi — tev rudulis, man rudulis.

Un reiz, kad šie zēni sēdēja dīķmalā un lūkojās ūdenī, vai viņu caurumainajā tīklā nespārdās zivis, viņi pēkšņi ieraudzīja, ka no meža nāk mazs cilvēciņš un tam ir milzīga, apaļa zelta galva.

—     Palūk, — pēkšņi saka Filips. — Paskaties, Brenci, kas tur par dīvainu radījumu nāk no meža!

—      Zvēru pie asara astes, — atbild Brencis, — cilvēks tas nav, jo tam galva ir no zelta. Zvērs tas nav, jo tam ir cilvēka acis. Ūdensvīrs tas nebūs, tāpēc ka mūsu Ūdensvīrs, cik es viņu pazīstu,

tik talu nedotos. Deviņi pērkoni, Filip, pirmoreiz mūžā man galva griežas!

Viņi vairs nerunāja un bija klusi kā pelītes.

Vīrs ar zelta galvu tikmēr tuvojās Niedru dīķim, un bija dzirdams, ka viņš dzied ļoti smalkā un liegā balsī. Un šo viņa dziesmiņu tikko varēja sadzirdēt, it kā kāds neredzams pūstu vismazāko stabulīti pasaulē.

—     Vai tu dzirdi to dziedāšanu? — jautāja Brencis.

—     Dzirdu, — atbildēja Filips, — bet it kā īstenībā nedzirdētu.

Un viņi gaidīja, ko cilvēks ar zelta galvu darīs. Viņi ielīda niedrēs un pat acu viens uz otru nepameta. Brencis gan baidījās, ka šķaudīs, tāpēc ka zāle kutināja degunā.

Cilvēks ar zelta galvu ari nosēdās krastmalā un mazliet pamērcēja kailās kājas ūdenī.

—      Uhū, — viņš teica, — tā tik būs plunčoša- nās, peldēšu brasā un varbūt arī uz muguras. Un turklāt jauki nomazgāšos ar īīdeni un Helladas ziepēm, lai mani uz zemes neaprunātu.

Pēkšņi šis cilvēks noņēma zelta galvu un iemeta to ūdenī. Bet ūdens tikai saviļņojās, un acumirklī izskatījās, it kā tajā peldētu mēness.

—            Pie klibā eža, — saka Filips, — paraug, Brenci, tas taču ir Mēness!

—            Nūjā, — atsaka Brencis, — bet kāpēc viņš, ērms, mazgā tikai galvu? Tam ir izdevīgāk nekā mums.

Bet Zelta Galva šļakstinājās ūdenī, draiskojās un lāgiem līksmi izsaucās: «Uhū!» — vai: «Ai! Odens zaļš!»

—            Brenci, — Filips čukstēja, — vai tu domā, ka šo galvu varētu izvārīt?

—            Liecies mierā, — sacīja Brencis, — tādu skaistumu vārīt! Skaistums nav vārāms!

—            Bet kam der tāds skaistums, kas nav ēdams? — Filips zobgalīgi vaicāja.

Un Brencis nezināja, kā lai uz tādu viltīgu jautājumu atbild.

Tikmēr augums krastmalā bezrūpīgi atpūtās. Tam bija zeltains mētelis, un no šī mēteļa plūda gaisma, bet visvairāk tās bija tai vietā, kur cilvēkiem ir sirds.

—            Brenci, — saka Filips, — man ir tik dīvaini.

—            Arī man ir dīvaini, — atteic Brencis. — Tas vis nav pa jokam.

Bet viļņi pa to laiku iznesa Zelta Galvu atkal krastā, un, no kurienes gadījusies, kur ne, pēkšņi parādījās Zilā Migla kā liels dvielis un noslaucīja galvu. Pēc tam aiznesa to kā bērnu pie auguma, un augums atkal atdzīvojās.

—     Pateicos, Migla, — sacīja Zelta Galva. — Vai rīt būs miglains vai mainīgs mākoņu daudzums ar lietus gāzēm?

—     Kur nu, — atteica Migla, — mēs iekārtojām jums brīnišķīgu pilnmēnesi.

—     Migla, — apvaicājās Mēness, — vai jūs gadījumā neņemat šīs ziņas no radiopārraides?

—     Nē, — Migla apgalvoja, — tās ir drošas ziņas.

Un vīriņš ar zelta galvu sāka atkal smalki un liegi dziedāt, un tad jau varēja saprast arī vārdus, vismaz Filips un Brencis tā to vēlāk stāstīja, kaut arī viņiem kā palaidņiem neviens neticēja.

Zelta Galva dziedāja:

«Es biju vecs Mēness, Nu esmu jauns Mēness. Es būšu vecs Mēness Un atkal jauns Mēness.»

Viņš pazuda mežā, un Brencis un Filips palika niedrēs pagalam izbrīnījušies. Viņi skatījās viens uz otru, kā no mākoņiem nokrituši, bet nekā nesaprata.

—     Nu, Filip, — Brencis apdomīgi iesāka,

—     mēs nupat redzējām, kā Mēness peldējās. Bet man milzīgi gribas kādreiz šim Mēnesim uzglūnēt un noķert ar mūsu tīklu. Ko tu domā, Filip, kas tad notiktu?

—     Nekas nenotiktu, — atcirta Filips. — Nezinu, kam tagad Mēness īstenībā vajadzīgs, kad cilvēkiem ir elektriskie lukturīši un zenīlartilēri- jai ir starmeši. Bet ir problēma (tā mēdza teikt viņu skolotājs), — ko mēs ar viņu īsti darītu?

—     Ietu skatīties uz viņu, — sacīja Brencis,

—    un, kad mums apniktu, sāktu ņemt ieejas maksu. Un, kas gribētu paskatīties tuvumā uz Mēnesi, tam pārdotu biļeti kā kinoteātrī «Progress». Tas sauktos kino «Luna» vai arī vienkārši tikai kinoteātris.

—     Kas tev pirks biļetes uz tādu kino? — šaubījās Filips. — Uz kino iet skatīties groteskas vai Fanfānu Tulpi. Bet mēnesi var katrs redzēt bez maksas.

—     Jā, —• attrauca Brencis, — bet, kur tad redzēs, ja viņa nebūs? To varēs redzēt tikai alā aiz Dobuļkalna. Un ļaudis nāks bariem vien, tiklīdz par to uzzinās. Oho!

Un viņiem šī ideja tā iepatikās, ka abi tūlīt saķildojās, kurš būs biļešu kontrolieris, jo neviens

negribēja būt par direktoru. Bet tad viņi vienojās, ka biļetes kontrolēs pārmaiņus un par direktoru varētu būt vecais Jouda.

Nevienam viņi nekā nestāstīja, tikai sagādāja lielu tīklu un gaidīja nākamo pilnmēness nakti. Jau pēcpusdienā viņi nosēdās garajā zālē pie Niedru dīķa un nepacietīgi gaidīja vīriņu ar zelta galvu. Un, lai nebūtu garlaicīgi, viņi uzjautrinājuma pēc izdomāja dažādus ērmotus izteicienus.

— Ieķcpo čunguru! — saka Filips.

—     Necizē secen! — attrauc Brencis.

Un viņi smējās tā, ka vīriņš ar zelta gaivu, kurš negaidot parādījās mežmalā, satraukts ieklausījās un pagausināja soli. Bet, kad vairs nekā nedzirdēja, jo Brencis un Filips tikmēr bija nomierinājušies, viņš jautri soļoja tālāk pa aizaugušo taciņu uz Niedru dīķa krastu, smalki un maigi dziedādams.

Un tad atkal viss bija tāpat kā viņnakt: viņš peldējās, draiskuļojās, šūpojās viļņos un visādi aušojās, kā jau to mēness ūdenī mēdz darīt. Te viņš saraucās, te izstiepās, vienubrīd bija kā zelta rīkste, otrubrīd atkal kā kartupeļu plāce- nītis. Odens joprojām bija caurspīdīgs, zaļš, un Brencis kā apburts čukstēja Filipam:

—     Filip, atstāsim viņu vēl brītiņu, ko?

—     Tā nevar, — atbildēja Filips, — pēc brīža atlidos Migla, noslaucīs viņu, un tad ķer nu. Tagad vai nekad .. .

Un tā viņi gaidīja, lai mēness būtu pavisam tuvu, uzmeta tam tīklu un, kad viņš iepinās tajā, savilka — un Zelta Galva bija viņiem rokā. Tā ķepurojās, ķepurojās, un bija tāds spožums, ka acis apžilba. Visi suņi ciemā sāka gaudot, taču gaudoja tikai trīs minūtes, it kā nojaustu, ka kaut kas nav kārtībā.

—     Nu, — Filips sacīja, — te mums mazliet laimējies, Brenci. To vēl neviens zvejnieks visā pasaulē nav spējis.

Bet Zelta Galva aiz izbailēm un žēlām paģība.

Tad viņi to pārmaiņus ripināja uz alu pie Dobuļkalna, un, tā kā tā bija auksta ala un 110 sienām tecēja, viņi paklāja zāli, sūnas un zariņus un pēc tam atdzīvināja Zelta Galvu ar avota ūdeni. Un patiešām — Zelta Galva sāka mirkšķināt acis un jautāja vājā, dzidrā balsī:

—     Kur es esmu?

—     Jā, — Filips atbildēja, — tu esi alā zem Dobuļkalna, un šurp reti kāds nāk, uz to tu vari

paļauties. Tu esi labās rokās, neviens tev nedarīs pāri, ne matiņu tev neaizskarsim. Tikai esi rātns, spīdi un nebēdājies! Un vēl pasaki mums, ar ko tevi varam barot.

Taču Mēness pēkšņi sāka raudāt:

—      Laidiet mani ārā, lūdzu, es nekā neēdu. Es pārlieku no saules gaismas, — bet kur gan es to atradīšu alā? Un kurš cilvēks man to var dot?

—      Es gan viņu laistu ārā, — Brencis aizkustināts sacīja, — kur mēs viņam sadabūsim saules gaismu?

—      Nesīsim viņam raušus ar marmelādi, — Filips stingri nolēma, — lai man neviens nestāsta, ka saules gaisma ir labāka par raušiem ar marmelādi. Bet, ja pārdosim daudz ieejas biļešu, dosim viņam vēl speķi.

Te viņš negaidot aprāvās, it kā sitienu dabūjis, tāpēc ka alu piepeši pārplūdināja bāla, sidrabota, brīnum jauka gaisma: bija pienācis pilnmēness laiks. Stalaktīti iemirdzējās kā svečturi, un alā sabira tūkstošiem dzirksteļu. Griesti izliecās kā zvaigžņotas debesis. Šķita, ka zvaigznes atnākušas Mēnesim pakaļ.

Patiešām, te bija pārāk daudz gaismas šai mazajai alai.

Un Brencim un Filipam, redzot šo Mēness skaistumu, sāka strauji joņot sirds.

— Nāc, — Filips beidzot izdvesa, — aizsprostosim alu ar akmeni, lai viņš neizveļas ārā. Man tas tavs Mēness šķiet pietiekoši izripināts.

—     Atstāj viņam spraugu, — Brencis viltīgi ieteicās, — lai no tās gaismas vismaz drusciņa tiktu tai priedei norā.

Taču viņš nerūpējās par priedi. Viņš tikai gribēja piešķirt Mēnesim mazliet brīvības.

Un tā viņi tam atstāja spraugu, un pa šo spraugu strāvoja brīnum jauka atblāzma, tā nebija ne gaisma, ne tumsa. Un vientuļā priede stāvēja klusu, šās maigās gaismas apņemta, it kā kaut ko gaidītu. Tikmēr Brencis ar Filipu mājās klusu apgūlās savās gultās un gulēja cieši. Viņi nesapņoja nekā, ne par Niedru dīķi, ne par brīnumaino alu pie Dobuļkalna, ne arī par zeltaino mēteli, kurā kā asinis strāvoja gaisma. Un trīs dienas viņi nevienam nekā neteica, pat vecajam Joudam ne, kuram vajadzēja kļūt par kino «Luna» direktoru. Ieraudzījuši, kā vecis draudoši smēķē uz lieveņa, viņi nobijās un nolēma, ka Jouda šim amatam neder.

Tad viņi gāja uz alu skatīties pa zilgano spraugu, vai Mēness tur vēl ir.

Un Filips viņam vaicāja:

—     Vai tu neesi izsalcis?

—     Laid mani ārā, — sacīja Mēness, — mani jau meklē.

gan bija laba redzamība un bija sagaidāms vislielākais mēness gaišums.

Zvejnieks Olafs Eriksens, kas mierīgi dzīvoja savā dzimtajā fjordā, rītausmā pamanīja, ka

— Kas lai tevi meklētu? — Filips nomierinājās. — Neviens taču pat nezina, ka tevis nav.

Taču pasaulē sāka risināties dīvaini noti- :;

kumi.

Jau tajā pirmajā naktī mēness karšu sastādīšanas vadītājs Vilsona kalna observatorijā atklāja, ka pulksten 11.35 pēc Kalifornijas laika mēness neparādījās pie debess, kaut

ceļš, kas veda uz kaimiņu ciemu un ko naktī mēdza applūdināt paisuma ūdens, bija palicis sauss, bet tas nebija atgadījies kopš viņa dzimšanas un droši vien arī kopš Norvēģija ir Norvēģija. Būdams gudrs cilvēks, viņš no ta secināja, ka ar jūras paisumu un bēgumu noticis kaut kas dīvains. Viņš bija paradis visās nepatikšanās vainot Oslo ierēdņus un tā darīja arī tagad.

— Ko tie birokrāti atkal izstrādājuši? — viņš pukojās. — Kurš gudrinieks devis rīkojumu apturēt bēgumu un paisumu, lai mums, zvejniekiem, sagādātu zaudējumus?

Un viņš kopā ar diviem citiem zvejniekiem uzrakstīja vēstuli karalim, kurā lūdza atkal ieviesi bēgumu un paisumu. Viņš, protams, nezināja, ka pie visa vainojami divi palaidņa puikas no Zaļā Paugura ciema pie Niedru dīķa, kaut gan viņam bija zināms, ka delveri arī fjordos spēj izstrādāt neticamus nedarbus.

Visvairāk pārsteigta par mēness pazušanu, zināms, bija profesora Karpenko zinātniskā grupa, kas visā klusībā gatavojās pirmās raķetes izšaušanai uz mēnesi. Sagatavošanās darbi noritēja ļoti sekmīgi, un tos bija atzinīgi novērtējusi visaugstākā zinātniskā padome. Bija uzsākta raķetes daļu ražošana, un pirmais lidojums, kurā vaja-

dzēja piedalīties pašam profesoram Karpenko, pagaidām gan tikai 5000 km augstumā, bija paredzēts divdesmit četras stundas pirms tuvākās pilnmēness fāzes.

—      Kā mēness varēja pazust, — profesors Karpenko teica savam asistentam, — kad es tur vēl ne reizi neesmu bijis? Vai jums nešķiet, ka tā īstenībā ir ļaunprātība?

Viņa iemīļotais asistents Prokošs klusēja, bet vakarā vaicāja ssvai mātei:

—      Māmiņ, kas mums ir vakariņās? Esmu izsalcis kā vilks. Profesoram šoreiz pazuda mēness, un mēs to meklējām visu dienu.

Gan jau tu viņu atradīsi, — mierināja māte,

kas domāja, ka viņas dēls ir vislielākais zinātnieks uz zemeslodes.

Un viņa pagatavoja risu pudiņu ar aveņu mērci.

Profesors Karpenko nākamajā dienā palūdza visas pasaules observatorijas, lai uzsāk mēness meklēšanu ar spoguļreflektoriem, komētu meklētājiem, miglas kamerām un radariem. Zemes radari raidīja signālus kosmosā, bet tie no mēness neatgriezās. Mēness nebija.

Amerikāņu žurnāla «New York Telegraph» pirmajā lappusē parādījās trekns virsraksts ar milzīgu jautājuma zīmi:

?VAI krievi nozaguŠi mĒnesi?

Visur valdīja liels satraukums.

Mēs varētu domāt, ka mēness palicis vismaz gleznās, bet kur nu …

Vīnes gleznu galerijā naktssargs pārsteigts pamanīja, ka no slavenajām gleznotāja Pīpenhāgena mēness naktīm nozudis mēness. Citādi gleznas bija palikušas neskartas, un naktssargs, kam no ietvariem vēl nekad nekas nebija pazudis, krita izmisumā. Bet no rīta viņš teica:

— Man tas jāpaziņo mūsu direktora kungam.

Viņš tātad gāja un paziņoja:

—     Direktora kungs, ar nožēlu daru jums zināmu, ka no Pīpenhāgena gleznām nozuduši visi mēneši. Es mēģināju vienu pašrocīgi piezīmēt klāt, taču, diemžēl, tas izskatās kā bumbieris.

—      Uzgaidiet brītiņu, naktssarga kungs, tūlīt atgriezīšos, — izdvesa pārbiedētais direktors un no blakus telpas piezvanīja uz vājprātīgo namu.

Kad naktssargu veda projām ar sanitāro mašīnu, viņš nemitīgi atkārtoja:

—      Paziņojiet, lūdzu, manai sievai, lai viņa šodien vakariņas nevāra!

Bet pēc tam noskaidrojās, ka mēness patiešām vairs gleznās nebija. Naktssargu sodīja vienīgi par dienesta

stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu, jo uz vienas gleznas viņš bija patvaļīgi piezīmējis klāt bumbieri.

Operas «Nāra» izrādē Prāgas Nacionālajā teātrī norisinājās satricinoši skati. Tai brīdī, kad Nopelniem bagātā skatuves māksliniece Neškraba- lova dziedāja Nāras āriju:

«Debesu augstumos klejodams, Visiem tu, mēnestiņ, spīdi. Tuvu un tālu ik lauks, ik nams Sidrabains atmirdz uz brīdi…» —

piepeši no trīsošajām niedrēm uz skatuves nozuda lielais papīra mēness. Nopelniem bagātā skatuves māksliniece Neškrabalova nespēja pabeigt āriju. Asarām ritot, viņa sāka dziedāt divas tālākās rindas:

«Pagaidi, mēnestiņ zvīļais, Pasaki, kur ir mans mīļais?»

Skatītāju zālē atskanēja raudāšana, jo daudzi jau bija lasījuši laikrakstā paziņojumu.

Šī Dvoržaka «Nāras» izrāde pēc tam kļuva vēsturiska.

Bet Zaļajā Paugurā apspriedās vietējā ciema komiteja, un apspriedes rezultātā parādījās šis atpūtniekiem domātais ziņojums:

BRĪDINĀJUMS ATPŪTNIEKIEM 1

Mēness pazušanas dēļ neaug sēnes, un tādēļ ir veltīgi iet uz mežu. Turklāt vietējā ciema komiteja brīdina visus atpūtniekus, ja kāds tomēr ietu uz mežu, lai nepiemētā to ar atkritumiem, jo meži ir mūsu dzimtenes plaušas!

Tikai dzejnieks Visdaris, kas mēdza rakstīt par mēness gaismu, nekā nepamanīja. Kā katru dienu viņš aizgāja no savas jumtistabas uz vīna pagrabiņu «Pie zaļās bumbas» un uzrakstīja šo dzejoli brīvās vārsmās:

«Mēnes, šodien atkal redzēju tevi, tu biji kā mana Anniņa, mana draudzene mazā.

Mēnes, šodien atkal redzēju tevi, tu atgādināji man manu tukšo jaunību.»

Šo dzejoli viņš vēlāk ievietoja krājumā «Nakts dziesmas».

Suņi pārstāja gaudot, un ciemos naktī bija klusu.

Tas viss norisinājās apmēram trīs dienas pēc tam, kad Filips un Brencis bija aizvēluši Zelta Galvu uz alu pie Dobuļkalna un aizsprostojuši ieeju ar akmeni. Arvien vēl viņi nevienam nekā neteica, tikai bija briesmīgi nobijušies par to, ko nodarījuši, jo lasīja avīzēs par visiem tiem notikumiem un baidījās, ka vajadzēs atbildēt par savu nedarbu.

—     Filip, — reiz Brencis bailīgi ieteicās, — es domāju, ka mums vajadzētu viņu pēc iespējas ātrāk laist ārā. Kaut vismaz skolā būtu brīvlaiks, bet pat tā nav. Un, tiklīdz vecais Jouda uzzinās, ka mēs esam Mēnesi aizvēluši uz alu pie Dobuļkalna, viņš sados mums vēl vairāk nekā pērn, kad viņš mūs notvēra bumbieros.

—     Nu, labi, — Filips atvieglots nosacīja.

Un viņi nolēma, ka ies novelt akmeni.

49

Tikai klusībā viņi nožēloja, ka nedabūs ne sēdēt kasē, ne arī kontrolēt biļetes. Tieši to viņi

4 Nozagtais mēness

visvairāk bija cerējuši, un tagad no tā nekas neiznāca.

Tomēr, kādu putru viņi bija ievārījuši, tādu vajadzēja izstrēbt.

Viņi nonāca pie alas, un tur nekas nebija mainījies. Visur bija klusu, tikai vējš šūpoja priedi, un no spraugas lauzās gaisma, it kā no šīs alas izplūstu kluss avots. Viss bija zils un zeltains.

—     Vai tu tur esi, Mēnestiņ? — Brencis pazemīgi čukstēja.

—     Esmu, — Mēness atteica, — laid mani laukā!

—     Tūlīt tevi izlaidīsim, — Brencis mierinādams iesaucās, — nu jau būs labi, mūsu dārgo Mēnestiņ. Tūlīt mēs novelsim akmeni.

Un viņi abi ar Filipu ķērās tam klāt.

Taču viņi nevarēja šo akmeni it nemaz pakustināt, — viņi jau bija sarkani kā vēži, sviedri plūda straumēm. Nekad vēl šie divi nerātņi tā nebija nostrādājušies. Akmens laikam bija iegrimis zemē, ko atmiekšķējis no alas tekošais ūdens, un čmrnēja tur it kā ieaudzis.

Tā nu viņiem vajadzēja likties mierā. Un Brencis, gadrīz vai priecādamies par to, jautāja Mēnesim:

—     Nu, ko tad lai mēs darām?

Mēness, kas vispār nekad nedusmojās, tomēr mazliet saskaitās:

— Tagad es jums, nerātņi, kaut ko pastāstīšu. Jaunajam zinātniekam Prokošam tieši šodien vajadzēja pabeigt Mēness kartografēšanu. Bija ierosināts viņu par to apbalvot ar prēmiju. Jūsu dēļ viņš tagad ir nelaimīgs, tāpēc ka nevar mani iezīmēt kartēs. Un tagad Zemei nav Mēness, bet par to jūs atbildēsiet! Zēni bija izmisuši.

Viņi prātoja, kam varētu visu atklāt, lai tas viņiem palīdzētu, taču nevienu nevarēja iedomāt. Viņi nolēma, ka atstās visu tā, kā ir, un, kas būs, tas būs. Viņi tikai bažījās, ka Mēness tajā alā nenobeidzas.

Un viņi ik dienas pēc skolas nāca skatīties uz Mēnesi pa spraugu, un ar katru dienu tas viņiem šķita mazāks un mazāks. Pēc nedēļas no tā bija palikusi tikai puse un tas izskatījās kā resns magoņu radziņš, vienīgi sidrabots un bez magonēm. Un no sejas tam bija palicis tikai deguns un viena acs, kas skatījās tik nosodoši, ka Brencis šo skatienu it nemaz nevarēja panest, bet Filips, kas bija rūdītāks, varēja izturēt tikai pusminūti. Tā viņi tikai retumis paglūnēja alā, un no tā pasaules jampadrača, ko paši bija izstrādājuši, viņiem kļuva aizvien nelādzīgāk ap dūšu. Taču viņi viens otram nekā nepārmeta, jo bija īsti draugi.

—     Mēnestiņ, vai tu tomēr negribētu kaut drusciņ ieēst, — Filips viņam teica, — citādi tu mums pilnīgi izzudīsi.

—     Es neēdu, — Mēness čukstēja, — es ilgojos.

—     Pēc kā tu ilgojies, dārgo Mēnestiņ? — Brencis gandrīz vai sāka raudāt. — Tu taču vienādiņ esi pilnīgi viens.

—     Jā, — Mēness atbildēja, — esmu gan viens, bet spīdu logos. Un cilvēki raugās uz mani. Pēc tā es ilgojos. Un ari lai mani veltīgi negaida observatorijās. Un vēl es gribētu uzlēkt virs meža…

—      Viņš jau to gribētu gan, — Filips piepeši dusmīgi norūca, — bet cilvēkam jāpietiek ar to, ka viņš diendienā iet uz sasodīto skolu un šad tad ieēd pa rudulim.

Kad viņi atnāca tur nākamreiz, alā vairs nebija nekā. Ne zilganās gaismas strēles, ne sārti mirdzošo stalaktītu, ne Mēness.

—     Viņa vairs te nav, mūsu ciešanām gals! — iespiedzās abi palaidņi. — Filip! Brenci! Mūsu raizes beigušās, draudziņ!

Alā valdija melna tumsa, nekur nevienas dzirk- stolītes.

Piesardzīgais Filips tomēr drošības dēļ pajautāja:

—     Mēnes, vai tu tur vairs neesi?

Un no alas atsaucās skanīga balss:

—     Esmu, tikai neesmu redzams.

—             Kā tad tu esi, ja tevis nav? — Filips brīnījās. — Ja tu būtu, tad ari būtu.

Mēness pie viņiem bija pieradis, tāpēc kļuva mazliet bargāks, it kā pazītu viņus diez cik ilgi.

—            Pie mēness kalniem! — viņš izsaucās. — Kaut es vismaz būtu nokļuvis izglītotu cilvēku rokās! Jūs gan ejat skolā, bet nekad neesat dzirdējuši par mēness fāzēm.

—            Par mēness fāzēm? — atkārtoja Filips. — Tas mums vēl nav bijis.

—             Bija, — atzinās Brencis, — tikai todien mēs bijām ruduļus makšķerēt.

Un viņi saprata, ka no vecā Mēness aug jauns Mēness un ka no savām raizēm nav tikuši vaļā.

Atkal viņi nevienam nekā neteica. Un tāpēc ari neteica, ka Mēness tagad bija paklausīgs un miermīlīgs un izturējās tik priekšzīmīgi, ka brīžiem šķita šiem palaidņiem pārāk aizdomīgs. Varbūt

Meness saka viņus pat mīlēt; zeni taču īstenībā bija pirmie cilvēki, kas rūpējās par viņu.

Bet pasaule ar satraukumu un ilgām gaidīja mēnesi. Profesors Karpenko pavēlēja nepārtraukt darbu pie raķetes un personīgi uzraudzīja aparātu konstrukciju. Viņš sacīja:

—     Mūsu pienākums ir izlidot pēc plāna.

Taču viņš nezināja, uz kurieni.

Zvejnieks Eriksens nepacietīgi gaidīja, kad atkal jūras krastā iešalksies paisuma bangas. Agrāk viņš braukāja ar laivu uz kaimiņu ciemu pēc tabakas, bet no tā laika, kopš jūra pārstāja regulāri applūdināt piekrasti, viņam ik dienas vajadzēja šo ceļu veikt kājām. Un tas viņam kremta visvairāk.

Dzejnieks Visdaris aizvien vēl nezināja, ka mēness pazudis, jo vāca materiālus, lai uzrakstītu krājumu «Mēness gaismas ērģeles».

Tikai reiz, kad viņš atgriezās no krodziņa «Pie zaļās bumbas», viņš sajauca elektrisko pulksteni ar mēness ripu un teica meitenei, kas viņu pavadīja:

—     Anniņ, vai jūs dzirdat mēness tikšķēšanu?

—     Jā, es dzirdu mēness tikšķēšanu, — viņa atbildēja, jo mīlēja dzejnieku Visdari.

Bet noteikti visnepacietigāk visā pasaulē mēnesi gaidīja meitene no Zaļā Paugura ciema, tieši no tā, kur dzīvoja abi ievērojamie delveri, kas bija nozaguši mēnesi. So meiteni sauca par An- djelu Duhačkovu, viņa bija vienkārša un godīga, un avīzēs rakstīja, ka visā rajonā neesot labākas cūkkopes. Un patiešām, viņai mājās bija karodziņš un arī diploms. No viņas audzēkņiem tai visvairāk patika suķītis Jaroslavs, bet no cilvēkiem vismīļāks bija Františeks Muziks, kaimiņu ciema kooperatīva rēķinvedis, tāpēc ka viņš bija bārenis. Un, tā kā viņiem abiem bija maz brīvu brīžu, tad viņi satikās tikai pilnmēness laikā, kad saredzama meža taciņa. Tas notika tieši netālu no Dobuļkalna klajā norā pie vientuļās priedes.

Tā viņi bija pasākuši, un tāpēc pilno mēnesi viņi gaidīja vairāk nekā dzimumdienu.

Ar vislielāko nepacietību Andjela aizvien gaidīja šo tikšanos. Tad viņa vakarā uzvilka sarkanus, kuplus svārkus, aplika melnas krelles un pa ceļam aizvien salasīja, kas nu kur auga — vienreiz tās bija vizbulītes, otrreiz zemenes, citureiz sarkanās pīlādžogas. Andjelai nekas nelikās tik skaists kā šī vakara pastaiga pa sidrabotas gaismas pielijušo mežu un ilgā gaidīšana norā pie vientuļās priedes. Reizēm viņai šī gaidīšana patika vairāk nekā pats Františeks.

Tāpēc, jo tuvāk nāca pilnmēness laiks, jo viņa kļuva nemierīgāka. Vakaros viņa mēdza ilgi stāvēt pie loga un vērot mēness sirpi. Šoreiz debesis bija tumšas un tukšas. Lai gan zvaigznes mirdzēja kā allaž, tomēr pie debess velves visu laiku kaut kā trūka. Viņa skaitīja dienas līdz pilnajam mēnesim, lai nekļūdītos, un viņai pat neienāca prātā, ka mēness varētu nemaz neuzlēkt. Kaut gan viņa lasīja avīzes un uzzināja visus debesu notikumus, tomēr sirds dziļumos nespēja ticēt, ka viņas satikšanās varētu izjukt.

Tā Andjela īstenībā bija vienīgais cilvēks pasaulē, kas zināja, ka mēness atgriezīsies.

Františeks par to tik daudz nedomāja, un, kaut arī bija rēķinvedis un prata saskaitīt teļiem ikdie- nējo svara pieaugumu, taču dienas līdz pilnajam mēnesim viņš neskaitīja. Tas nebija viņa dabā.

Mēness pa to laiku alā no jauna auga un kļuva arvien apaļāks, bet Brencis ar Filipu jau sāka izturēties pret viņu nevērīgāk. Viņi nāca pie tā retāk, jo, patiesību sakot, tas sāka viņiem jau apnikt. Viņi bija apraduši, ka Mēness tur ir un ka vienmēr būs. Bez tam zēni kaunējās, ka nebija zinājuši, kas ir mēness fāzes un ka Mēness bija tik nelādzīgi viņus atmaskojis.

Brencis, protams, bija mazliet klusāks un bailīgāks un reizumis devās uz alu viens pats, lai Filips nezinātu. Tā nu viņš reiz atnāca pie Mēness un jautāja:

—     Vai tu ļoti dusmojies uz mums?

—     Es neprotu dusmoties, — atteica Mēness, — man ir tikai skumji, jo tuvojas laiks, kad esmu liels un apaļš, bet es nebūšu savā darba vietā.

Brencis deva padomu, lai viņš esot jautrs, kaut gan pats jau zināja, cik grūti būt jautram, kad skumji ap sirdi.

Pienāca pilnmēness laiks, un Andjela devās ceļā uz veco priedi. Viņa ilgi gāja pa mežu, un bija tāda tumsa, ka viņai vajadzēja iet ar izstieptām rokām un lāgiem viņa uzgrūdās virsū vai nu eglei, vai priedei. Aiz bailēm viņa dziedāja, lai pārāk nebītos, ka apmaldīsies. Un viņas dziesmiņa bija:

Mēnestiņ, spīdi

Kaut īsu brīdi,

Izkliedē tumsu, kas mežmalu sedz.

Mēnestiņ, spīdi

Kaut īsu brīdi,

Acis lai ceļu šo skaidrāku redz.

Un pēkšņi viņa ieraudzīja tālumā starp kokiem sīku gaismas stariņu, kā tas ceļiniekiem atgadās. Viņa nopriecājās un turklāt ari izbrīnījās, tāpēc ka viņai tas šķita mazliet kā pasakā, bet pasakām viņa sen vairs neticēja. Viņa tātad aizgāja tur un meklēja šīs gaismas avotu, taču nekā neatrada. Tikai zila strēle ar zeltainu atblāzmu lauzās cauri tumsai, bet nekur nebija neviena loga, pat ne mājiņas uz vistas kājiņas.

Un tā viņa apsēdās uz nosūnojuša celma un dziļās skumjās nopūtās.

—            Mēnestiņ, mēnestiņ, kaut tu labāk būtu spīdējis!

Un te atsaucās sirdīga balss:

—     Es taču spīdu, parauj tevi rudā komēta!

—            Kas tad tur ir? — attrauca izbiedētā Andjela. — Kas tur atsaucas norā? Atzīsties, — vai tu esi cilvēks vai dzīvnieks?

—        Es esmu šeit, — atskanēja tā pati dzidrā, neparastā balss.

Tad Andjela viņam vēlreiz jautāja, kas viņš esot un kur slēpjoties.

—      Es esmu Mēness, — balss atbildēja. Un viņš tai godīgi un paļāvīgi visu

izstāstīja — kā viņš peldējis brasā un uz muguras Niedru dīķī un kā viņu divi palaidņa puikas noķēruši tīklā un aizripinājuši uz alu.

—            Vai tie gadījumā nebija Filips un Brencis? — Andjela ievaicājās kā zinādama.

—             Bija, — atbildēja Mēness, — kaut gan man nepatīk nosūdzēt. Es nenosūdzu, vai ne? Ai, ai, es gan vēl šo to zinu, bet neko nevienam neesmu stāstījis.

Andjela nosarka.

—     Nu, vai lai izlaižu tevi ārā? — viņa jautāja-

—            Laid mani ārā, — sacīja Mēness, — es tev bagātīgi atlīdzināšu.

Un meitene piepeši ieraudzīja spraugu un akmeni un visu saprata. Viņa palūkojās pa šo spraugu iekšā un visu mūžu nespēja aizmirst šo Mēness skaistumu. Viņai šķita, ka tur mirdz visi pasaules dārgumi, simt piecpadsmit dimantu, divdesmit astoņi topāzi, divsimt smaragdu, tūkstoš granātu, miljons rubīnu un viens kalcedons. Tas bija tāds pilnmēness, kādu pasaule vēl nebija redzējusi.

—     Tu esi skaists, — Andjela teica Mēnesim.

—     Arī tu esi skaista, — Mēness atteica.

—            Ak tu, glaimotāj, ko nu tu runā, — viņa kautri attrauca, — es vēl sākšu celt degunu par augstu.

Bet aiz prieka viņa piesarka kā pumpuriņš.

—     Es tomēr tevi pazīstu, — sacīja Mēness.

— Tu esi Andjela no Zaļā Paugura ciema. Es taču tev spīdēju uz matiem un pieres. Un tu reizēm valkā gaišzilu kleitu ar baltiem punktiņiem.

—     Nūjā, tas sakristu. Un vai Františeku jūs arī pazīstat?

—      Pazīstu, — Mēness pamāja. — Es taču viņam spīdēju uz zābaku purngaliem.

—     Arī tas tā būtu, — Andjela atteica. — Bet kā jūs tumsā redzējāt tos baltos punktiņus?

Un viņai pēkšņi kļuva baisi, ka Františeks nenāk, ka mēness paslēpts un ka viss ir tā sajucis. Tad viņa atspiedās ar visu savu jauno augumu pret akmeni, un akmens negaidot padevās. Tas novēlās, it kā būtu no vates. Bet var būt, ka nekad tas nebija smags bijis, tikai nerātņiem bija bailes, un tām, kā zināms, ir lielas acis.

Alā uz sūnām un zariņiem gulēja Zelta Galva.

—     Nu nāc, mīļais, — čukstēja Andjela, — nāc ātrāk, mīļais.

—     Jums jāveļ mani, — Zelta Galva lietišķi sacīja, — niedrēs atrodas mans mētelis. Tālāk jau es spēšu tikt pats.

Tad Andjela uzmanīgi aizripināja Zelta Galvu līdz niedrēm pie mirdzošā mēteļa; no tā aizvien vēl plūda gaisma, tikai jau gausāk. Bet, tiklīdz

galva pieskārās vietai, kur mēdz būt sirds, tur iedegās it kā sārta, caurspīdīga kvēlspuldze, un šai kvēlspuldzē sāka virpuļot miljoniem mazu mēnestiņu un saulīšu. Tas izskatījās kā sniega vētra stikla bumbā. Ķermenis atdzīvojās.

—     Vī dieniņ, — Zelta Galva iesaucās, — cik pulkstenis?

Viņš apgaismoja Andjelai pulkstenīti — bija jau vēls.

—     Vai šeit kaut kur nav Brencis ar Filipu? — Mēness satraukti jautāja. — Ne tādēļ, ka gribētu no viņiem atvadīties, — tas man nenāk ne prātā. Bet es labprāt papeldētu brasā un varbūt arī uz muguras, jo tai alā esmu zināmā mērā notraipījies.

—     Jūs varat mierīgi nomazgāties, — Andjela teica, — es sargāšu.

Un tā Zelta Galva atkal ielēca ūdenī, gavilēja un dungoja dziesmiņu, taču vairs ne tik stipri kā agrāk. Dzīve viņu bija izmācījusi.

Kad Mēness pēc tam iznāca krastā, atlidoja Zilā Migla un kā liels dvielis noslaucīja Zelta Galvu.

—      Paldies, Migla, — teica Zelta Galva, — vai es pagūšu vēl būt laikā pilns mēness?

—      Noteikti, — Migla apgalvoja, — zināt, mēs jums pasūtījām izņēmuma veidā reaktīvo komētu «Prezidents» mazo un vidējo debess ķermeņu pārvadāšanai, kura pielidos trīsarpus minūtēs pēc cilvēku laika.

—      Jūs esat ļoti laipna, Migla, — Mēness sacīja. — Jūs man allaž esat bijusi simpātiskā.

—     Par to man ārkārtīgs prieks, — viņa atteica.

—     Zināt, dažam labam migla nepatīk.

Un, tikko Andjela paspēja nopūsties, te atlidoja apsolītā reaktīvā komēta «Prezidents» un līgani apstājās. Mēness iesēdās, mazliet pieturējās pie garā kakla, tad šī komēta — to jūs no viņas nekad nebūtu gaidījuši — pēkšņi iezviedzās kā straujš zirgs un pat pavicināja asti. Bet Mēness vēl paguva atvadīties no Andjelas.

—      Arivederci, — viņš iesaucās, — good-byc, darling! Do svidanja, dorogaja! Uz redzēšanos, Andjela, novēlu tev ar Františeku jauki pavadīt laiku!

Aidā! Komēta ar Mēnesi pazuda izplatījumā.

—     Vai manu dieniņ, — Andjela nobrīnījās.

—     Vai tik es nesapņoju?

Un viņa ieknieba sev celī. Tā viņa noskaidroja, ka neguļ vis.

Un tūlīt viņa pavērās debesīs.

Mēness jau slīdēja pie debess velves, miglas klātie lauki it kā cēlās viņam pretī, un meži satumsa. Parastais dīķis pēkšņi pārvērtās par sidrabotu ezeru un necilajās niedrēs skanēja tūkstošiem balsu. Viņa palūkojās ezerā, un tur jau peldēja tikai bālais, trīsošais Mēness atspulgs.

—     Klau, — Andjela uzrunāja šo atspulgu,

—     es vēlētos, lai vienmēr būtu tik skaisti kā pašlaik. Vai tā var būt?

Taču visapkārt bija klusu. Te viņa ieraudzīja, ka pa dzeltenīgo ceļu tuvojas Františeks, un viņa traucās tam pretī.

Bet Zaļā Paugura ciemā Filips, kas pirmais bija pamanījis debesīs mēnesi, gāja modināt Brenci. Ilgi viņš klauvēja pie loga, bet Brencim bija ciešs miegs. Beidzot viņš izbāza pinkaino galvu ārā un miegainā balsī noprasīja:

—     Kāpēc tu biedē, ērms tāds?

—     Mēness aizbēdzis, — Filips čukstēja.

—     Brenci, nu mēs esam no tās ķezas vaļāl

Lai gan abi to bija dedzīgi vēlējušies, viņiem tomēr kļuva skumīgi.

Mēness gaismā ciems šķita kā medus kāre. Mājas un koki kā šūnas, un no jumtiem it kā tecēja biezs, zeltains medus. Zilganā dūmakā slējās Dobuļkalns.

—            Parau, Filip, — Brencis sacīja, — vai mūsu ciems nav brīnišķīgs?

—     Kas tur tik brīnišķīgs? — Filips garlaikoti atbildēja. — Dažas diezgan neglītas mājeles un vidū skola. Varbūt tev patīk arī skola?

Brencis vairs nekā neteica. Patiesību sakot, viņam patika arī skola, bet to atzīt neatbilda viņa cieņai.

—     Sliktāk ir tas, — Filips pēkšņi atcerējās, — ka šis viltnieks no mums pat neatvadījās. Un kā tik mēs par viņu nerūpējāmies! Gan spraugu viņam atstājām, gan paklājām zariņus …

Te viņam tumsā acis iedegās kā runcim.

—     Iesvilpsimies ar diviem pirkstiem! — Filips iesaucās. — Viņš taču mūs sadzirdēs!

Un tad viņi laida vaļā spalgus, trakulīgus svilpienus, un jāatzīst, ka viņiem tas vēl nekad tā nebija padevies. Sī svilpšana bija tāda, it kā visiem pasaules strazdiem būtu sapulce ar lielām debatēm.

Svilpieni noteikti brāzās tieši debesīs.

Bet ciema komitejas ēkā, kur apspriedās līdz vēlai naktij, tāpēc ka lēma par kooperatīva zirgu Ferdu, kas nezināmu iemeslu dēļ bija sācis klibot un tātad nevarēs rīt iet darbā, atvērās logs, un mēness naktī atskanēja priekšsēdētāja balss:

—     Ko jūs trakojat, negantnieki?

—            Lūdzu, biedri priekšsēdētāj, mēs tikai uzsvilpojam mēnesim, — iesaucās abi delveri un pazuda tumsā.

Pēc tam viņiem likās, ka lielajā, mirdzošajā diskā, kas peldēja debesīs, piemiedzās viena acs un skanīga balss teica:

—     Ieķepo čunguru!

—            Necizē secen! — viņi attrauca un vēlreiz braši nosvilpās.

SĀRTĀ ZVAIGZNE

Kopš lielā trača ar mēnesi bija daudz ūdens ietecējis Niedru dīķī — un tāpat arī Volgā, Misisipi, Amazonē un Sāzavā. Sie notikumi bija gandrīz aizmirsti, tikai dzejnieks Visdaris prašņāja saviem draugiem: — Vai jūs esat kaut ko dzirdējuši par to, ka mēnesim vajadzējis nozust?

—     Tas taču bija tik sen! — atteica draugi. — Vai tu atkal neesi zaudējis sakarus ar dzīvi?

Bet dzejnieks Visdaris, lai gan visu nakti bija nosēdējis ar diviem ogļračiem «Pie zaļās bumbas» kā viņu viesis, domīgi vaicāja:

—      Kas īstenībā ir dzīve?

Pēc tam viņš iedzēra rumu, kas viņam vēl bija palicis no «Zaļās bumbas», un ātri uzrakstīja dzejoli par mēness pazušanu, lai glābtu, ko var.

«Mēness disk,

kas tevi iemetis upes viļņos? Vai tā nebija Anniņa mazā, mana draudzene jaukā? Bet varbūt tas biju es, kas tevi tagad slēpj?»

Ar to Visdaris daudzus apklusināja, un viņam beidza pārmest, ka viņš atrāvies no masām, jo domāja, ka viņa vārdos ir slēpti mājieni un ka viņš kaut ko sevišķu zina.

Tikmēr Filips un Brencis bija jau izstrādājuši citas nedarbus, kaut arī tikai rajona mērogā. Pļaujas laikā viņi vecajam Joudam norāva zirņu pākstis un divreiz paši parakstīja attaisnojošu zīmīti skolai, lai varētu iet uz ruduļiem. Taču mums jāizpauž, ka labprāt viņi gāja uz Niedru dīķi, pat ja tur nekā nebija ko darīt; viņus tur vilka pieraduma spēks, bet varbūt tā bija tikai sliktā sirdsapziņa. Visbiežāk viņi nāca uz krastmalu pievakarē, tieši tad viņiem visvairāk bija jāatceras brīdis, kad no meža iznāca Zelta Galva un, smalki un maigi dziedādams, gāja pa aizaugušo taciņu uz dīķi. Un sirds dziļumos viņi cerēja, ka kaut kas notiks, — taču nekas nenotika! Tikai niedres čaukstēja, un ruduļi brīžiem pazibēja zaļganajā ūdenī. Kādu dienu viņi sadzirdēja lielu troksni, kas nāca no augšas. Aizlidoja meža pīles.

Taču viss Brencim un Filipam šķita jau ikdienišķs. Kas viņiem agrāk bija labs, tagad likās niecīgs.

—      Filip, nez ko tagad dara Zelta Galva? — Brencis reizēm sērīgi ierunājās.

Bet Filips tikai klusēdams šķobīja lūpas un tad noteica:

—      Tas ir priecīgs, ka ir priecīgs, — un tu ari, mīļais Brenci, esi priecīgs, ka esi priecīgs.

—      Esmu skumīgs, ka esmu priecīgs, — Brencis vaļsirdīgi nopūtās un satrūkās, ka pats runā aplamības.

Bet Filips, protams, viņu nesaprata.

Visskumīgāk viņiem bija, kad maigi violetā mēness gaisma pārplūdināja dīķi un tā krasti pagaisa zilgumā, tā ka tas viņiem šķita bezgalīgs kā jūra. Nodzeltējušās, sausās niedres šalca stiprāk nekā citkārt, un abiem nerātņiem bija tik jauki un sērīgi ap sirdi, ka viņi baidījās paskatīties viens otrā.

—      Jau rudens, — reiz tādā pievakarē teica Filips.

Tad viņš satvēra lielu riekšavu sausu lapu, ko viesulis bija sadzinis šurp no meža, un palaida tās pa vējam.

Taču Brencis neklausījās viņā, tikai raudzījās pelēkajā ūdenī, līdz viņam acīs parādījās asaras. Un tik milzīgi viņam gribējās no jauna piedzīvot kaut ko lielu, ka viņš nezināja, vai šīs asaras ir no skatīšanās vai no ilgām.

Tieši tobrīd viņam sāka likties, ka ūdenī vizuļo zila gaisma; un šī gaisma bija neparasta, tā vis neapgaismoja, bet gan aizsedza apkaimi, it kā kāds būtu tai uzmetis plānu, caurspīdīgu plīvuru. Un pēkšņi no šīs blāzmas radās gaismas loki, tie sašūpojās, it kā tiem būtu uzpūtis vējš, tad tie izliecās, atvērās un beidzot izlīdzinājās tievās, zilās svītrās. Un tad šīs svītras sāka vīties kopā un atkal vaļā, it kā kāds kricelētu uz ūdens līmeņa dīvainus ķeburus.

—     Vai redzi? — Brencis prasīja Filipam.

—     Redzu, — viņš čukstēja.

—      Filip, man šķiet, ka viņš nav mūs aizmirsis, — Brencis sacīja.

— Nav vis aizmirsis, — Filips piekrita. Un pēkšņi no vienas zilās svītras loti skaisti un veikli izlocījās liels burts, it kā skolotājs to

būtu rakstījis priekšā uz tāfeles. Pēc tam nez no kurienes parādījās liels, gaišs uzraksts, kas izskatījās kā seansa sākumā kinoteātrī «Progress»:

Un zem ta uzraksts tāda alfabētā, ko viņi nevarēja saprast:

Iekams vēl viņi paguva nopukoties par vārdu «palaidņi», burti viņiem acu priekšā jau bija pazuduši un tur bija palicis atkal tikai parastais, vieglais mēnesnīcas mijkrēslis. Pie debesim mirdzēja pilns mēness.

Nebilzdami ne vārda un pat nepaskatīdamies viens uz otru, abi reizē piecēlās un gāja pa veco ceju uz alu pie Dobuļkalna. Viņi tur nebija aiz-

staigājuši kopš tā laika, kad Mēness atgriezās pie debesīm. Viss tur bija palicis tāpat kā agrāk, tikai ala bija tukša, un nekas neatgādināja tās bijušo spožumu. Sienas bija apaugušas ar dīvainu, zaļgani spīgojošu sūnu, un tur vēl bija palikuši arī zariņi, uz kuriem kādreiz gulēja Zelta Galva.

Brencis, kam kabatā bija krīts, uzrakstīja uz miklās sienas lieliem, baltiem burtiem:

Kad zēni gāja atkal atpakaļ, viņi satika Andjelu vientuļi ejam un brīnījās, ka viņa grib izvairīties no tiem, lai gan agrāk viņa tos bija ieredzējusi un uzsmaidījusi jau iztālēm.

— Andjela, vai jums kaut kas nav vajadzīgs? — Brencis uzsauca viņai.

Viņš labprāt pakalpoja cilvēkiem.

—     Nekā nevēlos, nekā, — atbildēja Andjela.

Viņa domāja, ka to, ko viņa vēlētos, zēni tik un

tā nevar atnest. Tad viņa saplūca viršu pušķīti, un mēness uzspīdēja tam. Taču vientuļā meitene bija tuvu raudām.

Nākamajā dienā, tā bija sestdiena, abi nerātņi gāja uz skolu, it kā nekas nebūtu bijis. Tomēr viņi bija vēl neuzmanīgāki nekā citkārt, kaut gan to tikai retais spēj iedomāties.

Dabas zinātnes stundā skolotājs Kučaba jautāja Filipam, kādas viņš zinot saldūdens zivis un ko par tām varot pastāstīt.

—     Saldūdens zivis? — Filips pārprasīja. — Es pazīstu tikai Niedru dīķa zivis, bet tur gan ūdens nav salds.

Visa klase smējās, un tie, kas nekad negāja uz Niedru dīķi, raiti uzskaitīja rāmos ruduļus, slinkās karpas, straujās līdakas, pat ari zušus, kas mēnesnīcā iznāk krastā. Lai gan viņi bija redzējuši šīs zivis tikai mācību grāmatās, toties viņi bija centīgi skolnieki. Filips zivis gan makšķerēja, taču bija palaidnis.

Tā notikās, ka viņi atkal reizi palika skolā pēc stundām. Filips par joku dzīšanu, Brencis par priekšā teikšanu. Skolotājs Kučaba teica viņiem pamācošu runu, lai gan juta, kā vienmēr, ka runā veltīgi. Tad viņš gāja novākt ābolus no zelta renetes, kas auga pie sētas un tā apdraudēja jaunatnes tikumību.

Viņa pēdējie vārdi Filipam im Brencim skanēja:

— Es eju pēc āboliem, kamēr jūs man tos vēl neesat visus norāvuši. Pa to laiku izrēķiniet man sešus uzdevumus piecpadsmitajā lappusē un novēlu jums sekmes darbā.

Viņš apmierināti paraudzījās uz tiem un tūlīt pēc tam mazliet žēli pa logu un uzsāka savu iemīļoto dziesmiņu:

«Kur tu aizbēgi, jaunība mana, Kurā krastmalā laiva man stāv?y>

Tad viņš nopūzdamies sāka novākt ābolus, tāpēc ka viņa laiva stāvēja auglīgā krastā, kur daudz zaga.

Tveicīgajā dienā klase bija patīkami vēsa, un tāpēc Filips un Brencis sodu uzņēma padevīgi. Piecpadsmitajā mācību grāmatas lappusē viņi nemaz nepaskatījās, un Filips ņēmās pabeigt uz sola

uzrakstu: «Pēteris ir vērsis», ko bija sācis iegriezt dzimtenes mācības stundā. Brencis, kā parasts, aizsapņojās, un viņam rādījās, ka viņš ir karalis Otakars un jāj uz balta zirga jaunu, bruņotu vīru pulciņa priekšgalā. Un tā viņi bija iegrimuši katrs savā nedarbā, ka gandrīz nepamanīja brīnumaina notikuma sākumu.

Klasē pēkšņi satumsa, un šai nokrēslā atskanēja smalciņa, salda muziķa, un kāds it kā runāja franciski vai ķīniski.

— Direktors atkal spēlē fleitu, — Filips tramīgi ierunājās, — tāpēc ka ir sestdiena un vakariņās viņam būs rauši ar plūmju ievārījumu.

Bet Brencis uz to nesacīja ne vārda. Viņam bija mazliet tā kā bail. Satumsa vēl vairāk, un piepeši, kur gadījies, kur ne, uz tāfeles uzkrita sidrabots stars, apspīdēja to un lēnām noslīdēja uz grīdas, tā ka noskanēja vien. Pēc tam vēlreiz iedžinkstējās, un te viņi ieraudzīja, ka lejgalā stāv mazs mēnestiņš, gluži tāds pats, kādu viņi bija vērojuši Niedru dīķa viļņos.

Abi draiskuļi saskatījās, un viņiem pārskrēja šermuļi.

Tobrīd pa staru nobrauca lejā mazs, vaļējs nezināmas markas automobilītis, drīzāk sacīkšu tipa un bez šofera. Un automobilītī sēdēja pavisam maziņa zelta meitenīte. Viņai mugurā bija mirdzoša kleitiņa ar volāniņiem un ausīs tik mazi auskariņi, ka cilvēkam grūti ticēt, ka tādi pasaulē ir. Un vēl šais auskariņos atradās smaragds kā puse no sinepju graudiņa; un tas spīdēja kā sūna Dobuļkalna alā.

—     Brenci, — Filips jautāja, — vai tu nekā neredzi?

—       Filip, — Brencis atbildēja, — es redzu.

Un zeltainā meitenīte pamāja viņiem ar sīko

rociņu, uz kuras tai bija maziņa rokassprādze un tajā vēl pulkstenītis ar spīdošu ciparnīcu, šoreiz apmēram ceturtdaļ sinepju graudiņa lielumā. Kad mazais automobilis apstājās, viņa glīti palocījās.

—      Vareni! — Filips nopūtās. — Tas, Brenci, ir kā pasakā.

Bet Brencim bija tik lielas un jūsmīgas acis, ka Filipam pēkšņi arī viņš likās apburts,

—     Draiskuļi, — zeltainā meitenīte vēlīgi teica tādā balsī, kas skanēja, it kā ķīniete runātu če- hiski, — šeit jums būs ielūgums uz mēnesi.

Te pie viņiem pa gaisu atlidoja mazs, zaļš mākonītis un nokrita uz sola. Tajā bija ciets kartona gabaliņš ar sidrabotiem burtiem un vienu pareizrakstības kļūdu:

Un bez tam vel sīkiem, mirdzošiem burtiem:

.Rīt ieķeposim čunguru Leibnicas krāteri.'

Tā viņi to izlasīja un sastinga. Viņi pat neievēroja pareizrakstības kļūdu, taču tās viņi nekad nepamanīja.

—            Vai jāgaida atbilde? — Zelta meitenīte jautāja saprotamā ķīniešu valodā.

—               Momentiņu, jaunkundz, — Brencis laipni atbildēja, kā to bija iemācījies no kooperatīva pārdevēja Slivkas, — esiet tik laipna.

Tad viņš izrāva no burtnīcas lapu un uzrakstīja ar sarkanu tinti:

Pēc tam viņi to iedeva meitenītei, un Filips jautāja:

—      Vai jūs neesat no filmas?

—             Nē, — atteica meitenīte, — es esmu no sakaru biedrības ar tuvajām zvaigznēm.

—     Kā jūs atnācāt? — Filips taujāja.

—             Neuzmācies, — Brencis pārtrauca un laipni jautāja:

—      Un kas jūs esat?

—             Mani sauc par Selenu, — viņa maigi atbildēja, — esmu meita Zelta Galvai, kas iet peldēties pie jums Niedru dīķī.

—             Un vai jūs ilgojāties pēc tētiņa, kad viņš jums pazuda? — Filips prašņāja. — Kad mūsu

tētis brauca uz Jevanu atpūtā, tad māmiņa teica: «Paldies dievam, ka no viņa kādu laiku būs miers.»

Taču Zelta meitenīte nesaprata viņu. Viņa stāstīja, ka esot ļoti aizņemta darbā uz mēness, un sukāja matus ar zelta ķemmīti. Pēc tam viņa iesēdās nezināmās markas automobilī un uzbrauca augšā pa staru, kas Filipam un Brencim pēkšņi šķita bezgalīgs. Un burvība izgaisa — palika atkal tikai parastā klase, sols, tintnīca un divi pamatīgi draiskuļi, kuriem bija vairāk laimes nekā prāta.

—     Filip, — Brencis pēc brīža ierunājās, — pasaki man, draugs, kādēļ nevienam nerādās brīnumi, vienīgi tev un man?

—      Varbūt tāpēc, ka mūsu vecmāmiņas mums stāstīja pasakas, — Filips prātoja.

—      Nu, tātad brauksim? — Brencis apņēmīgi jautāja.

—      Brauksim! — iesaucās Filips.

Zaļā Paugura ciemā tikai nedēļu kopš bija tornī pulkstenis. To bija nopirkusi ciema komiteja, lai neviens nevarētu atrunāties ar to, ka nezina, cik ir pulkstenis.

Un tā Brencis un Filips atnāca pie dīķa laikā (ari tas bija brīnums, tāpēc ka skolā viņi bieži ieradās par vēlu) un gaidīja trauksmainajā tumsā. Viņi drebēja vairāk nekā melnais Niedru dīķa līmenis. Taču tās nebija bailes, tikai draiskuļu lielā, kvēlā vēlēšanās. Pār viņu galvām bija bezgalīgā zvaigžņu mirga.

Tieši kad pulkstenis nosita septiņi, negaidot ar dobju dūkoņu piestāja komēta «Prezidents II» satiksmei ar maziem un vidējiem debess ķermeņiem. Tajā lēnām atvērās caurredzamas aizbīdāmās durtiņas, un apgaismotajā kvadrātā parādījās maza meitenīte, līdzīga Selenai, tikai zilā ceļojuma tērpā.

—     Vai mēs patiešām esam Zaļā Paugura ciemā? — viņa jautāja.

—     Jūs esat pareizi atbraukusi, cienītā lido-

tāja, — Filips godbijīgi apstiprināja, — te jau bija arī jūsu māsiņa …

—     Vai tas ir Novokačicas rajon?, kur ciema komitejas priekšsēdētājs ir Lumirs Hubačeks? — viņa vaicāja.

—     Jā, — viņi vienbalsīgi attrauca, — Lumirs ir priekšsēdētājs.

Kā redzams, viss bija pilnīgā kārtībā.

Tikai tagad viņa atkāpās no durtiņām, un Filips ar Brenci uzrāpās pa vieglām pelēka metala kāpnītēm. Iekšiene sākumā bija tumša, tikai kabīnes priekšā mirguļoja maza, caurspīdīga lādīte, un šajā lādītē, tāpat kā toreiz Zelta Galvas zeltītajā mētelī, ņudzēja miljoniem mazu mēnestiņu un saulīšu. Starp tām bezgalībā izgaisa Piena ceļš, un beigās bija tāda tumsa, ka viņiem pat galva noreiba.

—      Vai jums ir tīri zābaki? — noprasīja lidotāja.

—      Jā, biedre, — Filips sastomījās, — kā tad nu ne? Mēs taču zinām, kā pieklājas.

Un viņš steigšus paslēpa zābakus, lai uz tiem nebūtu redzami zemes dubļi.

Tad abi apsēdās lielos, grozāmos atzveltnes krēslos, un lādīte pa to laiku iekvēlojās sārtā gaismā. No mazo saulīšu virpuļa, kas izskatījās kā dzirksteļu spiets, atdalījās viena un nometās uz lādītes apgaismotās matstikla sienas.

Taču viņi nezināja, ka tā ir dzirkstele, kas viņus aizvedīs cauri naktij un laikam. Viņi vēroja, kā tā kvēlo, bet te abiem šķita, ka tā viņiem ielēkusi acīs un iedegusi tajās mazu guntiņu.

—            Brenci, — Filips pēkšņi ieteicās, — tev nu gan ir savādas acis . . .

—            Filip, — sacīja Brencis, — tu, draudziņ, viscaur esi dīvains. Man tā vien šķiet, ka es tevi nekad nebūtu pazinis.

—            Var būt, ka mēs esam mazliet apburti… — Filips prātoja.

Un abi uzreiz kļuva tik lepni un iedomīgi, ka bail.

Pirmais atguvās Filips un, lai parādītu, ka arī pio viņiem ciemā cilvēki nav uz mutes krituši, jautāja zilajai lidotājai:

—              Godātā lidotāja, cik jums, lūdzu, ir zirgspēku?

Taču tobrid uz sienas parādījās uzraksts:

V\ ESi !<;N1ET1 ES i>le sedek 1110m

Tikmēr jau bija satumsis, tikai dīķis sidrabaini mirdzēja, un aiz meža iznira liels, sārts mēness.

Tobrīd visa komēta iemirdzējās tā, ka šo spožumu pamanīja ari ļaudis ciemā, un vectētiņš Mikota nobijās:

—      Ļautiņi, ka tikai atkal nebūtu karš!

Un suņi sāka tramīgi kaukt.

Abi delveri pa to laiku savos krēslos sāka izturēties kā pieredzējuši ceļotāji, un Filips pēkšņi noteica:

—      Tavu trakumu, biedri, esmu aizmirsis skolā savu nazi…

Bet Brencis tobrīd atcerējās, ka pēc svētdienas nāk pirmdiena, ka uzdevumi nav uzrakstīti un ka lielā ekspedīcija uz mēnesi var beigties ar tikpat lielu pērienu zemes virsū.

—      Filip, — viņš stingri sacīja, — ir vai nav nazis, tas vienalga, taču man liekas, ka mums vajadzēja tomēr mūsējiem vismaz uzrakstīt. Mēs taču nevienam neesam teikuši ne pušplēsta vārda.

Zēni prātoja, un viņiem par pārsteigumu, iekams vēl viņi bija bilduši kādu vārdu, lidotāja, mīlīgi smaidīdama, atnesa tiem sārtu vēstuļu papīru ar kreisajā stūrī iespiestu mēnesi un katram vienu «Skolnieka» markas spalvu.

Un tā viņi ķērās pie rakstīšanas; Brencis rakstīja, un Filips viņam palīdzēja ar padomu.

CCUtv.

Pēc tam viņi šo vēstuli izmeta laukā, un, kur tā nokrita, neviens nezina. Varbūt tā iekrita Niedru dīķī, varbūt Indijas okeānā. Iespējams, ka tā vēl kaut kur peld un droši vien kādreiz atradīsies, lai apstiprinātos, ka es nekā neesmu izdomājis, ne tik, cik melns aiz naga.

Kad viņi izmeta vēstuli, tie bija jau neiedomājami augstu. Jūra bija vispirms kā Niedru dīķis, kad tuvojas lietus, tad kā tēja brūnā tasītē un pēc tam pazuda pavisam. Krēsli pagriezās ar atzveltnēm pret vadošo dzirksteli, un gala lodziņā parādījās iesarkana, liela zvaigzne, ko neviens nekad uz zemes nebija redzējis. Jo tā bija pati Zeme.

Taču viņi nekā nezināja. Viņi aplūkoja kartes pie sienām un citu planētu zīmējumus. Uz galdiņa atradās zils prospekts ar priekšzīmīgās komētas «Prezidents II» attēlu, un uz tā bija rakstīts:

Mūsu sabiedrības komētas ir Mēness tehniķu tūkstošgadīgā darba rezultāts!

Spļaujiet tikai splaujamtraukos! 95

Cits prospekts aicināja:

Atpūtiniet nervus uz Mēness, pasaules izplatījuma vismierīgākajā vietā!

Mazgājieties mūsu dūņu vannās!

Te viņiem aiz noguruma acis sāka vērties ciet, pēc brīža viņi jau gulēja kā lāči migā un redzēja jaukus sapņus. Filips sapņoja, ka vectētiņš Mi- kota ēd kolrābjus un šļupstēdams vaicā māmiņai:

—     Va tu ilgi vēl glabāsi to šniceli?

—             To piedegušo jūs varat ņemt, — māmiņa atsaka, — bet lielāko atstāsim tam bērnam, ņemiet to vērā.

Un vēl viņš sapņoja, ka vectētiņš Mikota pa- slepen nokož kumosu no nepiedegušās, zeltaini brūnās šniceles, un sašutumā gribēja uzsaukt:

—     Vectētiņ Mikota, es tevi redzu!

Taču Filips nespēja ne papīkstēt.

Turpretī Brencis redzēja sapnī, ka Zelta Galva tāpat kā toreiz peldas Niedru diķl, gavilē un draiskojas un Brencis ir ārkārtīgi laimīgs un saka:

—     Jūs esat labs, ka atkal pie mums peldaties.

Un Zelta Galva sauc:

—      Uhū! Ūdens zaļš!

Bet te zilā lidotāja viņus uzmodināja un teica:

—              Labi ātri sasukājieties, un es katram aizdošu «tauriņa» kaklasaiti, lai jūs izskatītos pieklājīgi. Pēc brīža būs mēness.

Brencis dabūja apelsīnu krāsas «tauriņu» un Filips violetu. Viņi izskatījās tīri glīti, tikai uz zābakiem viņiem bija zemes dubļi.

Pēc tam lidotāja viņiem vēl iedeva mēness zeltītos mēteļus ar strāvojošo gaismu, un tie viņiem stāvēja kā uzlieti. Abiem bija svētku sajūta, viss viņos gavilēja. Zēniem jau šķita, ka viņi ir no mēness, un tie prātoja, vai viņi īsteni var vēl saukties par Brenci un Filipu. Taču viņi joprojām uzrunāja viens otru tāpat, lai neaizmirstu, ka viņi ir no Zaļā Paugura ciema pie Niedru dīķa.

Ainavu, ko viņi ieraudzīja, pirms viņiem nebija redzējis neviens, ne skolotājs Kučaba, pat arī ne profesors Karpcnko. Debesis bija iesārtas, un it kā pāri tām kāds būtu izplētis milzīgu, tumšu lietussargu. Tā malās augstu pāri kontinentam plaiksnīja daudzkrāsainie ziemeļblāzmas stari, it kā šim lietussargam būtu ugunīgas bārkstis. Vienā pusē liesmoja milzīga, kvēla saule, un bezgalīgās tālēs stiepās robaini, melni kalni.

Savā priekšā viņi redzēja lielu, pelēku līdzenumu un tajā kaut ko līdzīgu milzīgai saulgriežu dobei. Taču tās nebija vis saulgriezes, bet gan mēness cilvēki, un visiem bija vienādas galvas un zeltaini mēteļi, kuros strāvoja gaisma. Likās, ka pa līdzenumu plūst dzīva uguns.

Tai brīdī atskanēja līksmas balsis, kas sauca:

— Apsveicam jūs uz mēness, jūsu uzticamā pavadoņa!

Un atkal:

— Jūs sveic mēness tauta, jūsu padevīgais satelīts!

Pec tam viņi saka mest gaisā zelta galvas, un Filips un Brencis ļoti izbrīnījās, redzēdami, ka tikai retam izdevās noķert paša galvu. Pārējie ķēra, kas trāpījās, vai paša, vai cita galvu.

—       Tas ir interesanti, — Filips steigā vēl izmeta, — ja tā notiktos Zaļajā Paugurā, es satvertu priekšsēdētāja galvu un būtu visgudrākais ciemā. Sliktākajā gadījumā paķertu vectētiņa Mikotas galvu, jo viņš bijis Albānijā. Un tu, Brenci, kā galvu tu ķertu?

—     Lūkotu noķert savējo, — Brencis atteica, — kaut arī tajā sevišķi daudz sajēgas nav. Paša galva paliek paša galva.

Taču tālāk viņi nepaguva šo sarunu turpināt, tāpēc ka pūļa saucieni kļuva aizvien skaļāki, un viņi atkal izdzirda saucam:

—     Lai dzīvo nesatricināmā draudzība! Gaudeā- mus igitur! Fandango! Fandango!

Un tad abi draiskuļi ieraudzīja, ka ļaužu barus apbraukā nezināmas markas automobilītis un šajā mašīnā stāv neviens cits kā mūsu vecais paziņa no Niedru dīķa un jautri māj ļaudīm. Braucējam aizelsusies sekoja Zilā Migla, kas viņam cītīgi

slaucīja galvu, acīm redzot tādēļ, lai tā spīdētu vairāk nekā pārējās. Tas izskatījās kā liela parāde, un zēniem tas patika.

No līdzenuma atkal skanēja līksmas balsis:

— Lai dzīvo lielais Scladons! Fandango! Fandango! E par si muove! Per a.■spēra ad astra!

Tad automobilītis ar Zelta Galvu apstājās, aiz tā piebrauca cits, vēl mazāks automobilītis, no kura izkāpa vīriņš, kam galvas vietā bija gramofona taure kā uz «His master's voice» skaņuplatēm, un to viņam Filips visvairāk apskauda. No taures atskanēja aizsmakusi balss:

—      Lielais Seladon! Mēness tauta! Sārtās zvaigznes sūtņi ir laimīgi atbraukuši. Visi ir ieradušies, vienīgi dzejnieks Romadurs, saukts par Atstaroto Gaismu, nevar svētkos piedalīties, jo raksta par tiem odu uz klints.

—       Pateicos, Lielais Skaļruni, — Zelta Galva sērīgi noteica, — tas mums Romaduram būs jāpiedod, viņš ir mūsu klasiķis.

—      Ar jūsu atļauju tātad atklāsim svētkus ar valsts himnu, — sacīja Lielais Skaļrunis.

—     Varat sākt, Tautas Balss, — Zelta Galva atļāva.

Tai mirklī laukuma viņā galā iedegās gaisma zilā mūzikas paviljonā, kas viscaur bija it kā no stikla. Paviljona vidū stāvēja melnas, spīdošas, neparasti lielas klavieres, to iekšienē vizēja stigas, un tās bija no spulgām mēness gaismas strēlēm. Pie klavierēm klusu pienāca maza meitenīte, šoreiz tērpusies viscaur melnā, apsēdās uz augsta krēsliņa un pacēla rokas. Un, iekams viņa

pieskārās taustiņiem, viņa paraudzījās uz milzīgo Sārto zvaigzni, kas mirdzēja ziemeļu pusē. Tā atkal bija Zeme, bet Filips ar Brenci aizvien vēl to nezināja.

Un melnā meitenīte, pievērsusies vientuļajai, tālajai zvaigznei, sāka spēlēt. Tā bija sonāte cis mollā, ko ļaudis sauc par Mēnesnīcas sonāti un ko kādreiz pilnmēness gaismā bija dzirdējis un pēc tam komponējis Ludvigs van Bethovens, cilvēks zemes virsū.

Tas notika kādā pilī, naktī, kas šķita tik nereāla, it kā būtu no citas pasaules. Vientuļš vīrs kailu galvu gāja pa gobu aleju un domāja par to, ka viņš nedzird pat smiltis čirkstam sev zem kājām. Tur bija tikai viņš, gaisma un klusums. Un tad viņš nopriecājās, ka nav pilnīgi kurls, tāpēc ka sadzird gaismu kā muziķu. Viņš ilgi stāvēja pie efejām apaugušās, vecās mūra sētas un priecājās par maigo gaismu, kas plūda bez gala, par miglas vāliem, kas cēlās no pļavām, un par balto pili, kas viņam nepiederēja. Tad viņš gāja un iededza sveci jumtistabas logā un spēlēja .. .

Kad sveces bija izdegušas, istabā ienāca tumsa, bet tā bija patīkama, tāpēc ka gaisma jau bija uzrakstīta un varēja iedegties, kad vien tīkas.

To nu gan visu Brencis un Filips nezināja; viņi tikai bija nepacietīgi, jo tik garu valsts himnu viņi nekad vēl nebija dzirdējuši.

— Brenci, — Filips čukstēja, — mēs taču to esam dzirdējuši pa radio. Vectētiņš Mikota tad vienmēr izslēdz radio . . .

—            Es zinu, — Brencis teica, — mēs ari izslēdzam.

—            Bet viņš apsolīja mums, ka te spēlēšot trīs pūtēju orķestri, — sašuta Filips. — Es tev toreiz teicu: neatstāj viņam spraugu.

Viņi vairs nespēja mierīgi nostāvēt.

Un pēkšņi viņi ieraudzīja, ka Sārtā zvaigzne noriet un atvadās no šejienes ar pēdējām garajām ēnām. Viss sāka grimt iesārtā mijkrēslī, it kā tumšā istabā degtu pavardā pagales. Vienīgi melnā meitenīte spēlēja melnās klavieres.

Pēc tam iedegās daudz blāvu zaļu un violetu guntiņu, un te viņi pamanīja, ka pie viņiem traucas viņu vecais, labais draugs no Niedru dīķa. Tie tik bija prieki, apskāvieni un skūpsti, ka to pat es nevaru aprakstīt! Tad viņi tikai plikšķināja cits citam uz pleca un asarām acīs runāja:

—      Sveiks, sveiks un labdien!

Un, kad apsveicināšanās bija cauri, Zelta Galva nepacietīgi jautāja:

—      Kas jauns Zaļajā Paugurā?

—     Nu zināt, — Brencis atbildēja, — tā sakot, ir jau rudens. Cep kartupeļus un sēj kviešus. Pie mums ir miglains, un zirgs Ferda jau atkal velk ratus.

—     Un ko ala? — Zelta Galva aizkustināts taujāja.

—    Tur ir sūna, — stāstīja Filips, — un tā mirdz. Bet Andjela plūc pie priedes viršus.

—     Es zinu, — Zelta Galva nopūtās. — Ai mani mīļie!

Un tūlīt viņš jau spīdēja mazāk, it kā viņam pāri galvai būtu pārslīdējis mākonis.

—             Vai jūs īsteni esat cilvēks, — Brencis nedroši iejautājās, — vai kas cits?

—      Esmu Mēness bērniem, — viņš sacīja.

—            Un pieaugušajiem jūs neesat? — viņi vaicāja.

Un tad viņš tiem norādīja ar roku uz pelēko mēness apkaimi, un viņi vēlreiz aplūkoja smailos kalnus, kas sniedzās debesīs, noslēpumainos, zilganos laukus, zaļgano, dūņaino jūru bez paisuma un bēguma, melnos krāterus un ugunīgās bārkstis pie tumšā apvāršņa.

—     Tas ir Mēness lielajiem, — viņš teica.

Tā tas pamazām atklājās.

Bet te pie viņa piesteidzās tā sauktais Lielais Skaļrunis, paļāvīgi pieliecās un iečukstēja viņam ausī:

—      Ir laiks jums uzrunāt tautu.

—             Vai jūs uzrakstījāt manu runu? — prasīja Zelta Galva. — Un vai neielaidāt tajā kļūdas kā viņreiz?

—             Nē, Seladon, — atbildēja Skaļrunis. — Viss kārtībā. Turklāt apņemas, ka nevienu kļūdu vairs neatkārtošu.

Un viņš skaļi pavēstīja:

—     Fandango! Fandango! Tagad par savu ceļojumu uz Sārto zvaigzni ziņos Visaugstākās padomes priekšsēdētājs, kas personīgi izpētījis Zemes un Mēness kā dubultzvaigznes kopdzīves iespēju.

Un Zelta Galva ņipri uzkāpa fosforescējošā akmens tribīnē un svinīgā balsī iesāka:

—      Mīļie draiskuļi, mēnesieši, brāļi un māsas! Klātesošie citu zvaigžņu pārstāvji, starpplanētu preses koncernu korespondenti, it īpaši no «Mer- kīīra Tirdzniecības Avīzes», «Venēras Nakts Ziņām», «Jupitera Preses», «Marsa Sardzes», tāpat no kinožurnāla «Mūsu Planētas Jaukumi»!

Man ir tas gods apsveikt jūs uz mūsu mierīgās planētas un jo sevišķi atļaujiet mūsu vidū sveikt divus izcilus pārstāvjus no tās zvaigznes, kas mums ir vistuvāk un tāpēc vismazāk pazīstama, — Filipu un Brenci no Zaļā Paugura.

Piepeši Lielais Skaļrunis iesaucās starpā:

—     Lai dzīvo vistuvākā planēta! Lai dzīvo māte Sārtā zvaigzne, no kuras cēlies mūsu mīļais Mēness!

Bet Zelta Galva rāmi turpināja:

—     Neslēpsim savas kļūdas, dārgie draugi! Tikai pēc mana priekšteča Jana Varģīmja atkāpšanās bija iespējams nodibināt sakarus ar Sārto zvaigzni uz patiesi zinātniskiem pamatiem. Kā zināms,

10ti

dzīvība uz Sārtās zvaigznes līdz šim bija mūsu pētījumos nepiedodami atstāta novārtā. Tur vainojama dogmatiskā pieķeršanās mana priekšteča mācībai, kurš pēc gaisa un ūdens pārpilnības uz Sārtās zvaigznes secināja, ka tur nevarot būt dzīvība. Atļaujiet atgādināt pazīstamo tezi viņa kopoto rakstu trešajā sējumā, kur starp citu teikts: «Katra pārmērība kaitīga — uz Zemes ir nepieļaujami daudz gaisa un ūdens! . . .» (139. lpp.,

sestā rindiņa no apakšas). Šeit klātesošie Zemes iedzīvotāji Filips un Brencis ir pārliecinošs atspēkojums tiem maldiem, kuros mēs personīgi nekad neiekritām.

—    Nekad! — izsaucās Lielais Skaļrunis, par kuru bija zināms, ka viņš uzrakstījis grāmatu «Ūdens un gaiss, dzīvības iznīcinātāji».

Zelta Galva ar nicinājumu paskatījās uz Lielo Skaļruni un beidza savu runu ar vārdiem:

—     Es personīgi esmu vairākkārt bijis ūdenī, un, kā redzat, nekas man nav noticis. Es uzaicināju abus jaunos zinātniekus no slavenā Zaļā Paugura ciema, kuri bija tur klāt un apliecinās jums manu pieredzi.

Pēc tam Zilā Migla noslaucīja viņam nosvīdušo pieri, un pēc ilgstošiem aplausiem mēnesiešu galvas atkal žilbinošos viļņos lidoja gaisā. Un mūsu draugs no Niedru dīķa izmantoja saviļņojuma brīdi, pievilka Filipu sev klāt un sacīja:

—       Filipiņ, tagad runāsi tu zemeslodes vārdā. Un esi tik labs, nesaki, ka es tai ūdenī klaigāju: «Uhū!» Lūdzu, to vien neatklāj, es tev devīgi atlīdzināšu.

—      Labi, — Filips atteica, — bet vai nevarētu runāt Brencis?

—        Runā vien tu, — Brencis dzēlīgi pasmīnēja, — tev taču bija ari referāts.

Ar to viņš domāja izdaudzināto Filipa pārrunu «Vākdami mežrožu augļus, mēs cīnāmies par mieru», kuru viņam vajadzēja noturēt, taču tā nenotika, tāpēc ka viņš ar Brenci bija ruduļus makšķerēt.

Tā viņi kopīgi ar Zelta Galvu pierunāja Filipu un vēl viņam ieteica, lai pastāsta mēnesiešiem, kāds izskatās Mēness no Zemes, tāpēc ka visu viņi zina, bet to gan ne.

Tā nu Filips uzkāpa akmens tribīnē un spiedzošā balsī iesāka:

—      No Zemes Mēness izskatās labi, — viņš stās- stīja. — Tas ir kā neizcepts plācenis un turklāt

vēl no tā plūst gaisma. Bez tam vēl gribētu sacīt, ka Zelta Galva patiesi ienira ūdenī un peldēja uz krūtīm un muguras. To viņš prot labi, gandrīz tāpat kā es. Un vēl, lūdzu, mani interesē, vai jums šeit ir arī kaķi un baloži? Vai te ir truši un ruduļi?

Un beigās viņš tiem vēl augstsirdīgi noskaitīja piedevām vienu dzejolīti, ko prata no galvas. Tas saucās «Mēnestiņ, paskaties»:

«Mēnestiņ, paskaties, Mūsu ciemā paveries: Tur ik logā mirgo guns.

Bet, kad tu spīdēt sāc, Katrs jūtas priecināts, Sāk tad gaudot arī suns.»

Visiem runa ļoti patika, un Lielais Skaļrunis beigās vēl nosēca:

— Kā jūs visi dzirdējāt, mūsu draugi Filips un Brencis netieši arī nosodīja Jana Varģīmja maldīgo teoriju. Es jums pateicos!

Un visi, izņemot Filipu un Brenci, atcerējās, ka viņš bija Lielais Skaļrunis arī Jana Varģīmja

laikā, tomēr aiz iedzimtas smalkjūtības aplaudēja arī viņam. Un vēl tāpēc, lai viņš liekas reiz mierā, jo visi taču bija atnākuši papriecāties. Tautas svētki sākās bez kavēšanās un, kā tas mēdz but kopš neatminamiem laikiem, ar gājienu. Brencis un Filips to vēroja no akmens tribīnes. Viņi bieži apmeklēja kino un zināja, kā jāizturas tribīnēs pret garām ejošo tautu. Un tā viņi laipni un mīlīgi māja ar roku. Tikai no gājiena viņi nebija redzami.

Svētku demonstrācija nebija liela un īstenībā nemaz neizskatījās kā uz mēness. Pirmajā rindā viena jau aprūsējusi Zelta Galva nesa karogu, uz kura bija saule un visas zvaigznes ar Mēnesi. Uz karoga bija izšūts:

«Mēness apsveic savus tūristus! Par tālāku satiksmes attīstību!»

Pēc tam gāja propagandas nodaļa, tērpusies celofāna virsvalkos, un tās priekšgalā divi darbinieki, kas šai dienā arī bija apģērbuši darba drēbes, nesa milzīgu gleznu — Niedru dīķi, kurā peldas Mēness. Krastos stāvēja sajūsmināto zemes iedzīvotāju bari un ar aplausiem izteica savu apbrīnu. Līdz ar gleznu tika nests transparents:

«Mūsu ekskursijas nav vairs tikai izprieca, — mēs kalpojam tautai!»

—            Sasper pērkons! — izsaucās Filips. — Brenci vai tas nav Niedru dīķis?

—             Jā, — atbildēja Brencis, — bet tur taču bijām tikai es, tu un Mēness.

Un viņi prasīja Zelta Galvai, kā tas iespējams. Bet viņu draugs izlikās, ka nedzird. Tikai pats klusībā nobrīnījās, ka uz visām planētām atgadās daudz kas tāds, ko nav iespējams bērniem izskaidrot bez apjukuma.

Un, iekams viņi paguva vēl ko teikt, jau pamanīja nākam pulciņu meitenīšu zeltainās, zilās, pelēkās un melnās kleitiņās, bet Filips un Brencis pamāja tām diezgan vēsi. Tobrīd negaidīti atkal atsaucās Lielais Skaļrunis, kas nodārdināja savu nākamo lozungu:

—      Apsveicam mūsu meitenītes! Un meitenītes iesaucās vienā balsī:

—            Lai dzīvo Filips un Brencis, nerātņi no Zaļā Paugura! Urā!

—     Mēs esam skolnieki! — Filips apvainoti atsaucās, taču viņa vientuļā balstiņa pagaisa alegorisko ratu rīboņā.

Alegoriskajiem ratiem riteņu vietā bija smagi zelta diski. Rati bija pilni ar īstiem zemes cilvēkiem, tikai daži izskatījās mazliet vecmodīgi, un bezbārdainu starp tiem bija tikai seši. Filips un Brencis bija tik izbrīnījušies par šo zemes cilvēku izskatu, ka vaicāja savam draugam no Niedru dīķa, kas tās ir par maskām un no kurienes tās radušās.

—     Tie nav nomaskojušies, — viņš atbildēja, — tie ir cilvēki, kas iemantojuši mūsu atzinību.

Un Filips jautāja:

—    Lūdzu, vai tas ar kuplajiem matiem un smailajām kurpēm arī iemantojis atzinību?

—     Tas ir kāds Koperniks, — teica Zelta Galva.

—     Jā? — Filips novilka un vēl jautāja:

—     Un tas ar mežģiņu apkakli, kā to sauc?

—    Tas ir Tadeašs Hajeks no Hajekas, — negribīgi atbildēja Zelta Galva, tāpēc ka tas varēja būt arī kāds cits.

Un vēl tur brauca Arhimeds un Aristarhs no Samosas, Džordano Bruno un Galileo Galilejs ar tālskati, Tiho dc Brahe un Rūdolfs II ar lielu gudrības akmeni, tad Svatopluks Cehs un Zils Vems, un Herberts Velss, Alberts Einšteins, bieziem matiem un tikai zeķēm kājās, un profesors Kar- penko, kas vilka sev līdz raķeti uz ritentiņiem. Un vēl daudzi un daudzi. Un tad Filips un Brencis atkal ar kaunu atzina, ka nepazīst vēstures dižgarus. Viņi atcerējās mācību grāmatas piecpadsmito lappusi, kur tiem vajadzēja izrēķināt sešus uzdevumus.

Pēc tam vēl ilgi bariem nāca ļaudis, un to bija visvairāk.

Un no melnajiem, robotajiem kalniem plūda aizvien jaunas dzīvas zelta galvu straumes un devās garām tribīnei.

No tālām, daudzkrāsainām, ziemeļblāzmai līdzīgām gaismas strēlēm iznira rožsārtu, zaļu un apelsīnu krāsas helikopteru eskadriļas, un katrs no tiem kā enkuru izmeta sidrabotu staru. Pa tiem uz tribīnes uzskrēja septiņas meitenītes ar mēness ziedu pušķiem.

—      Tagad ies apvienotie pūtēju orķestri, — teica Filips, — un tad demonstrācijai beigas.

Viņam bija taisnība. Pēc brīža svētku gājiens bija galā, un Zelta Galva sacīja:

—     Un tagad nāciet, mīlīši, papriecāsimies!

Viņi gāja uz lielo Lunaparku, un tūlīt jāteic,

ka vēl nekad tik lieliski nebija pavadījuši laiku, pat svētkos rajona pilsētā Novokačicā ne, kaut ari tur bija redzējuši vistu, kas prata rēķināt. Viņi izšūpojās šūpolēs, kas lidoja briesmīgi augstu, un pēc tam viņi piedalījās loterijā, un Brencis laimēja lielu cukura mēnesi. Filips deva priekšroku šautuvei, trīsreiz trāpija un par balvu dabūja ar rumu pildītu šokolādes planētu. Viņš deva to nogaršot Brencim, un abi mazliet noreiba, bet tas viņiem patiesi gadījās pirmoreiz mūžā un par brīnumu tieši uz mēness.

Visi raudzījās, uz viņiem ar lielu izbrīnu un cieņu, it īpaši korespondenti no citām planētām. Visvairāk viņiem patika, kā Filips ar Brenci nostājās uz rokām un kā veiksmīgi svilpa ar diviem pirkstiem mutē.

— Neparasta kultūra, — teica avīzes «Marsa Sardze» korespondents un arī gribēja nostāties uz rokām. Taču viņam tas nepavisam neizdevās. Patiesību sakot, viņš bija vienīgais korespondents, kas nenosūtīja savai paša redakcijai nekādas ziņas, tāpēc ka stāvēšana uz rokām tā izsmēla viņa spēkus, ka viņš gāja atspirdzināties pie Mēness Nektāra jūras un tur pamatīgi piedzērās. Sādā izskatā viņš apturēja pieklājīgo žurnālistu no «Merkūra Tirdzniecības Avīzes» un rūgti sūdzējās viņam:

—     Kas mums par labumu, ka lidojam uz septiņām planētām, ja neprotam staigāt uz rokām. Bet mūsu valdība par to, protams, klusē.

—    Tas viss pāries, — izvairīgi atteica «Merkūra Tirdzniecības Avīzes» korespondents, taču, kad viņa sarunu biedrs attālinājās, arī viņš paslepen mēģināja nostāties uz rokām, tomēr veltīgi.

Visžirgtāk izturējās kinožurnāla «Mūsu Saules Sistēmas Jaukumi» korespondents, kas spēja nostāties uz rokām un bez tam sīki ziņoja par abu zemes pārstāvju ārējo izskatu. Paskaidrojumā pie fotoattēla viņš centās piekļūt lietas būtībai.

«Šīs mazās Dzeltenās zvaigznes iedzīvotāji ir veikli dzīvnieki mazliet groteskā izskatā. Spalvu uz galvas viņi mēdz mērcēt ūdeni. Attīstītās acis atspoguļo neapvaldītu dzīvības instinktu. Protams, neizdevās noskaidrot, kā viņi vairojas. Uz attiecīgiem jautājumiem viņi atbildēja acīm redzot vietējā žargonā: «Tas mums, lūdzu, vēl nav bijis.»»

«Jupitera Preses» korespondents aizsūtīja šādu eterogramu:

«Es runāju ar Filipu!

Viņa pirmais jautājums pēc atlidošanas skanēja:

—     Vai te ir kāds no «Jupitera Preses»?

Ieraudzījis mani, viņš paspieda man roku, un

viņa «hallo» skanēja līksmi. Viņš teica:

—            Mēness ir kā plācenis, mēs to drīz apēdīsim. Mūsu vistuvākais ekskursiju mērķis ir Jupiters.»

Televīzijas grupa «Zvaigžņu Acis un Ausis» pārraidīja Filipa un Brenča sagaidīšanu pēc viņu ierašanās uz mēness un sava speciālkorespondenta sarunu ar abiem draiskuļiem.

No šīs sarunas sniedzam:

—            Mūsu klausītājus interesētu, cik daudz jums līdzīgu iedzīvotāju ir uz Sārtās zvaigznes.

To zēni, protams, nezināja, taču Filips, kas bija attapīgāks, izvairīgi atbildēja:

—           Māju vien pie mums Zaļajā Paugurā ir veselas simt trīsdesmit.

—            Šo skaitli vidusmēra klausītājs nemaz nevar aptvert, — pēc tam paziņoja speciālkorespondents, un neviens nekā vairāk netaujāja, jo negribēja, lai viņu uzskata par vidusmēra klausītāju.

Un tad viņš vēl jautāja Filipam un Brencim:

—            Vai uz jūsu planētas jau ir zināms, kas ir gaisma?

—      To mēs zinām, — Brencis laipni atbildēja.

Un viņš vēl paskaidroja, ka Zaļajā Paugurā

ciema laukumā esot elektriskā spuldze, kas reizēm spīdot.

Tad viņi atbildēja vēl uz trešo un pēdējo jautājumu — cik ilgi dzīvo Sārtās zvaigznes iedzīvotāji?

—     Vectētiņš Mikota saka, — paziņoja Filips, — ka nepagūsi ne apskatīties, kad jau vajadzēs nolikt karoti.

—     Ārkārtīgi interesants uzskats, — atzina speciālkorespondents. — Tas kā par brīnumu der ari mūsu apstākļos.

Tā zēniem pagāja diena, un viņi patiesi sevišķi jauki izpriecājās. Taču ļoti nogura, plakstiņi kļuva smagi, viņi žāvājās vienā laidā. Viņi bez kautrēšanās plātīja muti, un mēnesieši lūkojās uz viņiem ar apbrīnu, jo uzskatīja šo žāvāšanos par klusu vakarlūgšanu.

—      Filip, — Brencis ierunājās, — nosnaudīsi- mies. Bet kur?

—      Vienalga, — Filips atbildēja, — kaut tikai tur būtu vismaz klusums.

Tāda valoda no Filipa nebija dzirdēta.

Un, kā tas mēdz būt, visklusākā vieta bija vislielākās kņadas tuvumā. Tūlīt aiz lielās šautuves, kur Filips saņēma par balvu ar rumu pildīto šokolādes planētu, bija vecas kāpnes, apaugušas ar kaut ko garai sūnai līdzīgu. Tā bija pelēka, mīksta kā vilna, un pa to varēja staigāt kā pa biezu paklāju. Viņi to nogaršoja, pēc tam izspļāva, un, tā kā viņi galu galā tomēr bija tikai palaidņa puikas, Filips uz šīs sūnas apmeta kūleni un teica:

—      Sūtņa kungs, lūdzu uz pēli!

Viens nogūlās uz vēdera, otrs uz sāniem, un Filips paklausījās, kā pukst Brenča sirds, bet Brencis — kā pukst sirds Filipam. Tomēr aizmigt viņi nevarēja, tāpēc ka acis viņiem bija pilnas ar Sārtās zvaigznes gaismu un ēnām. Tā bija kā skolas globs, milzīga un koša, un tagad viņi jau droši zināja, ka tā ir Zeme. Viņi labprāt būtu sameklējuši vismaz Eiropu un nožēloja, ka skolā nebija biežāk skatījušies uz karti. To darīt bija daudz izdevības, tāpēc ka Filips kādu laiku nesa karti uz klasi, kamēr neizbakstīja ar pirkstu caurumu Spānija. Ar to viņš sabojāja inventāru, un viņa ģeogrāfiskā izglītība apstājās pusceļā.

—     Mēs, Zeme, īstenībā arī esam zvaigzne, — Brencis sacīja, — un es tev teikšu, Filip, mēs izskatāmies no Mēness gluži jauki.

—    Vienalga, zvaigzne vai ne, — mazliet iepīcis atteica Filips, — labāk pasaki man, kur apmēram varētu būt Zaļais Paugurs.

— Man šķiet, ka redzu Runkuļkal- nu, — Brencis priecīgi iesaucās.

Taču tas bija Everests.

Pēkšņi viņiem kļuva tik sērīgi, ka viņi apskāvās, iai justu, ka ir divi. Viņi klusiņām gulēja, un Sārtā zvaigzne izstaroja savu bālo, kautro mirdzumu, un tas apspīdēja viņu sejas. Tā uz Mēness viņiem vaigos bija Zemes sārtums.

—        Zini, Brenci, — Filips mulsi sacīja, — es labprāt ietu ari uz skolu.

—        Kaut jel viņi mums vismaz paglabātu tās šniceles, — Brencis nopūtās.

Visas šīs sarunas laikā viņi lūkojās uz Sārto zvaigzni. Tai pašā brīdī abi ieraudzīja vienādu parādību, tā ka tai vajadzēja būt patiesībai. Zem koši melnās ēnas, tur, kur varbūt viļņojās

Klusais okeāns, pēkšņi noplaiksnijās zilgana., baiga liesma, it kā pašķīstu autogēna dzirksteles. Un šī gaisma bija tik spilgta, ka Zeme brīdi šķita kā caurspīdīgs sarkana papīra lampions, kam vienā vietā sitas cauri liesma. Taču tas bija tikai mirkli, pēc tam viss izskatījās tā, it kā nekur nekas nebūtu noticis; tālā zvaigzne joprojām spīdēja kā pakaļējā uguntiņa zemes vilcieniņam, kas traucas uz nezināmu mērķi, slēptu aiz zvaigžņu miglājiem.

—      Vai tu redzēji? — prasīja Filips, un balss viņam aizrāvās. Tas bija arī tāpēc, ka viņam sākās balss lūzums.

—     Kaut tikai tas nebūtu bijis Zaļajā Paugurā, — Brencis bažījās.

Taču drīz viņi nomierinājās. Viņi sprieda, ka ugunsgrēks tik ātri vis nebeigtos, un turklāt arī nebija redzams, ka no Novokačicas būtu izbraukuši ugunsdzēsēji. Un uz Zemes viss jau atkal bija norimis. Sārtais punkts joprojām raidīja savu mirdzumu, visur bija stingums un mēnesnīcas skanīgais klusums.

Tikai Mēness preses biroja ārzemju nodaļā dežurējošais redaktors izsūtīja šādu īsu depešu:

Zvaigžņu korespondenti, kas izvairījās no tautas svētkiem, pa to laiku sēdēja preses klubā un bez jebkādas intereses sūca vietējo veselības avotu medus dzērienu, ko viņiem deva par velti.

Viņi pārrunāja starpplanētu situāciju, starp citu, neparasto sausumu uz Merkūra, kur vainojama ārkārtīgā saules iedarbība, un pēc tam «Jupitera Preses» korespondents vēlreiz pārlasīja to vietu no savas sarunas ar Filipu, kas viņam bija sagādājusi vislielāko slavu. Jautājums skanēja:

—     No kā jūs visvairāk baidījāties, kad bijāt nozaguši Mēnesi?

—       Visvairāk mēs baidījāmies no vecā Jou- das, — Filips godīgi atbildēja.

Te «Jupitera Preses» korespondents nespēja novaldīties un lielīgi izsaucās:

—     Es gribētu redzēt to, kas nozags Jupiteru, ja mums ir vienpadsmit mēneši!

—    Bet mazi, — iedzēla «Merkūra Tirdzniecības Avīzes» korespondents.

—     Jā gan, — savaldīgi atbildēja «Jupitera Preses» pārstāvis, — mazi gan, toties tie ir mūsu. Un neviens mums nekad nav pazudis un nepazudīs . ..

Šķita, ka sāksies strīds, bet tobrīd ienāca kino- žurnāla «Zvaigžņu Acis un Ausis» operators un pārspīlēti mierīgā baritonā izmeta:

—     Uz Sārtās zvaigznes atkal izmēģināja!

—      Vai eksplozija bija jau mazliet lielāka? — jautāja «Merkūra Tirdzniecības Avīzes» korespondents ari pārspīlēti mierīgi.

—     Pagaidām ne, — atbildēja kinooperators, — taču viņi ņemsies tik ilgi, kamēr iešausies kosmosā.

—      Un mēs uzsprāgsim kopā ar viņiem, — nopūtās žurnāla «Mūsu Saules Sistēmas Jaukumi» pārstāvis.

Izcēlās parastais satraukums, kāds šajās žurnālistu aprindās valdīja jau kopš trešā ūdeņraža bumbas sprādziena uz Zemes.

Un te viņi atcerējās Filipu un Brenci. Nav zināms, kas pirmais izruuāja viņu vārdus, taču pēc mirkļa visi vienojās, ka būtu bezatbildīgi palaist garām tik svarīgu gadījumu. Tiesa, radās ari skeptiķi, un atkal tas bija korektais tautsaimnieks no «Merkūra Tirdzniecības Avīzes», kas dzēlīgi teica:

—      Pirms ūdens plūdiem arī tika brīdināti. Bet vai tas ko līdzēja?

Taču galu galā viņi uzrakstīja telegramu ar vienu norakstu, pagaidām bez adresāta, tāpēc ka nevienu uz Zemes viņi nepazina. Viņi cerēja, ka Filips un Brencis viņiem papildus paziņos vispiemērotāko adresi.

Un viņi vienojās par šādu tekstu:

Tikmčr Filips un Brencis gulēja cieši jo cieši.

Viņu draugs no Niedru dīķa viņus pagaidām nemeklēja. Reizēm viņš mīlēja vientulību. Viņš sēdēja viens tumšajā mūzikas paviljonā un tink- šķināja ar vienu pirkstu klavieres. Pie tam viņš domāja par daudzām lielām un galvenokārt par abiem bērniem, Filipu un Brenci, par to, ka zēniem bija siltas, mazas rokas un ka viņam ir aukstas. Arī viņš redzēja uzliesmojam ļauno, zilo zibeni uz Zemes, taču neveltīja tam tik daudz

uzmanības, tāpēc ka nebija vienkāršs korespondents un bez tam pazina Zemi miljoniem gadu tā. kā to būtībā neviens nepazina. Stāstīja, ka Zeme kādreiz mīlējusi Sauli un tikai tādēļ, lai tai patiktu, griezusies ap to ātrāk, nekā vajadzēja. Taču Saule bijusi nepastāvīga; tāpēc Zemei lūzusi sirds un no tās radies Mēness. Tā Zeme palikusi bez sirds, un uz Zemes dzīvojošie mīlētāji kopš tā laika rnekiē to uz Mēness. Viņš atcerējās šo seno stāstu, lai gan pats tam nekad nebija ticējis. Un vēl viņš ar smaidu domāja, cik tas ir labi, ka tomēr reiz bijis nozagts un lo izdarījuši tieši Filips un Brencis, nerātņi no Zaļā Paugura ciema. Viņš atcerējās, kā zēni pārbijušies nāca pie spraugas, pa kuru plūda zilā gaisma, un kā tie viņam jautāja:

— Kā tas var būt, ka tu esi, ja tevis nav?

Viņš zināja, ka pēc laiciņa būs atkal pilnmēness un ka to varbūt pat neviens nepamanīs. Viņš nojauta, ka Filips būs vienmēr ciematā un Brencis aiznesīs savus sapņus pasaulē. Un ļaudis mazliet zobosies par Brenci, jo iespējamais nespēs viņu apmierināt. Un, kad zēniem pienāks laiks, kad cilvēki mēdz divatā staigāt pa krēslas klātiem ceļiem, Mēness uzmeklēs tos un pavadīs. Viņš zināja, ka reiz ieraudzīs Filipu uz ežas, kad rūg- teni noziedēs rudzi. Un Brenci savukārt sastaps lielā pilsētā pie melna ūdens vai garā ielā pie vārtiem zem spuldzes, kas lej zaļganu gaismu.

Viņam bija kļuvis par paradumu, bez kura vairs nevarēja iztikt, izvēlēties kaut kur zemes bērnu, lai tas būtu Zaļajā Paugurā, plašajā Parīzē vai baltajā Benaresā, starp dateļu palmām vai saltajā sniegā, un būt kopā ar viņu to īso brīdi, kad cilvēki nevar iztikt bez mēness. Un šos savus mēness bērnus viņš uz visiem laikiem atzīmēja ar gaišu zīmogu, un viņi pēc tam vienmēr vērās mēnesī, kaut arī viņu galvas bija nosirmojušas. Daži no viņiem kļuva dzejnieki, citi gleznotāji, un tiem pārējiem uz mūžu palika viņu ilgas un nemierpilnās alkas.

Tā viņš sadomājās par tiem diviem, ka viss Zaļā Paugura ciems bija mēness mirdzuma pārliets un suņi gaudoja cauru nakti.

— Nu, — tad viņš sev teica, — vismaz kāds man vienmēr ir.

Viņš atcerējās, ka pirms septiņsimt gadiem mazs ķīniešu zēns bija mēģinājis noķert viņu Dzeltenās upes niedrēs. Taču viņš tam ikreiz bija izslīdējis no pirkstiem. Zēns pēc tam kļuva par vīru un uzrakstīja savu vilšanos ar melnu tušu uz balta zīda. Viņš kļuva par dzejnieku un rakstīja par mēnesi. Un, kad saprata, ka nekad to nenotvers uz papīra un ka tas jāsaķer ar abām rokām, viņš, apreibis no vīna, no jauna sniedzās pēc tā upē,

varbūt ari dabūja rokā, taču nevienam vairs nevarēja to pateikt, jo noslīka. Viņu sauca par Li-Po, un viņš bija jau vecs.

Ar maigumu Mēness atcerējās vārdus, kurus reiz senāk bija dzirdējis krodziņā pie Zelta pakalna:

«Pārgalvīgs, alkahis vakaru vējš Jasmīna smaržu atšūpo spējš Krodziņa tvanā. Vu zemes slaidās meitenes (Vu zemē visas ir skaistules!) Zcmzemu klanās:

— Kungs, varbūt dzersiet kausiņu vēl?

Šķirties un atvadas teikt mums žēl

Krietnajiem vīriem no Zelta kalna.

Tāpēc tukšojiet kausu pēc kausa,

Lai mūsu sirdis krīt šoreiz gausāk

Šķiršanās sulna.

Ūdeņiem, draugi, vaicājiet,

Zilajai upei, kas nerimst skriet, —

Kas biedē vairāk:

Vai viņas atvari melnie un dzelmes

Vai mūsu šķiršanās skumju svelme?»

Tad viņš atcerējās, ka Filipam un Brencim jābūt pirmdien skolā, un nodomāja: «Kur gan viņi īstenībā ir?»

Viņš pamāja Lielajam Skaļrunim, kas uzkavējās paviljona tuvumā, lai vienmēr būtu pie rokas. Ari Skaļrunis tobrīd nodevās pārdomām par savu gandrīz klasisko grāmatu, jo tauta uzvedās priekšzīmīgi, un turklāt viņam blakus bija krūka ar medus dzērienu no Nektāra jūras. Viņš pašreiz prātoja par labojumiem savā grāmatā «Ūdens un gaiss, dzīvības iznīcinātāji» un teica sev:

— Virsraksts man būs jāmaina … Tagad tas ir vienkārši nepieņemams. Un viņš iedzēra pamatīgu malku no krūkas.

Viņš nolēma, ka vienpadsmitajā izdevumā, kas acīm redzot sauksies «Ūdens un gaiss, dzīvības nešķiramie draugi», galvenokārt pārlabos apgalvojumu, ka ikviena mazgāšanās ūdenī ir nāvīga. Viņš pievienos tam jaunu domu šādā formulējumā:

«Ūdens iedarbība, protams, var būt dažāda un visāda.»

Bet tad viņš uztvēra Zelta Galvas mājienu un veicīgi pieskrēja klāt.

—     Lielais Skaļruni, — Zelta Galva gluži draudzīgi vaicāja, — kur ir mūsu mīļie draiskuļi?

—     Abi zinātnieki pārdomā, gulēdami ķērpjos,— atbildēja Lielais Skaļrunis. — Vai man jāuzkliedz viņiem?

—     Kliedziet, — Zelta Galva atļāva, — taču pa- ejiet tālāk! Man nepatīk klausīties vēlreiz savas paša domas.

Lielais Skaļrunis tomēr nolēma, ka pats aizies pēc Filipa un Brenča. Tam bija personīgi iemesli, proti, viņš gribēja izmantot zēnu pieredzi ar

gaisu un ūdeni savas grāmatas vienpadsmitajā, pārlabotajā izdevumā.

Viņš atrada tos guļam mēness ķērpjos un uzmodināja ar šādiem vārdiem:

—      Kolēģi, jums jāierodas mūzikas paviljonā. Iepriekš pateicos.

Un pa ceļam viņš tiem neuzkrītoši jautāja:

—     Kas notiks, ja gaisu aplies ar ūdeni?

—      No tā varētu iznākt skaists burbulis, — Filips sacīja, un Lielais Skaļrunis to apmierināts pierakstīja.

Lai izmantotu visas iespējas līdzpilsoņu audzināšanā, pa ceļam viņš vel nodārdināja nākamo paziņojumu:

—     Pilsoņi! Neizmētājiet nektāra trauciņus! Staigājiet tikai pa iemītajiem ceļiem!

Taču ļaudis, kas bariem atgriezās no laukuma, likās nekā nedzirdam. Strauji un nekārtīgi tie klīda uz visām pusēm, un daži nedisciplinētie neatlaidīgi rāpās pa stāvām teciņām augstienēs, no kurienes bija redzams tālāk, nekā spēja saskatīt Lielais Skaļrunis.. Un tie, kuri bija visaugstāk, lūkojās uz Sārto zvaigzni, kas tonakt viņiem šķita neparasti skaidra un tuva.

Tikmēr Filips ar Brenci nonāca pie mūzikas paviljona. Tur uz viņiem jau gaidīja Zelta Galva vakartērpā un ar gluži jaunu kaklasaiti. Viņam blakus stāvēja uzticamā Zilā Migla un izskatījās tik svinīga, ka Filips un Brencis noprata, ka tuvojas viņu laiks un jau drīz viņi atgriezīsies Zaļajā Paugurā.

—      Labu ceļa vēju, zēni! — Mēness viņus uzrunāja. — Te jums būs tie jūsu uzdevumi. Tos jums sūta Praktiskās matemātikas institūts ar sveicienu un laimīga ceļa vēlējumiem.

—      Daudzkārt pateicamies, biedri, — atbildēja Filips, kas zināja, kā pieklājas uzvesties.

Un tad viņi tikai klusēdami stāvēja un raudzījās cils citā — draiskuļi uz Zelta Galvu, Zelta Galva uz draiskuļiem.

—     Tad jūs tagad mūs atlaidīsiet? — Filips jautāja.

—      Atlaidīšu, — viņš noteica un pēkšņi atkal spīdēja drusku mazāk.

—      Ja jūs mums uzrakstītu zīmīti, — Filips domīgi sacīja, — mēs varētu te palikt vēl vienu dienu vai ari līdz ceturtdienai. Ja jūs laipni apstiprinātu, ka mums bija masaliņas …

—      Jā, — Brencis piebalsoja, — ka viens ar tām saslimis un otram pielipušas. Tad mēs paliktu līdz piektdienai.

Bet, iekams Mēness paguva ko teikt, mūzikas paviljonā aizelsušies iebrāžas korespondenti ar neveiklo «Jupitera Preses» reportieri priekšgalā, kas aizsmakušā balsī sauca:

—     Vai viņi te vēl ir?

—      Mēs vēl esam te, — atbildēja Filips, kas pazina «Jupitera Preses» korespondentu.

Taču korespondents viņu neievēroja, pievērsās Zelta Galvai un mazliet svinīgā balsī noteica:

—      Gaišība, atļaujiet jūsu klātbūtnē nodot Zemes dižsūtņiem kopīgu memorandu, ko mēs nosaucām «Mūsu sistēmas glābšanai». Mēs ceram, ka mums izdevies brīvi izteikt arī jūsu uzskatus, kas mums nav nezināmi.

Un viņš nodeva Zelta Galvai vēstuli un bez tam gluži melnu, nespodru meteora šķembu.

—      Ko jūs ar to cerat panākt? — Zelta Galva, ātrumā pārlasījis, vaicāja. Kā jau teikts, viņš labi pazina Sārto zvaigzni.

—      Vēstulei pievienotas šķembas no planētas, ko sauca par Ceturto mazo zvaigzni, — «Jupitera Preses» korespondents uzsvērti aizrādīja. — Vai jūs pazināt Ceturto mazo zvaigzni? Tā bija zvaig- zne-pašnāvniece.

—      Jā, pazinu, — Mēness atbildēja vairāk gan prestiža pēc. Viņš, protams, zināja, ka toreiz pats vēl nebija pasaulē, bija tikai dzirdējis, ka tā savā laikā bijāsi liela kosmiska sensācija un ka Ceturtās mazās zvaigznes šķembas vēl šodien klīstot izplatījumā kā melns, izpostīts spiets.

—     Man nekas nav pretī, — viņš pēc tam sacīja. — pasniedziet memorandu dižsūtņiem Filipam un Brencim.

—     Un kam lai mēs to atdodam? — vaicāja Filips.

Un, kad visi samulsuši klusēja, viņš pats nolēma, ka atdos to vietējās ciema komitejas priekšsēdētājam Zaļajā Paugurā, un, kas būs tālāk, gan jau redzēs. Varbūt Filipu un Brenci ar to sūtīs uz Novokačicas rajonu vai arī uz pašu Prāgu.

Tātad viņš paslēpa vēstuli un šķembu kabatā. Visi pēkšņi apklusa, un, ja tas nenotiktu uz Mēness un ja tie nebūtu civilisti, varētu nodomāt, ka viņi nostājušies pamatstājā.

Brencis stāvēja viņu vidū ar noliektu galvu, un te viņam dūrās acīs sacietējušie, pelēkie dubļi uz noskrambātajiem zābakiem. Tai mirklī viņš sajuta ceptu kartupeļu smaržu no laukiem aiz Zaļā Paugura un ugunskuru kodīgos dūmus un aiz ilgām un laimes viņš tikko neiekliedzās. Taču viņš tikai paberzēja vienu kāju pret otru; no zābakiem nobirza maza Zemes dubļu pika, un kopš tā laikn tā palika uz Mēness.

—     Un tagad drāziet, — Zelta Galva pēkšņi teica, — lai mājās vēl varat mazliet izgulēties. Un vakarā paverieties uz mani, būs pilnmēness.

Viņš katram pasniedza gaišo, vēso roku un Brencim pat ar vienu pirkstu paglāstīja pieri.

—     Vai jums te kaut kas netrūka, zēni? — viņš skumīgi apjautājās.

—     Kur nu! — Brencis atbildēja. — Te bija jauki par mums parūpējušies. Viss, ko jūs solījāt, bija — ir loterija, ir šautuve. Vēl tikai jūs varējāt pārdot marcipāna sirdis, lai mēs kaut ko pārvestu māmiņām.

—     Un te varēja būt vismaz truši, — piebilda Filips un gandrīz vai sāka raudāt.

Un pēc tam jau nu viņi gāja — Zelta Galva un Zilā Migla, zvaigžņu aģentūru korespondenti, Lielais Skaļrunis un pēdējā brīdī viņiem pievienojās Zelta meitenīte, tā, kura viņiem krēslainajā klasē paziņoja par nākamo, lielo mēness sarīkojumu.

—     Ehē, — Filips iesaucās, — ko tu te dari, zei- tainīte?

—     Atļaujiet jūs iepazīstināt ar savu meitu, — Mēness ceremoniāli pievērsās zēniem. — Mei- tiņ, saki: «Ļoti priecājos, ka esmu iepazinusies ar jums.»

—      Ļoti priecājos, ka esmu iepazinusies ar jums, — viņa atkārtoja smalkā, skanīgā balstiņā un pa ceļam vēl brītiņu parunājās ar viņiem.

—     Vai jums jau ir nolīdzinājumi ar vienu nezināmo? — taujāja Brencis.

Viņa neteica nekā, tikai sukājās ar zelta ķemmi.

—     Vai jums arī ir skolas sargs? — savukārt jautāja Filips, lai saruna nepārtrūktu.

Taču viņa vairs nerunāja, tikai sukājās.

Reaktīvā komēta «Prezidents II» satiksmei ar mazajiem un vidējiem debess ķermeņiem gaidīja apgaismota, brīnišķīga, un viss bija kā viņreiz. Palēnām atvērās caurspīdīgās, aizbīdāmās durtiņas, un apgaismotajā četrstūrī atkal parādījās Se- lenai līdzīgā mazā meitenīte, tikai pelēkā ceļa tērpā. Tā bija jau cita lidotāja, un viņi neiedrošinājās to uzrunāt. Piepeši viņi nez kāpēc samulsa un kļuva kautrīgi.

Un, kad viņi nostājās uz kāpnītēm, televīzijas sabiedrības «Mūsu Saules Sistēmas Jaukumi» reportieris palūdza viņiem vēl īsu interviju. Viņš uzdeva tiem vēl vienu un pēdējo jautājumu:

—     Ko jūs vēlētos pateikt mūsu Saules sistēmai?

—           Mēs gribam pateikt jums, — sacīja Filips, — ka jūs mums patikat. Kopa ar jums ir taisni prieks griezties ap Sauli.

Katrā planētā atbilde tika izskaidrota citādāk, taču visumā pozitīvi.

Pēdējā brīdī vēl nosvīdis atskrēja vietējais dzejnieks Romadurs, kam naidīgā kritika bija iedevusi palamu Atstarotā Gaisma, un jau no tālienes uzsauca:

—     Vai dižsūtņi jau aizbraukuši?

Pēc tam viņš zemu paklanījās Zelta Galvai un Zilajai Miglai un gluži aizelsies izrunāja:

—      Steidzos no parka, kur man iešāvās prātā gadījumam piemērots dzejolis. Nedomāju gan, ka mūsu viesi to sapratīs, taču tāds jau ir īstas mākslas liktenis. Starp citu, tas ir dzejolis par Sārto zvaigzni.

Ar plašu žestu viņš pārmeta pār plecu ar baltu atlasu oderētā melnā apmetņa stūri un iesāka:

«Mika pika porcelāna, Rika tika marcipāns! Eija meija pirandella, Aija maija karavella! Bum, bum, bum! Srum, šrum!»

Visi viņam aplaudēja, lai viņš neapvainotos, bet Filipam un Brencim šis pantiņš patiesi iepatikās, viņi to iegaumēja. Un kopš tā laika Zaļā Paugura ciemā un visā Novokačicas rajonā bērni to mēdz skaitīt, spēlējot paslēpes vai metot akmentiņus.

Un tad nu beidzot bija pienācis aizbraukšanas brīdis.

Abi mūsu draisku)i devās augšā pa kāpnēm, paklanījās gandrīz vai kā mēnessērdzīgie un, komētas «Prezidents II» gaismas apmirdzēti, vēl brītiņu pastāvēja durvīs. Un zvaigžņu korespondentiem, kas steigšus pierakstīja šā vēsturiskā brīža iespaidus, viņi pateica frāzi, kas zinātnieku aprindās tika pārspriesta vēl ilgus gadus:

—     Par to gaisu un ūdeni nelauziet vairs galvu! Labāk atbrauciet izpeldēties Niedru dīķī!

Un komēta pamazām izzuda no acīm tiem, kas palika uz mazā aerodroma netālu no mūzikas paviljona. Vēlreiz tā pazibēja kā vientuļa dzirkstele un pēc tam pēkšņi nodzisa, kā tas ar dzirkstelēm mēdz notikt. Tā pagaisa tās zvaigznes sārtajā mirdzumā, ko mēs saucam par Zemi.

Un nevienam vēl ilgi negribējās iet projām no lidlauka, taču Zelta Galva pēkšņi teica:

—     Atstājiet mani šeit vienu.

Un, kad visi bija aizgājuši, viņš iebāza divus gaišos pirkstus mutē un mēģināja ar tiem iesvilpties. Taču viņam tas nepavisam nepadevās, lai gan par viņu uz mēness apgalvoja, ka viņš visu protot.

Un tā viņam tikai pār bālajiem vaigiem noritēja maza, dzidra asara un līdz ar rasu nokrita uz Sārtās zvaigznes.

SATURS

NOZAGTAIS MĒNESS 25

sārta zvaigzne 71

LUDVIKS AŠKENAZI NOZAGTAIS MĒNESS

Redaktore A. Bauga. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis. Tehniskā redaktore M. Krasovska. Korektore K. Dērupe. Nodota salikšanai 1959. g. 16. janvāri, l'araltstita iespiešanai 1959. g. 17. aprīli. Papīra formāts B6. Grāmatai. Ieskaitot apvākti. — 4.95 fiz. iespiedi.; 6,78 uzsk. iespiedi.; 4,51 izdevi). I. Metu-ns 30 000 cks. JT 02830. Maksa 2 rb|. 75 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīga, Padomju bulv. 24 Izdevu. Nr. II585-JII44. Salikto Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rupniccības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina iela Nr. 12, iespiesta un iesieta K. tipogrāfijā Rīgā. Dzirnavu ielā 113. Pašūt. Nr. 2486.

Content

Aškenazi Ludviks Nozagtais Mēness

NEPARASTĀ NOTIKUMA GALVENIE VAININIEKI

NOZAGTAIS MĒNESS

SĀRTĀ ZVAIGZNE

SATURS