Upīts Andrejs

Pa Lauča pēdām

Andrejs Upīts

Pa Lauča pēdām

1

To gadu ziema bij neredzēti stipra. Pirmais sals uznāca jau ap Mārtiņiem. Divas nedēļas noturējās stingra pliksala. Daugava iepretim Jaunjelgavai bij ciet. Mēs pa skolas logiem skatījāmies lejā un strīdējāmies, vai viņa ir zilāka kā vasarā vai ne. Starpība bij tikai tā, ka tagad viņa arī vējainā laikā palika tikpat gluda. Kā lokā izliekta lenta aizstiepās starp pilsētiņu un muižu un tad, Ozolsalas pāršķelta, pazuda aiz krasta iepretim priedēm apaugušajam pilskalnam viņā pusē. Tik gludu ledu veci ļaudis teicās pieredzējuši tikai pa turku kara laiku. Apriņķa priekšnieka meitām tur viņā pusē uzradās ledus laiva. Katru dienu pa pusdienas laiku mēs sakāpām pie ēdamistabas logiem, sacenzdamies, kurš pirmais ieraudzīs melno trijstūra plankumiņu ar balto buras spārnu augšām. Mēs sitām plaukstas un sajūsminājāmies līdzi, kad šī laiva vējainās dienās skrēja gandrīz tikpat ātri kā dzelzceļa vilciens. Vasaru tā tikko samanāmi slīda gar krastu.

Bet ilgi viņiem nebij tie prieki. Uznāca atkusnis. Divas dienas līņaja. Celiņš gar veco smēdi, kur gājām uz avotu pēc ūdens, palika jau dubļains. Ledus Daugavā pārklājās rūsganiem plankumiem. Bet tad kādu nakti vējš atkal sagriezās ziemeļos. Un rītā sniga sniegs. Sniga visu dienu un vēl otrā. Nostāja un sāka atkal. Un tā līdz pat sestdienai. Katru rītu mums avotiņš bij aizputināts ar kalnu. Uz atrakšanas rēķina mēs sev atkaulējām pusstundu no klusmācības laika.

Tās sešas verstis no skolas līdz mūsu Vilkačiem nobrist nu vairs nebij joks. Tā saucamais baznīcas ceļš līdz Jaunjelgavas šosejai aizputināts, ka bail. Pulksteņupītes grava piedzīta pusē pilna, svešādi lēzena, bedru bedraina. To versti pa šoseju stacijai cauri varēja atpūtināt kājas. Bet viņā pusē toties bij vēl ļaunāk. Baļķu vedēji izmaluši līdz dibenam. Aplauztu ilkšu gali un saraustīti grievalki vien mētājās gar malām. Ik acumirkļa jāgriež ceļš un jābrien taisni kupenā. Pastalas piebridās ar sniegu un muka nost. Ar visiem mātes adītiem dūraiņiem rokas bij stīvas, neko ar tām nevarēja darīt. Skolas puiku pavest mūsu pagastā nebij modē. No muguras tukšā piebraucis, uzsvilpa tikai nikni un aizlaida garām. Pats kažokā ievilcies, uz kūleņa ērti nosēdies, muguru pret vēju pagriezis. Ragavām piekabinātās šļūkās čīkstēdamas svaidījās no vienas puses uz otru.

Pirms ziemsvētku nedēļas atkal drusku pielaidās. Dienu nomigloja, bet pa nakti uzsala atkal. Sestdienas rītu bij tāda sarma, ka ziņnesis no pagastmājas taisni pa kupenām aizbrauca gar skolas sētu uz mācītājmuižu. Zināms, diezin cik smaga viņam tā dūkainā ķēvīte jau nu nevarēja būt. Bet mēs visi brokastlaikā barā izskrējām pa piekalnes pauguriem. Sniegs bij pārvilkts tik cietu un gludu garozu, ka kājas slīdēja. Laiks rāms un skaidrs. Saule, liela un sarkana, tikko izlīda pār mācītāja ataugu. Acis piemieguši, mēs mēģinājām skatīties sārteni vizošiem kristāliem nokaisītā viļņainā paklājā un gavilējām kā negudri. Bij taču pēdējā diena pirms ziemsvētku brīvlaika. Divas brīvas nedēļas — tas taču kaut ko nozīmē! Un vēl svētki pa vidu! Palīga skolotājs jau labu laiku kā bij iznācis un zvanīja skolas galā, pirms mēs ieklausījāmies. Kā mežoņu pulks sabrukām klasē atpakaļ. Balti garaiņi mutuļiem kūpēja mums līdzi. Klase auksta — jo nebij taču aprēķina tam rīta cēlienam vien līdz divpadsmitiem kurināt. Ar savu paša dvašu mēs tā kā tā arī drusku sasildījām. Kas par to, ka rēķināšanas stundā rokas sala un grifeles neparko nevīžoja ciparus, kā nākas, zīmēt uz tāfelēm? Vai šodien kādam prātā uzdevumi! Arī skolotājs, rokas kabatās sabāzies, staigāja pa klasi un maz vēroja, kā mēs strādājām. — Jā, jā, — mēs sačukstējāmies, — arī skolotājam jau tuvo svētku jūsma …

Mums ar tēvu bij tā norunāts, ka viņš, no dzirnavām braukdams, nogriezīs pār Meteņu kalnu šurp un aizvedīs mani. Māte bij man piekodinājusi izkratīt gultas un pagalvja maisu un arī segu un palagu paņemt uz mājām līdzi. Pa pusziemu salmi saberzti miltos, un arī maiss pats izmazgājams. Visus savus gultas piederumus palagā sasējis, es sāku arī gaidīt. No sākuma nekas. Bet guļamistaba palika arvien tukšāka un visa skola klusāka. Lielākai daļai bija atbraukts pakaļ. Saimniekpuikas un skuķi, kažokos un seģenēs satuntuļoti, smiedamies sēdās kamanās. Pusgraudnieki un rentnieki, baļķus Daugavmalā nogāzuši, atbraukuši tāpat kailām ragavām un šļūkām. Cits pēc cita aizbrauca un aizgāja mani biedri. Es ar savu paunu sēdēju uz tukšās gultiņas dēļiem un jutu, ka sirds aiz nepacietības sāk sist arvien nemierīgāk. Bet tad visā mājā palika pavisam klusu. Es te biju gluži viens. Palīga skolotājs knakstošiem soļiem izstaigāja klases augšā, nokāpa pa trepēm un ienāca ari guļamistabā. Apvaicājās, ko es te sēžot. Kad es izstāstīju, kas par lietu, nogrozīja galvu. Kur es dzīvojot, un cik tas esot tālu? Viņš nebij šejienietis un neko nezināja mūsu pagastā. Kad tikai tēvs man atbraucot laikā un es ar to lielo nastu nepaliekot viens tumsā. Tagad jau ap četriem metoties krēsla. Viņš ap trijiem iešot uz staciju pastkantorī. Tad skola jānoslēdzot… Es atkal paliku viens un klausījos, kā skolotāja kalpone kur tālu, tālu pa ķēķi skandinājās traukiem. Skolotājs tepat aiz sienas sāka spēlēt vijoli. Vijole ir brīnišķs instruments — it sevišķi, ja to dzird tā iztālēm. Es dzirdēju, ka tā pati aizslīd kur tālu, tālu, — brīžiem it kā pienāktu tuvāk, ne tikai tāpēc, lai atkal strauji trauktos prom, mani aicinādama līdzi…

Es domāju — pat asaras man tobrīd bij acīs. Mani bij pārņēmušas tādas skumjas un tāda nepārvarama tieksme uz mājām, ka ilgāk izturēt nevarēju. Zināju, ka tēvam kaut kas nogadījies, kāpēc viņš nav varējis ierasties laikā. Es viņam nekā nepārmetu — kas tēvam vispār varētu ko pārmest! Bet ilgāk nosēdēt nevarēju. Es pārmaucu savas nastas saini galvai pāri līdz pleciem un gāju.

Saule nu bij man aiz muguras. Sniegs vizēja baltos kristālos, bet tik maigi, ka es varēju pārskatīt visu līdz pat stacijas egļu zaļajai joslai. Sērsna savādi asi gurkstēja zem manām pastalām. Man nemaz nebij jāiet pa ceļu. Es pametu mazu līkumu ap grāvja kārkliem un gāju pa klaju lauku, tikai pieturēdamies pūkainā ceļa virzienā. Pa baznīcas ceļu darbdienās brauca maz. Līdz stacijai es saskaitīju tikai trīs vezumus. Tas pirmais bij Aizkraukles bodnieks ar kastēm piekrautu vezumu, bet pēdējie divi — viesu vedēji no tikko pienākušā Rīgas vilciena. Nupat jau tas aizgāja uz Kokneses pusi. Pelēkā dūmu strēla palika nostiepusies pret bālgani zilajām debesīm, kamēr es nokļuvu līdz Jaunjelgavas šosejai.

Viņpus stacijas iešana vēl grūtāka. Sērsna likās vēl cietāka, manas pastalas čirkstēja dzirdamāk. Bet tur es sāku samanīt, ka nasta mazliet graužas plecos. Sākumā tikai mazlietiņ, bet tad arvien jūtamāk. Gan es viņu mēģināju nosvērt vairāk uz viena, tad atpūtinādams uz otra pleca. Bet beigās sāpēja abi, un saišķis kaklu žņaudza ciet. Tikai aiz Ogleniekiem, kur nobeidzās Bundzis ar savām tumšzilajām eglēm, violetiem melnalkšņu plankumiem un sveķainiem bērzu stumburiem, es it kā piemirsu smago nastu. No Robežu kalna pāri Veģu pļavas lejai jau ieraudzīju Vilkaču uzkalni. Garā kūts ar balti klāto jumtu stāvēja, omulīgi izlaidusies, viļņotā sniega klajumā. Strupajai dzīvojamai ēkai skurstenis rāmi kūpēja. Baltā dūmu strūkla kāpa taisni gaisā, bet tur, kur viņa nobeidzās, gulēja viegls, pelēks mākonītis, kā likās, uz laiku laikiem novietojies. Aiz Jauno Veģu kalna es sāku samanīt, ka sejā velk skaudrs dzestrums. Lūpas bij palikušas stīvas. Acu skropstās piesalušas nepatīkamas čeigras lāstekas. Tā gribējās drīzāk nokļūt mājās!

Mājās mani sagaidīja mūsu Lācis. Jau olnīcas galā viņš man kūleņu kūleņiem nāca pretim — es tikko noturējos kājās, kad viņš palēkdamies apošņāja no vietas mani un manu nesamo. Un nekā es no viņa nevarēju atkauties, kamēr mate smiedamas pavēra durvis un aizsita viņam turpat pie deguna.

—   Palaidni, tu! — viņa rāja. — Liec tak tam puikam mieru. Nu jau laika būs gana izdzīvoties!

Bet, kad man nemizoti kartupeļi un ceptas cūkgaļas bļodiņa bij galdā, es nevarēju noturēties. Viņš smilkstēja aiz durvīm, bij jālaiž iekšā. Ēzdams es viņu pacienāju. Ik pēc trešā kumosa ari viņam bij jādod. Un, kad biju aizmirsis, viņš savu pinkaino ķepu uzlika manam ceļgalam un skatījās tik gudrām acīm, ka es dalījos ar viņu tajā labākajā, kas man patlaban bij priekšā. Paēduši mēs abi apstaigājām mūsu mājas un nevarējām vien nobrīnīties, cik savādi te viss izskatījās. Akai grodi iegrimuši lejup kupenas dobumā. Kūts jumtam mala ar roku aizsniedzama. Kartupeļu pagrabiņš, ko mēs ar tēvu rudenī izrakām un izbūvējām, pavisam nozudis — tikai pa dziļu, sniegā izraktu grāvi varēja nokļūt turpu. Lācis kā negudrs sāka kārpīt laukā knitājiem aizbāzto ieeju. Tikai ar pūlēm es viņu aizdabūju prom, kad māte no skaidienas mūs nopietni brīdināja. Izsaldēt mēs laikam gribot visu to pagrabu .. . Nu nē — tas man nebij ne prātā un, es esmu pārliecināts, arī Lācim ne. Abi mēs lēnām atgriezāmies pagalmā.

Māte bij sākusi skujas kapāt. Vezumu divdesmit egļu zaru tēvs savedis no meža. Tur bij pakaišiem un malkai. Es noņēmu mātei cirvi un stājos darbā — viņai tik daudz ko darīt pa istabu. Skuju kapāšana par sevi bij viens no interesantākiem darbiem. Mīkstās zaru galotnes un smalkie sānu zari apkapājami sīki, ar tiem mēs kaisījām kūti, kad rugāju mazāk bij krājumā. Resgaļi sacērtami malkā — egļu zari arī gluži zaļi labi deg plītī… Es tā iekārsos darbā, ka mātei pēc kādas stundas bij jānāk un jāatgādina, ka nu jau pietikšot vai visiem svētkiem. Tad mēs visi trīs nolūkojāmies kalnā, vērojām ceļu gar mūsu saimnieka mājām un pārspriedām, kur gan tēvs tik ilgi kavējas. No rīta ap sešiem kā braucis. Parasti viņš ap diviem jau bij mājās. Katrā ziņā viņam kas sevišķs nogadījies.

Mātei manis vairāk nebij vajadzīgs. Mēs abi ar Lāci gājām pastaigāties un aplūkot mūsu pazīstamās vietas. Apšu ataudziņa palikusi pavisam maziņa un reta — cauri tai varēja redzēt pļavas ieliekņu ar grubuļaini līkumotu rievu mūsu strauta vietā. Baltie elkšņi upmalā tikai brūnganvioletas galotnes izbāzuši laukā no kupenas. Mežābelei uzkalni apakšējie zari iesaluši sērsnā. Vecajai ievai taisnās atvases sasalušas cietas un skanīgas kā nosūbējušas vara stīgas… Lācis kā negudrs aizdzinās divām vārnām pakaļ. Es griezos mājup, jo saule patlaban laidās lejup aiz Jaunā meža. Tēvam nu vajadzēja būt mājās.

Patiešām, viņš bij jau mājās. Laucis, tikko izjūgts un izvārtījies, sprauslodams purināja sniegu no miklā, pinkainā kažoka. Tēvs patlaban ienesa pēdējo miltu maisu klētiņā. Kad es piegāju tur, ap viņu un mūsu miltu lādi kūpēja balts mākonis un raksturīgā smarža sitās man degunā. Tēvs iznāca balts noputējis un smiedamies purinājās uz sliekšņa. Es esot labi darījis, viņu negaidīdams. Dzirnavās akmens bijis uzkaļams, un tā viņš savas trīs stundas velti nokavējis. Bet par to milti esot kā bīdelēti. Māte,

saujā pagrabusi, vēroja un ari nopriecājās. Tik smalki mums sen neesot samalts. Maize būšot kā bulkas.

Laucis, arī laikam saodis, sprausloja aiz durvīm. Mēs gribējām vest viņu kūtī, bet viņš nelaidās. Pasvieda pakaļkājas gaisā un, asti izbužinājis, kaklu kā nezin kāds rikšotājs izliecis, skrēja pa sērsnu mājām apkārt. Lācis riedams kūleņoja viņam riņķī un visādi nopūlējās vēl vairāk iejūsmināt uz aušībām. Tēvs pasmējās un atmeta ar roku. Lai nu patrakojot vien. Tūliņ pirmdien likšot baļķim priekšā, tad jau gan vairāk nedancošot…

Bij jau pavisam tumšs, kad mēs vēl rīkojāmies pa kūti. Man bij jārāda lukturis, kamēr tēvs un māte pabaroja lopus. Zīmaļai teliņš aizvakar nošķirts, īdēdama viņa sniedzās aizgaldai pāri un asu mēli laizīja. Arī man nolaida pār roku, tā ka bij jāsmejas. No mugurpuses vecā baltā aita man knibinājās ap svārkiem un, kad apgriezos, sataisīja pieri badīt man dūrē. Divi sprogaini jēri mātes pieradināti un nemaz nebaidījās. Lukturi vadzī pie durvīm uzkabinājis, es iekāpu aizgaldā un parotaļājos ar viņiem. Viens par otru viņi kāpa man klēpī un asiem, baltiem zobiem mēģināja iekost delnā. Mātei divreiz bij jāsauc, kamēr dabūja mani no aizgaldas laukā. Laucis veciem zobiem grauza dābola kacēnus, tad, purnu silē iebāzis, gari burbuļināja miltūdenī.

—   Palaidnis tāds! — tēvs noteica. — Viņš meklē, vai sāls nav nosēdies dibenā.

Rokā viņam bij dzelzs pineklis. Mēs Laucim pa nakti allaž saslēdzām kājas: laiki bij nedroši un durvīm priekškaramā atslēga samaitājusies. Bet šovakar māte protestēja.

—   Lai nu viņš šonakt izguļas tāpat. Vai nu viegli tā sasietām kājām. Es šorīt tā skatos, ka viņam zem vēzīšiem norīvēts.

Mēs ar tēvu noliecāmies aplūkot. Patiešām, kreisajai kājai bij drusku ierīvēts. Pat asinis tievā strūkliņā notecējušas līdz nagam. Viņš pats arī nolieca galvu kā liels zinātājs. Apošņāja pinekli, tad samta mīksto purnu piebāza man un spēcīgu, karstu dvašu pūta uz rokas. Pačabināja miklām lūpām, atrāva un nikni sašmīkstināja asti.

Tēvs domīgi nogrozīja galvu.

—   Es zinu, ka tev nepatīk. Pineklim gredzens norūsējis un grauž. Es jau nu aptinu ar lupatiņu, bet vai viņam stāv. Dīžojas un tīšu prātu bendē pats sevi.

Padomāja brīdi un atliecās taisni. Man bij liels prieks, kad viņš uzkara pinekli vadzī, kur tikko bij karājies mans lukturis.

—   Kad tikai nu iziet labi, — tēvs teica. — Aizkraukliešu Šiliņiem pagājušo ceturtdien divi aizbraukti. Kaut kāda banda te tuvumā iemetusies. Ir jau īstais laiks: Daugava ciet — pa vienu pašu nakti viņi ir jau leišos.

—   Vai nu nav diezgan labāku, — māte prātoja. — Saimniekiem jaunu jaunie. Te jau neviens nenāks meklēt.

Mēs aizvērām un aizkrampējām durvis. Māte aizsteidzās uz istabu, es rādīju gaismu, kamēr tēvs ar mietu nostutēja kārtīgi.

—   Vējš ceļas, un mācas. Uz rīta pusi vai dienā būs putenis. Zvirbuļi visu dienu kā negudri čirkst pa visām malām.

Debess patiešām bij samākusies gluži melna. Pa nospārēm salmi čaukstēja skaudri. Lācis sēdēja turpat uz kupenas un kūļāja asti pa sērsnu.

—   Nu, tad nu zini, ka tu man tās mājas labi uzpasē, — tēvs viņam piekodināja. — Vecs jau nu tu esi, brāl, bet tur neko nevar darīt. Katram sava maizīte jāizpelna.

Tomēr mēs viņu ielaidām istabā apsildīties pirms nakts dežūras. Viņš nogūlās pie pašas plīts, galvu uz priekšķepām nolicis, skatījās ugunī, līdz kamēr aizmiga. Māte vārīja kāpostus ar cūkas galvas pusi. Pazīstamā skābenā smarža ar tikko samanāmu miklumu pildīja mūsu istabu. Tēvs, kājas noāvis, kreklos izmeties, pārstāstīja savus piedzīvojumus dzirnavās. Vakariņas ēdot, bij jāstāsta man par skolu. Tur notikumu tik daudz, ka vēl nebiju ne pusē, kad jau paēsts. Lācis zem galda skrapšķināja kaulu. Māte uz ātru roku novāca traukus un noslaucīja galdu.

—   Nu, Andri, pameklē to grāmatu.

Man bij jāpasmaida. Katru sestdienu pēc vakariņām nāca šis aicinājums. Es tūliņ paņēmu no skapīša «Friča Reinharta» otro sējumu, kuram pagājušo sestdienu bijām tikuši līdz pusei. Pa svētkiem grāmata jāatdod saimniekam, tāpēc bij jāpiespiežas. Neizlasītas atdot nebij mūsu parašā.

Nezinu, kas man patikās vairāk: pats stāsts par ideālo jauno skolotāju un lepno vācu ciema saimnieku vai pati lasīšanas procedūra. Māte bij nosēdusies uz mūrīša. Tēvs iegūlās gultā — pīpi zobos, rokas zem galvas salicis. Mana balss skanēja skaļi un strauji, tā ka pat Lācis, galvu no galdapakšas izbāzis, brīdi uzmanīgi noskatījās manī. Tā, it kā viņš arī ko sapratis! Lasīdams dzirdēju, ka māte skumīgās vietās nopūtās. Tēvs vairāk reaģēja uz ķildām un tamlīdzīgiem notikumiem. Tur viņš uzmudinādams vai nosodīdams kaut ko runāja starpā. Protams, man nebij vaļas klausīties viņā. Pats iekārsies — kā Lācis savām vārnām, tā es traucos līdzi stāsta risinājumam. Es taču pats biju tajā vācu ciemā, redzēju visus tos cilvēkus, dzīvoju un cīnījos līdzi ideālā skolotāja un pārējo labo pusē. Sirds man stipri pukstēja par viņu likteni. Es uztraucos par nejaukajām intrigām un dziļi ienīdu nekrietnos pretiniekus. Reizēm man balss iesmaka no dusmām, bet reizēm — bēdīgās vietās — tā ietrīcējās un asaras sasūcās acīs. Māte ar priekšauta stūri berzēja savējās, un tas mani sažēlināja pavisam. Man bij stipri jāsaņemas, lai neizkristu no lomas.

Bet tad mēs visi trīs aprāvāmies un reizē paskatījāmies. Lācis bij pie durvīm. Sarus sacēlis, ņurdēja dusmīgi un ošņāja gaisā.

—  Vai tur kāds svešs nestaigā? — māte ieminējās.

Tēvs bij piegājis pie loga. Nē — tur nekas nebij redzams. Rūtis aizsarmojušas, tikai pa vienu tīru plankumu stūrī balsnīja pagalma kupenas un mirgoja retas zvaigznes. Laikam vējš sacēlies — pa nospārēm vienā laidā sīki šalca.

—  Izlaid to suni laukā, — māte rīkoja atkal, kad tēvs pats jau gāja uz durvīm.

—  Nu tad ej un aplūko, vai tur kāds nevazājas.

Mēs klausījāmies, kā Lācis nikni izklupa laukā. Bet drīz vien aprāvās un ņurdēdams aizgāja kaut kur tālāk.

—  Viņš apstaigās mājas, — māte sprieda. — Ja tur kāds būs, mēs tūliņ dzirdēsim.

Bet dzirdēja tikai, ka Lācis kaut kur ierējās pāra reižu, kā pa garu laiku vai nepatīkamu pienākumu pildīdams. Atsākām atkal savu lasīšanu.

Tā tas turpinājās līdz deviņiem. Es biju iekārsies savā lasāmajā un nemaz nedzirdēju, ka tēvs uzcēlies un mauc tupeles kājās. Māte pie loga un skatījās laukā. Lācis kur aiz mājām rēja nikni. Tad, pie loga atskrējis, rūca uzbudināts.

—   Tak tur ir kāds, lai saka, ko grib, — māte domāja. Bet tēvs jau grabinājās ap luktura durtiņām. Mēs ar māti noskatījāmies, kā uguntiņa aizslīd pār pagalmu, dzirdējām, kā tēvs pucina Lāci un kā tas, laiski riedams. paskrien uz lielceļa pusi.

Uguntiņa pasplda atkal no kūts un bridi pazuda aiz mājas, tad atmirdzēja atkal no otras puses. Lācis bij noklusis. Tēvs ienāca atpakaļ.

—   Tur nav nekā, un kūtī viss kārtībā. Lopi nolikušies un guļ. Tikai miets bij atslīdējis un durvīm šķirba vaļā. Piespiedu labi cieši. Vējš sacēlies, un aukstums ar liekas pieņemamies.

Viņš paklausījās laukā. Lācis vairāk nebij dzirdams.

—   Tas suns mums palicis par vecu, viņam vairs nevar ticēt. Pie lielceļa Stirnās rej un tāpēc šis arī.

Vēl bridi lasījām. Bet tad tēvam pīpis paukšķēdams nokrita zemē. Māte, abām rokām atspiedusies, turējās uz sava mūrīša. Man pašam

arī acis lipa ciet, un pāra reižu es jau biju atķēries, ka nedzirdu vairs lāgā pats, ko lasu. Laiks bij iet gulēt.

Svaigie zirnāji manā gultiņā mīksti nočaukstēja. Māte uzklājusi jauno, zaļi strīpoto segu. Es labi sataustīju mīksto locījuma vīli pašā vidū. Kamēr māte nodzēsa lampu, redzēju pelēko, sauso vērmeļu kušķi pie vadža taisni virs galvas. Bet tad viņš izblīda plats un mīksts, kā mākonis kūpēdams aptina mani un piepildīja visu istabu. Es biju vācu ciemā, orē kājās stāvēdams, griezu grožus ap galvu un braucu kviešus vest mājās. Lācis rēja, vārnām pakaļ dzīdamies, bet skolas galā stāvēja palīga skolotājs un zvanīja vienā zvanīšanā. Zvanīja tik nepatīkami skarbi, ka es uzmodos.

Nebij ne ciema, ne palīga skolotājs zvanīja. Labu brīdi blisināju acis tumsā un nevarēju atjaust, kur esmu un kas te notiek. Tad samanīju, ka esmu nosalis, un pēkšņi atjēdzos. Ara durvis bij vaļā, ledains aukstums no turienes plūda man virsū. Gar aizsarmojušo logu nervozi šaudījās mūsu luktura uguntiņa. Lācis gaudoja gari un žēli. Tēvs pagalmā kaut ko runāja, un māte raudāja. Māte raudāja … Kā cēlies, izskrēju pagalmā.

Pēc pāra acumirkļiem jau zināju, kas noticis. Mūsu Laucis bij prom!… Ragavas no nojumes arī izvilktas, bet tāpat palikušas — laikam bij iztraucēti. Turpat nomesti sveši iemaukti un «Pajmovija» papirosu aploksne. Tēvs jau bij bijis mūsu saimnieka mājās un uzzinājis, ka tur mūsu Laucis iejūgts pie rijas nosviestās nekaltās ragavu laužņās. Kreisā pakaļkāja Laucim bij basa, labajai tikai puspakava. Pēc šīm zīmēm cietā ceļā pēdas arī ar lukturi bij labi sazīmējamas.

Lukturi rokā tēvs stāvēja kūts galā un skatījās uz to pusi, kur, pēc viņa domām, Laucis bij aizbraukts. Māte ar varu valdīja raudas. Es drebēju no uztraukuma un žēlabām. Kā tas gan īsti varēja notikt? Tas bij tik neticami … Vēl vakar viņš te skrēja ap kūti un nedevās rokā … Man likās, ka nupat, nupat atkal viņš parādīsies ap stūri un grudzinādams sprauks purnu kūts durvju spraugā… Bet viņš nerādījās vairs. Prom bij mūsu Laucis … Ko mēs nu iesāksim bez zirga!

Zīmaļa kūtī gari īdēja. Abi mazie jēri klusiņām, kā raudādami blēja. Arī sivēns urkšķēja, salmos kārpīdamies. Laikam arī viņi nojauda, kāda nu nelaime mums uzbrukusi. Es tikko varēju novaldīties, mātei līdzi skaļi neieraudājies.

Tēvs ar lukturi atnāca atpakaļ pie ragavām un vēlreiz rūpīgi aplūkoja. Klēpis dābola bij iznests un ielikts tur.

—   Garā ceļā viņi ir taisījušies, — tēvs teica. Es vairs nepazinu viņa balsi: tā bij dobja un smaga kā iesmakusi. Notupos un palīdzēju tēvam lūkot, — it kā tam tagad vairs būtu kāda nozīme. Divējādas pēdas bij sazīmējamas. Vienas no parastiem zābakiem, otras — platas, apaļiem purniem.

—   No Leišmales tie ir bijuši, — tēvs domāja. Tad īgni pasviedās pret Lāci. Tas pienācis arī apošņāja svešās pēdas un tad smilkstēdams skatījās uz mums. — Nu tu arī ošņā, nelieti tu tāds! Kur tu nakti biji? Kādēļ tu te mums to maizi ēd?

—   Šaujams tik nost tāds nezvērs! — māte piebalsoja tā, it kā kad Lācis pats tīšām izvedis to Lauci no kūts un atdevis zagļiem.

Kur viņš nakti bijis, tas jau skaidri redzams. Viss kažoks miežu akotiem un auzu spilvām pilns. Pelavu pūnītē aiz rijas viņš dažkārt arī pa dienu mācēja atgrūst aizšaujamo lūciņu un tad, līdz ausim ieracies, siltin silti izgulēties. Man arī bij dusmas, un es no savas puses gribēju viņu izsunīt. Bet viņš tupēja, priekškāju pacēlis, un drebēja visā augumā. Vecās acis bij noasarojušas un ūsas sarmas pilnas. Man palika viņa žēl. Tikai muguru es viņam pagriezu — lai redz, ka ar viņu pat runāt nav vērts.

Patlaban gaisma sāka aust. Mēs gājām atpaka] istabā. Es pirmais, tad māte un visubeidzamais tēvs ar lukturi. Lācis nemaz nemēģināja līdzi nākt — laikam jau pats labi apzinājās savu vainu.

Logs jau manāmi zilgsnīja, kad mēs sasēdām kur kurais. Saimnieki bij apņēmušies ziņot uradņikam. Jāgaida, kamēr tas atnāks. Arī paši pēdas dzīt varēsim tikai tad, kad būs pavisam gaišs.

Tēvs mēģināja aizpīpot pie luktura, bet tāpat vien palika aukstu pīpi saujā.

—   Divas reizes es biju pamodies un tā kā ko dzirdēju… Prātā vis man ienāca. Bet nodomāju: ko tur nu celsies — tas suns tak turpat ārā. Istaba auksta, un miegs ar. Vakarā tik ilgi notērgojām …

Pie tā jau arī es ar savu grāmatu biju vainīgs. Sirds man stipri iesmeldzās.

Māte nopūtās smagi.

—   Ko mēs nu iesāksim, ko mēs nu iesāksim… Par liniem labi ja divdesmit rubļus dabūs. Tos trīsdesmit tu līdz Meteņiem viegli būtu nobraucis baļķos. Saimnieks negaidīs — uz to nav ko cerēt.

—   Saimnieks … — tēvs nikni atsaucās. — Ko tad mēs te vēl saimniekosim, kad zirga nebūs, ko pavasarī art un iesēt! Jāpārdod tik prom arī visas tās citas grabažas — kad nav, lai nav…

Bet māti tāda iedoma redzami uztrauca. Viņa mēģināja saņemties un arī tēvu kaut cik sadūšināt.

—   Ja mēs to puiku pēc svētkiem paturam mājās un jūs abi ejat baļķus gāzt… Runā, ka tur labi varot pelnīt. Viņudien mežsargs apvaicājās, vai nezinot vēl pāris labu cirtēju.

Elpu aizturējis, es gaidīju, ko tēvs uz to atbildēs. Bet viņš neteica neko. Pīpis viņam izslīdēja no saujas, bet viņš neattapās pacelt to. Man spēji noslīdēja gar acīm skolas atstāšanas un mežu darbu bēdīgā aina. Tikko taču biju sācis pie palīga skolotāja mācīties vijoli spēlēt. Arī vācu valodā jau vieglāku varēju lasīt… Asaras norijis, ierunājos, cik droši spēdams:

—  Bet mēs tak vēl varam pēdas dzīt, kad atausīs diena. Puteņa nav bijis — uz cieta ceļa labi sazīmēt. Laucim tas puspakavs … Es iešu līdzi…

Bet arī uz to tēvs neko neatbildēja. Vairāk ko teikt man nebij dūšas. Un ko es lai vēl būtu sacījis? .. .

Uradņiks ieradās tikai īsi pirms pusdienas. Bijis pie saimniekiem uzrakstīt par tām ragavām. Saimniece viņu mielojusi ar sivēna cepeti. Viņš ilgi slaucījās kabatas lakatā, izdzēra divus pusstopus ūdens un pukojās uz zemniekiem, kas nevīžojot staļļa durvīm stieni pielikt. Viņam te tīri jābeidzoties nost — tik daudz darba un nepatikšanu.

Pēc viņa domām, uz leišu pusi neesot ko meklēt. Zagļi katrā ziņā aizbraukuši dziļāk Vidzemē — tur tagad kāda banda rīkojoties. Pēc pusdienas viņš iešot pie pristava, lai telefonējot uz Bebriem un Odzienu — tur viņiem palaikam esot tas īstais ceļš.

Tēvs ieminējās, ka vajadzējis gan telefonēt tūliņ, līdzko paziņots. Uradņiks palika vēl sarkanāks un uzsita plaukstu savam portfelim.

So lai nemācot. Šis savu dienestu gan zināšot. Pirms deviņiem pristava kungu neviens nedrīkstot celt augšām. Un pie tam vēl kundzei vakar bijusi vārdadiena …

Līdzko uradņiks bij prom, mēs ar tēvu sākām taisīties ceļā. Kažoks man vēl labs, tikai drusku apaudzis un piedurknes palikušas īsas. Māte man zem cepures ap ausīm apsēja vēl savu vilnaino lakatu, lai gan es tam biju noteikti pretī. Kulīti ar maizi un vārītas gaļas gabalu uzkāros pār plecu. Tēvs savu provīziju novietoja tāpat aiz apjoztā kažoka un nezin kādēļ arī mazo cirveli aizbāza aiz jostas. Es sameklēju skaidienā vakar nogriezto lazdas nūju, un mēs devāmies ceļā. Māte tik skumji noskatījās mums pakaļ, ka man nācās visai grūti izlikties dūšīgam.

Lācis taisījās mums līdzi. Tēvs viņu sabāra tik nikni, ka viņš palika turpat uz kupenas sēžam un gaudojam. Mēs gājām pa ceļu uz saimniekmājām. Zirgu iekapātajā ceļa vidū vietvietām skaidri bij saskatāms Lauča puspakava iespiedums. Pie saimnieku rijas puiši mums parādīja vēl vienu ārkārtīgi svarīgu zīmi. Vecajām ragavu lūžņām sliecei no noplēstas apkalas viena skrūve bij palikusi iekšā. Ceļa noslidinājumā skaidri bij redzama asa šņīpa, kura pret cietu kruvešu činkuru katrreiz sasitās raksturīgā ovālā līkumā. Nu mēs redzējām skaidri, ka tie aizbraukuši uz Daugavas pusi. Tēva paredzējums par leišiem likās piepildāmies. Neskaitāmas pretrunīgas pamācības noklausījušies, gājām tālāk.

Uz lielceļa, kur šodien vairāk braukts, tikpat pakava, kā skrūves zīmes jau nācās grūtāk saskatīt. Tomēr pa lielākam gabalam mēs vienu vai otru pamanījām skaidri. Un tad katru reizi man sirds iepukstējās straujāk. Likās — tepat aiz šī līkuma, aiz šī krūmāja, uz tā kalniņa mēs viņu ieraudzīsim… Es slepus pavēros tēvā, urt man likās, ka arī viņam pašam acīs kaut kas no šīs manas cerības, lai gan seja bij tik bēdīga un cieta.

Tēvs izvaicāja katru pretimnācēju un braucēju. Iegriezās arī ceļmalas mājās — neviens neko nezināja pateikt. Mēs bijām cerējuši uz dzelzceļa pārbrauktuves sargu. Līdz pieciem viņš bij dežurējis, bet tad pēc pēdējā preču vilciena aizgājis gulēt. Braucēju nakti bijis diezgan daudz — var būt, ka arī divus tādus ragavās ar lauku zirgu pārlaidis pāri. Sāka atcerēties un pārdomāt un tad gandrīz gribēja apgalvot, ka apmēram tādi paši pašās beigās pārbraukuši gan. Bet apzvērēt viņš nevarēja. Tomēr arī tāds pusapliecinājums mums izlikās ļoti svarīgs.

Bet baznīcas ceļa galā nekāda apliecinājuma vairāk nevajadzēja. Tur gludenā slīpumā skaidri bij redzams puspakava loks un tāpat asā šņīpa ar ovālo likumu. Mēs nogriezāmies no lielceļa tik ātri, it kā tos tepat vēl līdz Pulksteņupes tiltam varētu noķert…

Baznīckrogā dabūjām necerēti noteiktas ziņas. Tas bijis šorīt ap pussešiem. Krodzinieka meita nākusi no kūts. Suns nikni rējis uz ceļa, un viņa, lukturi pagaismodama, skaidri redzējusi divus braucējus ragavās un ar lauku zirgu. Nogriezušies pa dzirnavu ceļu lejā uz Daugavu…

Pēc minūtēm desmit mēs jau bijām uz Daugavas. Pakava iespiedumu cietā, gludi nosnigušā ledū nevarēja saskatīt. Bet toties skaidra vietu vietām bij labās skrūves šņīpa.

Tēvs bij palicis žirgtāks. Es tikko varēju tikt viņam līdzi. Viņš runāja gandrīz bez apstājas.

—   Dabūjuši kur zirgu, varbūt mēs vēl panāktum viņus. Laucis ir vecs, bez atpūtas visu dienu neturēs … Bet dienā viņus viens otrs būs manījis … Kad tikai nesāk snigt un putināt — tad mēs nozaudēsim pēdas …

Patiešām, no mugurpuses vējš sāka vilkt jau īsti stiprs. Rīta pusē rēgojās melna mākoņu grēda. Saule aiz Jaunjelgavas iebrida sārtenā dūmakā.

—  Kājas tev nesalst? — tēvs apvaicājās.

Nē, kājas man nesala. Trīs pāri zeķu pastalās — un virsējās, mātes, līdz pat ceļiem. Dūraini cimdi arī biezi un silti.

Mēs uzkāpām lēzenā krastā. Kurzemes priežu sils, krēsls un silts, apņēma mūs ar noslēpumainu šalku. Man pārskrēja drebuļi. Bet tēvam es neteicu neko. Nūja man bij rokā cieši sažņaugta… Savu Lauci mēs tiem neatstāsim!…

2

Silā ātri palika tumšs. Priežu sarkanie stumbri jau likās tumšbrūni. Un, kad mēs paskatījāmies augšup, debesis skuju spraugā no sākuma bij biezas un zilpelēkas, bet drīz vien pārvērtās savādi palsas. Kokos sāka šalkt arvien stiprāk. Klajumiņā mums tā kā no smalka sietiņa iesijāja acīs. Droši vien vējš purināja sniegu no zariem. Mums neparko negribējās domāt, ka snieg no gaisa. Sniegs šonakt bij mūsu lielākais ienaidnieks: bez žēlastības viņš apdzēstu Lauča pēdas — un kurp tad mēs bez tām lai grieztos svešā apvidū?

Bet, uz lielā ceļa izgājuši, tūliņ manījām nešaubāmi, ka mūsu ienaidnieks patiešām klāt. Pa plato stigu vējš vilka spēcīgi, reižu reizēm sauju sīka sniega iesviezdams mums sejā. Abās pusēs pa sērsnu šalca nemitīga, sausa straume. Kā uz norunu mēs ar tēvu apstājāmies abi reizē.

—  Nu, dēls, ir slikti, — tēvs teica drūmi.

Es vēroju palsās debesis un nevarēju saprast, no kuras puses viņš īsti nāk. Pēc pirmajiem laimīgiem soļiem Kurzemes krastā dūša man sāka saplakt. Tomēr es mēģināju mierināt tēvu.

—   Varbūt viņš pāries. Man liekas, ka tur paliek tā kā gaišāks.

Es varēju saskatīt, ka tēvs kratīja galvu.

—  Divas dienas jau taisās — tas ir uz ilgu. Un pēc tam nāks atkusnis … Bet ko nu mēs iesāksim, pēdas būs ciet.

—  Pa nakti jau tā kā tā neko nevar redzēt. — Es mēģināju vēl nelaimi kaut kā mazināt.

Tēvs notupās un uzrāva sērkociņu aizvēja pusē. Ilgi tas nedega, bet tomēr arī to pāra acumirkļu pietika, lai mēs pārliecinātos, kādu postu mums dara vējš ar sniegu. Visa iebrauktā ceļa rieva jau bij viegliņām aizvilkta, visi iedobumi — smalku sniegu piebērti. Pēdu nemaz vairs nebij ko meklēt.

Saskumuši gājām tālāk. Tēvs pa priekšu, es cieši nopakaļ. Sils izlikās bezgala liels. Un drūmi vientuļš un tukšs. Ne uzkalnu, ne ieleju te nebij. Mēs nezinājām pat, vai tas stiepjas līdztekus Daugavai vai vairāk virzās uz leišu pusi. Vairāk reižu pasitās te uz vienu, te uz otru pusi, un pēc tam mēs nepavisam vairs nevarējām orientēties. Tomēr gājām vien uz labu laimi. Ko tad citu mēs varējām darīt?

Tēvs laiku pa laikam apvaicājās, vai man neesot salti un vai es neesot piekusis. Salti man nebij, bet kājas sāka pagurt, un kreisā plecā sāpēja no smagā kažoka. Bet es atbildēju, ka tīri labi vēl varu iet. Es biju paraisījis mātes lakatu vaļā un iedams klausījos, kā sniegs šalca mums garām. Mēs gājām itin kā ar straumi. Likās, ka tā nes uz īstu vietu — turpu, kur mums vajadzēja.

—   Savāda zeme ir šitā Kurzeme, — tēvs prātoja. — Pēc mana rēķina savas sešpadsmit, astoņpadsmit verstis esam nogājuši, varbūt visas divdesmit. Un nevienas mājas ceļmalā. Nevienas uguns nekur neredz.

—  Un neviena braucēja, — es piemetināju. Man vairāk reižu bij ienācis prātā, ka varētu gadīties kāds, kas mūs paved. Bet tēvs laikam bij uzminējis manas domas.

—   Nakts laikā mūs neviens neņems ragavās. Un taisnība arī ir — es pats to nedarītu. Kas svešus cilvēkus var galvot…

Nenobeidzis viņš piepeši apstājās un pagriezās atpakaļ. Viņu vērodams, arī es pagriezos tajā pašā virzienā. Savāda silta šalka man pārskrēja pār muguru. Caur retajām priedēm spīdēja sarkana uguntiņa.

—   Redzi! redzH Tur ir mājas! — es iesaucos, pavisam aizmirsis, ka tēvs taču pats pirmais ieraudzījis.

—   Jāiet pavaicāt, — tēvs teica žirgtāk. — Varbūt dienā ko manījuši. Varbūt paļauj pārnakšņot. Taisnību sakot, nav arī nekādas jēgas pa tumsu dauzīties.

Mēs sākām meklēt māju ceļu. Izrādījās, ka esam labu gabalu aizgājuši tam garām. Tur bij stabs ar kaut kādu uzrakstu, un gar to mežā ietiecās pavisam jau sniega aizvilktas sliedes.

Uguntiņa izrādījās daudz tuvāk, nekā mums no lielceļa bij izlicies. Tā tik laipni un aicinoši spīdēja mums acīs, ka sirds gluži iesila. Cik labi diviem vientuļiem apzināties citu ļaužu tuvumā! Arī sils palika tāds kā mīlīgāks un šņāca klusāk. Pēc pāra simts soļiem mēs iznācām nelielā klajumiņā, kur vidū skaidri apjaušami rēgojās triju ēciņu melnie silueti. Tas

te meža vidū droši vien bij kāds mežsarga miteklis. Nu uguns pa zemu lodziņu mums sārtu svītru kā gaišu laipu kupenām pāri meta pretī.

Divi suņi — divi melni pinkuļi izvēlās no tumšās ēciņas un, nikni riedami, sāka riņķot mums apkārt. Nočīkstēja durvis, kāds cilvēka stāvs paņirbēja loga svītrā. Arī mēs turējāmies tajā, lai mūs drīzāk ieraudzītu, un tāpat, neko nekaudamies, labinājām suņus. Cilvēks katrā ziņā redzēja mūs, bet tomēr rīdīja suņus vēl tad, kad mēs jau bijām turpat klāt. Tēvs gan deva labvakaru un mēģināja kaut ko pastāstīt, bet aiz tās kņadas nekas nebij dzirdams.

Cilvēks gāja atpakaļ, mēs tikai manījāmies viņam pakaļ. Šī tumšā telpa katrā ziņā bij parastā laucinieku priekšiņa — no lopu dzirdāmo trauku skābenās smakas to varēja spriest. Tēvs labu brīdi taustījās, līdz kamēr sagrābāja durvis.

Neliela kupola lampa tik spilgti iespieda acīs, ka tikai pēc brīža skaidri varējām saskatīt. Tā bij liela, balsināta istaba ar krāsni līdzās ieejas durvīm un garu galdu tuvāk pie āra sienas. Kreklos izmetušies, ap to sēdēja pieci vīrieši kārtīm rokās un skatījās uz mums. Galds bij balti norakstīts un krīta gabals turpat nomests. Katram spēlmanim priekšā pusdzerta tējas glāze, bet vidū viena tukša un otra aizdzerta pudele. Sestais vīrietis, kažoku virs krekla uzmetis, stāvēja istabas vidū un bargi noraudzījās uz mums. Aiz aizkariem — laikam gultā — kāds čaukstinājās un īgni ņurdēja.

—   Ko jūs vazājaties nakts laikā? — stāvētājs dusmīgi noprasīja tēvam. — Ko jūs meklējat? Kas jūs tādi esat?

Tēvs nepaguva uz visiem šiem jautājumiem pēc kārtas atbildēt. Tas jau arī nemaz neklausījās. Pārtrauca viņu pusvārdā:

—  Nu — un ko jūs te gribat? Te taču neiet lielceļš garām?

Acīmredzot par naktsmājām tēvs vairs nedrīkstēja ieminēties. Tikai

par diviem braucējiem un lauku zirgu vēl mēģināja apvaicāties. Bet tas tur acīmredzot palika arvien piktāks.

—   Es nestaigāju pa ceļiem un neskaitu braucējus. Visa Kurzeme te brauc garām ar laukiem, melniem, bēriem un sirmiem. Ko jūs gan iedomājaties! Vai es jums te esmu kāds staļļmeistars?

Tie ap galdu piebalsoja — cits, īgni iesmiedamies, cits, mūs izzobodams. Tēvs vēl kaiļt ko nomurmināja, bet viņā vairāk neklausījās.

Nekaunīgi tie ceļa gājēji esot palikuši pārliekām. Lāčojot tik iekšā, istabas piebradājot un saltumu salaižot. Priekš kā tad pasaulē esot krogi?

Nu viņi visi mūs rāja — cits caur citu. Mēs bijām viņu spēli iztraucējuši, tāpēc viņi bij tik dusmīgi. Kā nopērti mēs virzījāmies atpakaļ uz durvīm. Tas ar to kažoku kliedza, ka arestēt vajadzētu un pārliecināties, kas tie īsti esot par tādiem blandoņiem. Piedzīvots, ka vienu nakti nākot izlūkot, bet otrā ragavas griežot pie klēts durvīm… Abi suņi mūs izvadīja līdz pat lielceļam un vēl labu gabalu pa to. Tēvs gāja, kažokā sarāvies, — man viņš likās mazāks nekā pirmāk. Bet tas droši vien tāpēc, ka sniga vēl vairāk un nakts bij palikusi tumšāka. Man bij tik smaga sajūta, itin kā nezin kāda jauna nasta uzkrauta mugurā. Nu kādēļ mums tur vajadzēja iet?

—    Dēls… — tēvs ierunājās, kad atkal labu gabalu bijām nogājuši pa lielceļu. — Kad tu reiz būsi liels un varbūt arī bagāts… Nevērtē cilvēku pēc viņa ārējā izskata. Nekad nevienu neraidi projām no savas istabas. Tu domā, ka tie cilvēki paši par sevi ir ļauni, — nebūt ne. Bet pasaulē ir tik daudz nelietības, ka neviens nevar zināt, no kuras puses viņa taisās klāt…

Es gāju pa tēva pēdām un manīju, ka sniegs zem kājām paliek arvien dziļāks. Pastalas grima dziļi, aplipušām zeķēm saltums līda cauri. Man bij tik skumji ap sirdi, ka nejaudāju tēvam neko atbildēt.

Kurp mēs te tagad ejam, un ko mēs tā tumsā varam atrast? Nevarīgi kā mazi bērni mēs te bijām svešā silā, kas nu šņāca nikni un neatlaidīgi. Ceļš spēji nosliecēs lejup. Atskatīdamies uguntiņu es vairs neredzēju. Mēs bijām šaurā, padziļā gravā. Dibenā te katrā ziņā bij upīte — to varēja zīmēt no līkumotās sīkkrūmu svītras abpus ceļam. Kājas sāka slīdēt sniegā. Apakšā ledus no atkusnī uzplūdušā ūdens.

Tēvs bij apstājies un salauza slotiņu no elkšņu krūma. Es viņam neko neprasīju. Noguris un nosalis biju palicis vienaldzīgs un īgns. Bet, kad viņš noliecies sāka atslaucīt sniegu no ceļa, es ieinteresējos. Ko īsti viņš gribēja? … Bet viņš jau bij notupies un mēģināja uzdedzināt sērkociņu. Viens nodzisa, otrs arī. Bet trešais aizdegās un acumirkli labi apgaismoja gludo ledus plankumu.

—  Andri! Žigli! — tēvs sauca. — Paskaties — vai tas nava?

Es biju noliecies un redzēju skaidri. Tā bij tā pati svītra ar raksturīgajiem ovāliem līkumiem. Mēs tomēr bijām uz īstām pēdām! Man aizmirsās nogurums un saltums, es iesmējos spējā sajūsmā.

—    Ir! Tā pati ir! — es iesaucos. — Un, palūk, — vai tas nav Lauča pakava iespiedums?

Skaudīga vēja pūsma jau notrauca mūsu uguntiņu. Bet tēvam jau pietika. Vingri viņš sajozās ciešāk un uztaisīja pīpi. Visu ceļu viņš nebij pīpojis. Es sapratu, ka arī viņam ataust jauna cerība.

—    Iesim, dēls! — viņš teica. No pīpes sārtena blāzma viņam krita sejā — man likās, ka viņš pat smaida. Un, gabaliņu pagājis, atkal pagrieza galvu atpakaļ uz manu pusi. — Redzi, dēls, kā tas iznāk. Ja tie tur mūs paturējuši pa nakti, sila grava līdz rītam būtu pieputināta pilna un nekādu pēdu mēs nevarētu saskatīt. Tā daudzreiz iznāk. Nekad nevar zināt, kas cilvēkam par sliktu, kas par labu.

Vējš patiešām cēlās arvien stiprāks. Sniegs likās veseliem blāķiem gāžamies zemē. Pat retās priedes mūs vairs neko nesargāja. Arī ledaini graudi sitās sejā, tā ka acis tikai mazlietiņ varēja pavērt. Līda aiz cimdiem un saldēja roku stilbus. Uz pleciem jau labi varēja samanīt sniega kārtas svaru.

Kādu stundu mēs vēl bridām dūšīgi. Bet apvidus palika kalnains, ceļš gāja līču loču pa šaurām pauguru spraugām. Tās vietām bija piepūstas, tā ka mēs pāri ceļiem bridām pa irdenu sniegu. Aiz kāda paprāvāka kalniņa tēvs apstājās.

— Nebūs nekā, dēls, — viņš teica. — Tā mēs tālu netiksim. Atpūtīsimies un iekodīsim, tad redzēs, kas iznāks.

Es nevarēju apķert.

—  Bet kur tad mēs te atpūtīsimies?

Tēvs pasmējās.

—   Švaks ceļavīrs tu man esi. Kur tad labākas vietas vēl vajadzīgs? Davai, sagādāt malku! Sakursim uguni!

Mēs iebridām mežā. Tēvs ar savu cirvi mazākām priedītēm apkapāja sausos zarus. Es tāpat rokām lauzu sīkākos un plēsu biezās, mīkstās sūnu lēkšes no stumbriem. Drīz vien mums aizvējā kurējās neliela, bet spoža un silta uguntiņa. Priežu zari dega sprakšķēdami, ka prieks bij skatīties.

Mēs sēdējām uz sakņu činkura, muguras pret koku ērti atspieduši. Sniegu no kažokiem bijām nopurinājuši, tie tagad sildami kūpēja. Sākumā uguns mums bij turpat pie kājām. Bet pamazām viņš izkausēja sniegā apaļu dobi un grima arvien dziļāk. Mežs ārpus blāzmas loka nu izlikās gluži melns. No augšas mums bez apstājas sijāja uz galvām.

Paēdām un mēģinājām padzerties. Tēvs stāstīja, kā savā laikā kausējis sniegu tāss turzā, un gribēja iet lūkot, vai tuvumā nav kāds bērzs. Es viņu atrunāju: man negribējās palikt vienam. Bez tam taču svešā mežā nedrīkstējām postīt koku. Tad tāpat saspiedām sniega piku saujā un sildījām pret uguni, kamēr slapjums sāka spiesties pa pirkststarpām. Slāpes tā tīri brangi varēja remdēt.

Pulksteņa mums nebij, un tāpēc nezinājām laiku. Es domāju, ka vajadzētu būt jau uz rīta pusi, bet tēvs apgalvoja, ka pāri divpadsmitiem daudz vēl nebūšot. Man acis sāka vērties ciet. Ausīm dzirdēju, ko tēvs stāstīja par saviem agrākajiem ceļa piedzīvojumiem, bet prāts tinās kā biezā miglā. Siltums man visus kaulus bij padarījis gļēvus un gurdenus.

Tad es spēji uztrūkos. Tēvs bij aprāvis valodu. Kad izberzēju acis un pavēros uz to pusi, kur viņš skatījās, lejā uz ceļa mūsu uguns lokā patlaban iznira spalvaina galva apsarmojušām ausīm un tūliņ pēc tam tika redzams liels, sirms, širām aizjūgts zirgs. Kamanās ar aizpogātu segu sēdēja divi vīri uzslietām kažoku apkaklēm, balti nosniguši kā mēs pirmiņ. Taisni pret mums viņi apturēja.

—   Na, kas tad tie par putniem! — viens no viņiem iesaucās. — Ko jūs te darāt? Vai jūs to kroņa mežu gribat nodedzināt?

Tas droši vien bij kāds kroņa mežkungs. Es saskatīju zaļu cepures loku ar kokardi pierē. Tēvs bij uzcēlies kājās.

—  Neko mēs negribam nodedzināt. Mēs esam ceļa gājēji un apsildāmies.

Viņš nogāja lejā izstāstīt, kas mēs esam un kāda mūsu lieta.

Man likās, ka mežkungs neuzticīgi un īgni noskatās viņā un tad pagriež seju pret mani. Uz tēva stāstu un vaicājumiem viņš neko neatbildēja, tikai sačukstējās ar to savu otro.

—           Stāstīt tu proti, — viņš teica, kā man šķitās, diezgan zobgalīgi.

—   Bet kas tev lai tic? Priekš kā tev tas cirvis aiz jostas? Un puika arī līdzi? Tādi zagļu ķērāji vēl nav redzēti. Vai tikai paši neesat ķerami?

Un sačukstējās atkal, tēvā nemaz neklausīdamies.

—   Puika! Nāc lejā! — mežkungs sauca. — Jūs abi brauksiet līdzi. Rītu pie dienas mājās mēs redzēsim, kas jūs esat par vīriem.

Es no bailēm tikko varēju kājas pakustināt. Tēvs uzbudināts ņēmās ieskaidrot, ka tāda aizturēšana un nokavējums mums var nākt stipri par sliktu. Mēs esam uz pēdām un varam viņas atkal nozaudēt. Bet mežkungs nebij pārliecināms.

—  Man jāpārliecinās, kas jūs esat par cilvēkiem. Tālu jau nava, un pa nakti jūs tā kā tā nekādas pēdas nevarat dzīt. Dod šurp to cirvi, un sēstieties priekšā! Puika lai piemetas uz slieču galiem.

Cirvi viņi pabāza zem savas segas. Tēvs nosēdās uz priekšas soliņa. Es uzmetos uz slieču galiem un turējos pie kamanu atzveltnes. Tēvs paskatījās manī tādām acīm, it kā viss mums nu būtu pazaudēts.

Un tā mēs nu braucām. Mūsu uguntiņa viena palika silā. Brīdi viņas spīdums mums vēl bij manāms uz ceļa. Bet, kad es paskatījos atpakaļ, viņa patlaban nogrima aiz sniega paugura.

Uz slieču galiem nostāvēt bij grūti. Kamanas gāzelējās pa aizputināto ceļu. Manas kājas rausa sniegu, brīžam tas tur sablīvējās līdz pat ceļgaliem. Braucām soļiem, tā ka es arī tāpat būtu varējis tikt līdzi. Bet, kad es to mēģināju, tas otrs kamanās tūliņ atskatījās atpakaļ, un man atkal bij jāmetas uz sliecēm.

Silam beigas. Mēs nogriezāmies no lielā ceļa un labu laiciņu braucām tīkamā aizvējā. Bet tad ceļš nogriezās klajumā un zirgs līdz vēderam sāka brist pa kupenām. Tas bij jauns, spēcīgs zirgs, viņš sprausloja un kājām nikni ārdīja sniegu. Vējš pūta taisni pretī. Es neko nevarēju saskatīt, tikai visiem spēkiem pūlējos noturēties savā neērtajā vietā. Tēvs apvaicājās, kāda man tur esot stāvēšana. Negribēju viņu vēl vairāk apbēdināt un teicu, ka laba. Bet, kad braucēji apturēja, es krišus atkritu sniegā. Rokas man bij nosalušas pavisam stīvas. Acu skropstas aizsarmojušas, tā ka tikai pēc laba brīža varēju sākt skatīties.

Divi kalpi bij iznākuši zirgu saņemt. Bāza man lukturi pie pašas sejas un arī tēvu aplūkoja pamatīgi. Nopratu, ka arī tie mūs turēja par aizdomīgiem cilvēkiem. Tēvs atkal bij sācis savu stāstu. Ko viņš tur tik daudz stāstīja? Izklausījās, it kā viņš par vari gribētu ko iegalvot. Taisni tāpēc jau tie neticēja.

Mūs veda iekšā. Vispirms liela istaba ar trijām gultām — te katra ziņā dzīvoja mežkunga kalpi. Aiz šīs dibenā bij mazāka istaba — tajā mūs novietoja. Istabiņai bij neliels, no āra aizslēģots logs un kaila lāviņa gulēšanai.

Kad kalpi sanāca priekšistabā un novietojās, mēs nopūtām naglā uzkārto cilindra lampiņu un nolikāmies gulēt. Pavēss, tāpēc saspiedām muguras cieši kopā. Biju stipri noguris, bet aiz rūpēm aizmigt tūliņ nevarēju.

—  Mēs tagad paši esam cietumnieki, — es klusu sacīju.

—  Tā iznāk gan, — tēvs tāpat atbildēja.

—  Ko viņi ar mums darīs?

—   Ko nu darīs! Ko mums var padarīt? Neesam jau nekādi zagļi, ne blēži. Man taču pase arī ir līdzi. Rītu palaidīs. Kad tikai nenoturējuši pārāk ilgi, ka mums tās pēdas pavisam neaizsnieg.

Un pēc brīža viņš ierunājās atkal:

—   Taisnību sakot, nav nemaz tik slikti, ka mūs te atveda. Tur silā mēs varējām vai nu nosalt, vai kājas pie ugunskura atsautēt. Ir jau dzirdēts …

Bet mani jau pārņēma miegs. Nedzirdēju, vai tēvs vēl ilgi runāja. Vairāk reižu vēl pamodos pusmiegā, bet beidzot aizmigu cieši.

Kad es labi nosalisjpamodos, tēvs jau stāvēja pie loga.

—  Celies nu, dēls. Arā jau gaisma.

Slēģī patiešām jau bij redzama zilgana svītra. Es piecēlos, un abi ar tēvu izgājām lielajā istabā.

Lampa tur vairs nedega. Istaba bij blāvas krēslas pilna. Kalpi, uz gultas malām sēdēdami, āva kājas un kaut ko stāstīja kādam nupat ienākušam. Katrā ziņā par mums — es to tūliņ nopratu.

Tas no durvīm panāca tuvāk un paskatījās. Pieliecās tuvāk, palūkojās un piepeši iesmējās.

—  Ei! Kas tie par brīnumiem! Tas taču esi tu, Mārtiņ!

—  Un tu esi Apse! — tēvs atsaucās.

Patiešām — izrādījās, ka tas Apse, kurš pirms gadiem pieciem no mūsu pagasta pārnācis šurp. Viņš sasveicinājās ar tēvu un arī man sniedza roku. Brīdi vēlāk mēs visi jau sēdējām pie galda un ēdām sildītus kāpostus ar ceptu cūkgaju. Tēvam atkal bij garais stāsts par mūsu nelaimi. Tie cilvēki nu no sirds juta mums līdzi un cits caur citu raudzīja palīdzēt ar padomu. Mēs uzzinājām visu sīki, kas mums bij vajadzīgs par šo apvidu un par ceļiem uz leišu pusi. Kad ienāca mežkungs, mēs jau bijām draugos un iztikām arī bez pases uzrādīšanas.

Apsēm bij jābrauc kaut kur uz Jaunjelgavas pusi. Līdz lielceļam viņš mūs izveda un šķiroties pārstāstīja vēlreiz, kur, pēc viņa domām, mums jāmeklē. Tad mēs atkal divi vien bridām tālāk.

Bij apmācies, bet sniegs no gaisa vairs nenāca. Vējš griezās dienvidos. Laiks bij palicis manāmi siltāks.

—   Pie vakara būs atkusnis, — tēvs teica, norādīdams, kur vārnas kā melns padebess salaidās attālā melnā alksnī.

Ceļš bij aizpūsts veselām vālām. Mēs smagi bridām pa nedaudzo braucēju sliedēm. Par pēdu zīmēšanu te vairs nebij ko domāt. Riņķī apkārt klajs līdzenums ar retām mājām. Kaut kur, vairāk uz kreiso pusi, tālu ziloja svešs sils.

Gaiss atvilga arvien vairāk, un jau ap pusdienu mums tāda kā migliņa sāka rasot sejā. Par sevi tas nu būtu bijis patīkami, bet tēvs domīgi nogrozīja galvu. Saplacināšot to sniegu cieši, beidzamās pēdas noslēpšot. Mēs izpētījām katras sliedes, kuras šur tur nogriezās uz kādām mājām, bet neatradām neko, kas mums varētu noderēt.

—   Laikam jau nebūs nekas, — tēvs skumji teica. — Neredzēsim vairs savu Lauci…

Es sakodu zobus un ar varu valdīju asaras. Viss klajais līdzenums likās bezgala vientuļš un smagu skumju piemircis. Divi vītoli ceļa malā stāvēja, šķībi sazvēlušies, pārslainos zarus līdz pat kupenai nokāruši. Kaut kur tālumā nodziedājās gailis.

—  Uz mīkstu, uz mīkstu, — tēvs teica un nomauca cimdus.

Es bridu pa tēva pēdām. Viņa lielajā solī spert man nenācās viegli. Sametās silti, un piere zem vilnainā lakata kļuva mikla. Es noraisīju to un iebāzu azotē. Tēvam neteicu neko. Ko tad viņš varēja līdzēt?

Smalksnajā bērzu ataugā sniegs jau bira no zariem. Pumpurotās, brūnās galotnes sīki švīkstēja augošā vējā. Neliels, pelēks zaķis pārlēca ceļam un lēni aizkūleņoja pa kupenām.

—   Vīram bail, ka sniegs sāk birt no kokiem, — tēvs teica. — Ataugā mūžu dzīvojis, bet nevar pierast. Muļķis pārlieku.

Tūliņ aiz ataugas mēs ieraudzījām veco mūra krogu ar smēdi, par kuru mums šorīt pie mežkunga bij stāstīts. Pa vaļējiem stadulas vārtiem bij redzams apsegts, virvēm cieši nosiets linu vezums. Ragavām tikai viena ilkss. Otrai — gluži jauna bērza koka — kalējs patlaban smēdes priekšā uzdzina jaunu cilpu galā. Turpat bij arī braucējs. Mēs piegājām apvaicāties.

Kalējs vakar gulējis slims un uz ceļa neko nebij vērojis. Bet braucējs paplēta rokas.

—  Lauks, klibs zirgs? Ar vienu baltu aci?

Mūsu Laucim kreisā acs patiešām bij balta. Bet klibot viņš gan nekliboja.

—   Var būt, ka viņam no tā puspakava kāja atmīta, — tēvs domāja. Pārliekām uztraukts, sāka pārprašņāt tuvāk.

Jā, tas bijis vakar vakarā, jau labi krēslā, — linu vedējs stāstīja. Kādu versti šaipus krustceļiem viņš iesnaudies. Zirgs viņam palaikam ceļa neturot. Nogājis šķībi, apgāzis vezumu šūtī un pārlauzis ilksi. Un, kamēr viņš tur mocījies, piebraukuši divi ar lauku zirgu. Lūdzis palīdzēt, bet šie — ne vārda. Ij neatmetušies. Šim jau tūliņ licies, ka tie nevarot būt labi cilvēki, kas ceļa vīru pamet postā. Neviens godīgs kurzemnieks tā nebūtu darījis. Šis jau vakar tos pie sevis nolamājis par vidzemniekiem.

Mums nu nebij laika strīdēties par kurzemnieku un vidzemnieku tikumiem. Mēs atkal bijām Laucim uz pēdām un steidzām izprasīt visu, kas mums bij vajadzīgs. Un pēc brīža, tālāk iedami, patiešām zinājām daudz ko. Verstis četras tālāk ceļš dalās. Viens novēršas pa kreisi uz ezeru un pārezerniekiem, pa kuru brauc tikai ziemā. Šis iet vien prom vairāk uz labo pusi verstis divdesmit līdz muižai. Tad taisni pret vecajām rijām atkal viens ceļš nogriežas pa kreisi uz veco ķieģeļnīcu un Plēšu ūdensdzirnavām. Muižā ir pagasta valde un dzīvo arī uradņiks. Pie tā mums katrā ziņā jāiegriežas. Tas zina visus apkārtnes šaubīgos cilvēkus, kuru te, leišmalē, daudz. Pa nakti vien šitādā ceļā zagļi nebūs nekur tālu tikuši. Un pa dienu viņi neuzdrošināsies: te jau bieži vien var sastapt dažādus zagtas mantas meklētājus …

Nu es tikko varēju tikt tēvam līdzi. Soļi viņam bij palikuši vēl lielāki, pats it kā taisnāks un garāks atstiepies. Seja gaišāka un balss mundrāka.

—   Vai zini, Andri, — viņš teica, — nu man atkal tā vien liekas, ka mēs vēl dabūsim viņu rokā. Kā tu domā?

Protams, es domāju tāpat. Man tikai bij rūpes, ka viņi nav jau pārbraukuši leišos.

—   Vienalga! — Tēvs pakratīja dūri gaisā. — Ņemsim valdīšanu līdzi un izvandīsim arī leišus. Visai zemei cauri jau nu nebūs izskrējuši.

Bet nu jau bijām arī nonākuši krustceļos. Kā mums bij stāstīts, uz kreiso pusi nogriezās mazāks ziemas ceļš, pa kuru acīm redzami maz tika braukts. Lielais ceļš aizvirzījās vairāk uz labo pusi un nozuda nelielā piesnigušā mežiņā.

Mēs abi apstājāmies reizē un paskatījāmies viens otrā. Jā — pa kuru ceļu viņi īsti būs aizbraukuši? Mēģinājām attīrīt sniegu un sazīmēt kādas pēdas. Bet sniegs jau bij gluži mīksts un saplacis. Bez tam pa abiem ceļiem šodien jau braukts, un mēs meklējām velti.

—   Ja pa lielceļu, tad mēs viņus gan panāksim, — tēvs prātoja. — Bet, ja tur, tad viņi līdz rītam var jau būt diezin kur. Ja mēs te nozaudējam īsto sliedi, tad neviens uradņiks mums vairs nevarēs palīdzēt.

Man jau labu brīdi bij kāda doma prātā.

—   Bet ja tu ej viens līdz muižai un uradņikam un es pa šo ceļu?

Laikam arī tēvs jau bij domājis par to. Viņš skatījās manī un grozīja

galvu.

—   Tu man vēl esi tāds knirpis. Vai tu viens tās kupenas izbridīsi? Un maz svešos ļaudīs bijis. Nepratīsi ne izstāstīt, ne izprašņāt.

Es lūkojos sava ceļa virzienā, kur krūmiem pāri pacēlās priedēm apaudzis paugurs. Tur vajadzēja būt kādām mājām: galotnēm pāri tā kā dūmi kūpēja. Sirds man sita ātri. Bail man bij vienam doties nezināmā gājienā. Bet tomēr arī tāds kā vilinājums svešā un bīstamā. Tāds kā ietiepīgs lepnums un pāri visām lietām karsta kāre dabūt mūsu Lauci rokā. Robinsons Krūziņš neaizgāja bojā uz vientuļas salas — vai tad nu es apdzīvotā zemē, starp pašu tautas ļaudīm!

Es sāku pārliecināt tēvu, ka citas izejas mums nav, un viņš pamazām pielaidās. Pārrunājām sīki, kā es iešu no mājas uz māju, izvaicādams un ceļu prasīdams. Kaut kur šim ceļam vajadzēja krustoties ar to, kas no muižas rijām nogriezās uz veco ķieģeļnīcu un Plēšu dzirnavām. Ja uznāktu nakts, man tur tuvumā jāpaliek kādās mājās un ritu jāiet uz muižu, kur tēvs jau būs apspriedies ar valdīšanas vīriem. Vai es būšu sadzinis kādas pēdas vai ne, mēs tad redzēsim, kas tālāk darāms.

Tēvs tomēr vēl negribēja un negribēja šķirties. Acīm redzami viņam bij lielas rūpes par mani. Tad viņš izvilka savu nazi un pasniedza man.

—   Nogriez sev labu nūju. Šitiem kurzemniekiem aplam daudz suņu. Un bez tam tev tad būs arī kāds asāks ierocis.

Patiešām — es savu nūju vakarnakt biju pametis pie ugunskura. Kamēr es turpat baltelkšņu krūmā griezu jaunu, tēvs turpināja mācīt mani, kā jāizturas svešās mājās iegājušam un uz ko izprašņājot jāgriež galvenā vērība.

Kad es, mazu gabaliņu pagājis, atskatījos, tēvs vēl vienmer staveja krustceļos un lūkojās man pakaļ.

Es droši pamāju ar roku, lai viņš iet vien projām. Galva man bij drosmīgi pacelta, bet sirds sita strauji. Mans ceļš nosliecās biezā pieputinātā krūmājā. Nu es biju gluži viens svešā malā.

3

Ceļš slaidā līkumā sliecās augšup pa krūmiem apaugušo uzkalna malu. Tikai divi te šodien braukuši — es skaidri varēju atšķirt vienas ragavu un otras kamanu sliedes. Vienam zirgs bijis visiem četriem pakaviem, otram pakaļkājas basas. Tas laikam bijis pavisam mazs zirdziņš šauriem, neapgrieztiem nagiem un sīkiem solīšiem. Tas — ar ragavām katrā ziņā vedis sienu: šur tur krūmos ieķērušies purva grīšļa kušķi un gar visu ceļa malu drusciņ nostiepts.

Es gāju ātri. Tā savam uztraukumam varēju rast izeju, un bez tam es domāju vēl līdz tumsai aizsniegt ķieģeļnīcas ceļu. Pa šīm sliedēm un pret kalnu bij daudz grūtāk brist nekā pa ceļu. Migloja jau īsti pastipri. Elkšņu violetos zaros šūpojās lielas slapjuma lāses. Vējš pūta man taisni pretī, bet aiz kalna un priežu pudura es viņu daudz nejutu.

Šis pudurs izrādījās daudz tālāk, nekā man no lielceļa bij licies. Pēc labas pusstundas biju vēl tikai uzkalniņam pusē. Jo augstāk, jo kupenas kļuva lielākas un iešana grūtāka. Bet tur es nebiju maldījies: jau no šejienes priedēs skaidri varēja saskatīt mājas.

Tā bij gaužām maza mājiņa dakstiņu jumtu, baltu skurstenīti, zemām durvīm un lodziņu šajā galā. Mani sevišķi iepriecināja šis dakstiņu jumts.

No tā es vēroju, ka tepat kur tuvumā mālu vieta, tātad ari dzirdētā vecā ķieģeļnīca un ceļš uz muižas rijām. Dzīvojamai ēciņai taisni pretī, desmit soļu atstatu, bij tāda pati maza mūra kūtiņa ar niedru jumtu. Ezers vai kāda dūksnaina upe te arī bij tuvumā.

Siena vezums nobraukts kūtiņas galā. Kāds vīrs zaķenīcu nolaistām ausīm galvā patlaban plēsa no vezuma un ienesa kūtiņā. Es pagaidīju, kamēr viņš iznāk, un padevu labdienu. Viņš neatņēma, tikai vienaldzīgi paskatījās manī un sāka atkal plēst savu sienu. Es izstāstīju, kas man par lietu, un apprasījos, vai nav redzēti divi braucēji ar lauku zirgu un vecām ragavām. Kad viņš uz to neko neatbildēja, mēģināju uzzināt, kur te var nokļūt uz ķieģeļnīcas ceļa un gar kādām mājām man jāiet. Bet arī to viņš man neteica. Kad atliecās ar siena klēpi, es skaidri redzēju, ka viņš nepatīkami smīn.

—    Zagļu ķērāji… — man likās, viņš atņurdēja, vai ko tamlīdzīgu.

Iegāja kūtiņā un laukā vairs nerādījās. Istabas durvis pavērās, un iznāca paveca sieva nodriskātos lindrakos un dusmīgu seju.

—  Ko tāds te vazājas! — viņa iesaucās. — Kristap, uzpasē, ka pātagu neaiznes!

Tas mani tā apvainoja, ka es tūliņ steidzos projām. Ilgu laiku sajutu, ka ausis svilst. «Nu, kāpēc tik ļauni? Vai tad es ko sliktu gribēju? Pātagu — vai man viņu pātagas vajadzīgs? Mūsu Laucis skrien, kad tāpat ar grožiem vien parausta …»

Lauci atkal iedomājies, es sāku apskatīties, kur patlaban atrados. Ceļš līkumodams sliecās lejup pa paugurainu, paegļiem apaugušu nokalni. Kas te lejā, to vēl nevarēju saskatīt. Bet pāri pretim labi tālu ziloja mežs. Tas pats, ko mēs jau no lielceļa varējām redzēt. Es to pazinu no robaini apaugušā, zāģim līdzīgā izcila skumša. Spēcīgs vējš pūta man taisni sejā. Bij nomanāms, ka sils pamazām apvelkas it kā ar bālganu plēvi, — laikam gan atsilis tas sāka migloti kūpēt.

Nu man te bij tikai tās vienas kamanu sliedes ar nekalta zirga pēdām. Bez tam ari kāds nesen aizgājis kājām. Kā ar smagu nastu gājis: katra pēda gari iešļūkāta sniegā. Paegļi nobeidzās, un manā priekšā pavērās milzīgs klajums bez viena paugura. Kādu versti vēl bij nolaidens slīpums, bet tad sākās zems, nosnidzis līdzenums. Pēc mežu apauguša augsta pusloka apkārt es spriedu, ka tas varēja būt ezers.

Gabaliņu priekšā pa manām sliedēm kūņojās tas gājējs. Es pasteidzos panākt viņu — varbūt tas man varēja ko pateikt. Tas bij vecs paunu žīds, pavisam sakumpis zem savas nastas. Nelikās nemaz pārsteigts, kad es pēkšņi atrados viņam līdzās. Nastu uz savas nūjas atbalstījis, viņš ar cimdu slaucīja aizsarmojušās acis, stenēja un žēlojās par grūto ceļu.

Gabalu gājām reizē. Es viņam tūliņ izstāstīju savas gaitas, bet izrādījās, ka tās viņu it nemaz neinteresē. Par Jaunjelgavu padzirdis, pats tūliņ sāka stāstīt, ka viņam tur dzīvojot znots, un sīki noeksaminēja mani, vai es tā bodē ari esot bijis un vai pazīstot viņa meitu. Kad meitu es nebiju redzējis, viņš man ņēmās pārstāstīt par saviem diviem dēliem, kuri no karadienesta aizbēguši uz Ameriku un kuriem tur ejot ļoti labi. Viņš pats arī taisījās uz Ameriku, tikai ceļanauda vēl jāsakrāj. Patlaban bij ceļā tur uz. tām mājām, kuras es gan neredzēju kalnā. Tur saimnieks viņnedēļ nokāvis divus teļus, un viņš tās ādas gribēja pirkt… Par viņu es visu dabūju zināt, tikai itin neko no tā, ko man pašam vajadzēja.

Manas sliedes nogriezās lejā uz ezeru. Ceļabiedrs tā kā taisījās vairāk kalnā atpakaļ — apmēram uz to pusi, no kuras mēs ar tēvu bijām atnākuši. No tāda man nebij nekāda labuma — es biju gandrīz priecīgs, ka tieku vaļā no viņa stāstiem un varu domāt par savu. Bet tad viņš vēl ieskatījās, ka mana nūja resnāka par viņējo, un vēlējās mainīties. Man tur nekas nebij pretī. Mēs samijāmies un šķīrāmies. Viņš aizgāja pa nokalni, es nogriezos lejup.

Jā, tas katrā ziņā bij ezers. Sniega kārta te plānāka un viscaur vienādā biezumā, zem pastalām labi varēja samanīt ledus cietumu. Vietām zirgs bij izminis līdz pat atkušņa brūnajam uzplūdam. Sur tur mētājās sakaltušas niedru lapas un našļu posmi.

Man uzmācās jaunas rūpes. Vai šis te ir kāds īsts ceļš, un uz kurieni viņš mani ved? Un vai es tikai nenozaudēšu šo sīko sliedi, kad sametīsies tumšs? … Gaisā jau labi bij manāma nokrēsla. Vakars jau — vai varbūt migla nāca ezeram pāri man pretī. Kažoka piedurknes bij norasojušas gluži miklas. Sils kalnā pavisam pelēks — robaino izcilu nemaz vairs nevarēja redzēt. Es lūkoju saskatīt krastā kādas mājas, bet velti. Bālganā plēve novilkās arvien biezāka, palika pelēka, un tad pamazām sāka satumst. Es vairs nevarēju nojaust, vai migla lien no sila laukā un man pretī. Brīžam man likās, ka tā kūp tepat no ezera augšā. Visapkārt tā kā blāvi virmoja — tikai nelielā ielokā ap mani bij skaidrāks. Un beidzot apkūpa tik biezi, ka ne sils, ne krasta loks vairs nebij redzams. Es pagriezos atpakaļ. Arī paegļiem noaugušais uzkalnis bij nozudis. Man likās, ka sadzirdu vēl vēja šalkoņu priežu pudurī. Bet, no kuras puses īsti, — tas nebij izprotams. Vai es īsteni biju pagriezies atpakaļ? Kur te tagad bij atpakaļ, kur uz priekšu?

Stāvēju notriekts un skatījos virmojošā miglas bezdibenī. Laikam vējš bij pavisam nostājies — ne mazākās pūsmas sejā es vairs nesamanīju. Es norāvu cepuri un izgrozījos uz visām pusēm. Ja kaut cik vēl viņu samanījis, es pēc tā varētu sazīmēt savu nodomāto virzienu. Bet viss bij velti. Vairāk reižu riņķī apgriezies, es apjuku galīgi un nekādi vairs nevarēju uzminēt, no kuras puses nācis. Satumsa tik ātri, ka savas paša pēdas vairs nevarēju saskatīt. Braucēja sliedi jau labi sen biju nozaudējis. Ledus te bij no sniega gandrīz pavisam tīrs, glums un ciets — laikam arī dienā te nekādas sliedes nebūtu sazīmējamas.

Mani pārņēma tādas skumjas un izmisums, ka būtu varējis raudāt pilnā kaklā. Bet dzīvības un pašsargāšanās instinkts tomēr cēlās pretim bezcerības stingumam. Ar divkāršu rosmi manas smadzenes sāka strādāt. Vai tad es patiešām biju kādā bezgala tuksnesī? Vēl pusstundu atpakaļ taču šis klajums bij pārskatāms no vienas malas līdz otrai. Varēju noklīst kur sāņus, visļaunākā gadījumā atnākt turpat atpakaļ pie paegļiem apaugušā kalna, bet mala bij aizsniedzama, lai ietu kādā virzienā iedams. Laiks likās pavisam silts — vismaz arī tā stāvot mugura man bij slapja. Nosalt nenosaltu, ja arī visu nakti paliktu uz vietas.

Bet vai tad es te biju tikai tādēļ, lai stāvētu un gaidītu rītu? Man taču jādzen Laucim pēdas! Tēvs varbūt jau gaida muižā… Neapslāpējams nemiers iekūsājās manās asinīs. Jātiek pāri uz viņu malu!… Es nevarēju vairs nostāvēt mierā. Bet uz kuru pusi te nu ejams?

Drudžainā steigā turpināju pārdomāt. Pirmo reizi mūžā biju šādā stāvoklī, bet nevarēju pat pielaist iedomu, ka atrodos bezizejas stāvoklī. Man šķitās, ka tepat kur tuvu varbūt ar roku pasniedzams ceļa mērķis un beigas mūsu nelaimei. Mežā, kokus aptaustījis vien un sazīmējis sūnaino pusi, zinātu, kur ziemeļi vai dienvidi. Bet ko es te lai taustu un zīmēju? Tāds ezera klajs tumsā ir briesmīgāks kā visbiezākais mežs.

Izmisuma raudas sāka plosīt man 'krūtis. Bet tomēr es nepaļāvos. Ko man te līdzēja vaimanāt? Un atkal es saņēmu visus gribas spēkus, lai skaidru prātu apsvērtu, kas te darāms. Tas bij nepārprotami, ka tikai skaidra galva vienīgā varēja mani glābt.

Neatceros, kādā sakarā ar pārējo man ienāca prātā viņunakt saveltās sniega grīstes pār lielceļu. Ziemeļvakaru vējš tās bij sadzinis. No paegļu kalna nākot, tas man no dienvidiem pūta taisni sejā. Ja te bijis dziļāks, vēja sapūsts sniegs, es pēc rievu virziena vien zinātu, kurp man ejams. Bet pastalas slida pa gandrīz gludu ledu. Tikai viegliņa, plāniņa, viscauri vienāda apsega kārtiņa gurkstēja zem tām. Bij jau gandrīz pilnīgi satumsis. Biezs, pelnu pelēks miglājs līņāja ap mani. Tumsu vērodams, iedomāju, ka man svārku kabatā no ugunskura aizmirstā tēva sērkociņu kastiņa. Es uzrāvu un notupies skatījos uzmanīgi. Jā, tā jau bij: tikai gluma, zilgana ledus plāksne zem kājām. Acīm redzams, sniegam te nebij kur aizmesties, tas šalcis visam ezeram pāri un tikai piekrastē uzkrājies milzu vālos un kupenās. Bet, kad atkal atliecos, man piepeši izlikās, ka nupat nodzisusi uguntiņa bij liekusies uz vienu pusi. Tātad tomēr vēl vilka vējš, un es varēju uzzināt, no kurienes! Drebošām rokām uzrāvu otru sērkociņu. Tas izdega rāmi un švirkstēdams nodzisa man pie pirkstiem -— bet uguntiņa visu laiku stiepās taisni uz augšu. Es sapratu, ka esmu maldījies: pirmiņ es viņu tikai ar sava paša dvašu biju pūtis …

Cita padoma man vairs nebij. Es iekliedzos — papriekš klusāk, tad visā spēkā. Bet tas mani tikai vēl vairāk notrieca. Balss miklā biezumā izskanēja tik vārgi un žēli, ka pat simt soļu attālumā neviens nedzirdētu. Kā pelēka vilna migla vēlās ap mani.

Tad es sāku iet uz labu laimi. Pēc kāda laiciņa man likās, ka neeju pareizā virzienā, un novērsos vairāk pa kreisi. Bet vēl pēc brīža atkārtojās tas pats, un es pagriezos vairāk uz labo pusi. No sākuma gāju ātri. Šis viltīgais ezers un ļaunā migla lai nedomā mani aizturēt! Man jātiek krastā! … Bet tad atminējos dzirdējis, ka ari ziemā uz ezeriem zvejo un ka ledū var gadīties kāds izcirsts caurums. Gribot negribot jāiet lēnāk un uzmanīgāk.

Un drīz izrādījās, ka uzmanība bijusi īsti vietā. Kāja man spēji atsitas pret ko cietu un augstu, tā ka tikko noturējos nepakritis. Ar nūju pataustījis, atradu veselu gubu tādu cietu gabalu. Noliecies aptaustīju. Jā — te bij samests sakapāts ledus, Un aiz tā droši vien vaļējs ūdens … Sveloša

šalka pārskrēja man no pakauša līdz pat pirkstu galiem. Vēl pāra solu, un es būtu ūdenī un zem ledus, un nekad mana māte nedabūtu zināt, kur es palicis… Kā atgrūsts sitos sāņus, bet atmetos atkal. Vai tad man varēja būt sajēga, kurā pusē īsti atrodas ūdens? Mēģināju pataustīt ar savu nūju — bet, cik tālu tā sniedza, visur tāds pats ciets un glums. Tad atcerējos atkal savus sērkociņus un uzrāvu. Man toreiz likās, ka nekad neko drausmīgāku neesmu redzējis un nekad arī neredzēšu.

Tikai soļus piecus iesāņis — taisni tajā pusē, uz kuru es biju streipuļojis, — rēgojās liels, garens, četrstūrains lasmenis. Kā melna acs — vēsa un drausmīga — rēgojās ledus zilganajā plankumā. No manas uguntiņas uz acumirkli ieplaiksnījās itin kā sarkana redzokja svītra, bet tā viņu padarīja vēl melnāku un drausmīgāku. Kā akā es tur būtu nogrimis. Un tēvs mani velti nogaidītos… Un Laucis gaidītu velti…

Cejgali man trīsēja, kad es virzījos prom — man likās, taisni atpakaļ uz turieni, no kurienes patlaban biju nācis. Bet tagad man arī tas bij vienalga, malā jātiek, lai kur. Es nevarēju visu nakti maldīties pa šo briesmīgo ezeru.

Nu es gāju uzmanīgi, tumsā tik cieši lūkodamies, ka acis sāka žilbt un dzeltenus gredzenus mest. Uzmaņa bij tā sasprindzināta, ka pēc ik divdesmit soļiem šķitu pamanījis pie kājām tumsā paveramies melnu, draudošu aci. Sakodis zobus, lai tie neklabētu, pasniedzos un taustīju ar nūju. Bet tā bij īsa, un palaisties uz viņu nevarēju. Nu es redzēju, cik sliktu maiņu biju izdalījis. Vēlāk man vēlreiz nācās to nožēlot.

Tā es līkumoju pa miglas pārsegto ezeru. Nekādu virzienu nevēroju vairs un nevarēju vērot. Kā apmāts klīdu šajā neizbrienamā, pelēkā virpulī. Tikai viena doma bij manā galvā un viena tieksme visā būtnē — izkļūt kaut kur krastā. Un vienas bailes — neuzklīst atkal kādam lasmenim. Es vilkos kā akls, katru soli iepriekš ar nūju iztaustīdams, bet tomēr manīju, ka kājas tikai ar pūlēm paceļamas. Biju galīgi noguris — nezinu, vairāk no iešanas vai no bailēm.

Laika aprēķinu un apziņu biju galīgi pazaudējis. Brīžiem man bij tā, it kā nupat, no paegļu kalna lejā nonācis, skatītos robaino meža izcilu viņā pusē. Bet atjēdzos atkal miglā un tumsā. Un tad man likās, ka klīstu te ilgi, ilgi, ka šim klaiņojumam nav sākuma un nebūs beigu. Savāda, nekad neizjusta vienaldzība, gandrīz tā kā stulbums sāka pārmākt mani. Nomanīju pats, ka nūja tikai mehāniski vairs tausta ledu un ka pat draudošie lasmeņi man paliek vienaldzīgi. Gribēju saņemties un nopurināt bīstamo stulbumu, bet griba bij atslābusi un neklausīja vairs.

Nūja kaut kur aizķērās. Tas mani mazliet atsvaidzināja, un es apstājos. Mēģināju to pavēcināt no vienas puses uz otru. Atsitās pret kaut ko. Kaut kas lūza un čaukstēdams atsitās pret ledu. Labu brīdi nopūlējos sakārtot savas domas, līdz atminējos savu glābēju — sērkociņu kastiņu kabatā. Tad vājā gaišumā tomēr saskatīju. Es biju jau pāra soļu iebridis paretā aplauzītā niedrājā. Un netālu priekšā starp tumšajiem stumbrājiem izlocījās tumšbrūna svītra. Sapratu, ka tas ir vai nu kāds dūņains dūksnājs ezerā, vai atkusnī zem sniega atsutusi upes ieteka vai izteka. Nūja tomēr

bij pasargājusi mani, ja arī ne no noslīkšanas, tad katrā ziņā no samērcēšanās.

Ka šāds niedrājs var atrasties tikai krasta tuvumā, tas man toreiz neienāca prātā. Biju pārāk noguris un manas smadzenes par daudz nopūlētas, lai aptvertu tik vienkāršu lietu. Tikai pagriezos sāņus un gausi vilkos tālāk.

Pēc brīža sāku gan samanīt, ka vieta, pa kuru gāju, slejas tā kā augšup. Arī to, ka kājas grimst mīkstā sniega kārtā. Tomēr arī tas mani neierosināja uz kaut kādu pārdomu un jauniem slēdzieniem. Bet tad kaut kas staipekļains ar reizi sapina man kājas, tā ka es pārsteigts apstājos. Kas tas varēja būt? Droši vien atkal jauns niedrājs. Laikam biju atklaiņojis pirmītējā vietā. Bet, kad noliecies paraudzīju, asas paegļu skujas iedzēla man delnā. Acumirkli pastāvēju kā neziņā. Bet tad pēkšņi jauna atziņa un prieks kā spirgta strāva pāršalca visu manu būtni. Paegļi neaug ezerā… Es taču biju iznācis malā!

Gandrīz skriešus devos uz priekšu. Bet drīz vien man bij jāuzņem lēnāka gaita. Piekraste bij stāva un aizputināta daudz vairāk nekā tā, pa kuru es pirmiņ nonācu lejā. Pāra vietās līdz viduklim iestigu kupenā. Un iekrizdams manīju skaidri, ka sērsna zem vakamakts uzputinājuma atkususi un neiztur vairs manu svaru. Bet par to man vairs nebij bēdas. Sniegā nenoslīkšu, un cits te nekas man nevarēja draudēt. Uz sausas zemes atkal radās dūša, domas un visas sajūtas arī itin kā atjaudās. Es samanīju tādu kā vēja pūsmu sejā. Tā kā meža šalkoņa atkal zuzēja ausīs. Bet tā bij tik vienmērīgi vienmuļa, ka netiku skaidrībā, vai dzirdu patiešām jeb vai ausīs tikai mānās. Un, kad paskatījos augšām, man gandrīz likās, ka miglas vāliem cauri varu sazīmēt bālganas, mākoņainas debesis. Varbūt rīts ausa. Varbūt mēness uzlēcis… Es atminējos, ka patlaban ir vecs mēness. Tajā nelaimīgajā rītā, mūsu pagalmā izgājis, biju redzējis zenītā šauru mēness sirpi ar ieloku uz labo pusi…

Mājas — uz kuru pusi tagad gan mūsu mājas? … Mani pārņēma bezgalīgas sēras un arī gurdenums no jauna. Kur te pa nakti palikšu? Vai tuvumā vispār ir kāds cilvēku mājoklis? …

Es nojaudu, ka neeju vairs pret kalnu, bet pa vienlaida vietu ar nelielām kupenām un lēzenām starpspraugām. Paegļu te arī vairs nebij. Sērsna zem mīkstā sniega kārtas turējās vēl stingri. Pret pelēko miglas un mākoņu fonu saskatīju kaut ko melnai, augošai sienai līdzīgu. Tūliņ nojaudu, ka tas mežs. Arī šalkoņa likās pieaugusi — tātad es gāju tieši turp. Ko es pa nakti mežā iesākšu? Pēc visa uz ezera pārdzīvotā no meža bail man nebij. Bet sapratu, ka velti tur būtu tagad ceļu meklēt. Biju arī tā nokusis, ka tikko vairs jaudāju pabrist pa sniegu.

Tā, šalkoņā klausoties un attālo mežu vērojot, piepeši kaut kas melns un, kā man likās, milzīgs un neskaidri aptverams izauga priekšā. Un, pirms vēl iespēju apjēgt, kas tas īsti varētu būt, ar visu augumu sparīgi atsitos pret ko cietu un katrā ziņā būtu nodauzījis pieri, ja biezā cepure to neaizsargājusi. Pagrābāju ar roku — un atkal man pārskrēja pazīstamā līgsmes šalka. Tā bij kādas ēkas siena. Nepārprotami sataustīju apaļus baļķus un paplatas spraugas starp tiem.

Taustīdamies virzījos gar sienu. Nokļuvu līdz pakšķim, apliecu stūri un aizsniedzu otro. Vai tad šai ēkai nekur nebūs durvju? Dzīvojamā ēka tā nevarēja būt: pārāk šķirbaini būvēta un bez sūnām baļķu starpās. Kaut kāda ieeja taču ir katrai ēkai. Bet, līdz tādam slēdzienam ticis, piepeši samanīju, ka mana paspertā kāja vairs neatrod atbalstu, ka pats zaudēju līdzsvaru un krītu kaut kur lejup.

Visai dziļi tas nevarēja būt. Es viegli nokritu četrrāpus uz kaut kā mīksta un nesajutu nekādu lielu triecienu. Tie bij salmi vai parupjš siens. Piecēlies un paraudzījis uz vienu, otru pusi un augšā, tūliņ sapratu skaidri. Tie bij kāda siena šķūņa vārti, līdz augšai siena pilni aizkrauti. Un bedre, kurā iekritu, vai nu kupenā atrakta, vai arī putenis pats to bij ierīkojis — ap stūriem sizdamies, viņš to dažkārt prot kā pats lielais meistars.

Te bij tik silti un labi. Ko man vēl tālāku un labāku meklēt šajā tumšajā, svešajā apmalē? Tā kā tā pirms gaismas neko vairāk nevarēju iesākt. Paplēsu vēl mazliet siena un pataisīju sev īsti mīkstu guļas vietu. Bedre bij tik plata, ka ērti varēju izstiepties. Ierušināju ari kājas labi dziļi — zināju, ka miegā dažs labais tās apsaldējis. Nūju cieši blakām nolicis, rokas sabāzu kažoka kabatās.

Nu bij izdevība apsvērt, kur atrodos un ko rītā iesākt. Bet nogurums un miegs pārmāca mani, tā ka es laikam acumirklī aizmigu. Tomēr miegs bij smags, grūtu .murgu pilns. Viss pēdējā laikā pārdzīvotais mocīja mani ķēmīgi saraustītām, nejaukām atēnu ainām. Dzirdēju simtējādi sajauktu troksni, no kura bij jāizvairās un jābēg, bet tomēr gulēju kā piesiets un nevienu loceklīti nevarēju pakustināt.

Un tomēr uzmodos no kaut kā draudošāka un bīstamāka nekā tur uz ezera. Acu plaksti bij vai nu no miega aizlipuši, vai aizsarmojuši. Es drebēju — vai nu no sala, vai bailēm, vai arī no abiem kopā. Kaut kas sīki klabinājās man ausī, un, labāk ieklausījies, nopratu, ka tie mani paša zobi.

Sākumā citu neko nedzirdēju un nesapratu, kas te notiek. Bet sajutu ar visiem nerviem, ka esmu apdraudēts, ka kaut kas glūn uz mani, ka nedrīkstu kustēties, lai nenotiktu kas briesmīgs. Kad beidzot ar pūlēm atvēru acis, ieraudzīju šauriņu mēness sirpi, kas taisni virs manis aiz bālgana miglas plīvura lēnām peldēja pelēkos mākoņos.

Bet mēness tikai acumirkli pievilka manu uzmanību. Dzirde uztvēra paklusu, draudīgu rēcienu no bedres malas puses. Tas bij tik bīstams, ka acumirkli es sastingu tāpat kā pirmāk tur lejā uz ezera, kad mana uguntiņa iespīda lasmeņa melnajā acī.

Galva man tikpat kā nemaz nebij jāpagriež — es ieraudzīju tāpat. Pēdas četras virs manis — gandrīz pār manām kājām — bedres nolaidenā malā nogūlies liels, melns augums. Pirmās pret mēness apgaismoto miglāju es pamanīju divas strupas, atpakaļ atglaustas ausis. Bet drīz vien saskatīju arī pumu garām, nosirmojušām ūsām un pa slīpumu lejup nolaistas

platas ķepas. Pats augums nozuda aiz bedres malas, un viņa apmērus nevarēju pārredzēt.

Mana pirmā doma bij par vilkiem un lūšiem, bet tā tajā pašā acumirklī izklīda. Laikam biju mazliet pakustējies, jo nezvēra ķepas pavilkās augšup, viņš paslējās un nikni ierēcās. Tas bij suns — milzīga auguma un plēsonīgi nikns. Katrā ziņā tikai pa nakti vaļā palaists — es varēju saskatīt vēl siksnu viņam ap kaklu.

Sirds man saplaka no šī zvēriskā rēciena. Bet, kad paliku, pirkstu nepakustinādams, guļam, arī viņš atkal nolaidās uz krūtīm. Tikai kājas nu savilka it kā lēcienam gatavas. Nebij nekādu šaubu: līdzko es mēģinātu celties, viņš mestos man virsū.

Es sajutu, ka viņa acis kā divas ogles nenovērsdamās deg man sejā. Biju daudz lasījis, ka tikai šķietama bezbailība un drošs skatiens var glābt no plēsoņas uzbrukuma. Rokas man tirpa, bet es tomēr nenovērsu acis no sava ienaidnieka un izlikos pārliecināti drošs un mierīgs. Viņam bij saprast, ka nebaidos cīņas un ka viegli nenāksies tikt ar mani galā.

Laikam tāda pārliecība arī viņam radās. Viņš īgni noņurdējās, nolaida atkal kājas pār bedres malu un noguldīja galvu uz tām. Man uznāca cerība: varbūt viņš aizsnaudīsies. Bet, tikko mēģināju mazdrusciņ pakustēties, viņš tūliņ atkal pacēla galvu un ierēcās tik šausmīgi, ka es acumirklī pieplaku un paliku kā mironis.

Tā mēs gulējām un vērojām viens otru. Es sapratu, ka viņš neaiztiks mani, ja palikšu tāpat nekustēdamies guļam. Katrā ziņā kādas mājas bij te tuvumā. Bet vai mani nervi izturēs šī plēsoņas glūnošo skatienu, līdz kamēr atausīs rīts un ļaudis nāks atsvabināt mani? Ja manas tirpstošās kājas pašas saraujas vai ja es neviļus iekliedzos? Es zināju droši, kas tad notiktos. Mans ienaidnieks nesnaudīs — uz to nebij ko cerēt.

Te bij kaut kas jāizdomā. Āfrikas tuksneša mednieki ar labu varēja tikt galā — mani lai vienkāršs nikns suns norietu! Kauns un svelošas dusmas sāka rosināt manas smadzenes.

Ja es būtu kājās un nūju rokās, tad ne acumirkli nevilcinātos uzsākt cīņu. Zināms, mazs es biju un noguris. Bedres mala sniegtos man apmēram līdz kaklam un tās šaurums kavētu kustēties, kā pienākas. Bet, muguru pret siena stirpu atspiedis, es tikai no vienas puses būtu apdraudēts. Sauju siena viņam iesviestu acīs un izlietotu to acumirkli trāpīt vārīgā vietā. Taisni pa zobiem sistu, jo pums viņiem tā sāpīgākā vieta. Zināju no piedzīvojumiem, suns neizturētu, uz acumirkli ievainoto vietu „ sniegā nepabružājis. Un to brīdi es izlietotu spēcīgam belzienam pa priekškāju. Klibs viņš būtu jau pusi uzbrukuma spējas zaudējis. Un tad es viegli tiktu ar viņu galā. Arī kaukt viņš kauktu no maniem sitieniem — tas jau tā parasti viņu dabā. No tā varbūt uzmostos ļaudis un nāktu atpestīt mani.

Bet ko man tagad palīdzēja visa šī iztēle? Es taču biju guļus zemē, cimdotās rokas kažoka kabatās sabāzis, nūju cieši zem sāniem piekļāvis. Un mans ienaidnieks trīs soļu atstatu nenovērsa savas briesmoņa acis no manis. Nespēcīgs un nevarīgs biju viņa varā.

Tomēr šis apkaunojošais stāvoklis nebij ciešams. Ko ļaudis teiktu, mani rītā tā atraduši? Bez šaubām, smietos par dumjo zēnu, kuru viņu māju suns visu nakti novārdzinājis kā kādu ietramdītu kaķi. Un pie tam man vēl tēva nazis kažoka kabatā. Ak es nelga! Kāpēc es viņu atvāztu nepaturēju kailā rokā? Man tagad izlikās, ka taču tik viegli bij paredzēt šādu gadījumu. Varējis tikai tikt pie abiem saviem ieročiem.

Acu no glūņas nenovērsdams, mēģināju tāpat kabatā atsvabināt roku no cimda. Labi, ka tie bij dūraiņi, — es manīju, ka roka lēniņām, bet droši slīd laukā. Pagaidām vēl no ārienes manas kustības nebij redzamas, un viņš nemanīja manu viltību. Bet es nopratu labi, ka ilgi tas neies. No kabatas nepamanīti roku izvilkt man neizdosies, un viņš gāzīsies man virsū. Nu bij vajadzīga cita taktika.

Mēness bij nolīdis aiz šķūņa, tomēr laiks sāka noskaidroties un puslīdz labi varēju pārskatīt pats savu augumu un tuvāko apkārtni. Nūju es vienmēr samanīju zem rokas. Kājas man sniedzās turpat līdz bedres cietajai sienai. Man radās jauns plāns.

Tagad viss atkarīgs no trim lietām: apķērības, veikluma un drosmes. Un man bij stipra pārliecība, ka nevienas no tām nepietrūks. Vienā acumirklī raušu roku no kabatas, tveršu nūju un, pret bedres sienu atspēries, lēkšu kājās. Nūjas lejas gals tuvāk manai saujai, tāpēc ķeršu aiz tā. Un ar to pašu lēciena sparu nūja man būs ar resno, smagāko galu uzslieta gaisā. Protams, viņš gāzīsies man virsū, varbūt pagūs zobiem iekosties. Bet es tad būšu ar muguru tuvāk siena stirpai, un atliks pietiekoši plata telpa. Un, kamēr mana labā roka zibeņa ātrumā strādās ar nūju, būšu atsvabinājis arī kreiso un izvilcis nazi no kabatas. Ar saviem abiem ieročiem — nu tad es viņu mācīšu!

Un tomēr vēl vilcinājos un neuzdrošinājos sākt bīstamo spēli. Man likās, ka laiks ir apstājies uz vietas un ka es te jau no mūžības guļu stingumā un degu nepacietībā. Var būt, ka taisni šī vilcināšanās arī bij vainīga pie tā, ka mans cīņas mēģinājums beidzās tik nelabi.

Sākums iznāca taisni tā, kā paredzēts. Vienā acumirklī es biju kājās, un nūja trāpīja nezvēra pakausi, pirms viņš vēl bij paguvis lēcienu. Bet tūliņ arī notika tas neaprēķinātais. Es tikai samanīju, ka no trieciena mana nūja pārlūst un viņējs, garākais gals nošļūd kaut kur pāri aiz ienaidnieka galvas. Nākamā acumirklī jau paša notirpušās kājas vairs neturēja mani. Nežēlīgs sāpju un niknuma pilns kauciens aizkliedza man ausis. Mikla sniega klēpis iešļācās sejā. Smaga auguma trieciens krūtīs nosita mani atpakaļ sēdus. Seju apdvesa svelpjoša, karsta un smirdoša dvaša. Siekalains purns nobrauca pār piedurkni, knakstoši zobi izrāva man bēdīgo ieroča palieku no rokas. Un tad es vēl dzirdēju, ka viņš kaukdams, ; kārpīdamies un sprauslodams plosa manu nūju, un jutu, ka slapjas skai1 das no tās man pār galvu sitas siena stirpā.

Es paliku, sēdus saļimis, aizvērtām acīm un zināju tikai vienu. Tūliņ viņš gāzīsies man virsū .. . Tūliņ viņa zobi iecirtīsies man kaklā … Bet, kad es atkal varēju paskatīties, viņš gulēja pirmītējā vietā, pakaļkājas sarāvis, jaunam lēcienam gatavs. Bet tomēr viņš nelēca. Mans negaidītais sitiens viņu tomēr bij pārliecinājis, ka viņam darīšana ar nopietnu pretinieku. Likās — viņš baidījās no manis kādu jaunu neparedzamu un nenovēršamu pārsteigumu. Atbruņojis viņš mani bij -— nu varēja mierīgi Jaut tupēt man bedres dibenā un beigties nost bailēs un nākamā acumirkļa gaidās. Ķepām sagrābis, sāpīgi smilkstēdams, gluži kā vaidēdams, viņš šņakstoši grauza manu nūju un skaidas izspļāva sniegā.

Mans nožēlojamais gūstekņa stāvoklis atsākās no jauna. Protama lieta, nazis bij palicis turpat kabatā. Nu es biju pilnīgi viņa varā. Uz viņa žēlastību nebij daudz ko cerēt. Nūju sagrauzis, viņš apķersies, ka atbruņojis mani, un nāks paraudzīt pašu… Vairāk neko domāt man nebij ne spēka, ne gribas.

Man tā likās, ka paliktu gaišāks. Bez jēgas skatījos savam ienaidniekam pāri tukšā miglājā. Kaut kur tā kā vārna ieķērcās. Vai tiešām jau aust rīts? Bet arī šī jausma man vairs nemodināja nekādas cerības. Biju pārāk nomocīts. Sēdus sakņupis, kamolā sarāvies, gaidīju, kad viņš beigs grauzt manas nūjas palieku.

4

Viņš grauza manu nūju lēnām, likās — tīši vilcinādamies, lai mani vairāk spīdzinātu. Varbūt viņš gaidīja, lai es mēģinu vēlreiz. Tad es atkal būtu tas iesācējs, un viņam paliktu apziņa, ka tikai aizsargādamies mani cīņā noveicis. Tajās drausmīgajās stundās biju pilnīgā pārliecībā, ka man darīšana ar pretinieku, kurš domā ar visu sparu gluži tāpat kā es.

Vesels bars vārnu ķērkdams pārlaidās pāri. Es paskatījos augšup. Caur plānu miglas plīvuru nu skaidri bij saredzami pelēki mākoņi ar zeltainām spraugu cīpslām. Tātad patiešām ausa rīts — varbūt saule jau kaut kur aiz meža kāpa apvārsnim pāri… Arī man atausa jauna cerība. Ja te ir suns, tad taču arī ļaudis ir tuvumā… Modīsies taču un atsvabinās mani.

Suns ieņurdējās. Man rādījās, ka viņš pat galvu pamet atpakaļ. Nu es viņu jau gandrīz skaidri varēju redzēt. Tas bij savāds suns brūnu, gludu spalvu, ārkārtīgi mazām ausīm un samērā ar tām lielām ķetnām. Un tikai vidēja lieluma, nevis tāds milzenis, kāds viņš man nakti izlikās. Cik savādi gan tumsa pārvērš priekšmetus! Varbūt arī bailes… Man jau tagad sametās mazliet kauns par tām. Bijis man kaut nieka metamais rokā, es tagad nemaz nebaidītos iesākt cīņu ar šo nelieti. Bet tā tomēr drošāk bij vēl nogaidīt. Arī mans ienaidnieks likās drusku citādāks nekā

tumsā. Priekšējās ķetnas viņš arī bij izvilcis no bedres malas slīpuma, samiedzis tajās kā apgrauztu kaulu turēja mana ieroča palieku. Zaļganās acis šaudījās nemierīgi. Laikam arī viņš nu redzēja, ka mazliet maldījies: es nebiju no tiem, kuri viņam katrā ziņā jāapkaro.

Kaut kur aizčīkstējās durvis — man še bedrē likās gan, ka ļoti tālu.

«Bruno!» sīka sieviešu balss sauca un atkārtoja vēlreiz. Bet šis suņa negantnieks pat savu saimnieci vairs negribēja klausīt. Pieslējās gan uz priekškājām, atskatījās un pāra reižu atsaucās. Rējiens bij tāds — tiem katrā ziņā vajadzēja saprast, ka viņam te kas sargājams un ka savu posteni viņš nedrīkst atstāt.

Bet saimniece gan nebij gudrāka par viņu pašu. Nedzirdēja vairs ne soļu, ne tālāku saucienu. Mans uzbrucējs notupās atkal savā sarga pozā, un es paliku savā. Migla bij pavisam izklīdusi. Gaiši, viegli, gabalaini mākoņi nesteigdamies slīda mums pāri.

Te atkal atskanēja sauciens — nu jau skaļāks un pavēlošāks. Saimnieces autoritāte bij aizvainota, laikam viņa pati beidzot nāca šurpu. Mans ienaidnieks atskatījās, tad, kājās pielēcis, sāka riet. Rēja, niknumā aizraudamies, šņākdams un rūkdams, priekškājām sniegā iecirties, itin kā viņš pats negribētu, bet tikai dusmas un pienākums viņu ar varu dzītu man virsū. Asti kūļādams, pamazām slīda pa bedres malu lejā man arvien tuvāk klāt. Slienas no viņa apakšlūpas ļempatām šļakstījās man uz kažoka. Es biju jau kājās un vēroju, kur viņam speršu, kur sitīšu ar dūri. Ko lielu viņš man varēja padarīt. Kažoks pāri ceļgaliem, un kājās trīs pāri zeķu. Daudz, ja kādu robu ieplēsīs manā apģērbā.

Virs mums parādījās sievietes augums. Es pamanīju, ka mute viņai plātās — droši vien viņa sauca, bet ne es, ne mans slepkavnieks tagad neko citu nevarējām sadzirdēt. Divas reizes jau viņa atņirgtais purns piedūrās man pie krūtīm, bet atkal atrāvās. Redzams, tik pārāk drošsirdīgs arī viņš nebij, kā iztaisījās. Trešajai reizei man dūre jau bij gatava — taisni pa to zaļo aci, lai tad ir, kas ir… Bet tad tā sagrāba viņu aiz kakla siksnas un rāva atpakaļ. Viņš kā negudrs kārpījās pretī un kaut cik aprimās, tikai spēcīgu dunku sānos dabūjis.

Tā bij veca, maziņa sieva krunkainu seju un lielām acīm. Viņa noskatījās manī aizdomīgi, bet tad pasmaidīja. Es viņai tomēr neizskatījos pēc kāda liela ļaundara.

—   Puišel! Kur tad tu tāds te gadījies? — Priekšā viņai nebij zobu, tāpēc viņa runāja, savādi šļupstēdama.

Es gribēju gan atbildēt, bet nejaudāju. Kaut kas man mēli mutē bij kā sasmadzinājis, ka nevarēju pakustināt. Galva man reiba, es atspiedos pret siena stirpu, lai nepakristu.

—   Na! — mana atsvabinātāja teica. — Es redzu, tu esi nosalis kā vēdzelēns. Kāp nu ārā. Apsildīsies, tad izstāstīsi.

Es izrāpos. Jā — tas te bij maziņš, pussagāzies siena šķūnītis pašā krasta kraujā. Un pāra simtu soļu tālāk kupenās līdz pusei nogrimusi dzīvojamā ēciņa ar kūtiņu pretim — gluži kā tā, kur es vakar nācu garām.

Viņa ar suni pa priekšu, es bridu pa viņu pēdām. Vēl vienmēr biju sastulbis un streipuļoju kā bez jēgas. Tikai tagad samanīju, ka esmu nosalis līdz kaulam un ka locekļi kā bez vadas kustas katrs par sevi. Mana atsvabinātāja pievilka suni kūtiņas priekšā pie būdas un sēja saitē.

—   Ej tu tik istabā! — viņa uzsauca man. — Es arī tūliņ nākšu.

Suns, saitē piesiets, vēl ņerīdamies kārpījās uz manu pusi. Laikam

žēl bij, ka nedabūjis izmēģināt zobus pie mana kažoka. Es atvēru čīkstošās durvis un iegāju istabā.

Nezin kāpēc, bet biju pārliecināts, ka istabā neviena nebūs. Siltums aizsviedrēja man acis. Brīdi redzēt neko neredzēju, tikai saodu stipru kafijas smaržu. Un satrūkos stipri, kad piepeši atskanēja cita balss, jauna un svaiga.

—  Paskat! ciemiņš no paša rīta. Ko tu, puisīt, gribi?

Es neattapos ko atbildēt. Bez tam arī lūpas man bij stīvas un nevarēju saskatīt, no kuras puses īsti nāca balss. Saņēmies es ar asarām atmurmināju:

—  Es esmu nosalis…

Nu viņa bij man klāt, un es redzēju. Tāda pati neliela kā tā vecā, bet daudz jaunāka — man likās, pavisam jauna. Slapji mati sapīti bizēs, un tās savītas ap pieri. Acis tādas pašas labas.

—   Kur tad tu tā nosali? Laikam no tālienes esi? Nu nāc, nāc sasildies, tad izstāstīsi. Plīts vēl ogļu pilna …

Viņa aizveda mani un nosēdināja pie plīts. Tā tiešām bij pilna lielu, sarkankvēlainu v ogļu. Es tūliņ samanīju, ka siltums apņem mani maigām rokām. Un nu tikai atguvos, ka sēdu tāpat kažokā, cimdiem rokā un cepuri galvā. Pat to noņemt un labrītu padot nebiju apķēries! Un sniegu no kājām nenodauzījis! Ap manām pastalām jau plētās ūdens peļķes… Man bij liels kauns — bet ko es vairs varēju darīt?

Durvis vērās atkal, un tā vecā nāca iekšā.

—   A! — viņa teica. — Sildās jau mūsu ciemiņš. Tad redzi, ko tas Bruno tur pie šķūnīša rēja.

Es gribēju izglābt savu pirmītējo nepieklājību, pacēlos un, cepuri noņēmis, sacīju viņai labrītu. Viņas abas sāka smieties, un tas mani sakaunināja vēl vairāk. Bet tie bij labi cilvēki, pie kuriem biju ieradies. Viņas palīdzēja novilkt man kažoku un tad sēdināja pie galda. Tur kūpēja balta kafijas kanna un tādas pašas krūziņas ar zilām puķēm ap malu. Sviests, vai vakar vēl kults, un maize tik dzeltena, kādu mūsu pusē nebiju redzējis. Jaunā trīs gabalus cukura iemeta manā krūziņā, vecā maizes riku biezi nozieda ar sviestu. Abas skubināja, lai tik ēdot dūšīgi. Labie ļaudis! Un pie tam viņas nemaz nezināja, kas es esmu un ar kādiem nolūkiem še ieradies.

Bet tad man bij jāizstāsta arī par tiem. Es sēdēju pret logu, redzēju pat to šķūnīti, pie kura nakti biju pārgulējis, un ezeru lejā. Viņas abas uzmanīgi klausījās manā stāstā, tikai šo to vēl pārvaicādamas. Jāatzīstas, ka mans stāsts iznāca daudz bālāks un vienkāršāks, nekā bij paši nakts piedzīvojumi. Vispār es esmu pie sevis novērojis, ka nekad nav

iespejams izteikt visu, ko tu doma vai juti. Un, jo vairāk gribi un vairak pūlies, jo bālāk un neīstāk tas iznāk.

Viņas nesmējās par manām dēkām. Es tomēr biju bijis diezgan nopietnās briesmās. Bruno būtu man varējis drēbes saplosīt. Upes gala niedrājs ir pilnīgi aizsalis, tikai atkusnī no dūksnāja atsūt brūns. Bet kādā lasmenl es viegli varēju iegāzties. Ezers gan nav visai dziļš — tikai pāra vietās pieaugušam cilvēkam līdz kaklam. Bet samērcēties es varēju, varbūt pat nosalt līdz rītam. Uz ledus uzrāpties pašam nav iespējams — un kas mani nakts laikā būtu dzirdējis?

Viena par otru viņas žēloja mani. Citu nevarēdamas, viena par otru spieda mani dzert vēl. Četras krūzītes es tā iztukšoju. Biju paēdis un atsilis, tā ka varēju justies īsti brangi, ja nenomākušas rūpes par tēvu un Lauci.

Ja līdz šejienei mēs sadzinuši pēdas, tad katrā ziņā lai paņemot uradņiku līdzi un pārmeklējot arī veco ķieģeļnīcu. No šejienes tā neesot visai tālu, bet ceļš no muižas uz turieni būšot ap desmit verstu. Ķieģeļnīca nestrādājot jau septīto gadu, rakuma vieta apaugusi neizbrienamiem, neizlienamiem krūmājiem. Vecā ķieģeļceplinieka dēli tur dzīvojot nezin no kā. Te apkārtnē nekas neesot manīts, bet tumšas baumas ejot par viņiem. Vairāk reižu kratīti un pārmeklēti, bet atrasts līdz šim neesot nekas. Tikai divi vien lai mēs nemēģinot, katrā ziņā lai paņemot spēku līdzi: tie esot bīstami cilvēki.

Es ilgāk vairs nevarēju norimties. Zināju, ka tēvam lielas rūpes par mani. Ko nu par mani — es vis nekur nepalikšu! Bet Laucis mūs gaida — varbūt tepat kaut kur tuvumā. Visa sirds dega, un es varbūt gan diezgan nepieklājīgā kārtā ar varu taisījos projām.

Ja viņu vīrietis ar zirgu bijis mājās, katrā ziņā pavestu līdz ķieģeļnīcas un dzirnavu ceļam. Bet tagad viņas man neko nevarēja līdzēt. Jaunā tikai apmetās lakatu un iznāca pavadīt. Labu pusstundu viņa man rādīja un skaidroja. No sākuma man likās, ka saprotu visu tīri skaidri. Bet, kad ņēmās vēl un vēlreiz pārskaidrot un pārstāstīt, man sajuka, un es iezīmēju tikai to, uz kuru pusi atradās ķieģeļnīcas ceļš. Ak, kāpēc tiem sieviešiem vajadzētu runāt tik daudz! … Bet pārmest viņai nepārmetu: viņa jau tikai gribēja man visu labu.

Pateicies un atsveicinājies devos taisni silā iekšā. Suņa riešana vēl ilgi skanēja man aiz muguras. Rej vien, cik tev patīkas, man tagad svarīgākas lietas priekšā.

Pāri klajumiņam līdz mežmalai bij labi iebrauktas pēdas. Bet silā tās tikko vairs sazīmējamas. Zem priedēm aizvakarnakts sniegs virs sērsnas gan nebij visai biezs, bet atkušņa maz ķerts un cieši piegulis sliedēs. Pirms puteņa iebrauktas, tās tikko bij samanāmas retajā, ciņainajā silā. Labi, ka laiks skaidrs un pat saule reizēm redzama gar priežu cekuliem. Pati mazākā zīmīte saskatāma. Arī par nomaldīšanos nebij ko baidīties. Ķieģeļnīcas ceļa virziens man pamatīgi norādīts un ieskaidrots, arī ļaunākajā gadījumā, sliedes nozaudējis, es to aizsniegšu.

Un nozaudēt bij tik viegli! Te jau arī vasarā droši vien nebij nekāds īsts ceļš. Bet tagad manējam šķērsām un līdztekus vienā un otrā pusē arvien biežāk sāka nākt citas, arī tāpat pirms puteņa iebrauktas. Man taču nupat bij stāstīts, ka pirms divām nedēļām te tik daudz malkas un baļķu vests. Biju cieši brīdināts nenovērsties no īstajām, jo visas tās pārējās aizvedīšot ķieģeļnīcai garām tieši uz dzirnavām, kur zāģētava. Bet ko man tāds padoms līdzēja? Vai uz tām sliedēm rakstīts, kuras īstās, kuras ne? Ak, sievieši, ko tie tādās lietās zin!

Iet bij diezgan viegli, jo mežā sērsna vēl turējās puslīdz stipri. Tikai tur, kur no kāda zemāka, nolaidena zara ilgāk lāsojis, kāja man iemuka līdz ceļgalam. Nu jau atkal sāka tā kā salt, un sniegs sausāk ņirkstēja zem pastalām.

Tā!… Pirmo apzīmēto vietu es tomēr biju atradis pareizi. Mazs klajumiņš — kā mulda ar iedobumu gareniski. Un viens vienīgs bērzs diviem žuburiem ziemeļu galā. Tur ziemeļi, un tātad uz to pusi bij dienvidi, un taisni tajā virzienā man jāturas. Pirmais sasniegums mani tīri sajūsmināja. Es devos klajumam pāri, neko daudz vairs nevērodams. Piemirsies bij padomāt, ko īsti nozīmē desmit verstis. Man šķitās, ka tepat, tepat jau vajag būt manam meklējamam ceļam uz muižu. Priedes bij lielas un gaužām retas, mežs laikam izcirsts. Un pa apakšu tikpat kā nekāda smalkšņa. Iet varēja labi arī bez ceļa.

Lieliem laikiem es arī gāju bez kādām pēdām. Kad atkal pagadījās kādas sliedes, lūkoju sev iestāstīt, ka tās katrā ziņā ir tās pašas manējās. Bet, kad tās likās novēršamies nevēlamā virzienā, pametu viņas un gāju taisni pār slaidiem pauguriem un lēzenām lejām, līdz atkal tiku uz kādām pēdām.

Klajo izdegas cirtumu, par kuru tā jaunā stāstīja, es vēl vienmēr nebiju atradis. Tur man būtu pusceļš. Vai tad es stundu vien vēl būtu laukā un tikai piecas verstis nogājis? Klajākā vietā meklēju saskatīt sauli, bet viņas nebij vairs. Debesis nemīlīgas, pelēkas, smagas un dzestras. Lūkoju pielietot savas grāmatu zināšanas — bet arī tās te nebij izlietojamas. Slaidajiem priežu stumbriem sūnas neredzēju nevienā pusē. Apakšā pelēki, rēpuļaini, augšā viņi likās kā ar sarkanu laku pārvilkti.

Es tomēr biju puslīdz pārliecināts, ka eju apmēram pareizā virzienā. Vējš taču nevarēja tik pēkšņi grozīties — un koku galotnes lēnītiņām liecās man pretī. Apsēdos uz kāda ciņa — varbūt tas bij apsnidzis celms — un apēdu vecās, labās ezermalietes līdziedoto sviestmaizi.

Ēzdams vēl pārprātoju visu pamatīgi. Simtējādās ainās man rādījās Lauča liktenis, un simtējādi es iedomājos viņu atradis un atsvabinājis. Bet tad atguvos, ka tādas fantāzijas tikai apmiglo galvu un nepalīdz itin neko. Tikai skaidrs apdoms un izturība te varēja līdzēt. Ilgi klausījos silā apkārt. Tikai vējš vienmulīgi šalca priežu galotnēs — neviena cita skaņa nebij sadzirdama. Pat vāvere nedzīvo tādā Kurzemes silā!… Man sametās baigi, un es atkal cēlos savā gaitā.

No kāda paugura — vislielākā, kāds man līdz šim te gadījies, — es redzēju, ka sils sāk drusku mainīties. Lejā lielās priedes palika vēl retākas, bet pa apakšu saaugušas sīkākas. Pat dažus bērzus es no šejienes varēju ieraudzīt. Un, gabaliņu pagājis, redzēju arī melnos elkšņus un dažus kārklu krūmus. Tātad smilksnājs beidzies un sākās zemāka un auglīgāka vieta. Mala vairs nevarēja būt tālu.

Krūmājs kreisajā pusē palika arvien kuplāks un biezāks. Pat kādu nelielu lazdu krūmu es ieraudzīju. Nu man bij jākāpelē pār lielākiem un mazākiem apsnigušiem ciņiem. Sur tur atkusnis atsvabinājis kādu zileņu mētru, kādu vaivariņu cekuli, kādu brūnganu viršu ceru. Nu man drīz kaut kur vajadzēja izkļūt — šī nojauda palika arvien stiprāka.

Es atkal biju uz kādas pirms puteņa stipri sabrauktas ceļa vietas. Klajākās vietās, kur vairāk nokusis, pastalas man jau pat slīdēt sāka pa glumo gāli. Un tad es nonācu paprāvā laukumiņā, no kura vecās ceļa vietas un gluži svaigas sliedes satiecās no visām pusēm kā stari vienā centrā. Kā nu lai zina, kuras tās īstās?

Es prātoju ilgi, bet neko nevarēju izprātot. Neatlika nekas cits, bij jāpaļaujas nojaudai un labai laimei. Es nogriezos vairāk uz labo pusi — tur tam meklējamam ceļam vajadzēja būt.

Iedams ar izbrīnu lūkojos divās savādās, zemās priedēs. Gluži kā cepures abām galvā — tik biezi un plakani noauguši zari. Viena otrai cieši pieliekušās, itin kā klusiņām sačukstētos. Tādu ērmu es vēl nekad nebiju redzējis. Piepeši paslīdēju un tikko noturējos kājās. Soļu divdesmit zem šīm cepurēm bij pavisam gludens, melni spīdīgs ledus, zem kura skaidri redzami pieliekti virši, sūna, sīku zaru un pērngada čiekuru paklājs.

Un tad es jutu, ka degoša dzirkstele man pārskrien no galvas līdz papēžiem, ausīs sāk dunēt un ceļgali saļogās. Es noliecos līdz pat zemei un skatījos, skatījos, skatījos… Tāpat tupus pārlēcu otrā pusē un izberzēju acis — var būt, ka tās māna… Norāvu cimdu un pataustīju ar pirkstu — varbūt tas ir apakšpusē un es redzu tikai viltīgu atspīdumu…

Nē — tie nebij nekādi māņi. Melnajā ledus spogulī asi un noteikti iegriezta tā pati šņīpa ar raksturīgajiem ovālajiem līkumiem… Pāri visai šai divdesmit soļu garajai, gludajai strēlai redzama nepārprotami un skaidri. Elpa man rāvās ciet. Sveša meža vidū es atkal biju uz Lauča pēdām …

—   Ei! Kas tad nu! — mani pēkšņi iztrauca svešāda balss.

Kā pērkona spēriena pārbiedēts, atsēdos sniegā. Turpat pār manu galvu nokārusies sirma zirga pinkaina galva. Raktenēs, kulbā, braucējs plikā kažokā. Uzslietās apkakles spraugā es pamanīju tikai melnu bārdu un divas ļaunas acis zem pārgarām skropstām.

—    Ko tu tur meklē? Ko tu te dari? — viņš bargi izvaicāja mani.

Man šādās lietās nebij nekādu piedzīvojumu. Nemācēju melot un

savu lietu paturēt noslēpumā.

—   Mūsu Lauci es meklēju. Un te viņš ir izbraukts. Ledū tā šņīpa ir skaidri redzama …

Viņš nesaprata, kas tas ir — Laucis. Es viņam paskaidroju tuvāk un arī to, kā še nokļuvu. Tagad atminos, ka braucējam bārda tā savādi

izliecās no apkakles spraugas un acis pavisam kaut kur pazuda. Bet toreiz man tikai Laucis bij prātā un citam es nepiegriezu nekādu vērību.

—    Ak uz muižas ceļu tu gribi? — viņš teica kā no zemes apakšas.

—  Man uz to pusi braukšana. Sēsties, pavedīšu.

Nu es ieklausījos gan, ka viņam nelatviska izruna. Kaut kas paplaiksnījās man atmiņā, bet bij jau par vēlu. Viņš pavirzījās kulbā pie malas, man bij jāsēžas iekšā. Zirgs sāka lēnām iet. Es manīju, ka braucējs no sāniem vēro mani. Nelabas jausmas sāka mani mākt. Tomēr drošināju sevi. Ceļš te nevarēja būt tālu, un ko viņš klajā vietā man darīs…

Viņš brauca un brauca, grieza zirgu te uz vienu, te uz otru pusi. Kad tas stūrgalvīgi negribēja klausīt, braucējs sarāva grožus ar tādu sparu, ka iemauktu dzelži noklinkšēja zobos un tas paslējās uz pakaļkājām. Man bij vēlreiz jāpārstāsta viss. Bet nu biju uzmanīgāks. Apsvēru katru vārdu — par to, ka arī tēvs man tepat tuvumā, pat neieminējos.

Bet kas tad tas? Man likās, ka kaut kur netālu atkal būtu pamanījis tās divas priedes cepurēm galvās… Vai tad mēs pa visu šo laiku nekur tālāk nebūtu aizbraukuši? Jeb vai tās bij citas tādas pašas priedes? … Varbūt mans braucējs nomaldījies?… Es kaut ko ieminējos par to, bet viņš man nemaz neatbildēja. Jutu, ka viņa acis nenovēršas no manis — un tās bij vēl draudīgākas un bīstamākas kā mana pagājušās nakts ienaidnieka.

Raktenes ar vienu slieci pasitās pret celmu un sazvēlās. Braucējs žigli pameta kāju pār malu atsperties. Man likās, ka mati cepuri paceļ augšup no galvas. Šajā kājā bij čabata ar platu purnu un zemu apkaltu papēdi… Kā uz savas paša delnas es ieraudzīju tās pēdas… svētdienas rītā mūsu pagalmā… Tā bij tā pati kāja!…

Zirgs nu skrēja pilnos rikšos. Mēs braucām pa sīku priedīšu, bērzu un krūkļu krūmāju smalksni. Celiņš bij tik šaurs, ka zari man vairāk reižu sāpīgi iesita sejā. Gribēju kliegt, gribēju lēkt laukā un bēgt — bet tomēr nemēģināju neko. Jutu, ka viss būtu velti. Kā čūska nabaga putnēnu, tā viņš mani turēja savu acu varā. Ko es varēju iesākt pret šo lielo, spēcīgo vīru? Nezināju, kurp viņš mani ved un kas viņam nodomā, bet, ka mēs nebraucam uz muižas ceļa pusi, to zināju skaidri.

Krūmājs palika vēl biezāks. Nu jau te bij līdz pusei pieputināti balto elkšņu un kārklu ceri un pusauga eglītes smagi piesnigušiem, noliektiem zariem. Kā plēsīgu putnu izplestas ķetnas šie zari bij dziļi iecirsti sniegā. Celiņš kā ar naža muguru iegriezās kupenās — brīžiem tās abās pusēs pacēlās mums pāri galvām. Zirgs skrēja bez skubināšanas. Es sapratu, ka viņš jauž mājas tuvumā.

Un drīz jau mēs arī bijām klāt. Neliels klajumiņš mežiņā, piesnigušā krūmāja vidū. Cik tālu acis sniedza, riņķī apkārt tas pats sprogotais, neizbrienamais klajums. Tikai labajā pusē tam pāri priežu sila zaļbrūnais ieloks — kluss un draudīgs kā nekustams valnis. Veca, pieplakusi .īpaļbaļķu dzīvojamā ēciņa un tālāk milzīga nojume uz stabiem — es tūliņ nopratu, ka tā kādreiz bijusi ķieģeļu žāvētava. Dedzināmai krāsnij dakstiņu jumts iegāzies. Te drīzāk bij pamesta postaža nekā cilvēku miteklis.

Vecs, nopluskājies runcis nikni ņurdēja uz istabas sliekšņa, kad mēs piebraucām. Viena acs viņam ciet, ar otru viņš īgni noskatījās manī, tad paklibodams aizvilkās ap stūri. Braucējs bij jau laukā no kulbas un uzmeta grožu līkumu uz sētas mieta gala. Uz zediņu galiem samaukti, rēgojās nomelnojuši taukaini podi.

—   Kāp laukā! — vedējs pavēlēja man. Es iztrausos, bet tad sacirtos spītīgi.

—   Ko es te darīšu? Man vajag uz muižu!

Viņš pavēra durvis. Man likās — viņš pasmīnēja bārdā.

—  Tiksim uz muižu ar, — viņš noteica.

Es kāpu pār slieksni — ko citu man bij darīt? Ar varu šim spēcīgajam vīram pretoties taču nebij domājams.

Mazā istabele bij ārkārtīgi netīra, skābas aitādu smakas pilna. Gar sienu lāva ar dažādiem savazātiem apģērba gabaliem. Pie lodziņa sols un garš dēļu galds, uz tā bļoda ar ēdiena paliekām — un «Paļmovija» papirosu paciņa… Nu man vairs nebij ne mazāko šaubu: šepat ir tas zagļu perēklis un Laucis arī droši vien kur tuvumā… Bet kādēļ viņš mani veda šurpu? Nekas labs viņam nevarēja būt padomā. Velti lauzīju galvu, neko nevarēju izdomāt. Bet šajās divās naktīs tik daudz biju piedzīvojis, ka pārāk lielas bailes vairs nesajutu. Arī viskļūmīgākā stāvoklī vienmēr gadās kāda izeja. Kad tikai galvu patur skaidru un nepalaiž izdevīgu acumirkli…

Es sēdēju" pie galda sapūties, galvu rokās atspiedis. Lai viņš neiedomājas, ka darīšana ar kaut kādu vientiesi vai gļēvuli! Ko īsti viņš man var padarīt? Tēvs arī tepat tuvumā — droši vien ar palīgiem nāks meklēt. Droši vien šī ligzda visai apkārtnei aizdomīga …

Atvedējs kaut ko urdījās priekšiņā. Vēl kādam tur vajadzēja būt: tā kā sačukstamies es tur dzirdēju. Tad viņš ienāca iekšā un, manī neskatīdamies, kaut ko meklējās istabā. Kažoka apkakle bij pasista vaļā, es redzēju bakurētainu pusmūža seju ar piķa melnu bārdu. Man vairāk bij dusmas nekā bailes no šī ložņājošā, viltīgā cilvēka.

—   Ko jūs gribat no manis? — es teicu un cēlos kājās. — Laidiet! Man jāiet.

Viņš smikņaja, lodziņā skatīdamies.

—  Jāiet, jāiet! Bet papriekš tu man atpūtīsies …

Es cirtu dūri uz galda.

—   Es negribu pūsties! Man nevajag nekādas atpūtas. Es tūliņ iešu.

Bet, kad paspēru soli uz durvju pusi, viņš bij man klāt un sagrāba aiz

rokas. Es iestenējos no sāpēm — tik spēcīgs un ciets bij viņa ķēriens.

—   Siseni! — Viņš purināja mani. — Nemēģini tu man! — Bet tad pārlicis vilka mani pats. — Nāc!

Es sargājos ierādīt, ka baidos, un turējos, zobus sakodis. Krēsla jā priekšiņā no kakta manī noraudzījās divas dziļas, tumšas acis. Pamanīju tā kā savādu bālu seju, bet tuvāk nepaspēju saskatīt. Mēs jau bijām ārā,

gājām pār aizputināto pagalmu ap ķieģeļu žāvētavas nojumi. Tur, pašā krūmmalē, bij veca, pirtiņai līdzīga ēciņa. Sniegs divas egles noliecis tai pāri — kā ielauzta mugura tā izskatījās.

Roka man tirpa viņa cietajā ķetnā. Ko īsti viņš nodomājis darīt ar mani? Bet tūliņ arī sapratu, kas viņam padomā. Mēs bijām pie mājeles. Viņš ar kāju atgrūda durvis vaļā un bīdīja mani tur iekšā.

—   Netaisiet nu jokus! — es teicu un ķepurojos pretī. — Man taču nav laika …

Bet tad es dabūju spēcīgu dunku mugurā un, rokām grābstīdamies, atsitos tumšās telpas dibensienā. Durvis aiz manis aizsitās. Dzirdēju, kā viņš ārpusē rīkojās, nostutēdams un izmēģinādams, vai droši. Acumirkli bij klusu: viņš klausījās, ko es te iekšā daru. Tad smagie soļi aizņirkstēja pa sniegu.

Turpat, kur atdūros pret sienu, biju nošļucis zemē un raudāju lielām asarām. Pirmo reizi šajā kļūmainajā ceļojumā. Raudāju mazāk aiz bailēm kā aiz bezspēcīgām dusmām, nepacietības un pašpārmetumiem par to, ka tik muļķīgā kārtā biju ļāvies sagūstīties. Kā muļķa vāveri viņš mani ieslodzīja šajā sprostā! Nu kāpēc es nelēcu laukā no tās kulbas? Kāpēc nebēgu prom, nekliedzu, nagiem un zobiem neturējos pretī? Tagad man likās, ka tur es desmitkārtējos veidos būtu varējis paglābties. Te nu man izejas vairs nebij.

Bet vai tad patiešām nebij nevienas? Man atkal ienāca prātā mana sērkociņu kastiņa. Es uzrāvu un aplūkojos. Četras brūnas, nopelējušas sienas. Augšā^apaļu, resnu koku griesti, un zem kājām tāda pati grīda … Vispirms izmēģinājos ar durvīm, bet tās bij nosietas ciet un nepakustējās. Velti es plecu noberzu jēlu pie viņām. Tad notaustīju sienu no vietas un grīdas kokus citu pēc cita vienā galā un otrā. Rokas ievainoju, tumsā grābstīdamies, bet panākumu nebij nekādu.

Smags izmisums atkal nospieda mani zemē. Sēdēju kaktiņā piekļāvies un nezināju vairs nekādu padomu. Tad no pārmērīgā uztraukuma mani pamazām pārņēma nāvīgs nogurums un liela vienaldzība. Vēlāk man likās, kas savas pāra stundas tā biju nosēdējis, — bet galvot nevaru. Arī laika sajūta man bij visai neskaidra. Tikai ledainais aukstums beidzot man kaut cik atsvaidzināja galvu.

Nebij ko šaubīties, ka mūsu Laucis tepat kur tuvumā un ka taisni tāpēc viņš mani te ieslodzīja. Un laukā nelaidīs — tas arī skaidri. Šā vai tā, es taču izkulšos no šīs pekles pie cilvēkiem un mierā nelikšos. Bet kas viņam gan varēja būt padomā? Ar mani viņš taču jau pirmiņ viegli varēja tikt galā — vai tad es esmu viņa pretinieks? Varbūt viņš gribēja izlietot laiku un aizbēgt ar mūsu Lauci? Bet te taču viņam mājas, un tur priekšiņā es pirmiņ pamanīju vēl vienu cilvēku …

Man piepeši ienāca prātā, ka viņš pats pārsteigts un nezina īsti, ko iesākt ar mani. Šādā virzienā domājot, sāku atcerēties visus sīkumus viņa kustībās, sejā un valodā un pārliecinājos arvien ciešāk, ka viņš būs rīkojies apmulsumā un neziņā. Viņi taču divi — tās otrās pēdas mēs taču

ari bijām redzējuši. Varbūt viņš ar to gribēja aprunāties… Bet tad jau vēl nebij tik Jauni.. .

Kaut kas man tā kā iesplda acīs. Es sāku aplūkoties. Vienam baļķim bij spējš līkums un tajā vietā sienā neliela šķirba. Nogūlos uz vēdera un piespiedu seju cieši klāt. Nojumes stūri un mazu gabaliņu no pagalma varēju pārredzēt. Pirkstu es te nevarēju izbāzt laukā, bet tomēr man it kā jauna cerība atausa. Ja pamanīšu kādu — es kliegšu, sākšu dauzīties, sacelšu troksni…

Bet nenāca neviens, un mana jaunā cerība atkal taisījās dzist. Dažādas iedomas, viena negudrāka par otru, jaucās galvā. Kabatā man sērkociņi. Ja es sagrābju siena nobiras pa grīdu un nolieku pie durvīm… Bet viņas ir biezas — ja man no dūmiem aizraujas elpa, pirms durvīs izgrauzts caurums? …

Piepeši pa šķirbu pamanīju kaut ko un tūliņ skaidri sadzirdu soļus. Paņirbēja ap nojumes stūri un tūliņ nozuda no mana redzes lauka. Aiz mana cietuma durvīm kāds rīkojās. Es jau biju kājās un klāt. Nazis man samiegts saujā — šoreiz es savu brīvību gribēju dārgi pārdot. Paspīda maza maliņa… Ar visu augumu piezvēlos un lauzu. Spilgts sniega baltums man uz acumirkli apstulbināja acis.

Bet tur nebij ar ko cīnīties. Sīka, vārga meitene apmēram manā vecumā. Tās pašas pirmāk pamanītās lielās, izbaiļu pilnās acis lūkojās manī.

—    Bēdz! … — viņa čukstēja un ar trīcošu roku pamāja kur projām. — Tikai nesaki… nesaki!

Es sapratu un pamāju ar galvu. Nē, neteikšu — galvu lai norauj. Tad iedomāju vēl ko.

—    Kur viņš ir? — es prasīju. Kājas man itin kā dega. Prātā es jau laidos pa krūmāju un pār kupenām.

Viņa nenoteikti pamāja kaut kur uz otru pusi.

—   Aizbrauca … Pie vecā …

Pie vecā… Bet kas man daļas! Es jau biju apsviedies un skrēju. Līdz vidum samuku kupenā, izrausos un skrēju atkal. Kārklu un elkšņu zari man švīkstēja gar ausīm, egļu zari birdināja sniegu sejā un aiz kakla.

Mežīgam biezoknim cauri izspraucies, piepeši pamanīju viegli aizsnigušas sliedes. Es nedomāju neko — man jau nebij laika domāt —, bet nogriezos pa tām. Kaut kāda nojauda virzīja mani, nezināju, kur un pēc kā.

Sliedes ietiecās tādā egļu biezoknī, kurā, tikai zemu pieliecies, varēju iespraukties. Piepeši itin kā atdūros pret kaut ko un mēģināju atgūt elpu. Dzelteni gredzeni novirpuļoja man gar acīm.

Tās bij mūsu saimnieka vecās ragavas… Un tūliņ aiz tām, pie priedes piesiets, mūsu Laucis… Nedabiski, varmācīgi pierautu galvu viņš skatījās manī žēlām acīm un svešādi dīca kā raudādams… Purns ar kādu virves galu cieši notīts — laikam lai nevarētu zviegt…

Attapos kā no spēcīga trieciena. Ko es te stāvu… Ko es te vēl stāvu? Es metos klāt. Rokas man trīsēja kā drudzī, es ķerstījos bez jēgas. Ne to virvi, ne pavadu nejaudāju atraisīt. Laucis dižojās un raustljas tā, ka nekā prātīga nevarēju iesākt. Bet man taču nazis rokā … Es pakāpos uz ragavu apgalvenēm un uztrausos Laucim mugurā. Tad pasniedzos pār viņa kaklu un pārgriezu pavadu.

Turpmāko tikai kā pa miglu atceros. Elkšņu un egļu zari svilpa man gar ausīm un lāgu lāgiem iesitās sejā, bet sāpju es nesajutu. Laucim uz kakla sagubis, ar vienu roku skosā, ar otru krēpēs ieķēries, acis aizmiedzis, turējos ar visu savu vecā jājēja mākslu… Tad pamanīju riņķī apkārt lielās priedes un platās, klajās spraugas pa tām. Laucis vairs ik acumirkli negrima kupenās. Viņa kājas rakstā klakstīja pa gludāku, cietu vietu. Kā pa sapņiem nojaudu, ka viņš skrien atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru še iebraukts.

Nevaru pateikt, cik ilgi mēs tā joņojām kā negudri. Kad atjēdzos pilnīgi, naža man vairs nebij rokā un cepures galvā. Arī cimdus droši vien biju pazaudējis, bet rokas man nesala. Mēs nu bijām uz labi iebraukta ceļa. Sniegainais klajums ap mums jau grima pelēkā krēslā. Attālu rindā pretim spīdēja četras ugunis.

Muiža — man ienāca prātā, bet tālāk aizdomāt nepaguvu. Laucis priecīgi nozviedzās un sāka iet soļiem. Divi cilvēki stāvēja ceļa vidū. Tam vienam pelēks mētelis un cepure ar kokardi. Un tas otrais bij mans tēvs.

Андрей Мартынович Упит ПО СЛЕДУ ЛЫСКО Повторное издание Издательство «Лиесма» Рига 1977 На латышском языке Художник X. Пурвинь

HE № 710

Andrejs Mārtiņa d. Upīts

PA LAUCA PEDAM

Redaktore A. Sprīvule. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore D. Radziņa. Korektore M. Ņikitina.

Parakstīta iespiešanai 1977. g. 25. janvārī. Ofseta papīrs Nr. 1, formāts 70x90/16. 3,50 fiz. iespiedi.; 4,10 uzsk. iespiedi.; 4,26 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks, Maksā 57 kap. Izdevniecība «Liesma* Rīgā,' Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 218/28398-B-395. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa» Rīga, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 347-D.

Content

Upīts Andrejs Pa Lauča pēdām