Molnārs Ferencs

Pāla ielas zēni

Ferencs Molnārs

Pāla ielas zēni

>

I

Bez ceturkšņa vienos, tieši tai brīdi, kad pēc ilgiem un nesekmīgiem mēģinājumiem, pēc ilgas un satraukuma pilnas gaidīšanas uz dabaszinību klases garā galda Bunzena lampas bezkrāsainajā liesmā uzplaiksnījās brīnumaina smaragdzaļa mēlīte, kas liecināja, ka šķīdums, par kuru skolotāja kungs vēlējās pierādīt, ka tas krāso liesmu zaļu, patiesi krāsoja liesmu zaļu; tātad, es saku: tieši bez ceturkšņa vienos, šajā uzvaras brīdī kaimiņu nama pagalmā sāka spēlēt leijerkaste, un uzmanībai bija beigas. Siltajā marta dienā visi logi bija līdz galam vaļā, un uz spirgtā vējiņa spārna klasē ielidoja mūzika. Tā bija kāda jautra ungāru dziesma, kas leijerkastes izpildījumā atgādināja maršu un skanēja tik kareivīgi, ka visai klasei gribējās smaidīt, un atradās arī tādi, kas patiesi smaidīja. Bunzena liesmā līksmi plaiksnījās zaļā mēlīte, un pāris zēnu

no pirmā sola vēl brīžiem uz to paskatījās. Pārējie lūkojās ārā pa logu, kur bija redzami kaimiņu mazo namiņu jumti, un tālumā pusdienu saule zeltīja baznīcas torni, kura pulksteņa lielais rādītājs tik uzmundrinoši virzījās tuvāk divpadsmitiem. Tikko viņu uzmanību bija saistījis logs, kopā ar mūziku klasē ieplūda arī citas te nepiederīgas skaņas. Svilpa zirgu tramvaja vadītāji, kādā pagalmā dziedāja kalpone, taču pavisam ko citu, nekā spēlēja leijerkaste. Un klase kļuva nemierīga. Daži sāka solā kravāties pa grāmatām, kārtīgākie slaucīja spalvas, Boka aiztaisīja maziņo, ar sarkanu ādu pārvilkto kabatas tintnīcu, kas bija tik asprātīgi iekārtota, ka tinte lija ārā vienīgi kabatā, nekur citur; Čele savāca lapiņas, ko nēsāja līdzi grāmatu vietā, jo Čele bija švītīgs un nekad nestiepa padusē visu savu bibliotēku kā pārējie, bet mēdza ņemt līdzi tikai nepieciešamās lapas, arī tās rūpīgi sadalījis pa visām ārējām un iekšējām kabatām; Čonakošs pēdējā solā nožāvājās tik plati kā garlaicības mocīts nīlzirgs, Veiss grieza kabatu uz āru un izkratīja visas priekšpusdienā sakrājušās drupačas, atbirzu-šas no tā radziņa, ko Veiss bija pa kumosiņam ēdis visu laiku no pulksten desmitiem līdz vieniem, Gerēbs sāka zem sola švīkāt ar kājām, it kā grasītos celties augšā, bet Barabāšs pavisam bez kauna bija zem sola izklājis uz ceļgaliem vaskadrānu, sakārtojis tur pēc lieluma grāmatas un tagad ar siksnu savilka tās kopā tā, ka sols nokrakšķēja un viņš pats sasarka — ar vārdu sakot, visi gatavojās doties projām, vienīgi skolotāja kungs nelikās zinis, ka pēc piecām minūtēm visam būs beigas, jo pārlaida mierīgu skatienu pār zēnu galvām un jautāja:

— Kas tad nu?

Iestājās dziļš klusums. Nāves klusums. Barabāšam vajadzēja atlaist siksnu, Gerēbs pierāva kājas, Veiss atkal ielocīja kabatu uz iekšu, Čonakošs aizlika roku mutei priekšā un beidza žāvāties plaukstas aizsegā, Čele atstāja mierā savas lapiņas, Boka aši iegrūda kabatā sarkano tintnīcu, kas, pajutusi kabatu, tūdaļ sāka laist ārā skaistu, zilu tinti.

— Kas tad nu? — skolotāja kungs atkārtoja jautājumu, un tagad jau visi sēdēja nekustīgi. Skolotājs palūkojās uz logu, pa kuru jautri plūda iekšā leijerkastes mūzika, likdama saprast, ka nav pakļauta skolas disciplīnai. Taču skolotāja kungs stingri paskatījās arī uz leijerkastes pusi un sacīja:

— Čengej, aiztaisi logu!

Čengejs, mazais Čengejs, «pirmais pirmajā solā» cēlās augšā un ar nopietnu, stingru izteiksmi mazajā sejiņā gāja aizvērt logu.

Šinī mirklī Čonakošs izliecās no savas solu rindas un iečukstēja mazam, gaišmatainam zēnam:

— Uzmanies, Nemeček!

Nemečeks pavērās atpakaļ, tad palūkojās lejup. Viņam blakus pieripoja mazs papīra vīstoklītis. Viņš pacēla un atlocīja to. Vienā pusē bija uzrakstīts:

«Dod tālāk Во kam!»

Nemečeks zināja, ka tā ir tikai adrese, ka pati vēstule, tās īstais saturs atrodas papīram otrā pusē. Nemečeks bija vīrietis ar raksturu un negribēja lasīt citiem domātas vēstules. Tādēļ viņš papīriņu atkal savīkstīja, nogaidīja īsto brīdi, izliecās uz celiņa starp solu rindām un pačukstēja:

— Boka, uzmanies!

Tagad Boka skatījās uz grīdu, kas bija parastais sakaru līdzeklis. Patiesi, tur jau ripoja mazais papīra vīstoklītis. Otrajā pusē, tas ir, tanī pusē, ko gaišmatis Nemečeks aiz godīguma netika lasījis, bija rakstīts:

«Trijos pēc pusdienas kopsapulce.

Prezidenta vēlēšanas uz laukuma.

Izziņot!»

Boka iegrūda papīriņu kabatā un piebāza pēdējo grāmatu pie citām — iepriekš sasaiņotajām. Pulkstenis bija viens. Sāka šķindēt elektriskais zvans, un tagad arī skolotāja kungs zināja, ka stunda ir beigusies. Viņš nodzēsa Bunzena lampu, atlaida skolēnus un iegāja dabaszinību kabineta noliktavā pie kolekcijām; kad pavērās durvis, no turienes savas stikla acis arvien bolīja zvēru un putnu izbāzeņi, kaktā klusām, bet visai cienīgi stāvēja visu noslēpumu noslēpums, visu rēgu rēgs — nodzeltējis cilvēka skelets.

Vienā mirklī visi bija ārā no klases. Pa garo, kolonnām rotāto kāpņu telpu sākās mežonīgs skrējiens, kuru tikai tad izdevās piebremzēt par parastu steigu, kad trokšņainajā zēnu barā iejuka viena vai otra skolotāja garais augums. Tādos brīžos skrējēji pievaldīja soli, uz brītiņu iestājās klusums, bet, līdzko pasniedzējs nozuda gaiteņa pagriezienā, atkal sākās skriešanas sacensības lejup.

Zēnu bars gāzās ārā pa vārtiem. Puse pagriezās pa labi, puse pa kreisi. Pūlim cauri gāja arī skolotāji, un tad mazās cepures tika cilātas. Ikviens soļoja pa saules mirdzuma pielieto ielu piekusis un izsalcis. Viņu galvas bija pārņēmis viegls reibums, kas ļoti lēni pārgāja, vērojot daudzos jautros dzīves apliecinātājus skatus, ko spēja sniegt iela. Kā atbrīvoti mazi vergi viņi reiba no gaisa un saules gaismas pārpilnības un klīda pa trokšņaino, pavasarīgo pilsētu, kas viņiem nozīmēja tikai pajūgu, zirgu tramvaju, ielu un veikalu juceklīgu maisījumu, kurā jāatrod ceļš mājup.

Čele kādos kaimiņu vārtos slepeni kaulējās par turku medu. Turku medus pārdevējs bezkaunīgi pacēla cenu. Kā zināms, turku medus visā pasaulē maksā vienu kreiceri. Tas saprotams tā, ka turku medus pārdevējs ņem mazo cirvīti un gabals baltās, riekstiem pildītās masas, ko viņš atcērt ar vienu cirtienu, maksā vienu kreiceri. Viss, ko vārtu telpā var nopirkt, maksā vienu kreiceri; tā ir maksas vienība. Kreiceri maksā uz koka irbuļa uzdurtas trīs plūmes, trīs vīģu pusītes, trīs sukādes, trīs valrieksta daiviņas, iemērktas cukura sīrupā. Vienu kreiceri maksāja liels gabals grauzdētā cukura un vienu kreiceri — augļu cukurs. Arī tā sauktais skolēnu maisījums, mazos stienīšos sapresēts, — viens no garšīgākajiem saldumiem, maksāja vienu kreiceri. Tanī bija rieksti, rozīnes, Malāgas vīnogas, cukura gabaliņi, mandeles, ielas gruži, svētā Jāņa maize un mušas. Par vienu kreiceri skolēnu maisījumā bija tik daudz rūpniecības, augu un dzīvnieku valsts produkcijas veidu.

Čele kaulējās; tas nozīmēja, ka turku medus pārdevējs bija paaugstinājis cenu. Tirdzniecības likumu speciālisti labi zina, ka cenas ceļas tādosgadījumos, kad veikals sāk nest zaudējumus. Piemēram, tās Āzijas tējas, ko karavānas ved cauri laupītāju apdraudētiem apvidiem, ir ļoti dārgas. Par šīm briesmām jāmaksā mums, Rietumeiropas iedzīvotājiem. Un turku medus pārdevējam bija patiešām veikalnieka gars, tādēļ viņu, naba-dziņu, gribēja padzīt no skolas apkārtnes. Nelaimīgais labi zināja, ja jau grib padzīt, tad arī padzīs, un nespēja tik saldi uzsmaidīt garām ejošajiem skolotājiem, lai tie viņā nesaskatītu jaunatnes ienaidnieku.

«Bērni visu naudu atstāj pie tā itālieša,» skolotāji mēdza sacīt. Un itālietis juta, ka viņa veikaliņam ģimnāzijas tuvumā nav lemts ilgs mūžs. Tātad viņš paaugstināja cenas. Ja jau būs jāiet projām, tad vismaz vajag kaut ko nopelnīt. Un viņš sacīja Čelem:

— Agrāk viss maksāja kreiceri. Tagad viss maksās divi kreiceri.

Ar lielu piepūli izmocīdams šos ungāru vārdus, viņš mežonīgi vicināja pa gaisu savu cirvīti. Gerēbs iečukstēja Čelem:

— Met savu cepuri konfektēs!

Šī ideja Celi aizrāva. Ai, cik tas būtu skaisti! Kā konfektes šķīstu uz visām pusēm! Kā zēni priecātos!

Gerēbs kā velns kārdinātājs čukstēja viņam ausī:

— Met cepuri! Tā jau ir izspiešana.

Čele noņēma cepuri.

— Tik skaistu cepuri? — viņš jautāja.

Spēlīte bija zaudēta. Gerēbs šo atjautīgo priekšlikumu bija izteicis nevietā. Čele taču bija švīts un nēsāja līdzi tikai grāmatu lapas.

— Vai tev žēl? — Gerēbs jautāja.

— Žēl gan, — Čele atbildēja. — Tikai nedomā, ka esmu gļēvulis. Es tāds neesmu, bet man cepures žēl. Ja vēlies, varu pierādīt, ka neesmu gļēvulis — labprāt sviedīšu tavu cepuri.

To nu gan Gerēbam nedrīkstēja sacīt. Tas bija gandrīz vai apvainojums. Viņš saskaitās un sacīja:

— Ja ir runa par manu cepuri, tad metīšu es pats. Tā ir izspiešana. Ja tev bail, ej projām.

Un ar kustību, kas viņam nozīmēja kareivīgumu, Gerēbs noņēma cepuri, lai sviestu to uz līkkājainā ar konfektēm apkrautā galdiņa.

Kāds no aizmugures satvēra viņu aiz rokas. Kāda gandrīz vīrišķīgi nopietna balss jautāja:

— Ko tu taisies darīt?

Gerēbs palūkojās atpakaļ. Viņam aiz muguras stāvēja Boka.

— Ko tu taisies darīt? — Boka vēlreiz jautāja.

Boka rāmi uzlūkoja Gerēbu. Gerēbs samirkšķināja acis kā lauva, uztvēris zvēru dīdītāja skatienu. Viņš pakļāvās Bokam. Uzlika cepuri galvā un paraustīja plecus. Boka klusām sacīja:

— Neaiztiec to cilvēku. Man patīk drošsirdīgi zēni, bet šeit tam nebūtu nekādas jēgas. Iesim.

Boka pastiepa Gerēbam roku, roka bija notriepta ar tinti. Tintnīca omulīgi pilināja kabatā tumši zilu sulu, un Boka, to neapjautis, izvilka roku no kabatas. Taču zēni par to neuztraucās. Boka noslaucīja roku pret sienu, siena gan notriepās, bet Bokas roka tīrāka nekļuva. Ar to tintes problēma bija atrisināta. Boka paņēma Gerēbu aiz rokas, un viņi aizgāja pa garo ielu. Jaukais, mazais Čele palika stāvot. Vēl varēja dzirdēt, ka viņš skumji kā sakauts revolucionārs saka itālietim neskanīgā balsī:

— Ja jau tagad divi kreiceri, tad dodiet turku medu par diviem kreiceriem.

Un viņš atdarīja savu glīto, zaļo maciņu. Itālietis smaidīja un domāja, kā būtu, ja ar rītdienu viss maksātu trīs kreicerus. Taču tas bija tikai sapnis. Tāds pats sapnis kā iedomas, ka ikviens forints ir simtnieka vērts. Itālietis cirta ar nazi pa turku medu un ietina atšķelto gabalu papīrā.

Čele sērīgi noskatījās.

— Tas ir mazāks gabals nekā agrāk.

Panākumi jau bija padarījuši itālieti nekaunīgu. Viņš ņirgādamies atteica:

— Tagad dārgāks, tagad mazāks.

Un pievērsās jaunam pircējam, kas, jau mācījies no šā gadījuma, turēja rokā divus kreicerus. Pārdevējs ar mazo cirvīti cirta balto cukura masu tādām dīvainām kustībām kā pasakains, milzīgs viduslaiku bende, kas ar niecīgu cirvīti sīkam cilvēciņam cērt nost galvu rieksta lielumā. Likās, ka turku medū līst asins.

— Phē, — Čele sacīja jaunajam pircējam, — nepērc pie šitā! Viņš ir ierāvējs.

Čele iebāza mutē visu turku medus gabalu, pie kura bija pielipusi puse ietinamā papīra, ko varētu gan nolaizīt, nevis noplēst.

— Pagaidiet mani! — viņš nokliedza Bokam pakaļ un laidās skriet.

Uz stūra Čele panāca pārējos, un te viņi nogriezās pa Pīpes ielu uz Šorokšāras ielas pusi. Visi trīs gāja saķērušies, Boka vidū, kā jau parasti, kaut ko klusām un nopietni skaidrodams. Viņam bija četrpadsmit gadu, un viņa sejā vēl bija maz vīrišķības. Bet, kad Boka atdarīja muti, viņš ieguva pāris gadu klāt. Viņa balss bija dobja, rāma un nopietna. Un tas, ko viņš sacīja, atbilda viņa balsij. Viņš reti runāja niekus un nejuta nekādu vajadzību pēc tā saucamajiem žargona vārdiem. Sīkākās ķildās viņš nemaz neiejaucās un izvairījās pat tad, ja viņu aicināja par tiesnesi. Viņš jau bija iegaumējis, ka pēc sprieduma vienmēr viena puse aiziet ar rūgtumu sirdī, un tas ir rūgtums pret tiesnesi. Bet, kad nepatikšanas jau bija samilzušas lielākas un ķilda prasīja skolotāja iejaukšanos, tad Boka nāca samierināt. Uz to, kas samierina, nedusmojas neviena puse. Vārdu sakot, Boka šķita prātīgs zēns un rīkojās kā tāds, kas, ja arī dzīvē netiks tālu, tomēr pratīs attaisnot goda vīra vārdu.

Mājupceļā no Šorokšāras ielas vajadzēja nogriezties pa Kez-teleka ielu. Klusajā ieliņā mīlīgi sildīja pavasara saule, klusām dūca tabakas fabrika, kas aizņēma visu ielas pusi. Kezteleka ielā bija redzami tikai divi gājēji. Tie bija nostājušies ielas vidū un gaidīja. Viens no viņiem bija Čonakošs, stiprais Čonakošs, otrs — mazais, gaišmatainais Nemečeks.

Kad Čonakošs pamanīja trīs kopā saķērušos zēnus, viņš aiz prieka iebāza mutē divus pirkstus un nosvilpās kā lokomotīve. Šis svilpiens bija viņa sevišķa pazīšanās zīme. To nevarēja atdarināt neviens no ceturtās klases, un pat visā ģimnāzijā labi ja pāris zēnu pieprata šo važoņa svilpienu. Vispār tikai par Cin-deru, pašdarbības pulciņa priekšsēdētāju, bija zināms, ka viņš prot tā svilpt, taču Cinders bija svilpis tikai tikmēr, kamēr nebija kļuvis par pašdarbības pulciņa priekšsēdētāju. No tā laika Cinders vairs pirkstus mutē nebāza. Tas neklātos pulciņa priekšsēdētājam, kas katru trešdienu pēc pusdienas sēdēja uz katedras blakus ungāru valodas skolotājam.

Tātad Čonakošs nosvilpās. Zēni steidzās pie viņa un ielas vidū sastājās pulciņā.

Čonakošs jautāja mazajam gaišmatim Nemečekam:

— Vai viņiem vēl neesi stāstījis?

— Nē, — atteica Nemečeks.

Pārējie reizē jautāja:

— Ko tad?

Čonakošs atbildēja mazā zēna vietā:

— Mūži jā vakar atkal taisījuši «e instanču».

— Kas tad?

— Nu, Pāstori. Abi Pāstori.

Iestājās ilgs klusums.

Jāzina, kas ir «einstands». Tas ir īpatnējs Peštas bērnu vārds. Ja kāds stiprāks zēns redz, ka mazie spēlē uz lodītēm, spalvām vai jāņamaizes pākstīm, un grib tiem atņemt rotaļlietas, tad viņš saka: «einsland». Šis nelāgais vācu

vārds nozīmē, ka stiprākais zēns pasludina lodīti par kara trofeju un lietos spēku pret to, kas uzdrīkstēsies pretoties. Tātad «einstand» reizē ir arī kara pieteikums. īss un kodolīgs aplenkuma stāvokļa, varmācības, dūres likuma un pirātu varas pieteikums.

Čele sāka runāt pirmais. Smalkais Čele šausminādamies sacīja:

— Ak viņi taisīja «einstanču»?

— Jā, — mazais Nemečeks beidzot sadūšojas, redzēdams, kādu iespaidu atstāj šī ziņa.

Tagad izteicās Gerēbs:

— Tas nu gan vairs nav paciešams. Es jau sen sacīju, ka vajag kaut ko darīt, bet Boka arvien rāda skābu seju. Ja mēs nekā nedarīsim, viņi mūs vēl sakaus.

Čonakošs iebāza mutē divus pirkstus par zīmi, ka tūliņ aiz sajūsmas svilps. Viņš bija priecīgs pievienoties kafrai revolūcijai. Taču Boka saņēma viņu aiz rokas.

— Nepadari mūs kurlus, — viņš sacīja. Un nopietni jautāja mazajam gaišmatim:

— Kā tas notika?

— «Einstands»?

— Jā. Kad tas bija?

— Vakar pēc pusdienas.

— Kur?

— Muzija.

Tā sauca muzeja dārzu.

— Nu, izstāsti, kā tas notika, bet tieši tā, kā bija, jo mums jazina patiesība, ja gribam kaut ko uzsākt pret viņiem ...

Mazais Nemečeks bija uztraucies, jo saprata, ka nokļuvis svarīgu notikumu centrā. Ar viņu tas reti gadījās, Nemečeks itin visur bija tikai tukša vieta. Tikpat kā vieninieks aritmētikā — ne dala, ne reizina. Neviens gar viņu nelikās zinis. Viņš bija neievērojams, sīks, vārgs bērns. Un tieši tāpēc bija piemērots upura lomai.

Viņš sāka stāstīt, un zēni sabāza galvas kopā.

— Bija tā, — viņš sacīja, — pēc pusdienas mēs aizgājām uz mūziju, Veiss un es, un Rihters, un Kolnajs, un Bara-bāšs. Vispirms mēs gribējām Esterhāzi ielā spēlēt bumbu, bet bumba bija reālistiem, un viņi mums neļāva. Tad Bara-bāšs sacīja: «Iesim uz mūziju un pie sienas paspēlēsim lodītes,» — tad mēs visi iegājām mūzijā un sākām spēlēt lodītes. Mēs spēlējām tā, ka katrs ripina vienu lodīti, un, kura lodīte pieskaras tādai, kas jau izripināta, tam pieder visas lodītes. Mēs pēc kārtas ripinājām, pie sienas jau bija kādas piecpadsmit lodītes, divas no tām stikla. Un tad pēkšņi Rihters kliedz: «Nu ir beigas, Pāstori nāk!» — un gar stūri arī nāca abi Pāstori, rokas kabatās, galvas noliektas, un viņi nāca tik lēni, ka mēs visi dikti nobijāmies. Tas nekas, ka mēs bijām pieci, viņi abi ir tik stipri, ka piekaus vai desmit. Un nemaz jau nevar skaitīt, ka mēs esam pieci, jo Kolnajs vienmēr aizbēg, ja iet slikti, un Barabāšs arī aizbēg, tātad var skaitīt tikai trīs. Varbūt es arī aizbēgtu, tad var skaitīt tikai divus. Un, ja gadījumā bēgtu visi pieci, arī tad no tā nekā nebūtu, jo Pāstori ir vislabākie skrējēji visā mūzijā, un mēs skrietu velti, jo viņi mūs panāktu. Un tad nāca Pāstori, nāca arvien tuvāk un skatījās uz lodītēm. Es saku Kolnajam: «Paklau, šiem patīk mūsu lodītes!» — un Veiss bija visgudrākais, viņš tūdaļ teica: «Nāk, jau nāk, no tās nākšanas bus liels «ein-s/ands»!» — bet es domāju, ka viņi mūs neaiztiks, mēs tak viņiem nekā neesam darījuši. Sākumā viņi neaiztika, tikai stāvēja un skatījās, kā mēs spēlējam. Kolnajs čukstēja man ausī: «Ei, Ne-meček, metam mieru.» Es viņam atbildēju: «Ko vēl ne, nupat tu ripināji, bet netrāpīji! Tagad mana kārta. Ja es vinnēšu, metīsim mieru.» Pa to laiku ripināja Rihters, bet viņam jau aiz bailēm trīcēja roka, un viņš ar vienu aci vēroja Pāstorus, protams, ka netrāpīja. Pāstori pat nepakustējās, tikai stāvēja, rokas kabatās sabāzuši. Tad es ripināju un trāpīju. Biju vinnējis visas lodītes. Gribēju iet un salasīt, jo tur bija kādas trīsdesmit lodītes, bet viens Pāstors, tas mazākais, aizlēca man priekšā un uzkliedza: «Einstand/» Es paskatījos atpakaļ — Kolnajs un Barabašs jau muka, Veiss stāvēja pie sienas gluži bāls, un Rihters vel domāja, bēgt vai ne. Es mēģināju godīgi. Sacīju tā: «Lūdzu, jums nav tiesību tā darīt,» — bet vecākais Pāstors jau lasīja kopā lodītes un bāza kabatās. Mazākais bija saķēris mani priekšā aiz mēteļa un kliedza: «Vai nedzirdēji, ka «einstanci»?» Nu, protams, es vairs nekā nesacīju. Veiss tur pie sienas sāka pinkšķēt. Kol-najs un Barabāšs no mūži ja stūra lūrēja, kas te notiek. Pāstori salasīja lodītes un, ne vārda nesacījuši, aizgāja. Tas ir viss.

— Kaut kas nedzirdēts! — sacīja saniknotais Gerēbs.

— īsta laupīšana!

To teica Čele.

Čonakošs nosvilpās par zīmi, ka gaisā jūtama pulvera smaka. Boka cieta klusu un domāja. Visi vēroja viņu. Ikvienu interesēja, ko sacīs Boka, jo šādas sūdzības nāca jau mēnešiem ilgi, bet Boka tās līdz šim nebija ievērojis. Taču šis gadījums, šī kliedzošā netaisnība bija satraukusi arī Boķu.

Viņš klusām sacīja:

— Iesim pusdienās. Pēcpusdienā tiksimies laukumā. Tur par visu parunāsimies. Tagad arī es piekrītu, ka tas ir kaut kas nedzirdēts.

Visiem patika šī atzīšanās. Boka šobrīd šķita sevišķi simpātisks. Zēni viņu vēroja ar mīlestību, smaidīdami uzlūkoja gudro galvu, mirdzošās melnās acis, kurās patlaban kvēloja kareivīga uguns. Viņiem gribējās noskūpstīt Boķu par to, ka beidzot arī viņš ir satraukts.

Viņi devās mājup. Kaut kur Jožefvārošā skanēja jautrs zvans, saule sildīja, un viss bija skaists, un visur valdīja prieks. Zēnus gaidīja lieli darbi. Visos kūsāja enerģija, un visus satrauca doma par to, kas tagad notiks. Ja jau Boka ir teicis, ka notiks, tad arī notiks kaut kas.

Viņi pastaigādamies gāja uz Illeji ielas pusi, Čonakošs ar Nemečeku palika iepakaļ. Kad Boka atskatījās, abi stāvēja pie kāda tabakas fabrikas pagraba loga, ko klāja bieza, dzeltena smalku tabakas putekļu kārta.

— Šņaucamā tabaka! — Čonakošs jautri iesaucās, iesvilpās un piebāza degunu ar dzeltenajiem putekļiem.

Nemečeks, mazais mērkaķēns, no sirds smējās. Arī viņš pasniedzās un no mazā pirkstiņa iešņauca mazliet tabakas. Tā viņi šķaudīdami divatā gāja pa Kezteleka ielu, priecīgi par savu atklājumu. Čonakošs šķaudīja dobji, dārdoši kā lielgabals. Mazais gaišmatis tikai sprauslāja kā aizkaitināts jūras zaķis. Tā viņi sprauslāja, smējās, skrēja, un šobrīd tā bija tik liela laime, ka viņi aizmirsa pat to netaisnību, par kuru Boka, pats Boka, klusais un nopietnais Boka, bija sacījis, ka tas nu ir kaut kas nedzirdēts.

II

Laukums... Jūs jaukie, veselīgie Alfeldas skolnieki, kam pietiek tikai soli paspert, lai tiktu laukā bezgalīgajā līdzenumā, zem brīnišķīgā, lielā, zilā kupola, ko dēvē par debesu velvi, jus, kam acis pieradušas pie lieliem tālumiem, pieradušas skatīt apvārsni, jūs, kas nedzīvojat iespiesti starp augstiem namiem, jūs nemaz nezināt, ko Peštas zēniem nozīmē tukšs apbūves gabals. Tas ir Peštas bērnu Alfelda, klajums, līdzenums. Tas viņiem nozīmē bezgalību un brīvību. Zemes gabaliņš, ko no vienas puses ierobežo sagrabējusi sēta, no citām pusēm ap to slienas debesīs namu sienas. Mūsu dienās Pāla ielas apbūves gabalā skumst liels četrstāvu nams, pilns ar iedzīvotājiem, un laikam gan neviens no tiem nezina, ka savā laikā šis zemes gabaliņš daudziem nabaga Peštas skolniekiem bija jaunības simbols.

Pats laukums ir tukšs, kā jau tādam tukšam apbūves gabalam jābūt. Sēta stiepjas gar Pāla ielu. Pa labi un pa kreisi laukumu norobežo divi nami, un aizmugurē, jā, tur ir tas, kas laukumu padara sevišķi vērtīgu un interesantu. Tur atrodas otrs liels apbūves gabals. To ir noīrējis kāds kokzāģētavu uzņēmums, un šis apbūves gabals ir piedzīts pilnum pilns ar kokmateriālu grēdām. Garā malka sakrauta kārtīgos četrstūros, un starp tiem pamestas šauras ieliņas, tas ir īsts labirints. Starp mēmajām, tumšajām malkas grēdām krustojas piecdesmit sešdesmit ieliņu, un orientēties šinī labirintā nav viegli. Ja kāds ar pūlēm izlaužas tam cauri, tas nokļūst laukumiņā, kur atrodas mazs namiņš. Tanī iekārtots tvaika zāģis. Tā ir dīvaina, noslēpumaina, bīstama mājiņa. Vasaru to pilnīgi apvij mežvīna stīgas, un cauri zaļajai lapotnei sprauslā slaids, melns dūmenis, kas ar pulksteņa mehānisma precizitāti pēc noteikta laika sprīža izspļauj tīru, baltu tvaiku. Ja klausās iztālēm, tad liekas, ka starp malkas grēdām cīnās lokomotīve, kas nekā nevar tikt uz priekšu.

Ap namiņu stāv lieli, neveikli malkas rati. Laiku pa laikam kādus ratus pabrauc zem namiņa nojumes, atskan brīkšķis un graboņa. Zem nojumes ir mazs lodziņš, no kura sniedzas ārā dēļu rene. Kad ratus piebrauc zem lodziņa, pa reni sāk birt sīk-malka tik ātri, ka liekas — tā plūst ratos. Kad rati pilni ar sīkmalku, vedējs pakliedz. Tad mazais dūmenītis mitējas sprauslāt, namiņā iestājas klusums, vedējs pamudina zirgus, un tie velk pilno vezumu projām. Zem nojumes piebrauc citi rati, tukši un izsalkuši, pa melno dūmeni atkal sāk pukšķināt tvaiks, un atkal birst sīkmalka. Tā tas ir gājis gadiem ilgi. Cik malkas mazajā namiņā mašīna sasmalcina, tikpat atkal laukumā piegādā lieli rati. Tā malkas grēdas nekad neizsīkst, un tvaika zāģa šņākoņa nekad nerimstas. Pie mazā namiņa aug pāris panīkušu mīkleņu koku, un viena pakājē atrodas koka būdele. Būdelē dzīvo slovaks, kas pa naktīm sargā malku, lai to nenozog vai neaizdedzina.

Vai gan rotaļām vajadzīga brīnišķīgāka vieta! Mums, pilsētas zēniem, nebija vajadzīga. Skaistāku, indiāniskāku par šo mēs nespējām iedomāties. Pāla ielas apbūves gabals bija brīnišķīgs līdzenums, tas bija tas, kas mums aizstāja Amerikas prērijas. Aizmugurējā daļa bija vēl kas vairāk: tā bija pilsēta, mežs, klinšains kalnu apvidus, ar vārdu sakot, viss, par ko tas todien tika pasludināts. Un nedomājiet, ka malkas laukums bija neapsargāta vieta. Uz dažām lielākajām grēdām bija uzcelti cietokšņi un nocietinājumi. Kurās vietās nocietinājumi jāizveido, to nosacīja Boka. Cēla Conakošs un Nemečeks. Nocietinājumi bija četrās piecās vietās, un katram bija savs kapteinis. Kapteinis, virsleitnants, leitnants. Tā bija armija. Tikai ierindnieks diemžēl bija viens vienīgs. Visā laukumā kapteiņi un leitnanti komandēja vienīgo ierindnieku un par pārkāpumiem piesprieda sodu vienīgajam ierindniekam.

Varbūt nemaz nebūs jāteic, ka šis vienīgais ierindnieks bija Nemečeks, mazais, gaišmatainais Nemečeks. Kapteiņi, virsleitnanti un leitnanti omulīgi salutēja cits citam, pat ja tikās simto reizi vienā pēcpusdienā. Tāpat skrējienā pacēla roku pie cepures un teica viens otram:

— Sveiks!

Vienīgi nabaga Nemečekam vienmēr vajadzēja nostāties pamatstājā un klusām salutēt. Un ikviens, kas gāja garām, viņam uzkliedza:

— Kā tu stāvi?

— Papēžus kopā!

— Krūtis uz āru, vēderu uz iekšu!

— Mierā!

Un Nemečeks labprāt pakļāvās ikvienam. Gadās arī tādi zēni, kam dara prieku pakļauties. Taču vairumam zēnu tomēr patīk komandēt. Tādi mēdz būt cilvēki. Un tāpēc dabiski, ka laukumā visi bija virsnieki, vienīgi Nemečeks ierindnieks.

Pustrijos pēc pusdienas laukumā vēl nebija neviena. Pie būdas zemē noklāta zirgu sega, uz tās saldi gulēja slovaks. Slovaks aizvien gulēja dienā, jo naktī staigāja starp malkas grēdām vai arī sēdēja augšā kādā no nocietinājumiem un vēroja mēnesnīcu. Tvaika zāģis šņāca, mazais, melnais dūmenis spļāva sniegbaltus tvaika mākulīšus, un sīkmalka bira lielajos ratos.

Dažas minūtes pēc trim nočīkstēja mazie vārtiņi Pāla ielas pusē un ienāca Nemečeks. Viņš izvilka no kabatas prāvu riku maizes, palūkojās apkārt un, nemanīdams vēl neviena, sāka grauzt maizi. Taču iepriekš viņš rūpīgi aizbultēja vārtiņus, jo viens no visstingrākajiem laukuma likumiem bija: ienākot laukumā, jāaizbultē vārtiņi. Ja kāds to aizmirsa, tas tika apcietināts. Vispār tur bija stingra militāra disciplīna.

Nemečeks apsēdās uz akmens, grauza savu maizes riku un gaidīja pārējos. Šodien laukumā bija gaidāms daudz kas interesants. Varēja just, ka tuvojas lieli notikumi, un, nav ko noliegt, Nemečeks šajā brīdī jutās ļoti lepns, ka ir slavenās Pāla ielas zēnu sabiedrības loceklis. Viņš kādu bridi grauza maizi, tad aiz gara laika sāka iet uz malkas grēdu pusi. Ložņāja pa mazajām ieliņām un piepeši satika slovaka lielo, melno suni.

— Hektor! — Nemečeks viņam draudzīgi uzsauca, bet Hek-tors nemaz nebija noskaņots atbildēt uz sveicienu. Viņš mazliet paluncināja asti, kas suņiem nozīmē to pašu, ko mums steigā pavicināt cepuri. Viņš aizdrāzās garām, nikni riedams. Gaišmatis Nemečeks joza nopakaļ. Hektors apstājās pie kādas grēdas un sirdīgi rēja. Tā bija viena no tām grēdām, kur uzcelts nocietinājums. Augšā uz grēdas bija no bluķēniem izveidota siena, uz kuras tievas nūjiņas galā plīvoja mazītiņš sarkanzaļš karodziņš. Suns lēkāja ap nocietinājumu un rēja aizgūdamies.

— Kas tur varētu būt? — mazais gaišmatis jautāja sunimr jo viņi abi bija labi draugi. Varbūt tāpēc, ka ari Hektors armijā bija ierindnieks tāpat kā Nemečeks.

Nemečeks paskatījās uz nocietinājumu. Tur augšā neviena neredzēja, bet varēja just, ka pa malku kāds ņemas. Nemečeks sāka rāpties augšup, ķerdamies pie pagaļu galiem. Viņš bija ticis līdz pusei, kad pavisam skaidri sadzirdēja, ka augšā kāds pārcilā pagales. Sirds viņam sāka dauzīties, un viņš gribēja griezties atpakaļ. Taču, palūkojies lejup un ieraudzījis Hektoru, viņš saņēma dūšu.

— Nebaidies, Nemeček! — viņš teica pats sev un piesardzīgi kāpa tālāk. Pie katra pakāpiena viņš sevi drošināja, ik pa brīdim atkārtodams:

— Nebaidies, Nemeček! Nebaidies, Nemeček!

Tā viņš sasniedza grēdas augšmalu. Tur vēlreiz noteica: — Nebaidies, Nemeček! — un grasījās kāpt pāri zemajai nocietinājuma sienai, bet aiz bailēm viņam palika pacelta tā kāja, ar kuru bija taisījies kāpt pāri.

— Jēzus! — viņš iekliedzās.

Un steigšus jo steigšus rāpās atpakaļ lejā. Sirds viņam spēcīgi dauzījās. Ticis zemē, viņš palūkojās augšup uz nocietinājumu. Blakus karodziņam, labo kāju uz nocietinājuma sienas uzlicis, stāvēja Feri Atšs, briesmīgais Feri Atšs, viņu visu ienaidnieks, Botāniskā dārza zēnu vadonis. Viņa plato, sarkano kreklu plivināja vējš, un viņš pats ņirdzīgi smīnēja.

Feri klusām teica mazajam zēnam:

— Nebaidies, Nemeček!

Taču Nemečeks jau baidījās, viņš pat skrēja. Melnais suns drāzās viņam pakaļ, un viņi kopā līkumoja starp malkas grēdām atpakaļ uz laukuma pusi. Uz vēja spārna nopakaļ lidoja Feri Atša ņirdzīgais sauciens:

— Nebaidies, Nemeček!

Kad Nemečeks no laukuma palūkojās atpakaļ, uz grēdas vairs nebija redzams Feri Atša sarkanais krekls. Taču arī karodziņš bija nozudis. Mazo, sarkanzaļo karodziņu, ko bija pašuvusi Če-les māsa, Feri bija paņēmis līdzi. Viņš bija nozudis starp malkas grēdām. Varbūt izgājis gar tvaika zāģi uz Marijas ielas pusi, bet iespējams, ka paslēpies kaut kur kopā ar saviem draugiem Pāstoriem.

Nemečekam pār muguru pārskrēja šermuļi, iedomājoties vien, ka šeit varētu būt arī Pāstori. Viņš jau zināja, ko nozīmē satikties ar Pāstoriem. Feri Atšu viņš tagad bija pirmo reizi redzējis tuvumā. Nemečeks bija ļoti nobijies, bet, atklāti runājot, viņam šis zēns patika. Tas bija skaists, plecīgs tumšmatis, un platais, sarkanais krekls darīja viņu tik kareivisku. Sarkanais krekls atgādināja Garibaldiju. Vispār visi Botāniskā dārza zēni valkāja sarkanus kreklus, jo atdarināja Feri Atšu.

Pie laukuma sētas vārtiņiem atskanēja četri vienādi stipri klaudzieni. Nemečeks atvieglots uzelpoja. Četri klaudzieni bija Pala ielas zēnu signāls. Viņš pieskrēja pie aizbultētajiem vārtiņiem un atvēra tos. Nāca Boka ar Celi un Gerēbu. Nemečeks tik tikko spēja sagaidīt, lai varētu izstāstīt briesmīgo jaunumu, tomēr neaizmirsa, ka viņš ir ierindnieks un kā viņam jāizturas pret virsleitnantiem un kapteiņiem. Viņš pieņēma pamatstāju un salutēja pēc visiem likumiem.

— Sveiks! — sacīja atnākušie. — Kas jauns?

Nemečeks, rokas mētādams, gribēja pateikt visu uzreiz, vienā elpas vilcienā.

— Šausmas! — viņš kliedza.

— Kas tad?

— Briesmīgi! Jūs neticēsiet!

— Ko gan?

— Te bija Feri Atšs!

Tagad bija pienākusi pārējo triju zēnu kārta. Viņi kļuva nopietni.

— Tas nav taisnība! — iebilda Gerēbs.

Nemečeks uzlika roku uz krūtīm. — Dievvārds!

— Nedievojies! — Boka viņam uzsauca un, lai viņa vārdiem būtu lielāks svars, vēl uzkliedza:

— Mierā!

Nemečeks sasita papēžus. Boka piegāja viņam klāt.

— Izstāsti sīki visu, ko tu redzēji.

— Kad es iegāju ieliņās, — Nemečeks stāstīja, — suns rēja. Es gāju viņam nopakaļ un dzirdēju, ka vidējā citadelē kaut kas krakšķ. Kāpu augšā, un tur stāvēja Feri Atšs sarkanā kreklā.

— Viņš stāvēja augšā? Citadelē?

— Augšā! — apstiprināja mazais gaišmatis. Viņš gandrīz būtu vēlreiz dievojies.

Roka jau bija uz krūtīm, bet, pamanījis Bokas stingro skatienu, viņš to atrāva atpakaļ. Un piebilda:

— Arī karodziņu viņš ir aiznesis.

Čele nodvesās vien:

— Karodziņu?

— Jā.

Visi četri skrēja turp. Nemečeks kautri turējās nopakaļ, pa daļai tāpēc, ka viņš bija ierindnieks, pa daļai_tāpēc, ka vēl nevarēja zināt, vai tur kaut kur neslēpjas Feri Atšs. Pie nocietinājuma visi apstājās. Patiesi — karodziņa nebija. Visi bija ļoti uztraukušies, vienīgi Boka saglabāja aukstasinību.

— Pasaki savai māsai, — viņš pievērsās Čelem, — lai līdz rītam uztaisa jaunu karodziņu.

--Jā gan, — Čele atbildēja, — bet viņai vairs nav zaļas drānas. Sarkana vēl ir, bet zaļas nav.

Boka mierīgi risināja jautājumu.

— Vai balta ir?

— Ir.

— Tad lai uztaisa sarkanbaltu karodziņu. Turpmāk mūsu krāsas būs sarkans un balts.

Tas visus apmierināja. Gerēbs uzkliedza Nemečekam:

— Ierindniek!

— Šeit!

— Rīt izlabosiet mūsu likumos, ka turpmāk mūsu krāsas būs sarkans un balts, nevis sarkans un zaļš.

— Tieši tā, virsleitnanta kungs.

Gerēbs žēlīgi deva komandu mazajam zēnam, kas nekustīgi stāvēja pamatstājā:

— Brīvi!

Un mazais gaišmatis jutās «brīvi». Zēni uzkāpa cietoksnī un konstatēja, ka Feri Atšs nolauzis karoga kātu. Kāts bija pienaglots, un mazs kāta gabaliņš zem naglas vēl skuma turpat.

No laukuma puses skanēja saucieni:

— Haho, ho! Haho, ho!

Tā bija viņu parole. Redzams, ka arī pārējie ieradušies un meklē viņus. No daudzām zēnu mutēm spalgi skanēja:

— Haho, ho!

Čele pamāja Nemečekam.

— Ierindniek!

— Šeit!

— Atsaucieties pārējiem!

— Tieši tā, leitnanta kungs!

Viņš sauca smalkā bērna balstiņā, salicis plaukstas ruporā:

— Haho, ho!

Tad viņi rāpās lejā un devās uz klajuma pusi. Līdzenuma vidū pulciņā stāvēja pārējie: Čonakošs, Veiss, Kende, Kolnajs un vēl daži. Ieraudzījuši Boķu, visi nostājās pamatstājā, jo viņš bija kapteinis.

— Sveicināti! — sacīja Boka.

Kolnajs panācās uz priekšu.

— Padevīgi ziņoju, — viņš sacīja, — kad mēs ienācām, vārtiņi nebija ciet. Pēc likuma vārtiņiem jābūt no iekšpuses aizbultētiem.

Boka stingri palūkojās atpakaļ uz savu svītu. Un visi pārējie skatījās uz Nemečeku. Nemečekam atkal roka bija uz krūtīm, un viņš jau taisījās zvērēt, ka viņš nav pametis vārtiņus vaļā, kad kapteinis jautāja:

— Kurš nāca pēdējais?

Iestājās klusums. Neviens nebija nācis pēdējais. Visi brītiņu klusēja. Tad Nemečeka seja atplauka. Viņš sacīja:

— Pēdējais ienāca kapteiņa kungs.

— Es? — jautāja Boka.

— Jā.

Boka apdomājās.

— Tev taisnība, — viņš pēc tam nopietni sacīja. — Esmu aizmirsis aizbultēt vārtiņus. Par to ierakstiet manu vārdu melnajā grāmatā, virsleitnanta kungs!

To viņš sacīja Gerēbam. Gerēbs izvilka no kabatas mazu, melnu piezīmju grāmatiņu un ar lieliem burtiem ierakstīja tanī: «Jānošs Boka.» Un, lai zinātu, par ko tas ir, blakus piezīmēja: «vārtiņi».

Zēniem tas patika. Boka bija taisnīgs. Šis paša piespriestais sods bija tāds brīnišķīgs viņa vīrišķības piemērs, par kādu pat latīņu valodas stundās nedabūja dzirdēt, kaut gan latīņu valodas stundās valdīja romiešu gars. Taču Boka bija arī cilvēks. Arī Boka nebija brīvs no vājībām. Viņš lika ierakstīt sevi, tad uzrunāja Kolnaju, kas bija ziņojis par vaļā atstātajiem vārtiņiem:

— Un tu ar visu laiku neklabini muti. Virsleitnanta kungs, pierakstiet Kolnaju par sūdzmanību.

Virsleitnanta kungs atkal meklēja rokā briesmīgo grāmatu un ierakstīja tanī Kolnaju. Nemečeks, aizmugurē stāvēdams, dejoja klusu čardašu aiz prieka, ka šoreiz grāmatā nav ierakstīts viņš. Jāzina, ka šinī grāmatā nekas cits nebija lasāms kā vien Nemečeka vārds. Vienmēr un par visu ko ikviens lika ierakstīt tikai viņu. Un tiesas sēdēs, kas notika katru sestdienu, arvien notiesāja viņu. Tā tas bija.

Viņš bija vienīgais ierindnieks.

Tagad sekoja nopietnas pārrunas. Pēc brītiņa ikviens jau zināja lielo jaunumu, ka sarkankreklu kapteinis Feri Atšs pārdroši ielavījies pašā laukuma sirdī, uzkāpis vidējā citadelē un aiznesis karogu. Sašutums bija vispārīgs. Visa sabiedrība aplenca Nemečeku, kas sensacionālo vēsti papildināja ar jaunām un jaunām detaļām.

— Vai viņš tev ko sacīja?

— Kā nu ne! — Nemečeks lepni atbildēja.

— Ko tad?

— Viņš man uzsauca.

— Ko viņš tev uzsauca?

— Viņš uzsauca: «Tu nebaidies, Nemeček?» — Mazais gaišmatis sastomījās, jo juta, ka nav bijis gluži patiess. Patiesība bija tieši pretēja. Jo viņa stāsts skanēja tā, it kā viņš būtu bijis ļoti drosmīgs, bet Feri Atšs būtu brīnījies par to un jautājis: «Tu nebaidies, Nemeček?»

— Un tu viņam neatbildēji?

— Nē. Es apstājos pie nocietinājuma. Tad viņš pa sāniem nokāpa lejā un nozuda. Aizskrēja.

Gerēbs iesaucās:

— Tas nav taisnība! Feri Atšs vēl nekad nav bēdzis ne no viena.

Boka paskatījās uz Gerēbu.

— Nu, nu! Tu viņu aizstāvi! — viņš teica.

— Es to saku tikai tāpēc, ka neizklausās ticami, ka Feri Atšs nobijies no Nemečeka, — Gerēbs atbildēja mazliet klusinātā balsī.

Par to visi smējās. Patiesi, tas nebija ticami. Nemečeks apmulsis stāvēja pulciņa vidū un raustīja plecus. Tad vidū nostājās Boka.

— Vajadzēs kaut ko darīt, zēni. Šodien ir paredzētas prezidenta vēlēšanas. Mēs ievēlēsim prezidentu, tādu prezidentu, kuram būs neierobežota vara un kura katru pavēli vajadzēs bez ierunām izpildīt. Varbūt būs pat jākaro, un tad būs nepieciešams kāds, kas visu iepriekš izkārto kā īstā kaujā. Ierindniek, iznāciet priekšā! Mierā! Sagrieziet tik papīra gabaliņus, cik mūsu ir, un katrs uzrakstīs uz sava papīra, ko vēlē par prezidentu. Lapiņas sametīsim cepurē, un par prezidentu kļūs tas, kas būs saņēmis visvairāk balsu.

— Lai dzīvo! — sauca visi reizē, Čonakošs iebāza mutē divus pirkstus un svilpa kā kuļmašīna. Tika laistas darbā piezīmju grāmatiņu lapiņas, Veiss paņēma zīmuli. Aizmugurē divi strīdējās, kura cepurei pienāktos šis gods. Kolnajs un Barabāšs, kuri nekad nevarēja saprasties, gandrīz saplūcās; Kolnajs sacīja, ka Barabāša cepure nederot, esot pārāk notaukota. Kende savukārt apgalvoja, ka Kolnaja cepure esot vēl taukaināka. To aši pārbaudīja. Ar mazu nazīti viņi nokasīja viens otra cepurei iekšējo ādas lenti. Taču bija jau par vēlu. Čele bija pasniedzis sabiedriskai lietošanai savu glīto, melno cepurīti. Protams, ar cepuri Celi neviens nevarēja pārspēt.

Turpretim Nemečeks, visiem par lielu pārsteigumu, nevis dalīja zīmītes, bet izmantoja gadījumu, ka visu uzmanība bija pievērsta viņam, un, saspiedis zīmītes savā nosmulētajā roķelē, izgāja priekšā. Viņš nostājās pamatstājā un drebošā balsī sacīja:

— Lūgtu, kapteiņa kungs, tā tomēr neiet, ka es vienīgais šeit esmu ierindnieks... no tā laika, kad mūsu apvienību nodibināja, visi ir paaugstināti par virsniekiem, tikai es vēl arvien

esmu ierindnieks, un man visi pavel... un man viss jadara... un ...un ...

Zēns bija tā uztraucies, ka pa viņa smalko sejiņu sāka ritēt lielas asaras.

Čele dižmanīgi noteica:

— Jāslēdz ārā. Viņš raud.

Kāda balss no aizmugures pievienojās:

— Bimbo.

Visi smējās. Tas Nemečeku pavisam sarūgtināja. Nabadziņam tik ļoti sāpēja sirds, un tagad viņš ļāva asarām vaļu. Šņukstēja un caur asarām runāja:

— Paskatieties ... melnajā grāmatā arī... arī... vienmēr es esmu ierakstīts ... es ... es jau esmu tas suns ...

Boka mierīgi teica:

— Ja tūliņ nebeigsi pinkšķēt, vairs nevarēsi nākt kopā ar mums. Ar pinkšķiem mēs nerotaļājamies.

Vārds «pinkšķis» darīja savu. Nemečeks, nabaga mazais Ne-mečeks pamatīgi nobijās un pamazām apvaldīja asaras. Kapteinis uzlika roku viņam uz pleca:

— Ja labi uzvedīsies un izpelnīsies uzslavas, maijā no tevis var iznākt virsnieks. Pagaidām paliksi ierindnieks.

Pārējie tam piekrita, nebūtu jēgas Nemečeku jau tagad paaugstināt par virsnieku. Tad nebūtu neviena, kam pavēlēt. Noskanēja Gerēba spalgā balss:

— Ierindniek, noasiniet zīmuli!

Nemečekam iespieda saujā Veisa zīmuli, kam, kabatā beržoties starp lodītēm, bija nolūzusi smaile. Un ierindnieks paklausīgi paņēma zīmuli, saraudātām acīm un asarām noplūdušu seju nostājās «mierā» un sāka asināt zīmuli, vēl mazliet šņukstēdams, kā jau parasti pēc lielas raudāšanas, un ieasināja šajā otrā numura Hardmuta zīmulī visas savas bēdas, visu mazās sirds rūgtumu.

— No .. . asināts, virsleitnanta kungs.

Nemečeks, dziļi nopūzdamies, atdeva zīmuli. Ar šo nopūtu viņš atteicās no paaugstinājuma.

Izdalīja zīmītes. Ikviens pagāja sāņus, atvirzījās savrup, jo te bija kārtojams kas ļoti svarīgs. Pēc tam ierindnieks savāca visas zīmītes Čeles cepurē. Kad Celes cepuri nesa apkārt, Bara-bašs iegrūda Kolnajam sānos.

— Tā arī ir notaukota.

Kolnajs paskatījās uz cepuri. Un abi juta, ka viņiem nav par ko kaunēties. Ja jau pat Čeles cepure ir notaukota, tad pasaulei gals.

Boka nolasīja priekša savaktas zīmītes, pēc tam katru no tām nodeva Gerebam, kas stāvēja viņam blakus. Bija četrpadsmit zīmītes. Lasīļa pēc kārtas: Jānošs Boka, Jānošs Boka, Jānošs Boka. Tad pēkšņi: Deže Gerēbs. Zēni saskatījās. Viņi zināja,

ka tā ir Bokas zīmīte. Viņš aiz pieklājības balsojis par Gerēbu. Tad atkal sekoja tikai Jānošs Boka. Un vēlreiz Deže Gerēbs. Un pašās beigās atkal Deže Gerēbs. Tātad vienpadsmit balsis par Boķu un trīs par Gerēbu. Gerēbs mulsi smaidīja. Pirmo reizi bija gadījies, ka apvienībā Bokam ir konkurents. Gerēbam bija prieks par tām trim balsīm. Turpretim Bokam divas no šīm trim balsīm sāpēja. Vienu mirkli viņš prātoja, kas gan varētu būt tie divi, kam viņš nepatīk, bet tad nomierinājās.

— Tātad jūs esat ievēlējuši mani par prezidentu.

Atkal sauca «lai dzīvo», un Čonakošs atkal svilpa. Nemeče-kam acis vēl bija mitras, taču viņš jūsmīgi sauca līdzi «lai dzīvo». Viņš ļoti mīlēja Boķu.

Prezidents māja, lai visi paliek klusu, viņš gribēja runāt.

— Pateicos, zēni, — viņš sacīja, — un nu tūdaļ sāksim kārtot mūsu darīšanas. Man liekas, visiem ir skaidrs, ka sarkankrekli sadomājuši atņemt mums laukumu un malkas krautuvi. Vakar Pāstori atņēma mūsu zēniem lodītes, un šodien te bija ielavījies Feri Ātšs un aiznesis mūsu karogu. Agrāk vai vēlāk viņi ieradīsies, lai padzītu mūs no šejienes. Taču mēs aizstāvēsim šo vietu.

Čonakošs viņu pārtrauca ar saucienu:

— Lai dzīvo laukums!

Un cepures lidoja gaisā. Visi pilnā kaklā aizrautīgi sauca:

— Lai dzīvo laukums!

Viņi vēroja lielo, skaisto laukumu un malkas krautuvi, ko apspīdēja siltā pavasara pēcpusdienas saule. Viņu acīs bija lasāms, ka viņi mīl šo zemes gabaliņu un cīnīsies par to, ja būs vajadzīgs. Tas bija tāds kā dzimtenes mīlestības paveids. Viņi sauca: «Lai dzīvo laukums!» — tāpat kā būtu saukuši: «Lai dzīvo dzimtene!» Acis mirdzēja, un sirdis plūda pāri.

Вока turpināja:

— Pirms viņi ieradīsies te, mēs aiziesim pie viņiem uz Botānisko dārzu.

Citā reizē zēni būtu atraidījuši tādu pārdrošu plānu, bet šinī aizrautības brīdī visi vienā balsī kliedza:

— Iesim!

Kad visi bija izsaukušies, ka ies, arī Nemečeks sauca: «Iesim!» Viņš, nabadziņš, tik un tā kulsies nopakaļ un stieps virsnieku kungu mēteļus. No grēdu puses atskanēja kāda nodzerta balss. Arī ta sauca: «Iesim!» Zēni palūkojās turp. Tas bija slovaks. Viņš stāvēja smiedamies ar pīpi mutē. Hektors viņam blakus. Zēni smējās. Slovaks, viņus atdarinādams, meta cepuri gaisā un rēca:

— Iesim!

Oficiālā daļa bija beigusies. Sekoja bumbas spēle. Kāds iedomīgā balsī sauca:

— Ierindniek, ejiet uz noliktavu un atnesiet bumbu un lāpstiņu!

Nemečeks joza uz noliktavu. Tā atradās zem kādas malkas grēdas. Nemečeks palīda apakšā un izvilka bumbu un lāpstiņu. Pie grēdas stāvēja slovaks, slovakam blakus Kende un Kolnajs. Kendem rokā slovaka cepure. Kolnajs pārbaudīja tās satauko-jumu. Izrādījās, ka slovaka cepure ir visvairāk notaukota.

Boka piegāja klāt Gerēbam.

— Tu arī dabūji trīs balsis, — viņš sacīja.

— Jā, — Gerēbs lepni atbildēja un stingri paskatījās Bokam acīs.

III

Nākamās dienas pēcpusdienā pēc stenogrāfijas stundas kara plāns bija izstrādāts. Stenogrāfijas stunda beidzās piecos, ielās jau iededza laternas. Nākot no skolas, Boka sacīja zēniem:

— Pirms uzbrūkam, mums jāapliecina, ka mēs esam tikpat drošsirdīgi kā viņi. Ņemšu līdzi divus visdrosmīgākos, un iesim uz Botānisko dārzu. Iekļūsim viņu salā un piespraudīsim pie koka šo papīru.

Viņš izņēma no kabatas gabaliņu sarkana papīra, uz kura ar lielajiem burtiem bija uzrakstīts:

ŠEIT BIJA PĀLA IELAS ZĒNI!

Pārējie godbijīgi uzlūkoja papīru. Čonakošs, kurš stenogrāfiju nemācījās un bija ieradies tikai ziņkārības dzīts, piebilda:

— Vajadzētu uzrakstīt vēl kādu bezkaunību.

Boka protestēdams purināja galvu. _

— Nedrīkst. Mēs nedrīkstam darīt nekā tāda kā Feri Atšs, kas aiznesa mūsu karogu. Mēs tikai aiziesim un pierādīsim, ka nebaidāmies no viņiem un uzdrīkstamies ieiet viņu valstībā, kur viņi sasauc savas sapulces un kur glabājas viņu ieroči. Šis sarkanais papīrs būs mūsu vizītkarte. Atstāsim viņiem to.

Sarunā iejaucās Cele.

— Esmu dzirdējis, — viņš sacīja, — ka viņi vakaros ap šādu laiku esot uz salas un spēlējot žandarmus un laupītājus.

— Tas nekas. Feri Ātšs arī ieradās tādā laikā, kad zināja mūs esam laukumā. Kurš baidās, lai nenāk man līdzi.

Taču nebaidījās neviens. Pat Nemečeks rādījās drosmīgs. Varēja redzēt, ka viņš cer uzkalpoties un tikt paaugstināts. Viņš lepni iznāca priekšā.

— Es iešu tev līdzi!

Te pie skolas viņš nevarēja stāties «miera» stājā un salutēt, jo likumi bija spēkā tikai uz laukuma. Šeit visi bija vienādi. Iznāca arī Čonakošs.

— Es arī!

— Vispirms apsolies nesvilpt!

— Apsolos. Tikai tagad ... atļaujiet vēlreiz ... pēdējo reizi nosvilpties!

— Nu, svilp!

Čonakošs svilpa. Tik spalgi un priecīgi, ka cilvēki uz ielas atskatījās.

— Šai dienai būtu diezgan izsvilpies, — viņš laimīgi sacīja.

Boka jautāja Čelem:

— Vai tu nenāksi?

— Ko lai dara? — Čele skumji atbildēja. — Nevaru, pusē sešos man jābūt mājās. Māte iegaumējusi, kad beidzas steno-grāfijas stunda. Baidos, ka vairs nekur nelaidīs, ja šodien nokavēšos.

Un viņš pats nobijās no šās domas. Tad visam beigas — gan gājieniem uz laukumu, gan virsleitnanta rangam.

— Nu tad tu paliec. Ņemšu līdzi Čonakošu un Nemečeku. Un rīt no rīta jūs skolā visu dabūsiet zināt.

Viņi sniedza viens otram roku. Bokam vēl kaut kas ienāca prātā.

— Sakiet — vai Gerēbs šodien nebija uz stenogrāfijas stundu?

— Nē.

— Laikam slims.

— Neticu. Pusdienlaikā kopā gājām mājup. Viņam nekas nekaitēja.

Bokam nepatika Gerēba uzvedība. Tā bija visai aizdomīga. Vakar šķiroties viņš bija tik dīvaini, tik nozīmīgi skatījies Bokam acīs. Varēja redzēt — šis zēns saprata, ka no viņa nekas nevar iznākt, kamēr šinī sabiedrībā ir Boka. Viņš bija greizsirdīgs uz Boķu. Viņā bija daudz pārdrošības, viņam nepatika Bokas klusā, prātīgā daba. Viņš iedomājās sevi pārāku par Boķu.

— Kas viņu sazin, — Boka klusām noteica un devās ceļā kopā ar abiem zēniem. Čonakošs nopietni soļoja viņam blakus. Turpretim Nemečeks bija jautrs un staroja aiz laimes, ka nu reiz viņam izdevies piedalīties tādā interesantā piedzīvojumā. Viņš bija tik jautrs, ka Bokam vajadzēja apsaukt:

— Neālējies, Nemeček. Vai tu domā, ka mēs dodamies izpriecā? Šī ekskursija ir daudz bīstamāka, nekā tev šķiet. Atceries tikai Pāstorus!

Pie šiem vārdiem mazajam gaišmatim blēņas vairs nebija prātā. Protams, arī Feri Ātšs bija briesmīgs zēns, runāja, ka viņš esot izslēgts no reālskolas. Viņš bija stiprs un neticami drošs. Tomēr viņa acīs bija kaut kas jauks un vilinošs, kā nebija Pās-toru acīs. Tie vienmēr staigāja nodurtām galvām, viņu skatiens bija drūms un dzēlīgs, viņi bija saulē iedeguši melni, un neviens

nebija redzējis viņus smejamies. No Pā-storiem bija jābaidās. Un trīs zēni steigšus devās ārā no pilsētas pa bezgalīgo Illeji ielu. Bija jau gluži satumsis, vakars nāca agri. Visas ielas laternas jau dega, neierastais laiks izraisīja zēnos nemieru. Viņi bija raduši iet izklaidēties pēcpusdienā. Ap šo laiku viņi nemēdza iet ārā, bet parasti sēdēja mājās pie grāmatām. Zēni klusēdami soļoja visi blakām un pēc stundas ceturkšņa jau bija pie Botāniskā dārza. Pāri akmens mūrim viņus draudīgi vēroja lielie koki, kas patlaban sāka salapot. Vējš šalca jaunajās lapiņās, bija tumšs, un, kad zēni uzlūkoja milzīgo, mīklainu čukstu pilno Botānisko dārzu ar noslēpumainajiem noslēgtajiem vārtiem, viņu sirdis sāka dauzīties. Nemečeks grasījās zvanīt pie vārtiem.

— Dieva dēļ, tikai nezvani! — Boka sacīja. — Viņi uzzinās, ka esam šeit! Vai arī satiksim viņus ceļā ... un vispār mums jau nevērs vaļā.

— Kā tad mēs tiksim iekšā?

Boka ar acīm pamāja uz mūra pusi.

— Pāri mūrim?

— Pāri mūrim.

— Šeit Illeji ielā?

— Nebūt ne! Iesim dārzam apkārt. Otrā pusē mūris ir zemāks.

Viņi iegriezās tumšajā ieliņā,, un drīz vien akmens mūri nomainīja dēļu sēta. Viņi gāja gar sētu, meklēdami piemērotu vietu pāri kāpšanai. Apstājās tādā vietā, kur nesniedzās ielas laternu gaisma. Iekšpusē tieši pie sētas auga liela akācija.

— Ja kāpsim pāri šeit, — Boka čukstēja, — tad pa šo akāciju būs viegli tikt lejā. Un arī tādā ziņā labi, ka no koka varēs tālu redzēt, paskatīsimies, vai viņi nav tuvumā.

Pārējie tam piekrita. Un tūdaļ sāka darboties. Čonakošs notupās un ar rokām atbalstījās pret sētu. Boka uzmanīgi uzkāpa viņam uz pleciem un paskatījās pāri žogam. Viņi bija pavisam klusi. Kad Boka bija pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš pamāja. Nemečeks iečukstēja Čonakošam:

— Cel!

Un Čonakošs uzcēla prezidentu uz sētas. Prezidents ieķērās sētas augšmalā, un satrunējušie dēļi zem viņa svara nokrakšķēja.

— Lec iekšā! — Čonakošs čukstēja.

Vēl bija dzirdami pāris krakšķi, pēc tam dobjš būkšķis. Boka atradās kādā dārzeņu dobē. Pēc tam līda pāri Nemečeks, tad Čonakošs. Taču Čonakošs vispirms uzkāpa akācijā, viņš prata kāpt kokos, jo bija lauku zēns. Abi pārējie no lejas jautāja:

— Vai redzi kaut ko?

Čonakošs no koka galotnes apslāpētā balsī atsaucās:

— Gandrīz nekā, ļoti tumšs.

— Vai salu redzi?

— Redzu.

— Vai tur kāds ir?

Čonakošs uzmanīgi locījās šurpu turpu starp zariem un pētījoši lūkojās tumsā uz ezera pusi.

— LTz salas nekā nevar redzēt, koki un krūmi aizsedz... bet uz tilta ...

Viņš apklusa. Uzrāpās vēl vienu zaru augstāk. No turienes turpināja:

— Tagad jau labi redzu. Uz tilta stāv divi.

Boka klusām sacīja:

— Viņi ir tur. Uz tilta, jā, tie ir sargi.

Tad atkal nokrakšķēja zari, Čonakošs nokāpa no koka. Visi trīs stāvēja ļoti klusu un domāja, ko tagad iesākt. Sakņupa aiz kāda krūma, lai neviens viņus nevarētu pamanīt, un čukstus apspriedās.

— Vislabāk būs, — ieteica Boka, — ja tagad krūmu aizsegā kaut kā nokļūsim līdz pilsdrupām. Ziniet — tur ir pilsdrupas, pa labi tās piekļaujas tādam pauguram.

Abi pārējie, ne vārda neteikuši, pamāja, ka zina to vietu.

— Līdz pilsdrupām var nokļūt uzmanīgi pa krūmiem, rāpus. Tur kāds no mums uzrāpsies uz tā paugura un palūkosies apkārt. Ja neviena nebūs, tad liksimies garšļaukus un līdīsim lejā. Paugurs atrodas pie paša ezera. Tur paslēpsimies niedrēs, un tad jau redzēs, ko darīt tālāk.

Divi mirdzoši acu pāri vēroja Boķu. Čonakošam un Nemeče-kam ikviens viņa vārds bija kā svētā bauslība.

Boka pajautāja:

— Vai tā būs pareizi?

— Jā! — abi pamāja.

— Nu tad uz priekšu! Tikai nāciet visur man līdzi. Es te zinu visas takas.

Un viņš sāka rāpus līst pa biezajiem krūmiem. Tikko abi viņa pavadoņi bija nometušies ceļos, no tālienes atskanēja ilgsr spalgs svilpiens.

— Pamanījuši! — Nemečeks iesaucās, pielēkdams kājās.

— Atpakaļ, atpakaļ! Gulties zemē! — Boka komandēja, un visi trīs nolikās uz vēdera zālē. Aizturētu elpu viņi gaidīja, kas tagad notiks. Vai tiešām viņi pamanīti?

Taču neviens nenāca. Tikai vējš šalca kokos. Boka čukstus teica:

— Nav nekā.

Tad atkal gaisu pāršķēla spalgs svilpiens. Viņi atkal gaidīja, bet neviens nenāca. Nemečeks, zem kāda krūma trīcēdams, sacīja:

— Vajadzētu paskatīties no koka.

— Tev taisnība. Čonakoš, kāp kokā!

Un Čonakošs kā kaķis bija augšā lielajā akācijā.

— Ko tu redzi?

— Uz tilta kustas ... tagad viņi ir četri.. . tagad divi aizgāja atpakaļ uz salu.

— Tad jau viss kārtībā, — Boka nomierinājies sacīja. — Nāc lejā. Svilpiens nozīmēja, ka uz tilta mainās sargi.

Čonakošs nokāpa no koka, un visi trīs rāpus līda uz paugura pusi. Lielajā, noslēpumainajā Botāniskajā dārzā ap tādu laiku valda klusums. Apmeklētāji ir aizgājuši, signālzvanam atskanot, un nepaliek neviena sveša, vienīgi tādi, kas staigā nelāga ceļus, vai arī tādi, kas perina kara plānus, kā šie trīs tumšie stāvi, kas salīkuši zogas no viena krūma uz otru. Viņi nerunāja ne vārda — tik svarīgs viņiem likās uzdevums. Atklāti atzīstoties, viņiem bija mazliet bailes. Bija vajadzīga liela drosme: viņi gribēja iekļūt labi bruņotajā sarkankreklu cietoksnī — saliņā mazā ezeriņa vidū —, kaut gan uz vienīgā tilta stāvēja sargi.

«Ja nu tie ir Pāstori?» Nemečeks domāja, un viņam ienāca prātā mazās, jaukās, krāsainās lodītes, starp kurām bija dažas stikla, un vēl tagad viņu kaitināja doma, ka briesmīgais «einstanci» atskanējis tieši tad, kad viņš ripināja savu lodīti un būtu ieguvis visas ...

— Vai! — Nemečeks iekliedzās.

Abi pārējie aiz bailēm apstājās.

— Kas tev?

Nemečeks stāvēja uz ceļiem un sūkāja pirkstu.

— Kas tev notika?

Pirkstu no mutes neizņēmis, viņš atbildēja:

— Iekāpu nātrēs — ar roku.

— Sūkā vien, sūkā, vecīt, — Čonakošs sacīja, bet pats bija prātīgs un apsēja roku ar kabatas lakatiņu.

Viņi līda tālāk un drīz vien bija sasnieguši pauguru. Te paugura sānos, kā jau mums zināms, bija uzceltas mazas mākslīgas pilsdrupas, kā tas kungu dārzos pieņemts, rūpīgi atdarinot senos celtniecības paraugus; lielo akmeņu starpas bija piebāztas ar mākslīgām sūnām.

— Te ir pilsdrupas, — Boka paskaidroja. — Te mums jāuzmanās, jo esmu dzirdējis, ka sarkankrekli mēdzot nākt arī šurp.

Čonakošs jautāja:

— Kas tā par pili? Vēsturē neesam mācījušies, ka Botāniskajā dārzā bijusi pils ...

— Tās ir tikai drupas. Uzcēla tikai drupas.

Nemečeks sāka smieties.

— Ja jau cēla, kāpēc necēla jaunu pili? Kādos simt gados sagrūtu tik un tā ...

— Tu esi varen labā omā, — Boka viņam sacīja. — Ja tagad tev Pāstori skatītos acīs, tad gan prāts uz jokiem nenestos.

Patiesi — mazais Nemečeks savilka skābu seju. Viņš bija tāds zēns, kas pastāvīgi aizmirsa, kādās briesmās atrodas. Arvien vajadzēja atgādināt.

Viņi sāka līst cauri plūškoku audzei un, ķerdamies pie drupu akmeņiem, rāpās uz paugura. Tagad Čonakošs līda pirmais. Pēkšņi viņš apstājās. Pacēla labo roku. Tad pagriezās atpakaļ un izbijies čukstēja:

— Te kāds staigā.

Viņi ieplaka garajā zālē. Tā labi paslēpa viņu sīkos augumus. Tikai acis zibēja no biežņas. Viņi ausījās.

— Liec ausi pie zemes, Čonakoš! — čukstus komandēja Boka. — Indiāņi tā mēdz klausīties. Tā vieglāk sadzirdēt, ja tuvumā kāds staigā.

Čonakošs paklausīja. Nogūlās zemē un piespieda ausi tādā vietā, kur neauga zāle. Bet tūdaļ pacēla galvu.

— Nāk! — viņš šausmās čukstēja.

Tagad arī bez indiāņu paņēmieniem bija dzirdams, ka cauri krūmiem kāds laužas. Un šis noslēpumainais kāds, par kuru nebija zināms, vai tas ir cilvēks vai dzīvnieks, nāca tieši uz viņiem. Zēni nosēcās vien un ierāva galvas zālē. Tikai Nemečeks klusā, žēlā balstiņā sacīja:

— Man gribas uz mājām.

Čonakošs nezaudēja labo omu. Viņš teica:

— Pieploc pie zemes, vecīt.

Tomēr arī pēc tam Nemečeks nekļuva drosmīgāks, un Boka, izslējis galvu no zāles, dusmās zibošām acīm nokomandēja, protams, čukstus, lai nenodotu sevi:

— Ierindniek, pieplakt pie zemes!

Komandai bija jāklausa. Nemečeks pieplaka. Noslēpumainais kāds vēl brīkšķināja zarus, bet izklausījās, ka ir mainījis virzienu un nenāk uz viņiem. Boka pacēlās no zāles un palūkojās

apkārt. Viņš redzēja, ka no paugura patlaban iet lejā tumšs stāvs, kas ar nūju baksta krūmus.

— Aizgāja, — viņš sacīja zālē pieplakušajiem zēniem. — Tas bija sargs.

— Sarkankreklu sargs?

— Nē, Botāniskā dārza sargs.

Viņi uzelpoja. No pieaugušajiem viņi nebaidījās, piemēram, muzeja dārzā vecais honveds ar kārpaino degunu nekad nespēja viņus notvert. Viņi rāpās tālāk. Tad laikam sargs bija ko sadzirdējis, jo apstājās un atkal sāka ausīties.

— Pamanījis, — Nemečeks nopūtās. Un abi paskatījās uz Boķu, gaidīdami viņa rīkojumus.

— Drupās iekšā! — Boka nokomandēja.

Visi trīs klupdami krizdami metās lejā pa paugura nogāzi, kur tik uzmanīgi bija līduši augšup. Drupām bija mazi, velvēti lodziņi. Viņi izbijušies pamanīja, ka pirmajam lodziņam priekšā dzelzs restes. Metās pie otra, arī tam restes priekšā. Beidzot atrada starp akmeņiem spraugu, kurā sagāja visi trīs. Ielīduši tumšajā dobumā, viņi pat elpu aizturēja. Sargs aizgāja gar logiem. No šejienes varēja redzēt, ka viņš pagriežas uz Illeji ielas pusi, kur viņam bija mājiņa.

— Paldies dievam, — Čonakošs ierunājās, — laimīgi tikām cauri.

Viņi aplūkoja tumšo iedobumu. Gaiss bija drēgns un sasmacis kā īstā cietokšņa pagrabā. Boka pēkšņi apstājās. Viņš bija paklupis. Boka noliecās un pacēla kaut ko. Pārējie divi piesteidzās klāt un pa krēslu saskatīja, ka tas ir tomahauks. Tāds ierocis, kādu, pēc romānu liecībām, lietojuši indiāņi. Tomahauks bija izgriezts no koka un aplīmēts ar sudrabotu papīru. Tumsā tasi draudīgi spīdēja.

— Tas ir viņu! — Nemečeks sacīja jūsmas pilnā balsī.

— Protams, — piekrita Boka, — un, ja te bija viens, tad jābūl arī pārējiem.

Viņi sāka meklēt un kādā kaktā atrada vēl septiņus. Tagad varēja spriest, ka sarkankreklu ir astoņi.

Kā redzams, te bija slepena ieroču noliktava. Conakoša pirmā doma bija šos astoņus ieročus aiznest kā kara trofejas.

— Nē, — iebilda Boka, — tā nedarīsim. Tā būtu vienkārši zagšana.

Conakošam bija kauns.

— Runā nu, vecīt! — Nemečeks viņu ķircināja, bet Boka viņam maigi iegrūda sānos, un viņš apklusa.

— Nekavēsim laiku. Lienam ārā un uz paugura augšā! Negribu nokļūt salā, kad tur neviena vairs nav.

Šī drosmīgā doma viņiem atkal atdeva piedzīvojumu prieku. Ieročus viņi izmētāja pa iedobumu, lai redz, ka te kāds bijis. Tad viņi izlīda pa spraugu ārā un nu jau droši steidzās augšup gar pauguru. No tā virsotnes varēja redzēt tālu. Viņi apstājās cits citam blakus un skatījās. Boka izvilka no kabatas vīstoklīti. Attina avīzes papīru un izņēma no tā mazu perlamutra binokli.

— Tas ir Čeles māsas teātra binoklis, — viņš teica un pacēla binokli pie acīm. Taču salu varēja pārskatīt arī ar pašu acīm. Ap mazo salu vizēja neliels ezeriņš ar ūdensaugiem, un tā krasti bija apauguši ar meldriem un niedrēm. Uz salas starp salapojušiem kokiem un augstiem krūmiem spīdēja maza gaismiņa. To pamanījuši, visi trīs zēni sadrūma.

— Viņi ir tur, — apslāpētā balsī sacīja Čonakošs.

Nemečekam patika laterna.

— Viņiem ir arī laterna!

Mazais gaismas punktiņš kustējās pa salu — gan pazuda aiz kāda krūma, gan atkal pazibēja krastmalā. Kāds staigāja ar laternu šurpu turpu.

— Es redzu, — sacīja Boka, kas ne uz mirkli nebija nolaidis binokli, — es redzu, ka viņi kaut kam gatavojas. Vai nu vakara treniņš . . . vai arī. . .

Te viņš pēkšņi apklusa.

— Nu? — norūpējušies jautāja abi pārējie.

— Augstais dievs, — Boka sacīja, visu laiku skatīdamies binoklī, — tas, kurš nes laternu . .. tas ir ...

— Nu? Kas tas ir?

— Pazīstams stāvs ... vai tikai. ..

Viņš pakāpās augstāk, lai varētu labāk redzēt, bet tieši tanī brīdī laternas gaisma nozuda aiz kāda krūma. Boka nolaida binokli.

— Nozuda, — viņš klusu sacīja.

— Bet kas tas bija?

— To es nevaru teikt. Es labi neredzēju, un tieši tad, kad gribēju apskatīt, tas nozuda. Un, kamēr nezinu, negribu nevienu turēt aizdomās .. .

— Vai tad kāds no mūsējiem?

Prezidents skumji atbildēja:

— Tā liekas.

— Tā taču ir nodevība! — Čonakošs iekliedzās, aizmirsis, ka jābūt klusiem.

— Klusu! Kad tiksim tur, uzzināsim visu. Tikmēr esi pacietīgs.

Tagad jau viņus dzina ziņkāre. Boka negribēja sacīt, ko viņam

atgādina zēns ar laternu. Viņi minēja, bet prezidents aizliedza arī to, piebildis, ka nevienu nedrīkst turēt aizdomās. Uztraukti zēni skrēja lejup no paugura un, lejā tikuši, atkal rāpus turpināja ceļu pa zāli. Tagad viņi vairs nejuta, ja dzelkšņi, nātres vai asi akmeņi gadījās zem rokām. Viņi steidzās, klusēdami līda arvien tuvāk noslēpumainā ezeriņa krastam.

Zēni sasniedza krastu. Te varēja celties kājās, jo biezie meldri, niedres un piekrastes krūmi bija tik lieli, ka viņus aizsedza. Boka aukstasinīgi komandēja:

— Te kaut kur jābūt laivai. Mēs ar Nemečeku iesim pa krastu uz labo pusi meklēt laivu, tu, Čonakoš, ej uz kreiso! Kurš pirmais atradīs laivu, tas gaidīs pārējos.

Dziļā klusumā viņi izklīda. Jau pēc pāris soļiem Boka niedrēs ieraudzīja laivu.

— Gaidīsim, — viņš teica.

Viņi gaidīja, kamēr Čonakošs apies ezeram apkārt un pienāks no pretējās puses. Viņi apsēdās un brītiņu vēroja zvaigžņotās debesis. Tad klausījās, vai nebūs sadzirdama kāda saruna no salas. Nemečeks gribēja būt gudrs.

— Paklau, — viņš teica, — tagad es likšu ausi pie zemes.

— Liecies mierā ar savu ausi, — Boka atbildēja, — ūdens malā veltīgi likties pie zemes. Bet, ja nolieksimies pār ūdeni, tad dzirdēsim labāk. Esmu redzējis zvejniekus, kas, noliekušies pie Donavas ūdens, sarunājās no viena krasta uz otru. Vakaros ūdens lieliski vada skaņu.

Viņi noliecās pie ūdens, bet atsevišķus vārdus nevarēja saklausīt. Varēja dzirdēt, ka uz saliņas rosās un sačukstas. Pa to laiku ieradās Čonakošs un bēdīgi vēstīja:

— Laivas nekur nav.

— Nebēdā, vecīt, — Nemečeks viņu mierināja, — ir gan.

Un viņi gāja pie laivas.

— Sēdīsimies iekšā?

— Šeit nesēdīsimies iekšā, — sacīja Boka. — Vispirms aizvilksim laivu uz to krastu pretim tiltam, lai nebūtu tilta tuvumā, ja mūs pamanītu. Airēsim pāri vistālākajā vietā no tilta, lai viņiem jātaisa lielāks līkums, mums pakaļ dzenoties.

Abiem pārējiem patika šī tālredzīgā piesardzība. Viņiem deva drosmi apziņa, ka viņu vadonis ir tik gudrs zēns un tik veikli visu izplāno.

— Kuram ir aukliņa?

Čonakošam bija. Čonakoša kabatās bija viss. Nav tāda krāmu tirgus, kurā būtu atrodams tik daudz kā Čonakoša kabatās. Tur bija nazītis, aukliņa, lodīte, vara durvju rokturis, naglas, atslē-

gas, lupatas, piezīmju grāmatiņa, korķuviļķis un dievs vien zina kas. Viņš izvilka aukliņu, un Boka to piesēja pie riņķa laivas priekšgalā. Aiz tās varēja pa krastu vilkt laivu lēnām un piesardzīgi uz saliņas pretējo pusi. Vilkdami viņi uzmanīgi vēroja salu. Kad bija sasnieguši to vietu, kur gribēja sēsties sagrabējušajā lai velē, atkal atskanēja tāds pats svilpiens kā iepriekš. Taču tagad viņi nenobijās. Viņi labi zināja, ka tas nozīmē sargu maiņu uz tilta. Un nebaidījās ari tāpēc, ka jau jutās nokļuvuši pašās cīņas ugunīs. Tā tas gadās arī ar īstiem karavīriem īstā karā. Kamēr viņi neredz ienaidnieka, tikmēr baidās no katra krūma. Kad gar ausīm jau aizsvilpusi pirmā lode, viņi kļūst drosmīgi, it kā noreibst un aizmirst, ka skrien nāvei rīklē.

Zēni sasēdās laivā. Pirmais iekāpa Boka, otrais Conakošs. Ne-mečeks bailīgi mīņājās dūņainajā krastā.

— Nāc, nāc, vecīt, — Conakošs drošināja.

— Nāku, vecīt, — Nemečeks atbildēja, tad paslīdēja, aiz bailēm pieķērās pie tieva meldra un, nepaspējis izteikt ne vārda, ievēlās ūdenī. Viņš bija līdz kaklam iekšā, bet kliegt neuzdrīkstējās. Tūdaļ piecēlās kājās seklumā un izskatījās ļoti smieklīgs. No viņa čurkstēdams tecēja ūdens, un viņš vēl arvien krampjaini žņaudza rokā meldru spalvaskāta resnumā.

Conakošs nespēja valdīt smieklus un iespurcās:

— Vai padzēries, vecīt?

— Nedzēru vis, — mazais gaišmatis ar izbailēm sejā atbildēja un tāds pats slapjš, dubļains, izmircis sēdās laivā. Viņš vēl bija gluži bāls no bailēm.

— Nemaz nebūtu ticējis, ka šodien iznāks peldēties, — viņš klusām piebilda.

Vairs nevarēja kavēties. Boka un Conakošs tvēra airus un atgrūda laivu no krasta. Smagā laiva slinki izpeldēja ūdeni un saviļņoja mierīgo ezeriņu sev apkārt. Airi grima ūdeni bez skaņas, un bija tāds klusums, ka varēja dzirdēt, kā laivas stūrī sakņupušajam Nemečekam klab zobi. Pēc brītiņa laiva piestāja pie salas krasta. Zēni steigšus kāpa ārā un tūdaļ paslēpās aiz krūma.

— Nu, tiktāl mēs būtu tikuši, — Boka sacīja un sāka klusam uzmanīgi līst pa krastu uz priekšu. Abi pārējie viņam sekoja.

— Ehē. — Prezidents pagriezās atpakaļ. — Laivu nevaram atstāt vienu. Ja viņi to ieraudzīs, mēs nevarēsim aizbēgt no salas. Uz tilta stāv sargi. Tu paliec pie laivas, jo tevi sauc par Conakošu^1. Un, ja kāds laivu pamana, bāz pirkstus mutē un svilp, cik vien stipri vari. Mēs skriesim atpakaļ, lēksim laivā, un tu atgrūdīsies no krasta.

Conakošs vilkās atpakaļ pie laivas un slepeni priecājās, ka viņam būs iespējams svilpt, cik jaudas . ..

Boka kopā ar mazo gaišmati virzījās uz priekšu gar ūdens malu. Kur krūmi bija lielāki, viņi cēlās kājās un joza tālāk. Pie kāda augstāka krūma apstājās. Te viņi palieca zarus sāņus. Ielūkojās salas vidienē, kur bija neliels laukumiņš, un ieraudzīja sarkankreklu komandu. Nemečekam sāka dauzīties sirds. Viņš piespiedās pie Bokas.

— Nebaidies, — prezidents iečukstēja viņam ausī.

Laukumiņa vidū atradās liels akmens un uz tā laterna. Ap

laternu bija satupuši sarkankrekli. Patiesi — ikvienam no viņiem bija sarkans krekls. Blakus Feri Atšam tupēja abi Pāstori, un mazākajam Pāstoram blakus kāds, kam nebija sarkanā sporta krekla.

Boka juta, ka Nemečeks sāk drebēt.

— Tu ... — Nemečeks sacīja, bet vairāk arī nespēja pateikt, — tu ... tu ...

Tad klusām turpināja:

— Vai redzi?

— Redzu, — Boka skumji atbildēja.

Kopā ar sarkankrekliem tur tupēja Gerēbs. Tātad pirmīt no paugura Boka nebija pārskatījies. Patiesi, tas ir bijis Gerēbs, kas tobrīd staigāja ar laternu rokā. Tagad viņi vēroja sarkankreklu komandu ar divkāršu interesi. Laterna dīvaini izgaismoja melnīgsnējo Pāstoru un pārējo zēnu sarkanos kreklus. Visi klausījās, bet Gerēbs kaut ko klusām stāstīja. Gan jau kaut

ko tādu, kas pārējiem likās ļoti interesants, jo visi bija paliekušies uz viņa pusi un klausījās sevišķi uzmanīgi. Vakara klusumā arī abi Pāla ielas zēni varēja sadzirdēt Gerēba vārdus. Viņš sacīja:

— Laukumā var iekļūt no divām pusēm ... Var iet no Pāla ielas, bet tur ir grūti, jo likumā rakstīts, ka tam, kurš iet pēdējais, jāaizbultē vārtiņi. Otra ieeja ir no Marijas ielas puses. Te zāģētavas vārti arvien līdz galam vaļā, un caur malkas krau-tuvi var nokļūt līdz laukumam. Tikai būs grūti tāpēc, ka starp grēdām uz ieliņām ir nocietinājumi ...

— Zinu, — viņu pārtrauca Feri Atšs dobjā balsī, kuru dzirdot Pāla ielas zēniem pārskrēja šermuļi.

— Tu droši vien zini, jo esi tur bijis, — Gerēbs turpināja. — Nocietinājumos sēž sargi un tūdaļ signalizē, ja kāds staigā pa krautuvi. Nemaz neiesaku nākt no tās puses ...

Tātad runa ir par to, ka sarkankrekli nāks uz laukumu ...

Gerēbs stāstīja tālāk:

— Vislabāk būs, ja iepriekš sarunāsim, kad jūs nāksiet. Tad es iešu iekšā pēdējais un atstāšu vārtiņus vaļā. Neaizbultēšu.

— Labs ir, — Feri Atšs viņu pārtrauca, — tā būs pareizi. Es nekādā ziņā nevēlos ieņemt laukumu tad, kad tur neviena nav. Karosim pēc visiem likumiem. Ja viņi pratīs nosargāt laukumu — labi. Ja nepratīs, mēs to ieņemsim un uzvilksim savu sarkano karogu. Mēs taču to nedarām aiz mantkārības, jūs to zināt.

Viens no Pāstoriem piebilda:

— Darām to tādēļ, lai būtu kur sist bumbu. Te nevar, un Es-terhāzi ielā arvien jāstrīdas par vietu ... Mums vajadzīgs spēles laukums, un punkts.

Tātad viņi nolēmuši karot tieši tādu pašu iemeslu dēļ, kādēļ mēdz cīnīties īsti karavīri. Sarkankrekliem vajadzīga vieta bumbas spēlei, un, ja citādi nevar, viņi to iemantos ar karu.

_ — Tad paliekam pie tā, — sacīja sarkankreklu vadonis Feri Atšs, — ka pēc norunas tu aizmirsīsi aizbultēt mazos Pāla ielas vārtiņus.

— Jā! — atbildēja Gerēbs.

Nabaga mazajam Nemečekam tagad ļoti sāpēja sirds. Te viņš stāvēja izmircis līdz ādai, ieplestām acīm vērodams ap laternu sasēdušos sarkankreklus un kopā ar viņiem nodevēju. Sirds tik ļoti sāpēja, ka viņš sāka raudāt, kad no Gerēba mutes bija izskanējis «jā», kas nozīmēja, ka Gerēbs gatavs kļūt par nodevēju. Nemečeks apkampa Boķu un, klusu šņukstēdams, runāja:

— Prezidenta kungs . .. prezidenta kungs . . . prezidenta kungs...

Boka viņu rāmi pastūma nost.

— Ar raudāšanu nekā nepanāksim.

Taču ari viņam kakls žņaudzas ciet. Tas, ko Gerebs te darīja, bija pārāk nelāgi.

Tagad sarkankrekli uz Feri Atša mājienu strauji piecēlās.

— Iesim mājās, — sacīja vadonis. — Vai ieroči ir visiem?

— Jā, — viņi atbildēja visi reizē, paceldami no zemes garus koka šķēpus ar maziem, sarkaniem karodziņiem galā.

— Uz priekšu, — komandēja Feri Atšs, — krūmos, salikt ieročus!

Un visi Feri Ātša vadībā devās uz salas vidieni. Gerēbs gāja kopā ar viņiem. Mazais klajumiņš palika tukšs, vidū akmens, uz tā degoša laterna. Bija dzirdams, ka soļi arvien attālinās; viņi devās pašā biežņā noslēpt šķēpus.

Boka sakustējās.

— Tagad, — viņš pačukstēja Nemečekam un iebāza roku kabatā. Izvilka sarkano zīmīti, kurā jau bija iestiprināta piespraude. Viņš pielieca krūma zarus un pateica mazajam zēnam:

— Gaidi te. Nekusties!

Un pats ielēca mazajā laukumiņā, kur nupat vēl bija lokā sēdējuši sarkankrekli. Nemečeks, elpu aizturējis, lūkojās viņam nopakaļ. Boka vispirms metās laukumiņa malā pie lielā koka, kas ar savu milzīgo lapotni kā varenu lietussargu nosedza visu salu. Vienā mirklī viņš piesprauda zīmīti pie koka stumbra, tad metās pie laternas. Atvēra vienu lodziņu un nopūta uguni. Svece izdzisa, un šinī brīdī Boka pazuda Nemečeka skatienam. Viņa acis vēl nebija pieradušas pie tumsas, kad Boka jau stāvēja viņam blakus un satvēra viņu aiz rokas.

— Skrej man līdzi, cik jaudas!

Un viņi metās uz saliņas krastu, uz laivas pusi. Conakošs, viņus ieraudzījis, ielēca laivā un atbalstīja airi pret kfastu, lai katru mirkli būtu gatavs doties ceļā. Abi zēni ieklupa laivā.

— Varam braukt, — Boka elsa.

Conakošs atspieda airi pret krastu, bet laiva nekustējās no vietas. Šurpceļā viņi bija uzbraukuši pārāk tālu krastā, un laiva atradās pa pusei uz sauszemes. Kādam vajadzēja kāpt ārā, pacelt laivas galu un iegrūst to ūdenī. Tūlīt arī atskanēja balsis no laukumiņa puses. Sarkankrekli bija atgriezušies no ieroču noliktavas un atraduši laternu J.zdzēstu. Sākumā viņi domāja, ka to nopūtis vējš, bet tad Feri Atšs pamanīja, ka lodziņš ir vaļā.

— Te kāds ir bijis! — viņš dārdošā balsī iekliedzās tik skaļi, ka to varēja sadzirdēt arī zēni, kas patlaban cīnījās ar laivu.

Sarkankrekli aizdedza laternu, un tad viņi pamanīja pie koka piesprausto sarkano zīmīti: «Šeit bija Pāla ielas zēni!» Visi saskatījās. Feri Atšs iekliedzās:

— Ja viņi te bija, tad ir vēl tagad! Viņiem pakaļ!

Viņš iesvilpās. No tilta atsteidzās sargi un ziņoja, ka pāri tiltam salā neviens nav varējis iekļūt.

— Viņi atbraukuši ar laivu, — teica mazākais Pāstors.

Un trīs zēni, kas cīnījās ar laivu, ar šausmām klausījās spalgo kliedzienu, kas attiecās uz viņiem:

— Viņiem pakaļ!

Tieši tanī mirklī, kad šie vārdi izskanēja, Čonakošam bija izdevies iegrūst laivu ūdenī un pašam ielēkt iekšā. Tūdaļ viņš tvēra airus un no visa spēka sāka airēt uz krasta pusi.

Feri Ātšs skaļā balsī komandēja:

— Vendauer, kokā, skaties, kur viņi paliek! Pāstori, uz tiltu, un no abām pusēm ezeram apkārt!

Izskatījās, ka Pāla ielas zēni tiks ielenkti. Kamēr viņi ar četriem pieciem airu vēzieniem nokļūs krastā, tikmēr ašie skrējēji Pāstori tiks ezeram apkārt, un tad nebūs izejas ne pa labi, ne pa kreisi. Ja viņi krastu sasniegs ātrāk nekā Pāstori, tad kokā uzsūtītais sargs viņus paturēs acīs^un pateiks, kurp viņi aizbēg. No laivas varēja redzēt, kā Feri Atšs ar laternu rokā skrien uz saliņas krastu. Tad atskanēja rīboņa: Pāstori pāri tiltam drāzās ārā no salas ...

Kamēr sargs uzrāpās kokā, bēgļi bija sasnieguši krastu.

— Laiva piestāja krastā! — spiedza balss no koka. Tai tūdaļ atbildēja vadoņa dobjā balss:

— Visi viņiem pakaļ!

Visi trīs Pāla ielas zēni jau šķina, ko kājas nesa.

— Viņi nedrīkst mūs panākt, — skriedams sacīja Boka. — Viņu ir daudz vairāk nekā mūsējo.

Viņi drāzās tālāk — pa ceļu, pa zālāju, visam pāri, Boka pirmais, aiz viņa pārējie. Viņi skrēja tieši uz siltumnīcu.

— Siltumnīcā iekšā! — elsa Boka un metās uz siltumnīcas mazajām durtiņām. Tās, par laimi, bija vaļā. Viņi iešmauca un paslēpās aiz lielajām cipresēm. Arā bija klusu. Šķita, ka vajātāji pazaudējuši pēdas.

Trīs zēni mazliet atvilka elpu. Viņi apskatīja dīvaino celtni, caur kuras stikla sienām un stikla jumtu ieplūda pilsētas vakara blāvā gaisma. Šī lielā siltumnīca bija savāda, interesanta vieta. Viņi bija nokļuvuši kreisajā spārnā, tālāk bija vēl ēkas vidusdaļa un labais spārns. Viscaur lielās, zaļās kastēs resni koki ar platām lapām. Garenos traukos auga papardes un mimozas. Vidējā daļā zem liela kupola augšup sniedzās vēdekļpalmas — te bija īsts dienvidu mežiņš. Meža vidū baseins ar zelta zivtiņām un blakus tam sols. Tad atkal magnolijas, lauri, apelsīnu koki un milzu papardes. Tikai augi ar spēcīgu, apdullinošu aromātu, kas pildīja gaisu ar garšvielu smaržu. Lielajā ar tvaiku apsildītajā stikla mājā pastāvīgi pilēja un čurkstēja ūdens. Ūdens lāses plakšķēja pret lielajām, treknajām lapām, un, kad nograbēja kāda milzīga palmas lapa, zēniem katrreiz likās, ka parādīsies dīvains svešzemju zvērs, kas te skraida šinī siltajā, mitrajā, biezajā mežiņā starp zaļajām kastēm. Viņi jutās drošībā un sāka prātot, kā tikt no šejienes projām.

— Ka tik siltumnīcu neaizslēdz, — čukstēja Nemečeks, kas aiz nespēka bija apsēdies zem lielas palmas; viņam patika apkurinātā telpa, jo viņš bija izmircis līdz ādai.

Boka mierināja:

— Ja līdz šim nebija aizslēgta, tad tagad vairs neslēgs.

Viņi sēdēja un ausījās. Ne skaņas. Nevienam nenāca ne prātā viņus meklēt šeit. Tad viņi piecēlās un sāka iet gar augstajiem plauktiem, kas bija piekrauti ar zaļiem krūmiem, smaržīgiem augiem un lielām puķēm. Conakošs uzgrūdās kādam plauktam un paklupa. Nemečeks bija gatavs palīdzēt.

— Pagaidi, — viņš teica, — es tev parādīšu uguni.

Un, pirms Boka paspēja viņu aizkavēt, jau bija sameklēti sērkociņi un viens arī uzrauts. Sērkociņš uzliesmoja, bet tūdaļ arī izdzisa, jo Boka to bija izsitis mazajam zēnam no rokas.

— Mērkaķi! — Boka stingri uzsauca. — Tu esi aizmirsis, ka atrodies stikla mājā. Šai mājai arī sienas ir no stikla ... gaismu droši vien pamanīja.

Viņi apstājās un klausījās. Patiesi — Bokam bija taisnība. Sarkankrekli bija pamanījuši, ka siltumnīcā uz brītiņu ieplaik-snās gaisma. Un nākamajā mirklī jau bija dzirdams, ka zem nācēju soļiem švirkst oļi^Arī viņi devās uz kreisā spārna durvīm. Bija dzirdams, ka Feri Atšs atkal ir karavadoņa lomā.

— Pāstori — pie labajām durvīm, — viņš uzkliedza, — Sebe-ničs pie vidējām, es — šeit!

Pāla ielas zēni vienā mirklī bija paslēpušies. Conakošs nogūlās zem kāda plaukta. Nemečekam, ņemot vērā, ka viņš jau tā ir slapjš, lika iekāpt baseinā pie zivtiņām. Mazais gaišmatis ielīda ūdenī līdz pat zodam un pabāza galvu zem lielas papardes lapas.

Bokam atlika tikai tik daudz laika kā nostāties aizdurvē.

Feri Atšs un pavadoņi ar laternu rokā nāca iekšā. Gaisma krita tā, ka Boka varēja labi redzēt Feri Atšu, bet tas neredzēja aizdurvē paslēpušos Boķu. Un Boka labi apskatīja sarkankreklu vadoni, kuru tuvumā bija redzējis tikai reiz muzejā. Feri Atšs bija skaists zēns, un tagad viņa acīs mirdzēja cīņas kāre. Viņš drīz aizgāja tālāk. Kopā ar pārējiem apstaigāja celiņu un labajā spārnā paskatījās arī zem plauktiem. Meklēt baseinā nevienam neienāca prātā. Conakošs izglābās tikai tāpēc, ka tieši pie viņa plaukta tas zēns, kuru Feri Atšs uzrunāja par Sebeniču, sacīja:

— Viņi būs jau sen izgājuši pa labās puses durvīm ...

Tā kā viņš gāja uz labo pusi, pārējie, aizrāvušies ar meklēšanu, skrēja viņam līdzi. Viņi izjoņoja caur siltumnīcu, un pāris dobju būkšķu liecināja, ka podus viņi visai nežēlo. Tad viņi izgāja un iestājās klusums.

Conakošs līda ārā.

— Vecīt, — viņš sacīja, — man viens pods uzgāzās uz galvas. Esmu viscaur ar zemēm ...

Un viņš spļāva ārā smiltis, kas viņam bija gan mutē, gan degunā. Pēc tam Nemečeks kā īsts ūdensvīrs izlīda no baseina. Nabadziņam atkal tecēja ūdens no visām vīlēm, un viņš, kā jau radis, žēlā balstiņā sūdzējās:

— Vai tad man visu mūžu būs ūdenī jādzīvo? Kas es tāds esmu? Varde, vai?

Un nopurinājās kā slapjš pinčers.

— Nečīksti, — Boka viņam sacīja. — Un tagad ejam, lai šim vakaram reiz būtu beigas ...

Nemečeks nopūtās:

— Kā es vēlētos jau būt mājās!

Te viņam ienāca prātā, kā viņu mājās sagaidīs, kad pamanīs slapjās drānas. Tad viņš izlaboja savus vārdus:

— Nemaz tik ļoti nevēlētos būt mājās!

Viņi skrēja atpakaļ uz lielo akāciju, kur bija kāpuši pār sētu. To sasniedza visai drīz. Conakošs uztrausās kokā, bet, pirms kāpa uz sētas, pameta acis dārzā. Viņš izbailēs iekliedzās:

— Tur viņi nāk!

— Atpakaļ kokā! — Boka komandēja.

Conakošs iekāpa atpakaļ kokā un palīdzēja uzrāpties abiem biedriem. Viņi uztrausās tik augstu, cik augstu vien zari tos turēja. Viņus kaitināja doma, ka tiks notverti tieši tagad, kad glābiņš jau tik tuvu.

Sarkankreklu komanda, skaļi dimdinādama zemi, pieskrēja pie koka. Visi trīs zēni sēdēja klusu kā putni biezā lapotnē ...

Atkal sāka runāt tas pats Sebeničs, kas arī siltumnīcā bija aizvilinājis komandu projām:

— Es redzēju, ka viņi pārlēca pār sētu.

Skaidrs, ka viņš bija visdumjākais no visiem, šis Sebeničs. Un, tā kā arvien visdumjākais ir arī visskaļākais, tad viņš pastāvīgi kliedza. Sarkankrekli^ kas bija veikli vingrotāji, vienā mirklī bija sētai pāri. Feri Atšs palika pēdējais un, pirms kāpa pāri, nodzēsa laternu. Viņš rāpās uz sētas pa to pašu akāciju, kuras galotnē bija paslēpušies trīs putni.

No Nemečeka, kas vēl arvien pilēja kā caurs jumts, viņam aizkrita aiz apkakles vairāki pamatīgi ūdens pilieni.

— Lietus līst, — izsaucās Feri Atšs, noslaucīja kaklu un nolēca uz ielas.

— Tur viņi iet, — lejā atskanēja sauciens, un visi sāka skriet, kas nozīmēja, ka Sebeničs atkal ir kļūdījies. Boka piezīmēja:

— Ja nebūtu tā Sebeniča, mēs jau sen būtu viņiem rokā ...

Tagad viņi juta, ka ir galīgi izbēguši no sarkankrekliem. Varēja redzēt, ka Ātša zēni dzenas pakaļ diviem puikām, kas mierīgi soļo pa mazo ieliņu. Abi puikas sabijās un metās mukt. Tad atskanēja skaļš kliedziens un sarkankrekli mežonīgi aizdrāzās viņiem pakaļ. Troksnis izgaisa kaut kur tālumā, kādā mazā Jožefvārošas ieliņā ...

Zēni nokāpa no sētas un atviegloti uzelpoja, atkal sajutuši zem kājām ielas bruģi. Uz šo pusi tipināja kāda vecenīte, tuvojās ar! citi gājēji. Zēni juta, ka atrodas pilsētā un nekas ļauns viņiem vairs nevar atgadīties. Viņi bija noguruši un izsalkuši. Tuvējā bāreņu patversmē, kuras logi tik draudzīgi spīdēja vakara tumsā, zvans aicināja vakariņās.

Nemečeks drebinājās.

— Pasteigsimies, — viņš sacīja.

— Pagaidi, — Boka viņu pārtrauca, — brauc ar zirgu tramvaju. Te tev būs biļetei.

Boka tvēra kabatā, bet viņa roka tur aizkavējās. Prezidentam bija tikai trīs kreiceri. Viņa kabatā neatradās nekā cita kā trīs kreiceri un smalkā tintnīca, no kuras jautri tecēja zila tinte. Boka izvilka tintainos kreicerus un pasniedza Nemečekam.

— Tik vien atlicis.

Čonakošam atradās vēl divi kreiceri. Un mazajam gaišmatim pašam bija laimes kreiceris ar eņģeli, ko viņš nēsāja līdzi zāļu kārbiņā. Kopā seši kreiceri. Ar tiem viņš iekāpa zirgu tramvajā.

Boka apstājās uz ielas. Vēl arvien viņam sirds bija pilna Ge-rēba dēļ. Viņš skumji stāvēja un klusēja. Čonakošs par nodevību nekā nezināja, tātad varēja būt jautrs.

— Paklau, vecīt! — viņš sacīja un, kad Boka palūkojās uz viņa pusi, iegrūda mutē divus pirkstus un iesvilpās tā, ka vai ausis plīsa pušu. Cik vien spēja. Tad apmierināts palūkojās apkārt.

— To es visu vakaru turēju ciet, — viņš priecīgi sacīja, — bet tagad man paspruka.

Viņš paņēma aiz rokas bēdīgo Boķu, un pēc tik daudziem uztraukumiem viņi noguruši kāpa pa garo Illeji ielu uz centra pusi.

IV

Klasē atkal pulkstenis nosita vienu, un zēni tvēra savas grāmatas. Skolotājs Rāca kungs aizvēra grāmatu un piecēlās. Mazais, pakalpīgais Čengejs, pirmais pirmajā solā, pieskrēja klāt un palīdzēja skolotājam uzvilkt mēteli. Pāla ielas zēni saskatijas no dažādiem soliem un gaidīja Bokas rīkojumu. Viņi zināja, ka divos pēc pusdienas laukumā notiks sapulce, kurā trīs izlūkvie-nības locekļi ziņos par notikumiem Botāniskajā dārzā. Visi zināja, ka gājiens izdevies un ka Pāla ielas prezidents drosmīgi atbildējis sarkankrekliem ar pretvizīti. Taču visus interesēja sīkumi, viss piedzīvojums, briesmas, kādās zēni bija nokļuvuši. No Bokas pat ar knaiblēm nebūtu iespējams izdabūt ne vārda. Čona-košs stāstīja par visu krustām šķērsām un, lai dievs viņam piedod, krietni piemeloja klāt. Viņš stāstīja pat par mežazvēriem, kādus viņi satikuši Botāniskā dārza drupās . . . Nemečeks gandrīz noslīcis ezerā .. . Sarkankrekli sēdējuši ap milzīgu ugunskuru... Viņš stāstīja gan šo, gan to, bet pašu svarīgāko arvien izlaida. Un viņa stāstījumu nebija iespējams noklausīties līdz galam, jo katru teikumu viņš pabeidza ar skaļu svilpienu, tā ka klausītājiem aizkrita ausis.

Nemečeks pats sev likās ļoti svarīga persona, tādēļ nopietni slēpa visu. Ja viņam ko jautāja, atbilde skanēja:

— Es nekā nedrīkstu stāstīt.

Vai arī atbildēja:

— Pajautājiet prezidenta kungam.

Pārējie briesmīgi apskauda Nemečeku, kurš, ierindnieks būdams, varējis piedalīties tik brīnišķīgā piedzīvojumā. Leitnanti un virsleitnanti juta, ka pēc visiem notikumiem viņi blakus ierindniekam kļuvuši sīki, daži pat apgalvoja, ka tagad mazo noteikti paaugstināšot par virsnieku un vairs nebūšot neviena cita ierindnieka kā tikai Hektors, slovaka melnais suns ...

Rāca kungs vēl nebija izgājis no klases, kad Boka parādīja Pāla ielas zēniem divus pirkstus par zīmi, ka sapulce notiks divos. Pārējie, kas nebija no Pāla ielas, skaudīgi noskatījās, kā

pēc Bokas mājiena visi salutēja par zīmi, ka sapratuši prezidentu.

Zēni jau grasījās doties projām, kad notika kaut kas.

Skolotājs Rāca kungs apstājās uz katedras kāpnītēm.

— Pagaidiet, — viņš sacīja.

Iestājās dziļš klusums.

Skolotāja kungs izvilka no mēteļa kabatas mazu zīmīti. Uzlika brilles un sāka no zīmītes lasīt sekojošus uzvārdus:

— Veiss!

— Šeit, — izbijies atbildēja Veiss.

Skolotājs turpināja:

— Rihters! Cele! Kolnajs! Barabāšs! Lesiks! Nemečeks!

Visi pēc kārtas atbildēja:

— Šeit.

Skolotājs Raca kungs iebaza zīmīti kabatā un sacīja:

— Jūs tagad neiesiet mājās, bet nāksiet man līdzi uz skolotāju istabu. Man ar jums jāparunājas.

Tad viņš devās ārā no klases, nepaskaidrojis dīvainā uzaicinājuma iemeslu.

Klase sāka dūkt:

— Kāpēc mūs sauc?

— Kāpēc mums jāpaliek?

— Ko no mums grib?

Tā uzaicinātie jautāja cits citam.

Tā kā viņi visi bija Pāla ielas zēni, tad sapulcējās ap Boķu.

— Es nezinu, kas tur var būt, — prezidents sacīja. — Ejiet tik iekšā, es tepat gaitenī jūs pagaidīšu.

Un viņš pievērsās pārējiem:

— Tātad tiksimies nevis divos, bet trijos. Kaut kas atgadījies.

Skolas lielaja gaitenī sākās drūzmēšanās. Arī no citām klasēm

plūda ārā zēni, citkārt klusajā gaitenī ar lielajiem logiem tagad valdīja juceklis un steiga.

— Vai jūs esat atstāti pēc stundām? — kāds zēns jautāja pulciņam, kas bēdīgi nīka pie skolotāju istabas durvīm.

— Nē, — Veiss lepni atbildēja.

Zēns aizskrēja. Viņam skaudīgi nolūkojās pakaļ. Viņš var iet mājās...

Pēc brītiņa atvērās skolotāju istabas durvis, un pret durvju matēto stiklu parādījās skolotāja Rāca kunga garais, kalsnais stāvs.

— Nāciet iekšā, — viņš sacīja un gāja pirmais.

Skolotāju istaba bija tukša. Zēni sastājās ap garo, zaļo galdu. Valdīja nāves klusums. Pēdējais ienācējs godbijīgi aizvēra durvis.

Skolotājs Rāca kungs apsēdās gaida galā un palūkojās apkārt.

— Vai jūs visi esat šeit?

— Jā.

No lejas, no pagalma, skanēja to zēnu laimīgas balsis, kuri varēja doties mājup. Skolotāja kungs lika aizvērt logu, un tagad lielajā, bibliotēkai līdzīgajā istabā iestājās biedējošs klusums. Šinī kapa klusumā atskanēja Rāca kunga balss:

— Man jārunā par to, ka jūs esat nodibinājuši kādu apvienību. Esmu to uzzinājis. Esmu dzirdējis par tā saucamo tepes apvienību. Tas, no kura es to uzzināju, iedeva man arī apvienības biedru sarakstu. Jūs esat apvienības biedri? Vai tā ir?

Neviens neatbildēja. Visi stāvēja klusēdami, nokārtām galvām, kas nozīmēja, ka apsūdzība atbilst patiesībai.

Skolotāja kungs turpināja:

— Ņemsim visu glīti pēc kārtas. Vispirms es gribu uzzināt, kurš nodibināja apvienību, lai gan es tiku skaidri pateicis, ka nekādas apvienības necietīšu.

Dziļš klusums.

Kāda bailīga balstiņa sacīja:

— Veiss.

Skolotājs Rāca kungs stingri palūkojās uz Veisu.

— Veis! Vai tu pats nevari pieteikties?

Skanēja kautra atbilde:

— Jā, varu gan.

— Kāpēc tad tu nepieteicies?

Nabaga Veiss atkal palika atbildi parādā. Rāca kungs aizkūpināja cigāru un pūta dūmus gaisā.

— Tad ņemsim glīti pēc kārtas, — viņš sacīja. — Vispirms pasakiet man, kas ir tepe

Atbildes vietā Veiss izvilka pamatīgu tepes piku un nolika to uz galda. Kādu laiciņu skatījās, tad klusu, tikko sadzirdamā balsī pateica:

— Tā ir tepe.

— Un kas tas ir? — pratināja skolotājs.

— Tā ir tāda mīkla, ar ko stiklinieki pielīmē stiklu pie koka. Stiklinieks to ieziež, un tad cilvēks ar nagu izkasa ārā.

— Un to tu esi izkasījis?

— Atvainojiet, nē. Tā ir apvienības tepe.

Skolotāja kungam iepletās acis.

— Ko tas nozīmē? — viņš jautāja.

Veiss jau bija mazliet sadūšojies.

— To vāc apvienības biedri, — viņš skaidroja, — un mani ievēlēja par glabātāju. Agrāk glabāja Kolnajs, jo viņš bija kasieris, bet tad tepe sakalta, jo viņš to nekad nekošļāja.

— Vai tad jākošļā?

— Jā, citādi tā sacietē un to nevar spaidīt. Es košļāju katru dienu. Statūtos ierakstīts, ka apvienības prezidentam vismaz reizi dienā jākošļā apvienības tepe, citādi tā sacietēs.

Un Veiss sāka raudāt. Viņš šņukstēdams piebilda:

— Un tagad es esmu prezidents.

Stāvoklis bija nopietns. Skolotājs nikni uzkliedza:

— Kur jūs savācāt tik lielu piku?

Iestājās klusums. Skolotājs skatījās uz Kolnaju.

— Kolnaj! Kur jūs to savācāt?

Kolnajs bēra kā pupas, it kā ar atklātu atzīšanos

gribētu glābt situāciju:

— Lūdzu, skolotāja kungs, tas ir par veselu mēnesi. Es košļāju vienu nedēļu, bet toreiz bija mazāk. Pirmo gabaliņu atnesa Veiss, un tad mēs nodibinājām apvienību. Tēvs viņu bija vedis karietē, tad viņš izkasījis no karietes loga. Viņam nagi bija asinīs. Un, kad dziedāšanas klasē izsita logu, es pēc pusdienas atnācu un visu pēcpusdienu gaidīju, kamēr ieradīsies stiklinieks, un, kad piecos stiklinieks atnāca, es viņam palūdzu, lai iedod mazliet tepes, bet viņš neatbildēja, viņš nevarēja atbildēt, jo viņam purns bija piestūķēts ar tepi.

Skolotāja kungs stingri sarauca pieri.

— Kas tie par vārdiem? Purns ir zirgam!

— Nu, mute bija pilna. Viņš arī košļāja. Piegāju viņam klāt un palūdzu, lai ļauj paskatīties, kā viņš stiklo logu. Viņš pamāja, ka var. Un es skatījos, kā viņš ielika logu un aizgāja. Un, kad viņš bija prom, es ņēmu un izkasīju tepi no loga, un aiznesu. Es tak nezagu sev, bet apvienībai ... а ... ap ... vie ... nī-bai... — arī viņš jau raudāja.

— Neraudi, — sacīja Rāca kungs.

Veiss pluinīja sava mēteļa malu, un apjukumā viņam likās pareizi piebilst:

— Tūlīt pinkšķ ...

Taču Kolnajs tikai šņukstēja, žēlabaini šņukstēja. Veiss čukstus sacīja:

— Nepinkšķi!

Un sāka raudāt arī pats. Šī raudāšana mīkstināja Rāca kunga sirdi. Viņš nervozi sūca cigāru. Tad no rindas panācās uz priekšu

Čele, elegantais Čele, lepni nostājās skolotāja priekšā. Viņš bija nolēmis kļūt par romieti kā todien laukumā Boka un noteiktā balsi sacīja:

— Lūdzu, skolotāja kungs, es ari nesu apvienībai tepi.

Viņš lepni lūkojās skolotājam acīs. Rāca kungs jautāja:

— No kurienes?

— No mājām, — Cele atbildēja, — saplēsu putnu peldvan-niņu, māte to salaboja, un es tūdaļ izkasīju tepi. Viss ūdens iztecēja uz paklāja, kad papagailis gāja peldēties. Kādēļ tādam putnam jāpeldas? Zvirbuļi nekad nepeldas, kaut arī netīri.

Rāca kungs savā krēslā paliecās uz priekšu un draudīgi sacīja:

— Tev nu gan, Čele, ir labs noskaņojums, es tev to tūdaļ sabojāšu. Turpini, Kolnaj!

Kolnajs šņaukājās un šņukstēja. Viņš slaucīja degunu.

— Ko man turpināt?

— Kur jūs ņēmāt pārējo?

— Tad Čele jau sacīja ... Un apvienība iedeva man sešdesmit kreicerus, lai es arī dabūju.

Tas nu Raca kungam nemaz nepatika.

— Tātad jūs pirkāt tepi par naudu?

— Nē, — Kolnajs atbildēja, — mans tēvs ir ārsts un priekšpusdienās komfortabli brauc vizītēs. Reiz viņš paņēma mani līdzi, un es izkasīju tepi no karietes logiem, tā bija ļoti mīksta tepe. Tad man apvienība izsniedza sešus sešniekus, lai es viens pats sēžos tanī karietē. Es pēcpusdienā iesēdos un aizbraucu līdz Tistvišeletelepai un izkasīju no visiem četriem logiem, un tad nācu kājām mājās.

Skolotājs to atcerējās.

— Vai tas bija toreiz, kad satiku tevi pie Ludovikas?

— Jā gan.

— Es tevi uzrunāju ... Tu man neatbildēji.

Kolnajs nolieca galvu un bēdīgā balsī atteica: v

— Man purns bija piestūķēts ar tepi.

Saruna no jauna apsīka, Kolnajs atkal sāka raudāt. Veiss atkal uztraucās, sāka pluinīt mēteļa stūri un apjucis sacīja:

— Tūlīt pinkšķ ...

Un arī pats apraudājās. Skolotāja kungs piecēlās un sāka staigāt pa istabu šurpu turpu. Viņš grozīja galvu.

— Tā tik ir apvienība. Un kurš bija prezidents?

Veisam uzreiz aizmirsās visas bēdas. Viņš pārstāja raudāt un lepni atbildēja:

— Es.

— Un kurš bija kasieris?

— Kolnajs.

— Dod šurp naudu, cik atlicis.

— Lūdzu.

Un Kolnajs bāza roku kabatā. Viņa kabatas nebija mazākas kā Conakošam. Kolnajs sāka vandīties pa kabatu un kravāja visu uz galda. Tur bija divas piecu kreiceru markas, aizlīmējamā pastkarte, divas zīmogmarkas vienas kronas vērtībā, astoņas jaunas spalvas un viena krāsaina stikla lodīte. Skolotāja kungs, saskaitījis naudu, kļuva nopietns.

— Kur jūs ņēmāt naudu?

— Biedru nauda. Katrs ik nedēļu iemaksāja sešnieku.

— Kam jums bija vajadzīga nauda?

— Vajadzēja tikai nomaksāt biedru naudu. Veiss atteicās no prezidenta algas.

— Cik tas būtu?

— Pieci kreiceri nedēļā. Markas atnesu es, pastkarti Barabāšs un zīmogmarkas Rihters. Viņa tēvs ... Viņš no tēva ...

Skolotājs pārtrauca:

— Nozaga? Ko? Rihter!

Rihters piecēlās un nolaida acis.

— Tu zagi?

Zēns klusēdams pamāja — jā gan. Skolotāja kungs grozīja galvu.

— Cik zemiski! Kas ir tavs tēvs?

— Doktors Erne Rihters, advokāts vekseļu un citādās lietās. Bet apvienība atzaga markas atpakaļ.

— Kā tā?

— Kad es biju papam to mārku nozadzis un ļoti baidījos, apvienība iedeva man kronu, un es par to nopirku citu mārku un iebāzu rakstāmgaldā atpakaļ. Un paps mani pieķēra nevis tad, kad zagu, bet tad, kad liku atpakaļ, un sadeva pa kaklu ...

Sastapis skolotāja stingro skatienu, viņš izlaboja:

— Viņš mani iekaustīja un vēl sapļaukāja par to, ka es liku atpakaļ, un jautāja, kur to esot nozadzis, un es negribēju stāstīt, jo tad viņš mani vēl būtu sapļaukājis. Tad es sacīju, ka dabūju no Kolnaja, tad viņš sacīja: «Tūlīt nes Kolnajam atpakaļ, viņš droši vien ir kaut kur to nozadzis,» — un es tūlīt nesu Kolnajam atpakaļ, tādēļ apvienībai tagad ir divas markas.

Skolotājs Rāca kungs pārdomāja.

— Kādēļ jūs pirkāt jaunu mārku? Tu taču varēji likt atpakaļ to pašu.

— Nevarēja vis, — Rihtera vietā atbildēja Kolnajs, — otrā pusē bija apvienības zīmogs.

— Ak jums zīmogs arī ir? Kur ir zīmogs?

— Zīmoga glabātājs ir Barabāšs.

Tagad bija Barabāša kārta. Viņš panācās uz priekšu. Uzmeta iznīcinošu skatienu Kolnajam, kura dēļ arvien iznāca nepatikšanas. Viņam vēl bija prātā, kā tur laukumā ar to cepuri... Bet nekā vairs nevarēja darīt, Barabāšs nolika uz zaļā skolotāju galda no gumijas darināto zīmogu kopā ar tintes spilventiņa

kārbiņu. Skolotājs aplūkoja zīmogu. Tur bija rakstīts: «Tepes vācēju Apvienība, Budapešta, 1889. g.» Rāca kungs apspieda smaidu un atkal pagrozīja galvu. To redzot, Barabāšs atguva drosmi. Viņš sniedzās uz galda pusi un taisījās ņemt zīmogu atpakaļ. Taču skolotājs uzlika tam roku virsū.

— Ko tu gribi?

— Lūdzu, — Barabāšs ziņoja, — esmu devis zvērestu ar savu dzīvību aizstāvēt zīmogu un nelaist to ārā no rokām.

Skolotāja kungs iebāza zīmogu kabatā.

— Paliec mierā! — viņš teica.

Taču Barabāšs vairs nevaiēja nostāvēt mierā.

— Tad, lūdzu, arī Celem atņemiet karogu.

— Tātad karogs arī ir? Dod šurp, — skolotājs teica, pagriezies pret Celi. Čele bāza roku kabatā un izvilka mazu karodziņu ar stieples kātiņu. Arī to bija darinājusi viņa māsa tāpat kā laukuma karogu. Vispār visus tādus šūšanas darbus paveica Čeles māsa. Šis karodziņš bija sarkanbalti zaļš ar uzrakstu: «Tepes vācēju Apvienība, Budapešta, 1889. g. Zvēram, ka nebūsim vaira vergi.»

— Hm, — sacīja skolotāja kungs, — kurš ir tas gudrinieks, kurš «vairs» raksta ar «a». Kurš to rakstīja?

Neviens neatbildēja. Skolotāja kungs skaļā balsī atkārtoja jautājumu:

— Kurš to rakstīja?

Tad Čele bija izdomājis. Kāpēc gan zēnus gāzt tintē? Ar «a» gan bija rakstījis Barabāšs, bet kāpēc viņam jācieš. Tātad Čele rātni teica:

— Mana māsa rakstīja.

Un viņš norīstījās. Glīti tas nebija, bet viņš taču glāba biedru ... Skolotājs nekā neatbildēja. Un zēni sāka runāt visi reizē.

— Tas, lūdzu, ir ļoti neglīti, ka Barabāšs nodeva karogu, — Kolnajs dusmīgi protestēja.

Barabāšs taisnojās:

— Vienmēr es tas vainīgais! Ja jau man atņēma zīmogu, tad apvienībai beigas tā kā tā.

— Klusu! — skolotājs Rāca kungs pārtrauca strīdu. — Es jums tūdaļ palīdzēšu visu noskaidrot. Jūsu apvienība tiek likvi-

dēta, un lai man vairs nebūtu jādzird, ka jūs kaut ko tādu darāt. Atzīme uzvedībā visiem jums būs apmierinoša, bet Vei-sam neapmierinoša, jo viņš bija prezidents.

— Pardon! — Veiss kautri iebilda. — Tieši šodien es pēdējo dienu biju prezidents, jo rīt vajadzēja notikt kopsapulcei un rit mēs būtu ievēlējuši citu.

— Bijām izraudzījuši Kolnaju, — Barabāšs smīnēdams sacīja.

— Man tas ir gluži vienalga, — atbildēja skolotājs. — Rīt jūs visi paliksiet šeit līdz diviem. Tad es jums palīdzēšu visu noskaidrot. Tagad varat iet.

Vienbalsīgi noskanēja: — Pateicamies! — un visi sarosījās. Veiss izmantoja izdevīgo brīdi un sniedzās pēc tepes. Skolotājs to pamanīja.

— Vai tu neliksies mierā?!

Veiss rādīja pazemīgu seju.

— Vai tad mēs tepi nedabūsim atpakaļ?

— Nē. Un, ja kādam vēl ir, lai tūdaļ atdod; ja es uzzināšu, ka pie kāda palikusi tepe, pret to vērsīšos ar vislielāko bardzību.

Uz priekšu panācās Lesiks, kas līdz šim bija stāvējis mēms kā zivs. Viņš izņēma no mutes tepes pikuci un ar sāpošu sirdi un nosmulētu roķeli pielipināja to pie apvienības tepes.

— Vairāk nav?

Lesiks par atbildi atvēra muti. Parādīja, ka vairāk nav. Skolotāja kungs paņēma cepuri.

— Un ja es vēlreiz dzirdēšu, ka esat nodibinājuši apvienību! ... Marš, uz mājām!

Zēni klusēdami manījās ārā, tikai viens tikko dzirdami sacīja: — Pateicos! — To atsevišķi sacīja Lesiks, jo pirmīt, kad pateicās pārējie, viņam mute vēl bija pilna.

Skolotāja kungs aizgāja, likvidētā tepes apvienība palika. Zēni skumīgi uzlūkoja cits citu. Kolnajs izstāstīja par nopratināšanu Bokam, kurš bija viņus gaidījis. Boka uzelpoja.

— Kā es biju pārbijies, — viņš teica, — es jau domāju, kāds ir pastāstījis par laukumu ...

Tagad pienāca klāt Nemečeks un čukstus sacīja:

— Redziet... kamēr viņš jūs pratināja, es stāvēju pie loga ... logs bija tikko ielikts ... un ...

Viņš parādīja piciņu svaigas tepes, ko bija izkasījis no loga. Veisam iemirdzējās acis.

— Ja ir tepe, tad atkal ir apvienība! Kopsapulce notiks laukumā.

— Laukumā! Laukumā! — pārējie piebalsoja. Un visi skriešus laidās mājup. Kāpņu telpā atbalsojās viņu saucieni, skandinot Pāla ielas paroli:

— Haho, ho! Haho, ho!

Un visi drāzās ārā pa vārtiem. Boka gāja lēni, viens. Viņam nebija laba oma. Prātā stāvēja Gerēbs, nodevējs Gerēbs, kas

bija nesis laternu Botāniskā dārza salā. Domās nogrimis, viņš pārgāja mājās, paēda un ķērās pie latiņu valodas mājas darba ...

Dievs vien zina kā tik ātri bija iespējams, bet jau pustrijos tepes apvienības biedri saradās laukumā. Barabāšs nāca tieši no pusdienām un vēl gremoja lielu maizes riku. Pie vārtiņiem viņš sagaidīja Kolnaju, lai iegāztu tam pa galvu. Kolnaja rēķinā bija sakrājies diezgan daudz.

Kad visi bija sanākuši, Veiss viņus sasauca starp malkas grēdām.

— Pasludinu kopsapulci par atklātu, — viņš ārkārtīgi nopietni vēstīja.

Kolnajs, kurš jau bija dabūjis pa galvu un pat paguvis atmaksāt Barabāšam par to, bija pārliecināts, ka apvienībai jāpastāv, par spīti skolotāja aizliegumam.

Barabāšs tūdaļ viņu apstrīdēja:

— To viņš saka tāpēc, ka tagad viņa kārta kļūt par prezidentu. Es saku, ka nu vienreiz ir diezgan ar to tepes apvienību. Jūs visi pēc kārtas esat prezidenti, bet mēs par velti košļājam tepi. Man ir noriebies. Vai tad es vairs nekā cita nevaru ņemt mutē kā to lipekli?

Tagad Nemečeks vēlējās runāt.

— Es lūdzu vārdu, — viņš sacīja prezidentam.

— Sekretāra kungs lūdz vārdu, — Veiss nopietni sacīja, pašķindinādams mazo divkreiceru zvārgulīti.

Taču tepes apvienības sekretāram Nemečekam runājamais sastinga mutē. Viņš bija pamanījis aiz kādas malkas grēdas Ge-rēbu. Neviens cits nezināja par Gerēbu to, ko zināja viņš, to, ko viņš bija redzējis kopā ar Boķu tanī neaizmirstamajā vakarā. Gerēbs viens pats zagās starp malkas grēdām un skrēja tieši uz mazās būdas pusi, kurā dzīvoja slovaks ar savu suni. Nemečeks juta, ka viņa pienākums ir neizlaist nodevēju no acīm, uzmanīt ikvienu viņa soli. Boka bija sacījis, ka līdz viņa atnākšanai Gerēbs nedrīkst uzzināt, ka ir redzēts uz salas sēžam pie laternas kopā ar sarkankrekliem. Lai domā, ka to neviens nezina.

Bet tagad viņš bija te, līda turp. Nemečekam par katru cenu vajadzēja uzzināt, kāpēc Gerēbs iet pie slovaka. Tādēļ viņš sacīja:

— Pateicos, prezidenta kungs, es savu runu teikšu citreiz. Atcerējos, ka man kas darāms.

Veiss atkal pakratīja mazo zvārgulīti.

— Sekretāra kungs atliek savu runu.

Sekretāra kungs jau skrēja. Skrēja nevis Gerēbam pakaļ, bet tam pretim. Viņš pār joza pāri tukšajam laukumam, izgāja uz Pāla ielas. Tad iegriezās Marijas ielā un pa galvu pa kaklu drāzās uz zāģētavas vārtiem. Viņu tik tikko nesabrauca milzīgi sīk-malkas rati, kas patlaban izbrauca pa vārtiem. Mazais dzelzs

dūmenltis pukšķēja un spļāva baltus tvaikus. Namiņā griezīgi spiedza tvaika zāģis, it kā sacīdams: Uz-z-zmanies, u-z-z-zmanies!

— Es uzmanīšos! — Nemečeks skriedams atbildēja un, nokļuvis pret mazo namiņu, ielīda starp malkas grēdām, un devās uz slovaka būdas aizmuguri. Mājiņas jumts bija plakans un gandrīz vienlaidus ar aizmugurē sakrauto malkas grēdu. Nemečeks uzrāpās uz grēdas un nolikās garšļaukus. Viņš raudzījās lejup un gaidīja, kas notiks. Ko Gerēbs gribēs no slovaka? Varbūt tā ir kāda sarkankreklu kara viltība? Viņš nolēma sarunu noklausīties, vienalga, lai kas ar viņu notiktu. Ak, kādu slavu viņam sagādās šis notikums! Cik lepns viņš varēs būt, atklājis jaunu nodevību!

Tā viņš gaidīja un vēroja, un pēkšņi ieraudzīja Gerēbu. Gerēbs lēnām un uzmanīgi tuvojās būdai, pastāvīgi lūkodamies atpakaļ, vai kāds viņam neseko. Tikai pēc tam, kad bija pārliecinājies, ka neviens nenāk nopakaļ, viņš droši gāja tālāk. Slovaks mierīgi sēdēja uz soliņa pie būdas un sūca savu pīpi, kurā bija sabāzti zēnu atnestie cigāru gali. Visi zēni vāca cigāru galus, ko atnest Jano.

Suns pielēca kājās. Viņš pāris reižu pavaukšķēja uz Gerēbu, tad samanīja, ka atnācējs ir savējais, un likās atkal gulēt. Gerēbs piegāja pavisam cieši klāt Jano, tā ka būdas jumts viņus nosedza Nemečeka acīm. Tagad jau mazais gaišmatis kļuva pārdrošs. Viņš klusu, tik klusu, cik vien spēja, pārlīda no malkas grēdas uz būdas jumtu. Uz vēdera viņš šļūca uz priekšu, uz augšu, tā ka beidzot varēja pastiept galvu virs durvīm un paraudzīties lejup. Viens otrs dēlis nokrakšķēja zem viņa svara, un tādos brīžos Nemečeks juta, ka asinis dzīslās sastingst... Taču viņš līda vēl tālāk un uzmanīgi stiepa galvu uz priekšu; ja nu tanī brīdī slovakam vai Gerēbam būtu ienācis prātā palūkoties uz augšu, viņi gan izbītos, tur pāri dēļiem pamanīdami Nemečeka mazo, gudro, gaišo galviņu ar plaši ieplestām acīm vērojam, kas notiek lejā pie būdas.

Gerēbs piegāja slovakam klāt un draudzīgi sacīja:

— Labdien, Jano!

— Labdien! — atbildēja slovaks, pat pīpi neizņēmis no mutes.

Gerēbs pieliecās viņam pavisam tuvu.

— Atnesu tev cigārus, Jano!

Slovaks izņēma pīpi no mutes. Viņam iemirdzējās acis. Nabaga Jano mūžā nebija bieži gadījusies tāda laime — redzēt veselu cigāru. Viņš cigāru dabūja tikai tad, kad kāds cits jau bija nosmēķējis lielāko daļu.

Gerēbs izvilka no kabatas un iespieda Jano saujā trīs cigārus.

«Re nu,» Nemečeks klusībā domāja, «cik labi izdarīju, ka uzrāpos te. Tas jau kaut ko no slovaka gribēs, ja sāk ar cigāriem.»

Un viņš dzirdēja, ka Gerēbs klusiņām saka slovakam:

— Jano, ieiesim būdā ... es negribu te ārā runāt... negribu, ka mūs redz .. . man ir svarīgas darīšanas. No manis vēl varēs dabūt cigārus, vēl vairāk.

Un viņš izvilka no kabatas veselu sauju cigāru.

Nemečeks uz jumta grozīja galvu.

«Būs liela nelietība,» viņš domāja, «ja jau atnesis tik daudz cigāru!»

Protams, slovaks ar prieku gāja būdā, un Gerēbs viņam līdzi. Aiz Gerēba tur ielavījās arī suns. Nemečeks sāka skaisties.

«Nedzirdēšu nekā, ko viņi runā,» viņš domāja, «izkūpēs mans labi izdomātais plāns ...»

Nemečeks ļoti apskauda suni, kuram bija izdevies ielavīties, pirms aizvēra durvis. Jo viņi bija pat durvis aizvēruši. Nemečeks atcerējās pasakas, kurās ragana ar dzelzs degunu pārvērš princi par melnu suni, — tagad viņš patiesi būtu mīļu prātu atdevis desmit divdesmit labu stikla lodīšu, ja kāda ragana viņu uz pāris minūtēm pārvērstu par melnu suni un viņa vietā no Hektora iztaisītu mazu, gaišmatainu Nemečeku. Galu galā viņi bija kolēģi, abi divi ierindnieki...

Taču palīgā nāca nevis ragana ar dzelzs degunu, bet gan vabolīte ar dzelzs žokļiem. Tas bija nabaga ķirmis — kādreiz senos laikos izgrauzis vienu jumta dēlīti un kopā ar savu ģimeni mielojies pie mīkstā koka, nemaz nenojauzdams, cik lielu pakalpojumu ar to izdara Pāla ielas zēniem. Ķirmju grauzumu vietās dēlītis bija plānāks. Nemečeks pielika ausi un klausījās. No būdas skanēja dobjas balsis, un drīz vien Nemečeks ar prieku atklāja, ka skaidri dzird ikvienu iekšā izteikto vārdu. Gerēbs runāja klusu, it kā arī šinī vientuļajā vietā baidītos, ka viņu noklausīsies. Viņš sacīja slovakam:

— Jano, esiet prātīgs. No manis varēsiet dabūt cigārus, cik vien gribēsiet. Bet par to jums kaut kas būs jādara.

Jano ducināja:

— Kas jādara?

— Tikai jāpadzen zēni no laukuma. Nevajag viņiem atļaut te spēlēt bumbu un jaukt grēdas.

Kādu brīdi nekas nebija dzirdams. Nemečeks no tā secināja, ka slovaks pārdomā. Tad atkal atskanēja Jano balss:

— Ak jāpadzen?

— Jā.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka citi grib nākt šurp. Tur ir tikai bagāti zēni.. . cigāru būs, cik uziet... un nauda būs ...

Tas iedarbojās.

— Arī nauda būs? — Jano jautāja.

— Būs. Forints būs.

Forints slovaku galīgi pieveica.

— Kārtībā, — viņš atteica. — Padzīsim.

Noklaudzēja rokturis, nočīkstēja durvis. Gerēbs iznaca no būdas. Nemečeka uz jumta vairs nebija. Viņš veikli kā kaķis rāpās zemē, nolēca uz kājām un aizjoza starp malkas grēdām uz laukuma pusi. Mazais bija ļoti uztraucies un juta, ka šajā brīdī visu zēnu liktenis, laukuma nākotne ir viņa rokās. Ieraudzījis savējos, viņš jau iztālēm kliedza:

— Boka!

Taču neviens neatsaucas.

Viņš kliedza vēlreiz:

— Boka! Prezidenta kungs!

Kāda balss atbildēja:

— Viņš vēl nav atnācis.

Nemečeks skrēja kā vēja nests. Par šo notikumu tūlīt jāpaziņo Bokam. Jārīkojas tūlīt, kamēr viņi vēl nav izdzīti no savas valstības. Paskrējis garām pēdējai malkas grēdai, viņš pamanīja tepes apvienības biedrus, kas turpināja sapulci. Veiss ar nopietnu seju vēl arvien to vadīja un, kad mazais gaišmatis aizdrāza viņiem garām, uzsauca:

— Haho, ho! Sekretāra kungs!

Nemečeks skriedams atmāja, ka nevar apstāties.

— Sekretāra kungs! — Veiss kliedza viņam nopakaļ un, lai būtu lielāka autoritāte, pakratīja priekšsēdētāja zvaniņu.

— Nav laika! — Nemečeks atkliedza un skrēja meklēt Boķu viņa dzīvoklī. Veiss ķērās pie pēdējā līdzekļa. Viņš trīcošā balsī kliedza Nemečekam nopakaļ:

— Ierindniek! Stāt!

Tagad vajadzēja apstāties, jo Veiss bija leitnants... Mazais aiz dusmām vai pušu sprāga, bet bija spiests pakļauties, kad Veiss izmantoja savu dienesta pakāpi.

— Kā pavēlat, leitnanta kungs. — Nemečeks stāvēja «mierā».

— Klausies, — tepes apvienības prezidents sacīja, — mēs nupat nolēmām, ka tepes apvienība no šīs dienas darbosies tālāk kā slepena apvienība. Izvēlējām arī jaunu prezidentu.

Zēni jūsmīgi sauca jauna prezidenta vārdu:

— Lai dzīvo Kolnajs!

Tikai Barabāšs ņirdzīgi sacīja:

— Abzug^2, Kolnaj!

Prezidents turpināja:

— Ja sekretāra kungs vēlas palikt sekretārā postenī, tad viņam tagad kopā ar mums jādod klusēšanas zvērests; ja skolotājs Rāca kungs uzzinās, ka ...

Šinī brīdī Nemečeks pamanīja gar malkas grēdām zogamies Gerēbu. Ja Gerēbs tagad aizies, visam beigas... Beigas nocietinājumiem, beigas laukumam... Bet, ja Boka ar Gerēbu izrunātos no visas sirds, varbūt vēl viņā gūtu virsroku labais. Mazais gandrīz vai raudāja aiz dusmām. Viņš pārtrauca prezidenta runu:

— Prezidenta kungs ... Man nav laika ... man jāiet...

Veiss stingri jautāja:

— Tātad sekretāra kungs baidās? Varbūt sekretāra kungs baidās, ka viņu pieķers un sodīs?

Nemečeks vairs neklausījās. Viņš redzēja vienīgi Gerēbu, kurš bija pieplacis aiz malkas grēdas un gaidīja, kamēr zēni aizies uz citu pusi, lai varētu izlavīties uz ielas ... Kad Nemečeks to pamanīja, viņš, ne vārda nesacījis, pameta tepes apvienību, saņēma ciet sava mēteļa malas, kā vēja nests pārlidoja laukumam pāri un drāzās pa vārtiem ārā.

Sapulcē iestājās klusums. Šai klusumā prezidents aizkapa balsī sacīja:

— Visi cienījamie biedri redzēja, kā uzvedās Erne Nemečeks. Paziņoju, ka Erne Nemečeks ir gļēvulis!

— Tā tas ir! — noskandēja kopsapulce.

Bet Kolnajs sauca:

— Nodevējs!

Rihters satraukts lūdza vārdu:

— Ierosinu gļēvo nodevēju, kas šinī nestundā pametis apvienību, atcelt no sekretāra posteņa, izslēgt no apvienības un ierakstīt slepenajā protokolu grāmatā kā gļēvuli.

— Lai dzīvo! — izskanēja reizē no visām mutēm. Un, valdot dziļam klusumam, prezidents pasludināja spriedumu:

— Kopsapulce atzīst Erni Nemečeku par gļēvu nodevēju, atceļ no sekretāra posteņa, izslēdz no apvienības. Protokolista kungs!

— Šeit! — atsaucās Lesiks.

— Ierakstiet protokolu grāmatā, ka kopsapulce atzinusi Erni Nemečeku par nodevēju, un ierakstiet viņa vārdu ar mazo burtu.

Kopsapulce saviļņojās. Pēc statūtiem šis bija vissmagākais sods. Daudz zēnu sanāca ap Lesiku, kurš tūdaļ nosēdās zemē, nolika uz ceļgala to pieckreiceru burtnīcu, kas tika lietota par apvienības protokolu grāmatu, un lieliem krecelīgiem burtiem rakstīja:

«nemečeks erne ir nodevējs!!!»

Tā tepes apvienība atņēma Ernem Nemečekam godu ...

Bet Erne Nemečeks jeb, ja vēlaties, erne nemečeks joņoja uz Kiniži ielas pusi, kur vienkāršā vienstāva mājiņā dzīvoja

Вока. Viņš iedrāzās pa vārtiem iekša un uzskrēja Bokam tieši virsū.

— Ak vai! — Boka atjēdzies sacīja. — Ko tad tu te meklē?

Nemečeks elsdams pārstāstīja, ko pieredzējis, un raustīja

Boķu aiz mēteļa, lai pasteidzoties. Nu viņi kopā skrēja uz laukumu.

— Un tu to visu dzirdēji un redzēji? — Boka skriedams jautāja.

— Ij dzirdēju, ij redzēju.

— Vai Gerēbs vēl palika tur?

— Ja pasteigsimies, vēl būs tur.

Pret klīniku viņiem bija jāapstājas. Nabaga Nemečeks sāka klepot. Viņš atbalstījās pret sienu.

— Tu ej ... — viņš sacīja, — steidzies tik turpu... es... es ... izklepošos.

Un viņš stipri klepoja.

— Esmu sasaldējies, — viņš teica Bokam, kas nekustēja tālāk ne soli. — Botāniskajā dārzā esmu sasaldējies... Ka iekritu ezerā, tas nekas. Bet stikla mājā, kad tupēju baseinā, ūdens bija pārāk auksts. Tur es galīgi izsalu caur un cauri.

Viņi iegriezās Pāla ielā. Tieši tanī brīdī, kad viņi gāja ap stūri, atvērās mazie vārtiņi. Pa tiem steidzīgā solī iznāca Gerēbs. Nemečeks satvēra Bokas roku.

— Tur viņš aiziet!

Boka salika plaukstu ruporā un spalgā balsī nokliedza pa kluso, mazo ieliņu:

— Gerēb!

Gerēbs apstājās un pagriezās atpakaļ. Ieraudzījis Boķu, viņš pasmējās un smiedamies metās projām, ārā uz bulvāri. Viņa ņirdzīgie smiekli asi atbalsojās starp Pāla ielas namiem. Gerēbs smējās par viņiem.

Abi zēni stāvēja uz ielas stūra kā pienagloti. Gerēbs bija nozudis. Viņi juta, ka viss pagalam. Vairs ne vārdiņa nerunādami, viņi klusītēm vilkās uz laukuma mazajiem vārtiņiem. No iekšpuses skanēja bumbas spēlētāju balsis, arī kāds skaļš kliedziens, tur tepes apvienība sumināja jauno prezidentu ... Tur iekšā neviens vel nezināja, ka šis mazais zemes gabaliņš vairs nepieder viņiem. Šis mazais gabaliņš neauglīgās Peštas zemes, maziņais līdzenums starp diviem namiem, kas viņu bērnišķīgajās sirdīs nozīmēja bezgalību un neatkarību, kas priekšpusdienā bija Amerikas prērija, pēcpusdienā Ungārijas AI-

felda, lietus laikā jūra, ziemu — ziemeļpols, vārdu sakot, viņu draugs, kas spēja pārvērsties, par ko vien viņi vēlējās, lai darītu viņiem prieku.

— Redzi! — Nemečeks sacīja. — Viņi vēl nezina ...

Boka nolieca galvu.

— Viņi nezina, — viņš klusu atkārtoja.

Nemečeks uzticējās Bokas gudrajai galvai. Viņš nezaudēja cerību, kamēr redzēja savu gudro, nosvērto draugu.

Viņš nopietni izbijās tikai tad, kad ieraudzīja Bokas acīs pirmās asaras un dzirdēja, ka prezidents, pats prezidents skumji un trīcoša balsi saka:

— Ko lai mēs tagad darām?

V

Ceturtdien, divas dienas vēlāk, kad Botānisko dārzu klāja vakara krēsla, abiem sargiem uz mazā tiltiņa tuvojas tumšs stāvs.

— Godam sveikt! — viens no sargiem iesaucas.

Un abi pacēla pret debesīm šķēpus ar sudrabotam smailēm, kas vizēja blāvajā mēnesnīcā. Sveiciens bija domāts sarkan-kreklu vadonim Feri Atšam, kas steigšus pārgāja pār tiltu.

— Vai visi ir klāt? — viņš jautāja sargiem.

— Jā gan, kapteiņa kungs!

— Vai arī Gerēbs ir?

— Viņš ieradās pirmais, kapteiņa kungs.

Vadonis klusēdams salutēja, un sargi atkal pacēla šķēpus pāri galvām. Tas bija sarkankreklu militārais sveiciens.

Salas mazajā klajumiņā jau bija sanākuši visi sarkankrekli. Kad Feri Ātšs ieradās viņu pulkā, vecākais Pāstors iekliedzās:

— Godam sveikt!

Un daudzie šķēpi ar sudrabotajām smailēm pacēlās pāri galvām. _

— Mums jāpasteidzas, zēni, — Feri Atšs sacīja, atbildējis sveicienam, — esmu mazliet nokavējies. Tūdaļ ķersimies pie darba. Iededziet laternu!

Laternu nedrīkstēja iedegt, kamēr nebijapradies vadonis. Ja laterna bija aizdegta, tas nozīmēja, ka Feri Atšs ir uz salas. Jaunākais Pāstors aizdedza laternu, un sarkankrekli lokā satupās ap mazo gaismiņu. Neviens nerunāja, ikviens gaidīja, ko teiks vadonis.

— Vai ir kas ziņojams? — vadonis jautāja.

Pieteicās Sebeničs.

— Nu?

— Padevīgi ziņoju, ka no mušu ieroču noliktavas pazudis sarkanzaļais karogs, ko kapteiņa kungs pārnesa kā trofeju no Pāla ielas.

Vadonis sarauca uzacis.

— Vai ieroču netrūkst?

— Nē. Kā ieroču noliktavas pārzinis apskatīju drupās tomahaukus un zobenus. Visi bija turpat, nebija vienīgi mazā karodziņa. To kāds ir nozadzis.

— Vai pēdas redzēji?

— Jā. Kā jau likumā noteikts, vakar vakarā, tāpat kā arvien, nokaisīju drupu iekšpusi ar smalkām smiltīm un šodien, kad pārbaudīju, atradu mazas pēdas, kas veda no spraugas taisni uz to stūri, kur glabājās karogs, un pēc tam no stūra atpakaļ uz spraugu. Tur tās nozuda, jo zeme ir cieta un noaugusi ar zāli.

— Vai pēdas bija mazas?

— Jā. Daudz mazākas nekā Vendaueram, kuram vismazākās kājas no mums visiem.

Iestājās dziļš klusums.

— Ieroču noliktavā bijis kāds svešs, — vadonis sacīja. — Tie ir bijuši Pāla ielas zēni.

Sarkankreklu pūlītis nošalca.

— Es to nojaušu no tā, — turpināja Ātšs, — ka citi zēni būtu aiznesuši vismaz vienu ieroci. Bet šie aiznesa tikai karogu. Pāla ielas zēni ir kādam uzticējuši nozagt atpakaļ viņu karogu. Vai tu nekā nezini, Gerēb?

Tātad Gerēbs darbojās kā pastāvīgs spiegs.

Viņš piecēlās kājās.

— Es par to nekā nezinu.

— Labi. Vari sēsties. Mēs noskaidrosim. Bet tagad nokārtosim savas darīšanas. Jūs zināt, kāds kauns mums nesen bija jāpiedzīvo. Kaut gan mēs visi bijām uz salas, ienaidnieks pie šī koka bija piespraudis sarkanu zīmīti. Viņi izrādījās tik veikli, ka mēs nespējām viņus notvert. Skrējām pakaļ diviem svešiem zēniem līdz pat Tistvišeletelepai, un tikai tur noskaidrojās, ka viņi bēguši bez jebkāda iemesla un mēs esam dzinušies pakaļ bez iemesla. Šī zīmīte mums ir liels apkaunojums, un par to ir jāatriebjas. Laukuma ieņemšanu mēs esam atlikuši, kamēr Gerēbs izpētīs kaujas lauku. Tagad Gerēbs ziņos un mēs izlemsim, kad sākt karu.

Viņš skatījās uz Gerēbu.

— Gerēb! Celies kājās!

Gerēbs atkal piecēlās.

— Klausīsimies tavu ziņojumu. Ko tu esi paveicis?

— Es... — zēns, mazliet apmulsis, iesāka, — domāju tā, ka varbūt mēs šo teritoriju varam iegūt arī bez kaujas. Tā kā es kādreiz piederēju pie viņiem... kāpēc man jādara tieši tā... vārdu sakot, es uzpirku to slovaku, kas apsargā laukumu un kas tagad viņus no turienes padzīs ...

Viņam aprāvās valoda. Viņš nevarēja turpināt — tik stingri Feri Atšs lūkojās viņam acīs. Un Feri sāka runāt skaļā, dobjā

balsi, no kuras zēni ikreiz drebēja, kad šis stiprais puisis par kaut ko bija uz viņiem sadusmojies.

— Nē! — viņš dārdināja. — Kā redzams, tu vēl nepazīsti sarkankreklus. Mēs neiesim uzpirkt un tirgoties. Ja nedos ar labu, tad atņemsim. Man nav vajadzīgs ne slovaks, ne tā padzīšana, ko no viņa varētu gaidīt! Kas tā par zemisku rīcību?!

Visi klusēja. Gerēbs bija nodūris acis.

Feri Atšs piecēlās kājās.

— Ja esi gļēvulis, ej mājās!

Viņa acis meta zibeņus, kad viņš teica Gerēbam šos vārdus. Un Gerēbs bija pa īstam nobijies. Juta, ka viņam patiesi vairs nebūs vietas nekur šinī pasaulē, ja tagad sarkankrekli viņu izstums no sava vidus. Tādēļ viņš pacēla galvu un mēģināja runāt drošā balsī:

— Es neesmu gļēvulis! Esmu ar jums, iešu ar jums, solos būt jums uzticīgs!

— Tā ir cita runa! — Atšs atbildēja, bet no viņa sejas bija lasāms, ka jaunatnācējs viņam nav patīkams. — Ja gribi palikt ar mums, solies pildīt mūsu likumus.

— Labprāt, — Gerēbs atbildēja, atviegloti uzelpodams.

— Tad dod roku.

Viņi sadevās rokas.

— No šī brīža tev pie mums ir leitnanta dienesta pakape. Se-beničs izsniegs tev šķēpu un tomahauku un ierakstīs tevi slepenajā sarakstā. Un tagad paklausies. Nav ko vilcināties. Uzbrukumu nolieku uz rītu. Rīt pēc pusdienas visi sapulcēsimies šeit. Vienība ies no Marijas ielas puses un ieņems nocietinājumus. Vienības otrai pusei tu atvērsi Pāla ielas vārtiņus, un šī daļa padzīs laukuma zēnus no turienes vai arī pārējie viņiem uzbruks no nocietinājumiem, ja viņi iebēgs malkas krautuvē. Mums vajadzīgs laukums bumbas spēlei, un mēs to iegūsim, vienalga, kā.

Visi pielēca kājās.

— Lai dzīvo! — sauca visi sarkankrekli, šķēpus pacēluši.

Vadonis pamāja, lai klusē.

— Man vēl kas tev jājautā. Kā tu domā, vai Pāla ielas zēni nenojauš, ka tu esi mūsējais?

— Neticu, — atbildēja jaunais leitnants. — Pat ja kāds no viņiem ir bijis šeit toreiz, kad piesprauda pie koka sarkano zīmīti, tumsā viņi nevarēja redzēt.

— Tātad tu mierīgi varēsi iet pie viņiem rīt pēc pusdienas?

— Mierīgi.

— Un viņiem nebūs nekādu aizdomu?

— Nē. Un, ja arī būs aizdomas, neviens nekā nedrīkstēs teikt, jo no manis visi baidās. Tur nav neviena drošsirdīga zēna.

Viņu pārtrauca kāda spalga balss:

— Kā nu nav!

Visi palūkojās apkārt. Feri Atšs pārsteigts jautāja:

— Kurš to teica?

Neviens neatbildēja. Un spalgā balss atkal sacīja:

— Kā nu nav!

Tagad viņi skaidri dzirdēja, ka balss nāk no lielā koka lapotnes. Tūdaļ sāka brīkšķēt zari, lapās kaut kas čaukstēja un čabēja, un pēc brītiņa no koka norāpās mazs, gaišmatains zēns. Nolēcis zemē no apakšējā zara, viņš mierīgi notīrīja drānas, nostājās «mierā» kā stabiņš un lūkojās acīs aiz brīnumiem apstulbušajai sarkankreklu vienībai. Neviens nerunāja ne vārda, visus bija pārsteidzis mazais negaidītais viesis.

Gerēbs nobāla.

— Nemečeks! — viņš izbijies sacīja.

Un mazais gaišmatis atbildēja:

— Jā, Nemečeks. Tas esmu es. Un nemeklējiet, kas nozadzis no ieroču noliktavas Pāla ielas karogu, jo to nozagu es. Lūk, te tas ir! Tās mazās kājiņas, mazākas par Vendauera kājām, ir manējās. Es nebūtu nekā sacījis, būtu palicis kokā, kamēr jūs būtu aizgājuši, es tur sēdēju jau no pusčetriem. Bet, kad Gerēbs sacīja, ka starp mums nav neviena drošsirdīgā, tad es domāju: «Pagaidi, es tev parādīšu, ka arī Pāla ielā ir drošsirdīgi zēni, ja neviens cits, tad ierindnieks Nemečeks!» Lūdzu, te es esmu, es noklausījos visu apspriedi, nozagu atpakaļ karogu, lūdzu, dariet ar mani, ko gribat, sitiet mani, izgrieziet man rokas un atņemiet karogu, ar labu es to nedošu. Lūdzu, lūdzu, ķerieties klāt! Es taču esmu viens pats, bet jūsu ir desmit.

Viņš runāja gluži sasarcis un iepleta abas rokas. Vienā bija saspiests mazais karodziņš. Sarkankrekli nespēja atjēgties no pārsteiguma un tikai skatījās uz mazo, gaišmataino puišeli, kas bija pie viņiem novēlies no debesīm un runāja tik skaļā balsī, un stāvēja paceltu galvu, it kā būtu ļoti stiprs un spētu pieveikt visu šo apvienību kopā ar abiem Pāstoriem un Feri Atšu.

Visātrāk aukstasinību atguva Pāstori. Viņi piegāja klāt mazajam Nemečekam un satvēra viņu no abām pusēm aiz rokām. Jaunākais Pāstors bija nostājies labajā pusē un jau ķērās pie

Nemečeka_ rokas, lai izlauztu no tās karogu, kad klusumā atskanēja Feri Atša balss:

— Stāt! Neaiztieciet viņu!

Pāstori izbrīnā palūkojās uz vadoni.

— Neaiztieciet! — viņš sacīja. — Šis zēns man patīk! Tu esi drosmīgs zēns, Nemeček, vai kā tur tevi sauc. Še roka! Iestājies pie mums!

Nemečeks purināja galvu.

— Es nē! — viņš spītīgi atbildēja.

Viņam drebēja balss — nevis aiz bailēm, bet aiz satraukuma. Viņš stāvēja bāls un nopietns un atkārtoja:

— Es^nē!

Feri Atšs pasmaidīja. Viņš sacīja:

— Ja negribi, neņemšu ļaunā. Es vēl nevienu neesmu aicinājis pie mums. Tie, kas ir šeit, visi prasījās paši. Tu biji pirmais, ko es aicināju. Bet, ja negribi, nenāc ...

Un pagrieza muguru.

— Ko lai iesāk? — Pāstori jautāja.

Vadonis pār plecu atbildēja:

— Ņemiet nost karogu!

Vecākais Pāstors pagrieza Nemečeka mazo, vājo rociņu un izņēma no tās sarkanzaļo karogu. Nemečekam sāpēja, Pāstoriem bija sasodīti cietas delnas, bet mazais sakoda zobus un neiz-dvesa ne skaņas.

— Darīts! — Pāstors ziņoja.

Visi skatījās, kas notiks tālāk. Kādu briesmīgu sodu izdomās varenais Feri Atšs. Nemečeks spītīgi stāvēja uz vietas, lūpas sakniebļs.

Feri Atšs pagriezās pret viņu un pamāja Pāstoriem.

— Viņš ir tik vājiņš. Tādu neklājas sist. Bet... drusciņ papel-diniet viņu.

Visi sarkankrekli sāka skaļi smieties. Smējās arī Feri Ātšs, smējās Pāstori, Sebeničs meta cepuri gaisā, un Vendauers lēkāja kā prātu zaudējis. Pat Gerēbs zem koka smējās, un visā pulkā tikai viena seja bija nopietna: Nemečeka mazā sejiņa. Viņš bija sasaldējies un jau vairākas dienas klepoja. Māte jau šodien bija viņam aizliegusi iet ārā no mājas, bet mazais nevarēja izturēt istabā. Pulksten trijos viņš bija aizbēdzis no mājām un no pusčetriem sēdējis uz salas kokā. Bet viņš neparko nesāks runāt. Varbūt vēl stāstīt, ka sasaldējies? Par viņu smietos vēl vairāk, arī Gerēbs smietos tāpat kā tagad, mute tik plata, ka visi zobi vaļā. Tātad viņš neteica ne vārda. Cieta, ka abi Pāstori smieklu pavadībā viņu aizstiepa uz krastmalu un iebāza seklajā ūdenī. Abi Pāstori bija briesmīgi zēni. Viens bija satvēris viņa abas rokas, otrs turēja pakausi. Viņu iespieda ūdenī līdz kaklam, un šinī brīdī uz salas visi uzgavilēja. Sarkankrekli uz krasta sāka jautru deju, mētāja cepures gaisā un klaigāja:

— Hei jā, hop! Hei jā, hop! — Tas bija viņu kaujas sauciens.

Šie «heijā, hop!» saplūda ar smiekliem, mazās saliņas vakara

klusumu pāršalca jautrs troksnis, un krastā, kur no ūdens mazais Nemečeks lūkojās ar tik skumjām acīm kā maza, bēdīga vardīte, kājas iepletis, stāvēja Gerēbs, smējās un māja mazajam ar galvu.

Tad Pāstori viņu palaida vaļā un Nemečeks izlīda no ūdens. Kad viņš parādījās savās izmirkušajās, dubļainajās drānās, sākās īstā jautrība. No mazā mētelīša čurkstēja ūdens, tikko zēns papurināja roku, ūdens lija no piedurknes kā no kannas. Visi atlēca sāņus, kad viņš nopurinājās kā ar ūdeni apliets šunelis. Uz viņa pusi lidoja zobgalīgi vārdi:

— Varde!

— Vai padzēries?

— Kāpēc nemēģināji peldēt?

Viņš neatbildēja. Tikai rūgti smaidīja un gludināja savu slapjo mēteli. Tad Gerēbs, ņirdzīgi savilcis lūpas un uzpūtīgi pamājis ar galvu, nostājās viņam pretim un jautāja:

— Vai bija labi?

Nemečeks pacēla lielās, zilās acis un atbildēja:

— Bija labi, — viņš klusām sacīja un piemetināja: — Bija labi, daudz labāk nekā stāvēt uz krasta un smieties par mani. Es labāk sēdēšu ūdenī līdz pat jaungadam nekā slēgšu savienību ar savu draugu ienaidniekiem. Es nebēdāju, ka iebāzāt mani ūdenī. Pagājušoreiz es pats iekritu ūdenī, kad pamanīju tevi uz salas kopā ar svešiniekiem. Jūs mani varat aicināt pie sevis, vilināt, dot dāvanas, cik tik gribat, man gar jums nav nekādas daļas. Un, ja jūs mani-vēlreiz iebāzīsiet ūdenī un vēl simt un tūkstoš reižu iebāzīsiet ūdenī, arī tad es atkal nākšu rīt un parīt. Tad es noslēpšos tur, kur jūs mani neatradīsiet. Es nebaidos neviena no jums. Un, ja nāksiet pie mums uz Pāla ielu atņemt mūsu zemi, tad arī mēs būsim tur! Un parādīsim jums, ka tur, kur arī mūsu ir desmit, ar jums runās citādi, nekā tagad es runāju. Ar mani bija viegli tikt galā. Uzvar stiprākais. Muzeja dārzā Pāstori atņēma manas lodītes, jo viņi bija stiprāki! Desmitiem pret vienu ir viegli! Bet es nekā nesaku. Varat mani sist, ja jums tā tīk. Ja es to būtu gribējis, man nebūtu jālien ūdenī. Bet es nepievienojos jums. Labāk bāziet ūdenī un sitiet nost, bet es nekļūšu par nodevēju kā dažs labs, kas te stāv, lūk, tur...

Viņš pastiepa roku un rādīja uz Gerēbu, kam tagad smiekli iestrēga kaklā. Laternas gaisma krita uz Nemečeka mazo, gaišo galviņu un no slapjuma spīdīgajām drānām. Viņš droši, lepni un tīru sirdi skatījās Gerēbam acīs, un Gerēbam likās, ka viņa sirdij uzgulst smags slogs. Gerēbs sadrūma un nolieca galvu. Un šinī brīdī visi cieta klusu, iestājās tāds klusums kā baznīcā* bija skaidri dzirdams, ka no Nemečeka drēbēm pil ūdens ...

Nemečeks izkliedza klusumā:

— Vai varu iet?

Neviens neatbildēja. Nemečeks jautāja vēlreiz:

— Tātad jūs mani nesitīsiet nost? Vai varu iet?

Tā kā neviens viņam neatbildēja, viņš mierīgi, lēni, cēli gāja uz tilta pusi. Nepacēlās neviena roka, neviens zēns neizkustējās no vietas. Tagad ikviens juta, ka sīkais, gaišmatainais puisēns patiesi ir mazs varonis, īsts vīrietis, kurš pieaudzis varbūt kļūs par vērtīgu cilvēku... Abi tilta sargi, kas bija vērojuši visu notikumu, tikai brīnījās, bet neuzdrīkstējās Nemečeku aiztikt. Kad Nemečeks uzkāpa uz tilta, atskanēja Feri Atša dobjā, dārdošā balss:

— Godam sveikt!

Abi sargi nostājās «mierā» un pacēla gaisā šķēpus ar sudrabotajiem galiem. Un visi zēni sasita papēžus, un visi pacēla šķēpus. Sudrabainie šķēpi vizēja mēness gaismā, un neviens neteica ne vārda. Tikai Nemečeka soļi dunēja pa tiltu arvien tālāk. Pēc tam bija dzirdami vairs tikai plakšķi, kādi rodas, staigājot ar ūdeni piesmeltos apavos ... Nemečeks bija aizgājis^

Uz salas sarkankrekli apjukuši saskatījās. Feri Atšs stāvēja laukuma vidū, galvu noliecis. Tad pie viņa piegāja Gerēbs — bāls kā krīts. Viņš kaut ko murmināja:

— Zini... lūdzu ... — viņš iesāka.

Feri Atšs pagrieza viņam muguru. Tad Gerēbs piegāja pie nekustīgi stāvošajiem zēniem un nostājās iepretim vecākajam Pāstoram.

— Zini ko . .. lūdzu ... — viņš stomījās.

Pāstors rīkojās tāpat kā vadonis. Arī viņš pagrieza muguru Gerēbam, kas tagad stāvēja pavisam bezpalīdzīgi. Viņš nezināja, ko iesākt. Tad viņš aizlūzušā balsī sacīja:

— Es laikam varu iet.

Neviens viņam neatbildēja. Un viņš devās projām pa to pašu ceļu, kur bija aizgājis mazais Nemečeks. Tikai viņu neviens ne-sveica. Sargi bija atspiedušies pret tilta margām un lūkojās ūdenī. Arī Gerēba soļi izskanēja Botāniskā dārza klusumā...

Kad sarkankrekli bija palikuši vieni, Feri Ātšs nostājās iepretim vecākajam Pāstoram. Piegāja viņam gluži klāt, tā ka viņa seja gandrīz vai skāra Pāstora seju. Feri klusām jautāja:

— Vai tu atņēmi šim zēnam lodītes muzeja dārzā?

Pāstors klusām atbildēja:

— Es.

— Vai tavs brālis arī tur bija?

— Jā.

— Vai tas bija «einstand»?

— Jā.

— Vai es nebiju sarkankrekliem aizliedzis atņemt maziem bērniem viņu lodītes?

Pāstori klusēja. Feri Atšam nevarēja pretoties. Vadonis uz viņiem stingri noskatījās un sacīja mierīgā balsī, kas necieta pretrunas:

— Izpeldieties!

Pāstori neizpratnē uzlūkoja viņu.

— Vai nesapratāt? Tāpat ar visām drēbēm. Tagad peldieties jūs.

Un, pamanījis dažā sejā smaidu, viņš piebilda:

— Un tas, kurš par viņiem smiesies, arī ies peldēties.

Visiem bija pārgājusi patika smieties. Atšs paskatījās uz

Pāstoriem un tagad jau nepacietīgi sacīja:

— Nu, peldēties! Līdz kaklam! Viens, divi!

Un vienībai:

— Apkārt griezties! Neskatīties uz viņiem!

Sarkankrekli apsviedās uz papēža un pagrieza ezeram muguru.

Pat Feri Atšs neskatījās, kā Pāstori izpilda piespriesto sodu. Pāstori lēni un skumīgi līda ūdenī un paklausīgi iesēdās tanī līdz kaklam. Zēni viņus neredzēja, tikai dzirdēja ūdens plunkšķēšanu. Feri Atšs palūkojās uz ezeru un pārliecinājās, ka abi zēni patiesi ir līdz kaklam ūdenī. Tad viņš deva komandu:

— Nolikt ieročus! Soļos marš!

Un viņš aizveda vienību no salas. Sargi nopūta laternu un pievienojās komandai, kas kareivīgiem soļiem pārrībināja pār tiltu un nozuda Botāniskā dārza biežņā ...

Abi Pāstori izlīda no ūdens. Viņi paraudzījās viens uz otru, tad, kā parasti, sabāza rokas kabatās un arī devās projām. Nerunāja viens ar otru ne vārda un bija ļoti nokaunējušies.

Sala palika viena klusā pavasara vakara mēnesnīcā ...

VI

Otrā dienā pēc pusdienas, kad zēni ap pustrijiem cits pēc cita pa mazajiem vārtiņiem saradās laukumā, viņi pamanīja sētas iekšpusē lielu papīra lapu, kas visos četros stūros bija ar četrām milzīgām naglām piesista pie dēļiem.

Tas bija ar melnu tušu un lieliem burtiem zīmēts uzsaukums, ko Boka bija naktī pašaizliedzīgi uzrakstījis. Vienīgi teikumu sākuma burti bija sarkani. Uzsaukuma teksts skanēja šādi:

U z saukum s!!!

Tagad visiem jābūt gatavībā!

Mūsu īpašumam draud lielas briesmas, un, ja nebūsim drosmīgi, mūsu teritoriju atņems!

Laukums ir briesmās!

Sarkankrekli grib uzbrukt mums!

Bet mēs būsim te un, ja vajadzēs, ar savām dzīvībām aizstāvēsim mūsu īpašumu!

Ikvienam jāizpilda savs pienākums!

Prezidents

Šodien nevienam negribējās spēlēt bumbu. Tā mierīgi atpūtās Rihtera kabatā, jo viņš bija bumbas glabātājs. Zēni staigāja šurpu turpu, sprieda par gaidāmo karu, atkal un atkal atgriezās pie uzsaukuma uz sētas, kur pa desmit divdesmit reižu lasīja jūsmīgos vārdus. Lielākā daļa jau zināja tos no galvas un no dažas malkas grēdas virsotnes kareivīgā balsī skandēja lejā stāvošajiem, kas arī paši tos zināja no galvas, tomēr klausījās, mutes atpletuši, un noklausījušies steidzās atpakaļ pie sētas, vēlreiz izlasīja uzsaukumu, tad kāpa paši uz malkas grēdas un deklamēja.

Vienība runāja tikai par šo uzsaukumu, kāda vēl nebija bijis. Droši vien nelaime ir liela un briesmas nopietnas, ja Boka ir nolēmis izdot tādu uzsaukumu ar savu visaugstāko parakstu.

Dažus sīkumus zēni jau zināja. Šur tur atskanēja Gerēba vārds, bet par viņu nekas nebija īsti skaidrs. Prezidents dažādu iemeslu dēļ atzina par pareizu nepieminēt Gerēbu. Starp citu, ar! tādēļ, ka cerēja notvert Gerēbu tepat laukumā un tepat ari nodot tiesai. Protams, Boka nevarēja iedomāties, ka Nemečeks pats uz savu galvu dosies uz Botānisko dārzu un tur tieši pretinieka armijas nometnē sarīkos pasaules mēroga skandālu... To prezidents uzzināja tikai priekšpusdienā skolā pēc latīņu valodas stundas, kad Nemečeks pagrabā, kur bija pārdošanā sviestmaizes, pasauca viņu sāņus un visu izstāstīja. Laukumā vēl ap pustrim valdīja pilnīga neziņa, un visi gaidīja prezidentu. Vispārējam satraukumam pievienojās vēl kāds sevišķs satraukums. Izraisījās skandāls tepes apvienībā. Apvienības tepe bija sakaltusi. Tā bija saplaisājusi un kļuvusi nelietojama, tas nozīmē, ka to vairs nevarēja mīcīt. Tā, bez šaubām, bija prezidenta vaina, jo pēc iepriekšējiem notikumiem vairs nav vajadzīgs paskaidrot, ka apvienības prezidenta pienākums bija košļāt tepi. Jaunais prezidents Kolnajs šo pienākumu bija neglītā kārtā pametis novārtā. Nebija grūti uzminēt, kurš pirmais sāka pret to protestēt. Jautājumu izvirzīja Barabāšs. Viņš staigāja no viena pie otra un asi nosodīja jaunā prezidenta nolaidību. Viņa skraidīšanai bija panākumi, jo piecu minūšu laikā viņam izdevās daļu

biedru pierunāt, lai pieprasa ārkārtēju sapulci. Kolnajs nojauta, par ko būs runa.

— Labi, — viņš jsacīja, — taču tagad mums pirmajā vietā laukuma intereses. Ārkārtējo kopsapulci sasaukšu tikai rīt.

Barabāšs sacēla troksni.

— To mēs necietīsim! Izskatās, ka prezidenta kungs ir nobijies.

— No tevis, vai?

— Nevis no manis, bet no kopsapulces! Mēs pieprasām, lai kopsapulci sasauc šodien pat.

Kolnajs patlaban grasījās atbildēt, kad no vārtiņu puses atskanēja Pāla ielas parole:

— Haho, ho! Haho, ho!

Visi palūkojās turp. Pa vārtiņiem ienāca Boka. Viņam blakus soļoja Nemečeks ar lielu, sarkanu tamborētu šalli ap kaklu.

Prezidenta ierašanās pārtrauca strīdu. Kolnajs tūdaļ pieļāvās.

— Nu labi, taisīsim to kopsapulci šodien. Bet vispirms uzklausīsim Boķu.

— Piekrītu, — atbildēja Barabāšs, bet tepes apvienības biedri jau kopā ar pārējiem pulcējās ap Boķu un apbēra viņu ar tūkstoš jautājumiem.

Arī viņi pievienojās pulciņam. Boka pamāja, lai paliekot klusu. Un viņš sāka stāstīt:

— Zēni! Jūs jau lasījāt uzsaukumā, kādas briesmas mums draud. Mūsu izlūki ir bijuši ienaidnieka nometnē un uzzinājuši, ka sarkankrekli uzbrukumu ieplānojuši rīt.

Sākās kņada. Neviens nebija domājis, ka rīt sāksies karš.

— Jā gan, rīt, — Boka turpināja, — tādēļ, sākot ar šodienu, izsludinu karastāvokli. Ikvienam bez ierunām jāpakļaujas augstākstāvošajiem, visi virsnieki padoti man. Nedomājiet, ka tā būs tikai bērnu spēle. Sarkankrekli ir stipri, un viņu ir daudz. Cīņa būs karsta. Taču mēs negribam nevienu piespiest, tāpēc tagad pasaku: ja kāds nevēlas piedalīties cīņās, lai pieteicas!

Iestājās klusums. Neviens nepieteicās. Boka atkārtoja jautājumu:

— Kurš nevēlas piedalīties karā, lai panāk uz priekšu. Vai neviens nenāks?

Atsaucās visi reizē:

— Neviens!

— Tad apsolieties visi rīt divos būt šeit.

Visi pēc kārtas gāja pie Bokas un apsolījās rīt ierasties.

Visiem pasniedzis roku, viņš paceltā balsī sacīja:

— Tas, kurš rīt neieradīsies šeit, būs negodīgi lauzis solījumu, un tāds lai savu kāju vairs šeit nesper, jo mēs viņu ar koku izdzīsim ārā.

Lesiks iznāca no ierindas.

— Prezidenta kungs, — viņš sacīja, — mēs visi esam šeit, vienīgi Gerēba nav.

Iestājās nāves klusums. Ikviens vēlējās zināt, kas noticis ar Gerēbu. Taču Boka nebija tas zēns, kas atkāpsies no iecerētā plāna. Gerēbs jānotver te, pārējo acu priekšā.

Vairāki jautāja:

— Kas noticis ar Gerēbu?

— Nekas, — Boka mierīgi atbildēja. — Par to parunāsim citreiz. Pagaidām domāsim, kā uzvarēt kaujā. Pirms nododu pavēles, man ir kas jāpaziņo. Ja jums ir kāds naids savā starpā, tas jāizbeidz. Kas esat sastrīdējušies, izlīgstiet!

Klusums.

— Nu? — prezidents jautāja. — Vai sastrīdējušos nav?

Veiss rāmi atbildēja:

— Man liekas ...

— Saki droši!

— Ka .. . Kolnajs ... un Barabāšs ...

— Vai taisnība?

Barabāšs nosarka.

— Jā, — viņš atbildēja, — Kolnajs ...

Kolnajs savukārt sacīja:

— Jā ... Barabāšs ...

— Tūdaļ izlīgstiet! — Boka viņiem uzkliedza. — Citādi izmetīšu ārā abus divus! Karot varam tikai tad, ja visi esam labi draugi.

Abi naidnieki izgāja Bokas priekšā un negribīgi sniedza viens otram roku. Viņi vēl nebija atlaiduši rokas, kad Barabāšs sacīja:

— Prezidenta kungs!

— Kas ir?

— Man ir viens noteikums.

— Nu?

— Ja nu ... ja sarkankrekli nejauši neuzbrūk, tad ... tad .. ^ es atkal varētu būt naidā ar Kolnaju ... jo ...

Boka paskatījās tā, it kā gribētu viņu ar acīm nogalināt.

— Klusu!

Barabāšs apklusa. Taču palika sapūties un labprāt būtu iebelzis pa sāniem Kolnajam, kas jautri smaidīja ...

— Bet tagad, — Boka sacīja, — ierindniek, dodiet šurp kara plānu!

Nemečeks pakalpīgi tvēra pie kabatas un izvilka papīra lapu. Tas bija kara plāns, ko Boka bija izgudrojis pēc pusdienas.

Lapu noklāja uz akmens, un visi zēni sasēdās apkārt. Ikviens ziņkāri gaidīja, kurp viņu norīkos, kādu uzdevumu dos.

Boka sāka skaidrot kara plānu.

Kara plāns bija tāds:

— Klausieties uzmanīgi. Apskatiet šo zīmējumu. Tā ir mūsu valstības karte. Pēc izlūku ziņojuma, ienaidnieks uzbruks no

divām pusēm reizē: no Pāla ielas un no Marijas ielas. Ņemsim pēc kārtas. Tie divi četrstūri, kas apzīmēti ar A un B, nozīmē vārtu aizsardzībai norīkotos bataljonus. A bataljonā trīs cilvēki Veisa vadībā. Arī В bataljonā trīs cilvēki Lesika vadībā. Marijas ielas vārtus arī apsargās divi bataljoni. Šeit C grupu vadīs Rih-ters. D grupu vadīs Kolnajs.

— Kāpēc ne es?

— Kurš tas bija? — Boka stingri jautāja.

Pieteicās Barabāšs.

— Atkal tu? Ja teiksi vēl vienu vārdu, nodošu kara tiesai!

Sēsties!

Barabāšs kaut ko nomurmināja un apsēdās. Boka turpināja paskaidrojumu:

— Ar burtu E un cipariem apzīmētie melnie punkti nozīmē nocietinājumus. Tos apgādāsim ar smiltīm tā, ka pietiks ar diviem cilvēkiem uz katra nocietinājuma. Ar smiltīm karot ir viegli. Nocietinājumi jau ir tik cieši kopā, ka arī no blakus nocietinājuma varēs mest bumbas, ja vienam uzbruks. 1., 2., 3. nocietinājums aizsargās laukumu no Marijas ielas puses, 4., 5., 6. nocietinājums ar smilšu bumbām sniegs atbalstu A un В grupām. Vēlāk pateikšu, kurš uz kura nocietinājuma stāvēs. Bataljonu komandieri lai izvēlas katrs sev divus cilvēkus. Vai sapratāt?

— Jā! — skanēja vienbalsīga atbilde.

Visi zēni vaļējām mutēm un ieplestām acīm sēdēja ap lielisko kara plānu, daži bija izvilkuši piezīmju grāmatiņas un steidzīgi pierakstīja karavadoņa teikto.

— Nu tā, — sacīja Boka, — tas bija izvietojums. Tagad nāks speciālās pavēles. Klausieties labi uzmanīgi. A un В komandas atvērs vārtus, kad uz sētas sēdošais sargs dos signālu, ka sar-kankrekli tuvojas.

— Atvērsim?

— Jā gan, atvērsiet. Mēs nenoslēgsimies, bet pieņemsim cīņu. Lai viņi nāk iekšā, tad mēs viņus izsitīsim ārā. Tātad atver vārtus un ielaiž uzbrucējus. Kad arī pēdējie būs iekšā, metamies viņiem virsū. 4., 5., 6. cietoksnis sāks mest bumbas. Tas ir vienas komandas — Pāla ielas armijas uzdevums. Ja iespējams, izsist viņus ārā, ja nevar, vismaz nelaist pāri 4., 5., 6. nocietinājuma līnijai. Otrai armijai, Marijas ielas armijai, būs grūtāks uzdevums. Klausieties uzmanīgi, Rihter un Kolnaj. C un D bataljoni izsūtīs posteņus Marijas ielā. Kad otra sarkankreklu vienība parādīsies no Marijas ielas puses, bataljoniem jābūt kauj as gatavībā. Kad sarkankrekli ienāks pa vārtiem, abi bataljoni izliksies bēgam. Paskatieties ... uz karti.. .vai redzat? C bataljons, tavējais, Rihter, iebēgs ratu nojumē ...

Viņš rādīja ar pirkstu.

— Te. Vai saprati?

— Sapratu.

— D bataljons, Kolnaja bataljons, iebēgs Jano būdā. Uzmanieties, tagad nāks pats galvenais. Uzmanīgi vērojiet karti. Sarkankrekli skries no abām pusēm apkārt zāģētavai, otrā pusē atdursies pret 1., 2., 3. nocietinājumu. Tie tūdaļ sāks mest bumbas. Tanī pašā brīdī skries abi bataljoni, viens no ratu nojumes, otrs no slovaka būdas, un no aizmugures uzbruks ienaidniekam. Ja jūs cīnīsieties drosmīgi, tad ienaidnieks nokļūs spīlēs un būs spiests padoties, ieslogiet viņus būdā un aizslēdziet durvis. Kad tas būs noticis, C bataljons gar būdu, bet D bataljons ap malkas grēdām parādīsies pie sestā nocietinājuma un steigsies palīgā A un B. Pirmā un otrā nocietinājuma apkalpe savukārt ies palīga ceturtā un piektā nocietinājuma apkalpei un pastiprinās bumbu mešanu. Tad А, В, C un D bataljoni uzbruks vienā ierindā un atspiedīs ienaidnieku uz Pāla ielas vārtu pusi, un pa to laiku no visiem nocietinājumiem metīs bumbas uz ienaidnieku, kas nespēs turēties pretim apvienotajiem spēkiem. Tad mēs viņus iztrieksim pa Pāla ielas vārtiem. Vai sapratāt?

Pēc šī jautājuma izlauzās sajūsmas vilnis. Zēni plivināja lakatus un meta gaisā cepures. Nemečeks noraisīja no kakla lielo, sarkano tamborēto lakatu un iesnainā balsī sauca vispārīgo gaviļu vilnim līdzi:

— Lai dzīvo prezidents!

LAUKUMS

— Lai dzīvo! — skanēja atbilde.

Boka vēlreiz pamāja.

— Klusu! Iegaumējiet vēl ko! Es kopā ar adjutantu uzturēšos C un D bataljonu tuvumā. Ja sūtīšu pavēli ar adjutantu, tai jāpaklausa tāpat kā personīgi dotai.

Kāds jautāja:

— Kas būs adjutants?

— Nemečeks.

Daži zēni saskatījās. Tepes apvienības biedri viegli piegrūda cits citam, ka vajadzētu iebilst pretī. Bija dzirdams:

— Nu, pasaki!

— Pasaki tu!

— Kāpēc es? Saki tu!

Boka izbrīnījies skatījās.

— Vai jums ir kādi iebildumi pret viņu?

Lesiks bija vienīgais, kas iedrīkstējās runāt:

— Jā.

— Kas tad būtu?

— Pagājušoreiz tepes apvienības kopsapulcē ... kad ...

Boka zaudēja pacietību. Viņš uzkliedza Lesikam:

— Diezgan! Klusu! Mani neinteresē jūsu muļķības. Nemečeks būs mans adjutants — un cauri. Kurš teiks kaut vārdu pret viņu, to nodos kara tiesai.

Tas bija teikts mazliet par stipru, taču ikviens atzina, ka kara laikā var rīkoties tikai tā. Visi samierinājās ar to, ka Nemečeks būs adjutants. Tepes apvienības vadoņi sāka čukstēties, tepes apvienībai tas esot apvainojums. Viņiem bija kauns, ka karā tik svarīga loma ierādīta tam, kuru viņu kopsapulce atzinusi par nodevēju un kura vārds ar mazo burtu ierakstīts apvienības melnajā grāmatā. Bet ja viņi būtu zinājuši...

Tagad Boka izvilka no kabatas sarakstu. Viņš nolasīja, kuri zēni uz kura nocietinājuma norīkoti. Bataljonu komandieri izvēlējās katrs sev pa diviem kareivjiem. Tas notika ārkārtīgi nopietni, zēni bija tik satraukti, ka neviens nerunāja ne vārda. Pēc tam Boka deva komandu:

— Pa vietām! Notiks kaujas manevri.

Visi aši izklīda pa savām vietām.

— Visi gaidiet jaunu komandu! — Boka nokliedza viņiem pakaļ.

Tagad viņš bija palicis laukuma vidū viens ar savu adjutantu, ar Nemečeku. Nabaga adjutants stipri klepoja.

— Erne, — Boka maigi sacīja, — tin to lakatu atkal ap kaklu. Tu esi stipri sasaldējies.

Nemečeks pateicīgi paskatījās uz draugu un paklausīja viņam, kā būtu klausījis vecākajam brālim. Viņš satina ap kaklu lielo, sarkano tamborēto lakatu tā, ka palika redzamas tikai ausis.

Kad tas bija padarīts, Boka teica:

— Tagad ar tevi nosūtīšu pavēli uz otro nocietinājumu. Klausies uzmanīgi...

Taču tanī brīdī Nemečeks izdarīja ko tādu, ko vēl nekad nebija atļāvies. Viņš pārtrauca komandieri.

— Piedod, — viņš teica, — bet es vispirms gribētu tev ko pastāstīt.

Boka sarauca uzacis.

— Ko tad?

— Pirmīt tepes apvienības biedri te ...

— Atvaino, — prezidents nepacietīgi iesaucās, — vai tad tu tām muļķībām piegriez kādu vērību?

— Jā, — Nemečeks atbildēja, — jo viņi domā nopietni. Es jūtu gan, ka viņi ir muļķi, un nekā nebēdāju, lai domā par mani, ko grib, bet man nepatiktu, ka tu ... ka tu ... arī mani nicinātu.

— Kāpēc es tevi nicināšu!

Šņukstoša balstiņa runāja cauri lielā, sarkanā lakata bārkstīm:

— Tāpēc, ka viņi pasludināja... ka... ka es esot nodevējs . . .

— Nodevējs? Tu?

— Jā. Es.

— Nu es patiesi vairs nekā nesaprotu.

Un Nemečeks aizžņaugtā balsī stomīdamies atstāstīja tās dienas notikumus. Ka viņam bijis jāsteidzas tobrīd, kad tepes apvienības biedri devuši klusēšanas solījumu. Šīs sagadīšanās dēļ viņu aizturējuši un pavēstījuši — viņš skrienot projām tāpēc, ka baidoties iestāties slepenajā apvienībā. Ka viņš esot nodevējs un bezgodis.

Un galu galā tas noticis tāpēc, ka leitnanti, vecākie leitnanti un kapteiņi sākot ņemt ļaunā, ka prezidents nebiedrojas ar viņiem, bet uztic valsts noslēpumus vienkāršam ierindniekam. Un beidzot, ka viņa vārds ierakstīts ar mazajiem burtiem melnajā grāmatā.

Boka pacietīgi noklausījās līdz galam un klusēja. Viņam bija sāpīgi, ka bija arī tādi zēni. Boka bija prātīgs, bet to viņš vēl nezināja, ka citi cilvēki ir savādāki nekā mēs un ka šī atziņa vienmēr apgūstama par sāpīgu maksu. Viņš mīļi uzlūkoja mazo puisēnu.

— Labi, Erne, — viņš sacīja, — tu dari savu darbu un neliecies zinis. Tagad pirms kara es negribu nekā sacīt. Bet, kad karš būs garām, es pielikšu punktu. Tagad aši laidies uz pirmo un otro nocietinājumu un aiznes pavēli apkalpei tūdaļ pārlīst uz ceturto un piekto nocietinājumu Man jāuzzina, cik ilgā laikā viņi varēs pārlīst.

Ierindnieks nostājās «mierā», salutēja un, kaut gan domaja, cik bēdīgi, ka viņa goda jautājums kara dēļ jāatliek, taču apslāpēja sarūgtinājumu un militāri atbildēja:

— Tieši tā, prezidenta kungs!

Un viņš galopā laidās projām. Zeme vien nokūpēja, kad adjutants pazuda starp malkas grēdām, uz kurām no nocietinājumiem rēgojās apaļas zēnu galvas ar plati ieplestām acīm. Viņu sejās bija lasāms satraukums, kas pirms kaujas pārņem karavīrus, kā par to lasām drosmīgu kara mākslas speciālistu aprakstos.

Boka palika laukuma vidū viens. Lielajā iežogotajā līdzenumā bija gan dzirdama ratu rīboņa, tomēr Boka jutās nevis kā lielpilsētas vidū, bet kaut kur tālu, svešā zemē, kaut kur plašos laukos, kur kauja rīt izlems nāciju likteņus. No zēnu puses nedzirdēja ne skaņas, visi mierīgi stāvēja savās vietās un gaidīja pavēli.

Boka juta, ka tagad viss atkarīgs tikai no viņa. No viņa atkarīga šīs mazās sabiedrības labklājība un nākotne. No viņa atkarīgs, vai būs jautrās pēcpusdienas, bumbas spēle, dažādas rotaļas un izpriecas, ar kādām mēdza noņemties viņa biedri. Un Boka bija lepns, ka uzņēmies tik skaistu pienākumu.

— Jā, — viņš savā nodabā sacīja, — mēs aizstāvēsimies!

Viņš aplūkoja mīļo laukumu. Paskatījās uz malkas grēdu

pusi, kurām pāri ziņkāri raudzījās tvaika zāģētavas slaidais skurstenis, jautri spļaudīdams sniegbaltus tvaika mākonīšus, tik jautri, tik bezrūpīgi, it kā šī diena būtu tāda pati kā pārējās, it kā nebūtu apdraudēts viss, itin viss ...

Jā, Boka tagad jutās kā liels karavadonis pirms izšķirošas kaujas. Viņš atcerējās diženo Napoleonu... Un domās aizceļoja nākotnē. Kā tas būs? Kā būs? Par ko viņš kļūs? Vai kļūs par karavīru un kādreiz vadīs īstu karaspēku kaut kur tālu, īstā kaujas laukā, cīņā nevis par tādu mazu zemes gabaliņu kā šis laukums, bet par to lielo, mīļo zemes gabalu, ko sauc par dzimteni! Vai varbūt viņš būs ārsts, kas diendienā izcīna lielu, nopietnu, sīvu cīņu ar slimībām?

Kamēr Boka tā prātoja, klusām nolaidās agrīna pavasara pievakare. Viņš nopūtās un devās uz malkas grēdu pusi, lai pārbaudītu karavīrus nocietinājumos.

Zēni no nocietinājumiem redzēja, ka komandieris tuvojas. Nocietinājumos sākās rosība. Smilšu bumbas salika rindā, un visi nostājās «mierā».

Taču vadonis pusceļā apstājās un palūkojās atpakaļ. It kā klausītos. Tad viņš apsviedās un ašiem soļiem devās uz mazajiem vārtiņiem sētā.

Pie tiem kāds klauvēja. Boka atvilka bultu un atvēra tos. Aiz pārsteiguma viņš atlēca atpakaļ.

Tur stāvēja Gerēbs.

— Ak tu tas esi? — viņš apmulsis sacīja.

Boka uzreiz neprata atbildēt. Gerēbs lēnām nāca iekšā un aizšāva vārtus. Boka vēl arvien pats nezināja, kā rīkoties. Taču Gerēbs tagad nebija tik jautrs un mierīgs kā parasti. Viņš bija

bāls un skumjš; ar roku nervozi kārtoja apkaklīti, un varēja redzēt, ka vēlas ko sacīt, bet nezina, kā iesākt. Boka nerunāja, Gerēbs arī ne, un tā viņi kādu brītiņu klusēdami staveja viens otram pretim, un neviens nezināja, ko iesākt. Beidzot Gerēbs ierunājās:

— Es atnācu tādēļ, ka ... man ar tevi jārunā.

Tagad arī Boka atdabūja balsi. Viņš vienkārši, nopietni atbildēja:

— Man ar tevi nekas nav runājams. Visprātīgak bus, ja tu iziesi pa vārtiņiem, tāpat kā esi ienācis.

Gerēbs tomēr šo padomu nepieņēma.

— Redzi, Boka, — viņš sacīja, — es jau zinu, ka tu visu esi noskaidrojis. Zinu, ka jūs visi šeit zināt, ka esmu pārgājis pie sarkankrekliem. Es tagad neesmu atnācis kā spiegs, bet kā labs draugs.

Boka klusu atbildēja:

— Šeit tu nevari nākt kā labs draugs.

Gerēbs nolieca galvu. Viņš bija domājis, ka tiks uzņemts rupji, ka viņu dzīs projām, bet nebija gaidījis, ka ar viņu runās tādā klusu sāpju pilnā balsī. Tas viņu ļoti aizvainoja. Vairāk nekā sitieni. Tagad arī viņš runāja klusu un skumji:

— Esmu atnācis savu vainu griezt par labu.

— Nevar, — Boka atbildēja.

— Bet es nožēloju ... ļoti nožēloju ... un atnesu atpakaļ jūsu karogu, ko Feri Atšs bija šeit paņēmis un ko mazais Nemečeks bija atzadzis atpakaļ... un ko Pāstori izlauza mazajam Neme-čekam no rokām ...

To teicis, viņš no mēteļa apaKšas izvilka mazo, sarkanzaļo karogu. Bokam iemirdzējās acis. Mazais karogs bija saburzīts, saplosīts, varēja redzēt, ka par to jau notikušas cīņas. Bet tieši tas mazo karodziņu darīja skaistu. Tas bija saplosīts kā īsts karogs, kas kauju ugunīs pārvērties skrandās.

— Karogu, — Вока sacīja, — mēs paši aiznesīsim sarkan-krekliem. Un, ja mēs nepratīsim to atgūt, tad jau viss velti... Tad mēs tā kā tā aiziesim no šejienes, izklīdīsim... Nebūsim vairs kopā... Taču tā mums karoga nevajag. Un tevis arī nevajag . ..

Un likās, ka viņš ies projām, it kā gribētu Gerēbu pamest. Taču Gerēbs satvēra viņu aiz mēteļa stūra.

— Jānoš, — viņš aizžņaugtā balsī sacīja, — es atzīstu, ka esmu pret jums ļoti nogrēkojies. Es gribu griezt par labu savas kļūdas. Piedodiet man.

— Ak, — Boka atbildēja, — es jau esmu tev piedevis.

— Un jūs ņemsiet mani atpakaļ?

— To nu gan ne.

— Nekādā ziņā?

— Nekādā ziņā.

Gerēbs izvilka kabatas lakatiņu un pacēla pie acīm. Boka skumīgi sacīja:

— Neraudi, Gerēb, es negribu, ka tu te raudi. Ej mājās un liec mūs mierā. Tagad, protams, tu esi atnācis, jo izrādījās, ka pat sarkankrekliem tu nebiji pietiekami godīgs.

Gerēbs iebāza kabatas lakatiņu atpakaļ un centās izskatīties vīrišķīgs.

— Nu labi, — viņš teica, — es aizeju. Jūs mani vairs neredzēsiet. Taču es dodu goda vārdu, ka neesmu atnācis tāpēc, ka sar-kankrekli mani ienīst. Bija cits iemesls.

— Kāds tad?

— To es neteikšu. Gan uzzināsi. Un, kad uzzināsi, man ies slikti...

Prezidents nopietni palūkojās uz viņu.

— Es nesaprotu.

— Es nepaskaidrošu, — Gerēbs stomījās un gāja uz vārtiņu pusi. Tur viņš apstājās un vēlreiz pagriezās atpakaļ. Viņš sacīja:

— Laikam es veltīgi lūgtu vēlreiz, lai ņem mani atpakaļ?

— Veltīgi gan.

— Nu tad ... es to nelūdzu.

Viņš izskrēja ārā un aizcirta vārtiņus. Boka brītiņu vilcinājās. Pirmoreiz mūžā viņš bija pret kādu bijis nežēlīgs. Viņš jau pagriezās, gribēdams steigties Gerēbam pakaļ, uzsaukt viņam: «Nāc atpakaļ, bet turpmāk esi godīgs,» — kad viņam ienāca prātā kāds gadījums. Tie smiekli todien, kad Gerēbs aizbēga pa Pālaielu. Kad tas bija viņus izsmējis, kad viņi ar Nemečeku stāvēja ietves malā skumīgi, galvu nokāruši, un viņiem ausīs skanēja zobgalīgie, ņirdzīgie smiekli, ar kādiem bija aizskrējis Gerēbs.

— Nē, — viņš sacīja pats sev, — nesaukšu vis atpakaļ. Slikts puika.

Viņš pagriezās pret malkas grēdām, bet aiz pārsteiguma apstājās. Visi, itin visi zēni bija sakāpuši uz grēdām un vērojuši notiekošo. Tur stāvēja pat tie, kas nebija norīkoti uz nocietinājumiem. Visa mazā armija bija ierindā uz malkas grēdām, neviens nesacīja ne vārda, ikviens, elpu aizturējis, gaidīja, kas notiks starp Gerēbu un Boķu. Un, kad Gerēbs aizgāja un Boka pagriezās uz malkas grēdu pusi, aizturētais satraukums izlauzās ārā, un visi reizē kā viens sauca «lai dzīvo!».

— Lai dzīvo! — no malkas grēdu puses skanēja daudz dzidru bērnu balsu, un cepures lidoja gaisā.

— Lai dzīvo prezidents!

Un varens svilpiens pāršķēla gaisu, tāds svilpiens, kādu varbūt ne lokomotīve nespēj palaist, pat ja labi saņemas. Tas bija spalgs triumfa svilpiens. Protams, svilpa Čonakošs. Viņš laimīgi skatījās apkārt un smiedamies sacīja:

— Savā mūžā vēl nebiju svilpis ar tādu baudu.

Boka apstājās laukuma vidū un laimīgs un aizkustināts salutēja savai armijai. Tagad viņš atkal atcerējās lielo Napoleonu. Arī to vecā gvarde esot ļoti mīlējusi...

Visi bija redzējuši notiekošo, un tagad visiem bija skaidrs par Gerēbu. Šeit nevarēja sadzirdēt, ko abi zēni pie vārtiņiem runā, bet viņu kustības varēja redzēt, un pēc tām viņi bija visu sapratuši. Viņi bija redzējuši Bokas noraidošos žestus. Bija redzējuši, ka Gerēbam nesniedz roku. Bija redzējuši, ka Gerēbs sāk raudāt, un arī to, kā viņš aiziet. Kad viņš vārtos pagriezās atpakaļ un vēlreiz uzrunāja Boķu, visi satrūkās.

Lesiks čukstēja:

— Vai, un ja nu viņam tagad piedod!

Kad Gerēbs tomēr bija aizgājis un viņi redzēja, ka Boka noliedzoši purina galvu, visus reizē pārņēma sajūsma. Un, kad prezidents pagriezās uz viņu pusi, atskanēja: «Lai dzīvo!» Viņiem patika, ka prezidents nav bērns, bet nopietns vīrs. Visiem gribējās viņu apkampt un noskūpstīt. Taču bija kara laiks un nedrīkstēja darīt nekā cita kā kliegt. To viņi arī darīja, cik tik plaušas un rīkles spēja.

— Tu tik esi stingrs puisis, vecīt! — Čonakošs lepni sacīja. Tad pats nobijās un aši izlaboja:

— Nevis «vecīt» ... piedodiet ... prezidenta kungs.

Tagad sākās manevri. Skanēja spalgi komandas vārdi, vienības skrēja gar malkas grēdām, metās augšā uz nocietinājumiem, smilšu bumbas lidoja uz visām pusēm. Viss vedās spoži. Ikviens labi zināja savu lomu. Tas vēl pavairoja sajūsmu.

— Mēs uzvarēsim! — skanēja no visām pusēm.

— Mēs viņus sakausim!

— Sasiesim gūstekņus!

— Saņemsim ciet pašu Feri Atšu!

Vienīgi Boka palika nopietns.

— Slava nedrīkst jums sakāpt galvā, — viņš sacīja. — Tik priecīgi varēsiet būt pēc kara. Tagad, kas vēlas, var iet mājās. Vēlreiz saku: kurš rīt nebūs laikā ieradies, tas būs lauzis vārdu.

Ar to manevri beidzās. Taču nevienam negribējās doties mājup. Viņi sadalījās mazākos pulciņos un pārsprieda par Gerēbu.

Barabāšs griezīgā balsī sauca:

— Tepes apvienība! Tepes apvienība!

— Ko tu gribi? — zēni jautāja.

— Kopsapulce!

Kolnajs atcerējās apsolīto kopsapulci, kurā viņam vajadzēs attaisnoties pret apsūdzību, ka ļāvis sakalst apvienības tepei. Viņš skumji samierinājās.

— Nu labi, — viņš sacīja, — būs kopsapulce. Lūdzu cienītos biedrus paiet nomaļus.

Un cienītie biedri ar ļaunā priekā starojošo Barabāšu priekšgalā pagājās gar malkas grēdām uz priekšu, lai sētmalē noturētu kopsapulci.

— Klausāmies, klausāmies! — kliedza Barabāšs. Kolnajs oficiālā balsī sacīja:

— Atklāju sēdi. Vārds ziņojumam Barabāša kungam.

— Hm, hm ... — Barabāšs izmēģināja balsi, un tas nevēstīja nekā laba. — Cienījamā kopsapulce! Prezidenta kungam smaidīja laime, jo manevru dēļ gandrīz nevarēja notikt kopsapulce, kurā viņš tiks gāzts.

— Oho, oho! — kliedza opozīcija.

— Manis dēļ varat kliegt, — rēca orators, — es zinu, ko runāju! Prezidenta kungs manevru dēļ bija mazliet nolaidīgi pildījis savus pienākumus ... bet uz priekšu viņam tas vairs nebūs iespējams. Jo tagad . ..

Viņš pēkšņi apklusa. Pie mazajiem vārtiņiem kāds klauvēja, un tagad zēnus satrauca katra klauvēšana. Nevarēja zināt, vai nenāk ienaidnieks.

— Kas tur bija? — orators jautāja. Un visi klausījās.

Atkal atskanēja spēcīga, nepacietīga klauvēšana.

— Pie vārtiem klauvē, — drebošā balsī sacīja Kolnajs un palūkojās pa spraugu starp sētas dēļiem. Tad izbrīnījies pagriezās pret zēniem. — Tur ir kāds kungs.

— Kāds kungs?

— Jā gan. Bārdains kungs.

— Taisi vaļā.

Vārtus atvēra. Patiesi — ienāca labi ģērbies kungs lielā, melnā apmetnī ar apkakli. Viņam bija melna pilnbārda un brilles. Viņš apstājās vārtos un sauca:

— Vai jūs esat Pāla ielas zēni?

— Jā! — visa tepes apvienība atbildēja vienā balsī.

Tad cilvēks apmetnī nāca iekšā un skatījās uz zēniem jau laipnāk.

— Es esmu Gerēba tēvs, — viņš sacīja, aizšāvis mazos vārtiņus.

Iestājās klusums. Ja jau atnācis Gerēba tēvs, tad vairs nebija joki. Lesiks piegrūda Rihteram.

— Skrej, pasauc Boķu.

Rihters aizdrāza uz zāģētavas pusi, kur Boka patlaban ar zēniem pārsprieda Gerēba nodarījumu. Bārdainais kungs uzrunāja tepes apvienību:

— Kāpēc jūs padzināt manu dēlu?

Kolnajs panācās uz priekšu.

— Viņš mūs nodeva sarkankrekliem.

— Kas tie sarkankrekli tādi ir?

— Viena cita zēnu vienība, kas iet uz Botānisko dārzu... bet tagad viņi grib mums atņemt šo vietu, jo viņiem nav laukuma bumbas spēlei. Viņi ir mūsu ienaidnieki.

— Mans dēls nupat pārnāca mājās raudādams. Es ilgi tincināju, kas viņam kait, viņš negribēja atzīties. Beidzot, kad es uzstāju, pateica, ka viņu turot aizdomās par nodevību. Es viņam sacīju: «Ņemšu cepuri un aiziešu pie tiem zēniem. Parunāšu ar viņiem un pajautāšu, cik tur taisnības. Ja nav taisnība, es pieprasīšu, lai viņi tev atvainojas. Ja tas ir taisnība, tad būs slikti, jo tavs tēvs visu mūžu ir bijis godīgs cilvēks un necietīs, ka dēls kļūst par nodevēju.» Tā es viņam teicu. Tagad esmu šeit un saku jums: atbildiet godīgi, pēc sirdsapziņas, vai mans dēls bija nodevējs vai nebija. Nu?

Iestājās dziļš klusums.

— Nu? — atkārtoja Gerēba tēvs. — Nebaidieties no manis. Sakiet patiesību. Man jāzina, vai jūs esat nepatiesi apvainojuši manu dēlu vai arī viņš šo sodu pelnījis.

Neviens neatbildēja. Nevienam negribējās apbēdināt šo lādzīga izskata cilvēku, kam bija tik dārga dēla ģimnāzista labā slava. Viņš uzrunāja Kolnaju:

— Tu sacīji, ka viņš jūs nodevis. Tagad tev tas jāapliecina. Kad viņš nodeva? Kā nodeva?

Kolnajs stomījās:

— Es . .. es ... tikai esmu dzirdējis ...

— Tas neko nenozīmē. Kurš zina ko noteiktu? Kurš ir redzējis? Kurš zina?

Šinī brīdī no nocietinājuma puses parādījās Boka un Neme-čeks. Viņus veda Rihters. Kolnajs atviegloti uzelpoja.

— Lūdzu, — viņš sacīja, — tur nāk . . . tas mazais, gaišmatainais . . . tas ir Nemečeks ... viņš ir redzējis. Viņš zina.

Viņi gaidīja, kamēr trīs zēni pienāk tuvāk. Taču Nemečeks gāja tieši uz vārtiem. Kolnajs uzsauca:

— Boka! Nāciet šurp!

— Tagad nevar, — Boka atbildēja, — lūdzu, mazliet pagai-

diet. Nemečekam ir ļoti slikti, viņam bija klepus lēkme ... man jāved viņš uz māju ...

Cilvēks apmetni, izdzirdis Nemečeka vārdu, uzsauca:

— Vai tu esi tas Nemečeks?

— Jā, — mazais klusu atbildēja un gāja klāt melnajam cilvēkam. Tas stingri sacīja:

— Es esmu Gerēba tēvs, esmu atnācis uzzināt, vai mans dēls ir nodevējs vai nav. Tavi biedri sacīja, ka tu esot redzējis, tu zinot. Atbildi pēc sirdsapziņas: vai tā ir vai nav.

Nemečekam drudžaini kvēloja seja. Tagad viņš jau bija nopietni slims. Viņam deniņos pulsēja, rokas bija karstas. Un visa pasaule izskatījās tik dīvaina ... Tas bārdainais onkulis ar brillēm, kas skatās uz viņu tik stingri kā skolotājs Rāca kungs, kad runā ar sliktiem skolniekiem ... un zēni skatās ... karš . .. daudz uztraukumu, viss ... un stingrais jautājums, aiz kura slēpjas tā lielā nelaime, kas notiks, ja Gerēbs patiesi ir nodevējs ...

— Atbildi! — steidzināja melnais cilvēks. — Tagad runājiet! Atbildi! Vai viņš bija nodevējs?

Un mazais tumši pietvīkušu seju, drudžaini mirdzošām acīm atbild klusu, it kā pats būtu noziedzies un tagad atzītos noziegumā:

— Nē. Nav nodevējs.

Tēvs lepni pagriezās pret pārējiem.

— Kāpēc tad jūs melojāt?

Tepes apvienība stāvēja sastingusi. Nedzirdēja ne elpas vilciena.

— Haha! — zobgalīgi smējās melnais, bārdainais cilvēks. — Tātad jūs melojāt! Es tūlīt zināju, ka mans dēls ir godīgs zēns!

Nemečeks tikko turējās uz kājām. Viņš kautrīgi jautāja:

— Vai varu iet?

Bārdainais smējās:

— Vari iet, mazais viszini!

Nemečeks Bokas pavadībā izstreipuļoja uz ielas. Tagad viņam acu priekšā jau viss saplūda kopā. Viņš vairs nekā neredzēja. Juceklīgi dejoja melnais cilvēks, iela, malkas grēdas, ausīs skanēja dīvaini vārdi. «Zēni, uz nocietinājumiem!» sauca kāda balss. Kāda cita balss jautāja: «Vai mans dēls ir nodevējs?» — un melnais cilvēks ņirdzīgi smējās, smejoties viņam mute iepletās tik liela kā skolas vārti... un pa vārtiem iznāca skolotājs Rāca kungs...

Nemečeks noņēma cepuri.

— Ko tu sveicini? — Boka jautāja. — Uz ielas nav nevienas dzīvas dvēseles.

— Sveicinu skolotāju Rāca kungu, — klusām atbildēja mazais.

Boka sāka raudāt. Viņš steigšus nesa un vilka mazo draugu

pa tumšo ielu mājup.

Laukumā Kolnajs panācās uz priekšu un sacīja melnajam cilvēkam:

— Atvainojiet, tas Nemečeks ir melīgs tips. Mēs viņu esam pasludinājuši par nodevēju un izslēguši no apvienības.

Tēvs bija laimīgs un piemetināja:

— To var redzēt. Nelāga ģīmis. Netīra sirdsapziņa.

Un viņš laimīgs atgriezās mājās piedot savam dēlam. Illeji ielas stūrī viņš vēl redzēja, kā Boka ar Neme-čeku pret klīniku pārvelkas ielai pāri. Tagad arī Nemečeks jau raudāja — ļoti skumīgi, ļoti rūgti, no visas sasāpējušās ierindnieka sirds un raudādams drudžaini murmināja:

— Manu vārdu uzrakstīja ar mazo burtu ... manu nabaga godīgo vārdu uzrakstīja ar mazo burtu ...

VII

Nākamajā priekšpusdienā latiņu valodas stundā visa klase bija tik satraukta, ka to pamanīja pat skolotājs Rāca kungs.

Zēni solos grozījās, neklausījās, ko patlaban atbild, tādā satraukuma stāvoklī bija ne vien Pāla ielas zēni, bet arī visi pārējie, varētu sacīt: visa skola. Ziņas par gatavošanos lielajam karam drīz vien izplatījās pa milzīgo namu, un pat vecāko klašu skolēni — tā saucamie septītie un astotie — arī ļoti interesējās par šiem notikumiem. Sarkankrekli mācījās Jožefvārošas reālskolā, tātad ģimnāzija vēlēja uzvaru Pāla ielas zēniem. Daži ar šo uzvaru saistīja visas skolas godu.

— Kas ar jums šodien notiek? — skolotājs Rāca kungs nepacietīgi taujāja. — Jūs grozāties, esat izklaidīgi, jūsu domas ir kur citur!

Taču viņš vairs nepētīja, kas ar zēniem notiek. Viņš apmierinājās ar to, ka klasei ir nemierīga diena. Ercīgā balsī sacīja:

— Protams, pavasaris, lodītes, bumbas spēle ... tagad skola nepatīk! Gan es jums rādīšu!

Bet to viņš tikai sacīja. Skolotājs Rāca kungs bija cilvēks ar stingru seju, bet rāmu sirdi.

— Sēsties! — viņš pateica tam, kurš bija atbildējis, un sāka meklēt piezīmju grāmatiņā.

Tādos brīžos klasē vienmēr valdīja kapa klusums. Pat tas, kurš bija labi sagatavojies, aizturēja elpu un stingi lūkojās uz skolotāja pirkstu, kas lēni šķirstīja mazās piezīmju grāmatiņas lapas. Zēni jau zināja pat to, kurš vārds katrā grāmatiņas lapā ierakstīts. Kad skolotājs šķirstīja grāmatiņas pēdējās lapas, А un В atviegloti uzelpoja. Kad sarakstu atkal pēkšņi pašķīra no sākuma, tad omulība atgriezās tiem, kuru uzvārdi sākās ar R, S, T.

Skolotājs pētīja sarakstu, tad klusu sacīja:

— Nemečeks.

— Nav skolā! — noskanēja klasē. Un kāda balss, ļoti pazīstama balss no Pāla ielas piemetināja:

— Slims.

— Kas viņam kait?

— Sasaldējies.

Skolotājs Rāca kungs pārlaida acis klasei un noteica:

— Tāpēc ka jūs nepiesargājaties.

Pāla ielas zēni saskatījās. Viņiem bija zināms, kā un kādēļ Nemečeks nebija piesargājies. Viņi sēdēja dažādās vietās — cits pirmajā solā, cits trešajā, Čonakošs, ko tur noliegt, pat pēdējā, bet tagad viņi visi saskatījās. Ikvienā sejā bija lasāms, ka Nemečeks sasaldējies, veicot cēlu pienākumu. Vienkārši sakot, Nemečeks sasaldējies par dzimteni, trīs reizes izpeldējies — vienreiz nejauši, otrreiz goda dēļ, trešo reizi piespiedu kārtā. Un neparko visā pasaulē viņš nebūtu izpaudis savu lielo noslēpumu, kaut gan tagad to jau zināja visi, arī tepes apvienība. Tepes apvienības rindās sāka domāt, ka Nemečeka vārds jāizdzēš no melnās grāmatas, tikai pagaidām nevarēja vienoties, vai vispirms mazais burts jāizlabo par lielo un pēc tam vārds jāizdzēš vai arī jāizdzēš tūdaļ bez vilcināšanās. Tā kā Kolnajs, kas vēl bija prezidents, sacīja, ka jāizdzēš nekavējoties, dabiski, ka Barabāšs organizēja tādu grupu, kas strīdējās pretī: vispirms vardam atdodams atņemtais gods.

Taču šis jautājums tagad nebija galvenais. Uzmanības centrā bija karš, kas būs jāizcīna pēc pusdienas. Pēc latīņu valodas stundas zēni no citām klasēm bariem vien nāca pie Bokas un pieteicās palīgā. Boka visiem atbildēja:

— Diemžēl nevaram jūs pieņemt. Mēs paši aizstāvēsim savu valsti. Ja sarkankrekli varbūt būs stiprāki, gan mēs viņus pārspēsim veiklībā. Lai būtu kā būdams, mēs gribam cīnīties tikai paši.

Interese bija tik liela, ka pieteicās ne vien citu klašu audzēkņi, bet arī turku medus pārdevējs, kas vēl arvien tirgojās nama vārtos, piedāvāja Bokam savus pakalpojumus, kad vienos visi drāzās uz mājām pusdienās.

— Jaunais kungs ,— viņš teica, — ja es iešu, tad viens pats izmetīšu visus ara!

Boka smaidīja.

— Paļaujieties vien uz mums, vecais!

LTn arī viņš steidzās mājup. Skolas vārtos klases biedri ielenca Pāla ielas zēnus un katrs centās dot kādu prātīgu padomu. Gadījās pat tādi, kas mācīja Pāla ielas zēniem, kā likt kāju priekšā. Citi piedāvājās par izlūkiem. Citi savukārt lūdzās, lai atļaujot viņiem noskatīties kauju. Taču to nevienam neatļāva. Boka bija stingri jo stingri pavēlējis, ka, sākot cīņu, vārtiem jābūt aizslēgtiem un sargi tos drīkst slēgt vaļā tikai tad, kad ienaidnieks jādzen ārā.

Tas viss ilga tikai pāris minūtes. Zēni izklīda, jo tieši divos viņiem vajadzēja ierasties uz laukuma. Un ceturksni pēc vieniem ģimnāzijas apkārtne jau bija klusa, turku medus pārdevējs kravāja nost savu preci, vienīgi vecais skolas kalpotājs klusītēm smēķēja pie vārtiem un pa brītiņam zobgalīgi uzrunāja pārdevēju:

— Nu, jums jau ari nebūs garais mūžs mums kaimiņos. Gan jau aizliegs te piemēslot.

Pārdevējs neatbildēja, tikai paraustīja plecus. Viņš bija liels kungs, sarkana feska galvā, ar tādu skolas kalpotāju viņš nemaz neielaidās valodās. Jo sevišķi tādās reizēs, kad juta, ka tam skolas kalpotājam ir taisnība.

Tieši pulksten divos, kad Boka ar sarkanzaļajām Pāla ielas krāsām rotātu cepuri galvā parādījās laukuma vārtos, visa armija stāvēja militārā ierindā apbūves gabala vidū. Tur bija itin visa Pāla ielas zēnu apvienība, nebija ieradies vienīgi Nemečeks, kas mājās gulēja slims. Tā nu bija gadījies, ka Pāla ielas, armija kaujas dienā, tieši kaujas dienā bija palikusi bez ierindnieka. Visi klātesošie bija vai nu leitnanti, vai arī virsleitnanti un kapteiņi. Pats ierindnieks, pati īstenā armija gulēja mājās mazā Rākoša ielas dārza namiņā tādā gultiņā, kas pat šinī šaurībā šķita maziņa.

Boka tūdaļ stājās pie darba. Viņš militārā balsī nokliedza:

— Mierā!

Visi nostājās pamatstājā.

Boka skaļi pavēstīja:

— Ar šo daru jums zināmu, ka atsakos no prezidenta posteņa, kas piemērots vienīgi miera laikiem. Patlaban ir karastāvoklis, tālab pieņemu ģenerāļa dienesta pakāpi.

Šai brīdi visi jutās ļoti aizkustināti. Tas bija patiesi pacilājošs, īsteni vēsturisks brīdis, kad kara pirmajā dienā, vislielāko-briesmu laikā Boka pieņēma ģenerāļa dienesta pakāpi. Viņš piemetināja:

— Un tagad es vēlreiz atkārtošu kara plānu, lai vēlāk nebūtu nekādu pārpratumu.

Boka skaidroja kara plānu, un visi uzmanīgi klausījās, lai gan ikviens jau no galvas zināja katru komandas vārdu.

Beidzot ģenerālis nokomandēja:

— Visi savās vietās!

Ierinda izira, Bokam blakus palika vienīgi Čele, elegantais Čele, kas izpildīja adjutanta pienākumus slimā Nemečeka vietā. Viņam pie sāniem karājās vara krāsas trompete, kas bija iegādāta no kopīgiem līdzekļiem par vienu forintu četrdesmit krei-ceriem; šinī summā ietilpa arī viss tepes apvienības kustamais īpašums divdesmit sešu kreiceru apmērā, ko karavadonis bija vienkārši konfiscējis kara vajadzībām.

Tā bija glīta pasta trompete, kas skanēja tieši tāpat kā kara trompete. Bija noteikti tikai trīs trompetes signāli. Viens nozīmēja, ka ienaidnieks tuvojas, otrs — uzbrukumu, trešais aicināja visus steigties pie ģenerāļa. Šos signālus zēni bija iemācījušies jau vakar manevros.

Sargpostenis, kas saskaņā ar reglamentu sēdēja uz sētas, labo kāju izkāris uz Pāla ielas pusi, sauca:

— Ģenerāļa kungs!

— Nu, kas ir?

— Padevīgi ziņoju, kāda sieviete vēlas ienākt laukumā ar vēstuli.

— Ko viņa meklē?

(J — Viņa teica, ka meklējot ģenerāļa kungu.

Boka piegāja pie sētas.

— Labi apskaties, vai tas nav kāds sarkan-krekls, pārģērbies sieviešu drānās, lai iekļūtu izspiegot.

Sargs noliecās uz ielas pusi tā, ka gandrīz novēlās zemē.

Tad viņš ziņoja:

— Ģenerāļa kungs, pazemīgi ziņoju, ka esmu labi apskatījies. Tā ir īsta dāma.

— Nu, ja īsta dāma, tad lai nāk iekšā. Boka gāja atvērt vārtus. īstā dāma ienāca

un apskatīja laukumu. Tā patiesi bija īsta dāma. Atskrējusi bez lakata, tāpat tupelītēs, kā mazgājusi virtuvi.

— Atnesu vēstuli no Gerēbu kungiem, — viņa sacīja. — Jaunais kungs teica, tā esot ļoti steidzama un būšot arī atbilde ...

Boka atplēsa vēstuli, kas bija adresēta «Ļoti cienītajam prezidentam Bokas kungam» un patiesībā nebija nekāda vēstule, bet īsta papīru kaudze. Tur bija burtnīcas lapa, vēstuļu papīrs, gabals no māsas vēstuļpapīra, veca veidlapa, dažādi citi papīri, visi aprakstīti no abām pusēm. Boka lasīja.

Vēstulē bija rakstīts tā:

Mīļais Boka!

Es zinu, ka Tu pat vēstulē nelabprāt ar mani ielaidīsies runās, taču izmēģināšu vēl šo pēdējo līdzekli, pirms pārtraucu ar Jums visus sakarus. Tagad atzīstu ne vien to, ka esmu darījis aplam, bet arī, ka Jūs to nebijāt pelnījuši, jo tik jauki izturējāties pret manu tēvu, it sevišķi Nemečeks, kas noliedza, ka esmu Jūs nodevis. Mans tēvs bija tik lepns par

to, ka aizdomas nebija apstiprinājušās, un izlīgšanai otrā dienā nopirka man Zila Verna «Degošo arhipelāgu», ko jau sen biju lūdzis. Es tūlīt grāmatu aiznesu Nemečekam, pats nemaz nelasīju, kaut gan ļoti gribējās to izlasīt, un tēvs otrā dienā jautāja: «Kur ir grāmata, tu blēdi?» — un es nekā nevarēju atbildēt, tad tēvs sacīja: «Tu vējagrābsli, esi to pārdevis antikvariātā, nu pagaidi, no manis vairs nekā nedabūsi!» — un ar to arī sākās, es vairs nedabūju pusdienas, bet man nav žēl, jo nabaga Nemečeks taču cieta manis dēļ nevainīgs, tagad es labprāt paciešu kādu nieku viņa dēļ. To es rakstu tikai tā, starp citu, jo tas nav galvenais, ko es gribēju teikt. Vakar skolā, kur Jūs nemaz nerunājāt ar mani, es gudroju, kā vērst par labu savu vainu. Beidzot arī esmu izdomājis, kā to izdarīt. Domāju: vainas izpirkšanai jāveic tas pats, ar ko es Jūs nodevu. Tāpēc tūdaļ pēc pusdienas, kad bēdīgs gāju projām no Jums, jo Tu mani neņēmi atpakaļ, devos taisni uz Botānisko dārzu, lai uzzinātu kaut ko Jums noderīgu. Rīkojos tāpat kā Nemečeks, uzkāpu tai pašā kokā uz salas, kur viņš toreiz notupēja visu pēcpusdienu, protams, neviens no sarkan-krekliem ap to laiku vēl nebija uz salas. Beidzot tā ap četriem viņi ieradās un pamatīgi lamāja mani, es no koka labi dzirdēju, bet nenieka nebēdāju, jo pats atkal jutos piederīgs Pāla ielas zēniem, lai gan Jūs mani izmetāt ārā. Jūs nevārējāt izmest ara manu sirdi, ar kuru jūtu jums līdzi. Es nekā nebēdāju, ka Tu par mani smejies, bet gandrīz raudāju aiz prieka, kad Feri Atšs sacīja par mani: «Šis Gerēbs tomēr pieder pie viņiem, viņš nav īsts nodevējs, Pāla ielas zēni laikam bija viņu atsūtījuši mūs izspiegot.» Viņiem bija kopsapulce, un es noklausījos katru vārdu. Viņi sacīja, ka šodien vairs nevarot iet uzbrukumā, tāpēc ka Nemečeks visu izspiegojis un jūs būšot sagatavojušies. Izlēma, ka tikai rīt būšot kauja. Un vēl viņi izdomājuši tādu blēdību un par to runāja tik klusu, ka man vajadzēja norāpties divus zarus zemāk, lai sadzirdētu, ko viņi runā. Kad es kāpu zemāk, viņi sadzirdēja čabēšanu un Vendauers sacīja: «Varbūt atkal Nemečeks sēž kokā?» — bet tas bija tikai joks, un, par laimi, viņi nepaskatījās augšup, un, ja arī būtu skatījušies, viņi mani nebūtu ieraudzījuši, jo lapotne bija bieza. Tad viņi izlēma, ka rīt uzbrukšot tieši tā, kā tev tas zināms, kā Nemečeks bija noklausījies. Feri Atšs sacīja: «Viņi būs pārliecināti, ka mēs mainīsim taktiku, tāpēc ka Nemečeks ir visu noklausījies. Bet mēs to nemainīsim tieši tāpēc, ka viņi jau gaidīs mūs uzbrūkam citādi.» Tā viņi nolēma. Tad viņiem bija manevri, un es līdz pusseptiņiem vislielākajās briesmās tupēju kokā, Tu taču vari iedomāties, kas notiktu, ja viņi mani būtu nejauši pamanījuši. Es tikko spēju vairs noturēties, un, ja viņi pusē septiņos nebūtu aizgājuši, es droši vien būtu tā piekusis, ka noveltos no tā lielā koka tieši viņu pulkā kā pār gatavojies persiks, kaut gan es nebūt neesmu persiks un tas nemaz nav persiku koks. Tas ir tikai joks. Pusē septiņos, kad sala palika tukša, arī es nokāpu zemē un devos mājās, un pēc vakariņām man sveces gaismā vajadzēja mācīties latīņu valodu, jo visa pēcpusdiena bija pagalam. Mīļais Boka, man ir tikai viens lūgums. Esi tik labs un tici, ka viss, ko es rakstu, ir patiesība, un netici, ka tie ir meli, ka es kā sarkan-kreklu spiegs gribu jūs maldināt. Es to rakstu tāpēc, ka gribu pie Jums atpakaļ un gribu izpelnīties Jūsu piedošanu. Būšu Jums uzticīgs karavīrs, nebēdāšu nekā, ja noņemsi man virsleitnanta pakāpi, es labprāt iešu pie Jums par ierindnieku, Jums jau nav ierindnieka, jo Nemečeks ir slims, un tagad Jano suns ir vienīgais ierindnieks, taču tas ir labākajā gadījumā kara suns, es vismaz esmu zēns. Ja Tu vēl šo reizīti man piedosi un ņemsi mani atpakaļ, es iešu jau šodien un cīnīšos kopā ar Jums un kaujā pierādīšu, ka varu izpirkt savu nodarījumu. Lūdzu, dod man ziņu ar Mariju, vai es varu iet vai nevaru, un, ja Tu ziņosi, ka varu, tad es tūdaļ iešu, jo, kamēr Marija būs pie Jums ar šo vēstuli, tikmēr es stāvēšu Pāla ielas Nr. 5 vārtos un gaidīšu atbildi. Palieku Tavs uzticīgais draugs

Gerebs.

Kad Boka bija vēstuli izlasījis līdz galam, viņš juta, ka Gerēbs nemelo, bet tiešām ir tā pārvērties, ka viņu var ņemt atpakaļ. Boka ar rokas mājienu paaicināja savu adjutantu Celi.

— Adjutant, — Boka sacīja, — trešo trompetes signālu, kas nozīmē, ka visiem jāierodas pie ģenerāļa.

— Kāda būs atbilde, lūdzu? — Marija jautāja.

— Jūs, Marij, mazliet pagaidiet, — pavēlošā balsī atbildēja ģenerālis.

Noskanēja mazā trompete, kuras spalgās balss aicināti zēni nedroši līda ārā gar malkas grēdām. Viņi nesaprata, ko tas nozīmē, kāpēc trompete aicina viņus pie ģenerāļa. Redzēdami, ka Boka mierīgi stāv uz vietas, viņi atguvās, un pēc maza brītiņa visa armija atkal militārā ierindā stāvēja pretim ģenerālim. Boka nolasīja viņiem vēstuli un jautāja:

— Vai ņemsim atpakaļ?

Ko tur noliegt, zēniem bija labas sirdis. Visi reizē viņi atbildēja:

— Ņemsim!

Boka pagriezās pret kalponi un sacīja:

— Pasakiet, lai viņš nāk šurp. Tāda ir atbilde.

Marija vēroja visu gaužām izbrīnījusies — armiju, sarkan-zaļās cepures, ieročus ... Tad izgāja pa vārtiņiem.

— Rihter! — Boka sauca, kad viņi bija palikuši vieni paši. Rihters iznāca no ierindas.

— Norīkoju Gerēbu blakus tev, — ģenerālis sacīja, — un tu viņu uzraudzīsi’. Tikko manīsi ko aizdomīgu, tūdaļ ņemsi viņu ciet un ieslēgsi būdā. Es nedomāju, ka tas būs nepieciešams. Taču mazliet piesardzības nebūs par ļaunu. Brīvi! Šodien kaujas nebūs, kā redzams no vēstules. Viss, ko esam ieplānojuši šodien, tiek atlikts uz rītu. Ja viņi taktiku nav mainījuši, arī mums viss paliek pa vecam.

Viņš taisījās vēl turpināt, kad atsprāga vārtiņi, kurus pēc kalpones aiziešanas neviens nebija aizbultējis, un ieskrēja Gerēbs starojošu seju, laimīgs, ka beidzot drīkst spert savu kāju apsolītajā zemē. Taču, ieraudzījis visu armiju, viņš kļuva domīgs. Piegāja klāt Bokam un vispārīgas uzmanības centrā pacēla roku pie cepures.

Viņš salutēja, teikdams:

— Ģenerāļa kungs, esmu ieradies!

— Labi, — Boka vienkārši sacīja. — Tu esi piekomandēts Rihteram, pagaidām būsi ierindnieks. Paskatīšos, kā izturēsies kaujā, tad dabūsi atpakaļ savu pakāpi.

Viņš pievērsās armijai:

— Jums visiem stingri aizliegts runāt ar Gerēbu par viņa kļūdu. Viņš vēlas izpirkt savu vainu, un mēs esam viņam piedevuši. Neviens nedrīkst viņu aizskart ne ar vārdu, nedrīkst viņam neko pārmest. Un arī viņam aizliegts to pieminēt, ja tagad viss izbeigts.

Iestājās dziļš klusums. Zēni atkal katrs savā nodabā domāja: «Tomēr tas Boka ir gudrs zēns, viņš ir pelnījis būt par ģenerāli.»

Rihters tūdaļ sāka skaidrot Gerēbam, kas viņam rīt kaujas laikā darāms. Boka runāja ar Celi. Kamēr viņi klusītēm apspriedās, sargpostenis, kas vēl arvien sēdēja uz sētas, pēkšņi uzrāva augšā labo kāju, kas līdz šim bija nolaista uz ielas pusi. Viņa seja pauda šausmas, un viņš izbijies stostījās:

— Ģenerāļa kungs .. ienaidnieks nāk!

Boka kā zibens metās pie vārtiem un aizšāva tos. Visi lūkojās uz Gerēbu, kas stāvēja Rihteram blakus bāls kā līķis. Boka viņam nikni uzkliedza:

— Un tomēr tu meloji?! Atkal meloji?!

Gerēbs aiz pārsteiguma nespēja atbildēt. Rihters satvēra viņu aiz rokas.

— Ko tas nozīmē?! — Boka uzkliedza.

Tagad Gerēbs ar lielām pūlēm izmocīja pāris vārdu:

— Varbūt. .. varbūt viņi bija pamanījuši mani kokā ... un gribēja maldināt. ..

Sargpostenis palūkojās uz ielas pusi, noleca no sētas, paķēra savu ieroci un nostājās ierindā kopā ar pārējiem.

— Sarkankrekli nāk, — viņš sacīja.

Boka gāja uz vārtiem un atvēra tos. Viņš droši nostājās uz ielas pret vārtiem. Patiesi, sarkankrekli tuvojās. Taču to bija

tikai trīs. Abi Pāstori un Sebeničs. Kad viņi ieraudzīja Boķu, Sebeničs izvilka no azotes baltu karodziņu un māja ar to, jau iztālēm saukdams Bokam:

— Mēs esam delegācija!

Boka atgriezās laukumā. Bija mazliet kauns no Gerēba, ka tik viegli sācis viņu turēt aizdomās. Viņš pateica Rihteram:

— Laid viņu vaļā. Tā ir tikai delegācija ar baltu karogu. Piedod, Gerēb.

Nabaga Gerēbs uzelpoja. Gandrīz bija dabūjis nevainīgs ciest. Toties tika sargam.

— Vajag kārtīgi apskatīties, — Boka uzkliedza, — pirms ziņo trauksmi! Bailīgais ēzelis! — un nokomandēja:

— Visi atpakaļ uz malkas grēdām. Pie manis palikt vienīgi Čelem un Kolnajam. Marš!

Armija militārā solī devās projām un kopā ar Gerēbu nogriezās aiz malkas grēdām. Pēdējā sarkanzaļā cepure nozuda tieši tai brīdī, kad sūtņi pieklauvēja. Adjutants atvēra vārtus. Sarkan-krekli nāca iekšā. Visiem trim bija sarkani krekli un sarkanas cepures. Viņi nebija bruņoti, un Sebeničs turēja balto karogu augstu paceltu.

Boka zināja, ko tādās reizēs klājas darīt. Viņš paķēra savu šķēpu un pieslēja to pie sētas, lai arī viņam nebūtu ieroča. Kol-najs un Čele, ne vārda neteikdami, sekoja viņa piemēram, Čele centās tik ļoti, ka pat trompeti nolika zemē.

Vecākais Pāstors panācās uz priekšu.

— Vai man ir tas gods runāt ar karavadoņa kungu?

Čele atbildēja:

— Jā gan. Viņš ir ģenerālis.

— Ir ieradusies mūsu delegācija, — teica Pāstors, — un es esmu delegācijas vadītājs. Ieradāmies, lai mūsu karavadoņa Ātša vārdā pieteiktu karu.

Delegācija salutēja, kad viņš pieminēja vadoņa vārdu. Arī Pāla ielas zēni pacēla rokas pie cepures. Pāstors turpināja:

— Mēs nevēlamies ienaidnieku pārsteigt. Ieradīsimies tieši pusē trijos. To mēs gribējām pateikt. Lūdzam jūsu atbildi.

Boka juta, ka šis mirklis ir sevišķi svarīgs. Atbildot viņam mazliet drebēja balss:

— Pieņemam jūsu kara pieteikumu. Tomēr mums vajag par kaut ko vienoties. Es nevēlos izkaušanos.

— Arī mēs to negribam, — Pāstors nopietni atbildēja, pa savam paradumam iecirtis galvu krūtīs.

— Es vēlos, — Boka turpināja, — lai tiktu pielietoti trīs cīņas paņēmieni. Smilšu bumbas, cīkstēšanās pēc noteikumiem un šķēpu cīņa. Jūs labi zināt noteikumus, vai ne?

— Jā gan.

— Kam abi pleci pieskaras pie zemes, tas ir uzveikts un vairs nevar cīkstēties. Taču viņš drīkst piedalīties abos pārējos cīņas veidos. Vai jūs piekrītat?

— Piekrītam.

— Ar šķēpiem nedrīkst ne sist, ne durt. Jācīnās.

— Jā gan.

— Un divi nedrīkst uzbrukt vienam. Bet vienība var cīnīties pret vienību. Vai jūs to pieņemat?

— Pieņemam.

— Tad man vairāk nekas nav sakāms.

Viņš salutēja. Delegācija atbildēja uz sveicienu, un Pāstors atkal sāka runāt:

— Man vēl kaut kas jautājams. Mūsu vadonis man lika uzzināt, kā jūtas Nemečeks. Dzirdējām, ka esot slims. Ja viņš ir slims, tad esam pilnvaroti viņu apciemot, jo viņš pagājušo reizi pie mums bija patiesi drošsirdīgs, un tādu pretinieku mēs ļoti cienām.

— Viņš dzīvo Rākoša ielā trīs. Ļoti slims.

Delegācija klusu ciešot salutēja. Sebeničs atkal pacēla karogu, Pāstors uzsauca: «Marš!» — un delegācija devās ārā pa vārtiem. No ielas viņi vēl dzirdēja mazās trompetes skanas, ar kurām ģenerālis aicināja pie sevis armiju, lai izstāstītu notikušo.

Delegācija steidzīgi maršēja uz Rākoša ielas pusi. Pie mājas, kurā dzīvoja mazais Nemečeks, tā apstājās. Vārtos stāvēja meitenīte. Viņi tai pavaicāja:

— Vai šinī mājā dzīvo tāds Nemečeks?

— Jā, — meitene atbildēja un aizveda viņus uz nabadzīgu vienstāva mājiņu, kurā dzīvoja Nemečeks. Pie durvīm bija maza, zili krāsota skārda plāksnīte ar uzrakstu: «Andrāšs Nemečeks, drēbnieks.»

Zēni iegāja iekšā un sveicināja. Viņi izstāstīja, kāpēc atnākuši. Nemečeka māte, nabadzīga, novājējusi sieviņa ar gaišiem matiem, ļoti līdzīga savam dēlam — pareizāk gan būtu sacīt, ka dēls ļoti līdzīgs viņai —, ieveda viņus istabā, kur ierindnieks gulēja gultā. Sebeničs arī šeit pacēla balto karogu. Un Pāstors panācās uz priekšu.

— Ferencs Atšs sūta tev sveicienu un novēl veseļoties.

Mazais gaišmatis, kas bāls un izpūris gulēja uz spilvena, to

izdzirdis, pacēlās gultā sēdus. Viņš laimīgi pasmaidīja, un viņa pirmais jautājums bija:

— Kad būs karš?

— Rīt.

Mazais sadrūma.

— Tad es vēl nevarēšu piedalīties, — viņš skumīgi sacīja.

Delegācija neatbildēja. Viņi visi pēc kārtas spieda Nemeče-

kam roku, un drūmais Pāstors ar mežonīgo seju aizkustināts sacīja:

— Piedod man.

— Piedodu, — mazais gaišmatis klusām atbildēja un sāka klepot. Viņš atkal atlaidās uz spilvena, un Sebeničs sakārtoja spilvenu viņam zem galvas. Pēc tam Pāstors sacīja:

— Nu tad iesim!

Atkal pacēla balto karogu, un visi trīs izgāja virtuvē. Tur Nemečeka māte raudādama sacīja:

— Jūs visi... jūs visi esat labi, lieliski zēni. .. jūs tā mīlat manu mazo nabaga dēliņu . . . Tāpēc .. . tāpēc ... izdzeriet visi trīs pa tasei šokolādes ...

Delegācijas locekļi saskatījās. Šokolāde vilināja. Tomēr Pastors panācās uz priekšu, šoreiz nevis nolieca savu skaisto, tumšmataino galvu uz krūtīm, bet izslēja to stalti un lepni atbildēja:

— Šokolādi neesam pelnījuši. Soļos — marš!

Un viņi maršēja projām.

7 — 3001

VIII

Kara dienā bija brīnumskaists pavasara laiks. No rīta lija lietus, un skolā zēni starpbrīžos skumīgi lūkojās pa logu. Viņi domāja, ka lietus izjauks kauju. Taču pret pusdienu lietus pārstāja un debesis noskaidrojās. Ap vieniem jau spīdēja jauka pavasara saulīte, bruģis nožuva, un, kad zēni atstāja skolu, atkal bija silts un vējš nesa no Būdas kalniem svaigas smaržas. Karam labāka laika nevarēja vēlēties. Nocietinājumos sanestās smiltis bija samirkušas, bet līdz pēcpusdienai vēl paspēja mazliet apžūt. Tagad tās bija vēl labākas bumbu gatavošanai.

Ap vieniem sākās dzīva rosība. Visi joņoja uz mājām, un jau bez ceturkšņa divos armija rosījās laukumā. Dažiem vēl kabatās bija palikusi pusdienu maize, ko viņi turpat uz vietas apēda. Taču satraukums vairs nebija tik liels kā vakar. Vakar viņi vēl nezināja, kas būs. Delegācijas ierašanās bija izkliedējusi nemieru, un tā vietā bija stājušās nopietnas gaidas. Viņi jau zināja,, kad ienaidnieks ieradīsies, un zināja, kāda būs cīņa. Visos gailēja cīņas prieks, un viņiem gribējās jau atrasties pašā kaujas virpulī. Taču Boka pēdējā pusstundā mainīja kara plānu. Kad zēni bija sapulcējušies, viņi ar izbrīnu konstatēja, ka šaipus ceturtā un piektā nocietinājuma izrakts garš un dziļš grāvis. Bailīgākie tūdaļ nodomāja, ka tas ir ienaidnieka darbs, un metās pie Bokas.

— Vai redzēji to grāvi?

— Redzēju.

— Kas to izracis?

— Jano šorīt, gaismiņai svīstot, uz manu pasūtījumu.

— Kālab tā?

— Līdz ar to daļēji mainās kara plāns.

Viņš paskatījās savās piezīmēs un pasauca A un В bataljona komandierus:

— Vai redzat grāvi?

— Redzam.

— Vai zināt, kas tas ir — skansts?

To zēni lāgā nezināja.

— Skansts vajadzīga, lai karaspēks tanī varētu paslēpties, — Boka skaidroja, — lai ienaidnieks to neredzētu un lai vajadzīgā brīdī varētu sākt kauju. Kara plāns izmainās: jūs nestāvēsiet pie Pāla ielas vārtiem. Es aptvēru, ka tā nebūs labi. Jūs ar abiem saviem bataljoniem noslēpsieties skanstī. Kad ienaidnieka armijas daļa ienāks pa Pāla ielas vārtiem, no nocietinājumiem tūdaļ sāks mest bumbas. Ienaidnieki dosies uz nocietinājumiem, skansti pie malkas grēdas nepamanījuši. Kad viņi būs piecu soļu attālumā, jūs izbāzīsiet galvas no grāvja un no turienes tūlīt sāksiet apmētāt viņus ar smilšu bumbām. Pa to laiku turpināsies arī apšaude no nocietinājumiem. Tad jūs gāzīsieties ārā no skansts un metīsieties ienaidniekam virsū. Jūs viņus nedzīsiet tūdaļ uz vārtiem, bet pagaidīsiet, kamēr mēs tiekam galā ar to daļu Marijas ielas pusē, un trieksiet viņus uz vārtiem tikai tad, kad es likšu pūst signālu — uzbrukumā. Kad mēs būsim ieslodzījuši būdā uzbrucējus no Marijas ielas puses, pirmā un otrā nocietinājuma apkalpe pārskries uz pārējiem nocietinājumiem un mūsu Marijas ielas karaspēks nāks jums palīgā. Tātad jūs viņus tikai aizturēsiet. Vai sapratāt?

— Protams.

— Un tad es likšu pūst — uzbrukumā. Tad mūsu jau būs divreiz vairāk nekā viņu, jo puse viņu armijas būs būdā. Un pēc likuma, cīnoties vienībām, mēs drīkstam būt pārsvarā. Tikai atsevišķi cīnoties, nedrīkst iet divi pret vienu.

Kamēr Boka tā runāja, Jano piegāja pie skansts un ar pāris lāpstas dūrieniem to palaboja. Un vēl nogāza veselu ķerru smilšu.

Nocietinājumu apkalpes pa to laiku cītīgi darbojās, rosījās un kravājās uz malkas grēdām. Nocietinājumi bija tā iekārtoti, ka pāri koka baļķēniem varēja redzēt tikai zēnu galvas. Viņi locījās, nozuda un atkal parādījās. Tur gatavoja smilšu bumbas. Uz katra nocietinājuma vējā plandījās maziņš, sarkanzaļš karodziņš, vienīgi uz trešā nocietinājuma pašā stūrī karodziņa nebija. Šo karodziņu Feri Atšs kādreiz bija aiznesis. Cits tā vietā nebija uzsprausts, jo zēni cerēja karogu atgūt cīņā.

Jā gan, bet mēs vēl atceramies, ka šis daudz pārcietušais karodziņš pēdējo reizi bija Gerēba rokās. Vispirms to aiznesa Feri Atšs, un sarkankrekli to paslēpa Botāniskā dārza drupās. No turienes karodziņu paņēma Nemečeks, kura mazo pēdiņu nospiedumus smiltīs sarkankrekli bija pamanījuši. Tajā neaizmirstamajā vakarā, kad sarkankreklu pulciņā no koka iekrita mazais, gaišmatainais zēns, Pāstori karodziņu izrāva viņam no rokas un atkal paslēpa sarkankreklu ieroču noliktavā starp tomahaukiem. No turienes to pēdējo reizi iznesa Gerēbs, gribēdams pielabināties Pāla ielas zēniem. Toreiz Boka viņam pateica, ka atzagts karogs viņam neesot vajadzīgs. Pāla ielas zēni gribot karogu dabūt atpakaļ ar godu.

7*

99*

Vakar, tikko sarkankreklu delegācija bija pametusi laukumu, Pāla ielas delegācija ar karogu posās ceļā uz Botānisko dārzu.

Kad delegācija ieradās Botāniskajā dārzā, tur patlaban notika nopietna kara padome. Čele vadīja delegāciju, kurā bija vēl divi: Veiss un Čonakošs. Čelem bija līdzi balts karogs; sarkan-zaļo karogu, papīrā ietītu, nesa Veiss.

Uz tiltiņa viņus aizturēja sargi.

— Stāt, kas nāk?

Čele izvilka no azotes balto karogu un pacēla to gaisā. Runāt nerunāja ne vārda. Sargi nezināja, kā tādās reizēs pieņemts izturēties. Viņi kliedza uz salas vidieni:

— Hei ja, hop! Te ir svešinieki!

Feri Atšs atnāca uz tiltiņa. Viņš jau zināja, ko nozīmē baltais karogs. Vēstnešus ielaida salā.

— Vai esat ieradušies delegācijā?

— Jā gan.

— Ko jūs gribat?

Čele pagājās uz priekšu.

— Atnesām atpakaļ karogu, ko jūs esat mums paņēmuši. Tas jau bija pie mums, bet tā mēs to negribam. Paņemiet rīt to līdzi kaujā, ja spēsim jums atņemt, tad atņemsim. Ja ne, tad tas paliks jums. Tā liek vēstīt mans ģenerālis!

Čele pamāja Veisam, kas ļoti nopietni iztina karogu un pirms pasniegšanas to noskūpstīja.

— Ieroču glabātāj Sebenič! — Ātšs sauca.

— Nav klāt! — skanēja atbilde no biezokņa.

Čele sacīja:

— Viņš tikko bija pie mums delegācijas sastāvā.

— Patiesi, — Feri Atšs atbildēja, — to es biju piemirsis. Lai atnāk ieroču glabātāja vietnieks.

Salīgojās kāda krūma zari, un vadoņa priekšā nostājās mazais, veiklais Vendauers.

— Pieņem šo karogu no vēstnešiem, — sacīja Atšs, — un aiznes uz ieroču noliktavu.

Atšs uzrunāja vēstnešus:

— Kaujā šo karogu nesīs ieroču glabātājs Sebeničs. Tā ir mana atbilde.

Čele atkal gribēja pacelt balto karogu par zīmi, ka dodas projām, kad sarkankreklu vadonis sacīja:

— Droši vien karogu jums atpakaļ aiznesa Gerēbs.

Klusums. Neviens neatbildēja.

Atšs jautāja:

— Vai tas bija Gerēbs?

Čele nostājās pamatstājā.

— Neesmu pilnvarots ziņot! — viņš militāri atbildēja, tad uzkliedza savējiem: — Uzmanību! Soļos — marš!

Ne jau velti runāja, ka Čele esot švīts, ne jau velti Čele bija elegants, jāatzīst, ka viņš rīkojās, kā karavīram klājas. Viņš nevēlējās jiodot ienaidniekam nevienu — pat nodevēju ne.

Feri Atšs šajā mirklī bija mazliet apjucis. Vendauers stāvēja ar karogu rokā un blenza uz viņu. Vadonis nikni uzsauca:

— Ko tu te brīnies? Nes noliec karogu!

Vendauers vilkās projām un pa ceļam pārdomāja: «Tomēr tie Pāla ielas zēni ir braši! Jau otrs no viņiem liek apmulst briesmīgajam Feri Atšam!»

Tā karogs nonāca atpakaļ pie sarkankrekliem. Un tāpēc uz trešā nocietinājuma nebija karoga.

Sargposteņi jau sēdēja savās vietās. Viens jāteniski uz sētas Marijas ielas pusē, otrs Pāla ielas pusē.

Pametis starp malkas grēdām kārtojamies savu vienību, Gerēbs izskrēja Bokam pretim un sasita papēžus.

— Ģenerāļa kungs, pazemīgi ziņoju, man ir lūgums!

— Kāds?

— Ģenerāļa kungs mani norīkoja par artileristu uz trešā nocietinājuma, jo tas ir uz stūra un apdraudētā vietā. Un arī tāpēc, ka tur nav karoga, ko es reiz atnesu atpakaļ.

— Jā gan. Un ko tu vēlies?

— Gribēju lūgt — laidiet mani uz bīstamāku vietu! Esmu jau samainījies ar Barabāšu, kas bija norīkots skanstī. Viņš ir labs sviedējs, no viņa nocietinājumā būs labums. Es vēlos cīnīties atklāti, no skansts, pirmajās rindās. Lūdzu, atļaujiet.

Boka noskatīja Gerēbu.

— Tomēr tu esi brašs zēns, Gerēb.

— Vai jūs atļaujat?

— Jā.

Gerēbs militāri sveicināja, taču palika iepretim ģenerālim.

— Nu, ko tu vēl gribi? — Boka jautāja.

— Gribu tikai pasacīt, — artilērists mazliet apmulsis sacīja, — es tik ļoti priecājos, kad tu teici: «Tu esi brašs zēns, Ge-rēb,» — bet bija sāpīgi, ka tu teici: «Tomēr tu esi brašs zēns, Gerēb.»

Boka pasmaidīja.

— Tur es nekā nevaru darīt. Tu pats esi vainīgs. Tagad nav īstais laiks sirdssāpēm. Apkārt, soļos — marš! Uz savu vietu!

Un Gerēbs maršēja projām. Viņš priecīgi ielīda skanstī un tūdaļ sāka no mitrajām smiltīm veidot bumbas. No skansts izlīda kāds nosmulējies zēns. Tas bija Barabāšs. Viņš uzsauca Bokam:

— Vai tu atļāvi?

— Jā! — ģenerālis atkliedza.

Vārdu sakot, Gerēbam vēl pilnīgi neticēja. Tā iet tādam, kas bijis neuzticams. Viņu pārbauda arī tad, kad tas saka patiesību. Taču ģenerāļa vārdi izkliedēja šaubas. Barabāšs uzrāpās stūra nocietinājumā, un no lejas bija redzams, ka viņš ar militāru sveicienu piesakās pie nocietinājuma komandiera. Nākamajā brīdī abas galvas nozuda aiz nocietinājuma sienas. Viņi strādāja. Krāva bumbas.

Tā aizritēja vēl kāds brīdis. Zēniem likās — pagājušas vairākas stundas, un nepacietība bija tik ļoti sakāpināta, ka skanēja saucieni:

— Varbūt viņi ir pārdomājuši?

— Nobijušies!

— Būs izgudrojuši kādu blēdību!

— Nemaz nenāks!

Dažas minūtes pēc diviem adjutants apjoza visas karaspēka daļas ar pavēli izbeigt tūļāšanos, visiem būt «gatavībā», jo ģenerālis tūdaļ iešot pēdējā pārbaudē. Kamēr adjutants to ziņoja tālākajai karaspēka daļai, tuvākajā jau ieradās pats Boka, kluss un stingrs. Vispirms viņš pārlūkoja Marijas ielas pulku. Tur viss bija kārtībā. Abi bataljoni nekustīgi stāvēja pa labi un pa kreisi no vārtiem. Komandieri iznāca priekšā.

— Viss kārtībā, — Boka sacīja. — Vai savus pienākumus zināt?

— Zinām. Tēlosim bēgšanu.

— Un tad ... no aizmugures!

— Jā gan, ģenerāļa kungs!

Tad viņš pārbaudīja būdu. Atdarīja durvis un lielo, sarūsējušo atslēgu iebāza caurumā no ārpuses. Pagrozīja, vai viegli slēdzas. Tad pārlūkoja trīs pirmos nocietinājumus. Uz katra no tiem stāvēja pa divi puiši. Smilšu bumbas sagatavotas, sakrautas strēķī. Trešajā nocietinājumā bumbu bija trīsreiz vairāk nekā pārējos. Te bija galvenais spēks. Šeit trīs artilēristi nostājās

«mierā», kad parādījās ģenerālis. Ceturtajā, piektajā un sestajā nocietinājumā atradās bumbu rezerves.

— Šīs neaiztieciet, — Boka sacīja, — rezerves vajadzīgas apšaudei, ja pārsviedīšu šurp artilēristus no citiem nocietinājumiem.

— Tieši tā, ģenerāļa kungs!

Piektajā nocietinājumā gāja tik «karsti», ka, ģenerālim ierodoties, artilērists pārcentās un uzsauca:

— Stāt, kas nāk?

Otrs iegrūda viņam dunku sānos. Boka uzkliedza:

— Vai savu ģenerāli nepazīsti? Ēzelis tāds!

Un piemetināja:

— Tāds būtu tūdaļ šaujams nost!

Satrauktais artilērists nobijās līdz nāvei. Viņam pat neienāca prātā, ka viņu te nošaut nebūtu iespējams. Un arī Boka neat-jēdzās — kas ar viņu reti gadījās —, ka pateicis muļķību.

Boka devās tālāk pie skansts. Dziļajā grāvī tupēja divi bataljoni. Arī Gerēbs ar laimīgu smaidu sejā. Boka apstājās uz skansts malas.

— Zēni, — viņš jūsmīgi sauca, — jūs izšķirsiet kaujas iznākumu! Ja pratīsiet aizkavēt ienaidnieku, kamēr Marijas ielas pulks paveic savu uzdevumu, uzvara būs mūsu! To labi iegaumējiet!

Par atbildi no ierakuma atskanēja spalga aurošana. Grāvī satupušies zēni bija iedegušies cīņas kvēlē. Izskatījās jocīgi, kad mazie cilvēciņi grāvī auroja un meta cepures gaisā, paši neceldamies kājās.

— Klusu! — ģenerālis pavēlēja.

Viņš izgāja laukuma vidū. Tur viņu jau gaidīja Kolnajs ar trompeti.

— Adjutant!

— Klausos jūsu pavēli!

— Mums jāiet uz tādu vietu, no kurienes var pārredzēt visu kaujas lauku. Karavadoņi mēdz noskatīties kaujas no pakalniem. Mēs kāpsim uz būdas jumta.

Pēc brītiņa viņi jau atradās uz būdas jumta. Saule atvizēja Kolnaja trompetē, un adjutants šķita sevišķi kareivīgs. Artilē-risti no nocietinājumiem rādīja cits citam:

— Skaties ...

Tad Boka izvilka no kabatas teātra binokli, kas jau bija lietots Botāniskajā dārzā. Viņš uzmeta binokļa siksnu plecā un šinī brīdī tikai ar dažiem sīkumiem atšķīrās no lielā Napoleona. Karavadonis — tas nu bija skaidrs. Un viņi gaidīja.

Vēsturniekam jābūt precīzam, tātad piezīmēsim precīzi, ka sešas minūtes vēlāk no Pāla ielas puses atplūda trompetes skaņas. Tā bija sveša trompete. Izdzirduši šo skaņu, bataljoni sarosījās.

— Viņi nāk! — skanēja no mutes mutē.Boka bija mazliet nobālis.— Tagad! — viņš sacīja Kolnajam. — Tagad izšķirsies mūsu valstības liktenis.

Pēc maza brītiņa abi sargi nolēca no sētas un skriešus metās uz būdas pusi, kur uz jumta stāvēja ģenerālis. Pie būdas viņi apstājās un salutēja.

— Ienaidnieks nāk!

— Savās vietās! — Boka sauca, un abi joza uz savām vietām. Viens uz skansti, otrs pie Marijas ielas pulka. Boka pacēla binokli pie acīm un klusu sacīja Kolnajam:

— Liec trompeti pie mutes.

Tas tika izpildīts. Tad Boka noņēma binokli no acīm, pietvīka un satrauktā balsī sacīja:

— Pūt!

Un noskanēja trompetes signāls. Pie abiem valstības vārtiem jau stāvēja sarkankrekli. Sudrabainajās šķēpu smailēs dzirkstīja saule, zēni sarkanajos kreklos un sarkanām cepurēm galvā izskatījās kā sarkani velni. Arī viņu trompetes aicināja uzbrukumā, gaiss viļņojās no satraucošajām trompešu skaņām. Kol-najs pūta bez atelpas.

— Tā-tā .. . tra .. . tra-rā ... — skanēja no būdas jumta.

Boka ar binokli meklēja Feri Atšu. Viņš iesaucās:

— Tur ir... Feri Atšs ir Pāla ielas pusē ... ari Sebeničs ... viņš nes mūsu karogu . . . Pāla ielas pulkam ies grūti!

Marijas ielas pusē komandēja vecākais Pāstors. Tur plivināja sarkano karogu. Bez mitas skanēja trīs trompetes. Sarkankrekli ciešā ierindā stāvēja pie vārtiem.

— Viņi kaut ko plāno, — Boka sacīja.

— Vienalga, — adjutants atsaucās, uz acumirkli atņēmis-trompeti no mutes. Un nākamajā brīdī atkal pūta, cik jaudas:

— Ta-tā . .. tra ... tra-rā ...

Sarkankreklu trompetes pēkšņi apklusa. No Marijas ielas puses atskanēja vareni kaujas saucieni:

— Heija, hop! Heija, hop!

Un viņi drāzās iekšā. Mūsējie uz brīdi stājās viņiem pretim, it kā gribētu uzņemties cīņu, bet pēc brītiņa jau bēga, kā to pavēlēja kara plāns.

— Bravo! — Boka sauca. Un paskatījās uz Pāla ielas pusi. Feri Atša pulks nenāca iekšā. Visi stāvēja uz ielas pie vaļējiem vārtiem kā sastinguši.

Boka satrūkās.

— Kas tad nu?

— Kāda blēdība, — drebēdams atbildēja Kolnajs. Tad viņi atkal lūkojās pa kreisi. Mūsējie bēga, sarkankrekli rēkdami dzinās pakaļ.

Un Boka, kas pagaidām bija nopietni, gandrīz ar izbailēm vērojis Feri Atša karaspēka daļas bezdarbību, pēkšņi izdarīja ko tādu, kas vēl viņa mūžā nebija gadījies. Viņš uzmeta cepuri gaisā, skaļi iekliedzās un sāka dejot uz būdas jumta, it kā būtu sajucis prātā, tā ka satrunējusī būdele gandrīz vai iegruva.

— Mēs esam glābti! — viņš kliedza.

Boka metās klāt Kolnajam, apkampa un skūpstīja viņu. Tad rāva viņu sev līdzi dejā. Adjutants nebija sapratis ne vārda. Viņš pārsteigts jautāja:

— Kas tad ir? Kas tad ir?

Boka rādīja uz to pusi, kur Feri Atšs mierīgi stāvēja ar savu pulku.

— Vai redzi?

— Redzu.

— Vai tad tu nesaproti?

— Nesaprotu vis!

— Ak tu, muļķis tāds . . . mēs esam glābti! Uzvarējuši! Un tu to nesaproti?

— Nesaprotu vis.

— Vai neredzi, ka viņi stāv mierīgi?

— Kā nu ne!

— Nenāk iekšā .. . gaida.

— Redzu.

— Kāpēc viņi gaida? Ko viņi gaida? Viņi gaida, kamēr Pās-tora vienība Marijas ielas pusē veic savu uzdevumu. Viņi uzbruks tikai tad. To es redzēju tūdaļ, kad kļuva skaidrs, ka viņi neuzbruks reizē! Tā ir mūsu laime, ka viņiem tāds pats kara plāns kā mums. Viņi gribēja, lai Pāstors izdzen pusi mūsu armijas ārā uz Marijas ielas, tad viņi reizē uzbruktu mūsu armijas otrai pusei: Pāstors no aizmugures, Feri Atšs no priekšas. Bet tur nekas neiznāks! Ejam!

Un viņš šļūca lejā.

— Kurp?

— Nāc tik līdzi! Te mums nav ko skatīties, šitie tik un tā nekustas. Ejam palīgā mūsu Marijas ielas pulkam.

Marijas ielas pulks savu uzdevumu veica nevainojami. Viņi šaudījās šurpu turpu gar zāģētavu ap mīkleņu kokiem. Tā bija viltība, turklāt viņi vēl kliedza:

— Vai, vai!

— Nu mums beigas!

— Pagalam esam!

Sarkankrekli rēkdami vajāja viņus. Boka tagad tikai uzmanīja, vai tie ies slazdos. Mūsējie pēkšņi nozuda gar zāģētavu. Puse pulka iebēga ratu nojumē, otra puse būdā.

Pāstors deva pavēli:

— Viņiem pakaļ! Notvert viņus!

Un sarkanie metās vajāt gar zāģētavu.

— Pūt! — Boka sauca.

Mazā trompete signalizēja, ka no nocietinājumiem jāsāk mest bumbas. No pirmajiem trim nocietinājumiem atskanēja triumfa saucieni smalkās bērnu balstiņās. Bija dzirdama dobja pakšķē-šana. Lidoja smilšu bumbas. Boka bija pietvīcis un drebēja.

— Adjutant! — viņš sauca.

— Klausos!

— Skrien uz skansti un saki, lai gaida! Tikai lai gaida! Kad signalizes uzbrukumu, tad lai sāk! Un Pāla ielas nocietinājumi arī lai gaida!

Adjutants jau skrēja. Pie būdas viņš nolikās uz vēdera un gar grāvja kranti šļūkdams aizvirzījās līdz skanstij, lai vārtos nekustīgi stāvošie pretinieki viņu nevarētu pamanīt. Viņš čukstus nodeva pavēli malējam karavīram un, tāpat kā nācis — šļūkdams uz vēdera, atgriezās pie ģenerāļa.

— Viss kārtībā! — viņš ziņoja.

Aiz zāģētavas gaisu tricināja varena aurošana. Sarkankrekli bija pārliecināti, ka ir uzvarējuši. Visi trīs nocietinājumi dūšīgi meta bumbas un neļāva uzbrucējiem kāpt uz malkas grēdām. Malējā nocietinājumā, slavenajā trešajā nocietinājumā Bara-bāšs, izmeties vienā krekliņā, cīnījās kā lauva. Viņš nedarīja

nekā cita, tikai mērķēja uz vecāko Pāstoru. Smilšu bumbas cita pēc citas plakšķēja pret Pāstora melno galvu.

Pie katras bumbas Barabāšs kliedza:

— Še tev, brālīt!

Pāstoram mute un acis bija irdeno smilšu pilnas, viņš nikni sprauslāja.

— Pagaidi tik, kad es iešu! — viņš saniknots rēca.

— Nāc vien! — Barabāšs sauca, nomērķēja un meta. Sarkan-kreklam atkal bija pilna mute smilšu. Uz nocietinājumiem atskanēja vareni urā saucieni.

— Ieēd smiltiņas! — Barabāšs iekarsis kliedza un abam rokam meta bumbas — visas Pāstoram. Arī pārējie divi nebija^ slinki. Stūra nocietinājums darbojās tā, ka prieks skatīties. Kājnieku pulks klusām tupēja ratu nojumē un būdā, gaidot pavēli mesties uz priekšu. Sarkankrekli atradās nocietinājumu piekāje un izcīnīja visbargāko kauju. Pāstors atkal deva pavēli:

— Augšā uz grēdām!

— Bāc! — Barabāšs kliedza un meta bumbu vadonim pa degunu.

— Bāc! — uz šo signālu atbildēja arī pārējie nocietinājumi un gāza veselu smilšu lēveni uz galvas pretiniekiem, kas grasījās kāpt augšā.

Boka satvēra Kolnaju aiz rokas.

— Smiltis tūdaļ būs cauri, — viņš sacīja. — No šejienes redzu. Pat Barabāšs met vairs tikai ar vienu roku, kaut gan stūra nocietinājumam bija trīsreiz vairāk ...

Patiesi, apšaude bija it kā atslābusi.

— Kas tagad būs? — jautāja Kolnajs.

Boka palika mierīgs.

— Mēs uzvarēsim.

Šai brīdī otrais nocietinājums pārtrauca apšaudi. Smiltis bija izbeigušās.

— Nu ir īstais brīdis! — Boka kliedza. — Skrien uz ratu nojumi! Lai nāk uzbrukumā!

Viņš pats metās pie būdas. Atrāva durvis un kliedza iekšā:

— Uzbrukumā!

Tanī pašā brīdī abi bataljoni metās uz priekšu — viens no ratu nojumes, otrs no būdas. Viņi ieradās tieši īstajā laikā. Pāstors ar vienu kāju jau bija augšā otrajā nocietinājumā. Viņu saķēra un norāva lejā. Tagad sarkankrekli apjuka. Viņiem bija licies, ka pretinieku pulks aizbēg gar malkas grēdām un nocietinājumi domāti, lai neielaistu viņus malkas krautuvē. Un tagad pēkšņi no aizmugures uzbrūk tie paši, kas nupat bija bēguši...

Nopietni korespondenti, kas paši piedalījušies īstos karos, atzīst, ka vislielākās briesmas karā rada apjukums. Karavadoņi no simtiem lielgabalu nebaidās tā kā no nieka apjukuma, kas pāris mirkļos mēdz pāraugt vispārīgā juceklī. Un, ja jau apju-

kūms spēj īstu, ar lielgabaliem un šautenēm bruņotu karaspēku padarīt vāju, tad kā gan šo nelaimi lai pārvar pāris mazu kājnieku sarkanos vingrošanas krekliņos?

Viņi nesaprata, kas notiek. Pirmajā brīdī pat to nezināja, ka uzbrūk tie paši, kas tikko bija bēguši. Šķita, ka nāk jauna armija. Tikai saskatījuši atsevišķus zēnus, viņi saprata, ka uzbrūk iepriekšējie.

— No kādas pazemes tie izlīduši? — Pāstors kliedza, kad divas spēcīgas rokas satvēra viņu aiz kājām un rāva zemē no nocietinājuma.

Tagad cīnījās arī Boka. Viņš bija nolūkojis kādu sarkan-kreklu un sāka ar to cīkstēties. Cīkstēdamies viņš lēnām un veikli virzījās uz būdas pusi. Sarkankrekls pēkšņi atskārta, ka nepie-veiks Boķu. Viņš saņēmās un aizlika kāju priekšā. Atskanēja protests no nocietinājuma, kur uzmanīgi vēroja šo divcīņu:

— Kauns!

— Viņš aizlika kāju priekšā!

Boka bija pakritis. Taču vienā mirklī viņš atkal bija kājās. Viņš uzkliedza sarkanajam:

— Tu aizliki kāju. Tas nav pareizi!

Viņš pamāja Kolnajam, un sarkankrekls varēja ķepuroties, cik grib, viņu ienesa būdā. Boka aizslēdza durvis. Viņš aizelsies sacīja:

— Muļķis. Būtu cīkstējies, kā nākas, es viņu nebūtu pieveicis. Bet tagad mums bija tiesības stāties pretim divatā ...

Un viņš atkal metās kaujā, kur zēni, jau sadalījušies pa divi, cīkstējās. To smilšu mazumiņu, kas vēl bija palicis uz nocietinājumiem, artilēristi gāza virsū pretinieka cīkstoņiem. Nocietinājumi Pāla ielas pusē klusēja. Tie nogaidīja.

Kolnajs patlaban gribēja sākt cīkstēties, kad Boka viņam uzsauca:

— Nesāc! Ej nodod pavēli pirmā un otrā nocietinājuma apkalpei pāriet uz ceturto un piekto nocietinājumu!

Kolnajs izlauzās cauri cīkstoņu rindām un aiznesa pavēli. No pirmajiem diviem nocietinājumiem nozuda karogi, jo zēni tos aiznesa līdzi uz jauno uguns līniju.

Cits pēc cita atskanēja triumfa saucieni. Visvarenākais skanēja tad, kad Čonakošs bija saņēmis ciet Pāstoru, pašu briesmīgo, neuzvaramo Pāstoru, un stiepa viņu uz būdas pusi. Viens mirklis, un Pāstors jau nevarīgās dusmās dārdināja būdu — no iekšpuses ...

Izcēlās pamatīgs troksnis. Sarkankreklu vienība juta, ka ir uzveikta. Kad vadonis bija nozudis, viņi_galīgi zaudēja galvu. Tagad viņi vairs cerēja vienīgi uz Feri Atša vienību. Citu pēc cita sarkankreklus aizstiepa uz būdu, skanot arvien jauniem triumfa saucieniem, kas bija sadzirdami arī pie Pāla ielas vārtiem, kur nekustīgi stāvēja Atša pulks.

Feri Atšs, staigādams šurpu turpu gar ierindu, ar lepnu smaidu sejā sacīja:

— Vai dzirdat? Tūdaļ būs signāls.

Sarkankrekli bija vienojušies, ka Pāstors, beidzis cīņu Marijas ielas_pusē, liks pūst trompeti, un tad reizē uzbruks Pāstors un Feri Atšs. Taču ap to laiku jau Pāstora taurētājs — mazais Vendauers kopā ar pārējiem dārdināja būdu no iekšpuses un viņa trompete, piebērta ar smiltīm, kopā ar pārējām kara trofejām mierīgi atpūtās trešajā nocietinājumā.

Kamēr pie zāģētavas un būdas risinājās minētie notikumi, Feri Atšs drošināja savējos:

— Tikai pacietību. Kad atskanēs trompetes signāls — uz priekšu!

Taču gaidītā signāla nebija. Aurošana un kliedzieni arvien vairak pieklusa, izklausījās, ka tie skan no kādas slēgtas telpas ... Un, kad abi sarkanzaļo bataljoni iegrūda būdā pēdējo sarkankreklu un atskanēja varenākais triumfa sauciens, kāds laukumā jebkad dzirdēts, Feri Atša vienībā bija manāma nervoza rosība.

Jaunākais Pāstors iznāca no ierindas.

— Man šķiet, ka būs gadījusies kāda nelaime, — viņš sacīja.

— Kā tad tā?

— Tās nav viņu balsis, tur skan tikai svešas balsis.

Feri Atšs saslējās. Patiesi — arī viņš saklausīja, ka tās ir svešas balsis. Taču viņš izlikās mierīgs.

—■ Nekas viņiem nav gadījies, — viņš sacīja, — viņi cīnās klusēdami. Kliedzēji ir Pāla ielas zēni,_tāpēc ka tiem iet plāni.

Šai brīdī, it kā lai atspēkotu Feri Atša vārdus, no Marijas ielas puses atskanēja skaidri sadzirdams «lai dzīvo!».

— Nu lūk! — sacīja Feri Atšs. — Tur sauc «lai dzīvo!».

Mazākais Pāstors satraukts iebilda:

— Tie, kam iet plāni, nemēdz saukt: «Lai dzīvo!» Varbūt nemaz nevajadzēja būt tik pārliecinātiem, ka mana brāļa pulks uzvarēs.

Nu Feri Atšs, būdams gudrs zēns, jau pats saprata, ka viņa aprēķini nav izdevušies. Viņš saprata, ka tagad kauju zaudējusi visa viņa armija, jo viņam būs jāstājas pretim visiem Pāla ielas spēkiem. Viņa pēdējā cerība nepiepildījās — gaidītais trompetes signāls neatskanēja ...

Toties atskanēja cits trompetes signāls. Kādas nepazīstamas trompetes balss, kas uzrunāja Bokas armiju. Tas nozīmēja, ka itin visi Pāstora armijas karavīri ir saņemti ciet, ieslodzīti un tagad sākas uzbrukums no laukuma puses. Un patiesi — pēc trompetes signāla Marijas ielas armija sadalījās divās daļās, viena no tām nāca uzbrukumā gar būdu, otra gar sesto nocietinājumu, mazliet saplēstām drānām, bet mirdzošām acīm, uzvaras prieka iedvesmoti, veiksmīgas cīņas ugunīs rūdīti.

Tagad Feri Atšs droši zināja, ka Pāstora armija sakauta. Paris mirkļu viņš skatījās acīs abiem pretim nākošajiem bataljoniem, tad aši pagriezās pret jaunāko Pāstoru. Viņš satraukti sacīja:

— Bet, ja viņi sakauti, kur viņi ir? Ja viņus izdzina uz ielas, kāpēc viņi nesteidzas pie mums?

Zēni paskatījās uz Pāla ielu. Sebeničs pat aizjoza līdz Marijas ielai. Nekur neviena. Pa Marijas ielu vilkās ķieģeļu vezums un daži cilvēki mierīgi gāj a savās gaitās.

— Nekur neviena nav! — izmisis ziņoja Sebeničs.

— Kas tad ar viņiem noticis?

Un tikai tagad viņš atcerējās būdu.

— Viņi ir ieslēgti! — Feri iekliedzās aiz dusmām pārvērstā balsī. — Viņi ir sakauti un ieslēgti būdā!

Kā pirmīt viņa vārdi bija apstrīdēti, tā tagad tie tika apstiprināti. No būdas puses bija dzirdama dobja dauzīšana. Ieslēgtie ar dūrēm zvetēja pa dēļiem. Veltīgi. Mazā būda bija Pāla ielas zēnu pusē. Tā neļāva izgāzt ne durvis, ne sienas. Stingri turējās pretim dūru zvēlieniem. Un gūstekņi tanī sarīkoja eļlišķu koncertu. Trokšņodami viņi cerēja pievērst sev Feri Atša pulka uzmanību. Nabaga Vendauers, kam bija atņemta trompete, salicis abas plaukstas ruporā, taurēja, ka vai rīkle plīsa.

Feri Atšs uzrunāja savu pulku.

— Zēni, — viņš kliedza, — Pāstors kauju zaudējis. Tagad vienīgi mēs varam glābt sarkankreklu godu! Uz priekšu!

Platā rindā, tāpat kā stāvējuši, viņi iegāja laukumā un skriešus devās uzbrukumā. Taču Boka ar Kolnaju atkal stāvēja uz būdas jumta un, cenzdamies pārkliegt apakšā dārdošo, kviecošo, brēcošo elles mūziku, sauca:

— Pūt trompeti! Uzbrukums! Nocietinājumi, uguni!

Sarkankrekli, kas skrēja uz skansts pusķ pēkšņi apstājās.

Viņus sāka apmētāt ar bumbām četri nocietinājumi reizē. Vienā mirklī viņus nosedza smilšu mākonis, un viņi nekā neredzēja.

— Rezerve, uz priekšu! — Boka sauca.

Rezervisti metās uz priekšu iekšā putekļu mākonī, pretim uzbrucēju ierindai. Bet skansti vēl vienmēr nekustīgi tupēja kājnieki un gaidīja, kad pienāks viņu kārta. Un no nocietinājumiem bumbas krita cita pēc citas, un daža laba no tām nobūkšķēja arī pret Pāla ielas zēnu mugurām.

— Nekas! — viņi sauca. — Uz priekšu!

Virpuļoja milzīgs putekļu mākonis. Kad vienā vai otrā nocietinājumā izbeidzās bumbas, no turienes ar saujām svieda sausas smiltis. Bet laukuma vidū tikko divdesmit soļu attālumā no ierakumiem zemi mīdīja abas kopā sajukušās armijas, tikai šur tur no putekļu mākuļa pavīdēja sarkans krekls vai sarkani zaļa cepure.

Taču mūsējo armija jau bija nogurusi, turpretim Feri Atša vadītā vienība stājās cīņā ar svaigiem spēkiem. Un dažubrīd jau izskatījās, ka cīnītāji tuvojas skanstij, kas nozīmēja, ka sarkankreklus nevar aizturēt. Jo tuvāk nocietinājumiem viņi nāca, jo trāpīgāk krita bumbas. Barabāšs atkal bija uzņēmies vadību. Tagad viņš apmētāja Feri Atšu. _

— Tas nekas! — viņš sauca. — Ed vien. Tās jau tikai smiltiņas!

Viņš stāvēja cietokšņa smailē kā mazs, veikls velnēns, ņirgādamies, gavilēdams un zibenīgi locīdamies pēc bumbām. Veltīgi Feri Atša rezervisti bija nesuši līdzi mazos maisiņos smiltis. Tās nevarēja izmantot, jo ikviens cilvēks bija nepieciešams cīnītāju ierindā. Maisi jau bija nosviesti.

Un visu laiku satraukti, uzmundrinoši skanēja abas trompetes — Kolnaja trompete no būdas jumta un jaunākā Pāstora — no cīnītāju pūļa. Tagad tas atradās tikai desmit soļu attālumā no skansts.

— Nu, Kolnaj, — Boka sauca, — tagad parādi, ko vari! Skrien uz skansti, nebēdā par bumbām, pūt trauksmi tur lejā. Lai sāk apšaudi no skansts un, kad smiltis būs cauri, lai lec ārā!

— На — ho, ho! — iekliedzās Kolnajs un nolēca no būdas jumta. Tagad viņš vairs nešļūca uz vēdera, bet paceltu galvu joņoja uz grāvja pusi. Boka vēl kliedza kaut ko nopakaļ, bet viņa balsi apslāpēja ellišķā dārdoņa zem kājām un pretinieka nepārtrauktie trompetes pūtieni un kliedzieni. Boka skatījās Kolnaj am nopakaļ, skatījās, vai viņam izdosies aiznest ziņu līdz skanstij, pirms sarkankrekli pamanīs grāvī paslēpušos.

No cīnītāju pūļa atdalījās spēcīgs stāvs un metās Kolnaj am pretim. Satvēra viņu aiz rokas un sāka cīkstēties. Beigas. Kol-najs nevarēja izpildīt pavēli.

— Eju pats! — Boka izmisuma pārņemts izsaucās, arī nolēca no būdas jumta un drāzās uz skanstiL

— Stāt! — viņam uzkliedza Feri Atšs.

Vajadzēja pieņemt cīņu ar pretinieka komandieri, bet tad būtu viss pagalam. Tātad Boka skrēja tālāk uz skansts pusi.

Feri Atšs viņam pakaļ.

— Tu esi gļēvulis! — viņš kliedza. — Bēdz no manis! Nebaidies, panākšu!

Viņš patiesi panāca Boķu tieši tanī brīdī, kad Boka ielēca grāvī. Bokam bija tieši tik daudz laika kā iekliegties:

— Uguni!

Nākamajā mirklī Feri Atšs saņēma kādas desmit bumbas pa sarkano kreklu, sarkano cepuri un sasarkušo seju.

— Jūs esat velni! — viņš kliedza. — Tagad jūs vēl šausiet no pazemes?

Un tad jau sākās artilērijas uzbrukums visā līnijā. Nocietinājumi bombardēja no augšas, skansts no lejas. Virpuļoja smiltis, un troksni atdzīvināja jaunas balsis. Bija sākusi runāt arī skansts, kas līdz šim klusēja. Boka saprata, ka ir īstais brīdis pēdējam uzbrukumam. Viņš pats stāvēja ierindas malā, nepilnu divu soļu attālumā Kolnajs cīkstējās ar kādu sarkankreklu. Boka nostājās uz skansts malas, paķēra un pacēla augstu gaisā sarkan-zaļo karogu un deva pēdējo pavēli:

— Pilnā uzbrukumā! Uz priekšu!

Un no pazemes izlīda jauns karapulks. Viņi metās uzbrukumā un rūpīgi vairījās ielaisties cīkstiņā pa diviem. Gāja sarkan-krekliem virsū slēgtā ierindā un dzina viņus projām no skansts.

Barabāšs no nocietinājuma sauca:

— Nav vairs smilšu!

— Nāciet lejā! Uzbrukumā! — skanēja pavēle, un gar nocietinājumu sienām parādījās kājas un rokas, tur rāpās lejā artilērija. Tā bija otra slēgtā ierinda, kas gāja soli aiz pirmās.

Cīņa kļuva sīvāka. Sarkankrekli, jauzdami sakāvi, vairs diez kā neievēroja noteikumus. Viņiem noteikumi bija vajadzīgi tikai tik ilgi, kamēr viņi cerēja uzvarēt ar likumīgu cīņu. Tagad visas formalitātes tika atmestas.

Tas bija bīstami. Viņi jau tā cīnījās labāk, kaut arī viņu bija uz pusi mazāk nekā Pāla ielas_zēnu.

— Uz būdu! — rēca Feri Atšs. — Atbrīvosim viņus!

Un viss bars pagriezās un sāka spiesties uz būdas pusi. Pāla ielas zēni nebija tam sagatavojušies. Sarkankreklu armija aizslīdēja viņiem garām. Uzbrucēju ierinda izliecās pa kreisi, kā noliecas nagla zem āmura sitieniem. Priekšgalā mežonīgi joņoja Feri Atšs, uzvaras cerībā saukdams:

— Man līdzi!

Tai pašā brīdī viņš pēkšņi apstājās, it kā viņam kaut kas būtu paripojis zem kājām. Gar būdu viņam pretim izlēca mazs bērna augumiņš. Sarkankreklu karavadonis sastinga, viņam aiz muguras apstājās abas armijas.

Feri Atšam pretim bija apstājies mazs zēns, veselu galvas

tiesu mazāks par Feri. Sīks, gaišmatains puisītis protestēdams pacēla uz augšu abas rokas. Bērna balstiņa kliedza: — Stājies!

Pāla ielas armija, jau atguvusies pēc negaidītā pagrieziena, vienā balsī iesaucās:

— Nemečeks!

Mazais, gaišmatainais puisēns, sīciņiem kauliem, slims, tanī brīdī zvēla ar dūri lielajam Feri Ātšam un pēc visiem likumiem noguldīja pie zemes pārsteigto karavadoni ar tādu spēku, kādu viņa mazajam augumiņam spēja dot tikai drudža karstums.

Tad arī viņš pats nesamaņā sabruka.

Šai brīdī izjuka sarkankreklu ierinda. Šķita, ka viņiem nocirstas galvas; kad vadonis bija kritis, arī viņu visu liktenis bija izlemts. Šo acumirkļa apjukumu izmantoja Pāla ielas zēni. Viņi saķērās jokās, izveidoja ķēdi un izvadīja pārsteigto armiju ārā.

Feri Atšs uztrausās kājās un, dusmās pietvīcis, zvērojošām acīm skatījās apkārt. Nopurinājis no drānām putekļus, viņš pamanīja, ka palicis viens. Viņa armija jau bija vārtu tuvumā, vienā jūklī ar vareno Pāla ielas pulku, viņš stāvēja šeit viens un sakauts.

Viņam blakus zemē gulēja Nemečeks.

Kad pēdējais sarkankrekls bija izspiests uz ielas un vārti aizslēgti, Pāla ielas zēnu sejas staroja triumfā. Skanēja urā saucieni, uzvaras gaviles. Boka kopā ar slovaku skriešus tuvojās no zāģētavas puses. Viņš nesa ūdeni.

Visi sanāca ap mazo Nemečeku, kas gulēj a zemē, un skaņās gaviles nomainīja nāves klusums. Feri Atšs stāvēja nomaļus un drūmi vēroja uzvarētājus. Būdā vēl arvien dārdināja gūstekņi.

Kam gan tagad kāda daļa?

Jano uzmanīgi pacēla Nemečeku un noguldīja viņu uz skansts malas. Tad sāka ar ūdeni mazgāt viņam acis, pieri, seju. Pēc maza brītiņa Nemečeks atvēra acis. Ar tikko manāmu smaidu viņš lūkojās apkārt.

Visi klusēja.

— Kas ir? — Nemečeks tikko dzirdami jautāja.

Visi bija tik ļoti aizkustināti, ka nevienam neienāca prātā atbildēt. Viņi neizpratnē skatījās uz Nemečeku.

— Kas ir? — viņš atkārtoja un apsēdās uz smilšu rakumiem.

Tagad Boka piegāja viņam klāt.

— Vai tev ir labāk?

— Labāk.

— Nekas nesāp?

— Nē.

Viņš smaidīja. Tad jautāja:

— Vai mēs esam uzvarējuši?

Neviens vairs neklusēja, atbildēja visi. Sauciens atskanēja reizē no visām mutēm:

— Uzvarējām!

Neviens nebēdāja, ka Feri Atšs vēl arvien stāvēja pie malkas grēdas un nopietni, skumji, bet dusmīgi vēroja šo skatu.

Boka sacīja:

— Mēs esam uzvarējuši, bet pašās beigās gandrīz izgāja slikti, un mēs varam pateikties vienīgi tev, ka tomēr neizgāja slikti. Ja tu nebūtu tik pēkšņi parādījies un pārsteidzis Feri Atšu, viņi būtu izlaiduši gūstekņus, un es nezinu, kas tad būtu noticis.

Mazais, gaišmatainais zēns it kā sadusmojās par šiem vārdiem.

— Tas nav taisnība, — viņš sacīja, — to jūs tikai gribat man iestāstīt, lai es priecātos, jo esmu slims.

Un viņš noglauda mazo pierīti. Kad no viņa sejas bija izzudis bālums, tā kļuva sarkana, un varēja redzēt, ka to dedzina, svilina drudzis.

— Tagad, — Boka sacīja, — mēs tūdaļ nogādāsim tevi mājās. Tas bija diezgan muļķīgi, ka tu nāci šurp. Nemaz nesaprotu, kā vecāki tevi laida.

— Mani nelaida. Es pats atnācu.

— Kā tad tā?

— Tēvs bija izgājis, kaut kur nesa laikot uzvalku. Māmiņa savukārt aizgāja pie kaimiņiem sasildīt man ķimeņu zupu, durvis neaizslēdza, sacīja, ja ko vajagot, lai pasaucot. Es paliku viens. Pacēlos gultā un klausījos. Nekā nedzirdēju, tomēr man likās, ka dzirdu kaut ko. Man ausīs šalca, nāca zirgi, skanēja trompete, kliedzieni. Dzirdēju it kā Čeles balsi saucam: «Nāc, Nemeček, mums iet plāni!» — pēc tam tavu balsi, ka tu kliedz: «Nenāc, Nemeček, mums tevis nevajag, tu esi slims; tu nāci gan, kad spēlējām lodītes un priecājāmies, protams, tu nenāksi, kad cīnāmies, un mēs zaudēsim kauju!» Tā tu teici, Boka. Es dzirdēju, ka tu tā saki. Un tad es izlēcu no gultas. Un nokritu, jo es jau tik ilgi guļu, ka spēka vairs nav. Taču es piecēlos, paņēmu savas drēbes no skapja ... kurpes arī un aši apģērbos. Biju jau saģērbies, kad ienāca māte. Kad izdzirdēju viņas soļus, aši ielēcu gultā ar visām drēbēm, uzvilku segu līdz pat mutei, lai neredz, ka esmu apģērbies. Tad māte sacīja: «Es tikai ienācu pavaicāt, vai tev kaut kā nevajag,» — un es atbildēju: «Nekā,» — un viņa atkal aizgāja, un tad es izbēgu no mājas. Bet es neesmu varonis, jo es nezināju, ka tas ir tik svarīgi. Es tikai atnācu šurp cīnīties kopā ar pārējiem, bet, kad ieraudzīju Feri Atšu, tad iedomājos, ka tikai tāpēc nevarēju būt kopā ar jums, ka viņš mani izpeldināja aukstā ūdenī, un biju ļoti saskaities un domāju: «Nu, Erne, tagad vai nekad,» — aizmiedzu acis un metos viņam virsū .. .

Mazais bija tā aizrāvies runādams, ka beidzot nogura. Viņš sāka klepot.

— Nerunā vairs, — Boka sacīja, — izstāstīsi citreiz. Tagad nogādāsim tevi mājās.

Ar Jano palīdzību viņi izlaida no būdas gūstekņus. Kuram vēl bija palikuši ieroči, tam tos atņēma. Un visi rindā viņi skumīgi vilkās ārā uz Marijas ielas pusi. Mazais, melnais dzelzs skurste-nītis zobgalīgi pukšķināja un spļaudījās. Un tvaika zāģis spiedza viņiem nopakaļ, it kā arī viņš būtu Pāla ielas uzvarētāju armijas draugs.

Feri Atšs palika pēdējais. Viņš vēl arvien stāvēja pie malkas grēdas un skatījās zemē. Pie viņa piegāja Kolnajs ar Celi un grasījās viņam atņemt ieroci.

Boka viņiem uzsauca:

— Neaiztieciet komandieri!_

Viņš apstājās iepretim Feri Atšam.

— Ģenerāļa kungs, — Boka sacīja, — jūs cīnījāties varonīgi!

Sarkankrekls skumīgi palūkojās uz Boķu, it kā sacīdams: «Kas

man no tavas uzslavas?»

Boka pagriezās atpakaļ un deva komandu:

— Godam sveikt!

Apklusa sarunas Pāla ielas armijā. Zēni cēla rokas pie cepurēm. Visiem priekšā nekustīgi stāvēja Boka, roku pie cepures pacēlis. Arī nabaga Nemečekā pamodās ierindnieks. Viņš smagnēji uztrausās no grāvmalas un balstīdamies, kā jau nu prata, arī uzslējās miera stājā un salutēja. Nabadziņš atdeva godu tam, kurš bija vainīgs viņa smagajā slimībā.

Feri Atšs, atbildējis uz sveicienu, aizgāja. Ieroci viņš paņēma līdzi. Viņš bija vienīgais, kas drīkstēja to ņemt līdzi. Pārējie ieroči: slavenie šķēpi sudrabotām smailēm, daudzi sudrabotie indiāņu kaujas cirvji bija samesti kaudzē pie būdas durvīm. Uz trešā nocietinājuma bija uzsprausts atgūtais karogs. Gerēbs bija to atņēmis Sebeničam pašā kaujas karstumā.

— Vai Gerēbs ir šeit? — Nemečeks jautāja platām, izbrīna pilnām acīm.

— Jā gan, — Gerēbs nostājās viņam pretim.

Mazais jautājoši uzlūkoja Boķu. Boka atbildēja:

— Viņš ir šeit un ir izpircis savu vainu. Un es atdodu viņam atpakaļ virsleitnanta pakāpi.

Gerēbs pietvīka.

— Pateicos, — viņš atbildēja.

Un tad klusām piebilda:

— Bet...

— Kāds «bet»?

Gerēbs apmulsis sacīja:

— Zinu, ka man nav nekādu tiesību, to izlemj ģenerālis, bet... es domāju... cik es zinu, Nemečeks vēl arvien ir ierindnieks.

Iestājās klusums. Gerēbam bija taisnība. Lielajā uztraukumā visi bija piemirsuši, ka tas, kuram viņiem jau trešo reizi jāpateicas par visu, vēl arvien ir ierindnieks.

— Tev taisnība, Gerēb, — atbildēja Boka. — To mēs tūdaļ nokārtosim. Tātad ieceļu . ..

Viņu pārtrauca Nemečeks:

— Es negribu, ka tu mani iecel... es to nedarīju tādēļ... es nenācu šurp tādēļ,..

Boka centās izskatīties stingrs. Viņš uzkliedza:

— Nav svarīgi, kādēļ tu nāci šurp, bet ir svarīgi, ko tu esi paveicis, kad ieradies šeit. Ieceļu Erni Nemečeku par kapteini.

— Lai dzīvo!

To sauca visi vienā balsī. Un visi sveica jauno kapteini, arī leitnanti un virsleitnanti; pašā priekšā stāvēja pats ģenerālis un tik militāri cēla roku pie cepures, it kā viņš būtu ierindnieks un mazais — ģenerālis.

Viņi nemaz nebija pamanījuši, ka sīka, nabadzīgi ģērbusies sieviete viņiem aiz muguras bija šķērsojusi laukumu un pēkšņi nostājās priekšā.

— Jēzus! — viņa iesaucās. — Tātad tu esi te? Es jau tūlīt zināju, ka esi atnācis šurp!

Tā bija Nemečeka māte. Nabadzīte raudāja, jo bija dēlu jau visur izmeklējusies un atnākusi šurp apjautāties par viņu zēniem. Zēni viņu aplenca un mierināja. Nabaga sieviete piecēla dēlu kājās, aptina viņam ap kaklu savu lakatu un veda viņu māj ās.

— Mēs pavadīsim! — iesaucās Veiss, kas līdz šim nebija bildis ne vārda.

Šī ideja visiem patika.

— Pavadīsim gan! — visi sauca un taisījās ceļā. Aši sameta būdā trofeju ieročus, un viss bars metās pakaļ nabaga sievietei, kas, cieši piekļāvusi sev dēlu, lai viņu kaut mazliet sasildītu, steigšus nesa viņu mājās.

Pāla ielas zēni sastājās ierindā pa divi un gāja nopakaļ. Jau krēsloja. Ielās iedegās laternas, un no veikalu logiem uz ietvēm lija spilgta gaisma.

Cilvēki, kas pa ielu steidzās savās gaitās, uz brītiņu apstājās, kad viņiem garām devās šis dīvainais gājiens. Pirmā steidzīgi gāja sīka, gaišmataina sieviete saraudātām acīm, piespiedusi klāt mazu zēnu, kam no lielā lakata rēgojās ārā vienīgi deguns, aiz viņiem militārā ierindā vesela armija zēnu ar vienādām sarkani zaļām cepurēm.

Gadījās arī tādi, kas pasmaidīja. Dažs labs vējagrābslis skaļi nosmējās. Taču zēni tagad to neievēroja. Pat Čonakošs, kas citkārt par tādiem smiekliem mēdza ātri un pamatīgi atlīdzināt, mierīgi soļoja kopā ar pārējiem un nelikās zinis par jautrajiem zeļļiem. Viņu acīs bija tāda nopietnība un godbijība, ka pat visi pasaules vējagrābšļi to nespētu izdzēst.

Nemečeka mātei rūpju bija pārāk daudz, lai viņa vēl spētu pamanīt šo armiju. Taču pie Rākoša ielas mazā namiņa vārie

tiem viņai vajadzēja apstāties, jo dēls iespītējās un nekāda šis zemes vara viņu nespētu iedabūt pa vārtiem iekšā. Viņš izķepurojās mātei no rokām un nostājās zēniem pretim.

— Palieciet sveiki! — viņš sacīja.

Zēni pēc kārtas spieda viņam roku. Roka bija karsta. Tad viņš kopā ar māti nozuda tumšajos vārtos. Pagalmā aizsitās durvis, mazajā lodziņā atspīdēja gaisma. Iestājās klusums.

Zēni atjēdzās, ka neviens nav aizgājis no vārtiem. Nekā nerunādami, viņi tikai skatījās un skatījās pagalmā uz gaišo logu, aiz kura mazo varoni patlaban lika gultā. Beidzot kāds ļoti skumji nopūtās. Čele sacīja:

— Kas tagad būs?

Un divi trīs aizgāja pa tumšo, mazo ieliņu uz Illeji ielas pusi. Visi jau bija noguruši, kauja bija izsmēlusi viņu spēkus. Pa ielu klaiņāja dzestrs, spēcīgs pavasara vējš, kas nesa no kalniem kūstošā sniega salto elpu.

Aizgāja arī otra grupa — lejup uz Ferencvārošas pusi. Beidzot pie vārtiem palika vienīgi Boka un Čonakošs. Čonakošs bija nepacietīgs, gaidīja, kad ies Boka. Tā kā Boka nekustējās, viņš kautrīgi pajautāja:

— Vai nāksi?

Boka klusām atbildēja:

— Nē.

— Paliksi?

— Jā.

— Nu tad ... sveiks.

Un arī viņš aizgāja — lēnām, vilcinādamies. Boka lūkojās viņam nopakaļ un redzēja, ka viņš ik pa brīdim atskatās. Tad viņš nozuda aiz stūra. Un mazā Rākoša iela, kas kautrīgi glaužas pie trokšņainās Illeji ielas ar zirgu tramvaju, pavisam apklusa un nomierinājās. Vienīgi vējš, cauri skriedams, grabināja gāzes laternu stiklus. Pie katras spēcīgākas pūsmas tie visi nograbēja, it kā trīsošās, plīvojošās gāzes liesmas cita citai sūtītu kādu slepenu darkšķīgu vēsti. Tobrīd visā mazajā ielā nebija neviena cita cilvēka kā tikai Jānošs Boka, ģenerālis. Un, kad ģenerālis Jānošs Boka pārlaida acis ielai un pamanīja, ka palicis viens, viņam tā sažņaudzās sirds, ka viņš, ģenerālis Jānošs Boka, piespiedās pie vārtiem un sāka rūgti raudāt.

Viņš juta, viņš zināja to, ko neviens no viņiem nebija drīkstējis izteikt. Viņš redzēja, ka mazais ierindnieks lēnām un skumji iet bojā. Zināja, ka būs beigas, un zināja, ka beigas būs drīz; Viņam vairs nebija prātā, ka ir uzvarētājs karavadonis, viņš nebēdāja, ka vairs nav nopietns un vīrišķīgs, nebēdāja par to, ka viņā virsroku guvis bērns, tikai raudāja un atkārtoja: — Mans mazais draugs . . . mīļais, labais draugs ... mans mīļais, mazais kapteinis .. .

Nāca kāds cilvēks un uzrunāja viņu:

— Ko tu raudi, puisīt?

Viņam neatbildēja. Cilvēks paraustīja plecus un gāja tālāk. Tad nāca kāda nabaga sieviņa ar lielu grozu, arī tā apstājās, bet nekā nesacīja. Kādu brītiņu skatījās, tad aizgāja tālāk. Pēc tam nāca maza auguma cilvēks, kas iegriezās pa vārtiem. No turienes viņš palūkojās atpakaļ. Viņš sazīmēja.

— Vai tu tas esi, Jānoš Boka?

Boka pacēla acis.

— Es gan, Nemečeka kungs.

Tas bija drēbnieks, viņš nesa pār roku pārliktu uzvalku. Bijis Būdā, nesis uzlaikot sadiegto uzvalku. Šis cilvēks jau saprata Boķu. Viņš nejautāja: «Ko tu raudi, puisīt?» — pat neska

tījās, piegāja Bokam klāt, pie-kļāva sev viņa gudro galvu un arī sāka raudāt. Tik rūgti, ka Bokā pamodās ģenerālis.

— Neraudiet, Nemečeka kungs, — Boka sacīja drēbniekam.

Drēbnieks noslaucīja acis plaukstā un atmeta ar roku. It kā sacīdams: «Tagad jau viss vienalga, es tikai drusku paraudāju.»

— Lai dievs tevi svēti, dēliņ, — viņš sacīja ģenerālim. — Ej nu uz māju.

Un viņš iegāja pagalmā.

Tagad arī Boka noslaucīja acis un dziļi nopūtās. Palūkojās uz ielu un grasījās doties mājup. Taču viņu it kā kaut kas turēja. Viņš zināja, ka ar to nekas nav līdzēts, bet juta, ka viņa svēts pienākums ir palikt un stāvēt te goda sardzē pie sava mirstošā karavīra mājas. Viņš pagājās pāris soļu gar vārtiem. Tad pārgāja ielai pāri un no turienes vēroja mazo namiņu.

Pamestās ieliņas klusumā atskanēja soļu dima. «Kāds strādnieks atgriežas mājās,» Boka domāja un, galvu nokāris, pārgāja ielai pāri. Viņā virmoja visādas dīvainas domas, kas līdz šim vēl nekad nebija nākušas prātā. Viņš domāja par dzīvību un nāvi. Un nekādi nespēja orientēties šajā svarīgajā jautājumā.

Soļi skanēja arvien tuvāk, bet tagad likās, ka nācējs kļūst gausāks. Gar namu sienām lēni aizslīdēja melna ēna un apstājās pie Nemečeku mājas. Ielūkojās pa vārtiem. Uz brītiņu iegāja vārtu telpā, tad atkal iznāca ārā. Apstājās. Gaidīja. Tad sāka staigāt gar māju uz priekšu un atpakaļ, un, kad viņš pirmo reizi nokļuva zem gāzes laternas, vējš paplivināja viņa žaketes stūri. Boka paskatijās^Zem žaketes vīdēja sarkans krekls.

Tas bija Feri Atšs.

Tagad abi karavadoņi lūkojās viens otram acīs. Pirmo reizi mūžā viņi tā stāvēja viens otram pretim, divatā. Te viņi bija satikušies, pie šīs nelaimes mājas. Vienu šurp bija atvedusi sirds, otru sirdsapziņa. Viņi nerunāja ne vārda. Tikai skatījās viens uz otru. Tad Feri Atšs atkal staigāja gar māju šurpu turpu. Viņš staigāja ilgi, ļoti ilgi. Kamēr no tumšā pagalma iznāca sētnieks aizslēgt vārtus. Tad Feri Atšs piegāja viņam klāt, pacēla cepuri un klusām kaut ko jautāja. Sētnieka atbildi saklausīja arī Boka. Sētnieks sacīja:

— Slikti.

Un aizcirta lielos, smagos vārtus. Rībiens satricināja ielas klusumu un izdzisa kā pērkona grāviens kalnos.

Feri Atšs lēni devās projām. Viņš gāja pa labi. Un arī Bokam vajadzēja iet mājās. Saltais vējš gaudoja, viens karavadonis gāja pa labi, otrs pa kreisi. Viņi nebija teikuši viens otram ne vārda.

Un beidzot dzestrajā pavasara naktī aizmiga mazā ieliņa, kurā tagad klaiņoja un valdīja vienīgi vējš, purinādams laternu stiklus, plivinādams dzelteno gāzes liesmiņu spožos cekulus un ķēr-cinādams dažu sarūsējušu vēja gaili. Tas iepūta katrā plaisā, iepūta arī tanī mazajā istabiņā, kur pie galda sēdēja nabadzīgs drēbnieks ar avīzē ietītu speķa gabalu priekšā un klusām ēda vakariņas, kur mazā gultiņā elsoja mazs kapteinis pietvīkušu seju, drudžainām acīm. Pagrabināja logu, paplivināja petrolejas lampas liesmu. Sīkā sieviņa apsedza bērnu.

— Vējš pūš, dēliņ.

Kapteinis ar skumju smaidu sacīja čukstus, tikko dzirdami:

— Pūš no laukuma puses. No mīļā laukuma ...

IX

Pāris lappušu no tepes apvienības dienasgrāmatas:

PROTOKOLS

Šīsdienas kopsapulcē nolemjam sekojošo un ieprotokolējam to apvienības lielajā grāmatā.

1. §

Lielās grāmatas 17. lappusē ir ieraksts, kas skan: nemečeks erne, ar mazo burtu. Šis ieraksts neskaitās. Jo tas ierakstīts aplam, un ar šo kopsapulce paziņo, ka apvienībā minēto biedru apvainojusi bez pamata, un viņš to ir godīgi pacietis, karā piedalījies kā īstens varonis, kas ir vēsturisks fakts. Apvienība paziņo, ka iepriekšējais ieraksts ir apvienības kļūda, un ar šo ieraksta biedra vārdu tikai ar lielajiem burtiem.

2. §

Ar šo ierakstu tikai ar lielajiem burtiem:

ERNE NEMEČEKS

protokolists Lesiks 3. §

Tepes apvienības kopsapulce vienbalsīgi nolemj izsacīt pateicību mūsu Ģenerālim Jānošam Bokam par to, ka viņš vakardienas cīņu vadīja kā karavadonis no vēstures grāmatas, un par cieņas zīmi nolemj, ka ikvienam tepes apvienības biedram mājās vēstures grāmatas 168. lappuses ceturtajā rindiņā no augšas blakus vārdiem «Jānošs Huņadi» ar tinti jāieraksta «un

Jānošs Вока». To mēs nolemjam tāpēc, ka mūsu karavadonis ir pelnījis; ja viņš nebūtu rīkojies tik labi, tad sarkankrekli būtu mūs sakāvuši. Un nodaļā «Sakāve pie Mohāčas» pāri Tomori vārdam, kuru arī sakāva, ar zīmuli uzrakstīt «un Ferencs Atšs».

4. §

Tā kā Ģenerālis Jānošs Boka, nevērojot mūsu protestus, varmācīgi atņēma apvienības īpašumu (24 kreic.), jo visiem vajadzēja dot, kas kuram bija, lai bruņotos, un galu galā nopirka tikai vienu trompeti par 1 for. 40, kaut gan Rēzera tirgū var dabūt arī par 60 un 50, tomēr viņš gribēja pirkt dārgāku, jo tā stiprāk skan, un, tā kā mēs esam atņēmuši sarkankrekliem viņu kaujas trompeti un tagad ir divas trompetes, kaut gan vairs nevajag nevienas, un, ja nu ievajagas, tad pietiek ar vienu, tad mēs nolemjam, ka apvienība lūgs atpakaļ savu īpašumu (24 kreic.), un Ģenerālis labāk lai pārdod trompeti, bet mums vajag naudu (24 kreic.), ko viņš arī apsola.

5. §

Apvienības prezidents Pāls Kolnajs saņem no biedriem brīdinājumu par to, ka ļāvis izžūt apvienības tepei. Tā kā strīds jāprotokolē, tad es to ieprotokolēju:

Prezidents: Tepi nekošļāju tāpēc, ka biju aizņemts karā.

Biedrs Barabāšs: Tas nav nekāds attaisnojums.

Prezidents: Barabāšs vienmēr piekasās, un es viņu saucu pie kārtības, es mīļu prātu košļāju tepi, jo zinu, ka tas jādara, tāpēc arī esmu prezidents, ka košļāju pēc noteikumiem, bet piekasīties sev neļaušu.

Biedrs Barabāšs: Es nemaz nepiekasos.

Prezidents: Tomēr piekasies.

Biedrs Barabāšs: Tomēr nē.

Prezidents: Tomēr jā.

Biedrs Barabāšs: Tomēr nē!

Prezidents: Labi, lai tev paliek pēdējais vārds.

Biedrs Rihters: Cienītā apvienība! Ierosinu ierakstīt lielajā grāmatā aizrādījumu prezidentam par savu pienākumu nolaidīgu izpildīšanu.

Biedri: Pareizi! Pareizi!

Prezidents: Man ir priekšlikums, lai biedri man šo vienu reizi piedod, vismaz tāpēc, ka es vakar labi kāvos kā mežonīgs lauva, un es biju adjutants un vislielākajās briesmās skrēju uz skansti, un ienaidnieks mani piežmiedza pie zemes, un es esmu cietis par valdību, kāpēc man vēl atsevišķi jācieš, ka neesmu tepi košļājis.

Biedrs Barabāšs: Tas ir kas cits.

Prezidents: Nemaz nav cits.

Biedrs Barabāšs: Tomēr kas cits.

Prezidents: Tomēr nē.

Biedrs Barabāšs: Tomēr jā.

Prezidents: Labi, lai tev paliek pēdējais vārds.

Biedrs Rihters: Lūdzu, pieņemt priekšlikumu.

Apvienība: Pieņemam, pieņemam.

Kreisajā pusē: Nepieņemam.

Prezidents: Balsosim.

Biedrs Barabāšs: Es lūdzu balsot, nosaucot vārdus.

Notiek balsošana.

Prezidents: Apvienība ar trīs balsu vairākumu nolēmusi, ka Pālam Kolnajam ierakstāms aizrādījums. Tā ir cūcība.

Biedrs Barabāšs: Prezidentam nav tiesību būt rupjam pret vairākumu.

Prezidents: Tomēr ir.

Biedrs Barabāšs: Tomēr nav.

Prezidents: Tomēr ir.

Biedrs Barabāšs: Tomēr nav.

Prezidents: Labi, lai tev paliek pēdējais vārds.

Tā kā dienas kārtībā vairāk punktu nav, prezidents sēdi slēdz.

Protokolists: Lesiks Priekšsēdētājs: Kolnajs

Un vel tagad saku, ka tā ir cūcība.

X

Mazajā, dzeltenajā namiņā Rākoša ielā valdīja smags klusums. Pat tie iedzīvotāji, kas parasti mēdza pulcēties pagalmā, lai skaji patenkotu, tagad uz pirkstgaliem gāja gar drēbnieka Nemečeka durvīm. Kalpones paklājus un uzvalkus nesa purināt uz pagalma attālāko stūri, un arī tur rīkojās ar tiem visai saudzīgi, lai tikai slimo netraucētu troksnis. Ja paklāji spētu prātot, tad tagad tie būtu prātojuši, kāpēc gan tie citkārt nežēlīgas dauzīšanas vieta šodien saņem tikai vieglus sitienus.

Ik pa brīdim kaimiņi ielūkojās pa stikla durvīm:

— Kā jūtas puisēns?

Ikviens saņēma to pašu atbildi:

— Slikti, ļoti slikti.

Lādzīgās sieviņas atnesa šo un to.

— Kundzīt, pieņemiet mazliet laba vīna ...

Vai arī:

— Ja jūs neapvainotos, te būs drusku saldumu . ..

Mazā, gaišmatainā sieviete ar saraudātām acīm atvēra durvis labsirdīgajiem cilvēkiem, mīļi pateicās par dāvanām, taču labuma no tām nebija.

Dažam viņa ari pateica:

— Nabadziņš nekā neēd, jau divas dienas mēs tik tikko varam iedot pāris karošu piena.

Pulksten trijos pārnāca drēbnieks. Viņš nāca no darbnīcas un nesa līdzi darbu. Uzmanīgi, klusām viņš atdarīja virtuves durvis un sievai nekā nejautāja.

Tikai paskatījās uz viņu. Un sieva palūkojās pretim. Un abi saprata viens otru. Klusēdami abi stāvēja viens otram pretim,, drēbnieks pat nelika nost uzvalkus, ko turēja uz rokas.

Tad abi uz pirkstgaliem ieslīdēja istabā, kur gultā gulēja mazais zēns. Pāla ielas agrākais jautrais ierindnieks, tagad skumjais kapteinis gan bija ļoti pārvērties. Novājējis, mati izauguši, seja iekritusies. Viņš nebija bāls, taisni tas bija nelāgi, ka abi vaigi vienmēr pietvīkuši. Tas nebija veselīgs sārtums, bet iekšēja drudža atspulgs, kas dienām ilgi viņu dedzināja bez pārtraukuma.

Vecāki apstājās pie gultas. Viņi bija vienkārši, nabadzīgi cilvēki, nesūdzēdamies pārcietuši daudz bēdu, grūtību, sarežģījumu. Viņi stāvēja, galvu nodūruši, un lūkojās grīdā. Tad drēbnieks ļoti klusu pajautāja:

— Vai guļ?

Sieva neuzdrīkstējās atbildēt ar vārdiem, tikai pamāja ar galvu — jā. Jo tagad zēns jau gulēja tā, ka nevarēja zināt — aizmidzis vai nomodā.

No pagalma durvīm atskanēja klusa klaudzināšana.

— Laikam dakteris, — sieva čukstēja.

Vīrs sūtīja:

— Atver durvis!

Sieva izgāja un atvēra durvis. Uz sliekšņa stāvēja Boka. Ieraudzījusi dēla draugu, sieviete skumīgi pasmaidīja.

— Vai drīkstu ieiet?

— Ienāc, dēliņ.

Viņš ienāca iekšā.

— Kā klājas?

— Nekā.

— Slikti?

Pat atbildi negaidījis, viņš iegāja istabā. Sieviete viņam pakaļ. Tagad visi trīs stāvēja pie gultas, un neviens nesacīja ne vārda. Kamēr viņi tā stāvēja, mazais slimnieks, it kā sajutis, ka uz viņu skatās, ka viņa dēļ klusē, lēni, mierīgi atvēra acis. Vispirms viņš skumīgi uzlūkoja tēvu, tad māti. Un, kad beidzot

ieraudzīja Boķu, pasmaidīja. Tikko sadzirdamā, vājā balstiņā viņš jautāja:

— Vai tu esi te, Boka?

Boka piegāja tuvāk.

— Es esmu šeit.

— Vai tu paliksi te?

— Palikšu.

— Pavisam, kamēr es nomiršu?

Tagad Boka nezināja, ko atbildēt. Viņš uzsmaidīja draugam un, padomu lūgdams, atskatījās uz māti. Taču tā jau stāvēja, aizgriezusies projām, un cēla priekšauta stūrīti pie acīm.

— Tu, dēliņ, runā niekus, — drēbnieks sacīja, un viņam aizrāvās balss. — Khm, khm! Tu runā niekus.

Bet Erne Nemečeks pat neklausījās, ko tēvs saka. Viņš skatījās uz Boķu un pamāja ar galvu uz tēva pusi.

— Viņi to nezina, — viņš teica.

Tagad arī Boka atguva valodu:

— Kā nu nezina. Viņi zina labāk nekā tu.

Mazais sakustējās, ļoti smagnēji atbalstījās pret spilvenu un pacēlās gultā sēdus. Viņš necieta, ka citi palīdz. Pacēlis pirkstu uz augšu, viņš nopietni teica:

— Netici, ko viņi saka, to viņi tāpat vien runā. Es zinu, ka man jāmirst.

— Tas nav taisnība.

— Vai tu saki — nav taisnība?

— Jā.

Mazais stingri skatījās.

— Vai tad es meloju?

Viņu mierināja, lai nedusmojas, neviens viņu neapsūdz melošanā. Taču viņš bija stingrs, bija ņēmis ļaunā, ka viņam netic. Ar ļoti nopietnu seju viņš paziņoja:

— Dodu goda vārdu, ka man jāmirst.

Sētniece pabāza galvu pa durvīm.

— Kundze ... ārsts.

Ienāca ārsts, visi viņu godbijīgi sveicināja. Ārsts bija ļoti stingrs sirmgalvis. Viņš nesacīja ne vārda. Drūmi pamāja ar galvu un gāja tieši pie gultas. Saņēma zēna roku, noglāstīja viņam pieri. Tad nolieca galvu mazajam pie krūtīm un klausījās. Sieviete neizturēja, viņa pajautāja:

— Lūdzu . . . daktera kungs .. . vai viņam ir sliktāk?

Tagad ārsts izrunāja pirmo vārdu:

— Nē.

Taču viņš to sacīja tā savādi. Nemaz nepaskatīdamies uz jautātāju. Tad uzlika cepuri un devās projām. Drēbnieks pakalpīgi skrēja atvērt durvis.

— Es jūs pavadīšu, daktera kungs.

Kad abi bija izgājuši virtuvē, ārsts ar acīm pamāja drēbniekam, lai aizver durvis. Nabaga drēbnieks nojauta, ko tas nozīmē: ārsts grib runāt ar viņu divatā. Viņš aizdarīja durvis. Tagad ārsta seja kļuva it kā mazliet draudzīgāka.

— Nemečeka kungs, — viņš sacīja, — jūs esat vīrietis, ar jums es runāšu atklāti.

Drēbnieks nolieca galvu.

— Šis puisēns rītu vairs nesagaidīs. Varbūt pat vakaru ne.

Drēbnieks pat nekustējās. Tikai pēc brītiņa viņš sāka māt ar

galvu.

— Es to saku tāpēc, — ārsts turpināja, — ka jūs esat nabadzīgs cilvēks, būtu slikti, ja jums nāktu negaidīts trieciens. Nu tad ... būtu labi ... ja ... jūs parūpētos ... ja parūpētos par to ... kā jau tādās reizēs pieņemts ...

Viņš vēl brītiņu skatījās, tad pēkšņi uzlika roku drēbniekam uz pleca.

— Lai dievs jums palīdz. Pēc stundas atnākšu vēlreiz.

Drēbnieks to vairs nedzirdēja. Viņš stingi raudzījās virtuves

klona tīri noberztajos ķieģeļos. Viņš pat nemanīja, ka ārsts aiziet. Viņu mocīja doma, ka jāparūpējas. Jāparūpējas par kaut ko tādu, kas tādās reizēs pieņemts. Ko gan ārsts bija domājis? Varbūt zārku?

Viņš grīļodamies atgriezās istabā un apsēdās uz krēsla. Sieva veltīgi jautāja, no viņa nevarēja izdabūt ne vārda.

— Ko teica ārsts?

Viņš tikai māja ar galvu.

Tagad mazā zēna sejā atspīdēja tāda kā prieka atblāzma. Viņš sacīja Bokam:

— Klau, Jānoš. Nāc šurp.

Boka piegāja viņam klāt.

— Apsēdies uz gultas malas. Vai tev nav bail?

— Kur nu bail. Kāpēc man būtu jābaidās?

— Varbūt tu baidies, ka es nomiršu tieši tad, kad tu sēdēsi uz gultas malas. Bet tev nevajag baidīties, kad es jutīšu, ka

mirstu, es iepriekš pateikšu. Boka apsēdās viņam blakus.

— Nu, ko tu gribēji?

— Paklau, — mazais sacīja, apķēries viņam ap kaklu un pieliecies pie auss, it kā uzticēdams kādu noslēpumu, — kas notika ar sarkankrekliem?

— Mēs viņus sakāvām.

— Un pēc tam?

— Viņi aizgāja atpakaļ uz Botānisko dārzu, un viņiem bija

kopsapulce. Viņi gaidījuši visu vakaru, bet Feri Atšs nav ieradies. Tad viņiem apnicis gaidīt un viņi aizgājuši mājās.

— Kāpēc Feri Atšs nebija ieradies?

— Viņam bija kauns. Viņš zināja, ka viņu gāzīs no vadības, jo kauju bija zaudējis. Šodien pēc pusdienas viņiem atkal bija kopsapulce. Uz to Feri Atšs bija ieradies. Vakarnakt es viņu redzēju te pie jūsu mājas.

— Šeit?

— Jā gan. Viņš jautāja sētniekam, vai tev esot labāk.

Tagad Nemečeks bija ļoti lepns. Viņš neticēja savām ausīm.

— Viņš pats?

— Viņš pats.

Nemečekam tas patika. Boka turpināja:

— Tātad, es saku, uz salas bija sapulce, esot gājis varen skaļi. Bijis briesmīgs ķīviņš, jo visi gribējuši gāzt Feri Atšu, viņu aizstāvējuši vienīgi Vendauers un Sebeničs. Pāstori bijuši pret viņu, jo vecākais Pāstors nolēmis kļūt par vadoni. Un beigās Feri arī atcelts un par vadoni ievēlēts vecākais Pāstors. Bet zini, kas noticis pēc tam?

— Nu?

— Kad viņi beigās nomierinājušies un jaunais vadonis bijis ievēlēts, pienācis Botāniskā dārza sargs un pateicis, ka direktors tādu troksni ilgāk vairs necietīšot, un izdzinis visus no dārza. Saliņa pat noslēgta. Uz tilta ierīkoti vārtiņi.

Kapteinis par to no sirds smējās.

— Nu, tas tik ir vareni! — viņš sacīja. — Kā tu to zini?

— Kolnajs stāstīja. Nupat, šurpu nākdams, viņu satiku. Viņš gāja uz laukumu, kur tepes apvienībai atkal kopsapulce.

Pie šiem vārdiem mazajam seja apmācās.

Viņš klusu sacīja:

— Tos es vairs nemīlu. Viņi uzrakstīja manu vārdu ar mazo burtu.

Boka steidza viņu mierināt:

— Tas jau ir izlabots. Nevis izlabots vien, bet tavs vārds ierakstīts lielajā grāmatā ar lielajiem burtiem vien.

Nemečeks noraidoši purināja galvu.

— Tas nebūs taisnība. To tu man saki tāpēc, ka esmu slims un tu gribi mani mierināt.

— Nav vis tāpēc. Saku tāpēc, ka tā ir. Goda vārds, patiesība.

Mazais gaišmatis atkal pacēla gaisā sīko pirkstiņu.

— Un tagad tu vēl aplam dod goda vārdu, lai mani mierinātu.

— Bet...

— Nerunā!

Viņš uzkliedza. Viņš, kapteinis, ģenerālim. Vārda īstajā nozīmē uzkliedza — uz laukuma tas skaitītos briesmīgs grēks, bet šeit ne. Boka to pacieta smaidīdams.

— Labi, — viņš sacīja, — ja tu man netici, tūdaļ redzēsi pats. Tev uztaisīts speciāls goda raksts, un tūlīt to atnesīs šurp. Atnesīs tev. Atnāks visa apvienība.

Bet mazais vēl neticēja.

— Ticēšu tikai tad, kad redzēšu!

Boka paraustīja plecus. Viņš domāja: «Pat labāk, ka viņš netic, vismaz būs lielāks prieks, kad visu uzzinās.»

Taču viņš, pats negribēdams, bija slimnieku satraucis. Naba-dziņu bija tik dziļi aizskārusi tepes apvienības nodarītā netaisnība. Viņš mocīja pats sevi.

— Redzi, — viņš teica, — to gan viņi neglīti izdarīja!

Boka vairs neuzdrīkstējās iebilst, jo baidījās mazo satraukt vēl vairāk. Nemečeks pajautāja:

— Man taču taisnība, vai ne?

Boka piekrita:

— Tev taisnība.

— Tomēr es cīnījos arī viņu dēļ, — Nemečeks sacīja, pacēlies spilvenos, — tāpat kā pārējo dēļ, lai arī viņiem paliek laukums, es taču zinu, ka necīnījos sevis dēļ, jo es vairs nekad neredzēšu laukumu.

Viņš apklusa. Un lauzīja mazo galviņu ap briesmīgo domu, ka vairs neredzēs laukumu. Viņš bija bērns. Labprāt būtu pametis visu uz šīs zemes, ja tikai to laukumu, laukumu, «mīļo laukumu» nevajadzētu pamest.

Tagad, to iedomājoties, viņam saskrēja acīs asaras, kas nebija gadījies pa visu slimības laiku. Taču tās izraisīja nevis bēdas, bet gan nevarīgas dusmas pret to vareno kaut ko, kas viņam neatļauj vēlreiz aiziet uz Pāla ielu, uz nocietinājumiem, pie būdas. Viņš domās kavējās pie zāģētavas, ratu nojumes, abiem lielajiem zīdkokiem, no kuriem viņš mēdza plūkt lapas Čelem, kam mājās bija zīdtārpiņu audzētava, tādēļ vajadzēja lapu, bet Čele bija švīts un baidījās, kāpdams kokā, sabojāt labo uzvalku, tādēļ Čele sūtīja viņu, jo viņš bija ierindnieks. Viņš atcerējās tievo skārda skurstenīti, kas, jautri pukšķinādams, pūta pret zilajām debesīm baltus tvaika mākulīšus, kuri ātri, pāris mirkļos izgaisa. Un kādu brītiņu viņš it kā dzirdēja pazīstamo tvaika zāģa žvīkstoņu, ar kādu tas pārgriež un sasmalcina koka kluci.

Viņa seja pietvīka, acis iemirdzējās. Viņš iesaucās:

— Es gribu aiziet uz laukumu!

Tā kā neviens neatbildēja, viņš atkārtoja, tagad jau spītīgāk, pavēlošā balsī:

— Es gribu aiziet uz laukumu!

Boka saņēma viņu aiz rokas:

— Gan jau aiziesi nākošnedēļ, kad būsi vesels, aiziesi.

— Nē, — mazais spītējās. — Gribu iet tagad! Tūlīt! Dodiet šurp manas drēbes, likšu galvā Pāla ielas cepuri.

Viņš pasniedzās zem spilvena un ar triumfa izteiksmi sejā izvilka no turienes plakanu saspiestu sarkanzaļo cepuri, no kuras nebija šķiries ne mirkli. Uzlika to galvā.

— Dodiet šurp manas drēbes!

Tēvs skumīgi sacīja:

— Kad būsi vesels, Erne.

Taču nebija vairs iespējams ar viņu tikt galā. Viņš kliedza, cik vien slimās plaušas jaudāja:

— Es nebūšu vesels!

To viņš sacīja tik pavēloši, ka neviens nerunāja pretim.

— Es nebūšu vesels! — viņš kliedza. — Jūs man melojat, jo es labi zinu, ka nomiršu, un es nomiršu tur, kur man patīk! Es gribu uz laukumu!

Protams, par to nevarēja būt nekādas runas. Visi skrēja klāt, centās pierunāt, mierināja viņu, skaidroja viņam: — Tagad nevar...

— Slikts laiks . ..

— Jaunnedēļ...

Un atkal bija jārunā bēdīgie vārdi, kurus bija tik grūti izteikt, skatoties gudrajās acīs:

— Kad būsi vesels.

šas. Nemečeks murgoja:

Itin viss bija pretrunā ar viņu vārdiem. Kad viņi runāja par nelāga laiku, saule silti un gaiši apspīdēja mazo pagalmu — dzīvinošā pavasara saule ar saviem spēka stariem, kas deva dzīvību itin visam, vienīgi mazajam Nemečekam nespēja atdot dzīvību. Mazo zēnu bija sagrābis pamatīgs drudzis. Viņš bija pietvīcis, mežonīgi žestikulēja, mazās nāsis bija iepletu-

— Laukums, — viņš kliedza, — tā ir vesela valstība! Jūs to nezināt, jūs vēl nekad neesat cīnījušies par dzimteni!

— Lūdzu, — viņa aicināja vīru, — ir atnācis Cetneki kungs.

Pie durvīm klauvēja. Sieva izgāja ārā.

Drēbnieks izgāja virtuvē. Šis Cetneki kungs, kam Nemečeks šuva uzvalkus, bija augstāks pilsētas ierēdnis. Ieraudzījis drēbnieku, viņš nervozi sacīja:

— Kas bus ar manu bruņo divrindu uzvalku?

No iekšas skanēja drūma deklamācija:

— Skanēja trompete... un viss laukums putekļos... Uz priekšu! Uz priekšu!

— Lūdzu, — drēbnieks sacīja, — ja cienīgais kungs vēlas, var uzlaikot, bet es palūgšu tepat virtuvē, tūkstoškārt atvainojos ... man dēliņš smagi slims ... tur iekšā guļ.. .

— Uz priekšu! Uz priekšu! — istabā kliedza aizsmakusi bērna balss. — Man līdzi! Uzbrukumā! Vai redzat sarkankreklus? Priekšgalā Feri Atšs ar sudraba šķēpu ... tūlīt metīs ūdenī!

Četneki kungs klausījās.

— Kas tur notiek?

— Nabadziņš kliedz.

— Kāpēc kliedz, ja slims?

Drēbnieks paraustīja plecus.

— Vairs nav slims ... pēdējie brīži... nelaimīgais drudzī murgo...

Un viņš iznesa no istabas brūno uzvalku ar divām pogu rindām, sadiegtu ar baltiem pavedieniem. Kamēr vērās durvis, atskanēja:

— Skansti klusumu! Uzmanību! Viņi nāk ... jau ir klāt! Taurētāj, pūt trompeti!

Viņš salika rokas ruporā.

— Tra-tā .. . Tra-rā ... tra-ta-tā!

Un uzsauca Bokam:

— Pūt tu arī!

Un arī Bokam vajadzēja salikt rokas ruporā, tagad trompeti pūta jau divatā: viena nogurusi, aizsmakusi, vāja balstiņa, otra — veselīga, kas tomēr skanēja tikpat bēdīgi. Bokam jau asaras žņaudza rīkli ciet, bet viņš turējās kā vīrs un izlikās, ka trompetes pūšana viņam sagādā prieku.

— Diemžēl, — Četneki kungs sacīja, nometis žaketi, — brūnais uzvalks man ļoti nepieciešams.

— Tra-tā! Tra-tā! — skanēja no istabas.

Drēbnieks pasniedza laikojamo žaketi. Un klusām sacīja:

— Lūdzu, stāviet mierīgi.

— Padusē spiež.

— Jā, lūdzu.

(— Tra-rā! Tra-tā!)

— Šī poga ir par augstu, to pāršujiet zemāk, man patīk, ka krūtis skaisti gludas.

— Jā gan, cienītais kungs.

(— Uzbrukumā! Uz priekšu!)

— Un piedurknes ir tā kā par īsām.

— Man tā neliekas.

— Apskatieties labāk. Jūs visām žaketēm uzšujat pārāk īsas piedurknes, tā jūsu nelaime!

«Kur nu tā mana nelaime!» drēbnieks domāja, ar kritu atzīmēdams piedurknes garumu. Iekšā troksnis arvien pieņēmās.

— Ha-ha! — sauca bērna balss. — Tad te tu esi? Tagad tu stāvi man pretim! Beidzot tu man esi rokā, tu, briesmīgais vadoni! Nu tad, nu tad! Paskatīsimies, kurš būs stiprāks.

— Ielieciet vati, — sacīja Četneki kungs. — Mazliet plecos, mazliet krūtīs, vienā pusē un otrā.

(— Blāc! Ka likšu pie zemes!)

Četneki kungs novilka brūno žaketi, drēbnieks palīdzēja uzģērbt iepriekšējo.

— Kad būs gatavs?

— Parīt.

— Labi. Bet strādājiet, lai atkal neiznāk tā, ka es saņemu tikai pēc nedēļas. Vai jums ir arī citi darbi?

— Kaut tikai bērns nebijis slims, cienītais kungs.

Četneki kungs paraustīja plecus.

— Tas ir bēdīgi, man ļoti žēl, bet es saku, ka uzvalks man ir nepieciešams — un ļoti steidzīgi. Ķerieties klāt nekavējoties.

Drēbnieks nopūtās.

— Ķeršos klāt.

— Sveicināti! — pateica Četneki kungs un priecīgs gāja ārā. No durvīm viņš vēlreiz uzsauca:

— Bet tūdaļ sēdieties klāt!

Drēbnieks paņēma rokā skaisto, brūno žaketi un atcerējās, ko bija teicis ārsts. Jāparūpējas par to, kas pieņemts tādās reizēs. Nu labi, tūdaļ ķeramies pie darba. Kas zina, kur noderēs nauda, ko saņems par šo brūno žaketi. Varbūt daži forinti aizceļos pie galdnieka, pie tā galdnieka, kas gatavo mazus zārcirtus. Un Četneki kungs pa Donavas krasta restorānu lepni grozīsies jaunajā uzvalkā.

Drēbnieks atgriezās istabā un tūdaļ ņēmās šūt. Tagad viņš vairs neskatījās uz gultu, tikai aši tvēra adatu un diegu, lai ātrāk pabeigtu šo darbu, jo darbs katrā ziņā bija steidzams. Četneki kungam steidzams, un galdniekam steidzams.

Ar mazo kapteini vairs nevarēja tikt galā. Spēku uzplūdā viņš piecēlās gultā kājās. Garais naktskrekls sniedzās viņam līdz potītēm. Galvā uz vienas auss sarkani zaļā cepure. Viņš militāri sveicināja. Viņš jau runāja, gandrīz gārgdams, un viņa skatiens klīda kaut kur nebūtībā.

— Padevīgi ziņoju, ģenerāļa kungs, esmu pieveicis sarkan-kreklu vadoni, lūdzu paaugstināt man dienesta pakāpi! Uzskatiet, ka esmu jau kapteinis! Esmu cīnījies par dzimteni, tagad mirstu par dzimteni! Tra-rā! Tra-rā! Pūt, Kolnaj!

Ar vienu roku viņš pieturējās pie gultas gala.

— Nocietinājumi, bumbas! Ha-ha! Tur ir Jano! Uzmanies, Jano! Arī tu, Jano, kļūsi par kapteini! Un tavu vārdu nerakstīs ar mazo burtu! Fui! Jūs esat ļauni zēni! Jūs mani apskaužat, jo

Вока mani mīlēja un es biju viņa draugs, nevis jūs! Visa tepes apvienība ir tikai blēņas! Izstājos! Izstājos no apvienības!

Viņš klusām piemetināja:

— Lūdzu to ieprotokolēt!

Drēbnieks pie mazā galdiņa vairs nekā neredzēja un nedzirdēja. Viņa izdēdējušie pirksti veikli darbojās ap uzvalku, mirdzēja adata un uzpirkstenis. Neparko viņš negribēja skatīties uz gultas pusi. Viņš baidījās, ka, turp paskatījies, vairs nespēs strādāt, trieks pret zemi Četneki kunga smalko, brūno žāketi un sabruks blakus savam dēlam.

Tad kapteinis apsēdās gultā un klusēdams raudzījās uz segu.

Boka viņam klusu jautāja:

— Vai esi noguris?

Nemečeks neatbildēja. Boka viņu apsedza. Māte sakārtoja spilvenu zem galvas.

— Paliec nu mierā. Atpūties.

Mazais lūkojās uz Boķu, bet pēc skatiena bija manāms, ka viņš neredz. Viņa sejā bija izbrīns. Zēns sacīja:

— Tēt...

— Ne, ne, — aizžņaugta balsī atbildēja ģenerālis, — es neesmu tētis ... vai tad tu nepazīsti? Es esmu Jānošs Boka.

Slimnieks atkārtoja nogurušā balsī, pats nesaprazdams:

— Es ... esmu ... Jānošs ... Boka ... — un iestājās klusums. Zēns aizvēra acis un izdvesa ilgu, dziļu nopūtu, it kā viņa dvēselē būtu savāktas visu skumjo cilvēku sāpes.

Valdīja klusums.

— Varbūt viņš gulēs, — čukstēja mazā, gaišmatainā sieviete, kas aiz ilgā nomoda vairs tikko turējās kājās.

— Liksim viņu mierā, — Boka čukstus atbildēja.

Viņi apsēdās uz nodiluša, zaļa dīvāna. Tagad arī drēbnieks pārtrauca darbu, nolaida klēpī brūno žaketi un nolieca galvu uz zemā galdiņa. Visi klusēja. Tas bija tāds klusums, kurā varētu saklausīt pat mušas lidojumu.

Pa logu pagalmā bija dzirdamas bērnu balsis. It kā ārā būtu daudz bērnu, kas klusītēm runājas. Pēkšņi Bokas ausi skāra pazīstams vārds. Viņš dzirdēja, ka čukstus kāds saka:

— Barabāšs.

Boka piecēlās un uz pirkstgaliem uzmanīgi izgāja no istabas. Atvēris stiklotās virtuves durvis, lai tiktu pagalmā, viņš ieraudzīja pazīstamas sejas. Netālu no durvīm bailīgi stāvēja pulciņš Pāla ielas zēnu.

— Jā gan, — Veiss čukstēja. — Te ir visa tepes apvienība.

— Ko jūs gribat?

— Mēs atnesām viņam to goda rakstu, kur ar sarkanu tinti ierakstīts, ka visa apvienība lūdz piedot un ka lielajā grāmatā viņa vārds ierakstīts tikai ar lielajiem burtiem. Te būs arī lielā grāmata. Un te ir visa delegācija.

Вока grozīja galvu.

— Vai jūs nevarējāt atnākt agrāk?

— Kāpēc?

— Tagad viņš ir aizmidzis.

Delegācijas locekļi saskatījās.

— Mēs nevarējām atnākt agrāk, tāpēc ka bija liels strīds, kurš būs delegācijas vadītājs. Tas ilga kādu pusstundu, kamēr mēs ievēlējām Veisu.

Māte iznāca uz sliekšņa.

— Viņš neguļ, — viņa sacīja, — tagad murgo.

Zēni stāvēja kā sastinguši. Visi bija satraukti.

— Nāciet iekšā, zēni, — māte aicināja, — varbūt nabadziņš nāks pie samaņas, kad ieraudzīs jūs.

Un viņa atvēra durvis. Zēni nāca iekšā rindā, bijīgi, padevīgi, kā ietu pa baznīcas durvīm. Jau ārā pie sliekšņa ikviens noņēma cepuri. Un, kad aiz pēdējā bija klusu aizdarījušās durvis, visi stāvēja pie istabas sliekšņa — klusi, godbijīgi, platām acīm. Viņi uzlūkoja drēbnieku un uzlūkoja gultu. Drēbnieks vēl arvien nebija pacēlis galvu, noliecis to uz rokas, viņš klusēja. Neraudāja. Tikai bija ļoti noguris. Gultā vaļējām acīm, smagi, dziļi elpodams, gulēja kapteinis, viņa mazā mutīte bija vaļā. Taču viņš neviena nepazina. Viņš varbūt patlaban skatīja ko tādu, ko šīs zemes acīm nevar saskatīt.

Sieviete stūma zēnus uz priekšu.

— Ejiet pie viņa!

Viņi lēni virzījās tuvāk gultai. Bija grūti iet. Cits citu drošināja:

— Ej tu.

— Ej tu pirmais.

Barabāšs sacīja:

— Tu esi delegācijas vadītājs.

Tagad Veiss lēni piegāja pie gultas. Pārējie sanāca viņam aiz muguras. Mazais uz viņiem pat nepaskatījās.

— Runā! — Barabāšs čukstēja.

Un Veiss drebošā balsī sāka:

— Nemeček . . .

Taču Nemečeks nedzirdēja. Viņš smagi elsa un skatījās sienā.

— Nemeček! — Veiss atkārtoja ar asarām balsī. Barabāšs iečukstēja viņam ausī:

— Nebimbo.

— Es nebimboju, — Veiss atbildēja — priecīgs, ka tik daudz pateicis neraudādams. Tad viņš saņēmās.

— Ļoti cienītais kapteiņa kungs! — viņš sāka savu runu un izvilka no kabatas kādu rakstu. — Mēs esam šeit ieradušies... un es kā prezidents ... ar šo visas apvienības vārdā ... jo mēs esam kļūdījušies ... un mēs visi tagad lūdzam mums piedot... un šinī goda rakstā ... te ir viss ierakstīts ...

Viņš pagriezās atpakaļ. Acis jau mirdzēja divas asaras. Taču no oficiālā toņa, sava vislielākā lepnuma, viņš nebūtu atteicies pat par visiem pasaules dārgumiem.

— Sekretāra kungs, — viņi čukstēja, — padodiet apvienības grāmatu.

Lesiks pakalpīgi padeva grāmatu. Veiss bailīgi nolika to uz gultas malas un lapoja līdz tai vietai, kur sākās «Ieraksti».

— Palūk te, — viņš sacīja slimniekam, — tas ir tas.

Slimajam acis lēni vērās ciet. Visi gaidīja. Tad Veiss atkal

teica:

— Skaties!

Atbildes nebija. Tagad visi piegāja tuvāk pie gultas. Sieviete drebēdama izlauzās cauri zēnu pūlītim. Noliecās pie bērna.

— Paklau, — viņa sacīja vīram svešādā, drebošā, it kā izbrīna pilnā balsī, — viņš neelpo . . .

Viņa nolieca galvu zēnam pie krūtīm.

— Viņš neelpo! — viņa tagad iesaucās skaļi, neviena nevērodama.

Zēni atkāpās. Viņi sastājās mazās istabiņas kaktā, cieši kopā saspiedušies. Apvienības grāmata nokrita no gultas, atšķirta tāpat, kā Veiss bija to atstājis.

Sieviete jau kliedza:

— Vai dzirdi! Viņam aukstas rokas!

Un dziļajā, stingajā klusumā, kas sekoja šiem vārdiem, bija dzirdams, ka drēbnieks, kas līdz šim bija sēdējis uz soliņa, galvu noliecis uz rokas, kluss un nekustīgs, pēkšņi sāk šņukstēt. Klusu, tikko dzirdami, kā parasti raud pieauguši, nopietni cilvēki. Un viņa pleci raustījās. Nabadziņš pat tagad vēl uzmanīja Četneki kunga brūno žaketi un ļāva tai noslīdēt, lai žaketei neuzkristu asaras.

Sieviete apkampa un skūpstīja mirušo bērnu, tad nometās ceļos pie viņa gultiņas, paslēpa seju mazajā spilventiņā un arī sāka šņukstēt. Tepes apvienības sekretārs, Pāla ielas laukuma kapteinis Erne Nemečeks gulēja mūžīgā miegā — balts kā krīts, aizvērtām acīm, un tagad jau bija skaidrs, ka viņš neredz un nedzird, kas notiek ap viņu.

— Esam atnākuši par vēlu, — čukstēja Barabāšs.

Boka stāvēja istabas vidū, galvu nokāris. Nupat pirms maza brītiņa, sēdēdams uz gultas malas, viņš tikko spēja valdīties, lai neraudātu. Tagad viņš, sev par brīnumu, juta, ka asaru nav, viņš nevar raudāt. Viņš palūkojās apkārt, sirdī bija tāds neizsakāms tukšums. Viņš redzēja, ka zēni ir ierāvušies kaktā. Priekšā Veiss, viņam rokā goda raksts, ko Nemečeks vairs nedabūja redzēt.

Boka piegāja pie viņiem.

— Ejiet mājās.

Un viņi, nabadziņi, bija priecīgi, ka var iet projām no šejie-

nes, no šis mazās, svešās istabiņas, kur gultā guļ viņu mirušais biedrs. Cits aiz cita viņi izslīdēja no istabas virtuvē, no virtuves saules apspīdētajā pagalmā. Pēdējais palika Lesiks. Viņš tīšam palika pēdējais. Kad visi bija izgājuši, viņš uz pirkstgaliem pielavījās pie gultas, klusām pacēla zemē noslīdējušo apvienības grāmatu un paskatījās uz gultu un mazo, apklusušo kapteini.

Tad arī viņš izgāja pie pārējiem saulainajā pagalmā, kur nīkulīgajos kociņos jau čirkstēja putni — jauni, jautri zvirbuļi. Zēni stāvēja pagalmā un vēroja putnus. Viņi to visu nesaprata. Zināja, ka viņu biedrs ir miris, bet nesaprata, ko tas nozīmē. Izbrīnījušies uzlūkoja cits citu, it kā pētītu ko nesaprotamu, ļoti svešu, ko tagad pirmo reizi mūžā ieraudzījuši.

Krēslai metoties, Boka izgāja uz ielas. Viņam bija jāmācās, jo rīt smaga diena. Latīņu valodas stunda. Viņš jau sen nebija atbildējis un domāja, ka skolotājs Rāca kungs viņu noteikti izsauks. Taču viņam nebija nekādas patikas mācīties. Viņš atgrūda pie malas grāmatu un vārdnīcu un izgāja no mājas.

Boka bez mērķa klaiņoja pa ielām. Vairījās iet pa Pāla ielu un ierastajām vietām. Viņam sāpēja sirds, iedomājoties, ka šinī drūmajā dienā vēlreiz būs jāskata laukums.

Bet visur, kur vien viņš gāja, prātā bija vienīgi Nemečeks.

Illeji iela ...

Te viņi bija gājuši trijatā kopā ar Čonakošu, kad pirmo reizi devās izlūkos uz Botānisko dārzu.

Kezteleka iela ...

Viņš atcerējās, ka reiz, nākdami no skolas, viņi bija apstājušies šīs mazās ieliņas vidū, un Nemečeks bija tik nopietni stāstījis, kā iepriekšējā dienā Pāstori muzeja dārzā viņam atņēmuši lodītes. Čonakošs vēl bija piegājis pie tabakas fabrikas un no pagraba lodziņa dzelzs aizrežģojuma iešņaucis tabaku. Kā viņi šķaudīja!

Muzeja apkārtne ...

Arī no turienes viņš griezās atpakaļ, tomēr juta: jo vairāk viņš izvairās tuvoties laukumam, jo vairāk sāpes sauc uz turieni. Tad viņš pēkšņi nolēma iet uz laukumu bez aplinkiem, tieši un droši, un viņa sirdī iestājās tāds kā miers. Viņš steidzās, lai pēc iespējas ātrāk nokļūtu turp. Un, jo tuvāk savai valstībai viņš nāca, jo lielāks miers apņēma viņa sirdi. Marijas ielā viņš jau skrēja, lai tikai ātrāk tiktu laukumā. Un, kad viņš, krēslai arvien vairāk sabiezējot, nokļuva līdz stūrim un ieraudzīja pazīstamo pelēko sētu, viņa sirds sāka pukstēt straujāk. Vajadzēja apstāties. Tagad vairs nebija kur steigties, klāt jau bija. Lēniem soļiem viņš gāja uz laukuma pusi, kur mazie vārtiņi bija vaļā. Pie vārtiņiem, atbalstījies pret dēļu sētu, pīpēja Jano. Ieraudzījis Boķu, viņš smaidīgi pamāja.

— Sakāvām gan viņus!

Boka atsaucās ar skumīgu smaidu. Bet Jano bija aizrāvies:

— Sakāvām! ... Izmetām . . . Patriecām ...

— Jā, — ģenerālis klusu sacīja.

Viņš apstājās slovakam pretim, brītiņu klusēja, tad sacīja:

— Vai jūs zināt, Jano, kas noticis?

— Kas?

— Nemečeks ir nomiris.

Slovaks skatījās, acis iepletis. Izņēma pīpi no mutes.

— Kurš tas Nemečeks ir? — viņš jautāja.

— Tas mazais ar gaišajiem matiem.

— Ahā! — slovaks sacīja, bāzdams pīpi atpakaļ mutē. — Nabadzīts.

Boka gāja iekšā. Viņa priekšā klusēja lielais, tukšais pilsētas zemes gabals, kur bija pieredzēts tik daudz priecīgu brīžu. Boka lēni gāja pa laukumu līdz skansts grāvim. Tur vēl bija saglabājušās kaujas pēdas. It visur smiltīs kāju nospiedumi. Šur tur mala iegruvusi, kad zēni no ierakuma cēlās uzbrukumā. Malkas grēdas slējās cita citai blakus tumšas, melnas, augšā nocietinājumi, kuru sienas viscaur klāja pašu šaujampulveris — smiltis.

Ģenerālis apsēdās uz ierakuma malas un atbalstīja zodu delnā. Laukumā valdīja klusums. Mazais skārda dūmenītis, pret vakaru metis mieru, gaidīja rītu, kad rūpīgas rokas atkal iekurs uguni. Arī zāģis atpūtās, un mazais namiņš bija iesnaudies zem plaukstoša mežvīna stīgām. No tālienes it kā sapnī atplūda pilsētas duna. Dārdēja rati, šur tur sasaucās cilvēki, un no kādas kaimiņu mājas sētas puses loga, kur jau bija iedegta lampa un kur droši vien bija virtuve, skanēja jautra dziesma. Dziedāja kāda kalpone.

Boka piecēlās un pagriezās uz būdas pusi. Viņš apstājās tur, kur Nemečeks bija notriecis zemē Feri Ātšu kā senos laikos Dāvids Goliātu. Boka noliecās un meklēja pēdas, kas izzudīs no smiltīm, tāpat kā viņa mazais draugs bija izzudis no šīs pasaules. Zeme šeit bija uzrakta, bet nekā vairs nemanīja.

Viņš būtu pazinis Nemečeka pēdas, jo tās bija tik maziņas, ka pat sarkankrekli brīnījās, pamanījuši tādas Botāniskā dārza drupās, mazākas pat par Vendauera pēdām.

Tanī neaizmirstamajā dienā ...

Nopūties viņš gāja tālāk. Apstājās pie trešā nocietinājuma, kur

mazais pirmo reizi bija ieraudzījis Feri Atšu. Tas bija palūkojies lejup un uzsaucis: «Tu nebaidies, Nemeček?!»

Ģenerālis bija noguris. Šī diena bija viņu izmocījusi. Viņš streipuļoja, kā stipru vīnu sadzēries. Ar pūlēm uzrāpās otrajā nocietinājumā un ielīda tur iekšā. Te vismaz neviens viņu nevarēja redzēt, nevarēja traucēt, viņš varēja nodoties atmiņām un varbūt pat izraudāties, ja spētu raudāt.

Vējš atnesa bērnu balsis. Boka palūkojās lejup un saskatīja pie būdas divus mazus augumiņus. Tumsā nevarēja viņus sazīmēt, tādēļ viņš klausījās, vai nepazīs pēc balss, kas tie tādi.

Abi zēni klusu sarunājās.

— Klau, Barabāš, — viens sacīja, — tagad mēs esam tur, kur nabaga Nemečeks izglāba mūsu valstību.

Viņi klusēja. Pēc tam bija dzirdams:

— Klau, Barabāš, izlīgsim tagad, bet pavisam un uz visiem laikiem, mums nav nekādas jēgas dusmoties vienam uz otru.

— Labi, — Barabāšs aizkustināts atbildēja, — es izlīgstu. Tāpēc taču esam šurp atnākuši.

Atkal iestājās klusums. Zēni stāvēja viens otram pretim un gaidīja, lai otrs uzsāk izlīgšanu. Beidzot Kolnajs sacīja:

— Nu tad sveiks.

Barabāšs aizkustināts atbildēja:

— Nu tad sveiks.

Viņi sniedza viens otram roku. Ilgi stāvēja tā — roku rokā. Pēc tam vairs neteica ne vārda, tikai apkampās.

Arī tas bija noticis. Šis brīnums bija noticis. Boka viņus vēroja no augšas, no nocietinājuma, bet nenodeva sevi. Viņš gribēja palikt viens un domāja, kas gan Kolnajam un Barabāšam nedod miera.

Tad abi mazie cilvēki, klusu runādamies, aizgāja uz Pāla ielas pusi. Barabāšs sacīja:

— Rītdienai daudz uzdots latīņu valodā.

— Jā, — atbildēja Kolnajs.

— Tev jau viegli, — Barabāšs nopūtās, — tu vakar atbildēji. Bet es ilgi neesmu atbildējis, mani var izsaukt.

Kolnajs atteica:

— Uzmanies, otrajā gabaliņā no desmitās līdz divdesmit trešajai rindiņai nevajag. Vai tev grāmatā ir atzīmēts?

— Nav.

— Tu taču nemācīsies arī to, ko nevajag? Es ieiešu pie tevis un atzīmēšu tavā grāmatā.

— Labi.

Viņiem abiem domas jau pie mācībām. Viņi jau aizmirsuši, kāpēc Nemečeks ir miris. Palicis skolotājs Rāca kungs, palikusi latīņu valodas stunda, galvenais — arī viņi paši palikuši dzīvi.

Viņi aizgāja, nozuda vakara tumsā. Beidzot Boka palika pilnīgi viens, bet viņam nebija miera arī nocietinājumā. Bija jau vēls. No Jožefvārošas baznīcas puses plūda maigas zvana skaņas.

Boka nokāpa no nocietinājuma un apstājās pie būdas. Viņš redzēja, ka Jano nāk no Pāla ielas vārtiņiem uz būdas pusi. Hektors, asti kulstīdams un zemi ošņādams, rikšoja viņam blakus. Boka viņus pagaidīja.

— Nu? — slovaks jautāja. — Vai jaunkungs neies mājās?

— Eju jau, — Boka atbildēja.

Slovaks atkal pasmējās.

— Mājās gaida siltas vakariņas.

— Siltas vakariņas, — Boka mehāniski atkārtoja un iedomājās, ka Rākoša ielā pie nabaga drēbnieka arī divi cilvēki virtuvē sēž pie vakariņu galda: pats drēbnieks un viņa sieva. Un istabā deg sveces. Un turpat atrodas Četneki kunga skaistais brūnais divrindu uzvalks.

Nejauši viņš iemeta acis būdā.

Pret dēļu sienu bija atbalstīti dīvaini instrumenti. Tāds apaļš sarkani balts skārda gabals, kādu dzelzceļa sargi tur aiz kāta paceltu gaisā, kad gar sarga būdu aizrībina ātrvilciens. Kaut kāds trijkājis ar misiņa cauruli galā un balti krāsotas kārtiņas . ..

— Kas tur ir? — Boka jautāja.

Jano palūkojās iekšā.

— Tas? Tas ir inženiera kunga.

— Kāda inženiera kunga?

— Būvinženiera kunga.

Bokam šausmās ietrīsējās sirds.

— Būvinženieris? Ko tas te grib?

Jano nopakšķināja pīpi.

— Te būvēs.

— Te?

— Jā. Pirmdien nāks strādnieki, raks pamatus... taisīs pagrabu . . . fundamentu .. .

— Ko?! — Boka iekliedzās. — Te būvēs māju?

— Māju, — slovaks vienaldzīgi atteica, — lielu četrstāvu māju . .. tas, kam laukums pieder, būvēs māju. — Un viņš iegāja būdā.

Ap Boku visa pasaule sagriezās. Viņam izlauzās asaras. Viņš sāka skriet uz vārtiem. Bēga no šejienes, no šī neuzticīgā zemes gabala, ko viņi bija aizsargājuši tik varonīgi, tik daudz pārciezdami, un kas tagad tik neuzticīgi pameta viņus, lai uz mūžīgiem laikiem ņemtu uz savas muguras lielu īres namu.

No vārtiem viņš vēlreiz palūkojās atpakaļ. It kā uz visiem laikiem atstātu savu dzimteni. Un lielajās sāpēs, kas žņaudza viņa sirdi pie šīs domas, bija tāds pavisam niecīgs mierinājums. Ja arī nabaga Nemečeks nebija sagaidījis tepes apvienības delegāciju, kas nāca lūgt piedošanu, tad vismaz viņam nebija

jāpieredz, ka tiek atņemts zemes gabaliņš, dzimtene, par ko viņš bija miris.

Un nākamajā dienā, kad visa klase bijīgi klusu sēdēja savās vietās un skolotājs Rāca kungs stingriem soļiem, lēnām un svinīgi kāpa katedrā, lai no turienes klusinātā balsī pieminētu Erni Nemečeku un aicinātu visu klasi nākamajā dienā trijos pēc pusdienas melnās vai vismaz tumšās drānās sapulcēties Rākoša ielā, Jānošs Boka nopietni lūkojās uz solu sev priekšā, un pirmo reizi viņa bērnišķīgajā dvēselē sāka mosties kāda nojauta par to, kas īstenībā ir dzīve, kurai mēs visi gan skumji, gan priecīgi kalpojam.

Молнар Ференц МАЛЬЧИШКИ С УЛИЦЫ ПАЛА Издательство «Детская литература» Москва 1958

Издательство «Лиесма» Рига 1974 На латышском языке С венгерского перевела Э. Саксе Рисунки К. Рейха Художник А. Клодан

Ferencs Molnārs PĀLA IELAS ZĒNI

Redaktore J. Roze. Māksi, redaktors A. Lipins. Tehn.

redaktore G. Sļepkova. Korektore B. Zubikaite. Nodota salikšanai 1973. g. 11. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 18. aprīlī. Dobspiedes papīrs, formāts 60 X 90/16, 9 fiz. iespiedi.; 9 uzsk. iespiedi.; 8,26 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Maksā 41 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 156/26295/J-2491. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 3001-D.

1

Csonakos — laivinieks.

2

Aiziešana (vāc.)

Content

Molnārs Ferencs Pāla ielas zēni

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

1