Dorohovs Aleksejs

Par patiesību un izdomājumiem

ALEKSEJS DOROHOVS

PAR PATIESĪBU UN IZDOMĀJUMIEM

.

MELNAS UN ZILAS MATU LENTĪTES

Es pazīstu kādu meiteni, vārdā Katja Petrova. Katja ir pavisam parasta meitene, tikai viņai piemīt viena dīvainība: tikko skolotājs paziņo, ka rakstīs kontroldarbu, viņa vai visu māju apgriež otrādi, līdz sameklē savas melnās matu lentītes, un dodas uz skolu tikai ar tām, kaut gan viņai netrūkst arī citas krāsas lentīšu. Bet, ja melnās kaut kur pagaisušas, viņa saceļ brēku un, birdinādama asaras, sauc:

Kur manas melnās lentītes? Šodien taču kontroldarbs! Ko lai tagad iesāku?

Reiz es viņai pavaicāju:

Kāpēc tev katrā ziņā vajadzīgas melnās?

Viņa paskatījās manī ar izbrīnu.

Tu vēl vaicā — kāpēc? Tās taču ir manas laimīgās lentītes!

Un Katja pastāstīja, ka viņa vienreiz kontroldarbi laikā briesmīgi nobijusies, jo domājusi, ka netikšot gali ar kādu grūtu uzdevumu, taču, sev par lielu brīnumu, to atrisinājusi, pie tam vēl diezgan ātri. Un todien viņai bi zitēs bijušas iepītas melnās lentītes. Kādu citu reizi viņ< uzrakstījusi diktātu uz teicami, turklāt vācu valodā. Todiei atkal viņai matos bijušas melnās lentītes.

Varbūt tavai veiksmei ar lentītēm nav nekāda sakara? — es iebildu. — Tu droši vien biji labi sagatavojusies kontroldarbam un diktātam.

— Nebūt ne! — Katja apvainojās. — Pagājušā mācībi ceturkšņa beigās es zināju, ka mani izsauks ģeogrāfijā Visu labi biju iemācījusies, taču melnās lentītes, kā pai spīti, nekādi nevarēju atrast. Izmeklējos pa kaktu kaktiem vai uz deguna krizdama, bet tik un tā veltīgi. Paķēru zilās, bezmaz noseboju stundu, klasē iedrāžos pēdējā mirklī, Un, kā par nelaimi, mani tūliņ izsauca atbildēt. Es, protams, Volgu sajaucu ar Kamu un dabūju divnieku. Te tev nu bija zilās! Nu man ir pilnīgi skaidrs: ja matos nebūšu iepinusi melnās lentītes un mani negaidot izsauks, es noteikti apjukšu, uztraukšos un aizmirsīšu pat to, ko lab: zināšu…

Šādu naivu ticēšanu kādas lietas, skaitļa vai izdarības noslēpumainam spēkam sauc par māņticību.

Māņticīgi bērni ir gatavi noticēt visādām muļķībām.

Daži no viņiem, kad tiek atprasīta uzdotā viela, noteikti tur kreiso roku solā uz zara vietas vai arī sažņaudz pirkstus dūrē, tādējādi cerot, ka skolotājs viņus neizsauks. Citi atkal nēsā kabatā nodeldētu pieckapeiku un ir pārliec cināti, ka tā viņiem atnesīs laimi. Nesen man pastāstīja kādu gadījumu ar zēnu, kurš pa vasaru izstaigājis ceļu ceļus, meklēdams zirga pakavu, lai tas palīdzētu veiksmīgi nokārtot pēceksāmenu. Šī meklēšana prasījusi tik dauda laika, ka viņš, nabadziņš, vairs nepaguvis atkārtot izņemto vielu un pēceksāmenā, protams, izkritis. Bet tagad viņš apbalvojot, ka pie visa vainīgs neatrastais «laimes» pakavs.

Taču interesanti, ka tie bērni, kuri labi sagatavojušies kontroldarbiem un teicami apguvuši mācību vielu, nemeklē nedz «laimes» pakavus, nedz pieckapeikas, nedz grubuļainās zaru vietas skolas solā, tomēr nopelna piecniekus. Viņi saprot, ka sekmes gūstamas tikai ar zināšanām, nevis ar ticēšanu dažnedažādām zīmēm.

Par «laimīgajām» pieckapeikām parasti interesējas tie skolēni, kuriem ne sevišķi patīk mācīties. Tik tiešām — daudz vieglāk ir atrast solā zara vietu un uz tās turēt kreiso roku, lai skolotājs neizsauktu, nekā iemācīties nekārtnos darbības vārdus.

Tiesa, tā ir vieglākā metode, tikai ne drošāka!

«NELAIMĪGAIS» SKAITLIS

Priekšmetu, skaitļu un dažādu izdarību noslēpumainajam spēkam dažkārt tic ne tikai bērni, bet arī pieaugušie. Viņu vidū tāpat netrūkst māņticīgo.

Atceros, reiz Lielā Tēvijas kara laikā padomju lidotājs iznīcinātājs manu acu priekšā notrieca fašistu lidmašīnu — un tā nogāzās netālu no mūsu štāba.

Apskatot sašauto mašīnu, ieraudzījām, ka virs pilota sēdekļa pie caurspīdīgā kupola karājas zaļš plastmasas velniņš ar dakšām rokās. Tieši zem šā velniņa kupolā rēgojās lodes izurbts caurumiņš. Tātad zaļais velniņš nebija palīdzējis fašistam gūt uzvaru gaisa kaujā.

Mazas ziloņu, bizoņu, lauvu un kliju figūriņas bieži vien redzamas arī virs māņticīgo itāliešu vai franču auto-

braucēju sacīkšu automobiļu vēja aiz- sargstikliem. Sacīkšu mašīnu īpašnieki domā, ka šāds «amulets» atnesīs sacīkstēs laimi. Figūriņas ir piekāruši daudzi, taču uzvar-u gūst tikai viens. Un ne jau tas, kuram ir visskaistākā figūriņa, bet gan tas, kurš vislabāk prot vadīt mašīnu.

Ir cilvēki, kuri akli tic skaitļu noslēpumainajam spēkam. Pēc viņu domām, daži skaitļi esot laimīgi un daži — nelaimīgi.

Piemēram, skaitlis 13. Vai tas ir sliktāks par citiem? Vai kāds no mums kļūs bēdīgs, ja vilcienā būs trāpījusies trīspadsmitā vieta vai šaha turnīrā izvilkts trīspadsmitais kārtas numurs?

Turpretim, daudzi amerikāņi ir. pilnīgi pārliecināti, ka šis skaitlis var atnest nelajmi, tāpēc cenšas vispār iztikt bez tā. Piemeram, daudzos Ņurjorkas debesskrāpjos nav trīspadsmitā stāva, jo neviens šai stāvā negribētu dzīvot. Protams, šāds stāvs ir, tikai tā iemītnieki uzskata, ka nav, jo aiz divpadsmitā stāva tūliņ seko četrpadsmitais.

Daudzu Amerikas pilsētu viesnīcās neatradīsiet istabu, uz kuras durvīm būtu šis «nelaimīgais» skaitlis. Kuģos nav trīspadsmitās kajītes. Vilcienos un lidmašīnās nav trīspadsmitās vietas.

Un neviens par to nebrīnās. Visi pie tā pieraduši.

KA RADUSIES TICĒŠANA ZĪMĒM?

Ticēšana visādām zīmēm radusies jau Sirmā senatnē un saglabājusies līdz mūsu dienām.

Piemēram, šoferi ir pieredzējuši un dros- inīgi vīri. Taču dažs labs, kaut gan gadiem ilgi leicami vadījis stūri, pamanījis, ka pāri šosejai mašīnas priekšā aizdrāž zaķis, tūliņ sarauc pieri: ek, šodien man nebūs veiksmes ceļā! Greizacis visu sabojāja!

šii «sliktā» zīme droši vien radusies sensenos laikos, kad vēl nebija nedz ma- šinu, nedz šoseju.

Kādreiz tālā pagātnē mednieks gāja pa mežu un klajumā pamanīja briedi. Viņš jau tvēra pēc loka, kad pēkšņi priekšā izlēca zaķis, pie tam tik negaidīti, ka mednieks no bailēm gandrīz vai iekliedzās. Ķērās uzvilkt stiegru, taču sirds dauzās, rokas dreb. Bulta uzšāvās gaisā un aizlidoja garām mērķim. Bet briedis, sajutis < ilveka smaku, nozuda biezoknī.

Saīdzis par šādu neveiksmi, mednieks i,il<i dienā vairs netrāpīja nevienam zvē- i<1111. Kas vainīgs? Protams, zaķis! Tikai viņš, greizacis, atnesis nelaimi!

Nakamreiz medībās, pamanot pār ceļu pāri skrienam zaķi, neveiksmīgais mednieks luliņ nogriežas sānis. Arī dēlam dod prātīgu padomu: «Medībās pats galvenais uzmanīties, lai zaķis nepārskrien pār ceļu, citādi mājās atgriezīsies bešā.»

Ir vēl kāda ļauna zīme, kas tāpat radusies senos laikos, bet saglabājusies līdz šodienai.

Ja pie galda kāds nejauši izber sāli, tad gados vecāka sieviņa tūliņ saka:

— Nu būs mājās strīdi! Kāpēc? Sāls un strīdi — kāds tiem sakars? Arī šai zīmei ir sava vēsture. Pirms vairākiem gadu- simteņiem sāls zemnieka mājā bija visdārgākais aizdars. Cara Ivana Bargā valdīšanas laikā Krievijā puds sāls maksāja tikpat daudz, cik zemnieka dzīvojamā māja. Tādēļ sāls

lika taupīts un lietots ar apdomu. Un, ja neuzmanīga sieva sali izbārstīja, tad, protams, strīds ar viru bija neizbēgams.

Apmēram ap to pašu laiku radusies ticēšana vēl divām citām zīmēm: ja saplēsa šķīvi, tas ir uz laimi, bet, ja mājās iemitinājās tarakāni, tas — uz bagātību.

Šai gadījumā ir sajaukti parādību cēloņi. Trūcīgā zemnieka mājā parasti šķīvju nemaz nebija. Bet, ja bija kaut viens, to bez vajadzības uz galda nelika — taupīja ciemiņam. Arī tarakāni nabadzīgo ļaužu istabā parasti nedzīvoja, jo te nebija ne sakaltušas garoziņas, ko pamieloties. Tā 11u iznāca, ka trauki plīsa un tarakāni mudžēja vienīgi ba- gatās mājās. Tāpēc pamazām izveidojās uzskats: kur plīst trauki un skraidelē tarakāni, tur valda bagātība, tātad arī laime.

Un kāpēc Katja Petrova sāka ticēt lentīšu brīnumainajam «spēkam»?

Bija sagadījies tā, ka tieši tai reizē, kad viņa labi atbildējusi, matos bija iesietas melnās lentītes, un viņa tūliņ secināja: šīs lentītes atnesušas laimi. Ja tagad matos n.iv melnās, bet ir citas krāsas lentītes, viņa apmulst, uz- liaucas un vairs nespēj atcerēties pat to, ko iemācījusies.

SUDRABA KRUSTIŅŠ UN SVĒTĪTAIS ŪDENS

Kāpēc šīs grāmatas pirmajās lappusēs mēs uzsākām sarunu par māņticību? Tāpēc, lai tālāk, kad runāsim par to, kā cilvēki sāka ticēt dažādiem dieviem, eņģeļiem un velniem, jūs saprastu — tas viss sācies tieši no māņticības.

Arī mūsdienās to cilvēku rīcība, kuri uzskata sevi par ticīgajiem un apmeklē baznīcas, mošejas vai sinagogas, daudz neatšķiras no māņticīgu bērnu izdarībām.

Katja Petrova domāja, ka viņai melnās matu lentītes nes laimi un pasargā no divniekiem. Arī kristieši (tā viņi paši sevi dēvē) uzkarina kaklā ķēdīti ar sudraba vai alvas

krustiņu un cer, ka tas viņus pasargās no visām nelaimēm un slimībām.

Citi ticīgie pakar virs gultas galvgaļa pie sienas tā sauktās svētbildes nelielus, krāsainus dieva un viņa kalpu attēlus — un uzskata, ka tieši šie svētie stāv nomodā par viņu mieru un veselību.

Pirms lieldienām — baznīcas svētkiem— ticīgie cep īpašu apaļas formas !>a It maizi, ko izrotā ar papīra puķēm un nes uz baznīcu, kur mācītājs to apslacina ar ūdeni, reizē čukstot kaut kādus vārdus. Pēc šīs ceremonijas šādu maizi ticīgie sauc par kuliču un uzskata, ka šī svētītā maize atnes Uiuni katram, kas to nobauda.

Pirms lieldienām ticīgie krāso olas spilgtās krāsās. Sādi nokrāsotas un cieti novārītas olas arī uzskata par svētam. Ticīgie tās dāvina cits citam un uzglabā.

Par svētītu uzskata arī pūpolu saiš- ķiti, ja to mācītājs apslacina ar «svēto» ūdeni, tas ir, ar parastu ūdeni, ko viņš pirms tam ir svētījis — iegremdē- ļis krustu un reizē čukstējis lūgsnas vārdus.

Pat visparastākās vaska sveces liesmiņa, aizdegta no citas sveces, kura degusi baznīcā svētbildes priekšā, it kā gūstot neparastu spēku un atnesot maja laimi.

Cits piemērs.

Mes jau pieminējām tos divnieku pelnītājus, kuri visu mācību stundu nosēž solā, sažņauguši kreisās rokas pirkstus dūrē, lai skolotājs viņiem nepievērstu uzmanību un neizsauktu atbildēt.

Ticīgie savukārt saliek kopā trīs pirkstus un pārmet krusta zīmi — vispirms pieskaras ar pirkstiem pierei, tad krūtīm un pleciem. Viņi domā, ka šādā veidā pasargā sevi no velna kārdināšanas, apliecina uzticību dievam un nodrošina veiksmi visos svarīgos pasākumos.

Māņticīgie cilvēki baidās no skaitļa 13, toties dievticīgie it sevišķi bijīgi izturas pret skaitli 7. Viņi uzskata, ka 7 ir īpašs skaitlis, jo cilvēkam galvā ir septiņi dobumi: divas acis, divas ausis, divas nāsis un viena mute. Viņi apgalvo, ka arī dieva mājoklis — debesis veidotas no septiņiem kristāla kupoliem, tāpēc, lai izpelnītos dieva žēlastību, svečturī jāieliekot septiņas sveces.

Vārdu sakot, nav iespējams noskaidrot, kur izpaužas māņticība un kur — dievticība, jo tiklab ticēšana dažādiem māņiem, kā arī dažādiem dieviem radusies tais laikos, kad cilvēki vēl neizpratuši dažādu notikumu patiesos cēloņus un ļāvuši vaļu fantāzijai.

Pirms noskaidrojam, kāpēc cilvēki sākuši ticēt dieviem, pasekosim, kā viņi nonākuši līdz domai, ka līdzās redzamajai pasaulei pastāv vēl cita — neredzama pasaule.

ALISES PIEDZĪVOJUMI BRĪNUMZEMĒ

Kurš gan nav lasījis angļu rakstnieka L. Kerola jauko pasaku «Alises piedzīvojumi Brīnumzemē»? Tajā stāstīts, kā meitenīte Alise iziet cauri spogulim un nokļūst Brīnumzemē, kur viss izskatās otrādi.

es atcerējos šo pasaku, kad reiz pie manis iegriezās paciemoties draugs ar savu mazo dēliņu Mišu. Mišam tad vēl nebija pilns gadiņš.

Man uz galda stāvēja diezgan liels spogulis, kura priekšā es pa- rasti skuvu bārdu. Ieraudzījis spožo priekšmetu, Miša gribēja to aizsniegt:. Es nosēdināju Mišu uz galda, nu viņš spogulī ieraudzīja savu attelu.

Sākumā Miša drusciņ apjuka: pirms brītiņa uz galda nekā nebija, bet te pēkšņi sazin no kurienes radies cits puika. Dažus mirkļus Miša to izbrīnījies aplūkoja. Tad viņš atkal ar rociņu pasniedzās uz spoguļa pusi, lai aptaustītu šo nepazīstamo, kas arī stiepa viņam pretim roku. taču… Miša pieskārās gludam aukstam stiklam. Viņš paskatījās manī pagalam apjucis. Tomēr drīz vien, redzams, sāka kaut ko nojaust: pa galdu ātri pierāpoja pie spoguļa un paskatījās, kas atrodas aiz tā..

Bet arī tur neviena nebija.

Tad Miša bezpalīdzīgi atskatījās, saviebās un iesāka gauži raudāt. Kāda vilšanās! Tikko uz galda bija sēdējis ļoti interesants puika, nu pēkšņi tas pazudis…

Arī pirmatnējiem cilvēkiem droši vien tikpat neizprotams un dīvains

būs licies pašu atspulgs dabas spoguļos — strautos, ezeros, upēs. Līdzko pirmatnējais cilvēks piegājis pie krasta, tā viņa priekšā uz ūdens virsmas parādījies kāds cilvēks. Ja viņš pacēlis roku, arī svešais pacēlis roku. Ja viņš notupies, arī svešais notupies. Bet, ja viņš lēcis pie svešā ūdenī, tas notrīsējis un pazudis.

Kur gan paliek šie zemūdens cilvēki, prātojis pirmatnējais cilvēks. Jādomā, tie aizbēg uz savu pasauli. Tā atrodas tepat kaut kur tuvumā, tomēr parasts cilvēks tajā nevar iekļūt.

Varbūt tā ir tā pati pasaule, kurā mēs nokļūstam naktīs? Ir tikai jāaizmieg, lai jau mēs atrastos kādā neparastā zemē, kur viss šķiet pavisam citāds.

Tu ar šķēpu un bultām soļo pa mežu, bet zvēri no tevis nebēg prom. Tu nogalini gan briežus, gan mežacūkas citu pēc citas, bet, tiklīdz pastiep roku pēc medījuma, tas tūdaļ pazūd.

Šajā tumsas valstībā tu vari staigāt pa ūdeni un neslīkt. Vari paņemt rokā degošu pagali un neapdedzināties. Vari sastapt milzīgu lāci un kailām rokām to nožņaugt.

Tikai vienu nekādi nevar saprast. Tu visu nakti esi klaiņojis pa šo noslēpumaino zemi, esi medījis zvērus, j cīnījies, šķērsojis upes, bet tavs brālīs, kurš naktī gulēja tev blakus, apgalvo, ka tu visu laiku esi dusējis ciešā miegā un nekur neesi gājis.

Kā tad tā? Un pirmatnējā cilvēka fantāzija sāk meklēt šas mīklas atrisinājumu.

Droši vien katrā cilvēkā ir paslēpies vēl kāds cilvēciņš, tas ir tik sīciņš un viegliņš, ka itin brīvi var dzīvot mūsu miesā un viņu neviens nekad nevar redzēt. Toties pats tu ledzi un jūti visu, ko redz un jūt viņš, tavs dubultnieks.

Tas ir viņš, kas nakti aiziet no tavas miesas un neatkarīgi aizlido uz kādu citu zemi, bet no rīta atkal atgriežas savā mājvietā.

Tā pirmatnējiem cilvēkiem radās priekšstats par citu — īpašu pasauli un cilvēkā paslēpušos neredzamo dvēseli. Viņi uzskatīja, ka cilvēkam dvēsele ir ārkārtīgi svarīga. No tās ir ļoti daudz kas atkarīgs.

Kamēr dvēsele mājo cilvēkā, viņš staigā, sarunājas, iet medībās. Bet, tiklīdz dvēsele dodas ceļojumā, cilvēks kļūst nevarīgs: viņš guļ nekustīgs aizvērtām acīm un gaida, kad viņa dvēsele atkal atgriezīsies miesā.

Ja dvēsele aizlido no cilvēka uz visiem laikiem, tad vairs nav labi. Tas notiek, kad cilvēks jau nodzīvojis ganīs gadus vai viņu stipri ievainojis kāds zvērs, vai arī v iņš upē vai ezerā aizrijies ar ūdeni. Novecojusi vai savainota miesa dvēselei nav pa prātam: tā aiziet prom pavisam un pārceļas dzīvot kādā citā pasaulē. Bet cilvēku nā- las apbedīt.

Tagad mēs zinām, ka nekādas citas pasaules un dvēseles nav. Visu cilvēka garīgo dzīvi, viņa domas un jūtas nosaka smadzeņu un nervu sistēmas darbība. Tomēr intendanti, ka šo seno ļaužu māņticībā atbalsojas vēl tagad. Piemēram, pavēstot par kāda cilvēka nāvi, dažkārt mēdz sacīt: «Viņš izlaidis garu,» — it kā cilvēkā būtu bijis paslēpts kāds gars.

Ja cilvēks ir zaudējis samaņu un atkal atžirbis, dažkārt mēdz teikt: «Viņš atgriezies pie samaņas,» — it kā viņa dvēsele būtu bijusi aizgājusi un atkal atgriezusies atpakaļ.

Kad cilvēks nošķaudās, citi viņam tad saka: «Uz veselību!» Kādreiz tā teica pavisam nopietni — sak, drošs paliek drošs: ka tikai viņš šķaudīdams nevilšus nav izšķau- dijis laukā dvēseli!

KURS KURU IZDOMĀJIS?

Izrādījās, ka cilvēki, ticēdami citas pasaules esamībai un dvēseles neatkarīgai dzīvei, drīz vien sāka ticēt ari dažādiem dieviem.

Visu mums zināmo dievu kulta kalpi apgalvo, ka tieši viņu dievs vai nu aiz gara laika, vai arī aiz spēka pārpilnības nolēmis radīt sev dzīvas rotaļlietas un izveidojis no māla vai vaska pirmos-cilvēkus.

Patiesībā viss noticis otrādi: nevis dievi izdomājuši cilvēkus, bet gan cilvēki — dievus.

Zinātnieki ir diezgan precīzi noskaidrojuši, kā tas noticis.

Pirmie cilvēki parādījušies zemes virsū pirms vairāk nekā miljons gadiem, taču nevienā alā, kur, glābdamies no aukstuma un meža zvēriem, mituši pirmatnējie cilvēki, zinātnieki nav atraduši dievu attēlus, kaut gan uz alu sienām ir saglabājušies diezgan daudz zīmējumu, kuros redzami dzīvnieki un mednieki.

Ticēšana dieviem radusies tikai aptuveni pirms simttūkstoš gadiem, kad cilvēkos jau bija attīstījušās domāšanas un iztēles spējas.

Akmens laikmeta cilvēka dzīve nebija viegla, jo viņam

no visām pusēm uzglūnēja briesmas un nelaimes. Cik daudz neizprotama norisinājās visapkārt!

Pirmatnējā cilvēka īsais mūžs aizritēja, meklējot sev iztiku. Lai to iegūtu, vajadzēja nogalināt dzīvniekus, kas nespēcīgāki par pašu. Kad cilvēks iemācījās rīkoties ar ieročiem, šķēpi un bultas ar uzasinātiem akmens uzgaļiem viņam aizstāja asos ilkņus un nagus, ko daba bija liegusi.

Taču cik daudz briesmu viņam draudēja ik uz soļa!

Te negaidot uzbrūk meža zvērs un saplosa nepiesardzīgo mednieku.

Te pēkšņi pāri apmetnes teritorijai aizdrāžas savvaļas ziloņu vai niknu mežacūku bars, samīdams un izpostīdams itin visu, kas iegūts ar smagu darbu.

Te no zibens spēriena mežā izceļas ugunsgrēks un trakojošas liesmas aprij plašu meža apgabalu.

Tāpēc nav brīnums, ka, spriežot pēc atrastajiem skeletiem, puse akmens laikmeta cilvēku nav nodzīvojuši pat līdz divdesmit gadiem.

Laiks nestāvēja uz vietas. Aizritēja tūkstošiem gadu. Cilvēki pamazām ieguva aizvien jaunas un jaunas darba iemaņas. Viņi iemācījās savākt ne tikai tos augļus, ko atrada kokos un zemē, bet ari uzirdināt augsni, iesēt zemē sēklu un iegūt ražu. Viņi ne tikai medīja zvērus, bet arī tos pieradināja un audzēja ganāmpulkus, kas viņiem deva gan uzturu, gan ādu un vilnu apģērbam.

Taču cilvēka dzīve joprojām bija atkarīga no dabas, kas viņam šķita visuvarena un neizprotama.

Piemēram, vakar apkārt viss bija klusu un mierīgi. Pie zilajām debesīm rāmi spīdēja saule. Bet tad pēkšņi debesis

satumsa, pārklājās ar draudīgiem mākoņiem. Nezin no kurienes atbrāza viesulis, pie tam ar krusu. Pāris mirkļos vējš saārdīja mājokļus, izrāva ar saknēm lielus kokus, sakapāja sējumus. Pat divus mazus bērnus aiznesa pa gaisu nezin kur.

Kas bija atdzinis šurp mākoņus? Kas bija sadusmojies uz cilvēku un iznīcinājis viņa smagā darba augļus? Kas ir lik varens, ka viņam paklausa viesuļi un vētras?

Pagājušo gadu arī negaidot bija sācis gāzt lietus. Vairākas dienas no vietas gāza no debesīm kā ar spaiņiem bez apstājas, līdz upe izkāpa no krastiem un applūdināja laukus. Neskaitāmi cilvēki un lopi plūdos aizgāja bojā.

Kas bija uzsūtījis ļaudīm šo nelaimi? Kas bija licis ūdens straumēm gāzties no debesīm uz zemi?

Ari jūrā kāds noteikti saimnieko. Te viņš saceļ viļņus, te tos padara rāmus. Te uz krastu atdzen siltu ūdeni, te atkal aukstu.

Zinātne jau labi sen ir noskaidrojusi dabas untumus. Par tiem stāstīts mācību grāmatās.

Pirmatnējā cilvēka zināšanas vēl bija gaužām niecīgas, un viņš šīs draudīgās dabas parādības nespēja izprast. Tajās viņš saskatīja kādas būtnes ļauno varu.

«Tā nav nejaušība,» viņš sprieda, «tam visam ir kāds pamats. Droši vien kaut kur mājo varenas būtnes, kas valda pār pasauli. Šīs būtnes' spēj cilvēkus paēdināt un padarīt laimīgus. Bet, ja sadusmojas, uzsūta ļaudīm badu un nāvi.»

Kas ir šīs nezināmās, baismīgās būtnes?

Meklējot atbildi, cilvēks atkal sāka fantazēt.

Varbūt tā ir saule, kas mirdz pie lalajām debesim? Tā taču ir visuvarena. Pēc ziemas sala tā sasilda zemi, izkausē ledu un sniegu. Tās staru siltumā nogatavojas augļi un vārpas no- briedē graudus.

Taču reizēm saule var būt ari nežēlīga. Ne velti drošsirdis, kas mēģina ieskatīties tās mirdzošajā vaigā, uz mirkli zaudē acu gaismu. Bet citreiz, sadusmojusies uz ļaudīm, saule tik nežēlīgi sāk dedzināt zemi, ka izžūst visi strauti, saplaisā zemes virskārta un izdeg sējumi.

Un uguns, kas gail katras dzīvojamās alas kaktā, pro- lams, ir saules meita. Kamēr saule pati atpūšas, viņa atsūta pie cilvēkiem savu meitu, lai tā ļaudis sasildītu, jo uguns, lapat kā saule, var būt gan laba, gan ļauna, tā spēj gan sasildīt, gan visu pārvērst pelnos.

Droši vien pastāv vēl varenākas būtnes par sauli. Tās aizklāj saulei priekšā mākoņus, vakaros aizved sauli aiz zemes malas, bet rītos atkal liek tai atgriezties pie debesim. Jādomā, šis pats saules un vēja, jūras un zemes, zvēru un putnu pavēlnieks, sadusmojies uz cilvēku, ar apdullinošiem grāvieniem un rūkoņu raida uz zemi žilbinošus zibeņus. Viņš var ietriekt nepakļāvīgajā ugunīgu šautru, un tas mirklī pārogļosies un nomirs.

Tā cilvēka baiļu satrauktajā iztēlē veidojās pirmie dievi.

Tos radīja cilvēka bezspēcība. Viņa bezspēcība dabas varenības priekšā.

Tos radīja cilvēka bailes. Aklas bailes neizprotamā un draudīgā priekšā.

Tieši tāpēc slāvu tālajiem senčiem galvenais dievs bija Poruns — pērkona un zibens pavēlnieks. Vēl pirms tūkstoš

gadiem senajā Kijevā, Dņepras augstajā krastā, slējās šā dieva milzīgs tēls. Galva tam bija no sudraba, ūsas un ausis no zelta, rumpis no ozolkoka, bet kājas no dzelzs.

Debesu dievs slāviem bija Svarogs, saules dievs — Daž- bogs, vēja dievs — Stribogs, mājlopu dievs — Veless.

Arī citām tautām radās savi dievi. Bet visinteresantākais ir tas, ka tautām, kas dzīvoja visattālākajās zemes malās un cita par citu nekā nezināja, dievi bija apmēram tādi paši, vienīgi saucās citos vārdos.

Senajiem ēģiptiešiem galvenais dievs bija saules dievs Ra. Senie grieķi ticēja, ka pār pasauli valda visuvarenais pērkona un zibens dievs Zevs, turpretim senajiem romiešiem tāds pats debesu uguns pavēlnieks bija Jupiters.

Senie irāņi par galveno uzskatīja gaismas dievu Or- muzdu, bet senie babilonieši — saules dievu Marduku. Ar

■

laiku katram dievam piebiedrojās vel tuvāki un tālāki radinieki.

Piemēram, grieķiem un romiešiem pamazām saradās tik daudz dievu, ka vajadzēja precīzi sadalīt viņu tiesības un pienākumus.

Dieviete Hēra sāka pārzināt zemi, bet dievs Neptūns — jūru. Hermejs pārzināja tirdzniecību, Artemida — medības, Apollons mākslas, Atēna — zinātnes, Vulkāns — kalēju arodu, bet Bakhs vīnkopju un vīndaru darbu.

DIEVI UN DIEVIŅI

Gandrīz visām tautām reizē ar varenajiem un bargajiem galvenajiem dieviem radās liels skaits otršķirīgu dievu jeb dieviņu. Arī tos cilvēki izdomāja, kad saskārās ar kaut ko neizprotamu, ko nespēja izskaidrot.

Piemēram, bērni aiziet uz mežu ogot. Aiziet un nepārnāk. Tikai pēc nedēļas mednieki viņus atrod pusdzīvus tālu no mājām kādā gravā, pavisam citā pusē.

Bērni izstāsta, ka bijuši tik ļoti aizrāvušies ar ogu lasīšanu, ka nemaz nemanījuši, kā aizklīduši pārāk tālu. Sācis krēslot. Pēkšņi biezoknī izdzirduši tādu kā šņākoņu, kā ūjināšanu. Metušies bēgt un pazaudējuši taciņu. Tad maldījušies, to meklēdami, un atgriezušies vienā un tai pašā vietā, it kā viņus kāds būtu vadājis riņķī. Tā arī apmaldījušies pavisam un attapušies gravā.

Kas tad bērnus bija baidījis un vadājis pa mežu?

Redzams, meža biezokni mājo kāds viltīgs un nebēdnīgs dieviņš. Viņam nepatīk, ka bērni ielaužas viņa valstībā, saceļ troksni un baida putnus.

Šo dieviņu ļaudis sāka saukt par vadātāju. Viņu neviens nebija redzējis, bet par viņa esamību visi bija pārliecināti, i.1 pēc mātes baidīja palaidnīgus bērnus, sacīdamas:

— Ja nebūsi paklausīgs, atdošu vadātājam!

Citreiz vīrs karstā dienas laikā ielec meža ezerā nopeldēties. Peld, peld, tad pēkšņi jūt, it kā viņu kāds vilktu .iiz kājām dzelmē. Satraukumā sarijas ūdeni, sāk slīkt, bet dēls pamet viņam garu kārti. Tā vīrs izglābjas.

Tātad tumšajos meža ezeros mīt kāda nezināma un dusmīga būtne, kas var cilvēku ieraut dzelmē un noslīcināt. No būtni ļaudis nosauca par ūdensvīru.

Vai arī šāds neizprotams gadījums.

No rīta vīrs ieiet šķūnī, lai iejūgtu zirgu ratos. Skatās: zirgs stāv steliņģī nodzīts putās, slapju purnu un trīc, it k.i to kāds cauru nakti būtu jādelējis. Kas gan varēja nemanīti un klusi ieiet steliņģī? Suns taču ne reizes nebija ierējies.

Sievai atkal savas raizes. Pieliekamā kambara durvis aizbultētas, bet pienu, kas bijis māla podā, kāds izdzēris, lalad viņu mājās apmeties neredzamais blēņdaris — lietuvēns.

Protams, cilvēks, kurš izprot visu šo parādību cēloņus, minētajos gadījumos nesaskata nekā noslēpumaina un l)i iesmīga.

Mežā apmaldījies un pie tam vēl no kaut kā izbijies, < ilveks neapzināti sāk līkumot un riņķot, ikreiz atgriezdamies apmēram vienā un tai pašā vietā. Tas notiek tāpēc, ka labās kājas solis parasti ir mazliet garāks par kreisās l a |a.s soli. Cilvēks iedams pamazām novirzās pa kreisi, līdz izveido riņķi un nonāk agrākajā vietā.

Tāds ir pirmā noslēpuma atminējums.

Otrā gadījuma atminējums ir šāds.

Dziļajos meža ezeros nereti sastopami dzelmju avoti. Tie ezerā izveido atvarus un ūdens virpuļus, kuri dažkārt ir tik stipri, ka spēj ieraut pat labu peldētāju. Tātad ūdensvīrs te nemaz nav vainojams.

Zirgu bija nobiedējis nevis lietuvēns, bet gan mazs, plēsīgs zvēriņš — zebiekste. Zebiekstes mēdz uzrāpties zirgam mugurā un mudžināties tā krēpēs. Tā uzbudinātais zirgs steliņģī sāk kārpīties un spārdīties.

Bet par atgadījumu ar pienu ir jāteic, ka to bija izdzēris mitro pagrabu iemītnieks — izmanīgais un lunkanais zalktis. Tas dažkārt nepamanīts ielavās pieliekamajā, lai pamielotos ar pienu.

Tagad bērni jau skolas jaunākajās klasēs uzzina daudz jauna par lietām

un parādībām, kas notiek tuvākajā apkārtnē. Ja ko nesaprot, pavaicā lielajiem.

Mūsu tālo senču zināšanas bija pārāk niecīgas, un viņi baidījās no visa, ko nespēja izprast. Viņiem šķita, ka līdzās dzivo dažādas noslēpumainas būtnes. Tā radās aizvien jauni dievi un dieviņi.

Starp citu, ļaudis pret šādiem mājas dieviņiem izturējušies tāpat kā pret pārējiem mājiniekiem.

Kāds ceļotājs, kurš pirms revolūcijas bija dažas nedēļas nodzīvojis veca sāmu cilts mednieka čumā (tolaik ziemeļu novados vēl nebija nedz skolu, nedz lasītpratēju), savā grāmatā apraksta, kā šis mednieks izturējies pret savu mājas dieviņu.

Ja medniekam medībās veicies un viņš atgriezies mājās labā garastāvoklī ar medījumu, viņš vispirms paņēmis no

plaukta mazo koka dieviņu un noziedis tam lūpas ar roņa taukiem. Ziezdams dieviņam sacījis:

«Tu esi labs dievs! Gudrs dievs! Centīgs dievs! Tu man palīdzēji nošaut roni. Ja arī tālāk man tāpat palīdzēsi, tevi barošu vēl labāk.»

Taču viendien mednieks pārnācis no medībām dusmīgs. Viņš aši paķēris no plaukta savu koka aizbildni un sācis to pērt ar siksnu, uzkliegdams:

«Še tev! Še tev! Tu esi slikts dievs!»

«Par ko tu viņu sodi?» ceļotājs vaicājis.

Mednieks sašutis atskatījies.

«Kā tad citādi! No paša degungala ronis aizšmauca! Viņš taču varēja aizkavēt! Ja arī uz priekšu tik slikti palīdzēs, nemaz to nebarošu.»

Vecos laikos ar saviem mājas dieviņiem tikpat vienkārši apgājušies arī krievu zemnieki. Lietuvēnam atstājuši bļodiņā nedaudz piena vai putras, ūdensvīram meitenes metušas ezerā ziedu vainagus, bet ar vadātāju parasti vairījušies tikties un bez sevišķas vajadzības negājuši meža biezoknī.

PIRMIE DIEVNAMI UN PIRMIE PRIESTERI

Izdomājuši dievus, cilvēki paši sāka no viņiem baidīties. Kā lai nedreb šo visvareno un bargo būtņu priekšā, kuras mājo vai nu debesīs, vai pazemē? Ja nu pēkšņi tās iedegas dusmās? Labāk tad laikus tās pamēģināt iežēlināt!

Bet kā lai izvairās no zibens un pērkona visvarenā pavēlnieka dusmām? Kā lai iegūst saules un lietus dieva labvēlību? Kā lai izlūdzas ganāmpulku un medījamo putnu un zvēru aizbildņa palīdzību?

Atkal sāka darboties cilvēka fantāzija. Viņš iztēlojās dievu kā reālu būtni: dievs, protams, izskatās līdzīgs cil- vekam, tikai ir vēl skaistāks, spēcīgāks un bargāks. Bez l<im viņam piemīt tādas īpašības, kādu nav cilvēkam.

Cilvēki ir vāji un bezspēcīgi dabas priekšā. Bet dievi spēj visu.

Cilvēki daudz ko nezina un nesaprot. Dievi zina visu. Viņiem nekas nepaliek apslēpts.

Cilvēki ļoti baidās no nāves. Dievi ir nemirstīgi. Viņi dzīvo mūžīgi.

Cilvēki ir saistīti pie noteiktas vietas uz zemes, kur apmetušies dzīvot. Dievi var atrasties ir visur.

Tomēr cilvēks nevar satikties ar pašu dievu. Ko lai iesāk? Un tā krēslainos meža klajumos, kraujos upju krastos, augstos pakalnos parādijās pirmie dievu tēli — elki. Tie bija vai nu akmenī rupji cirstas statujas, vai arī koka bluķi, kam kalts piešķīris zināmu līdzību ar cilvēku.

Dieva veidols nu ir gatavs. Atliek tikai pielabināt pašu dievu.

Šai ziņā ļaudīm jau bija neliela pieredze. Viņi labi zināja, kā iegūstama stiprākā — cilts vadoņa vai bagātnieka labvēlība.

Vislabākais līdzeklis — glaimošana.

Un cilvēki sāka glaimot saviem dieviem. Elka priekšā viņi teica savam dievam pazemīgus vārdus, slavināja to, cildināja tā labās īpašības, kuras paši bija izdomājuši, apveltīja dievu ar visaugstākajiem tituliem, padevīgi izlūdzās tā žēlastību.

Tā radās pirmās lūgšanas jeb lūgsnas.

Taču vienkāršie ļaudis saprata arī ko citu. Viņi ļoti labi zināja, ka labu attiecību uzturēšanai ar pasaules varenajiem ar pliku vārdu vien, lai cik tas būtu cildinošs, vēl nepietiek. Vārds iegūst nozīmi tad, ja to apstiprina ar dāvanām.

Cilvēki sāka nest elkiem dāvanas: viņi atnesa un nolika elka pakājē gan labāko jēru no ganāmpulka, gan su-

Ilgākos augļus no dārza, gan krūzi ar smaržīgu medu, gan visgardāko maizes klaipu, gan krūku ar olīveļļu.

Bet kā to visu lai pasniedz elkam?

Ir tikai viens paņēmiens — sadedzinot. Tad atnestās dāvanas pārtaps biezos dūmos un ietīs elku.

Tā sākās upurēšana dieviem.

Atnesto upuru ērtākai sadedzināšanai elku priekšā no skaldītiem akmeņiem uzbūvēja augstus upuraltārus. Virs tiem uzcēla košus jumtus, kas pasargāja uguni no izdziša- nas pēkšņa lietus gadījumā. Jumts parasti balstījās uz kolonnām, lai sienas neaizsegtu elku un ļaudis to saredzētu jau no tālienes.

Šīs upuraltāru nojumes var uzskatīt par pirmajiem dievnamiem.

Taču izrādījās, ka ielaisties darīšanās ar viegli aizvainojamiem un atriebīgiem dieviem nav nemaz tik vienkārši. Vairums parasto ļaužu neprata izdomāt pietiekami skaistus un daiļskanīgus vārdus, lai būtu droši pārliecināti, ka tie patiks debesu iemītniekiem. Ne jau katrs prata tik prasmīgi sadedzināt upuri, lai dūmi paceltos lidz elka vaigam. Daudziem vispār pietrūka īstas skaidrības, kas dieviem tīkams un kas ne.

Nepagāja ilgs laiks, un radās cilvēki, kuri jau bija iemanījušies labāk par citiem gan skaitīt lūgšanas, gan izdarīt upurēšanu. Apkārtējie ļaudis griezās pie viņiem ar lūgumu aizlikt dievam par viņiem labu vārdu, noskaitīt viņu vietā lūgšanu un sadedzināt upuri.

Pamazām šādi vidutāji starp dievu un cilvēkiem iemantoja sevišķu cieņu. Klusībā no viņiem pat baidījās: ja ar tādu saiesi naidā, diez ko viņš sastāstīs par tevi dievam, sanaidos ar visvareno.

Ar laiku visām tautām radās priesteri.

Sākumā priesteru vairums naivi ticēja savu dievu visvarenībai un centās tiem kalpot pēc labākās sirdsapziņas. I'aču nereti viņu vidū uzradās ari neparasti uzņēmīgi cilvēki. Viņi drīz vien noprata, kādu labumu var gūt, kalpojot dieviem. Vispārēja cieņa un gods taču ir ļoti patīkams. Turklāt nav nemaz jāsadedzina viss, ko ticīgie atnes upurēšanai. Šo to var atstāt arī sev.

Lai kalpošana jeb sazināšanās ar dieviem būtu ērtāka, priesteri apmetās dzīvot vai nu pašā templī, vai tā tuvumā. I.ai atšķirtos no vienkāršajiem ļaudīm, viņi sāka ģērbties īpašā tērpā un tīšuprāt izdomāja sarežģītas upurēšanas ce- remonijas un garas lūgšanas, ko vienkāršais cilvēks nespēja ielāgot. Savas zināšanas un pieredzi viņi nodeva tālāk tikai saviem skolniekiem.

Ticīgajiem priesteri iestāstīja, ka dievs savas pavēles uztic tikai viņiem un tālab viņi kā debesu valdnieka pilnvarotie pieprasa, lai ļaudis viņiem pilnīgi pakļautos. Ja kāds uzdrošinājās nepaklausīt viņu pavēlēm vai arī apšaubīt., ka ar priestera muti runā pats dievs, tad tādu parasti nogalināja ar pašu ticīgo rokām — vai nu noslīcināja, vai sadedzināja.

Tādi ir reliģijas pirmsākumi.

KĀ TAS NOTIEK MŪSDIENĀS?

Tagad iegriezīsimies kādā baznīcā un paskatīsimies: vai dieva kalpu ieražās nav kas saglabājies no senajiem elk- dievības laikiem?

Izrādās — ir gan! Pie tam vēl daudz kas.

Ieiesim krievu baznīcā. Atšķirībā no citām to sauc par pareizticīgo baznīcu.

Baznīcas sienas apkarinātas ar svētbildēm. Par svētbildēm sauc- dieva, viņa tuvinieku un izredzēto attēlus.

Tāpat kā senie slāvu elki, arī svētbildes ir bagātīgi iz- lotātas, dažkārt pat noklātas ar zelta un sudraba aplikācijām un dārgakmeņiem.

Dievlūdzēji svētbilžu priekšā aizdedzina sveces, it kā sadedzinādami upuri. Tad, nometušies ceļos, skūpsta svētbildes. Dieva attēliem, kas uzgleznoti uz parastiem koka dēļiem, viņi parāda augstu godu un cieņu.

Pat vēl vairāk. Ticīgie vēršas pie svētbildē uzgleznotā dieva ar dažādiem lūgumiem, uzskatīdami, ka dievs viņiem I nošķirs laimi un bez kādām zālēm izdziedēs slimības.

Vienkāršiem ļaudīm baznīcā atļauts vienīgi bikli un padevīgi lūgt dieva palīdzību. Visu pārējo nokārto dieva kalpi: mācītāji un viņu palīgi — diakoni.

Tāpat kā senie priesteri, arī viņi cenšas ar savu ārējo izskatu atšķirties no pārējiem ļaudīm. Mati — gari, līdz pleciem, bārdas — kuplas, labi koptas. Senlaicīgs tērps, ļoti plats un garš, kādu tagad neviens vairs nevalkā. Tērpu iotā zelta un sudraba izšuvumi, vai arī tas pašūts no lira brokāta.

Dievkalpojuma laikā mācītāji ar skaļiem un cildinošiem vārdiem slavina dievu, viņa varenību. Reizē arī raida dievam neatlaidīgas lūgšanas, lai viņš ir žēlīgs pret dievlūdzējiem, ja tie viņam aizdotu dusmas, lai atlaiž tiem grēkus un atalgo par pazemību.

Vairākas stundas no vietas mācītāji nepārtraukti murmina:

«Dievs, apžēlojies par mums! Dievs, piedod mums, grēciniekiem! Dievs, esi žēlīgs! Dievs, glāb mūsu dvēseles!»

Lai izpelnītos dieva žēlastību, mācītājs kopā ar saviem palīgiem dodas pie dieva un tā tuvinieku svētbildēm, kas karājas visapkārt baznīcas telpai pie sienām, metas šo svētbilžu priekšā ceļos, iesvaida tās ar smaržīgu eļļu, vēcina to priekšā kvēpināmo trauku, kurā gruzd smaržīgi sveķi — vīraks, un goddevīgi tās skūpsta.

Dievkalpojuma laikā mācītāji dziedošā balsī sarunājas ar dievu senslāvu valodā, ko vairums dievlūdzēju nemaz nesaprot.

Lai vēl spēcīgāk ietekmētu ticīgo iztēli, baznīcā atskan neredzama kora stiepta dziedāšana un laiku pa laikam ieskanas dažādi zvani.

No visa redzētā un dzirdētā rodas sajūta, it kā tu būtu nokļuvis vairākus tūkstošus gadu tālā senatnē.

KĀ KRISTĪGIE «ĒD» SAVU DIEVU?

Tāpat kā visās reliģijās — pasaulē to vēl ir ļoti daudz —, arī kristietībā ir sajaukušās gan vissenākās māņticības, gan elkdievības pielūdzēju paražas. Bet kam gan ienāktu prātā, ka ticīgā pienākums ir laiku pa laikam apēst sava dieva miesas gabaliņu?

Kristīgajiem tas ir pats galvenais baznīcas rituāls.

Noteiktās dienās ticīgie pulcējas baznīcā; vispirms viņi ilgi lūdz dievu, bet, kad iestājas vissvinīgākais dievkalpojuma brīdis, pēc kārtas «iet pie dievgalda», lai baudītu dieva dēla Kristus «miesas» gabaliņu un izdzertu malku viņa «asiņu».

Protams, mūsdienās neviens vairs neuzdrošinātos kļūt par cilvēkēdāju. Turklāt vai mācītājiem vispār būtu iespējams ik svētdienas sadabūt īstu Kristus miesu un asinis? IVipēc baznīcās izlīdzas ar speciāli ceptām dievmaizītēm un parasto sarkanvīnu.

Lai vīns atgādinātu siltas asinis, to atšķaida ar karstu ūdeni.

Mācītāji ticīgajiem iestāsta, ka, pārklājot vīna kausu ar zīda lakatiņu un nodziedot virs tā īpašus lūgšanas vārdus, vīns pārvēršoties dieva asinīs, bet tajā iedrupinātās dievmaizītes — dieva miesas gabaliņos.

Kamēr ticīgie pieņem svēto vakarēdienu, mācītājs un diakons bez mitas atgādina: «Tagad jūs baudāt mūsu dieva miesu un dzerat viņa asinis. Bet tas, kurš mēģinās to apšaubīt, kritīs vissmagākajā grēkā.»

Starp citu, apmēram pirms četriem simtiem gadu daudzās kristīgo zemēs atkritējus dzīvus sadedzināja uz sārta.

Svētā vakarēdiena pieņemšanas ceremonijā atbalsojas viens no svarīgākajiem daudzu seno laiku reliģiju rituāliem.

Pirms vairākiem tūkstošiem gadu, kad cilvēki vēl tikko bija sākuši izdomāt pirmos dievus, viņi visvairāk baidījās los sadusmot. Kas jādara, lai novērstu dievu dusmas un padarītu tos labsirdīgus un žēlīgus?

Ir tikai viens līdzeklis — tie sātīgi un gardi jāpaēdina.

Mēs jau iepriekš sacījām, ka tālie senči upurējusi dieviem labākos pārtikas produktus, ko paši lietojuši uzturā: zivis un medījumus, jērus un kazas, maizi un eļļu, vīnu un augļus.

Bet, kad arī tas nav palīdzējis un cilvēkiem licies, ka sadusmotie dievi uzsūtījuši viņiem sausumu, plūdus vai briesmīgas sērgas, viņi bargos debesu iemītniekus mēģinājuši iežēlināt, upurējot tiem vismīļāko un dārgāko. Un kas gan cilvēkam var būt dārgāks par paša bērnu?

Tā daudzas tautas sākušas upurēt dieviem cilvēkus. Tos upurējuši gan senie babilonieši, gan senie ēģiptieši, gan senebreji. Tieši no senebreju reliģijas kristietības dibinātāji pārņēmuši ļoti daudzas leģendas, paražas un rituālus.

Kristīgo un ebreju reliģijas pamatgrāmatā — bībelē stāstīts, ka reiz pats dievs pieprasījis kādas ebreju dzimtas vecākajam Ābramam, lai tas upurējot viņam savu miesīgo dēlu.

Ko Ābrams darījis? Viņš bez liekas gudrošanas nolicis uz upuraltāra sasaistītu zēnu, sakrāvis sausu malku un uztrinis nazi, lai bērnu nokautu un sadedzinātu.

Tikai pašā pēdējā mirklī dievs, redzēdams, ka sirmgalvis bez kurnēšanas pakļaujas, iežēlojies un atļāvis dēla vietā upurēt jēru.

Dažām tautām cilvēku upurēšanas paraža pastāvēja ļoti ilgi.

Vēl pirms četrsimt gadiem vienā no Dienvidamerikas zemēm — Peru — katru pavasari atzīmēja «diženos radīšanas svētkus». Tajā dienā no tempļiem uz laukumiem iznesa milzīgus elkus — peruāņu galvenos dievus. Šurp atveda arī mazus zēnus un meitenes, izrotātus ār ziedu vītnēm. Ļaudis sāka dziedāt dieviem slavas dziesmas. Pēkšņi vairāki priesteri metās virsū pārbiedētajiem bērniem, noķēra divus vai trīs un upurēja saviem asinskārajiem dieviem.

Līdz ar cilvēces kultūras attīstību maigāki kļuva arī

ļaužu tikumi. Cilvēkus dieviem upurēja aizvien retāk un retāk. Bērnu vietā sāka upurēt jērus, teļus, baložus, kurus nokāva turpat altāra priekšā, joprojām domādami, ka dieviem vistīkamākā barība ir upura siltās asinis.

Radīdami jaunu reliģiju, pirmie kristīgo draudžu vadītāji nosprieda, ka upurēšana nemaz nav vajadzīga. Kāpēc jāriskē ar to, ka tevi var apsūdzēt slepkavībā? Vai nav prātīgāk visvareno dievu drusciņ piekrāpt?

Viņi bērna vietā sāka upurēt dievam no mīklas izceptu cilvēka figūriņu ar rociņām un kājiņām. Pamazām šo figūriņu vienkāršoja aizvien vairāk un vairāk, līdz tagad baznīcās tās vietā cep dievmaizītes no neraudzētas mīklas.

Bet kāpēc mūsdienās kristīgie izceptās figūriņas vairs neupurē dievam, bet, gluži otrādi, paši ēd, turklāt vēl apgalvodami, ka tā esot dieva dēla miesa?

Arī te kristīgo reliģijā ir saglabājušās senseno laiku māņticības paliekas.

Daudzas pirmatnējās tautas, kas pārtika no medībām, par savas cilts aizgādni uzskatīja kādu zvēru, piemēram, lauvu, lāci, vilku vai mežakuili. Lai nezaudētu aizbildnību, šo zvēru bija aizliegts nogalināt.

Tomēr reizi gadā, parasti lielo medību priekšvakarā, tika atzīmēti sevišķi svētki. Šai dienā pēc ilgām reliģiska rituāla dejām priesteri nogalināja jau iepriekš sagūstītu zvēru un katrs mednieks apēda gabaliņu no zvēra sirds vai aknām.

Pirmatnējie cilvēki ticējuši, ka tas, kurš apēd gabaliņu lauvas vai lāča sirds, iegūst lāča spēku, lauvas drosmi un vilka gudrību.

Šī senā māņticība ilgi saglabājās daudzās reliģijās. Valdīja uzskats, ka dievam vislabāk var tuvināties, baudot viņa miesu un dzerot viņa asinis. Tā kā pat visniecīgāko gabaliņu dieva miesas nebija iespējams sadabūt, tad izlīdzējās ar dažādiem simboliem.

Sākumā dieva miesas ēšanas rituāls bija saistīts ar asinīm. Tā, piemēram, senajā Meksikā šim nolūkam izraudzījuši spēcīgu un skaistu jaunekli, slavinājuši viņu kā pašu dievu, tad likuši uz upuraltāra un nogalinājuši. Pēc tam nogalināto jaunekli sagriezuši gabalos un apēduši.

Taču pamazām daudzās zemēs šos asiņainos upurus dieviem aizstāja ar tādiem upurveidiem, kuri neprasīja asinsizliešanu.

Piemēram, senajā Persijā ticīgie savienojušies ar savu dievu Mitru, apēdot īpaši izceptas maizes gabaliņu un izdzerot. vīna malku. Senajā Indijā priesteri no mīklas cepuši dieva Brahmas figūriņas un ticīgie šīs figūriņas ar trīcošu sirdi ēduši, ticēdami, ka viņi ēd dieva miesu.

Kristietības dibinātāji savā reliģijā centās pārņemt pēc iespējas vairāk seno laiku māņticības paražu, leģendu un ļaudīm jau pazīstamu rituālu. Un tā par galveno bija kļuvis dieva ēšanas rituāls.

LEĢENDA PAR PESTĪTĀJU

Kāpēc kristīgo dieva kalpi cenšas ticīgos pārliecināt, ka svētajā vakarēdienā viņi bauda nevis paša dieva, bet. gan viņa dēla Kristus miesas gabaliņu? Kāds šeit sakars ar Kristu?

Jā, tam ir savs pamats.

Reiz kādā jūrniecības muzejā es redzēju seno ēģiptiešu juras kuģa modeli. Tas bija airu kuģis bez burām. Gari koka airi ar šaurām lāpstiņām un smagiem resgaļiem gulēja gar borta malām, bet no airētāju sēdekļiem nokarājās ķēdes ar gredzeniem galā.

Izrādās, ka šādās ķēdēs bija iekalti vergi — airētāji. Gan saltajās rudens vētrās, gan Āfrikas svelmainajā saulē dienu pēc dienas, gadu pēc gada viņi liekušies uz priekšu un atpakaļ, cilādami airus, un tikai nāve viņus atbrīvojusi no šā smagā darba. Bet, lai vergi, kuģim piestājot krastā, neaizbēgtu vai ari aiz izmisuma neielēktu jūrā, meklēdami glābiņu nāv'' viņi uz mūžu tika piekalti ar važām pie sēdekļiem.

Kādas senas romiešu pilsētas drupās vēl tagad var redzēt smagus dzirnakmeņus, ar kuriem mala graudus. Pie augšējā dzirnakmens piestiprināta koka dīsele, bet tās galā — kaut kas līdzīgs ādas sakām. Taču vērsim vai zirgam šīs sakas ir par mazām.

Kādreiz šādās sakās jūdza vergus. Kā darba lopi viņi no agra rīta līdz vēlam vakaram soļoja apkārt, griezdami smago dzirnakmeni.

Vergi piederēja to īpašniekiem, kuri pēc patikas varēja viņus mocīt, likt pie vissmagākajiem darbiem, par nepaklausību — nogalināt.

Trūcīgajiem zemniekiem, kam nebija savas zemes, arī neklājās vieglāk. No saules lēkta līdz saules rietam viņi

strādāja muižnieka labā un necerēja, ka varēs atpūsties pat pēc nāves. To viņiem centās iegalvot dieva kalpi.

Ēģiptiešu priesteri ticīgajiem iestāstīja, ka Ēģiptes valdnieki — faraoni pēc nāves mitot debesis un turpinot parvaldīt valsti. Mirušie ministri kļūstot par faraonu palīgiem, debesu karaspēku komandējot mirušie karavadoņi, bet debesu tiesu spriežot mirušie tiesneši.

Vienkāršajiem zemniekiem un vergiem arī viņsaulē esot jāstrādā to pašu saimnieku labā.

Tāpēc bagātniekus un augstmaņus senajā Ēģiptē apbedīja milzīgās akmens kapenēs, bet nabadzīgos ļaudis tāpat vien apraka smiltīs. Ar vergiem izrīkojās vēl vienkāršāk. Viņiem atsevišķas kapa vietas nebija — visus apbedīja kopējā bedrē.

Taču kādā veidā viņsaulē lai nodrošina labu aprūpēšanu dižciltīgajiem aizgājējiem? Šim nolūkam bagātnieku kapenēs ievietoja mazas, no māla veidotas cilvēku figūriņas, ko sauca par ušebti. Tajās pēc nāves vajadzēja iemājot vergu dvēselēm.

Uz figūriņām iegrieza bargus uzrakstus: «Es esmu ušebti. Ja mani pasauks un liks darīt dažādus darbus, man jāatsaucas: «Es esmu šeit!» — un jāklausa tikai tas, kura dēļ esmu tapis, bet nedrīkstu klausīt viņa ienaidniekiem.»

Dažkārt šiem māla kalpiem drošības dēļ jau iepriekš aplauza kājas, lai tie viņsaulē nevarētu aizbēgt no sava kunga.

Kas atlika nabagajiem un vergiem? Uz ko viņi varēja cerēt, par ko varēja sapņot?

Viņi sapņoja par pestītāja atnākšanu.

Visās zemes malās nabadzīgie ļaudis paslepus stāstīja cits citam, ka katrā ziņā pienākšot diena, kad viss mainīšoties. Zemes virsū ieradīšoties taisnīgs dievs. Viņš iznīcināšot bagātnieku varu un atbrīvošot vergus. Apspiedēji un mocītāji saņemšot taisnīgu sodu, bet viņu upuri tikšot atalgoti.

Tā nabadzīgo ļaužu vidū radās leģendas par pastardienu. Pats dievs nokāpšot uz zemes un sodīšot kā dzīvos, tā mirušos. Tad beidzot iestāšoties taisnīgi laiki.

Vienlaikus radās arī citas leģendas. No mutes mutē klīda satraucoši nostāsti par brīnišķīgo pestītāju, kurš jau it kā bijis atnācis. Vieni stāstīja, ka pats dievs esot atsūtījis uz zemi savu dēlu, taču varmākas viņu nogalinājuši. Citi apgalvoja, ka dieva dēls it kā neesot varējis tikt galā ar ļaundarību un tādēļ atgriezies atpakaļ debesīs. Bet cilvēkiem viņš atstājis savus baušļus, kurus vajagot pildīt, lai pastardienā izpelnītos atpestīšanu.

Līdzīgas leģendas radās ir visur, daždažādās zemēs. Tādēļ ka it visur bija bagātie un nabagie, saimnieki un vergi.

Piemēram, Persijā ļaudis runāja par dieva sūtni Zara- tustru. Stāstīja par viņa brīnumaino piedzimšanu: māte tam bijusi jaunava, bet tēvs — eņģelis. Ienaidnieki ne vienu reizi vien mēģinājuši viņu nonāvēt, taču eņģeļi vienmēr viņu izglābuši. Jau piecpadsmit gadu vecumā viņš bijis gudrāks par gudrajiem un disputējis ar tiem par ticības lietām. Viņš daudz klejojis pa pasauli un visur darījis brīnumus — izdziedinājis slimos, atdevis acu gaismu aklajiem, dzirdi — kurlajiem, balsi — mēmajiem.

Indijā tādas pašas leģendas tika stāstītas par Budu. Runāja, ka arī tas esot piedzimis no jaunavas un gara. Visslavenākie gudrajie, padzirduši par Būdas piedzimšanu, atbraukuši viņam atdot godu. Arī Buda darījis brīnumus un izdziedinājis slimos. Līdzīgas leģendas pastāvējušas arī Ķīnā. Tur visus brīnumdarbus piedēvējuši Konfūcijam, kurš nodibinājis savu reliģiju.

Turpretim arābi stingri ticējuši, ka viņu dievs allāhs atsūtījis uz zemi savu pravieti Muhamedu. Deviņus mēnešus pēc piedzimšanas Muhameds jau kļuvis par gudro, kas ne tikai atdevis aklajiem acu gaismu, bet arī vienreiz piespiedis pašu mēnesi nolaisties uz zemes un izlīst caur viņa tērpa piedurkni.

Vārdu sakot, katrai tautai ir bijis savs pestītājs, un vienkāršie ļaudis it visās zemēs ticēja un gaidīja, ka viņš ieradīsies un nodibinās virs zemes kārtību.

Seno reliģiju priesteri bija gudri un viltīgi. Viņi vērīgi ieklausījās, ko runā tauta. Pilsētu laukumos un tirgus vietās lodāja ziņu pienesēji, kas viņiem pavēstīja visu, ko ļaudis cits citam paslepen stāsta. Valodas par drīzu pestītāja atnākšanu un dieva tiesu priesteriem bija zināmas.

Priesteri šīs valodas nemaz necentās atspēkot. Gluži otrādi, viņi tās apstiprināja un vēl papildināja ar smalki izdomātām detaļām, it kā jau kaut kur esot redzētas neparastas zīmes un notikuši brīnumi. Tādā veidā viņi šo tautas ticību par pestītāju prasmīgi izmantoja, lai vēl vairāk nostiprinātu bagātnieku un valdnieku varu, jo tas atbilda arī viņu interesēm.

Priesteri nabagajiem sacīja:

«Jā, tev taisnība, ka tava dzīve ir smaga. Tomēr esi pacietīgs un nezaudē cerības: dievs visu redz. Atnāks pestītājs, nodibinās, taisnīgu dzīvi, un tu iemantosi mūžīgo laimību. Tikai vajag pakļauties mums, dieva pārstāvjiem. Bet, ja tu šeit, virs zemes, nebūsi pazemīgs, tad arī pēc nāves tev būs lemtas mūžīgas mokas.»

Tā izveidojās visdažādākās reliģijas. Tajās dīvainā kār- lii savijās vissenāko laiku māņticība par dvēseli un aiz- ktipa dzīvi, par gariem un dieviem ar tautas ilgām pēc pestītāja.

Tā radās arī kristietība, par kuru stāstīsim tālāk.

KĀ NABADZĪGO ĻAUŽU TICĪBA PĀRTAPA PAR BAGĀTNIEKU RELIĢIJU?

Pirms divtūkstoš gadiem visvarenākā un lielākā valsts I iropā bija Romas impērija. Romieši bija iekarojuši un pakļāvuši gandrīz visas kaimiņtautas uz ziemeļiem un dienvidiem, uz austrumiem un rietumiem. Viņiem piederēja daudz vergu, kurus bija pārveduši no iekarotajām zemēm.

Gan vergu, gan romiešu verdzībā pakļauto tautu, gan arī pašu romiešu nabadzīgo ļaužu vidū, tāpat kā visur, klīda tās pašas leģendas par pestītāju.

Visbiežāk runāja, ka nabadzīgajā, akmeņainajā Jūdejā, kas atradās Vidusjūras austrumu piekrastē, pavisam nesen parasta cilvēka izskatā bijis ieradies paša dieva dēls. Tēvs lo atsūtījis uz zemi, lai te nodibinātu kārtību.

Ļaudis dieva dēlu sauca vai nu ebreju vārdā — par Mesiju, vai arī grieķu vārdā — par Kristu, kas nozīmē — «paša dieva svētītais». Taču uz zemes viņš dzīvojis ar Jēzus vārdu.

Stāstīja arī, ka šis Jēzus esot pulcējis ap sevi vienkāršos ļaudis — zvejniekus un amatniekus un tos mācījis, kas jādara, lai cilvēki dzīvotu taisnīgi. Taču romieši dieva delu notvēruši, apsūdzējuši likumu pārkāpšanā un sodījuši ar mokpilnu nāvi. Romieši viņu, tāpat kā bēguļojošu versti, pienaglojuši aiz rokām un kājām pie koka krusta, kur viņš ari nomiris.

Ļaudis kā tīru patiesību cits citam pavēstīja, ka Kristus» pirms nāves saviem mācekļiem apsolījis vēlreiz atgriezties,» iznīcināt Romas impēriju un nodibināt zemes virsū dieval valstību. Tad visi nabagie un vergi par savām ciešanām! tikšot atalgoti, bet viņu apspiedēji saņemšot bargu soduļ

Kā lai nenotic tik skaistai leģendai! Tas taču bijal visu apspiesto sen lolotais sapnis! To ļaužu skaits, kas noļ tiesas ticēja, ka dieva dēls patiesi bijis zemes virsū unl apsolījis vēlreiz atgriezties, ātri auga. Viņi mazās grupihāsl slepus pulcējās kopā pagrabos vai alās un cits citam stās-1 tīja par Kristus dzīvi un viņa mācību. Sie cilvēki sākal sevi dēvēt viņa vārdā — par kristiešiem.

Protams, to nevarēja nepamanīt bagātie pilsētnieki unļ vergturi. Sākumā viņus pārņēma satraukums. Nav labi, jal nabadzīgie ļaudis sāk pārāk daudz spriedelēt par taisnību.I Jāizdibina, par ko viņi pļāpā.

Drīz vien bagātnieki noprata, ka jaunajā mācībā iri daudz kā tāda, kas viņus pilnīgi apmierina. Ja vergi cerēsļ ka viņus kādreiz atbrīvos pats dievs, varbūt tad viņi tikļ bieži vairs nedumposies? Turklāt taču runā, ka pats Kristus novēlējis pacietīgi panest visas ciešanas, lai viņsaulē tiktu atalgots. Tātad tie, kuri viņa mācībai ir uzticīgi, būs pakļāvīgāki par citiem.

Tā kristiešu draudzēs pamazām sāka iestāties ne tikai vergi, bet arī viņu saimnieki — vergturi. Kopā ar kalpiem draudzes saiešanās ieradās arī lielie zemes īpašnieki. Kristiešu draudzēs, kas veidojās visās malu malās, locekļu skaits strauji pieauga.

Jo lielākas tās kļuva, jo manāmāk mainījās draudžu iekšējā kārtība.

Vai tad neizglītotie un izmocītie vergi spēja sacensties daiļrunībā ar saviem saimniekiem? Kurš gan klausīsies viņu naivajos spriedelējumos? Kurš gan pakļausies viņu

lēmumiem? Jāteic, viņi tik tiešām nekā prātīga arī nespēja ierosināt.

Tā pamazām ikdienas dzīve lielajās kristiešu draudzēs pārmainījās. Iepriekšējā vienlīdzība zuda. Izvirzījās daiļrunīgi vadītāji, kas sevi dēvēja par apustuļiem.

Apustuļi paziņoja, ka tikai viņi protot pareizi izskaidrot un sludināt Kristus mācību. Pie reizes viņi uzņēmās arī draudzes saimnieciskās rūpes, iecēla sev palīgus — bīskapus, prezbiterus, diakonus.

Taču vissvarīgākais — viņi nabadzīgo ļaužu reliģiju nemanot pielāgoja bagāto draudzes locekļu interesēm. Savos sprediķos leģendārā Kristus mācību viņi papildināja ar pavisam ko citu.

Šai ziņā viņiem palīdzēja pirmās reliģiskās grāmatas — evaņģēliji, kas drīz vien parādījās kristiešu draudzēs. Evaņģēlijus sarakstīja pēc apustuļu norādījumiem, bet ticīgos pārliecināja, ka šīs grāmatas tūlīt pēc Kristus nāves sarakstījuši viņa pirmie mācekļi. Šais «dieva» grāmatās nepatiesības bija daudz vairāk nekā patiesības.

Evaņģēliju sastādītāji bez jebkādas kautrēšanās izmantoja tautā jau labi pazīstamās leģendas un Kristum pierakstīja visu, ko kādreiz ļaudis bija stāstījuši par Zaratustru, Budu un citiem pestītājiem.

Evaņģēlijos tika stāstīts, ka arī Kristus piedzimis no jaunavas un svētā gara. Kad viņš vēl gulējis silītē, no visām zemēm ieradušies gudrie, lai viņam atdotu godu. Zēna gados viņš jau bijis gudrāks par sirmgalvjiem. Darījis arī brīnumus: dziedinājis slimos, augšām cēlis mirušos, staigājis pa ūdens virsu un ūdeni pārvērtis par vīnu.

Tā no jauna atdzima vecu vecās, tautai sen labi pazīstamās leģendas.

KURS PIRMAIS SĀCIS PIELŪGT KRUSTU?

Kāpēc par kristietības galveno simbolu kļuvis krusts? Kāpēc virs baznīcu kupoliem katrā ziņā slienas apzeltīts krusts? Kāpēc krusta zīme rotā garīdznieku tērpus un galvassegas, reliģisko grāmatu vākus? Mēs jau runājām, ka vienkāršie ticīgie nēsā metāla krustiņu un, lūdzot dievu, ar roku izveido krusta zīmi — pārmet krustu.

Garīdznieki, skaidrodami krusta simboliku, stāsta, ka pirms diviem tūkstošiem gadu koka krustā esot piekalts un tur arī nomiris kristiešu reliģijas dibinātājs — paša dieva dēls Jēzus Kristus.

Patiešām, Romas impērijā tais laikos, kad, kā vēstī leģenda, vienā no tās provincēm — Jūdejā, dzīvojis un sludinājis savu mācību kāds vīrs, vārdā Jēzus, visapkaunojo- šākais nāves sods bijis krustā sišana, kas parasti piespriests bēguļojošiem vergiem, slepkavām un laupītājiem. Noziedznieks ar lielām naglām ticis piesists vai aiz pārlauztām rokām un kājām piesiets pie augsta staba, kam galā bijis šķērskoks. Dažreiz šāds stabs atgādinājis T burtu, dažreiz krustu.

Bet kāpēc apustuļi par savas reliģijas simbolu izvēlējušies tieši šo kauna pilno nāves soda rīku? Sāds krusts ne ar ko neatšķiras no karātavām, bendes pātagas, asiņainā bluķa un cirvja. Kā tad tā priekšā var locīt ceļus? Kā var skūpstīt nāves soda rīku, uz kura it kā esot mokpilnā nāvē miris reliģijas dibinātājs?

Izrādās, ka krusta pielūgšanas vēsture ir pavisam citāda. Sai kristīgo tradīcijai ir cits cēlonis, nevis tas, uz kuru atsaucas apustuļi. Kristīgie vienkārši izmantoja kādu no ticējumiem, kas bija iesakņojušies tautā kopš senseniem laikiem.

Ļaužu ticēšana krusta noslēpumainajam spēkam radusies jau akmens laikmetā. Pirmatnējā cilvēka dzīvē vislielākā nozīme bijusi uguns iegūšanai. Ugunskura liesma bija pa- glabusi cilvēkus no aukstuma, devusi iespēju no māla pagatavot traukus, bet no metāla — ieročus. Virs uguns vatēja vārīt un cept ēdienu. Uguns aizsargāja no meža zvēru uzbrukumiem.

Iesākumā pirmatnējie cilvēki prata saglabāt tikai to uguni, ko dāvāja daba. Kokā iesper zibens, un tas aizdegas. Cilvēki savāc gruzdošās ogles, uzpūš tās un iekur ugunskuru.

Vajadzēja tikai uzmanīt, lai ugunskurs neapdzistu. Tā bija liela nelaime, ja nenosargāja dārgo dieva dāvanu. Vainīgo šai noziegumā tūlīt nogalināja — viņa dēļ taču visa cilts tika pakļauta salam un badam!

Kādā no akmens laikmeta apdzīvotām alām zem ugunskura paliekām zinātnieki ir atraduši septiņus metrus biezu pelnu slāni. Tas nozīmē, ka šai alā uguns uzturēta vairākus gadsimtus. Vienu paaudzi nomainījusi cita, bet uguns aizvien degusi neapdzisdama.

Ar laiku cilvēki paši iemācījās iegūt uguni. Viņi salika krusteniski divus sausus kociņus un ātri tos berzēja vienu pret otru, līdz tie aizdegās.

Taču uguns parādīšanos cilvēki aizvien vēl uzskatīja par brīnumu. Uguni, tāpat kā agrāk, pielūdza kā elku, un krusteniski saliktu kociņu zīme kļuva par dievišķā spēka simbolu.

Krusteniski salikti kociņi — tas ir krusts.

Zinātnieki, veikdami arheoloģiskus izrakumus, ir atraduši krusta zīmes uz priekšmetiem, kas nogulējuši zemē tūkstošiem gadu. Tās, piemēram, var redzēt uz traukiem, kuri atrasti Ukrainā kādā kurgānā netālu no Tripoles ciema. Daži no šiem traukiem izgatavoti pirms vairāk nekā pieciem tūkstošiem gadu.

Krusta zime nereti rotā ēģiptiešu dievu tēlus un faraonu galvassegas, daudzu vissenāko ēģiptiešu tempļu kolonnas un sienas.

Londonā, Britu muzejā, glabājas akmens stabs, kas kādreiz stāvējis senā asīriešu pilī. Stabā iecirsts milzīgs asī- riešu valdnieka Samši Adada portrets. Šis valdnieks dzīvojis vairāk nekā astoņsimt gadu pirms tam, kad, pēc baznīcas leģendām, dzimis Jēzus Kristus. Uz šā valdnieka krūtīm masīvā ķēdē karājas krusts.

Iznāk, ka šis bārdainais valdnieks kļuvis par kristieti vēl pirms paša Kristus dzimšanas. Kādu gan citu apsvērumu dēļ viņš būtu savas krūtis izgreznojis ar krustu?

KA GRAUDS PĀRVĒRTĀS PAR DIEVU?

Laika ziņā mazliet jaunāka ir leģenda par Kristus brīnumaino augšāmcelšanos, kuru apustuļi iekļāva savā reliģijā. Evaņģēlijos tiek stāstīts, ka Kristus miris, piekalts krustā, taču pēc trim dienām viņa miesas kapenēs vairs neesot atrastas. Romiešu karavīri uzskatījuši, ka tās no kapenēm izzaguši un paslēpuši Kristus mācekļi, bet patiesībā Kristus esot augšāmcēlies un bez kādiem lieciniekiem uzkāpis debesīs.

Tādēļ par kristiešu nozīmīgākajiem svētkiem kļuvusi Kristus augšāmcelšanās diena.

Arī šai leģendā ir savij ušies kopā senie ticējumi un vairāku tautu mīti.

Nostāstu par mirušo, bet augšāmcēlušos dievu var atrast gandrīz vai katrā reliģijā. Tas izskaidrojams ļoti vienkārši.

Cilvēki nāvi aizvien ir uzskatījuši par vislielāko nelaimi. Ja cilvēks nomirst, viņš uz visiem laikiem atstāj šo pasauli. Nekas vairs viņu nespēj atgriezt zemes dzīvei, atdot piederīgajiem.

Tāds pats liktenis sagaida ari dzīvniekus. Vakar zirdziņš vel palīdzēja art zemi, gotiņa kārtīgi deva pienu, aitiņa — vilnu. Bet šodien tie jau nobeigušies, un nav tāda spēka, kas varētu tos atdzīvināt.

Tātad nāve ir visspēcīga?

Nē! Tā valda tikai pār cilvēkiem un dzīvniekiem. Toties pārējā dabā ik pavasari notiek priecīgais atdzimšanas brīnums.

Rudeņos patiešām nāve kļūst par pasaules valdnieci. Nomirst zāle. Tā nodzeltē, izžūst vai sapūst. Cits pēc cita nomirst koki. Nomelnējušie stumbri un zari kā nedzīvi skeleti šūpojas vējā. Nomirst arī upe. Vēl nesen tā ielejā jautri burbuļoja un meta vizuļus sēkļu vietās. Bet tagad tā guļ nekustīga un auksta, ledū iekalta.

Pat varenā un glāstošā saule kļūst aizvien aukstāka un vairs nesilda zemi.

Taču paiet daži mokpilni ziemas mēneši — un dzīvība atkal atgriežas. Pavasara saules glāsmainajos staros atdzīvojas koki un pārklājas ar jaunām lapām. Pļavās no jauna sāk zaļot atdzīvojusies zāle. Ari upe, atguvusi dzīvību, priecīgi plūst savos krastos.

Vai tas nav brīnums? Kā lai nepriecājas par tādu pasakainu dabas atmodu!

Tikpat pārsteidzošs brīnums pirmajiem zemkopjiem šķita ari zemē nobirušā labības grauda noslēpumainā atdzimšana.

Visu garo, salto ziemu izkaltušie, nedzīvie graudi noguļ māla traukā. Tomēr zemkopis no savas pieredzes zina: pavasarī tie atdzīvosies. Tiklīdz iestāsies pirmās siltās dienas un nokusīs sniegs, viņš iesēs tos tīrumā un rūpīgi aprausīs ar zemes kārtiņu.

Un tur, tumsā, notiks atdzimšanas brīnums. Dzīvinošo saules staru sasildīti un silto lietus valgmi padzērušies, graudi atdzims. Paies dažas dienas, graudiem parādīsies dzinumi, no zemes izsprauksies ārā zaļi asni. Un, pavei, pret debesīm jau slienas lokani stiebri, un vārpas ienākas, un briest jauni graudi!

Skaidrs, ka šo neparasto brinumu katru pavasari rada labais dievs. Droši vien viņš ik rudeni pats nomirst un kopā ar viņu nomirst arī daba. Bet pavasarī viņš augšām- ceļas, un tad arī atdzimst visa daba.

Tā dažādās tautās dzima leģendas par labā dieva miršanu un augšāmcelšanos.

Senajiem babiloniešiem šāds dabas dievs, kas ik pavasari atdzimis, bija Marduks. Senie feniķieši savu mirstošo un no jauna atdzimstošo dievu sauca par Adonīdu, Mazāzijā dzīvojošās tautas — par Atiju, Grieķijā — par Dionīsu.

Senajiem ēģiptiešiem viens no galvenajiem dieviem bija valgmes un auglības dievs Osīrijs. Priesteri sludināja, ka šā labā dieva pārziņā atrodoties Nīlas upes plūdi, kuru laikā lauki pārklājas ar auglīgām dūņām; bez tam šis dievs bija arī mirušo valstības pārzinātājs.

Leģenda stāsta, ka Osīrijs kādreiz valdījis Ēģiptē un iemācījis pirmos cilvēkus apstrādāt zemi. Bet viņa ļaunais un nenovīdīgais brālis Sets jauno dievu apskaudis, nodevīgi nogalinājis, viņa miesu sakapājis smalkos gabaliņos un izmētājis pa visu zemi. Tomēr Osīrija sieva dieviete Isīda salasījusi šos miesas gabaliņus, salikusi kopā un apslacījusi ar savām asarām. Un tad jaunais dievs esot augšāmcēlies, lai uz visiem laikiem aizietu dzīvot pazemes valstībā.

Kopš tā laika ēģiptieši katru pavasari vispirms apraudājuši Osīrija nāvi, bet pēc tam svinīgi atzīmējuši viņa augšāmcelšanos.

Protams, šī aizkustinošā senā leģenda pievērsa kristiešu reliģijas dibinātāju uzmanibu. Evaņģēlijos parādījās stāsts par mirušā dieva dēla Kristus brīnumaino augšāmcelšanos.

Taču šim senajam nostāstam par jaunā dieva nāvi un augšāmcelšanos apustuļi pielika klāt vēl vienu senebreju paražu — visas tautas grēku izpirkšanas upuri.

Senebreji katru pavasari svinīgi atzīmēja grēku izpirkšanas dienu. Priesteri šai dienā svētsvinīgi nesa savam dievam Jahvem (Jehovam) bagātu upuri — aunu vai teļu. Viņi uzskatīja, ka ar nevainīga teļa ziedošanu dievam cii vēki var norēķināties par visiem grēkiem, kurus tie izdarījuši gada laikā.

Kristietības sludinātāji ticīgajiem skaidroja, ka arī Kristus ne velti miris, krustā piekalts. Ar savu nāvi viņš gribējis izpirkt visu cilvēku grēkus, kuri jebkad dzīvojuši virs zemes. Nezin kādēļ «visužēlīgais» dievs bez šāda upura nevarējis izšķirties par grēku piedošanu!

Tā apustuļi savija kopā ebreju paražu ar ēģiptiešu un babiloniešu mītiem un iedibināja Kristus augšāmcelšanās svētkus, kurus vēlāk sāka dēvēt par lieldienām.

Lai kristiešu svētkus nejauktu ar ebreju svētkiem, baznīcas vadītāji stingri noteica kristiešu lieldienas svinēt vai nu pirms, vai pēc ebreju lieldienām.

ZIRNEKĻI UN MUŠAS

Tie, kuri par savu simbolu pasludināja zelta krustu un ievilināja ticīgos smalkos draudu un krāpšanas tīklos, izmantoja tās pašas pasaciņas par paradīzi un elli, uz kurām izsenis balstījās gandrīz vai visu reliģiju priesteri.

Kopš tiem laikiem, kad cilvēki sāka prātot par dzīves

jēgu, viņiem aizvien grūtāk nācās samierināties ar domu par neizbēgamo nāvi, kas pārvilka svītru visai iepriekšējai cilvēka dzīvei.

Kā tad tā? Cilvēks dzīvoja, centās vienmēr rīkoties godīgi, strādāja, cieta badu un pēdīgi nomira. Vai tad ar to viss cauri? Vai patiesi viņš nesaņems nekādu atalgojumu par grūto dzivi, par saviem labajiem darbiem?

Rau, tepat līdzās dzīvoja kāds cits cilvēks. Viņš pārējos krāpa, aprunāja, aplaupīja un apspieda, gardi ēda un dzēra uz nabadzīgo rēķina, negodīgā ceļā iedzīvojās bagātībā. Arī viņš pēc tam nomira. Un par saviem noziegumiem nesaņēma nekādu sodu.

Vai tas ir taisnīgi?

Tā vienkāršie ļautiņi loloja cerības ne tikai uz pestītāju, bet arī ticēja, ka citā — aizkapa dzīvē taisnība uz-

varēs. Tur par godīgumu saņems atalgojumu, bet par meliem un nelietībām — sodu.

Ari šos vienkārŠ9 ļaužu cildenos sapņus par taisnību vispirms izmantoja priesteri, lai nostiprinātu savu varu, bet pēc tam arī citu reliģiju dibinātāji. Jau senajā Ēģiptē priesteri tempļos sanākušajiem ļaudīm sludināja, ka vispirms jādomā nevis par dzīvi zemes virsū, kuru kaut kā var izturēt, bet gan par to dzīvi, kas sagaida cilvēku pēc nāves. Priesteri stāstīja, ka mirušā cilvēka dvēsele stāšoties tiesnešu priekšā, kuri viņa sirdi svēršot uz lielajiem svariem. Mirušajam pa to laiku būšot jāizstāsta visi savi labie un ļaunie darbi. Jo vairāk uz cilvēka sirdsapziņas būšot grēku, jo smagāka kļūšot viņa sirds.

Ja izrādīsies, ka mirušā sirds ir viegla, viņš nonākšot Osīrija pazemes valstībā. Tur ūdens — atliku likām un kvieši augot cilvēkam pāri galvai. Tie, kas tur nonākot, dzīvojot kopā ar dieviem, mielojoties ar viņu gardajiem ēdieniem un vizinoties greznā laivā pa pazemes Nīlu. Bet, ja mirušā sirds būšot smaga, viņu uz vietas aprīšot Ama- mats — šausmīgs nezvērs ar lauvas kājām, behemota rumpi un krokodila rīkli.

Lai ēģiptieša dvēsele būtu pilnīgi droša, ka nenonāks briesmoņa zobos, tai bez kavēšanās bijis jāpaziņo:

«Es neesmu slikti izteikusies par faraonu, neesmu dumpojusies, dieviem esmu upurējusi visu, kas viņiem pienākas, dievu dīķos zivis neesmu ķērusi, templim piederošiem lopiem neesmu kaitējusi.»

Re, cik centīgi pūlējās ēģiptiešu priesteri, lai nodrošinātu faraona, dievu un reizē arī savas personiskās intereses! Un naivie ļautiņi ticēja, ka tāda ir patiesā dievu griba.

Kopš tiem senajiem laikiem nostāsti par paradīzi un elli, izskaistināti aizvien ar jaunām detaļām, pārceļoja no vienas reliģijas citā, palīdzot priesteriem turēt ticīgos paklausībā un bailēs. Nedaudz pārveidotus, šos nostāstus izmantoja ari kristīgās baznīcas dibinātāji.

Baznīcu sienas noklāja ar krāšņām freskām, kurās bija attēlotas elles mokas: velni cepina grēciniekus uz lielām, nokaitētām pannām vai arī vāra lielos katlos verdošā eļļā, pakarina dzelzs kāšos aiz ribām vai mēles, dīrā nost ādu.

Šīs šaušalīgās ainas iespaidoja neizglītoto, tumšo ļautiņu iztēli, un viņi akli ticēja daiļrunīgo sprēdiķotāju vārdiem. Cilvēki bija gatavi samierināties ar jebkurām grūtībām zemes virsū, lai tikai pēc nāves nebūtu jācieš mūžīgās mokas.

Ainas no paradīzes dzīves, kas . sagaida godīgos ļautiņus, priesteri un kristiešu reliģijas kalpi vienkārši nokopēja no gleznām, kurās bija attēlota Bizantijas imperatoru galma dzīve: dievs no rīta līdz vakaram sēž zelta tronī; ap viņu sanākuši «debesu ierēdņi» — eņģeļi, erceņģeļi, svētie: kurš svarīgāks, tas stāv tronim vistuvāk.

Debesu «galma ļaudis» neko citu nedara kā tikai skaļā balsī teic dieva gudrību un varenību, dzied viņam slavas dziesmas. Paradīzē iekļuvušie vienkāršie, godīgie ļautiņi var par to visu priecāties un vēcināt palmas zaru.

Un tā tas ilgšot mūžīgi.

Liekas, apsolītā paradīze pat visslinkākajam mūsdienu zēnam nebūtu īsti pa prātam: šādas izrādes apjūsmošanai pilnīgi pietiktu ar vienu stundu. Taču nabagajiem un vergiem kaut vai pēc nāves pieēsties pilnu vēderu un atpūsties no smagā darba likās nepieredzēta svētlaime.

Lai nokļūtu paradīzē, vajadzēja visu mūžu bez ierunām paklausīt dieva pārstāvjiem — baznīcas kalpiem. To viņi ticīgajiem nepārtraukti atgādināja.

Pēc viņu vārdiem, Kristus savā mācībā pieprasījis paklausību ne tikai dievam, bet arī jebkuram priekšniekam. Kristus it kā esot teicis tā:

«Bīstieties dieva, godājiet ķēniņu! Kalpi, bijīgi paklausiet saviem kungiem — ne tikai labajiem un lēnprātīgajiem, bet arī bargajiem!»

Arī evaņģēlijos bija rakstīts, ka pats Kristus licis bez kurnēšanas paciest jebkuru pazemojumu un apvainojumu, necīnīties šeit, virs zemes, par labāku dzīvi, bet padevīgi panest visas likstas un nelaimes un uz atalgojumu cerēt tikai pēc nāves.

Protams, šāda mācība kalpoja bagātnieku un augstmaņu interesēm. Tā palīdzēja turēt stingri grožos kalpus un vergus. Kurš gan iedrošināsies pacelt protesta balsi, ja pats dieva dēls aicina būt pazemīgam?

Tā pamazām, soli pa solim, kristietība no apspiesto

ļaužu ticības kļuva par apspiedēju reliģiju. Šo reliģiju sāka atbalstīt un sludināt pat tie, kuri vēl pavisam nesen nežēlīgi vajāja pirmos Kristus sekotāju slepenos pulciņus. Vienkāršie ļaudis par to neprātoja. Viņi sprieda: ja apustuļi tā māca un tā ierakstīts svētajas grāmatās, tad tā ir tīra patiesība. Viņi nepamanīja, ka evaņģēlijā aprakstītā Kristus mācība stipri atšķiras no tiem nostāstiem, kurus kādreiz cits citam bija stāstījuši vergi un nabadzīgie ļaudis.

Bet kristiešu draudzes ātri kļuva bagātas. Tās auga aizvien. lielākas, centās no varas iestādēm iegūt dažādas privilēģijas, kļuva par visspēcīgāko reliģisko organizāciju Romas impērijā.

Lielajām draudzēm jau piederēja milzīgas bagātības un lieli zemes īpašumi. Tagad kristiešu draudzes locekļi bija ne tikai nabagie un vergi, bet arī augstmaņi, galma ļaudis, bagātie zemes īpašnieki un tirgoņi. Draudzes pārvaldīja vesels pulks baznīcas priekšnieku, kuri turēja stingrā pakļautībā simtiem tūkstošu vienkāršo ticīgo.

Vispēdīgi, mūsu ēras 325. gadā pats imperators Konstantīns pasludināja tautai, ka viņš atsakās no ticības senajiem romiešu dieviem un uzskata sevi par kristieti. Jupitera, Junonas, Veneras un Apollona statuju vietā visās malās parādījās dieva Cēbaota, viņa dēla Kristus un Kristus mātes jaunavas Marijas tēli.

Kopš šā brīža, lai izvairītos no barga soda, ikvienam bija stingri jātic, ka Kristus patiešām ir bijis paša dieva dēls, kas ieradies zemes virsū pēc tēva gribas, un ka viss, ko par viņu stāsta evaņģēlijos, ir svēta patiesība.

Kristīgās baznīcas vadītājus tagad uzskatīja par dieva pārstāvjiem zemes virsū, un katram ticīgajam bija bez kurnēšanas jāpakļaujas jebkurai viņu prasībai. Pamazām jaunā reliģija pakļāva sev visas Eiropas

zemes. Taču šī reliģija nepavisam vairs nebija tā, par kuru kādreiz bija sapņojuši nabadzīgie ļaudis un vergi.

Bagātnieki bija nežēlīgi piekrāpuši vienkāršo tautu. Grūti pateikt, cik daudz bēdu un ciešanu divtūkstoš gadu garajā laikā kristietība ir sagādājusi ļaudīm. To pašu tā dara vēl šobaltdien tais zemēs, kur palīdz bagātniekiem noturēties pie varas.

BEZ DIEVA — NE SOLI!

Sis tautas izteiciens liecina, cik liela vara reiz bijusi baznīcai mūsu zemē. Tai bija pakļauta visa cilvēka dzīve no dzimšanas līdz nāves stundai.

Tiklīdz ticīgo ģimenē piedzima bērns, viņam tūliņ mācītāja klātbūtnē bija jānodod dievam ticības zvērests. Jaundzimušais, protams, pats to nespēja izdarīt, tāpēc zvērestu dievam viņa vietā nodeva krusttēvs un krustmāte, kurus šim nolūkam pieaicināja bērna vecāki. Tikai pēc zvēresta mācītājs bērnu iegremdēja trīs reizes ūdenī un uzkāra viņam kaklā mazu krustiņu.

No šā brīža cilvēks bija nokrustīts. Tas nozīmēja, ka viņš uz visiem laikiem kļuvis par kristiešu dieva vergu un viņam pastāvīgi vajag pierādīt uzticību savam garīgajam valdniekam. Ik sestdienu, svētdienu vai kādu citu dienu ticīgajiem jāiet baznīcā. Tur viņi vairākas stundas lūdz dievu, ik brīdi pārmezdami krustu, metas ceļos, klanās līdz zemei, čukstus skaita lūgšanas. Vārdu sakot, visādiem paņēmieniem apliecina savu pazemību dieva priekšā.

Arī mājās ticīgajiem skaļā balsī jāapliecina uzticība dievam, jāpateicas viņam rītos un vakaros, pirms ēšanas un pēc ēšanas. Ticīgajiem vairākas nedēļas gadā jāievēro gavēnis, kura laikā aizliegts lietot uzturā gaļas un piena ēdienus. Ik pavasari ticīgajiem jāiet uz grēksūdzi, tas ir, jāizsūdz mācītājam visi grēki, kas gada laikā pastrādāti.

Visi svarīgākie notikumi cilvēka mūžā varēja notikt tikai ar baznīcas svētību.

Ja jaunietis iemīlēja meiteni un gribēja to precēt, tad bez mācītāja piekrišanas viņš to nedrīkstēja darīt. Ja jaunais pāris nesalaulājās baznīcā, tad viņu bērnus uzskatīja par nelikumīgiem, ārlaulībā dzimušiem.

Pat mirušo bez mācītāja nedrīkstēja apbedīt. Vispirms pie zārka noskaitīja lūgšanas, tikai tad mirušā miesīgās atliekas drīkstēja guldīt kapā.

«Pamēģini tikai apiet baznīcu un iztikt bez tās!» ticīgajiem tika piedraudēts. «Par to tu dārgi samaksāsi!»

Kristiešu reliģija sludina: ja bērns vecāku vainas dēļ nomirst nekristīts, tad dievs viņu nosūta uz elli un nevainīgais mazulis tiek pakļauts mūžīgām mokām kopā ar visļaunākajiem noziedzniekiem.

Kas nu sanāk? Kristiešu dievs, kuru mācītāji dēvē par žēlsirdīgu, patiesībā ir nežēlīgs un cietsirdīgs. Par vecāku pārkāpumiem tas atriebjas bērnam.

Tomēr kristiešu dievs var būt arī žēlsirdīgs. Bargs viņš u tikai pret nabadzīgajiem, turpretim pret bagātniekiem ir sevišķi labvēlīgs un pretimnākošs, ja tie dalās ar baznīcas pārstāvjiem savā bagātībā.

Lai arī ko bagātnieks mūža laikā pastrādātu, pietiek, ja viņš vai viņa mantinieki ziedo baznīcai lielāku naudas summu, — un baznīcas kalpi izlūdzas no dieva visu viņa noziegumu un grēku piedošanu.

Jebkuras ticības baznīcas kalpi neko nedarīs par velti.

Par bērna kristīšanu jāmaksā. Ja nemaksāsi, kā brīdina baznīcas kalpi, bērns var nomirt nekristīts un nokļūt ellē. Un tā gribot negribot jāatdod mācītājam pēdējās kapeikas.

Par kāzu ceremoniju arī jāmaksā. Par apbedīšanu

maksā aizgājēja piederīgie. Pretējā gadījumā nelaiķis, guldīts zemes klēpī «neapstāvēts», var nokļūt ellē. Pat ; ierodoties uz grēksūdzi, vispirms jāiespiež garīdzniekam saujā naudas gabals.

Naudu baznīcas kalpi iegūst visvisādā veidā. Baznīcā tirgojas ar svecēm, dievlūdzējus apstaigā ar šķīvi vai krūzi, kur jāmet nauda. Diakonam jāmaksā par to, ka viņš, izlūdzoties ticīgajiem veselību, aizbilst dievam par katru atsevišķi, citādi visuredzīgais un visuzinošais dievs var sirdzēju gluži vienkārši piemirst. Bagātnieki jebkuru svarīgu notikumu savā dzīvē atzīmē ar dievkalpojumu un par tā noturēšanu mācītājām maksā brangu naudu.

LIELIE MELI

Kādā veidā kristīgās baznīcas dibinātājiem izdevās pakļaut savai varai miljoniem cilvēku? Kā viņi prata nostiprināt jauno reliģiju gandrīz vai vienā zemes puslodē un gandrīz divus tūkstošus gadu nodrošināt sava kulta kalpiem turīgu un bezrūpīgu dzīvošanu?

Kā varēja gadīties, ka miljoniem ticīgo gadusimteņiem nīka nabadzībā un smagā darbā, bet veselas baznīcas kalpu armijas un simtiem tūkstošiem mūku dzīvoja tikai savam priekam, nestrādāja, vienīgi slavināja dievu?

Tas notika tāpēc, ka kristiešu reliģija kopš paša sākuma prata piesaistīt vienkāršo tautu — trūcīgos un darba cilvēkus.

Visās pārējās reliģijās dievi bija briesmīgas būtnes, kas dzīvoja debesīs vai pazemē, un neviens viņas nebija redzējis, taču cilvēkus tās bargi sodīja.

Turpretī kristietības sludinātāji stāsti ja, ka viņu dievs

Jēzus Kristus bijis parasts cilvēks, nabadzīga lauku namdara audžudēls. Viņš sagājies ar vienkāršo tautu, dzīvojis starp zvejniekiem un ganiem, dalījies ar viņiem maizes kumosā, sludinājis savu mācību, svētījis noziedzniekus un ubagus, apsolījies viņus uzņemt savā debesu valstībā.

Viņš mācījis ļaudīm vienīgi to, ko izsenis ikviens kārtīgs tēvs mācot saviem bērniem.

Katrs godīgs un kārtīgs cilvēks ļoti labi saprotot, ka cilvēkus nedrīkst nogalināt, nedrīkst zagt viņu mantu, ka pret apkārtējiem jāizturas draudzīgi, ka jāpalīdz cilvēkam, kurš nonācis nelaimē. Tieši to pašu sludinot ari Kristus māciba.

Vai tad nebūs laba dzīvošana, ja visi ievēros šos vienkāršos un saprotamos likumus?

Taču pats galvenais, kas piesaistīja tautu jaunajai reliģijai, bija cerība. Cerība, ka valdīs taisnība un varēs atpūsties. Citas reliģijas vienīgi iebiedēja cilvēkus, neko tiem nesolot.

«Tu esi vergs,» teica priesteri. «Tu, nabags, tāds arī paliksi uz visiem laikiem — gan šajā saulē, gan viņsaulē. Uz citu dzīvi nemaz neceri. Tā pasauli iekārtojis pats dievs!»

Bet pirmie kristietības sludinātāji stāstīja pavisam ko citu.

«Galvenais ir pacietība,» līdzjūtīgi nopūzdamies un paceldami acis pret debesīm, viņi mācīja. «Jo tev grūtāka dzīve šeit, zemes virsū, jo labāk tev klāsies pēc nāves. Samierinies, nekurni, tici dievam — un 'tu nokļūsi paradīzē. Zemes dzīve ir īsa, kaut kā to pārcietīsi, toties viņsaulē tevi gaida mūžīgā atpūta.»

Lai nostiprinātu savu varu pār tautu, kristīgās baznīcas vadītāji prasmīgi izmantoja arī citus līdzekļus.

Jau sirmā senatnē priesteriem bija daudz vairāk brīva laika nekā pārējiem cilvēkiem. Vienkāršajai tautai vajadzēja strādāt no saules līdz saulei, lai sagādātu sev un saviem bērniem iztiku. Bet priesteri dzīvoja pie visa gatava. Pārtika no tā, ko tempļos sanesa ticīgie.

Priesteri varēja mierīgi nodoties dabas pētniecībai, dziedēt slimības, izskaidrot likumus. Tautā viņus daudzināja par gudrajiem, kuri spēj palīdzēt katrā nelaimē, katrā grūtā brīdī.

Kristietībai izplatoties, tikpat viegla dzīve izveidojās

ari klosteros, kur dzīvoja mūki, jo viņu vienīgā nodarbošanās bija dieva pielūgšana. Klosteriem piedereja milzīgas zemes platības, savi dzimtcilvēki, kas apstrādāja tīrumus, un klostera brāļi, kuri apkalpoja mūkus.

Tas noveda pie tā, ka pirms tūkstoš gadiem gandrīz visa toreizējā zinātne atradās klosteru rokās. Lasīt un rakstīt pratēji bija droši atrodami klosteros un baznīcās. Katrā sarežģītākā jautājumā pēc padoma cilvēki griezās pie mācītāja vai mūka. Kristiešu mācītāji, arābu mullas, ebreju rabīni mācīja bērniem lasīt. Bet mācīja tā, lai viņi prastu lasīt tikai baznīcas grāmatas un svēto dzīves aprakstus.

Baznīcas kungi savā labā izmantoja arī . mākslas lielo spēku.

To laiku ģeniālajiem māksliniekiem, gleznojot vienkāršas zemnieku sievas, vajadzēja izlikties, ka attēlotā ir madonna, tas ir, dievmāte, vai kāda cita svētā. Uzgleznojis spēcīgu vīrieti, mākslinieks to parasti nosauca kāda svētās grāmatas varoņa vārdā.

Pilsētās visskaistākās un varenākās celtnes bija katedrāles un tempļi, mošejas un pagodas. Katrā krievu sādžā pret debesīm slējās zvanu tornis un virs baznīcas kupola

saulē mirdzēja apzeltīts krusts. Visgleznainākajos dabas stūrīšos par ticīgo naudu bija uzceltas baznīciņas. Labākie mākslinieki apgleznoja baznīcas iekšsienas ar reliģiska satura ainām.

Arī dievkalpojumus rīkoja pēc iespējas krāšņākus.

Garīdznieku greznie tērpi, kas pareizticīgo mācītājiem bija izrotāti ar zeltītu brokātu, bet katoļu mācītājiem — ar samtu un mežģīnēm, noslēpumainā krēsla vai arī tūkstošiem sveču spilgtā gaisma, kora stieptā dziedāšana, svinīgā ērģeļu mūzika — itin visi mākslas līdzekļi dieva kalpu rokās tika izmantoti ne mazāk prasmīgi, kā tos izmanto izrādes režisors teātrī.

Pat visnecilāko lauku baznīciņu parasti būvēja tā, ka dienas gaisma krita uz svētbildēm un dievlūdzējiem no augšas, no kupola, un tādējādi atstarojās tieši dievam uz galvas, kas bija uzgleznots uz sienas. Likās, mirdzums ap galvu būtu radies pats no sevis. Svētbildes bija uzgleznotas tik meistarīgi un blēdīgi, ka svētie vienmēr skatījās cilvēkam tieši virsū, lai arī kurā baznīcas vietā viņš atrastos.

Vienkāršie ļaudis līda ārā no saviem nožēlojamajiem un drūmajiem mitekļiem un gāja uz baznīcu. Viņiem likās, ka šeit, zem baznīcas velvēm, viņi nokļūst pavisam citā noslēpumainā un brīnumjaukā pasaulē.

INKVIZĪCIJAS SĀRTI

Baznīca ne tikai ievilināja cilvēkus savos tiklos, bet arī prata savu varu aizstāvēt ar visnežēlīgākajiem līdzekļiem un iznīcināt tos, kurus uzskatīja par nepakļāvīgiem.

… Pirms piecsimt gadiem kādā drūmā februāra naktī Romas pilsētas laukumā ap tikko uzceltu ešafotu nostājās sardzesvīri ar pīķiem rokās. Turpat līdzās dēļu paaugsti-

nājumam jau bija sakrauts milzīgs sārts no resniem priežu baļķiem, virs kura slējās augsts stabs ar ķēdi galā.

Tad katedrāles durvīs parādījās procesija. Tās priekšgalā, dziedādami himnu, gāja mūki ar degošām svecēm rokās. Aiz viņiem soļoja cilvēki melnos tērpos ar kapucēm, kas aizsedza sejas. Tie bija slepenie baznīcas tiesas locekļi inkvizitori. Vispēdīgi sardzesvīru pavadībā gāja cilvēks baltā tērpā un dzeltenu mici galvā. Viņam uz krūtīm karājās .dēlis ar uzrakstu: «Ķeceris».

Notiesātais basām kājām lēni gāja pa akmens bruģi. Bija redzams, ka katru soli viņš liek ar lielu piepūli. Blakus viņam soļoja mūks,' nesdams lielu koka krustu.

Šis pratināšanu un spīdzināšanu nomocītais cilvēks bija lielais itāliešu zinātnieks un filozofs Džordāno Bruno.

Savā grāmatā Džordāno Bruno bija iedrošinājies uzstāties pret baznīcas mācību par Visuma uzbūvi. Bībele apgalvoja, ka vispirms dievs radījis Zemi un tikai pēc tam Sauli un Mēnesi, tad licis tiem riņķot apkārt Zemei un to pēc kārtas apgaismot. Bet par zvaigznēm bībelē rakstīts, ka tās esot cieši jo cieši piestiprinātas pie cietās, kristāldzidrās debess velves, kura, līdzīgi teltij, plešoties pār '/.emi.

Neilgi pirms tam ģeniālais poļu astronoms Koperniks bija pierādījis, ka Visums

iekārtots pilnīgi pretēji. Nevis Saule riņķo ap/Zemi, k stāstīts bībelē, bet gan Zeme un citas planētas riņķo ap Sauli, un tādējādi Zeme nav pasaules centrs.

Džordāno Bruno apgalvoja, ka Kopernikam ir taisnība Vēl vairāk — viņš rakstīja, ka Zeme un Saule ir tikai ma zas Visuma daļiņas, bet pats Visums ir bezgalīgs un sastā no neskaitāmām citām pasaulēm.

Tas nozīmēja, ka baznīca un bībele nepareizi attēlo pa saules īsteno uzbūvi.

Mūki — inkvizitori sagūstīja filozofu. Viņu daudzkār spīdzināja, cenzdamies panākt, lai viņš publiski paziņo, k Kopernika mācība nav pareiza. Tomēr vīrišķīgais zināt nieks neatkāpās no tā, ko uzskatīja par patiesu zinātni

Tad inkvizitori viņam piesprieda briesmīgu nāves sodu. Viņi nolēma Džordāno Bruno sadedzināt dzīvu uz sārta.

Tā aizgāja bojā viens no dižākajiem pagājušo laiku zinātniekiem.

Džordāno Bruno nebija nekāds izņēmums. Nav iespējams saskaitīt, cik daudz cilvēku, piespriezdama tiem mokpilnu nāves sodu, ir iznīcinājusi ikviena reliģija, aizstāvēdama savu varu.

Senajā Jūdejā rabīni lika ticīgajiem apmētāt ar akmeņiem tos, kuri iedrošinājās neatzīt viņu likumus. Indijā bramini nožņaudza vai dzīvus ieraka zemē viņu gribai nepakļāvīgos cilvēkus. Arābi iznīcināja neticīgos, kas negribēja pielūgt viņu dievu — visspēcīgo allāhu.

Tikpat nežēlīga bija arī kristīgā baznīca, kura centās pārliecināt ticīgos, ka viņu dievs esot visžēlīgs un labsirdīgs.

Piemēram, katoļu baznīca savas varas nostiprināšanai bija radījusi speciālu slepeno dienestu — inkvizīciju. Pietika pāris neapdomīgi pateiktu vārdu, kurus noklausījās ziņu pienesējs, lai visdievbijīgāko cilvēku saņemtu ciet, cietsirdīgi spīdzinātu un pēc tam nogalinātu. Vācu un itāliešu klosteru pagrabos vēl tagad var redzēt moku kambarus, kur saglabājušies šausminoši rīki, ar kuriem inkvizitori mocījuši viņu rokās nokļuvušos cilvēkus.

Bet katoļu baznīcas galva Romas pāvests un viņa pārstāvji — kardināli ar zemisku liekulību nāves spriedumos rakstīja: «Sodīt ar žēlsirdīgu nāves sodu, bez asinsizliešanas.» Nelaimīgo tiešām nogalināja bez asinsizliešanas — viņu sadedzināja dzīvu!

Vācijas pilsētā Trīrē neilga laika posmā tika sadedzināti septiņi tūkstoši cilvēku. Francijas pilsētā Tulūzā vienā diena uz sārta sadedzināti četri simti vīriešu un sieviešu.

Ar sevišķu naidu inkvizitori piesprieda mokpilnu nāves sodu tiem, kuri bija uzdrošinājušies kritizēt baznīcas kalpu mācības. Tā uz sārta tika sadedzināti čehu zinātnieks Jans Huss, itāliešu filozofs Vanini, slavenais spāņu ķirurgs Servets. Diženo itāliešu astronomu Galileju daudzus gadus mocīja cietumā un atbrīvoja tikai pēc tam, kad viņš bija publiski atteicies no saviem atklājumiem.

Arī pareizticīgo baznīcas vēsturē ir zināmi daudzi asiņaini upuri.

Kaut gan Krievijā inkvizīcija nepastāvēja, tomēr pareizticīgo baznīcas valdnieki ar tādu pašu nepielūdzamu cietsirdību izrēķinājās ar ikvienu, kurš nepakļāvās viņu gribai vai ari pielūdza dievu citādi, nekā viņi bija norādījuši.

Šādus cilvēkus pareizticīgo baznīcas patriarhi un bīskapi nosauca par ķeceriem un sodīja ar mokpilnu nāvi. Nevainīgus' cilvēkus spīdzināja ar uguni un ūdeni, šaustīja ar pletnēm, izlauza rokas un kājas, bet pēc tam dzīvus sadedzināja uz sārta vai dzelzs būros. Visu upuru mantu, protams, pievāca baznīca.

Daudzos klosteros bija iekārtoti baismīgi pazemes cietumi — dziļas, mitras bedres, kurās gadiem ilgi turēja nepakļāvīgos. Dažos klosteros bija izbūvēti vēl drausmīgāki — akmens «maisi», kuros iemūrēja nepaklausīgos.

Sadā «maisā» cilvēks nevarēja nedz stāvēt, nedz gulēt — viņam bija jāsēd sakņupušam pilnīgā tumsā, līdz viņš kļuva ārprātīgs vai nomira.

Izmantodami savu varu un ietekmi, krievu garīdznieki nikni vajāja arī tos, kuri sniedza tautai patiesu apgaismību.

Kad pirmais grāmatu iespiedējs Ivans Fjodorovs iekārtoja Krievijā pirmo tipogrāfiju un iespieda pirmo grāmatu, dieva kalpi viņam pieteica karu. Viņi sapulcināja baru tumšu ļautiņu un pierunāja viņus aizdedzināt spiestuvi. I'ats Fjodorovs izbēga no nāves tikai tāpēc, ka draugi viņu bija laikus brīdinājuši. Tumšā naktī, paķēris līdzi vienīgi koka lādi ar vērtīgajiem svina burtiem, Ivans Fjodorovs kopā ar dēlu aizbēga uz Lietuvu.

Kad Krievijā radās pirmās ģimnāzijas, baznīcas varasvīri centās panākt, lai tajās viens no galvenajiem mācību priekšmetiem būtu svētie raksti, un pieprasīja atlaist tos skolotājus, kuri, pēc viņu domām, pietiekami nepakļāvās baznīcas gribai.

Kad mūsu gadsimta sākumā pilsētās un fabriku ciematos nodibinājās pirmās strādnieku svētdienas skolas, baznīca centās panākt to slēgšanu. Bet, kad sāka darboties pirmie kinoteātri, baznīcas kalpi ticīgajiem stingri aizliedza šo «sātana izgudrojumu» apmeklēt.

Pat lielo krievu rakstnieku Ļevu Tolstoju, kurš drosmīgi cīnījās pret meliem un varas iestāžu patvarībām, baznīca nolādēja kā atkritēju un aizliedza viņu apbedīt kapsētā.

Kāpēc dieva kalpi tik ļoti neieredzēja un vēl tagad neieredz progresīvus rakstniekus, filozofus un zinātniekus?

Tāpēc, ka kultūra un zinātne ir jebkuras reliģijas visņiprākais un visbīstamākais ienaidnieks.

Tikai neizglītoti ļautiņi tic baznīcas kalpu pasakām.

Zinātne atmasko šo pasaku melīgumu. Pateicoties vienīgi zinātnei, ļaudis pamazām uzzināja, kā ir uzbūvēta apkārtējā pasaule, un sāka izprast likumus, kam pakļauta daba un cilvēks.

Mūsdienās pat skolēns var viegli pārliecināties, cik daudz izdomājumu, muļķību un melu ir sakopots bībelē, evaņģēlijos, musulmaņu korānā, ebreju talmudā un citās baznīcu grāmatās, kuras dieva kalpi dēvē par svētajām.

Tātad skaidrs, ka šo reliģiju kalpiem vajadzēja vērsties pret zinātni un tās pārstāvjiem.

DIEVS UN BESIJA

Kopš seniem laikiem talantīgi rakstnieki pat tais zemēs, kur baznīca vēl šobaltdien ir visspēcīga, ir drosmīgi atmaskojuši tās melus.

Katrs skolēns ir lasījis pazīstamā amerikāņu rakstnieka Marka Tvena aizraujošo stāstu par jautro zēnu Tomu So- jeru un viņa uzticīgo draugu Haklberiju Finu. Marks Tvens ir uzrakstījis arī daudz interesantu stāstu. Kādā no tiem rakstnieks attēlojis atjautīgas meitenes Besijas sarunu ar māti.

«Viendien Besija vaicāja mātei:

—   Māmiņ, kāpēc visur ir tik daudz ciešanu un bēdu? Kāpēc tas vajadzīgs?

Māte, daudz neprātodama, atbildēja gluži tāpat, kā savulaik viņas skolas gados uz šādiem jautājumiem bija atbildējusi viņas pašas māte:

—   Tas, meitiņ, tā vajadzīgs mūsu pašu labā. Tas ir dievs, kas uzsūta cilvēkiem dažādus pārbaudījumus, lai norādītu mums patieso ceļu un padarītu mūs labākus.

Taču Besija kailiem apgalvojumiem parasti neticēja, lai viņai kāds teiktu ko teikdams.

Viņa gribēja pati patstāvīgi domāt un ātrāk nelikās mierā, iekāms jautājums nebija pilnīgi skaidrs, un tāpēc turpināja izvaicāt māti:

—   Tātad dievs uzsūta cilvēkiem ciešanas?

—   Jā, — atbildēja māte.

Besija no jauna vaicāja:

—   Vai visas ciešanas, māmiņ?

—   Protams, visas, manu dārgumiņ. Bez dieva ziņas nekas nenotiek. Bet ciešanas viņš uzsūta, mūs mīlēdams, vēlēdamies mūs padarīt labākus.

Besija kļuva domīga. Tad viņa klusi sacīja:

Man tas liekas dīvaini, māmiņ.

Dīvaini? Ko tu, mīļumiņ, runā! Man tas nemaz neliekas dīvaini. Un nevienam tas neliekas dīvaini. Visi ir pārliecināti, ka tam tā jābūt, ka dievs rīkojas žēlsirdīgi un gudri.

—   Kurš pirmais tā sāka domāt? Vai tu, māmiņ?

—   Nē, mazulīt, mani tā mācīja.

—   Kas tevi tā mācīja, māmiņ?

—   Es vairs neatceros. Droši vien mana māte vai mācītājs. Taču visi zina, ka tas ir pareizi.

Besija atkal kļuva domīga.

—   Bet man tas liekas dīvaini, māmiņ. Pasaki — vai tas bija dievs, kas uzsūtīja tīfu Bilijam Norisam?

—   Protams.

—    Kādēļ?

—   Kā — kādēļ? Lai uzvestu viņu uz patiesā ceļa, lai viņš kļūtu labs zēns.

Tomēr Besiju šāda atbilde nesamulsināja. Viņa tūrpināja sarunu.

—    Bet viņš taču, māmiņ, no tīfa nomira! Viņš vairs nevarēs kļūt par labu zēnu!

Tagad māte apmulsa.

Viņa pavisam bija piemirsusi, ka Billijs tik tiešām no tīfa bija miris.

Viņa mēģināja izvairīties no tiešas atbildes.

—   Nu, tad dievam būs bijuši citi nolūki. Taču šie nolūki visādā ziņā bija gudri un žēlsirdīgi.

—   Bet kas tie bija par nolūkiem, māmiņ? — Besija nerimās.

—   Tu mani galīgi nomocīsi, mazulīt, — jau sapīkusi teic māte. — Varbūt dievs gribēja Bilija vecākiem uzsūtīt pārbaudījumu.

—   Bet tas nav godīgi, māmiņ! Ja dievam tik ļoti ieva-

jadzējas uzsūtīt Bilija vecākiem pārbaudījumu, tad kadeļ viņš nogalināja pašu Biliju?

—   To es nezinu, mazulīt. Es varu tikai atkārtot, ka dieva nolūki bija gudri un žēlsirdīgi.

—    Kādi nolūki, māmiņ?

—    Nu, viņš gribēja… viņš gribēja sodīt Bilija vecākus. Iespējams, ka viņi bija nogrēkojušies un par to tika sodīti.

Nomira taču nevis viņi, bet Bilijs! Vai tad tas ir taisnīgi?

Protams, taisnīgi. Dievs neko netaisni nedara. Tu to tagad vēl nevari saprast. — Māte beidzot atcerējās glābšanas frāzi, pie kuras ķeras pieaugušie, kad nespēj atbildēt uz zinātkāro bērnu jautājumiem. — Bet, kad tu izaugsi liela, sapratīsi, ka viss, ko dara dievs, ir gudri un taisnīgi darīts.

Māte domāja, ka ar to saruna būs cauri. Taču ar Besiju tikt galā nebija tik Viegli. Viņa kaut ko sevī pārlika un atkal vaicāja:

—    Māmiņ, vai tas bija dievs, kas uzgāza virsū jumtu tam vīrietim, kurš ugunsgrēka laikā nesa ārā večiņu no degošas mājas?

—   Nu, protams, mazulīt, — māte atbildēja izklaidīgi, neaptverdama, cik daudz viltības slēpjas šai naivi uzdotajā jautājumā. Taču tūdaļ apķērās:—Pag, Besij! Kāpēc tu uzdod tik muļķīgus jautājumus? Tev jāatceras viens: lai dievs darītu ko darīdams, viņš ar to apliecina savu visvarenību, taisnīgumu un mīlestību uz cilvēkiem.

Taču Besijai uz mēles jau bija nākamais jautājums: Un kā bija tad, kad žūpa iesita ar dakšām Velčas jaunkundzes bērniņam?

Māte jau sāka uzbudināties.

—   Tā nepavisam nav tava darīšana! Vispār dievs varbūt gribēja uzlikt šim bērnam pārbaudījumu, uzvest viņu uz patiesā ceļa.

«Dīvains audzināšanas paņēmiens,» Besija domīga pie sevis nomurmināja un skaļi atkal vaicāja:

—    Māmiņ, skolotājs sacīja, ka mums uzbrūkot miljoniem sīku baktēriju, no kurām mēs saslimstam ar bakām, tīfu un vēl tūkstošiem citu slimību. Vai arī šīs baktērijas mums uzsūta dievs?

—    Protams, mazulīt, protams. Kā tad citādi!

—   Kāpēc viņš tās uzsūta?

—   Lai mūs uzvestu uz patiesā ceļa. Es tev jau stāstīju.

—    Bet tas, māmiņ, ir briesmīgi cietsirdīgi! Tas ir vienkārši muļķīgi! Ja man…

Nu māte vairs neizturēja un no tiesas noskaitās.

—   Tūliņ apklusti! — viņa uzsauca Besijai. — Jeb vai tu gribi, lai mūs nosper pērkons?…»

Tā beidzās šī saruna, no kuras Besija neguva īstu atbildi ne uz vienu uzdoto jautājumu.

Starp citu, ja Besija šos jautājumus būtu uzdevusi šodien nevis savai mātei, bet kuram katram dieva kalpam, viņa nebūtu tikusi gudrāka.

Starp citu, jāvaicā: vai paši dieva kalpi nopietni tic dieva visvarenībai un gudrībai?

Katrā gadījumā, ja kāds dieva kalps saslimst pats vai viņa bērni, viņš netur vis dievkalpojumu, bet gan izsauc ārstu, kaut arī tas būtu neticīgais. Un nebūt nesteidzas ātrāk nokļūt paradīzē, bet ārstējas kā visi pārējie.

KĀPĒC MĒS NEATZĪSTAM DIEVUS?

1917. gadā Krievijā notika Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija. Boļševiku partijas vadībā strādnieki un zemnieki sāka celt jaunu, brīvu dzīvi.

Baznīcas kalpi, kuri vienmēr bija uzticīgi kalpojuši cara patvaldībai, bagātniekiem un atklāti nolādējuši sacēlušās tautas vīrišķīgos vadoņus — Ivanu Bolotņikovu, Stepanu Razinu, Jemeļjanu Pugačovu, — šie paši baznīcas kalpi, kuri ziņoja cara žandarmiem par visu, ko bija uzzinājuši no lētticīgajiem ļautiņiem grēksūdzes laikā, sākumā apjuka.

Simtiem gadu viņi bija dievlūdzējiem stāstījuši, ka virs zemes viss notiek tikai pēc dieva gribas. Viņi nepārtraukti

bija skandinājuši, ka jebkura vara ir paša dieva iestādījums un ka tai jāpakļaujas bez kurnēšanas, lai neizsauktu dieva dusmas.

Kā lai tagad izturas pret jauno varu? Tās priekšgalā taču atrodas boļševiki, kas atklāti paziņojuši, ka nekāda dieva nav un ka dieva kalpi tikai apmāna ticīgos.

Tādēļ baznīcas kalpi kopš pirmajām revolūcijas dienām pārgāja jaunās tautas varas ienaidnieku pusē. Baznīcu altāros tika slēpti ieroči, baznīcās slēpās arī baltgvardu spiegi. Sādžās baznīcas kalpi palīdzēja kulakiem organizēt sacelšanos pret padomju varu. Baltgvardu admirāļa Kolčaka rīcībā bija pat vesels pulks, kas sastāvēja no mācītājiem un mūkiem. Šie «žēlsirdīgā» dieva kalpi ar ložmetējiem apšāva gūstā saņemtos sarkanarmiešus.

Tomēr padomju tauta atvairīja un iznīcināja visus ienaidniekus. Gadu no gada mūsu valsts kļuva aizvien stiprāka un bagātāka.

Tad baznīca ticīgo acu priekšā mainīja savu nostāju. Tā sāka lūgt dievu par padomju varu.

Lai lūdz, ja patīk: komunisti baznīcas dzīvē nejaucas. Mūsu valstī katrs cilvēks pats izšķiras, ko darīt — ticēt dievam vai neticēt. Tā ir viņa paša sirdsapziņas lieta.

Tomēr komunisti, komjaunieši un pionieri nevar samierināties ar to, ko sludina jebkura reliģija. Viņu pienākums ir izskaidrot cilvēkiem, kā reliģijas cēlušās, cik maldīgi ir tie likumi, kurus sludina baznīcas kalpi, cik daudz ļaunuma ir atnesusi un vēl tagad atnes baznīca tais zemēs, kur reliģijas kalpi joprojām ir visspēcīgi.

Reliģija pieprasa, lai cilvēks netiektos pēc laimes zemes virsū, bet pacietīgi panestu visas grūtības un gaidītu nāvi. «Nav nozīmes cīnīties par labāku dzīvi,» māca reliģija. «Jo grūtāka dzīve cilvēkam uz zemes, jo vieglāk tam klāsies viņsaulē.»

Komunisti godīgi un atklāti pasaka, ka cilvēkam ir dota tikai viena dzīve, ka nekādas «viņsaules» nav un tādēļ jācīnās, lai šīszemes dzīve kļūtu visiem ļaudīm līksma un laimīga.

Reliģija tiecas iznīcināt cilvēkā ticību saviem spēkiem un cenšas viņu pārliecināt, ka viņš ir tikai visvarenā dieva nožēlojams vergs, kas var cerēt vienīgi uz dieva palīdzību.

Turpretim komunisti uzskata, ka nevis dievi, bet cilvēki ir īstie dzīves saimnieki, ka brīvs prāts un prasmīgas rokas spēj radīt brīnumus. Cilvēki paši bez dievu palīdzības

var veidot laimīgu dzīvi uz visas mūsu zemeslodes. Tādēļ jāpaļaujas nevis uz mūsu tālīno senču izdomāto dievu, bet gan pašam uz sevi un saviem kopējā darba biedriem.

Tāpēc komunisti aicina ļaudis neizšķiest laiku dievlūg- šanās, bet dzīvot pilnvērtīgu, prieka pilnu dzīvi, ieguldīt savas spējas un spēku zinātnē, mākslā, sportā un darbā.

Diemžēl mūsu valstī vēl ir cilvēki, kuri akli tic dievam, iet baznīcā, apmeklē mošeju, sinagogu, piedalās dažādās dievlūgšanas ceremonijās, pakļaujas mācītājiem, mullām, rabīniem, sektu sludinātājiem un citiem dieva kalpiem.

Padomju valsts šos maldu ceļos nokļuvušos cilvēkus netraucē un ļauj viņiem brīvi rīkoties pēc saviem ieskatiem. Mūsu padomju likumi atzīst sirdsapziņas brīvību. Katrs cilvēks ir tiesīgs pielūgt to dievu, kurš viņam tīkamāks.

Taču ikvienam, kurš izpratis reliģijas lielos melus un apzinās, kādu ļaunumu tā ir nesusi un nes vēl šodien, ir jāpalīdz reliģijas skurbumā nokļuvušajiem ļautiņiem saprast, kur ir taisnība un kur — meli.

Mūsu Komunistiskās partijas Programmā teikts, ka ikvienam komunistam jācīnās pret reliģijas aizspriedumiem un māņticību. Partijas biedra pienākums — pacietīgi izskaidrot ļaudīm, kad un kāpēc radusies uz zemes ticēšana neesošiem pasaules valdniekiem.

Izlasījis šo grāmatu, arī tu varēsi pastāstīt citiem, kā ļaudis sākuši ticēt dieviem un kur slēpjas reliģijas kaitīguma būtība.

Mēs ceļam laimīgu dzīvi zemes virsū, nevis debesīs. Mēs to arī uzcelsim ar savām rokām — bez dievu palīdzības!

SATURS

Melnās un zilās matu lentītes «Nelaimīgais» skaitlis …. Kā radusies ticēšana zīmēm? . Sudraba krustiņš un svētītais ūdens Alises piedzīvojumi Brīnumzemē

Kurš kuru izdomājis?………………….

Dievi un dieviņi…………………………

Pirmie dievnami un pirmie priesteri Kā tas notiek mūsdienās? . . . Kā kristīgie «ēd» savu dievu?

Leģenda par pestītāju………………….

Kā nabadzīgo ļaužu ticība pārtapa

par bagātnieku reliģiju? Kurš pirmais sācis pielūgt krustu? Kā grauds pārvērtās par dievu? .

Zirnekļi un mušas……………………….

Bez dieva — ne soli! ….

Lielie meli…………………………………

Inkvizīcijas sārti……………………….

Dievs un Besija…………………………..

Kāpēc mēs neatzīstam dievus?

HB JV» 2730 Jaunāka skolas vecuma bērniem Aleksejs Dorohovs PAR PATIESĪBU UN IZDOMĀJUMIEM

Redaktore E. Marjutina. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore G. Slepkova. Korektore I. Kalniņa.

Nodota salikšanai 19.03.80. Parakstīta iespiešanai 28.11.KO. Formāts 70 X 90/16. Ofseta napīrs_,100 g. Baltikas garnitūra. Ofsetspiedums. 6,43 uzsk. iespieul.; 4,49 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. JMV 414. Cena 15 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. JVV 419;30670;r>45. Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambī 3.

Content

Dorohovs Aleksejs Par patiesību un izdomājumiem

MELNAS UN ZILAS MATU LENTĪTES

«NELAIMĪGAIS» SKAITLIS

KA RADUSIES TICĒŠANA ZĪMĒM?

SUDRABA KRUSTIŅŠ UN SVĒTĪTAIS ŪDENS

ALISES PIEDZĪVOJUMI BRĪNUMZEMĒ

KURS KURU IZDOMĀJIS?

DIEVI UN DIEVIŅI

PIRMIE DIEVNAMI UN PIRMIE PRIESTERI

KĀ TAS NOTIEK MŪSDIENĀS?

KĀ KRISTĪGIE «ĒD» SAVU DIEVU?

LEĢENDA PAR PESTĪTĀJU

KĀ NABADZĪGO ĻAUŽU TICĪBA PĀRTAPA PAR BAGĀTNIEKU RELIĢIJU?

KURS PIRMAIS SĀCIS PIELŪGT KRUSTU?

KA GRAUDS PĀRVĒRTĀS PAR DIEVU?

ZIRNEKĻI UN MUŠAS

BEZ DIEVA — NE SOLI!

LIELIE MELI

INKVIZĪCIJAS SĀRTI

DIEVS UN BESIJA

KĀPĒC MĒS NEATZĪSTAM DIEVUS?

SATURS