Lagzdiņš Viktors

Pārbaude

Viktors Lagzdiņš

Pārbaude

stāsti un tēlojumi

.

LIELSLIŅĶASTIS

Pagalmā Zigurds, piepūtis vaigus, pavēla sānis iesnu malkas šķilu, kaut ko uzlika uz plaukstas un bridi domīgi aplūkoja.

— Vai tu ko atradi? — jautāja viņa brālēns Juris, kas pēc tēva aizbraukšanas tālā komandējumā jau otro dienu dzīvoja ar Zigurdu vienā istabā.

— Nē, neder! — Uzrunātais drūmi papurināja galvu un nosvieda zemē pelēku mitreni. — Sasodīta ķeza! — Viņš pievērsās brālēnam, savilkdams briesmīgi skābu seju. — Parit jau pirmais septembris. Bet pavasari viss mūsu pulciņš nosprieda, ka rudenī katrs pionieris atstieps skolai kādu dāvanu. Saproti?

— Nu, un?

— Nu, un — nu, un! — Zigurds mēdoši atkārtoja un apklusa. Nevienam galu galā arī nevajadzēja zināt, ka viņš bija toreiz pat mazliet palielījies. Sak — pagaidiet, gan jums visiem mutes paliks vaļā, kad es ... Bet... Vai tad Zigurds vainīgs, ka vasara tik īsa un visādu darīšanu tik daudz?

— Varbūt es tev varu kaut ko palīdzēt? — Juris piedāvājās.

— Tu? — Zigurds noskatīja brālēnu no galvas līdz papēžiem. — Ko tad?

Juris, dziļi apvainots, uzmeta lūpu. Zigurds arvien tā... Iedomājas — ja viņš par četriem mēnešiem vecāks, tad ir jau nezin kas!

Saruna tā arī pārtrūka, jo novēlojies «dāvanas» meklētājs sirdīgi ķērās pie ūdens mucas un pūlējās to izkustināt no vietas, cerēdams zem tās atrast kādu noderīgu kukaini.

Nākošajā dienā Zigurds viens pats šāva ar «kaķeni», mērķējot kaimiņu mājas vēja rādītājā. Juris kaut kur bija pazudis un atgriezās tikai vēlā pēcpusdienā, saņemdams no krustmātes brāzienu par to, ka laikā nav ieradies paēst

Vakarā, jau guļot gultā, Juris pacēla galvu.

— Tu, Zigi? Vai esi jau aizmidzis?

— Sen jau! Kas ir?

— Es tev varētu izlīdzēt. Kaut ko iedot... Aiznešanai uz skolu.

— Fakts? — Zigurds pirmajā brīdī uzlēca sēdus, bet tad neticīgi novilka: — Ko tad?

Juris izkāpa no gultas un iedeva Zigurdam ar celofānu pārlīmētu kastīti.

Zigurds, palūkojies kārbiņā, iepleta acis.

— Kas tas tāds? ...

— Tas ir traki vērtīgs e ... e ... eksponāts! Retākais kukainis Latvijā! Tikai uzmanīgi — nekrati viņu!

— Ko nu muldi — patiesi retākais?... Kur tu tādu Izrāvi?

— Noķēru.

— Ej, ej! Pats?... Bet izskats gan vienreizīgs. Kādi spārni!

— Es teicu — uzmanīgi! Negrozi kastīti!

— Viņš taču piesprausts! — Zigurds iebilda, tomēr žigli paklausīja. — Kā to sauc?

— Tas ir... lielsliņķastis.

— He — ir gan vārds! Bet tu esi velna puika, Jurka! Es taču teicu, ka viņiem visiem mutes paliks va|ā!

— Droši vien... — Jurka norūca, pārvilkdams segu pāri galvai.

— Tāda gan nevienam nebūs! Ko? — Zigurds pēc brīža atspiedās uz elkoņa. Bet Juris laikam bija jau aizmidzis.

Otrā rītā Zigurds pirmajai skolas dienai par godu piecēlās gandrīz tikpat agri kā Juris. Abi brālēni bija norunājuši klasē sēdēt vienā solā. Viņi reizē uzsēja sarkanos kaklautus, reizē nobrauca pa kāpņu margām (Zigurdam tas izdevās veiklāk) un izgāja uz rudens saules apmirdzētās ielas.

Skolā Zigurds neviļus centās parādīt Jurim, ka jūtas šeit kā pats savās mājās. Plaši atrāvis ceturtās klases durvis, viņš uzsauca tik skaļu «sveiki!», ka visi gribot negribot pievērsās viņam. Drīz vien Zigurds jau dzīvi piedalijās vasaras piedzīvojumu pārspriešanā. ;

Pēc brītiņa klases biedri sāka runāt par uzskates līdzekļiem. Viens bija atnesis izbāztu, mazlietiņ izspūrušu kovārni, kāda no meitenēm — ārstniecības augu herbāriju.

— Bet kas man ir! — Zigurds gandrīz aizrijās. — Jūs ar saviem visi varat iet bekot! Re! — Viņš izvilka no somas kastīti. — Lielsliņķastis! Retākais kukainis republikā!

Visi sadrūzmējās tam apkārt.

— Vai tu traks!... Tādu gan es neesmu redzējis!

— To tu pats noķēri?

— Un kā tu domāji? Skaidrs, ka pats! — Zigurds izgāza krūtis. Juris vienīgais pamanīja, ka brālēns tikko jaušami nosarkst. Kastīte aši ceļoja no rokas rokā,

— Spārni tādi kā tauriņam. Un zaļi!

— Cik gara aste!

— Un — viens, divi, tris ... astoņas kājas!

— Pag, parādi man! — Kāds zēns pastiepa roku.

Brīdi pētījis Zigurda retumu, viņš griezās pie

īpašnieka:

— Ko viņš ēd, tas tavs... nu, kā tu teici — riņķ-astis?

— Lieisliņķastis! — vairākas balsis izlaboja.

Zigurds sastomījās.

— Es ... viņš ... Man piemirsās. Ak tā, atcerējos — driģeņu lapas.

Zēns neticīgi pasmīnēja un sāka knibināt vaļā celofānu.

— Ko tu dari! Dod šurp! — Zigurds pielēca tam klāt.

Sākās grūstīšanās. Kastīte nokrita zemē, un... tai pašā mirklī lieisliņķastis bija pazudis! Tā vietā kārbiņā mētājās lapsenes galva, ar zaļu tušu nokrāsoti kāpostu balteņa spārni un astoņas krusta zirnekļa kājas. Uz kniepadatas palika tikai spāres zilais ķermenis.

Sacēlās neciešams troksnis. Visi cits caur citu smējās, sita plaukstas, rībināja solus, kliedza: — Liel-sliņķastis! Lieisliņķastis!

Acumirkli Zigurds nekustīgi stāvēja šā trača vidū un, muti pavēris, lūkojās uz savu dāvanu skolai.

Tad viņa seja pietvīka, dūres savilkās, zēns palūkojās visapkārt un arī mēģināja smieties.

Varbūt kāds pat būtu noticējis, ka Zigurds gribējis visus izāzēt un tagad priecājas par izdevušos joku, ja vien viņš nebūtu smējies tik briesmīgi skaļi...

FOKS

Pievērdams aiz sevis aptiekas stikla durvis, Agris ieraudzīja skolas biedru Ēriku. Viņš pašreiz sniedza pāri letei kases čeku.

Kamēr pārdevēja noliecās pie atvilktnēm, ienācējs viegli iebikstīja paziņam sānos un, draudzīgi uzsmaidījis, pusbalsī vaicāja:

— Tu arī te?

Uzrunātais nepavisam nelikās priecīgs par nejaušo sastapšanos. Savilcis nelaimīgu seju, viņš pašķielēja uz pārdevējas pusi, pamīņājās no vienas kājas uz otru un sabozās.

— Māte mani atsūtīja pēc pertuslna, māšelei klepus, — Agris turpināja. — Un pēc kā tu?

Ēriks atkal palūkojās uz runātāju, un īgnuma pilnais skatiens šķita sakām: «Nelabais tevi te atdzinis tieši tagad!»

Agris nepaguva apsvērt, ko šāda izturēšanās varētu nozīmēt, jo sekoja vēl lielāks pārsteigums: aptiekāre nolika Ērikam priekšā... pilnu riekšavu gumijas pupiņu, kādus mauc uz bērnu pudelītēm!

— Ko tu ar... kur tu tos liksi? Un tik daudz!

— Paņēmu — tātad vajag! — Ēriks nosarcis dusmīgi atcirta, bāzdams pirkumu blūzes kabatā.

— Nu pagaidi — iesim reizē! Es tev kaut ko pateikšu.

— Nav vajas!

— Paklau!... — Agris tikai paguva iesaukties, jo Ēriks jau bija izmeties pa durvīm, atstādams biedru pilnīgā nesaprašanā.

Agri pārņēma neapklusināma ziņkāre. Ērikam «kaut kas bija aiz ādas»! Bet kas īsti? Skolā starpbrīžos viņš uz Agra jautājumiem neatbildēja un beidzot vispār izvairījās no sarunām, bet pēc stundām pats pirmais paķēra ģērbtuvē cepuri un pazuda.

Pēc trim dienām Agris soļoja uz pilsētas nomali, kur dzīvoja Ēriks. Nekāda sevišķi cieša draudzība viņus abus nesaistīja, taču reizes divas Agris bija klases biedru apciemojis.

Aprīļa saule jūtami sildīja muguru. Ielas galu vienmuļi šalca jūra. Pieplacis smilšainās ietves malai, pelēks runcis zagās klāt baložiem. Kad tie aizlaidās, viņš piecēlās un it kā garlaikodamies lēni ielīda žoga spraugā.

Tuvojoties Ērika vecāku ģimenes mājiņai, Agris jau no tālienes izdzirda skaļus klavieru akordus. Tie plūda caur vaļējo verandas logu. Kāds acīm redzot centās atdarināt baznīcas zvanu skaņas.

Viesi ielaida māte. Atvēris viņas norādītās durvis, Agris ieraudzīja Ēriku sēžam pie klavierēm. Ar labo roku viņš lēni un ritmiski spieda taustiņus. Uz melni lakotā vāka atvērta gulēja bieza grāmata tumšzaļā iesējumā.

Noklaudzot durvju rokturim, spēlētājs apsviedās uz grozāmā sēdekļa.

— Ā... Tu tas esi! — Ēriks norūca, sagrumbodams pieri. — Atnāci?... Nu, apsēdies tur! — Viņš pamāja uz dīvānu istabas pretēja kaktā.

Agris sēzdamies ievēroja, ka Ēriks steigšus ar papēdi pabīda zem klavieru pedāļiem sadriskātu gumijas pupiņu. To darīdams, viņš slepus pašķielēja uz verandas durvīm. Ari Agris palūkojās turp — durvis stāvēja pusvirus, lai gan šo telpu, cik viņš zināja, te parasti izmantoja par pieliekamo un apdzīvoja vienīgi vasarā.

— Ko tev vajadzēja? — namatēvs iejautājās pavisam neviesmīlīgi un panācās istabas vidū, it kā bīdamies, ka Agris varētu tuvoties klavierēm.

— Es... tāpat vien... — Klases biedrs

samulsa, jau nožēlodams, ka nācis šurp. — Ko tu labu dari?

Ēriks neatbildēja un nervozi burzīja kaklauta stūri.

— Tu jau izmācījies uz rītdienu? — viņš beidzot pārtrauca neveiklo klusumu.

— Pa pusei... Un tu?

— Es vēl ne.

— Nu labi, — ciemiņš pēc brīža cēlās kājās, — es iešu. Tev droši vien nav laika...

— Tik ātri? — Ēriks atdzīvojās. — Kā vēlies! ...

Abi zēni saskatījās, mazliet piesarka, un Agris

vilcinādamies devās uz durvīm. Pēkšņi no verandas atskanēja briesmīgs brēciens. Agris spēji sarāvās un juta pār muguru pārskrienam saltas tirpas. Skaļā balss atgādināja vērsēna maurošanu, un izklausījās, it kā brēcējam būtu aizžņaugts kakls. Agrim galvā pazibēja doma, ka tā nāves mokās varētu vaidēt saitē pakāries teliņš.

— Kas tas ... bija? — viņš aizsmacis nočukstēja.

— Ak tas?... — Ēriks greizi pasmaidīja, izskatīdamies pēc visnelaimīgākā cilvēka pasaulē. — Tas ir Foks.

— Kas?!

— Nu ko — nāc, es tev viņu parādīšu. Tikai — tā kā tu turētu muti! Nevienam ne vārda! Saproti?

Agris mēmi pamāja un sekoja Ērikam.

Verandas vidū uz cementa grīdas gulēja dīvains dzīvnieks. Apmēram metru garo, apaļo ķermeni klāja gara, balta Vilna. Astes virzienā tas sašaurinājās. Kakla dzīvniekam it kā nemaz nebija, galvai trūka

ari ausu — to vietā rēgojās vienīgi nelieli caurumiņi, līdzīgi iegareniem iešķēlumiem. Apaļo purnu rotaja gari, resni un cieti ūsu sari, izslējušies uz abām pusēm, bet pāri tiem lūkojās lielas, melnas acis. Visneparastākās bija zvērēna kājas: priekšējās — īsas un platas — atgādināja neveiklas zivs spuras ar gariem nagiem galā, bet pakaļējās izskatījās pēc lielām zoss pleznām, jo pirkstus savienoja peldplēve.

— Ronēns! — Agris pārsteigts izsaucās. — Kur tu tādu dabūji?

— Brālis atveda. Robežsargi noķēruši liedagā.

Tiesa, šo to viņš noklusēja. Vecākais brālis, kas

strādāja zvejnieku artelī kilometrus piecpadsmit aiz pilsētas, ciemodamies bija gluži nejauši ieminējies par to, ka robežsargi meklē, kam uzdāvināt roņu mazuli. Pēc tam Ērikam nācās ilgi lūgties, kamēr brālis bija ar mieru ronēnu atvest šurp. Bet tas jau Agrim nebija jāzina...

Klases biedrs brīdi ar milzīgu interesi vēroja neredzēto kustonīti, tad ievaicājās:

— Ko tu ar viņu darīsi?

— Kā — ko darīšu! Audzināšu, pats par sevi saprotams!

— Bet kāpēc nevienam nedrīkst sacīt?

— Nē, es gribu viņu kopt pats! Un pieradināšu pats. Viņš jau tagad mani pazīst. Bet, ja dabūs zināt citi, tad skolotāja varbūt liks priekšā viņu stiept uz dzīvās dabas stūri... Man gribas pašam... Un tad man droši vien piešķirs arī jaunā naturālista krūšu nozīmi. Es ... Zini, es ar viņu jau izdaru zinātniskus eksperimentus! — Ēriks novirzīja sarunu uz citu pusi.

Viņš paņēma no klavierēm tumšzaļo sējumu.

— «A. Brēms. Dzīvnieku valsts», — Agris izlasīja uz grāmatas vāka.

— Te ir rakstīts, ka roņiem briesmīgi patīkot mūzika un zvanīšana, — Ēriks turpināja. — Lienot ārā no jūras klausīties. Tāpēc es izmēģinu ar klavierēm.

— Nu, un ko viņš?

— Vēl neesmu izpētījis, tu man izjauci. Bet droši vien patīk — dzirdēji, kā viņš iebļāvās, kad es vairs nespēlēju?

Šai brīdī ronītis piepeši pacēla galvu un atkal skaļi iebrēcās — it kā stenēdams.

Zēni saskatījās.

— Tu domā — viņš grib, lai vēl spēlē? — Agris jautāja šaubīdamies.

— Viss var būt! Bet viņš ir ievainots. Veci trā: pījumi ar skrotīm. Redzi — labajā plecā un kaklā!

Agris notupās. Ronītis atkal gulēja kā sastindzis, vienīgi viņa sāni laiku pa laikam sakustējās. Garenās nāsis atvērās uz īsu brīdi un pēc katra elpas vilciena cieši aizvērās.

Zēns pastiepa roku, lai noglāstītu balto kažoku.

Taču, tiklīdz viņa pirkstu gali pieskārās giudajam pakausim, zvērēns pavēlās uz sāniem un ar negaidītu veiklību saliecās, augstu paceldams ķermeņa priekšdaļu. Likās pavisam neticami, ka izskatā tik lempīgajam augumam varētu piemist tāds čūskas loka-nums. Skaļi iešņācies, viņš zibens ātrumā tvēra pēc Agra delnas, atsegdams divas rindas smailu zobu. Ronēna galva šinī brīdī ļoti atgādināja niknu suni.

Ēriks skaļi iesmējās, kad klases biedrs tik tikko paguva atraut roku.

— Aha! Man viņš tā jau divas reizes iegrāba! Ar Foku nav joki! Viņš pat bikšu galos kož, ja tiek klāt.

— Kāpēc tu viņu nosauci par Foku, kā tādu zēģeli?

— Tīri zinātniski! — Ēriks savilka svarīgu seju un atšķīra biezo grāmatu. — Skaties — «Phoca» — tas ir roņa latīniskais ģints nosaukums!

— A. tad nu gan!... — Agra skatienā pavīdēja cienība.

Ēriks noliecās, piespieda ronīša galvu pie grīdas un ar borūdenī samitrinātu vates šķipsniņu apmazgāja dzīvnieka apkaltušos plakstiņus. Kad viņš piecēlās, no Foka redzokļiem šķita noņemta miglaina plēvīte. Spoži melnās acis, kas tagad izskatījās vēl lielākas, raudzījās neizsakāmi gudras un skumjas.

— Pūžņo... — Ēriks nopūtās. — Tu domā — man maz ķēpas ar viņu? Jau veselu nedēļu Feks ir te. Sākuma es to turēju vannā, bet viņš palika tāds pavisam jocīgs. Veselu dienu stiepu no jūras ūdeni, domāju — varbūt parastais viņam neder. Tas pats! Devu zivis — neskatās virsū!

— Nu, un? — Agris mudināja, kad stāstītājs apklusa.

— Tad par laimi atradu.tēva skapi šo te. — Ēriks pameta ar galvu uz grāmatas pusi. — Izrādās, ka mazuļi dzīvo uz sauszemes, lin roņi ilgi varot iztikt bez ēšanas... Vispār — tiem esot traki sīksta dzīvība! Ierīkoju Fokam migu.

Agris, sekodams ar skatienu Ērika rādītāja pirkstam, ieraudzīja verandas stūrī izklātas vecas tlaneļa treniņa bikses.

— Mēģināju dot pienu no pudelītes... Astoņus pupiņus viņš jau ir sakodis lupatu lēveros! Tā arī vēl nav ēdis līdz šai baltai dienai!

Ronītis pagriezās uz vēdera, pastiepa galvu un mēģināja virzīties uz priekšu. Drudžaini grozīdams plecu daļu, mazliet atgrūzdamies ar kreiso priekškāju, Foks līda zēniem tuvāk. Katrs centimetrs p'.a-sīja milzīgas pūles. Laiku pa laikam kustonītis iebrēcās savā aizžņaugtajā, vaidošajā balsī. Reizēm viņš gabaliņu pārvietojās, sāniski apveldamies, tad mirkli atpūtās un atkal turpināja virzīties uz priekšu. No labās acs mazulim gluži kā cilvēkam noritēja liela asara, atstādama spalvā uz vaiga tumšu svītru.

Agrim, skatoties uz Foku, kļuva viņa bezgala žēl.

— Paklau! — Zēns beidzot ierunājās. — Kaut ko taču vajag darīt!

— Tu tā runā, it kā cs nekā nedarītu! — Ēriks sašuta.

— Vienalga, mēģināsim par abiem viņam pienu dabūt iekšā ar varu, ja ne citādi!

— Dabūsi gan tu! — Ēriks norūca, tomēr izgāja no verandas un pēc brīža atgriezās ar bļodiņu rokās.

Zēni to nolika ronēnam priekšā un iemērca viņa purnu pienā. Foks nosprauslājās, pačāpstināja muti un atrāva galvu atpakaļ.

— Nu — tu redzi, kāds viņš spoks! — Ēriks dusmīgi uzlēca kājās.

— Bet viņš taču nobeigsies aiz slāpēm, ja nekā nedzers! Zini ko — sadabū šķīvi ar ūdeni!

Ēriks paraustīja plecus un atnesa prasīto. Agris novietoja lēzeno trauku netālu no zvērēna galvas un pats atkāpās. Foks paviikās uz priekšu, tad piepeši steidzīgi iegrūda degunu šķīvī. Tas sasvērās, ūdens izlija uz grīdas, bet mazulis šņaukādamies sāka bakstīt ar purnu peļķītē.

— Būs! — Ēriks satraukts iesaucās. Agris žigli ielēja šķīvī pienu un pabīdīja ronītim zem zoda, pats atkal paiedams sānis.

Foks iebāza galvas apakšējo daļu šķidrumā un šmakstinādams sāka nemākulīgi, bet kāri sūkt. Piens viņam tecēja degunā, samērcēja smakru un krūtis, taču trauka saturs plaka acīm redzot. Beidzot viņš strauji pacēla galvu un nosprauslājās, šoreiz, kā Agrim likās, pavisam līksmi. Sašķiebtais šķīvis atkrita atpakaļ un sašķīda.

— Urā! — Ēriks gandrīz vai palēcās. — Ko es teicu? Es zināju, ka viņš man vienreiz sāks ēst! Nu ir viss kārtībā!

— Tagad viņš dzers! — Agris, laimīgi smaidīdams, piekrita. — Tikai sagādā alumīnija šķīvi! Bet man nu jāskrien, ir jau vēls. Un nez kāpēc galva arī sāp.

— Tikai... tā kā norunājām! — Ēriks pēkšņi kļuva nopietns. — Ne pušplēstas skaņas!

Agris pamāja un pēc mirkļa nedroši jautāja:

— Bet es atkal atnākšu, ja?

— Tu? Atnāksi? — Ēriks palūkojās klases biedrā. — Mm ... Labi — nāc arī!

— Uz redzi!

— Līdz rītam!

Taču Agris netika pie Ērika ne nākošajā, ne turpmākajās dienās: pārgājis mājās, viņš tanī pašā vakarā iegūlās slimības gultā līdzās mazajai māsai. Kad zēns beidzot atkal varēja atstāt istabu, kopš pirmās iepazīšanās ar Foku bija aizritējušas jau veselas divas nedēļas.

Ēriku Agris atrada verandā. Uzlocījis piedurknes un apbruņojies ar milzīgu lupatu, viņš berza cementa grīdu, ka ūdens vien šļakstēja.

— Ā — vesels? — mazgātājs īgni izmeta par plecu, nepārtraukdams darbu.

Foks saliecies gulēja stūrī uz vecajām biksēm. Garā, baltā mazuļa spalva viņam gandrīz visa jau bija nogājusi. Agrim šķita, ka ronēns mazliet ari pastiepies garumā.

Beidzot Ēriks saslaucīja lieko mitrumu, ar skaļu plīkšķi iesvieda lupatu spainī un atliecās taisns.

— Nu — tu redzi, kā man te iet?

— Redzu gan ... Foks ēd?

— Ēd, kā nu ne!... Tikai vēders viņam samaitājās tūlīt otrajā dienā! Un kopš tā iaika man cita darba vairs nav!...

Iznesis spaini, Ēriks atgriezās verandā un atkrita krēslā.

— Māte jau piedraudēja, ka neļaušot'Foku ilgāk mocīt... It kā viņu kāds mocītu! Es mēģināju atkal dot zivis, bet šis tikai paņem mutē, iekož un izspļauj. Labi, ka tu tieši šoJien atnāci — varēsi man palīdzēt!

Ēriks izklāja grīdsedziņu, uzvēla uz tās ronīti un, saņēmis audumu aiz vienas malas, uzsauca Agrim:

— Ķeries klāt!

Kopīgiem spēkiem zēni aizstiepa zvērēnu uz vannas istabu, kur jau šņāca ūdens strūkla.

— Tu viņu peldināsi? — Agris ieinteresēts vaicāja.

Ēriks, aizgriezdams krānu, pamāja, tad norādīja uz ķeblīti, kur no vīstokļa rēgojās reņģu galvas.

— Varbūt viņš zivis ēdīs ūdenī.

Ielaists vannā, Foks acumirklī ienira. No līdzšinējā nekustīguma nebija vairs ne vēsts. Aizpeldējis līdz vannas galam, ronēns veikli apgriezās un slīdēja atpakaļ. Te viņš nolaidās līdz dibenam, te ar skaļu plunkšķi pasvieda vēderu uz augšu un apmeta kūleni. Laiku pa laikam virs ūdens parādījās Foka purns un acis. Sprauslādams viņš atvēra nāsis, ieelpoja un no jauna pazuda.

Ēriks iesvieda vannā reņģi, šūpodamās un vizuļodama tā lēni grima lejup Foka deguna priekšā. Abi zēni aizturēja elpu. Ronis paīrās uz priekšu, sakampa zobos zivs galvu, izspļāva atpakaļ un piepeši... reņģes vairs nebija! Pilnīgi vesela tā pazuda Foka vēderā.

— Nu, ko es teicu! — Ēriks iegavilējās uzvarētāja balsī, iemezdams ūdenī otru zivi. Ar galvu pa priekšu tā it kā iešāvās zvērēna rīklē vēl ātrāk nekā iepriekšējā. Mirkli vēlāk vīstoklis bija tukšs.

— Žēl... — Ēriks nopūtās un izrāva vannas aizbāzni. — Bet pirmajai reizei pietiks arī!

Zēni ar pūlēm izcēla ronēnu, kas bija kļuvis glums kā zutis, un aiznesa atpakaļ uz verandu. Foka kažoks saslapis izskatījās pēc tumši zilpelēkas, lāsainas ādas, bet augums šķita daudz garāks un vājāks. Vienīgi vēders bija jūtami piebriedis. Nolikts uz flaneļa, kustonītis pēc brīža sāka trīcēt pie visām miesām.

— Apsedz viņu ar kaut ko! — ierosināja Agris līdzjūtības pilnā balsī.

— Nenosals! — Ēriks atmeta ar roku. Par visu vairāk viņš vienmēr pūlējās neizrādīt žēlumu, aizkustinājumu un citas tamlīdzīgas jūtas, kas, pēc viņa domām, bija piemērotas tikai meitenēm. — Vispār savādi — viņi taču dzīvo uz ledus, un arī nekas!...

Agris sarauca pieri un domīgi lūkojās uz drebošo Foku.

— Paklau, varbūt tomēr būtu labāk viņu nest... — zēns lēni iesāka, bet, pamanījis biedra dusmīgo skatienu, apklusa.

— Nekur es viņu nenesīšu! — Ēriks saknieba lūpas. Viņš pat nevēlējās zināt, uz kurieni Agris domā ronīti nest — uz skolu, uz muzeju vai varbūt sūtīt uz Rīgu zooloģiskajam dārzam. Tā tikai trūka, lai viņš savu mazo Foku atdotu kādam citam! Un vēl tieši tagad, kad lielākās bažas jau bija aiz muguras un ronēns sācis ēst zivis!

Arī Agris sadrūma. Zēnam pēkšņi šķita, ka viņš atklājis galveno iemeslu, kāpēc Ēriks par visu vari grib ronīti paturēt pie sevis. Naturālistu nozīme! Acīm redzot tikai tās dēļ. Kaut ko līdzīgu taču viņš pirmajā dienā bija teicis! Bet par to, ka ronītis mokās, Ērikam vienalga...

Sarunas vairs nevedās, un viesis drīz posās mājup.

Ronīša žēlā taurēšana bija dzirdama pat uz ielas. Kad Agris jau atradās pie dārza stūra, atvērtajā logā parādījās Ēriks un nokliedza viņam pakaļ:

— Ja gribi, rīt atnāc agrāk — iesim reizē pēc zivīm!

Tad Ēriks noliecās un uzmanīgi apsedza Foku ar grīdsedziņu.

Nākošajā dienā abi zēni devās uz lunku — tā vietējie iedzīvotāji sauca zvejnieku ostu, — kas atradās pilsētas otrā malā. Pēc veselas stundas gājiena, tuvodamies krastmalai, viņi ieraudzīja pie tās pietauvotus tikai četrus traļus. Abus pārņēma nelaba priekšnojauta.

Uz pirmā kuģīša klāja neredzēja nevienas dzīvas dvēseles. No otrā traļa pašreiz krastā nokāpa gara auguma vīrs eļļas jakā un acīm redzot grasījās aiziet.

— Tēvocīt, pagaidiet! — Ēriks metās skriešus. Agris sekoja, cenzdamies neatpalikt.

Uzrunātais apstājās. Ēriks aizelsies izstāstīja nāciena iemeslu, turklāt neaizmirsdams piebilst, ka viņa brālis arī brauc jūrā, bet tēvs jau trešo mēnesi atrodas Atlantijas okeānā siļķu zvejā.

— Ak ronītis? — svešais tēvocis ieinteresēts pārjautāja, kad zēns bija beidzis. — Redzi, kā! Man viņi kādreiz pamatīgi saplēsa tīklus. Jā... — Viņš k|uva domīgs. — Bet ar zivīm bēdīgi! Reņģe pašlaik nenāk. Mencas es jums varētu iedot, kādu buti arī. Bet tās viņam nebūs labas... Pag, pag — nāciet līdzi, pamēģināsim vēl!

Zvejnieks apstājās pie pēdējā traļa un iesaucās:

— Ē-i, Pukuli!

Pēc laba brīža klāja lūkā parādījās kaparbrūna, ar sirmiem bārdas rugājiem apaugusi seja, un no dziļi uzmauktās žokejcepures apakšas zēnos nelaipni palūkojās piemiegtas acis.

— Vai tev nav kāda strimala trāpījusies? Ronī-tim! Te puikas audzē.

Pukulis gausi apsēdās uz lūkas malas, ilgi bāza tabaku īsā pīpītē un aizkūpinājis sāka raudzīties pāri kuģīša priekšgalam kaut kur tālumā. Likās, viņš pilnīgi aizmirsis ir jautājumu, ir pašus atbildes gaidītājus. Mēmā klusumā aizritēja pāris minūšu. Agrim blakus stāvošais zvejnieks nesteigdamies izvilka pa-papirosu un arī aizsmēķēja.

— Moka vien! — vecais pēkšņi norūca tīk negaidīti, ka zēni gluži sarāvās.

— Nemaz ne! — Ēriks nemierīgi sakustējās. — Un viņš ir slims arī — sašauts...

Pukulis šķita nedzirdējis un turpināja sūkt pīpi. Beidzot viņš to izkratīja, lēni piecēiās un pazuda lūkā. Zēni pārmija nelaimīgus skatienus.

Taču pēc brīža vecais zvejnieks atkal izrāpās uz klāja.

— Še! — viņš pastiepa pāri bortam vīstokli. — Apēdīs — atnāciet vēl! Būs — iedošu.

Ēriks pateicās, bet Pukulis neatbildējis pagriezās un aizčāpoja. Zēni pasacīja «paldies!» arī savam pavadonim, palēcās un aizskiēja, juzdamies kā no karstas pirts izk|uvuši.

— Fu, tu! — Ēriks nopūtās, kad abi atkal soļoja pa ielu. — Tas nu gan bija tips!... Bet es jau teicu, ka zivis dabūsim! — viņš kā parasti pašpārliecināti piebilda. — Te pietiks pāris dienām. Nāksim atkal parit!

Agris pamāja, klusībā brīnīdamies par klases biedru. Līdz šim Ērikam vienmēr viss apnika bezgala ātri. Un tagad viņš piepeši bija ar mieru gan divas nedēļas grīdu mazgāt, gan ik pārdienas mērot garo ceļu līdz lunkai, lai izlūgtos reņģes no Pukulim līdzīgiem «jūras vilkiem»... Un to visu tikai naturālistu nozīmes dēļ? Hm...

Mājās zēni tūdaļ ielaida Foku vannā. Pēc neilga laiciņa puse no pārnestajām reņģēm jau bija nozudusi ronēna vēderā.

— Bet var nu gan viņš rīt! — Ēriks pakasīja pa- •

kausi. — Tā viņš tam vecajam Pukulim matus no galvas noēdīs! \

Nolikts atpakaļ savā guļvietā, Foks elpoja smagi, grūdieniem, it kā iestenēdamies. «Gluži kā cilvēks, ļ kam no pārēšanās spiež pakrūtē,» iešāvās Agrim ; prātā. Ēriks apsēdies šķirstīja tumšzaļo grāmatu un pēc brīža nopūtās — tanī melns uz balta bija rakstīts, ka pieaudzis ronis dienā viegli varot apēst līdz desmit kilogramu zivju ... ļ

Foks pamazām nožuva, viņa biezais, īsspalvainais kažoks kļuva pūkains un ieguva brūngani pelēku i krāsu. Agris nevarēja nociesties, ncnogiāstījis ronīša muguru, — pieduroties tai, radās tieši tāda sajūta, kā aizskarot plīša audumu. Zvērēns pacēla galvu, maz- | liet parādīja zobus, bet vairs necentās iekost.

Te — kas tad tas!...

— Skaties! — Agris uztraukts iesaucās, rādīdams uz Foku. Ēriks pieliecās un sastinga — starp labo plecu un ausi no ronīša kakla strauji sūcās puveši. Odens samērcēts, bija atvēries viens no skrošu izurbtajiem caurumiņiem.

— Tad tāpēc laikam viņš tik sāpīgi brēc! — Agris pirmais pusbalsī pārtrauca klusumu. — Ko nu?

— Un tu domāji, ka viņam tikai mammas žēl? — Ēriks drūmi norūca. Savilcis norūpējušos seju, viņš brīdi nekustīgi raudzījās uz ievainojumu, tad apņēmīgi atlieca plecus un piecēlās. — Būs labi! Tik daudz man vēl sanāks...

— Ko tu darīsi?

— Redzēsi! — Ēriks uztraukumā atcirta tik strupi, ka Agris iekoda lūpā. — Šovakar par vēlu. Rīt pēc stundām!...

Zēni sen nebija ar tādu nepacietību gaidījuši mācību beigas kā nākošajā dienā. Dažas minūtes pēc pēdējā zvana abi pa kaklu pa galvu izdrāzās no skolas un apstājās tikai aptiekā. Pēc tam Agris tūlīt devās biedram līdzi uz mājām.

Verandā Ēriks izņēma no portfc|a pāris mazu pudelīšu, ampulas, noslēgtu stikla stobriņu, kurā atradās virzulis, un resnu injekcijas adatu.

— Bet vai tikai tu mācēsi? — Agris bažīgi ierunājās, reizē apbrīnodams drauga patstāvību.

— Man pašam to spricēja, kad gulēju ar plaušu karsoni! — Ēriks atlocīja piedurknes. — Tu būsi tas... asistents. Še — uzlej man uz rokām! — Viņš pasniedza Agrim jasmīnu odekolonu.

— Par ko tu gudro? — Agris pēc brīža jautāja, redzēdams, ka Ēriks, pieri saraucis, vēro Foku.

— Kur lai viņam iedur? ...

— Kur tad tev pašam spricēja?

Ēriks parādīja.

— Hm... — Arī Agris apmulsa. Ronītim sēžamvietas nemaz nebija ...

— Ielaidīšu turpat blakus ievainojumam! — Ēriks izšķīrās.

Ievilcis stobriņā penicilīna šķīdinājumu, Ēriks pavēlēja stingri saturēt Foka galvu, tad pietupās blakus palīgam. Injekcijas adata zēna pirkstos mazlietiņ drebēja. Mirkli vilcinājies, viņš beidzot dziļi ieelpoja, saspieda ar kreiso roku ronīša plecu un strauji iedūra. Agris juta, ka pašam krampjaini savelkas kāju muskuļi un mugurai uzmetas zosāda — it kā dūrienu būtu saņēmis viņš un nevis Foks, kas arī sarāvās un mēģināja atbrīvoties.

Kad Ēriks piecēlās, viņa piere bija viegli norasojusi.

— Nu, tā, — viņš mēģināja runāt mierīgā balsī, — viss kārtībā!

Ronītis, palaists vaļā, divas reizes žēli iebrēcās un apklusa.

Telpu bija pārplūdinājuši pavasara saules stari, nesdami sev līdzi tīkamu siltumu un radīdami gaišu, mierīgu noskaņu. Zēni apsēdās un raudzījās slimniekā. Varēja dzirdēt, kā blakus istabā pulkstenis skaitīja sekundes.

— Zini ko — iznesīsim viņu ārā, — ierunājās Ēriks, — saulītē! Droši vien viņam tas patiks!

Agris klusēdams pamāja. Atvēruši iebriedušās verandas durvis, draugi novietoja Foku mauriņā,

kurā caur čabošo kūlu vietvietām jau lauzās spilgts, dzīvības pilns zaļums.

Ronītis pacēla galvu, trauksmaini ievilka nāsīs gaisu un sāka līst uz priekšu. Bija jūtams, ka Foks steidzas, cik vien to atļauj neveiklais ķermenis un sašautais plecs. Zālienā viņam virzīšanās veicās mazliet labāk nekā pa gludo cementu.

Zēni saskatījās, tad Ēriks pagrieza rāpotāju uz pretējo pusi. Taču, tiklīdz viņš atlaida rokas, Foks tūdaļ pagriezās un drudžaini līda tālāk iepriekšējā virziepā.

— Tā ir — vistaisnākā ceļā uz jūru! — Ēriks izbrīnījies pievērsās biedram. — Bet kā viņš to zina? Saož vai dzird?

— Varbūt viņš cer tur atrast māti... — Agris klusi sacīja.

Ronītis tikmēr neatlaidīgi turpināja rāpot. Ticis līdz grantētajam celiņam, viņš kā bez spēka nolaida galvu un mirklīti atpūtās, bet tad vēl steidzīgāk devās uz priekšu. Drīz vien Foka purns atdūrās pret dārza žogu. Neapstādamies ronēns pagriezās un līda gar šķērsli, acīm redzot cerēdams to apiet.

Starp kustonīša izstieptajām pakaļējām pleznām bija redzama maza, smaila astīte, kas aiz piepūles trīsēja. Ievainojums par jaunu sāka pūžņot. Agrim sirds sažņaudzās.

— Tā neiet! — viņš vērsās pie biedra. — Nesīsim atpakaļ!

— It kā es pats nezinātu! — Ēriks norūca, aiz strupās atbildes noslēpdams, ko viņš šinī brīdī juta.

Verandā ronītis tūliņ pievēlās pie durvīm, pāris reižu iebrēcās un palika tur guļam.

— Paklau ... — Agris vilcinādamies iesāka.

— Nu?

— Viņu vajadzētu parādīt ārstam.

— Nē! — Ēriks papurināja galvu un saslējās.

— Bet...

— Līs pats tikšu galā! — Ēriks pārtrauca klusākā balsī un spītīgi savilka lūpas. — Saprati?

Zēni šaja pēcpusdienā izšķīrās vēsi. Agris aizgāja, nenogaidījis, kamēr Fokam dos zivis, un mājās visu vakaru drūmi klusēja. Māte jau sāka bažīties, vai viņš atkal nav saslimis. Mocīt dzīvnieku kaut kādas spožas nozīmītes dēļ — to varēja tikai nelietis! ...

Taču pie Ērika zēns turpināja iet ik dienas. Laiks bija atmeties brīnuin jauks, ap pusdienu saule karsēja kā vasarā. Kokiem pārsprāga pumpuri, un zarus pārklāja mazas, saburzījušās lapiņas. Aizritēja Aāaija svētki ar demonstrāciju, karogotām ielām un līksmu skolas sarīkojumu. Tomēr ne Agris, ne Ēriks nespēja būt īsti priecīgi.

Foks, lai gan katru dienu ēda zivis, acīm redzami kļuva aizvien vājāks. Lāpstiņu kauli zem pelēkā kažoka izspiedās uz āru. Zvejnieku ostā reņģu aptrūka pavisam. Zēni stundām ilgi tīrīja nelielas mencas un butes, plēsdami tām nost ādu un lasīdami ārā cietās asakas.

Kakls Fokam strutoja joprojām. Ēriks vēlreiz iešļircināja penicilīnu. Ronītis tagad brēca bieži un ilgi, balss viņam bija kļuvusi skarbāka, tanī it kā skanēja izmisums. Vairākas reizes zēni redzēja, ka mazulis raudāja — no viņa gudrajām acīm ritēja lielas asaras.

Sestajā dienā pēc strīda Ēriks neieradās skolā. Agris tūlīt pēc stundām devās uz biedra mājām.

Durvis atvēra māte. Viņa izskatījās sadrūmusi, tik tikko atņēma labdienu un pazuda virtuvē.

Istaba izrādījās tukša. Tātad saslimis Ēriks nebija. Agris iegāja verandā un pie sliekšņa palika stāvam kā sasalis.

Ēriks sēdēja uz krēsla, gausi burzīja pirkstos kaklauta stūri un pat neatskatījās. Netālu no viņa kājām uz grīdsedziņas gulēja Foks — sastindzis, aizvērtām acīm, bezgala nožēlojams. Ronīša nedzīvais ķermenis bija izstiepies nedabiski garš un izskatījās vājāks nekā jebkad.

Gar loga rūtīm, nez kur cēlusies, bezcerīgi dauzījās bite ...

Ēriks beidzot lēni pagrieza galvu. Viņa seja bija

bāia un tlogfarusi, lupu kaktiņi nolaidušies uz leju, bet acis vaigi spīdēja.

Mirkli abi zem raudzījās viens otrā. Agrim vaigos paradijas sārti plankumi. Viņš piepeši vairakas reizes dzi|i ievilka elpu, tad izgrūda caur sakostiem zobiem:

— Tu!... Ak, tu!...

Vienmer miermīlīgo zēnu šai brīdī bija grūti pazīt. Agra krūtis strauji cēlās un krita, pirksti sažņaudzās dūrēs. Mazliet savaldījies, viņš nicinoši piebilda:

— Un savu nozīmīti tu tikpat nedabūji!

Ērika mute krampjaini noraustījās.

— Stāvi klusu! — viņš iekliedzās.

— Nē!... — Agris skaļi atcirta drebošā balsī un iekoda lūpā.

Sini mirklī koridorā atskanēja zvans. Zēni sarāvās un ieklausījās. Rupja balss kaut ko jautāja, pēc tam runaja māte. Varēja saprast vārdus «par veļu» un «iudzu, nāciet šeit!».

— Tas būs viņš... — Ēriks nočukstēja.

— Kas?

— Ārsts. Es vakar vakarā zvanīju uz veterināro klīniku.

Priekšnamā skanēja soļi.

— Kad?... — Agris pamāja ar galvu uz Foku.

— Nezinu ... Naktī.

Istabas durvīs parādījās pavecs liela auguma vīrs. Uz grīdas smagi ieklaudzējās svešā zābaki. Ienācis verandā, viņš pamāja zēniem ar galvu, tad pameta acis uz ronīti un, atvēris čemodāniņu, uzģērba baltu uzsvārci.

Agris un Ēriks klusēdami vēroja, kā ārsts pie-tupies ilgi pētīja Foka sastingušo augumu, laiku pa laikam norūkdams: «Hm-m...» Beidzot viņš piecēlās, palūkojās zēnos, tad norādīja uz penicilīna pudelītēm, kas stāvēja uz palodzes.

— Spricējāt?

Ēriks mēmi pamāja.

— Tā, tā... — Ārsts nobraucīja iesirmās ūsas. — Nu — stāstiet no gala!

Ēriks nedroši sāka runāt. Beigās balss it kā aizlūza, un zēns apklusa. Viss — ūdens nešana no jūras, neveiksmīgā dzirdināšana ar piena pudelīti, staigāšana uz lunku pēc zivīm, penicilīns, — visas pūles bija izrādījušās veltas! Bet viņš būtu ar mieru darīt vēl tūkstošreiz vairāk, lai tikai!... Tagad bija par vēlu... Foks nekad vairs nesapurinās viņa bikšu atlokus, neklausīsies klavieru skaņās, neapmetīs vannā kūleni... Nekad!

Palūkojies zēnu sejās, vecīgais vīrs nokremšļojās, un ap viņa acīm parādījās labsirdīgas krunciņas.

— Nu, nu, — viņš norūca, apsēdās krēslā un vēlreiz atkārtoja: — Nu, nu... Bēdīgi jau ir! Bet jūs esat rīkojušies pareizi! Neko vairāk es arī nebūtu varējis darīt. Es runāju par penicilīnu. Un vispār...

Redziet, — ārsts norādīja uz nelielu rētu ronīša vēderā, — šeit tā sēž iekšā — pamatīga skrots. Smagi viņu kāds neģēlis ir apstrādājis!... Citādi tas nevarēja beigties.

— Patiesi? — Ēriks paliecās uz priekšu, it kā neuzdrīkstētos ticēt savām ausīm.

— Tā nu tas ir! Es brīnos, ka viņš vēl tik ilgi izturējis.

Atvadīdamies ārsts nepamanīja, ka zēns uzelpoja tā, it kā būtu izniris no dzelmes. Kad Ēriks, aizslēdzis ārdurvis, ienāca atpakaļ, Agris ievēroja, ka skumju ' pilnajā biedra sejā sācis atgriezties sārtums. Savādi! Par ko gan Ēriks priecājās — naturālistu nozīmi viņš taču tā arī nebija dabūjis! Vai varbūt... te bija kaut kas cits? ...

«Tagad viņš tūlīt sacīs — es jau teicu, ka Foks ir smagi ievainots!» Agrim iešāvās prātā.

Bet viņš maldījās — Ēriks klusēja.

ANDRIS NEZAUDĒ DŪŠU

Andris apstajas, iedūra tiujas sniega un pārsteigts nolūkojās uz slēpju sliedēm, kas ieslīpi krustoja viņa ceļu un izzuda piesnigušajā biezoknī. Pēdas bija iebrauktas šodien, jo lēni krītošās, retās pārslas tās tikko sedza. Interesanti, kas gan vēl bez viņa svētdienas dienā atradās tik dziļi mežā!

Andris paskatījās uz svilpi, kas piepūties tupēja apsnigušā priedes zarā, atgādinādams milzīgu ķiršu ogu, tad zēns pagriezās un sāka braukt pa atrastajām pēdām, kas veda gandrīz tanī pašā virzienā, kurp devās viņš.

Andris gribēja sasniegt stirnu barotavu, kas atradās mežā uz upes krasta. No zēna dzīves vietas līdz tai varēja būt kilometru desmit, ja ne vairāk. Ceja mērķi viņš bija izvēlējies bez sevišķa nolūka. Vienkārši iešāvās prātā, ka ziemā viņš tanī pusē nekad nav bijis.

Pēc brīža Andris palēnināja soli. Kājas smeldza. Jau ar saullēktu viņš bija izbraucis no mājām un devies taisnā ceļā cauri mežam, gribēdams ietaupīt laiku. Drīz vien debess apmācās un sāka snigt. Andris pašreiz nezināja, cik stundu bija cīnījies ar dziļajām kupenām, taču nojauta viņam teica, ka ir pēcpusdiena. Mērķis vairs nevarēja būt tālu. Zēns jutās pārsteigts — cik lēni tomēr veicās ceļš cauri biezoknim! Patiesību sakot, viņam jau pirms krietna brīža vajadzēja atrasties upmalā. Nu, nekas — pa iebrauktu sliedi viņš nonāks galā pavisam drīz.

Te — kas tas! Andris noliecās un mirkli pētīja iespiedumus sniegā. Stirnas pēdas! Jau otro reizi šodien. Un līdzīgas, nē — gluži tādas pašas kā... Slēpotājs piepeši apmulsis palūkojās visapkārt. Lielā egle ar aizlauzto zaru šķita tāda kā redzēta. Un mazliet tālāk vēja izgāztais sakārnis ... Karsts vilnis iesitās Andrim deniņos. Aizplūda un izzuda, bet krūtīs kāds kala ar smagu veseri. Atrastās sliedes bija viņa paša slēpju pēdas!

Apmaldījies!

Pavisam apjucis, zēns labu brīdi stavēja nekustēdamies. Pirmais izbīlis pamazām pārgāja, un Andris sāka apsvērt stāvokli. Nekas briesmīgs jau vēl galu galā nebija noticis. Vajadzēja vienīgi orientēties. Velti izmeklējies pelēkajās debesīs vietu, kur varētu atras’ties saule, viņš apstaigāja koku stumbrus. Taču, spriežot pēc ķērpjiem, par ziemeļiem varēja uzskatīt jebkuru virzienu. Andris palūkojās uz koku galotnēm, bet šoreiz eglēm acīm redzot bija radies liels strīds par to, kurā pusē ir austrumi. Izrādījās, ka īstenībā visas šīs lietas nebūt nebija tik vienkāršas, kā šķita, lasot grāmatu!

Egļu pazarēs jau sāka krēslot. Andris saprata, ka meklēt ceļu uz upmalu bija par vēlu. Sazin cik ilgi viņš riņķojis ap vienu un to pašu vietu un cik tālu varēja būt upe! Tagad atlika vienīgi steigties atpakaļ, lai līdz tumsai tiktu ārā klajumā. Mājas atradās apmēram dienvidos, to zēns zināja. Tikai — kur tad īsti bija dienvidi? Brīdi gudrojis, Andris uz labu laimi izvēlējās virzienu, kas šķita vispareizākais, un devās ceļā.

Viņš centās nedomāt par notikušo. Slēpes, likās, bija kļuvušas smagākas un laikam tādēļ arī grima dziļāk sniegā. Taču uztraukums it kā deva jaunus spēkus. Kādā ķezā gan viņš iekūlies! Te tev nu bija pastaiga uz stirnu barotavu! Krēsla aizvien drošāk atstāja savas paslēptuves, kad slēpotājs beidzot atvieglots pamanīja starp kokiem gaišumu. Pēc mirkļa viņš, viscaur ar sniegu apbiris, izlauzās no mežmalas biezokņa un — sastinga kā pārakmeņojies.

Andra priekšā atradās pieputināti upes krasti! Zēns piepeši juta nosvīstam muguru un ceļgalos tik milzīgu nogurumu, ka viņam vajadzēja apsēsties uz celma. Tātad viņš atkal bija devies tieši pretējā virzienā, nekā gribējis! Ko tagad darīt? Uz mājām vairs nevarēja tikt — pēc dažām stundām būs pilnīgi satumsis. Viņš atradās viens, gluži viens meža vidū ziemas nakts priekšvakarā... Andris nodrebinājās, sakoda zobus un enerģiski saberzēja degunu. Kaut viņš vismaz nebūtu aizdzinis mājās Džeri, kas par vari gribēja skriet līdzi! Jā, un pirms nedēļām pusotrām vilki bija saplosījuši suni, tiesa — tas gan bija noticis diezgan tālu, un trīs plēsoņas pēc tam nomedīja, bet kas varēja galvot...

Pārstāja snigt, un sals pieņēmās ar katru mirkli, knaibīdams degunu un ausis. «Bezizejas stāvoklis!» Kur gan Andris nesen šādu teicienu bija dzirdējis? Pašreizējiem apstākļiem tas šķita vispiemērotākais apzīmējums. Naktī acīm redzot kļūs vēl daudz aukstāks.

Zēns žigli notrausa pasprukušu asaru, it kā bīdamies, ka to kāds varētu ieraudzīt. Piecēlies viņš apņēmīgi saraustīja vēja blūzi un noņēma mugursomu. Kaut ko vajadzēja uzsākt! Galu galā — kā tad mednieki dzīvoja taigā dienām ilgi? Vai, piemēram, karavīri frontē... Un kur tad vēl polārzemju pētnieki! Viņiem gan bija jumts virs galvas, bet toties kāds tur sals un sniega vētras! Tātad — tikai nezaudēt dūšu!

Pa labi un kreisi mežs pievirzījās līdz pašai upei, un dažas milzu egles bija pārkārušās pāri kraujas malai, it kā gribēdamas ieraudzīt savu atspulgu; tās gan izrādījās veltas pūles — Iedus spoguli apklāja sniegs. Vieta Andrim bija sveša. Neko darīt — nāksies nakti pavadīt tepat.

Tālajā ceļā zēns bija paņēmis līdzi sērkociņus, cirvīti un katliņu, lai pie stirnu barotavas uzvārītu tēju un kaut mirkli justos kā īsts mežinieks. Kas gan varēja paredzēt, ka visas šīs lietas izrādīsies tik noderīgas! Pēc brīža mežmalā sprēgāja ugunskurs, mezdams visapkārt sārtu atblāzmu. Andrim, mežā cērtot sausos egļu zarus, apmetnes vieta no tālienes šķita kā mājīga saliņa tumšpelēkajā krēslas jūrā.

Sagādājis kurināmo, zēns mirkli palika stāvam un gudroja, ko vēl vajadzētu darīt. Tad viņš sarausa ap uguni sniega valni un sasprauda ciešā puslokā kuplus egļu zarus. Izveidojās vējtveris, kas atstaroja siltumu. Katliņā drīz vien skanīgi burbuļoja sniega ūdens.

Karstais dzēriens patīkami sasildīja visu augumu. Ap ugunskuru plētās melna tumsa, bet Andra garastāvoklis manāmi uzlabojās. Viņš jutās kā īsts taigas mednieks. Žēl tikai, ka trūka šautenes! Nakts iestāšanās vairs nelikās briesmīga. Piepeši zēnam iešāvās prātā: par bezizejas stāvokli bija runājusi krustmāte, nesen viņa tēvam sūdzot savas bēdas. Un tēvs toreiz atbildēja, ka izeja ir vienmēr, jāprot tikai to atrast!

Andris atcerējās, ka viņš bija lasījis par kādu vīru, kas ziemeļos visu nakti esot cīnījies ar izsalkušu vilku baru, sēdēdams starp sārtiem. Arī Andris iekūra otru ugunskuru. Tagad vilki varēja nākt! Bez tam abiem sāniem nu bija silti.

Laiks ritēja lēni. Sniegam kūstot, ugunskurs slīga arvien zemāk. Dziļajā klusumā, ko netraucēja arī mitro sprunguļu skumīgā pīkstēšana, Andris reizēm sarāvās no spalga lauska spēriena vai gari stiepta, žēla kliedziena. Zēns zināja, ka tā bija pūce, lai gan ļaudis runāja — brēcēji esot zaķi. Atbalstījis zodu uz ceļgaliem, viņš raudzījās, kā no apaviem un bikšu atlokiem ceļas augšup garaiņi.

Cīnoties ar miegu, Andri atkal sāka mākt drūmas domas. Viss kārtībā bija tikai pagaidām. Viņš joprojām atradās meža gūstā. Desmitiem kilometru visapkārt stiepās biezoknis. Ko viņš ēdīs, ja arī rīt neatradīs ceļu uz mājām? Acu priekšā piepeši nostājās pazīstama aina. Gaiša istaba, kurā skan radioaparāts un pēc kalmēm smaržo pie krāsns kalstošā apses malka. Tai blakus guļ Džeris, nolicis galvu uz priekšķepām.

Nez cik ilgi cilvēks var iztikt bez ēšanas? ... Izbraucot Andris nevienam nebija pasacījis, uz kurieni tieši dosieš, tikai palūdzis mātei maizi visai dienai. Tagad mājinieki gaida, uztraucas, meklē... Droši vien viņi domā, ka Andris aizslēpojis uz Siekstu gravas nogāzēm, kas atrodas tieši pretējā virzienā nekā mežs ... Un vilki tomēr labāk lai nenāk! Februārī tie esot sevišķi izsalkuši... Bet malkas krājums plaka neparedzēti strauji! Skaidrs, ka līdz rītam abiem sārtiem kurināmā nepietiks... Ja tikai vispār. ..

Andris piepeši sarāvās — tieši uz viņu ar zvērojošiem redzokļiem glūnēja milzīgs, rūsgans vilks! Zēns atvēra acis un mirkli nevarēja aptvert, kur atrodas. Ugunskurā ogles vēl nebija pārklājušās ar plēnēm, tātad viņš bija snaudis dažas minūtes. Andri sagrāba spējas trīsas, viņš cieši sakoda zobus, lai tie neklabētu, un piecēlies sāka dauzīt rokas, cenzdamies atgūt siltumu.

Klīstošo mākoņu spraugā bija parādījies pilns mēness un apkārtne pielijuši ar zilganu mirdzumu. Zēns brīdi uzmanīgi pūlējās saskatīt, vai starp melnajiem stumbriem kaut kas nekustas, tad pameta skatienu visapkārt un pārsteigts iepleta acis — pretējā pusē mežs laistījās pilnīgi balts. Andris vairākas reizes nesaprašanā grozīja galvu, līdz pēkšņi viņam uzausa it kā gaisma. Ka gan viņš agrāk nebija pamanījis šo ceļa rādītāju! Te taču viss tik skaidrs — putenis, kas plosījās pirms dažām dienām, kokus vakaru pusē apklājis ar sniega kārtu! Lai taisnā ceļā nokļūtu mājās, vajadzēja tikai iet tā, lai pa kreisi būtu redzami balti stumbri, bet pa labi — tumši.

Gaišajā mēnesnīcā vilki nez kādēļ vairs nelikās bīstami. Nikni nočūkstēja ar sniegu apbērtais ugunskurs, un Andris steidzīgi piesprādzēja slēpes.

Sastingušās egles stāvēja kā vizoši, robaini torņi. Viss mežs atgādināja noslēpumainu celtni, kurā skaļi atbalsojās sasalušā sniega čirkstēšana. Pie slēpju purngaliem mēnesnīcā ik mirkli iedzirkstījās un dzisa tūkstošiem sīku zvaigznīšu.

Andris steidzās. Tie laiki jau sen bija pagājuši, kad viņš ticēja pasakām par velniem, spokiem, rūķīšiem un meža gariem, taču savādas bailes kņudi-nāja pakrūti. Zēns pats nebūtu varējis pasacīt — no kā. Katru reizi, kad iekliedzās pūce vai nobūkšķēja no zariem krītošs sniegs, viņš nevilšus palūkojās apkārt un mazliet paātrināja soli.

Pēc brīža Andris nonāca pie nelielas graviņas, ko bija izgrauzis līkumains strauts. Atgrūdies ar nūjām, viņš strauji laidās lejā pa slīpo nogāzi. Un pēkšņi pašā ieplakas dibenā, ko sedza pretējā krasta koku melnā ēna, notika nelaime. Labās kājas slēpe nokrakšķēja, it kā tanī savu cirvi būtu iecirtis lausks. Andris ienira ar seju kupenā, bet tūdaļ pielēca kājās.

Iztrausis sniegu no acim, zēns steidzīgi pacēla slēpi. Tās gals palika blakus apsnigušajam celmam, kam viņš bija uzskrējis virsū.

Labu brīdi Andris skatījās uz šķēpeļaino lūzuma vietu, tad norāva slēpes no kājām un bezspēcīgā niknumā ietrieca kupenā. Mežs viņu negribēja laist vaļā! Brizdams līdz ceļiem pa sniegu, zēns par jaunu sacirta zarus ugunskuram. Kas tagad nekaitētu upmalā!

Andris izvilka no kabatas kārbiņu, kurā bija palikuši vairs tikai divi sērkociņi. Uzmanīgi viņš vienu uzvilka un pielika pie sārta. Sīka liesmiņa aplaizīja žagarus un nodzisa. Andris klusi nolādējās un brida meklēt jaunu iekuru.

Salauzis smalkas egļu pazarītes, zēns atgriezās pie ugunskura. Viņš izņēma pēdējo sērkociņu, pavilka to pret kastītes sāniem, pēc tam vēlreiz un vēl... Tad pacēla nepaklausīgo skaliņu pie acīm un piepeši saprata visu, kas noticis. Steigā viņš no rīta bija paķēris pustukšo kārbiņu, kas stāvēja uz radio galdiņa. Ar šo pēdējo sērkociņu tēvs kādreiz bija aizsmēķējis un pēc tam iebāzis to atpakaļ.

Andris pēkšņi apsēdās uz slēpēm, iekoda zobos dūraini un izmisis iešņukstējās. Viņā izlauzās uz āru viss pārdzīvotais uztraukums, bailes un bezgalīgais nogurums. Tagad viņam vairs nebija ne slēpju, ne uguns; līdz rītam vēl tālu — un mājas...

Sals jau sāka durstīt kāju pirkstus un piespieda zēnu celties. Andris noslaucīja vaigus un izraudājies sajuta it kā atvieglojumu. Uz vietas palikt nevarēja, ja negribēja sasalt ragā. Savācis mugursomu un pārlicis pār plecu slēpes, viņš sāka soļot. Vismaz pareizais virziens viņam bija! «Izeja ir vienmēr, tikai jāprot to atrast!» ieskanējās ausīs tēva baiss. Izeja bija arī tagad. Atlika tikai brist, brist, brist... Un Andris brida. Cauri dziļajām kupenām, vietumis iegrimstot līdz jostas vietai, cauri nolīkušu krūmu puduriem, kur slēpes ķērās zaros un birdināja aiz apkakles aukstas pikas, pāri izcirtumiem, kur kājas bruka cauri sērsnai un katrs solis prasīja divkāršas pūles. Mugura un piere norasoja, no straujās elpas nosarmoja uzacis un skropstas, kājas bija smagas kā svina pielietas. Dažubrīd domas kļuva miglainas, un Andris pusaizsnaudies sāka streipuļot kā piedzēris, reiz pat paklupdams uz purvainas pļaviņas ledus. Bet viņš joprojām brida, brida, brida ...

Cik ilgi viņš tā bija bridis? Sākumā mēness pa egļu galotnēm kāpa aizvien augstāk, un sniegā iezai-gojās arvien jaunas un jaunas zvaigznītes, pēc tam tas sāka slīdēt lejup, iegrimdams zeltainā dūmakā. Tikai neatpūsties, tikai neapsēsties! Andris juta, ka nez vai pēc tarn vairs spētu piecelties, un saprata, ka tas būtu beigas. Viņam vajadzēja brist, brist arvien tālāk un tālāk... Tā bija izeja. Šoreiz vienīgā.

Iznācis no meža, zēns pirmoreiz pēc ilga laika apstājās. Priekšā izpletās klajums, ko rietošā mēness stari vērta sudrabainu. Un tālumā kādā logā mirgoja dzeltena uguntiņa.

Zēns neviļus nopūtās un lēni vilkās tālāk. Viņš bija tik pārguris, ka neizjuta nekādu prieku. Bet cīņā ar mežu Andris bija uzvarējis, to viņš tagad zināja. Un tas bija galvenais.

SABOJĀTAIS SOLS

Pirmais grieziens neizdevās gluži taisns. Edvīns pameta acis uz skolotāju un, turēdams naža asmeni slīpi, lēni vilka otrreiz. īagad jau izdevās labak; zēns nopriecājās, skatīdamies, ka virs sola gludas plāksnes uzvijas skaidiņa, aiz kuras paliek glīta, balta svītra.

— Labs nazis, bez vārda runas! — Edvīns klusībā tīksminājās ap iesākto darbu. .— Vēl tikai trīs mazas svītriņas, un burts E gatavs. Tēvocis Vilis patiesi nevarēja izdomāt labāku dāvanu — griež kā pats nelabais!

Aiz loga kā pelēns grabinājās sīks rudens lietus.

Edvīns novietojās tā, lai no skolotājas skatiena viņu aizsegtu priekšēja kaimiņa pleci, un lieku reizi atzina, ka sedesanai vidējas rindas solos, jo sevišķi pēdējos, ir savas priekšrocības, kādu nav nekur citur klasē. Pārliecinājies, ka viņu tiešām nevar redzēt, zēns ķērās pie darba pa istam.

— Nabaga Egons, — prātoja Edvīns, rūpīgi vadīdams naža asmeni, — ka viņu moka par senās Ēģiptes piramīdām! Labi gan, ka mani šodien neizsauca ... Nez kas Ludim lēcies; vai nebūs vel no vakardienas laivas brauciena iesnas sagrābis! Bez blakus sēdētāja šausmiga garlaicība! Burts D... Kaut nu izdotos izgriezt to likumu! Pēdējais S laikam būs visgrūtākais...

Pašreiz jau bija beigusi atbildēt Modra, un skolotāja paņēma viņas uzdevumu burtnīcu. Tai brīdī blakus rindā pa kreisi no Edvīna kaut kas iečirkstējās, it kā uzvilktu veclaicīgu sienas pulksteni. Nu jā, protams, — Arturs jau atkal knibinās ap fotoaparātu! Vasarā visu kolhozu nofotografējis — ar kombainu sākot un putnu fermas cālēniem beidzot.

— Laikam viņš savu aparātu pat naktī bāž zem spilvena! — Edvīns pie sevis nosmīnēja.

— Paegli! — pēkšņi atskanēja klases audzinātājas balss ar tādu izteiksmi, ka visi acumirklī saausījās. Tik ledaini mierīgi skolotāja Veide runāja tikai tad, ja bija dusmīga.

Arturs piecēlās.

— Acīm redzot fotoaparāts tevi traucē, un tu savukārt traucē citus. Atnes to šurp, bet pēc stundas ienāc skolotāju istabā!

Kad aparāts atradās uz galdiņa un visu skatieni, pavadījuši Arturu līdz solam, pievērsās klases audzinātājai, Edvīns vēlreiz vērtējoši aplūkoja savu kokgriezumu un lēni sāka krāsot burtus ar tinti. Pārāk spilgti izcēlās baltais vārds galda melnajā virsmā! Edvīns gribēja būt pieticīgs. Gan jau tas, kurš nākošajā gadā sēdēs šinī solā, izlasīs, ka te sēdējis EDVĪNS, ka tas bijis tieši viņa sols. Noteikti izlasīs!

Vēstures stunda bija šajā dienā pēdējā. Edvīns, nostājies kāpņu galā tā, lai redzētu skolotāju istabas durvis, gaidīja Arturu, ar kuru ik dienas reizē gāja mājup. Viņa ādā gan Edvīnam pašreiz negribētos būt!

Beidzot koridorā iznāca Arturs kopā ar audzinātāju. Viņa nemaz vairs neizskatījās dusmīga. Palūkojusies uz Edvīnu, Velde kaut ko vēl sacīja Arturam, abi pasmaidīja, un skolotāja aizgāja klases virzienā.

— Nu, pamatīgu sutu dabūji? — Ziņkārīgi sagaidīja draugu Edvīns.

— Tā — vidēji... — Arturs izvairīgi atrūca un pirmais izgāja pa ārdurvīm.

— Ko viņa tev teica?

— Ak, nu liecies taču mierā!

Edvīns atvēra muti, bet nekā nesacīja. No šāda apvainojuma patiesi varēja pietrūkt vārdu! Skaties, kāds atradies!

Negrib stāstīt — nevajag! Neviens nelūgsies.

Pie krustceļiem Arturs apstājās.

— Zini ko? ...

Edvīns kļuva pati uzmanība.

— Nu? — viņš pēc brītiņa uzmudināja draugu, nevarēdams sagaidīt turpinājumu.

Taču Arturs pārdomādams joprojām klusēja.

— Kas ir? — Edvīns iepleta acis.

Atbildes vietā Arturs pēkšņi pastiepa roku.

— Mums šodien tālāk nebūs pa ceļam — man jāaizskrien līdz veikalam pēc fiksāžas. Uz redzi!

Edvīns noskatījās draugam pakaļ un paraustīja plecus. Atminējies jauno kabatas nazi, viņš sāka svilpot, nogrieza ceļmalā pīlādža zaru un, to drāzdams, soļoja uz māju pusi.

Nē, to Edvīns no Artura tomēr nebija gaidījis!

Diena sākās līdzīgi visām citām. Edvīns kā parasti iegāja ģērbtuvē, nolika cepuri un metās uz klasi.

Nelaime sākās tajā brīdī, kad Edvīns, drūzmas pievilkts, piegāja pie jaunā sienas avīzes numura. Visi klātesošie, viņu pamanījuši, pēkšņi apklusa, saskatījās un atbrīvoja pienācējam vietu, kas parasti nemaz nebija viņu dabā.

Edvīns jau paredzēja kaut ko nelabu, taču apstājās pie avīzes šķietami vienaldzīgs un pārlaida tai acis... Blakus kāds no biedriem, vairs neizturējis, iespurdzās, un pēc brīža atskanēja skaļi smiekli.

— Vai pazīsti?

Kā lai nepazītu! Edvīnam pretim rēgojās fotogrāfijā, par kuru viņš jebkurā citā gadījumā teiktu, ka tā ir lieliski izdevusies. Tanī skaidri bija redzams Edvīns pats — galvu sānis noliecis un mazliet atstiepis apakšējo lūpu, viņš cītīgi grieza solu; nazis izdalījās kā spilgts, balts plankums — acīm redzot tas bija atstarojis gaismu. Virs fotogrāfijās bija uzrakstīts «Koktēlniecība 5. klasē», bet zemāk ievietots raksts, kurā Edvīns izlasīja par «neatzītu talantu» un beigās asus vārdus par neapzinīgumu, sociālistiskā īpašuma bojāšanu un tā joprojām. Izskatījās iespaidīgi — rakstītājam teikumi bija izdevušies tieši tādi paši kā «lielajās» avīzēs.

— Kapitālisma palieka, kapitālisma palieka! — Mazs puišelis no trešās klases lēkāja Edvīnam blakus un raudzījās uz augšu.

— Es tev parādīšu palieku! — Edvīns, sarkans kā novārīts vēzis, bija gatavs mesties mazajam virsū.

— Liec viņu mierā!

Sauciens lika Edvīnam atskatīties. Ar zēnu, kas stāvēja aiz muguras, protams, nebija ko iesākt — viņš mācījās jau sestajā klasē un bija skolas labākais granātas metējs. Bērnu pūlītis pamazām izklīda, un piepeši Edvīns pamanīja arī Arturu.

— Ā, tad tāds tu esi? Lai tiktu cauri ar veselu ādu, sastāstīji Veldei par mani. Ak tu!...

— Nu nē, piebremzē! Tā nu gluži nebija. Tu laikam aizmirsi, ka es esmu redkolēģijas fotokorespon-dents? Un ir tad dabūju no skolotājas aizrādījumu, ka stundu traucēt nedrīkst.

— Un tas esot draugs! — Edvīns atkārtoja savu un nicīgi saviebās.

Abi zēni brīdi stāvēja viens otram pretim. Edvīna iedegusī seja piesarka vēl tumšāka, gaišie mati pakausī bija izspūruši kā sīlim, bet acis caur pieri raudzījās augšup uz Artura vasaras raibumiem noklāto seju. Likās — vēl mirklis, un mazākais klups biedram matos. Par laimi atskanēja zvans.

Edvīns apsviedās uz papēža. Pēc dažiem soļiem Arturs viņu panāca.

— Paklausies...

— Vācies prom! — Edvīns nokratīja Artura roku no sava elkoņa un aizgāja pa koridoru.

Edvīns jau pašā sākumā bija pārliecināts, ka ar sasodīto rakstu sienas avīzē un ar biedru zobgalībām lieta nebeigsies. Ne velti jau iepriekšējā gadā vienības redkolēģija bija noorganizējusi avīzē nodaļu «Pa materiālu pēdām».

Pēc dažām dienām Edvīns pārliecinājās, ka nebija maldījies. Jau posma sanāksmes sākumā, kamēr posmvede Modra nolasīja redkolēģijas pieprasījumu apspriest Edvīna Gobzemja rīcību, viņš jutās kā peldētavā dīķa malā, kad kājās tikai sporta biksītes, bet sola vietā — neēvelēts dēlis.

— Kādēļ tu tā darīji? — jautāja Modra. Edvīns piecēlās un palika stāvot, nevarēdams dabūt pār lūpām ne zilbi. Viņš raudzījās gan ārā pa logu, gan zemē, gan pārlaida mulsu skatienu biedriem. Ko gan lai viņš sacītu, ja tagad pats nezināja — kādēļ...

— Sēdies! Kas grib kaut ko teikt?

Edvīns izbrīnījies redzēja, ka pieceļas viņa sola biedrs Ludis.

— Mēs abi ar Edvīnu uztaisījām laivu. Tas ir — īsta laiva gan tā nav, bet braukt var. Kad es laivai izurbšu caurumu ...

Tas Edvīnu tā pārsteidza, ka viņš aizmirsa nerakstīto likumu — sanāksmē runāt pēc kārtas — un pārtrauca Ludi ar jautājumu:

— Kāpēc?!

— Tāpat. Kādēļ ne?

— Laiva nav tava!

— Tā nav arī tava.

— Tā ir mūsu! Kopēja!

— Ak tā! Bet sols? Vai tas nav mūsu kopējais? Un ne tikai mūsu vien!

Visi iesmējās.

Edvīna ausu gali piesarka vēl vairāk, un viņš nodūra galvu. Dusmām uz Ludi pievienojās arī īgnums pašam par sevi — cik muļķīgi!

Pēc Luda runāja citi pionieri.

— Ko viņi tik daudz maļ vienu un to pašu! — pie sevis domāja Edvīns. — Un visi! Arī Ludis ...

Nu labi — nevajadzēja griezt! Skaidrs! Bet kāpēc jāceļ tik liels troksnis? It kā viņš vienīgais pasaulē būtu griezis! Tas pats Arturs! Sēž tagad kā nez kāds svētais... Bet pats pagājušajā gadā apgāza tintes pudeli un nolaistīja visu palodzi! Fotogrāfs kāds nav!

Edvīns uzmeta lūpu un sabozies sāka skatīties ārā pa logu.

Pēc sanāksmes Edvīns devās uz ģērbtuvi, cik vien ātri spēdams. Lai ietaupītu laiku, viņš izmantoja kāpņu margas, bet nelaimīgā kārtā pusceļā no paduses izslīdēja soma un, kūleņodama lejup, izkaisīja visu savu saturu uz pakāpieniem. Tā nu vēl tieši trūka!...

Garām ejošās meitenes, kas atļāvās izteikt dažas, pēc Edvīna domām — muļķīgas piezīmes, tika sveikā cauri tikai tādēļ, ka viņas bija meitenes.

Toties garderobē Edvīns atrada izdevību izgāzt visu īgnumu, kas šinī dienā bija viņā sakrājies, — Artura portfelis, kuru tā īpašnieks bija novietojis uz palodzes, noklaudzēja pret grīdu, un Edvīns tā vietā nolika savējo. To izdarījis, viņš ķildīga gailēna varonībā pameta acis uz Arturu ar tādu sejas izteiksmi, it kā sacītu: «Nu? Nāc vien šurp!»

Taču Arturs izturējās pavisam savādi — nepievērsdams Edvīnam nekādu uzmanību, viņš brītiņu kā sasalis raudzījās zemē, tad strauji ievilka elpu, pielēca pie portfeļa un atrāva to vaļā, iesaukdamies:

— Aparāts!

Edvīnam acumirklī kļuva karsti. Iemiedzis padusē somu un paķēris cepuri, viņš izmetās pa durvīm un apstājās tikai aiz malkas šķūņa stūra.

Ko tagad darīt? To viņš patiesi nebija gribējis! Un ja nu fotoaparāts... Nē, ko tad darīt! Ko teiks skolotāja, tēvs? Tikko šis nelaimīgais sols un tagad atkal...

Bet varbūt...

Edvīns, pašam nemanot, sāka virzīties atpakaļ. Pie skolas ieejas auga kupli ceriņi, kas vēl nebija nometuši lapas. Tajos notupies Edvīns gaidīja. Viņš pats īsti nezināja — ko.

Laiks vilkās nepanesami lēni. Beidzot kāpņu telpā atskanēja balsis, un ātrā gaitā iznāca Arturs kopā ar trim biedriem.

— Es tavā vietā šo lietu tā neatstātu! — Edvīns izdzirda Luda balsi un sarāvās pavisam maziņš. Tātad tomēr!...

— Nu labi vēl, ka tā! Un ja nu aparātam kaut kas būtu noticis? Tas trakais jau patiesi vairs neapjēdz, ko dara! — piemetināja Egons.

• Runātāji, protams, nevarēja zināt, ka «tas trakais» šinī brīdī bezgala atviegloti nopūtās. It kā smagums novēlās no krūtīm. Viņš nesadzirdēja, ko atbildēja Arturs, bet tas jau vairs nebija svarīgi.

Edvīns atjēdzās, ka viņš visu laiku košļā zariņu, kas jau kļuvis pavisam rūgts. Nosviedis to, zēns apsēdās uz somas — ceļos viņš piepeši sajuta lielu nogurumu kā pēc gara pārgājiena.

Kad klases biedri sen vairs nebija redzami, Edvīns piecēlās un notirpušām kājām sāka laipot starp ūdens peļķēm.

Ceļš, uzvijies pakalnā, izveda no birzs, un sejā iesitās spirgta, vēja strāva. Pavērās plašs skats pāri rudenīgajiem laukiem. No dažādām pusēm skanēja trauksmaina dūkoņa, gan nedaudz pieklusdama, gan par jaunu pieņemdamās spēkā.

Priekšā uz lielceļa Edvīns pamanīja soļojam nelielu stāvu. Rokā tas vicināja portfeli. Ar katru mirkli gājējs kļuva aizvien mazāks un mazāks, līdz ceļa līkums viņu aizsedza skatienam.

Līdz vietai, kur viņš pazuda, bija krietni tālu, un Edvīns skriešus devās lejup pa kalnu.

CĀLĪŠI

Neviens nezināja, kad un kāpēc starp abiem skolas pulciņiem bija radusies nesaticība; ari paši tehniķi un naturālisti ne. Katrā ziņā tas bija noticis krietni sen. Strīdi un zobošanās vienam par otru kļuva par tradīciju, kas pārgāja «no paaudzes uz paaudzi».

Tādēļ arī kādā pēcpusdienā jaunie tehniķi Ints un Leons, kas tobrīd strādāja savā darbnīcā, jutās bezgala pārsteigti par negaidītu ciemiņu ierašanos.

— Epā! Naturālisti! Kāds vējš jūs te iedzina? Vai neesat apmaldījušies? — ienācējiem jautāja Ints, apsēzdamies uz ēvelsola stūra un nopurinādams skaidas no treniņa blūzes piedurknes. — Nepiederošām personām šeit ieeja aizliegta!

— Uzliec uzrakstu uz durvīm! — piemiegusi acis, atcirta Guna un turpināja jau miermīlīgā balsī:

— Mēs nākam nopietnās darīšanās.

— Runas stundas no desmitiem līdz piecpadsmitiem, — Ints nerimās. — Ei, Sirēnīt, cik rāda tavs hronometrs? — viņš uzsauca otrai meitenei spilgtā kleitā un ar pulksteni uz rokas. Atbildes vietā Irēne uzmeta lūpu.

— Mēs esam delegācija!

— Kāds gods! — nodeklamēja Leons.

— Klājiet ārā! — piemetināja Ints, uzceldams kājas uz ēvelsola un aptverdams ar rokām ceļus. Tanī pašā laikā viņš caur pieri pameta nicinājuma pilnu skatienu uz trešo delegātu — zēnu, kas pašreiz mēģināja piemesties uz sola gala. Laimons savā laikā bija aizgājis no tehniķu pulciņa un iestājies naturālistos. Tas, pēc Inta domām, bija vislielākais pārkāpums, kādu vien godīgs tehniķis var izdarīt.

— Lieta šoreiz patiešām nopietna, — iesāka Guna.

— Mēs pulciņā nospriedām, ka... Ar vārdu sakot — mēs pavairosim putnus!

— Ko-o? — Ints. atgāzis galvu, sāka pilnā kaklā smieties. — Nē, padomājiet tikai, — viņš atvilka elpu,

— mūsu naturālisti perēs cāļus! Nē, tas nu ir pārākais numurs! Kluk, kluk, kluk! — Ints smalkā balsī atdarināja vistu un atkal izplūda skaļos smieklos.

Tas nu Gunai bija par daudz.

— Nu ko! Es jau vienmēr esmu sacījusi, ka ar tehniķiem nav ko iesākt! Tev — priekšsēdētājam, — viņa piesarkusi pagriezās pret Leonu, — arī, kā redzams, nav nekādas teikšanas!

— Ah, ko nu par tehniķiem... — sarauca degunu Irēne un sāka lūkoties ārā pa logu rudens krēslā.

Uzrunātais paraustīja Intu aiz kājas.

— Paklau, pietiks priecāties! Ideja ievērības cienīga. Man šķiet, ka es sāku kaut ko aptvert. — Leons pievērsās viešņām. — Jūs tātad gribat izgatavot...

— Inkubatoru, Jā! — Guna pārtrauca. — Tāpēc arī nācām. Skolotājs Atvars ierosināja, lai to pagatavo mūsu pulciņi kopīgi.

— Ak kopīgi gan! — iekrita valodā Ints. — Sakiet labāk, ka mēs to cāļu mašīnu taisīsim vieni paši! Ko tad jūs varat izdarīt — naturālisti! — viņš nicinoši novilka.

— Ko nu lielies! — Sāka uztraukties arī Irēne.

— Vai tad tu nepazīsti tehniķus? — Guna atmeta bizes. — Kad viņi nāk pie mums izlūgties kādu saulespuķu galvu vai kukurūzas vālīti, tad tiem ir pavisam cita dziesma.

— Tā gan! — smīnēdams pirmo reizi sarunā iesaistījās arī Laimons un uzsita skaļu knipi.

— Nu, tu labāk stāvi klusu! — Ints nolaida kājas no ēvelsola.

— Khm! — noklepojās Leons. — Biedri, nenoiesim asumos! Es jau izteicu savu pārliecību, ka ideja spīdoša. Tikai momentā nevaru iedomāties, pēc kādiem principiem tāds cāļu agregāts jātaisa.

— Skolotājs mums jau parādīja zīmējumus grāmatās, — Guna paskaidroja. — Tu varēsi ierīkot elektrisko apsildīšanu ... Nu, tad norunāts?

— Principā esmu par to, — svinīgi piecēlās Leons, sasprauzdams žaketes krūšu kabatā pildspalvu un divus zīmuļus. — Jūsu priekšlikums tiks apspriests jauno tehniķu pilnsapulcē visdrīzākajā laikā.

— Labi. Ejam! — piecēlās arī Guna.

— Ei! — delegāciju apturēja Inta sauciens. — Ko jūs ar tiem izperētajiem cāļiem darīsiet?

— Pusi dosim tev apēst, lai tu neēd cilvēkus! — atcirta Guna un pazuda aiz durvīm.

Nē, ar šīm te neko kopīgu nevarēja uzsākt, par to Ints bija pārliecināts.

Jauno tehniķu pilnsapulce, kurā pārrunāja naturālistu ierosinājumu, izvērtās īsti vētraina. Sākumā neviens par inkubatoru pat dzirdēt negribēja, un tikai ar lielām pūlēm Leonam, ko «cāļu agregāts» bija ieinteresējis, izdevās biedrus pierunāt. Ints pretojās līdz pēdējam un gandrīz apvainoja priekšsēdētāju nodevībā.

Kad zēni ķērās pie darba, starp pulciņiem nodibinājās pamiers. Taču Inta uzskati par naturālistiem nemainījās. Irene nebija spējīga naglu dēlī iedzīt. Arī pārējās meitenes, kaut gan vēlējās palīdzēt no visas sirds, galvenokārt zēnu darbā tikai noskatījās.

Visvairāk Intu nokaitināja 'Laimons, kas kategoriski atsacījās ņemt rokās ēveli vai lodāmuru, lai gan prata ar tiem rīkoties. Ints no dusmām vārījās — lūk, kādi šie naturālisti! Tādi kā Irēne! Un kā Laimons! Acīm redzot pie viņiem šim «gumijas stiepējam» bija īstā vieta!

Pārējie tehniķi ar šādu stāvokli likās samierinājušies, un mīļā miera labad arī Ints norija visu, kas viņam būtu bijis sakāms Gunai un citām meitenēm. Taču naturālistu kabinetā, kur stāvēja gatavais inkubators, zēns neiegāja pat tanī vēsturiskajā brīdī, kad «cāļu mašīnā» ievietoja olas.

Nejauši tomēr gadījās, ka tieši Ints izdarīja atklājumu, par kuru pēc tam veselu nedēļu runāja visa skola.

Kādu rītu zēnam piepeši radās vēlēšanās atkal palūkoties uz inkubatoru, kas no viņa bija prasījis tik daudz pūļu. Pie bioloģijas kabineta durvīm Ints saskrējās ar Irēni, kas izšāvās viņam pretim. Jaunais tehniķis pietvīka. Viņš parasti ieradās skolā viens no pirmajiem, tādēļ bija cerējis, ka nevienu nesastaps. Pagaidījis, kamēr meitene aizskrien, Ints iegāja kabinetā un apstājās pie palielas kastes. Te nu, lūk, bija tas inkubators!

Zēns pielika roku pie skārda kārbas kastes ārpusē un, sajutis karstumu, pamāja. Inkubators strādāja. Kārbā atradās liela spuldze, kas deva siltumu.

Turpat blakus uz galda stāvēja pazīstama kastīte ar ovālu caurumu augšā — ovoskops jeb «vanckaru teleskops», kā Leons to bija nokristījis. Ar to skatīja cauri olas — vai sākuši attīstīties cāļi. Ovoskopu Ints bija pagatavojis viens pats.

Viņš atvēra inkubatora sānos lūku. Zem paceltā vāka atradās otrs — no stikla. Neliela spuldze apgaismoja desmit slīpi iegrieztas silītes. Katrā Ints saskaitīja desmit olu. Cik daudz pūļu bija prasījusi ierīce, ar kuras palīdzību silītes visas reizē varēja pagriezt uz pretējo pusi! Zēns zināja, ka tagad meitenes tās grozīja piecreiz diennaktī. Lai cāļi olās neatspiež sānus!

Ints attapās, ka vāks jātaisa ciet, citādi olas atdzisīs. Iešāvās prātā, kā Leons ilgi bija mocījies, mēģinādams uzkonstruēt automātisku siltuma regulētāju ar ēteri. Šim darbam satraukti dzīvoja līdzi viss pulciņš, jo tehniķi vienmēr bija jutuši lielu cienību pret Leona izgudrojumiem. Taču šoreiz — nekā! Tikai darbnīca ilgu laiku oda trakāk nekā aptieka. Tā arī siltumu tagad vajadzēja regulēt ar aizbīdni kastes apakšā.

Tas viss tomēr bija ļoti interesanti! Visa šī ma-šina. Nebūtu tikai viņi sapinušies ar šiem naturālistiem ...

Ints neviļus sarāvās kā nedarbos pieķerts, kad noklabēja kabineta durvju rokturis. Kam nu tagad vajadzēja nākt!

Ienāca Laimons. Intu viņš laikam vismazāk cerēja te sastapt, iepleta acis un iesaucās:

— Labrīt!

Uzrunātais sveicienu sākumā nemaz negribēja atņemt, bet tad īgni sacīja:

— Labrīt, labrīt, naturālist! Kā tad tev nu iet ar perēšanu?

— E, — Laimons atmeta ar roku, — es jau vairs neskaitos naturālists. Te pie viņiem nav nekādas jēgas — jālej puķes, jābaro peles, jātīra akvārijs. Nu sākuši ālēties ar tiem pašiem cāļiem! Tagad es esmu ģeogrāfs. Tur pavisam cita lieta! — Laimons izsita meistarisku knipi.

Ints iesvilpies sāka nicīgi smieties.

— Tu nu gan esi nevis Laimons, bet īsts nelai-mons! Staigā pa pasauli, laimi meklēdams! Biji dramatiskajā, pēc tam pie mums, tad naturālists...

Ints uzgrieza ienācējam muguru un atkal pievērsās inkubatoram. Acumirklī aiziet nebija ērti — izskatītos gandrīz pēc bēgšanas. Viņa uzmanību piesaistīja gaišs plankumiņš lūkas vākā. Tas bija caurumiņš, pa kuru varēja novērot temperatūru, nepaceļot vāku. Ints zināja, ka jābut trīsdesmit astoņiem vai deviņiem grādiem, ne vairāk, ne mazāk.

Viņš pietupās, pie sevis norūkdams:

— Cik tad rāda termo ... me... — Zēns pēkšņi sastinga pusvārdā un bridi nekustīgi blenza inkubatorā, it kā dzīvu krokodilu ieraudzījis.

— Kas tev notika? — Laimons apjautājās.

Atbildei Ints tikai dziļi ievilka elpu un tad pēc

paraduma iesvilpās caur zobiem.

— Nu tikai vienreiz būs!... — Viņš, kā tramplīna sviests, uzlēca kājās. — Kur Guna?

Kad Ints bija izmeties pa durvīm, Laimons piebāza degunu pie kastes, ar aci steidzīgi sameklēja termometru. Dzīvsudraba stabiņš bija apstājies mazlietiņ pāri četrdesmit vienam gradam! Atliecoties taisni, dezertējušais naturālists nez kādēļ izskatījās bezgala apjucis.

Telpas durvis atsprāga vaļā līdz galam. Kabinetā ielidoja Guna ar mēteli mugurā, tai pa pēdām sekoja Ints un Leons, aiz viņiem Irēne.

Pieskrējusi pie inkubatora, Guna vispirms palūkojās zem tā, atšāva aizbīdni, tad atrāva abus lūkas vākus un pameta acis uz termometru.

— Esi ar tu! — viņa pievērsās Intam, atsviezdama garās bizes. — Būtu vispirms attaisījis lūku un tad skrējis kādu meklēt. Vai tad tev pašam galvas nav? Un vēl tehniķis skaitoties!

Ints palika atbildi parādā un apmulsis sāka sukāt savus spītīgos, mūžam izpūrušos matus. Lai gan Guna bija naturāliste un turklāt vēl pulciņa priekšsēdētāja, pret viņu Ints sajuta tīri tā kā cieņu. Sava loma te bija arī komjaunatnes nozīmei, kuras nesen pie Gunas blūzes vēl nebija.

Toties Leonam meitenes pēdējie vārdi iedzēla ausīs, un viņš brīdinoši nokremšļojās, kas nepārprotami nozīmēja: «Tehniķus tu liec mierā!»

Brītiņu visi klusēdami skatījās uz balti vizošajām olu rindām. Leons, pieri saraucis, knikšķināja pildspalvas uzmavas atsperi, bet Irēne pieliekusies pētīja olas tā, it kā gribētu pati ielīst inkubatorā.

— Traģiska situācija. Kas tagad būs? — beidzot Leons klusi sacīja. Visi domāja to pašu. Guna paraustīja plecus.

— Kas tad nu var būt! — pat šajā mirklī nenocietās Ints. — Tu, Leon, mudīgi meties uz kanceleju un zvani savam tēvam, lai nāk glābt, kas vēl glābjams! Saki, ka naturālistiem simt smagi saules dūriena gadījumi!

— Mans tēvs ir cilvēku ārsts, — atcirta Leons. — Bez tam ļoti iespējams, ka tev būs jāpiezvana apbedīšanas birojam ...

— Beidziet, beidziet! — saniknota neizturēja Guna. — Ko teiks kolhoznieki? Mēs taču apsolījām cāļus — un tagad ...

— Kā tad tas varēja gadīties? — jautāja Ints.

— Kāds ēzelis atstājis degot apgaismošanas spuldzi, — paskaidroja Guna. — Kurš gan tas varētu būt?

— Es jau sen teicu, ka nekas neiznāks! Vai es neteicu? — piepeši steidzīgi ierunājās Irēne.

— Ak tu teici, ko? — Leons pievērsās viņai. — Kas to būtu domājis, ka tev tādas pareģones dotības!

— Bet pati vairāk par visiem bizoji vienpadsmit reizes dienā palūrēt, vai cāļi jau nešķiļas! — Ints iekaisa. — Šorīt pat... — Viņš pēkšņi aprāvās un, kaut ko pārdomādams, nenolaida acis no Irēnes. Pamazām arī citiem sāka rasties nojauta.

— Vai tu pirmā biji šorīt kabinetā? — pasperdama soli uz priekšu un valdīdama balsi, jautāja Guna.

— Jā... — Irēne nodūra galvu.

— Vai tu tādā gadījumā mums neapgaismotu mīklaino faktu, — kas ieslēdza vainīgo spuldzi? — pārspīlēti laipnā balsī vaicāja Leons.

Irēnei pār vaigu noritēja spoža asara, pēc mirkļa otra.

— Un tās esot naturālistes! — smīnēdams ierunājās Laimons. Neviens neatbildēja.

Sasprindzinātam klusumam valdot, atvērtajās durvīs parādījās skolotājs Atvars.

— Jums jau te ista sanāksme! — Viņi smaidīja, atņēmis pionieru labrītu, bet tad pēkšņi sajuta neparasto noskaņojumu un k|uva nopietns. — Kāpēc lūka vaļā? Un kādēļ tu, Irēne, raudi?

— Viņa, lūdzu, skolotāj, gribēja izperēt nevis parastus, bet ceptus cāļus, — aiz niknuma tikko varēdams parunāt, sacīja Ints.

— Ceptus?

Guna, pati asaras rīdama, pastāstīja notikušo. Atvars aplūkoja olas, ar plaukstu pieglauda iesirmos matus un klusēja.

— Ko tu līdi, kur nevajag! — Ints, dūres vīstīdams, čukstēja Irēnei ausī.

Gaitenī atskanēja zvans uz rīta rosmi, un Lai-mons, atviegloti uzelpojis, izlavījās pa durvīm.

Beidzot Atvars aizvēra lūku un pārlaida skatienu pionieriem. Visu acīs bija lasāms satraukts jautājums.

— Nu, redzēsim! Var būt visādi. Man grūti pašlaik pateikt, kāds iespaids būs šiem dažiem grādiem. Gaidīsim! Pēc astoņām dienām viss būs skaidrs... Tikai raudāt gan nav vērts — ar to nekas nebūs līdzēts, vai ne?

Ints, kopā ar Leonu un Gunu steigdamies uz septīto klasi, piepeši nicīgi nošņācās:

— Te nu ir — naturālisti!... Tā jau es visu laiku domāju. Pat tam nelaimonim taisnība! Ne savus cāļus nevarējāt izperēt līdz galam! Un mēs, dumjie ... Viss darbs par velti!

Guna apstājās gaiteņa vidū.

— Ak tā — mēs! Un jūs? Par tehniķiem saucas, bet automātisko siltuma regulētāju uztaisīt nevar! Būtu tas — nelaime nenotiktu!

Leons jau atvēra muti, lai dotu pienācīgu atbildi, bet nepaspēja, jo kāpņu galā parādījās skolotāja, kas nāca uz stundu. Viņa ieradās īstajā laikā — ar pūlēm noslēgtais miers starp abiem pulciņiem šinī brīdī draudēja sadrupt kā olas čaumala.

Kopš nelaimīgā rīta bija aizritējusi vesela nedēļa.

Visā šinī laikā starp pulciņiem valdīja ļoti vēsas attiecības. Tehniķi bioloģijas kabinetā nespēra kāju, būdami pārliecināti, ka viss pasākums cietis neveiksmi, bet Ints katrā izdevīgā gadījumā apzvērēja — viņš vairs savu mūžu ar naturālistiem nekādās darīšanās neielaidīšoties.

Vēl bija ļoti agrs, kad Guna vēra kabineta durvis, tomēr viņa atrada jau priekšā Irēni. Meitene tupēja pie inkubatora un izturējās pavisam savādi — uzlikusi pirkstu uz lūpām, viņa drudžaini meta ar roku ienācējai. Irēnes acis bija plaši ieplestas, bet vaigus rotāja sārti plankumi.

Neviļus likdama kājas uz pirkstgaliem, Guna tuvojās inkubatoram.

— Tu dzirdi? — čukstēja Irēne, pavērusi lūku.

— Pīkst!

Abas meitenes aizturēja elpu. Patiesi — kastē bija dzirdama klusa čiepstēšana. Labu brīdi draudzenes aizgrābtas skatījās viena otrā. Tad Guna kā bulta izšāvās pa durvīm un iedrāzās klasē.

— Meitenes! Pīkst! — viņa iekliedzās gluži pārvērstā balsī, tā ka izpūrušais Ints, kas acumirklī vienīgais kārtoja solā grāmatas, tīri salēcās.

— Kas? Kādas meitenes pīkst? — viņš saīdzis jautāja, taču aiz Gunas jau noblākšķēja durvis. Tikai pēc brīža Ints apķērās. Aizskrējis līdz kabinetam, viņš ieraudzīja tanī bez Gunas un Irēnes vēl skolotāju Atvaru, Leonu un citus skolēnus.

— Nāc, nāc skaties! — sauca pretim Leons.

— Viens gailis jau iekārtojis Sev ventilāciju!

Ints atbrīvoja ar elkoņiem ceļu. Tiešām — vienas olas galā bija parādījies neliels caurumiņš.

— Mums tomēr izdevies! — priekšsēdētājs apmierināts saberzēja rokas.

— Jums? — Guna atskatījās uz tehniķiem. — Un mums ne?

— Tad es taču teicu — mums. Skaidrā latviešu valodā! Kur tas rakstīts, ka es jūs nepieskaitīju?

— Ko nu jūs! Nebūtu es toreiz ienācis kabinetā... — Ints norūca.

Lai kā ari visi dega nepacietībā ieraudzīt izšķiļamies pirmdzimto, zvans nepielūdzami atgād'nāja. ka sākas parastā darba diena. Atpakaļ skatīdamies, skolēni negribīgi izklīda pa klasēm, toties katrā starpbrīdī kabinets dūca kā strops.

Cāļi šķīlās gluži kā sacenzdamies. Nākošajā dienā līdz pēdējās stundas beigām savus kaļķu sprostus bija atstājuši jau sešdesmit deviņi čiepstētāji.

Guna rosīgi komandēja sava pulcina dalībniekus, neļaudama nevienam, kas nebija naturālists, cāļiem pat pieskarties.

— Redzi, kur viens atkal izķepurojies! Nocelt to lejā uz drēbes, lai apžūst! — viņa deva rīkojumu Irēnei.

Uzrunātā piesardzīgi noņēma no locītavas pulksteni un sniedzās pēc mazā pīkstuļa, kas nevarīgi tupēja silītē.

— Fui, kāds viņš!... — Irēne izrāva atpakaļ roku un saviebusies purināja pirkstus. — Tāds slapjš un mīksts!

Mitrais putnēns, kura maigās pūkas bija pielipušas ķermenim, patiesi vēl maz atgādināja cāli.

— Ek tu ... grāfiene! — nicinoši iesaucās Ints. — Skaitoties naturāliste! Laid mani!

Taču Irēne viņu atstūma sānis un pati paņēma cālēnu.

— Khm! Viņai bailes, ka tu izspiedīsi cālim dvēseli, — piezīmēja Leons.

— Vispār — kas tā par lietu! — Ints sabozās. — Vai mēs taisījām inkubatoru vai kāds cits?

— Nu labi. labi! — padevās Guna. — Nākošo, kas izšķilsies, drīkstēs izņemt tehniķi!

Neviens nebija pamanījis, ka ienācis Laimons.

Viņš paraustīja Gunu aiz piedurknes.

— Klausies, es arī gribētu nākt atpaka) pie naturālistiem.

— Ā, mūsu tehniskais un dramatiskais ģeogrāfs ieradies! — apsveica viņu Leons. — Kas tad tev — pietika jau pie ģeogrāfiem?

— ē, tur nekā prātīga nav! Katru dienu man jāpētī, kāds vējš pūš, jāpieraksta temperatūra... Vispār — nekā nav! Es gribu nākt atpakaļ, — Laimons nobeidza ar parasto knipi.

— Khm! Redzi, Guna, — sacīja Leons. — viņš pašlaik ir ieslēgts atpakaļgaitā: no naturālistiem viņš gribēs nākt pie mums un pēc tam spēlēt teātri.

— Tikai mēs nu gan tevi atpakaļ neņemsim! Saprati? — uztraucās Ints.

— Tev jau neprasīs! — Laimons augstprātīgi atcirta.

— Tomēr, tomēr! — apstiprināja Leons. — Ints runā ļoti reāli.

— Un ari pie naturālistiem tev nav ko darīt, — izbeidza strīdu Guna. — Esi ģeogrāfs — un diezgan!

— Pareizi! — skaļi pielika punktu Irēne.

— Nu, kad tā, tad nevajag ar! Ejiet pie joda! — Laimons iziedams aizcirta durvis.

— Parādi ceļu! — nokliedza pakaļ Ints.

Guna atmeta ar roku un pašreiz grasījās kaut ko sacīt, bet Laimons vēlreiz pabāza galvu pa durvju spraugu.

— Un tu, Irēn, labāk nemaz nerunā! Vienreiz jau tu manis dēļ izpinkšķējies! Bet var iznākt vēl!...

— Es? Tevis dēM

— Protams! tiem ceptajiem cāļiem! — Laimons nedabiski skaļi iesmējās un pazuda.

Mirkli visi klusēja pārsteigti un apmulsuši. Piepeši Irēne iekliedzās:

— Atceros, tagad atceros! Nu kā tad! Es taču toreiz spuldzi nemaz neieslēdzu! Tā jau dega...

— Tātad — viņš? — Ints piesarka un, dūres sakniebis. izmetās pa durvīm. Bet gaitenis jau bija tukšs. Bridi pārdomājis, zēns atgriezās kabinetā.

— Gan es vēl parādīšu šim... — Ints pēc veca paraduma gandrīz izteica «naturālistam».

— Nezaudē aukstasinību! — Leons tēvišķīgi deva padomu. — Nav vērts!

— Tiešām! — apstiprināja Guna. — Irēn, nolobi olu!

Kad drupatiņas bija iebērtas aplokā, Guna sāka klauvēt ar pirksta galu pret galdu. Cālēni pavēra acis, brīdi staipīja kaklus un tad tenteriski, klupdami krizdami steidzās pie barības.

— Re, kā viņi saprot! — muti pavērusi, brīnījās Irēne.

— Šis noteikti būs gailis! — Ints rādīja uz dūšīgu cāli, kas, citus sānis pagrūzdams, steidzīgi knābāja ēdamo.

— To mēs noteikti audzēsim paši, ja? — Irēne griezās pie Gunas. — Un to raibo ar melno galvu arī — viņš tik jocīgs!

— Es gribu, lai mums paliek visi baltie! — Ints kādam no pūkainajiem kamoliem piesardzīgi pārvilka pār muguru ar vienu pirkstu.

Guna iesmējās.

— Tad jau kolhozam neatliks, ko dot! Mēs taču norunājām paturēt tikai desmit.

— Vispār tas ir pamatīgi! — noteica Ints, izvilkdams matu suku. — Ja jūs atkal ko labu izgudrojat, tad tikai pasakiet mums arī! Nu, labi. Kas vēl nāks? Jākāpj uz māju! Kā nekā drīz ceturkšņa beigas, bet mani rīt noteikti izsauks krievu valodā.

Pie durvīm viņš atgriezās:

— Ei, naturālistes! Tikai neaizmirstiet — kad nesīsiet cāļus uz kolhozu, es arī noteikti gribu iet līdzi! Skaidrs?

NELAIME

Malkas šķūnītī kaut kas nošķindēja. Iekladzinājās pārbijusies vista.

Ojārs ar Aldi saskatījās un, ne vārda nepārmijuši, reizē deva kājām ziņu. Vārtus meklēt nebija laika. Nodunēja zeme otrpus žoga, aizdipēja soļi, un pagalmā iestājās klusums. Vienīgi vējš lēni šūpoja dāliju ziedus un pie atkritumu tvertnes šad tad iesīcās muša.

Zēni apstājās tikai parkā, apdzeltējušu krūmu biezoknī. Mirkli abi aizelsušies lūkojās viens otra ieplestajās acīs un klausījās, kā dauzās paša sirds, tad apsēdās garajā zālē. Neviens no viņiem nebūtu varējis pasacīt, kāpēc bija skrējis un kādēļ tieši uz šejieni.

— Ko nu? — Aldis beidzot čukstus pārtrauca klusumu.

Ojārs nevijus saviebās. It kā viņš zinātu — ko nu! Bumba, atlēkdama no zemes, bija pieskārusies rūtij gandrīz nemanāmi. Bet ko tas viss līdzēja!... Vainīgs tomēr Ojāra nelaimīgais metiens.

Atkal brīdi bija dzirdama vienīgi skumīga lapu šalkoņa.

— Kas tev būs? Pēriens? — Alda jautājumā ieskanējās līdzjūtīga ziņkāre.

— Ej tu!... — Ojārs saīga. Taču viņa balsī nevarēja saklausīt pilnīgi drošu pārliecību.

Aldis vairs nekā nesacīja un domīgs vēroja, kā draugs burzīja nokritušu liepas lapu. Koši zilais īkšķis, rādītāja un vidējais pirksts liecināja, ka Ojārs šodien nodarbojies ar glītrakstīšanu.

Arī Aldim sirdi kņudināja nemiers. Pagalmā atradās viņi abi... Bet pieaugušie šādās reizēs mēdza būt savādi (audis un vienkārši sacīja: «Puikas izsituši logu!» Pie drauga vismaz nedēļu nevarēs rādīties — drošs paliek drošs!

Ojārs nosvieda lapu un sāka lauzīt sausu zariņu. Domas par pērienu viņš bez žēlastības dzina prom, tikko tās mēģināja ielavīties galvā. Rājiens — nu. tas bija drošs! Pie tam vēl kāds!...

Par māti vēl nekas — viņa droši vien nopukotos, un tas būtu paciešams tīri viegli. Bet pašreiz kā par nelaimi mājas bija tēvš... Tanīs retajās reizēs, kad zēns viņu redzēja (tas notika tad, kad kuģis atradās remonta), tēvs Ojaram vienmēr šķita gandrīz vai svešs. Nopietns, nerunīgs, tāds kā dusmīgs... Un tagad šis logs!

Ojārs ar.^ulēm kaut ko norija un pēkšņi pagrieza pret biedru baltas acis.

— Tu ar esi labais! Nevarēji noķert, ja?

— Es? — Aldis uz mirkli pat piemirsa aizvērt muti. — Es taču stāvēju pavisam otrā pusē!

— Ko tu bļauj kā dulns! — Ojārs nikni nošņācās.

Labu brīdi abi tupēja krūmājā, sabozušies kā nosaluši zvirbuļi, un neskatījās viens uz otru. Beidzot nelaimes putni reizē piecēlās un izspraucās no biezokņa.

Kājas pašas no sevis nesa zēnus vēl tālāk projām no mājām. Klusēdami viņi gliemeža gaitā klīda pa celiņiem, krietnu pusstundu lūkojās, kā šļācās ūdens no strūklakas, pēc tam tikpat ilgi apbrīnoja parka fotogrāfā izstādītos uzņēmumu paraugus.

Piepeši Ojāram iešāvās prātā laimīga doma. Viņš sāka skaitīt stabiņus zāliena malā. Ja līdz saldējuma kioskam iznāks pāra skaitlis, tad viss vēl būs labi, bet, ja nepāra, — nu, tad... Tālāk negribējās domāt.

Trīspadsmit! Ojārs, pašam nemanot, nopūtās. Tātad ar rājienu vien jau acīm redzot nepietiks! Kino nāksies uz kādu laiku aizmirst. Un viņš taču to logu neizdauzīja tīšu prātu!

Ek, ja varētu kaut kur aizbraukt! Pavisam tālu ... Teiksim — līdz pat pašai Rīgai! Bet kur tu aizbrauksi!

Sasodītie mietiņi!... Nē, tā nevarēja palikt! Ojār. nolēma, ka tas viss neskaitās. Lūk, pa sānceliņu, mātei pie rokas turēdamās, nāca meitene. Ja viņa uzkāps uz asfalta ar labo kāju, tad viss tomēr beigsies laimīgi!

Meitene soļoja palēkdamās un čalodama. Pie pašām krustcelēm viņa negaidīti noliecās, kaut ko pacēla un rādija mātei. Ari Ojārs neviļus apstājās, nepamanīdams izbrīna pilno Alda skatienu. Tagad tūlīt viņa sāks iet! ...

Aldis tā ari palika nesaprašanā, kāpēc draugs pēkšņi dusmīgi nošņācās un kļūst pavisam drūms. Ojāram turpretim viņa paša liktenis bija skaidrs. Tai knīpai katrā ziņā vajadzēja vispirms spert soli ar kreiso kāju! It kā labās nebūtu!

Tieši pēc četrām dienām Ojārs kļūs par veselu gadu vecāks! Nesaņemt nevienu dāvanu — tas būtu briesmīgi! Bet tā būs, tas tagad bija skaidrs. Nu kāpēc gan viņš nevarēja piedzimt vismaz piecas dienas agrāk!

Nebūtu slikti, ja ar viņu pēkšņi notiktu kaut kas tāds... nelabs... Tad noteikti neviens pat nepieminētu izdauzīto rūti! Un visiem būtu Ojāra žēl... Ari tēvam.

Tā kā par nelaimi vēl nekas nebija noticis, Ojāram pagaidām kļuva žēl pašam sevis, un viņš atkal norija smacējošu kamolu.

Saule jau bija paslēpusies aiz koku lapotnēm un parks pieplūdis ar vēsām novakares ēnām. Aldis kļuva nemierīgs.

— Klau, Ojār... — viņš beidzot nedroši iesāka. — Man... jāiet.

Uzrunātais bezcerīgi pamāja. Nekas cits jau neatlika ari viņam. Jo vairāk abi bēdu brāļi tuvojās mājām, jo gausāki kļuva soļi.

Pie žoga zēni klusēdami šķīrās. Aldis tūdaļ aizdrāzās pa ielu, it kā viņam dzītos pakaļ. Ojārs brīdi vilcinādamies palika stāvot, tad lēni nospieda vārtu rokturi. Varbūt par notikušo neviens vēl nezināja!

Taču šis pēdējais cerību stariņš nodzisa, tiklīdz zēns, galvu nodūris, ievilkās pagalmā. Kā tad nu nezinās, ja sasodītā vista kašņājas pa dāliju dobi! Un tur jau arī...

Ojāram kļuva karsti. Pie malkas šķūnīša stāvēja tēvs! Nācēju ieraudzījis, viņš pamāja ar roku.

— Nāc šurp!

Tā, tagad tūlīt sāksies!... Lūk, ko nozīmēja kreisā kāja! Ojārs negribīgi tuvojās, valdīdams apakšlūpu, kas par visu vari centās trīcēt.

— Aizskrej, atnes no skapja stikla griežamo! Šķūnītim jāieliek logs.

— Es... — Vainīgais mirkli sastinga un bezgala pārsteigts lūkojās uz šķelmīgajām krunciņām tēva acu kaktiņos, čukstēdams: — Vairs tā neda... — Tad zēns uzelpoja tā, ka likās — krūtis pārplīsīs, un iekliedzās, jau skriedams: — Es tūlīt! Tū-līt!

— Atceries — augšējā plauktā! Dzirdi?

Bet Ojārs jau bija pazudis durvīs.

Tēvs pasmaidīdams nogrozīja galvu un noliecās pār loga ietvaru.

PELDĒTAVĀ

Nokalnītē pie dzirnavu dīķa, dažu soļu attālumā no ūdens, sarāvies tupēja lempīgs kucēns. Viņa pinkainā spalva bija pielipusi pie ķermeņa, vienīgi virs acīm slējās gaisā dažas sprogas. Pacēlis vienu no lielajām priekšķepām, šunelis trīcēja un paretam tikko dzirdami iesmilkstējās. Patlaban Puršs mazāk nekā jebkad līdzinājās savam vārda brālim tīģerim — pazīstamajam cirkus māksliniekam un kinoaktierim. Bet ne jau kucēni paši sev izvēlas vārdus!

Dīķa pretējā krasta bērzos jau vizēja dažas dzeltenas lapas. Purša mūžs vēl bija skaitāms mēnešos,

tādēļ viņš pirmoreiz redzēja tik nespodru, saltu sauli. Gaiss bija rēns, un pāri ūdenim tālu skanēja šļaksti, klaigas un smiekli. Ja kucēns spētu domāt, viņš droši vien brīnītos par skaļo bērnu baru, kas ar prieku līda ūdenī. Gluži tāpat Puršs nesaprata, kādēļ Guntis, viņa saimnieks, bija to ar slaidu vēzienu no steķiem iesviedis dīķī. Un, kamēr kucēns pārbijies un sprauslādams ķepurojās uz malu, zēns bija skaļi smējies.

Pašlaik Guntis, kas vienīgais nebija nometis drēbes, staigāja pa steķiem, reizēm apstādamies laipu galā pie peldētavas, kur nira lielākie zēni. Taču visvairāk viņš grozījās krasta tuvumā starp pārējiem ceturtklasniekiem, skaļi stāstīdams, ka nedomājot šodien mērcēties.

Piezadzies aizmugurē vienai no klases biedrenēm, Guntis viņu negaidīti pagrūda. Atskanēja kliedziens, un augstu uzlidoja zibošas šļakatas, meitenei pazūdot zem ūdens. Pēc tam zēns turpināja aizskart te vienu, te otru no peldētājām, draudēdams arī viņas iegrūst dīķī. Meitenes bailēs bēga, spiedza un skaļi rājās. Puršs jebkura citā reizē labprāt būtu devies barā, lai pievienotu kņadai arī savu balsi. Bet tagad suņuks ierējās, pats it kā nobijās un, aši paskatījies visapkārt, sāka drebēt vēl stiprāk.

Mēdz sacīt — nelaime nenāk brēkdama. Vairāki peldētāji jau ģērbās, kad Guntis, garām ejot, aiztika

Irēnu, sīku, melnmatainu meitēnu sarkanā peldkostīmā, grasīdamies arī viņu nogrūst no laipām. Neteikdama ne vārda, mazā sirdigi savilka uzacis, un — pirms vēl Guntis paspēja attapties — viņš ar skaļu plīkšķi ielidoja dīķī.

Uz īsu īsu mirkli iestājās klusums, ko nomainīja tik skaļa smieklu un saucienu vētra, ka pat lielie zēni peldētavā pārtrauca treniņu. Likās, Guntis beidzot varētu priecāties — tagad nu tiešām visu uzmanība bija pievērsta vienīgi viņam. Arī kucēns izstiepa kaklu un, saslējis smagās ausis, nolūkojās uz savu saimnieku, kas pašreiz parādījās virs ūdens.

Ievilcis elpu, Guntis sāka drudžaini sisties ar rokām un kājām, plunčodamies turpat uz vietas. Mazais Puršs pirmīt bija peldējis mazliet labāk. Zēns beidzot attapās un nostājās uz kājām. Ūdens viņam sniedzās tikai līdz kaklam. Šņākdams Guntis brida uz malu. No viņa drēbēm tecēja ūdens straumītes. Nikni pa-blenzis uz Irēnu, zēns savīstīja dūres, bet draudīgos vārdus «Pagaidi, gan tu redzēsi!» dzirdēja tikai Puršs. Līdzšinējā varoņa lielā dūša šķita piepeši ūdenī izkususi.

Nošļucis un sabozies Guntis atstāja krastmalu un pazuda aiz stūra. Puršs pietrūkās kājās un sekoja savam saimniekam. Nokļuvis uz ielas, zēns pamanīja kucēnu un īgni pagrūda to ar žļakstošās kurpes purngalu. Suņuks iesmilkstējās, patenterēja sānis un, asti ierāvis, turpināja tecēt līdzi. Viņš jau bija tikai mazs, nevarīgs kucēniņš. Vai varbūt Puršs nolēma, ka nepelnīto spērienu nevar ņemt ļaunā, jo Guntis taču tagad bija vēl slapjāks nekā viņš? Varbūt.

LIDMODELISTI

Nu, tad... — klusi pie sevis noteica Uldis un skaļi iesaucās: — Velc!

Smalkā kaņepāju aukla izstiepās. Arnis pamazām palielināja skrējiena ātrumu, viņam sekoja Uldis. Dzestrais dienvidrietumu vējš iegūlās spārnos, un Uldis juta, ka neredzams spēks ceļ lidmodeli augšup.

Piecdesmit soļus priekšā, turēdams rokā auklas galu, mazliet noliecis galvu, skrēja Arnis.

Uldis sajuta pakrūtē vieglu, it kā trīsošu spiedienu. Tieši tāda sajāta bija pirms grūta kontroldarba, apsēžoties solā un paņemot roka spalvaskātu.

— Pareizi un īstā laikā palaist! — Viena vienīga doma acumirklī nodarbināja Ulda prātu.

Tagad! Uldis ar vieglu iegriidienu atlaida rokas no lidmodeļa ķermeņa, paskrēja dažus soļus un apstājās. Arnis skrējienā palūkojās atpakaļ un paātrināja tempu.

Lidmodclis ka milzīga spāre cēlas augšup, reizē novirzīdamies mazliet sānis. Pret gaišajām vakara debesīm tā caurspīdīgo spārnu un ķermeņa ribiņas meta uz pergamenta vieglas ēnas.

— Lido, — nočukstēja Imants, platām acīm sekodams modelim. Uldis, gluži piemirsis jaunāko brāli, neatbildēja. Ar aizturētu elpu viņš nenovērsa skatienu no caurspīdīgās spāres.

Lūk, lidmodelis sasniedza Arni, aizlidoja garam. Gredzens noslīdēja no āķa, un aukla atbrīvojusies nokrita zemē. Lielais putns mazliet sasvērās uz viena spārna, pagriezās sānis, izdarīja ar priekšgalu nelielu «knābienu» un, atkal izlīdzinājis gaitu, cēlās augšup.

— Urā! — skaļi iekliedzās Arnis un tā arī sastinga ar atplestu muti un paceltu roku ...

Pārlidojis nelielai ieplakai, kur vizēja ūdens, lidmodelis pēkšņi sasvērās uz priekšu un pārgāja pikējumā. Ātrumam pieaugot, spārni drebēdami rūca, klusi svilpa šķeltais gaiss.

Uldis ar visu ķermeni saliecās uz priekšu. Izlīdzināsies?

Atskanēja sauss troksnis, it kā ugunskurā iesprēgātos bērza šķila. Uldis klupdams metās uz avārijas vietu. Gribēdams attālināt briesmīgo brīdi, viņam lēniem soļiem sekoja Imants. No otras puses, it kā dzīvība būtu briesmās, skrēja Arnis.

Zēni stāvēja pie sadragātā lidmodeļa. No pārplēstā papīra spraucās āi'ā dzeltenais, salauzītais skelets. Blakus ķermenim gulēja atlūzis spārns, dažus soļus tālāk, zālē iekāries, šūpojās stabilizators.

— Tā... — noteica Arnis un sabāza rokas bikšu kabatās.

Imants kodīja apakšlūpu, lai noslēptu tās nodevīgo drebēšanu. Uldis klusēja. Pēc brīža viņš noliecies sāka salasīt modeļa atliekas.

Pāri plašajai pļavai gausi soļoja trīs zēni. Vējš bija apklusis pavisam. Ziemeļrietumos virs tālā meža dzisa vakarblāzma. Negribējās runāt. Arnis soļoja, vicinādams nolauzto spārnu un drūmi caur zobiem svilpodams dziesmu «Ceļi tāli». Imants nesa stabilizatoru un nepārtraukti to aplūkoja, it kā redzētu pirmoreiz.

Pie ceļa zēni šķīrās.

— Rīt atnāksi? — ierunājās Uldis, — Sāksim no jauna.

Arnis paraustīja plecus.

— Aiziet aiziešu, ja vien būs laiks. Bet ar to tuf... — Viņš īgni norādīja uz lidmodefa ķermeni, ko nesa Uldis. — Jods ar viņu!

Uldis palūkojās satumsušajās debesīs, kur aizvien spilgtāk iekvēlojās zvaigznes. Bija jau vēls. Pārāk vēls, lai sāktu garu strīdu.

— Nu, pagaidām sveiks!

Uldis ar Imantu klusēdami turpināja ceļu.

— Tur taču darbs veselam mēnesim! — Arnis iesvieda upē alkšņa zariņu, ko visu laiku bija lauzījis, un pagrieza pret sauli kailo muguru, uz kuras vēl vizēja ūdens lāses. — Vieni paši mēs galā netiksim. Būtu fizikas skolotājs mājās...

— Ko tur velti runāt! — saīdzis teica Uldis. — Tu taču zini, ka skolotājs Līcis ir kursos. Bez tam — šoreiz mēs varam tikt galā arī vieni. Tā bija mana vaina, ka lidmodelis vakar sašķīda.

— Tava? — Imants iepleta acis. — Tu pats sacīji — vaina bija tā, ka gājām modeli izmēģināt vakarā, kad zeme sāk atdzist un maz... nu, kā viņu sauc, — kāpjošās gaisa strāvas. Un Arnis taču bija tas, kas nevarēja sagaidīt nākošo dienu un... — Imants aprāvās, pamanījis Arņa dusmīgo skatienu.

— Tomēr vaina bija mana — kādēļ es piekritu. Arnim trūkst pacietības, es jau to sen zinu. — Uldis slepus pameta acis uz draugu.

— Paklausies! Tas nav taisnība! — Uztraucās Arnis.

— Tad būvēsim lidmodeli otrreiz!

Te Arnis palika atbildi parādā.

Upmalā karstajos pusdienas saules staros švirkstēdamas sijājās spāres un nedzirdamiem spārnu vēzieniem no viena buldurenes zieda uz otru lidoja raibi tauriņi. No zivs astes sitiena noplunkšķēja ūdens. Imants skaļi iezvēla sev pa kailo kāju un aizsvieda sānis lielu dunduru. No negaidītā trokšņa sabijusies, ūdenī ielēca zaļā varde.

Uldis pievēra acis un gluži kā šahists apdomāja nākošo «gājienu>. Sarunas sākumā viņš Arni bija centies pierunāt tikai tāpēc, lai ātrāk veiktos modeļa izlabošana, bet, jo ilgāk draugs pretojās, jo stiprāka kļuva Ulda vēlēšanās viņu pārliecināt un jo vairāk kaitināja Arņa iebildumi. Tagad jau Uldis strīdējās, nedomādams par iemesliem, kādēļ to dara, bet vienkārši cenzdamies panākt savu par katru cenu.

— Klau, Arni! — Uldis atkal pacēla galvu. — Tu gribēji kļūt par lidotāju?

— Nu, gribēju. Ari tagad vēl gribu. Un tad?

— Laikam jau nekļūsi vis!

— Kā tu to zini?

— Zinu. Tāpēc ka tu — tiklīdz kaut kas aizķeras — tūlīt: «Jods ar visu!»... Filmu «Čkalovs» redzēji?

— Ko nu prasi! Kopā noskatījāmies!

— Tu domā — viņš pārlidotu ziemeļpolu, ja ... tā kā tu ...

— Es jau neko nesaku, — Arnis norūca. — Un tu man nelasi morāli!

— Bet nāca gan zemē! — acumirkli vēlāk atjaunoja sarunu Imants. — Laikam Meresjeva lidmašīna arī tāpat krita?

— Kur nu! Vai tad tu nezini, ka tā noplanēja mežā! — Arnis piecēlās sēdus un atbīdīja matus no pieres. — Bet tā tik ir grāmata!

— Ek, ja varētu kļūt par tādu varoni! — Imants, sapņaini raudzīdamies gaisā, neviļus nopūtās.

— Kad es būšu lidotājs... — Arnis iesāka.

— Tu?... — Uldis pašķielēja runātājā.

— Nu ko tu piesienies! — Arnis no tiesas sapīka. — Tāds kā ...

Upes ielokā atkal iestājās klusums.

Aiz meža līkuma ietarkšķējās pļaujmašīna. Arnis piecēlās.

— lešu atkal strādāt ar zirga grābekli. Kurp jūs?

— Šķūnī. Pie āboliņa vedējiem. — Ulda strupajā atbildē vēl varēja just strīda atbalsi.

— Rīt svētdiena. Nu ko, aiziešu pie tevis — sāksim vēlreiz! Man jau tikai vakar pēc avārijas tā — apskrējās dūša. Nez vai Meresjevs ari kādreiz būvēja lidmodeļus?

Arnim gandrīz bija taisnība, ka lidmodeļa atjaunošana prasīs veselu mēnesi. Aizritēja trīsarpus nedējas, iekām smagi cietušais putns atguva savu agrāko izskatu.

Pirmajās dienās Arnis svilpodams ķērās pie darba ar milzu enerģiju, taču pamazām atdzisa. Svilpošana skanēja aizvien retāk, bet, kad otrās nedēļas beigās salūza ar ilgām pūlēm izveidotā virziena stūre, viņš ietrieca nelaimīgo līstiņu kaktā, skaļā balsi pieminēja pašu nelabo un viņa mājvietu un gandrīz atkal sastrīdējās ar Uldi.

Galu galā modelis tomēr bija gatavs. Šoreiz neviens pat neieminējās par izmēģināšanu vakarā, toties nākošajā rītā Arnis izcēla abus brāļus no gultas. Paveikuši pēdējos sagatavošanās darbus, lidmodelisti ap pusdienas laiku devās uz pļavu.

Viss turpmākais notika tik pēkšņi, ka zēni brīdi stāvēja kā sasaluši. Uldis tikko bija izlaidis lidtnodcli no rokām, un tas sāka celties augšup, kad piepeši priekšgals sasvērās uz leju, un modelis pilnīgi stateniski ietriecās zemē. Arnis, neredzēdams aiz muguras notiekošo, vēl turpināja skriet un mirkli ar auklu rāva avarējušo lidaparātu kūleņu kūleņiem aiz sevis.

-r- Nu, ko es teicu! — Arnis pirmais atguva valodu, kad visi trīs bija sapulcējušies ap modeļa bēdīgajām paliekām. Negaidot viņš iespēra no visa spēka pa salūzušo plāksni, kas asi nokrakšķēja un aizlidoja soļus četrus tālāk.

— Trakais! Ko tu dari! — Uldis atgrūda saniknoto biedru.

— Kad nav lai nav! Nu tu redzi, ka nekas neiznāk!

— Kāpēc neiznāk? Tas nemaz nevar nelidot!

— Kā tad nevar? Tu taču redzi, ka krīt zemē. Es jau sen teicu, ka nav vērts.

— Tu teici... — Uldis saīdzis novilka un apklusa.

Imants bija pagriezis abiem muguru un aizmiglotām acīm cītīgi pētīja kaut ko tikai viņam saredzamu pjavas otrā malā.

Brītiņu drūmi nolūkojies lidmodeļa vrakā, Uldis apsēdās pie tā un sāka košļāt zāles stiebru.

— Ak tu sasodīts... — viņš beidzot norūca. — Tagad vajadzēs mēģināt citādi.

Arnis ieplēta acis.

— Kā? Vai tad patiesi tu ...

— Ko — es?

— Nu nē! Man nu vienreiz pietiek! Pirkstu vairs neduršu tam klāt. Punkts!

Uldis, brīdi klusēdams, raudzījās uz draugu, tad paraustīja plecus un nicinoši saviebās.

— Kā nu tu vēlies! Iztiksim bez tevis.

Ārā aiz atvērtā- loga zuzēja kļavas lapas. Ziboši saules zaķīši skraidīja virs galda, pār kuru bija noliecies Uldis. Jumta istabā iekārtotajā darbnīcā smaržoja priedes koksne un oda pēc līmes.

Kopš otrās avārijas bija pagājušas vairākas dienas. Uldis strādāja, zobus sakodis. Trešoreiz ķeroties klāt pie apnicīgajām sīkajām detaļām, arī viņam bija uzmākusies vēlēšanās atmest visam ar roku, bel zēns tūdaļ īgni atgainīja šīs domas kā uzmācīgas mušas. Ar lielu mīlestību darinātais lidmodelis tagad Uldim dažubrīd šķita kā ienaidnieks, kas jāpieveic, un viņš cīnījās ar tādu neatlaidību, kas jau līdzinājās spītībai.

Bez tam Uldis nevarēja atkāpties Arņa dēļ. Tagad vajadzēja pierādīt, ka modelis tomēr lidos. Kopš neveiksmīgās dienas zēni bija izvairījušies satikties, un Uldis juta, ka dusmas uz draugu aug augumā. Tai pašā laika šī saķildošanās viņu stipri nomāca — agrāk taču abi bija nešķirami priekos un bēdās.

Kļuva dzirdami aši soļi, un durvis atvērās. Tas bija Imants.

— Atradi? — galvu nepaceldams, vaicāja Uldis.

— Turpat nokrišanas vietā. — Pienācis pie galda, Imants nolika uz tā svina gabalu. — Triecienā izlēcis no priekšgala. Zālē tik tikko ieraudzīju.

Uldis noplēsa no tonkina gabala tievu līstīti, tad aizdedzināja sveci un, apslapinājis ūdens krūzītē koku un pirkstus, sāka uz liesmas uzmanīgi liekt pusapļa spārna galu, laiku pa laikam salīdzinādams to ar šablonu, kas bija uzzīmēts uz papīra.

— Upmala biji? — darbu nepārtraukdams, Uldis iejautājās.

— Biju.

— Arnis makšķere? — vaicāja viņš tālāk tādi balsī, it kā jau noteikti zinātu atbildi.

— Nē!

— Kā, nē? — Uldis pārsteigumā pacēla galvu un strauji atrāva roku, kas nemanot bija piedūrusies sveces liesmai. — Viņš taču pēdējās dienās nekā cita nedara kā tikai sēž pie Kalmju atvara.

— Šodien viņa tur nav.

— Savādi! — Uldis atkal noliecās pār sveci. — Laikam apnicis vienam pašam.

— Ko es tev tagad varu palīdzēt?

— Zāģē ribiņas spārniem! Tikai uzmanīgi, ne tā kā līdz šim! Lidmodeja daļām jābūt pareizām līdz... nu, līdz mata platumam. Pretējā gadījumā — tu jau zini, kas notiek! Trešo mēnesi sēžam pie šī modeļa.

— Man liekas, ka arī pirmajā reizē vainīgas nebija tikai gaisa strāvas vien, — prātoja Imants, ieskrūvēdams finiera zāģīti rāmī.

Uldis pamāja ar galvu.

— Kļūdu līdz šim bijis, cik uziet. Ribiņas nelīdzenas, spārnu galu uzliekums nevienāds. Noplūdu līstīte par platu, papīrs sakrokojies, stabilizators greizs. Arī izsvērām tā... kaut kā. Visas vainas kopā — un pietiek: lidmodelis zaudē stabilitāti un gāžas.

— Bet... bet ja nu arī šoreiz... — Imants baidījās pateikt domu līdz galam.

— Tad? Tad es to btivēšu ceturto reizi, saproti? — Uldis saslējās, saslapināja pirkstus ūdenī un apņēmīgi, gandrīz dusmīgi saknieba lūpas. — Kamēr lidosi

Labu brīdi bija dzirdama tikai mazā zāģīša vienmuļā švīkstēšana. Imants strādāja, aizmirsis visu pasauli. Uldis ķērās pie nākošās līstītes. Pēkšņi iečīkstējās kāpnes. Abi zēni pacēla galvu. Durvīs stāvēja Arnis.

— Labdien!

— Labdien! — atņēma sveicienu Uldis. Imants no pārsteiguma pat aizmirsa atbildēt.

Arnis pienāca tuvāk, apsēdās uz galda stūra.

— Vēl jums nav diezgan?

Viņš neviļus to pateica nicīgāk, nekā bija gribējis.

— Mums vēl ne... — Uldis pameta zobgalīgu skatienu uz ciemiņu. — Bet tev gan, es skatos, šodien laikam nekožas?

Imants iesprauslājās smieklos un noliecās zemāk pār zāģīti.

Arnis piesarka. Viņš bija nācis šurp ar klusām cerībām uz izlīgumu, jo ķilda viņu nospieda ne mazāk kā Uldi. Bet pēc šādas sagaidīšanas...

— Vairāk nekā jums jau nu tomēr kožas! — Arnis ātrumā neatrada nekā piemērota, ko sacīt, un sadusmojās aizvien vairāk. — Šā vai tā no jūsu reaktīvā bumbvedēja iznāks tikai mammai skali!

Tagad pietika arī Uldim.

— Nu kaut ari — būs ar ko kaķim vakariņas izvārīt... no tavām zivīm! — Viņš atliecās taisni. — Tev vēl kaut kas sakāms?

— Tu ne-e-uztraucies! — Arnis novilka.

— Prātā nenāk! Bet tu tomēr izsakies ātrāk — mums vēl daudz ko darīt!

Imants, pārtraucis zāģēšanu, bažīgi vēroja abus nesenos draugus.

— Ak tā! — Arnis pielēca kājās. — Nu, man gar tādiem kokgraužiem nav nekādas daļas!

— Tad pazudi un netraucē!

— Tev jau neprasīšu!

Arņa soļi nodunēja kāpnēs. Uldis piecēlās. Tā, te nu tagad viss bija skaidrs!... Viņš aizcirta durvis, ko Arnis bija atstājis vaļā, un uzsauca Imantam:

— Lai skrien!

Drīz pagalmā caur atvērto logu bija dzirdama divu zāģišu ritmiskā sanēšana. Tā neapklusa visu pēcpusdienu.

Rudzu rugājos jau pacēlās izkultu salmu stirpas, un bieza, sacukurojuša medus krāsā pletās kviešu lauki. Dobēs pēdējos smaržīgos ziedus slēja flokši.

Pāri lidzenumam pūta spirgts vējš. Virs ceļa, kas stiepās pāri plašajai pļavai, mazliet virmoja pusdienas saules sakarsētais gaiss.

No ceļmalas grāvja izkāpa zēni. Imants, pagrie* zies pret vēju, pacēla sejas augstumā lidmodeli un to pagrūda. Modei,s dažas reizes pamētaja priekšgalu it ka knābādams, tad nosēdās zemē.

— Mazliet jāpalielina smagums. — Imants noliecās, lai izlabotu pamanītās kļūdas.

— Dod tagad man, es pamēģināšu ar ieskriešanos, — sacīja Uldis. Satvēris lidmodeli tāpat kā Imants, viņš skrēja pret vēju, kamēr juta, ka modelis cenšas izrauties no rokām. Ar spēcīgu pēdējo grūdienu Uldis atlaida rokas, un lidmodelis, vienmērīgi noplanējis vairākus desmitus soju, gludi ieslīdēja zālē.

Zēni saskatījās. Abiem bija viena doma, tikai neviens negribēja pirmais to izteikt.

— Spriežot pēc pēdējās ielidināšanas — izdevies, — beidzot pārtrauca klusumu Uldis. — Nu, ko tur daudz — mēģināsim!

— Trešā reize... — klusi noteica Imants un bažīgi piebilda: —Ja tikai vējš nav par stipru?

— Liekas — ne! — Uldis izvilka no kabatas auklas kamolu. — Tu skriesi?

— Es! — Imantam šķita, ka viņš jau nupat noskrējis tūkstoš metru, tik nevaldāmi klauvēja krūtīs. Ja nu atkal. .. Uztraukumā viņš sāka lēkāt no vienas kājas uz otru, lai gan sejai centās piešķirt pēc iespējas vienaldzīgu izskatu.

Uldis kaut kā neparasti lēni atšķetināja auklu un uzvēra gredzenu uz lidmodeja āķa.

Zēni ieņēma vietas. Vējš pūta tieši sejās.

— Kontakts! — pārgalvīgi iesaucās Uldis.

— Ir kontakts! — skanēja brāļa jautrā atbilde. Zēni sāka skriet.

Grūdiens. Tagad skrēja Imants viens pats. Ar klusu šņākoņu modelis cēlās augšup. Arvien augstāk, augstāk...

Nokrita aukla. Zēni stāvēja atpakaļ atmestām galvām. Lidmodelis virs ceļa iekļuva kāpjošā gaisa strāvā, sāka doties uz augšu, sasvērās, izlīdzinājās un atkal turpināja celties.

— Nu, lūk... — klusi, it kā noguris sacīja Uldis un pasmaidīja. Šinī brīdī viņš jau domāja par turpmāko. Tas tikai sākums!

Lidojumu vēroja vēl trešais acu pāris: dažus simtus soļu tālāk pļavas malā stāvēja Arnis. Viņš visiem spēkiem centās izlikties vienaldzīgs pret notiekošo. Acis tam bija mazliet piemiegtas un piere saraukta, it kā vairoties no spilgtas gaismas.

Pirmais Arni pamanīja Imants, kam, skatoties gaisā, nogura kakls.

Izdzirdis brāļa saucienu, Uldis uz mirkli atrāva acis no modeļa un, aiz priekiem piemirsis visas sadursmes, smaidīdams strauji pamāja Arnim ar roku, aicinādams viņu šurp.

Arnis paspēra dažus soļus un atkal apstājās, nē* varēdams izšķirties — iet vai neiet...

Augstu virs galvām zilgmē peldēja liels, balts putns. Uz tā spārniem spoži mirdzēja sarkanas piecstaru zvaigznes.

MĀJUP NO SKOLAS

Atvadīdamās no klases biedrenēm, Elga slepus pašķielēja atpakaļ. Jā, tur jau viņa nāca soļus desmit aizmugurē, kuļādama portfeli, kas teju teju vilkās gar zemi.

Elga brītiņu palika stāvam uz ielas stūra un palūkojās augšup. Balti, ātri skrejoši mākoņi apžilbināja acis. Viņa nevienu negaidīja — tikai paskatījās gaisā, tas bija viss! Vienkārši tāpat vien... Elgai ar mazo meiteni pēc tam gan iekrita soļot blakus, bet tā varēja būt vistīrākā nejaušība.

— Kā tevi sauc? — Elga acumirkli vēlāk vienaldzīgā balsi iejautājās, palūkodamās savā ceļa biedrenē no augšas uz leju (patiesību sakot, svešā bija mazāka par Elgu tikai nepilnu pussprīdi).

— Ingrīda. Es dzīvoju tev kaimiņos, pāri ielai, — mazā sacīja un pasmaidīja. — Mēs nesen tur atbraucām.

Elga neteica, ka viņa to jau sen zina. Visu nedēļu kopš skolas sākuma viņa bija gājusi mājup reizē ar Ingrīdu, tikai pa ielas pretējo pusi. Bet garlaicīgi tā... Būtu kāda no draudzenēm dzīvojusi tuvumā! Neko darīt, atlika sabiedroties ar «ābečnieci» — taču īsāks ceļš.

— Es mācos otrajā klasē, — Ingrida piebilda, kad Elga nopūtusies turpināja soļot klusēdama.

Ari tas Elgai nebija jaunums, bet kādēļ gan parādīt, ka ievērojusi Ingrīdu skolā? Tā vietā viņa sacīja:

— Bet es esmu jau trešajā klasē, drīz būšu ceturtajā! Aritmētika mums — zini, kāda!... — Elga pacēla roku un parādīja, cik bieza ir viņas aritmētikas grāmata. Starp īkšķi un rādītāja pirkstu viegli varētu novietot sērkociņu kārbiņu. Ne tikai roka — augšup nez kā bija paslējies arī Elgas deguns ...

Šoreiz cieta klusu Ingrida.

Gājējas negriezās ap stūri un neviļus reizē pielieca galvas — pretim brāzās vakarvējš, iesviezdams meitenēm krūtīs sauju saulainu liepu lapu un draiski paceldams sānis Ingridas roku, kurā viņa nesa portfeli.

Ingrida slepus palūkojās uz kaimiņieni un sāka pārpīt bizīti. Tik biezas «aritmētikas» kā Elgai viņai nebija...

— Nu ir gan vējš! Skaties, kā plivina! — Ingrīda sacīja pēc brītiņa, redzēdama, ka Elga nemaz nedomā pievērst uzmanību viņas jaunajām, zilajām matu lentām.

— Phe, kas tas par vēju! — uzrunātā nicīgi savilka seju, pieturēdama ar abām rokām savu formas cepuri. — Būtu viesulis — tad tu ripotu! Mums skolotāja stāstīja ... Bet tu jau no tā vēl nekā nesaproti!

Ingrida uzmeta lūpu, un atkal iestājās klusums.

Piepeši Elga noliecās — bija atraisījusies kurpes aukliņa. Mugursomā kaut kas nograbēja, no tās iz-kūleņoja zīmulis un ieripoja rīziņā.

Ingrida, atmuguriski turpinādama ceļu, ska|i iesmējās. Kad Elga piesarkusi atliecās taisni, mazā iemiedza portfeli padusē un iesaucās:

— Kas pirmā līdz stūrim!

Atpakaļ neskatīdamās, viņa metās skriet, ko kājas nes. Elga saviebās — Ingrīda atradās tik tālu priekšā, ka nebija nekādu cerību viņu panākt, kur nu vēl noskriet.

— Hē, es nemaz negribu skriet! — Elga skaļi novilka, soļodama lēni jo lēni, un viņas balss skanēja tā, it kā runa būtu par kaut ko skābu. — Nav vērts... Netīk!

Tikmēr Ingrīda bija piesitusi ar roku afišu stabam un, pagriezusies atpaka), iegavilējās:

— Es pirmā, es pirmā! Redzi, ka uzvarēju!

— Es jau nemaz negribēju skriet! — pavisam saīgusi sauca pretī Elga un vēl vairāk palēnināja soli.

— «Tru-ba-čova pul-ciņš cīnās», — Ingrīda lasīja filmas nosaukumu, kad Elga beidzot pienāca, apmākusies kā lietaina rudens novakare. — Pulksten četrpadsmitos — cikos tas ir?

— Kas tad to nezin! — Elga salti pavīpsnāja. — Nu — četrpadsmitos!

Pēc brīža viņa vēl piemetināja:

— Prasa kā dumja!

— Nemaz ne! — Ingrīda atkal uzmeta lūpu, un viņas mazajā pierītē ievilkās mīksta grumbiņa. — Tu pati...

— Ko — es pati?... — Elga apstājās pie savas mājas vārtiņiem. Bet Ingrīda jau skrēja pāri ielai un sauca, it kā dziedādama:

— Man mājās ir jaunas novelkamās bildītes! Bet tev es nerādīšu-ū!

— Phc, liela vajadzība! Man paps nopirks vēl skaistākas! Un es tev nemaz nerādīšu savu kaķēnu! — Elga atkliedza un vēra vārtus, tad vēlreiz atgriezās.

— Bet tu aizvakar dabūji trijnieku! Ē-he!

— Nekā! — atskanēja no ielas otras puses.

— Tu pati dabūji!

— Es zinu, zinu! Ingrīda dabūja trijnieku! — Elga šķitās nedzirdējusi. — Rītu pateikšu visai klasei!

Ingrīda vēl kaut ko kliedza, bet Elga — skaļi saukdama: «Trijnie-ku, trijnie-ku!», — ieskrēja pagalmā un aizcirta vārtus.

Te — kas tad tas! Ceriņu krūmā, kūkumu uzmetis, tupēja mazais Mūris. Bailēs spalvu saslējis, viņš vārgi šņāca uz sētnieces melno Krančeii, kas vaukšķēdams solījās tūlīt kāpt viņam pakaļ.

Elgai acumirkli piemirsās Ingrīda, trijnieks un viss pārējais.

— Se, vai neiesi! — Viņa aiztrieca kucēnu.

— Nāc šurp, Mūrīt!

Nocēlusi no zara bēgli, kas tūdaļ ieķērās viņas kleitas audumā, Elga vēl prātīgi piemetināja savas mātes balsī:

— Ko jūs plēšaties kā tādi — nevarētu labāk spēlēties!

Tad ar kaķēnu padusē viņa uzskrēja pa kāpnēm un piezvanīja.

PĀRBAUDE

Kad Aivars rāmajā augusta pievakarē, garlaicības mākts, izgāja pagalmā un tūdaļ pamanīja uz kaimiņu mājas jumta divus zēnus, viņam pat prātā neienāca, kādas tam būs sekas. Aivars, gluži vienkārši, jutās vientuļš un meklēja draugus, kā to darītu jebkurš, kas pavisam nesen ieradies svešā pilsētā. Bez tam viens no zēniem — tas ar sarkanrūtaino kreklu un brūnajām velvetona treniņa biksēm — šķita mazliet jau pazīstams: abi bija sastapušies mājas gaitenī un, garām ejot,'nopētījuši viens otru no galvas līdz papēžiem.

Ja žogam, kas atdalīja abus namus, viens posms negulētu zemē, Aivars varbūt arī nebūtu meklējis ceļu, kā nokļūt pie svešajiem. Tagad viņš, ilgi nedomādams, caur spraugu iegāja kaimiņu pagalmā un pēc mirkļa jau atradās uz kāpnēm. Otrajā stāvā pie durvīm, žēli ņaudēdams, skrāpējās kaķēns. «J. Rīze» — Aivars izlasīja uz misiņa plāksnītes un kāpa tālāk.

Aiz trešā stāva kāpnes kļuva šauras. Matus sapurināja caurvējš, un nāsis uztvēra īpatnēju, nenosakāmu smaku, kas raksturīga vecu ēku bēniņiem. Virs jumta bija dzirdami soļi un neskaidras balsis. Taustīdamies, ar seju aizskāris mitru veļas gabalu, Aivars beidzot pamanīja gaismu, kas ieplūda caur apaļu lūku. Pakāpies uz apgāztas skārda mucas, viņš izbāza galvu un plecus ārpusē.

Pirmais, ko Aivars ieraudzīja, bija jūra. Zem oranži sārtām debesīm apvāršņa malā vizuļoja ūdens svītra, iepretim rietošajai saulei zeltaina, katrā pusē balta;

tālāk sānis tā pakāpeniski kļuva zilgani pelēka un beidzot tumši zila. Aivara skatiens aši pārslīdēja pār melniem, pelēkiem un sarkaniem papes, šīfera un dakstiņu jumtiem, zaļajām koku lapotnēm, rež-ģotajiem ostas celtņu knābjiem un atkal atgriezās pie ņirbošā ūdens klajuma, kurā pašreiz grasījās iegrimt nedabiski liela un neredzēti sarkana saules ripa. Jūru Aivars bija redzējis jau divas reizes, bet abas tikai dienas vidū. Par šādu saules rietu viņam bija gadījies lasīt vienīgi grāmatās.

Gluži piemirsis nāciena iemeslu, Aivars pēc brīža neviļus sarāvās, jo viņu iztraucēja nelaipna balss:

— Ko tu te lien!

Jumta korē stāvēja zēns, ģērbies tīkliņa kreklā un melnās biksēs. Arī viņš bija kalsna auguma, bet mazlietiņ garāks un arī muskuļotāks. Gaišos matus saturēja cepurīte, pagatavota no krustiski sašūtām melnām lentām. Svešā acis raudzījās no augšas, un Aivaram nez kādēļ kļuva neveikli.

— Es... tāpat — gribēju ... — Aivars sastomījās un centās samierinoši pasmaidīt. — Ko jūs te darāt? — viņš iejautājās mazliet skaļāk, pūlēdamies izrāpties no lūkas.

Svešā zēna sakniebtajās lūpās pazibēja smīns, vērojot, kā Aivars izķepurojās uz jumta, paslīdēja un krampjaini pieķērās skursteņa stūrim.

— Un kas tev par daļu? — viņš atbildēja ar pretjautājumu. — Vispār — ko tu meklē uz sveša jumta, es gribētu zināt!

— Es viņu pazīstu — viņš dzīvo virs manis.

Tagad Aivars ieraudzīja arī otru zēnu, kas jāteniski sēdēja uz jumta izciļņa. Turēdams rokā stieples rituli, viņš piecēlās un, veikli balansēdams, tuvojās. Aivars neviļus juta nelielu skaudību, redzēdams, ka plecu platuma ziņā nācējs krietni pārspēja ne tikai Aivaru pašu, bet arī gaišmataino. Saulrieta apspīdēta, zēna iedegusī seja izskatījās sarkanīgi brūna kā indiānim. Tumši brūni bija ari mati un acis, kas raudzījās pasaulē nopietni un atklāti.

— Tu esi Sloka, vai ne? — viņš jautāja.

Kad Aivars bija klusēdams pamājis, zēns pagriezās pret savu biedru un sacīja:

— Viņa tēvs ir rūpnīcas jaunais galvenais inženieris.

Pienācis klāt Aivaram, viņš gluži kā pieaugušais sniedza roku:

— Nu, iepazīsimies — Ģirts!

Spēcīgais rokas spiediens liecināja, ka Ģirta ārējais izskats neviļ. Aivars klusi nosauca savu vārdu un nedroši pameta acis uz gaišmati, kas tikko jaušami palocīja galvu un atturīgi norūca:

— Valters Rīze.

— Tad tas ir tavs kaķēns, tur lejā? — pēc brītiņa Aivars neveikli centās uzsākt sarunu, lai kaut kā pārtrauktu nelādzīgo klusumu. — Viņš gribēja tikt istabā.

— Ko tas!... Daudz ko viņš var gribēt! — Valters īgni paraustīja plecus un tūliņ pievērsās Ģirtam: — Nāc, pievilksim pēdējo, lai varam beigt!

Uz Aivaru acis nepametis, Valters devās prom pa šauro kori tā, it kā soļotu pa grīdu. Viņam sekoja Ģirts. Abi apstājās pie slaidas kārts, kas bija uzslieta netālu no jumta gala, un sāka rīkoties ap stieples atsaiti.

Aivara skatienā iezagās apbrīns, vērojot antenu, kas bija īsts meistardarbs — otras tik augstas un garas neredzēja visā apkārtnē. Vara vads, pēdējos saules staros mirdzēdams, no masta gala stiepās pāri uz rūpnīcas jauno namu, kur dzīvoja Aivars.

— Ei, tu, atnes šurp tās tur knaibles! — negaidīti atskanēja Valtera balss. Nometies uz ceļa, viņš pašreiz palīdzēja Ģirtam turēt iestiepto atsaiti un ar galvu pamāja, kur atrodas nepieciešamais darba rīks.

Aivars uzslējās stāvus, palūkojās lejup uz ielu un žigli novērsa skatienu. Darvotā pape iekrakšķējās zem viņa pirmajiem nedrošajiem soļiem, bet jau nākošajā mirklī viena kāja paslīdēja. Tikko nezaudējis līdzsvaru, Aivars paspēja pieķerties pie dzelzs stabiņa, virs kura stiepās radiotranslācijas līnija. Ar pusatvērtu muti viņš brīdi palika stāvot, juzdams, ka sirds grasās izlēkt no krūtīm.

— Nu, taču ātrāk, kad tevil... — Valters sakustējās, it kā gribētu piecirst kāju.

Aivars sakoda zobus, piesardzīgi nolaidās jāteniski uz jumta kores un tālāk pa to virzījās sēdus, pamīšus atspiezdamies uz rokām un pavilkdams ķermeni uz priekšu.

— Nenosmērē tikai savu šēzi! — Valters zobgalīgi brīdināja, pamādams uz Aivara jauno, gaišpelēko vēja blūzi. — Vai tad tu vairs staigāt neproti?

— Viņam taču sandales, — iebilda Ģirts, un Aivars ievēroja, ka abiem zēniem kājās ir audekla čības ar gumijas zolēm. Piesarcis viņš pasniedza knaibles Valteram un lēni, šoreiz četrrāpus, devās atpaka|.

Piepeši no ielas puses uzlidoja augšup gari stiepis sauciens:

— E-ei! Vali-ī!

Uz pretējās ietves Aivars ieraudzīja mazu, padruknu puišeli. īsi nogrieztos matus viņam slīpi sedza izbalējusi armijas «laiviņa», kas priekšpusē bija uzmaukta līdz pašām uzacīm. Rokas kabatās sabāzis un vēderu izliecis, viņš auroja no visa spēka.

Valters piegāja pie pašas jumta malas, pašķielēja pār plecu uz Aivaru un aukstasinīgi apsēdās, ar vienu kāju atsperdamies lietus notekā. Aivaram apreiba galva, jau uz viņu skatoties vien.

— Nu, kas ir? — Valters vēsi noprasīja.

— Vai var drusciņ uzkāpt? Sētniece aizgāja uz namu pārvaldi. Ja, ko?

— Nevar! Novelsies vēl, kas tad atbildēs! — Valters noskaldīja un klusāk norūca: — Tā jau te visādi...

— Bet drū-usciņ! — zēns neatlaidās.

— Nu, labi — nāc arī, Ervīn! — Valteram acīm redzot šķita, ka viņš pietiekoši parādījis savu varu.

— Es tūlīt! — Mazais kļuva priecīgs. — Aizskriešu tikai... māte sūtīja pēc maizes. Tūlīt!

Aivaram iešāvās prātā, ka Valters pirmīt ar nolūku bija centies viņu padarīt smieklīgu, lai izceltu savu pārākumu. Zēns nepaspēja izšķirties, ko darīt, — palikt vēl vai kāpt lejā, kad lūkā parādījās arbūza puse, tai sekoja roka ar zilu enkuru uz delma, zaļganā «laiviņa» un beidzot tās īpašnieks. Uzrāpies uz jumta, viņš caur pieri palūkojās Aivarā un novietoja savu nesamo uz skursteņa malas.

Aiz Ervīna no lūkas izlīda vēl viens zēns. Arī viņš bija neliela auguma, bet likās vienā vecumā ar Aivaru, Valteru un Ģirtu. No apaļās sejas labsirdīgi raudzījās pretī šauras acis. Zem žokejcepures, ko virspusē rotāja plakana poga, varēja redzēt uz pieres apcirptus matus. Virs zēna gaišā, svītrainā krekla sārtoja pionieru kaklauts. īsās bikses saturēja plata siksna ar zvaigzni uz misiņa sprādzes, bet ap kreiso roku bija apjozts pulkstenis ar melnu ciparnīcu.

Platā smaidā atsedzis baltus zobus, jaunpienācējs ar jūtamu krievu akcentu sacīja:

— Labvakar!

— Vladiks? — Valters sarauca pieri. — Vai es tev atjāvu? Kas te ir par iebraucamo vietu!

— Mēs palīdzēsim taisīt! — Vladimirs smaidīja joprojām.

— Jūsu taisīšana nav vajadzīga, tūlīt būs gatavs tāpat! — Valters nosmīnēja. — Ģirt, paprasi labāk, kāpēc viņi vakar nebija uz treniņu!

— Ko es ... Komandas kapteinis skaities tu, prasi pats!

— Bet tu esi centra uzbrucējs! — Valters saīga vēl vairāk un atkal pievērsās Ervīnam un Vladimiram. — Laikam gribat, lai Kuršu ielas «Dzintars» sasit mūsu «Zibeni» tāpat kā pavasarī? Un atkal noceļ kausu no degungala?

. Aivars juta, ka Valters pieradis pavēlēt un necieš pretī runāšanu — par to liecināja gan viņa balss, gan izturēšanās.

— Še sadali! — Ervīns sniedza Valteram arbūza pusi, padevīgi lūkodamies caur pieri. — Es jau esmu tikai rezerves vārtsargs, tā ka... Vakar mēs vācām lūžņus.

— Cik? — kapteinis sausi noprasīja.

— Seši kilogrami būs ...

— Tikai! — Valters saviebās. — Vēl trūkst divdesmit tris rubļu. Ja tikpat lēni turpināsim, tad šautenes vietā varēsim pirkt kopēju elektrisko bārdas dzenamo aparātu!

Vladimirs skaļi iesmējās. Pasmīnēja arī pats Valters, griezdams arbūzu četrās daļās. Aivars varonīgi norija siekalas — piektais nebija ierēķināts... Šinī-brīdi viņš jutās bezgala vientuļš un atstumts. Cik labi būtu, ja varētu visus šos zēnus saukt par draugiem! Un šautene!...

— Vai es ari nevaru ar jums... — Aivars nedroši iesāka. — Es arī varētu dot sešus rubļus... man ir.

— Kāpēc ne! — atsaucās Ģirts. Valtera pierē ievilkās grumba.

— Kas tad tu te būsi par noteicēju? — viņš nīgri jautāja, tad pievērsās Aivaram: — Tavas naudas mums nevajag! Bet vispār — tas nav tik vienkārši... Kuru katru mēs nepieņemam. Un lai tavs tēvs būtu trīsreiz galvenais inženieris! Vai manis pēc kaut vai direktors.

— Kāda daļa te tēvam? Ko tu putro! — iejaucās Ģirts, un viņa balsī skanēja sašutums.

— Mums ir savs pionieru pulciņš, — Valters turpināja, it kā nebūtu dzirdējis, — «pirmais apvienotais». No dažādām skolām. Skaidrs? Es esmu priekšsēdētājs.

— Viņš skolā ir vienības padomes loceklis! — pakalpīgi papildināja Ervīns, pašķielēdams uz Valteru. — Un jauno tehniķu valdes loceklis arī!

Valters pasmaidīja — tikko jaušami, taču varēja redzēt, ka teiktais viņam patika. Brīdi vērojis Aivaru, daudzo titulu īpašnieks jautāja:

— Tu esi pionieris?

— Jā.

— Smēķē?

Aivars sastomījās. Ej nu sazini, kādu atbildi puikas gaidija! Bet tad viņš sadusmojās par savu šaubīšanos un nolēma sacīt tā, kā ir.

— Nē.

— Tā... — Valters pamāja un iekoda arbūza šķēlē. — Tik tālu viss būtu kārtībā. Vai tu kaut ko spēlē arī?

— Jā.

— Futbolu?

— Nē ... — Aivars samulsa un piesarka. — Es ... vijoli...

Vladimirs sāka jautri smieties. Valters pasmīnēja. Ervīns, paskatījies uz viņu, darīja tāpat. Vienīgi Ģirts palika nopietns.

— Orķestra mums nav, — Valters vīpsnādams noteica, tad turpināja taujāt: — Varbūt tu būvē radioaparātus?

— N-nē...

— Nu ko tu tik daudz pratini! — saīdzis pārtrauca

Ģirts. — Kāpēc gan vii,iu neuzņemt? Viņš dzīvo mūsu mājā...

— Nu, labi — nāc līdz! — Valters piecēlās un devās uz ēkas galu. — Nāc, nāc, nerausties! Skaties! — Viņš rādīja ar roku, kad Aivars bija nostājies blakus. — Redzi — tur jūrā pa kreisi no ostas celtņa — melno svītru? Tie ir moli. Pašā galā pie ieejas reidā ir vecs forts. Tur uz sienas ieskrāpēti visi piecpadsmit mūsējo vārdi. Aizej un uzraksti savējo, tad mēs tevi uzņemsim! Saprati?

Lai gan Aivaram par moliem nebija skaidra priekšstata, viņš kļuva priecīgs. Ja tik vieni...

— Kad?

— Rīt.

— Kāpēc tā? — Ģirts sarauca uzacis. — Lai viņš nāk līdz, kad iesim visi!

— Nē! — Valters saknieba lūpas. — Viņš ies viens pats! Vai arī... kā nu viņš grib ...

— Kas tur — esmu ar mieru! — Aivars steidzās pārtraukt strīdu.

Ģirts brīdi vēroja asinssarkano rieta pamali, it kā gribēja vēl kaut ko sacīt, bet tad paraustīja plecus.

Krēsloja, kad zēni devās lejup, atlikuši antenas nostiprināšanu uz nākošo vakaru. Kaķēns vēl joprojām ņaudēja pie durvīm.

Pagalmā atvadījušies no Vladimira un Ervīna, Aivars ar Ģirtu devās mājup.

Pie sava dzīvokļa Ģirts apstājās.

— Ienāc uz bridi pie manis! — viņš aicināja un, redzēdams biedra vilcināšanos, piebilda: — Es gribu tev šo to pastāstīt. Rīt noderēs.

Kad Aivars pēc pusstundas iznāca pa durvīm, kāpņu telpā jau dega spuldze. Padusē viņš nesa avīzē ietītu vīstokli.

— Atceries tās divas vietas! — sacīja Ģirts, izvadīdams viesi. — Pārējais jau nekas. Nu tad — uz redzi rīt!

— Uz redzēšanos!

Aivars žigli skrēja augšup pa kāpnēm. Ģirts tiešām bija lāga zēns! Un drīz Aivaram apkārtnē būs daudz jaunu draugu. Bet šim Valteram viņš parādīs, ka nav nekāds pienapuika!

Istabā Aivars pēc paraduma palūkojās barometrā, tad paņēma vijoli — mācību sākums mūzikas skola vairs nebija aiz kalniem. Spēlēdams etīdi, viņš bažījās, vai paredzētais gājiens nebūs jāatliek, — barometrs krita.

Nākošajā dienā laiks tomēr rādījās labs — pūta mērens ziemeļu vējš, un caur dūmaku, kas aizsedza debesis, blāvi spīdēja saule.

Zēni izgāja no Valtera pagalma pusdienas laikā. Visi četri «apvienotā» locekļi bija apbruņojušies ar makšķerēm un ēsmas bundžām. Ervīns lepojās ar kaklā uzkārtu binokli. Vienīgi Aivars soļoja tukšām rokām. Savu pelēko blūzi viņš pēc Ģirta ieteikuma bija atstājis mājās.

Ceļš veda gar ostmalu. No jūras puses vējš nesa zivju smaku. Aivars ziņkāri vēroja svešo apkārtni. Gar abiem krastiem stiepās augstu noliktavu apsūbējušie mūri un kārniņu jumti. Vecie spīķeri bija aplipuši ar baložu bariem un lūkojās pāri tumšajiem ostas ūdeņiem ar neskaitāmu l'ūciņu aklajām acīm, kuras kā smagi plaksti sedza norūsējuša skārda aizvirtņi.

Krastmalās, pietauvoti pie resniem granīta stabiem, stāvēja siļķu zvejas kuģi.

— Redz, kur mana tēva «Vanags»! Uz tā viņš ir kapteinis! — Ervīns lepni norādīja pāri ostai uz kādu traleri, kas Atlantijas okeāna bangās bija norūsējis tumši brūns un izskatījās kā apburzīts. Nolaiduši ūdenī pontonu, divi vīri pašlaik ar melnu krāsu triepa kuģa priekšgalu. Pie treliņiem ar neciešami žilbinošu gaismu dzirkstīja metināšanas aparāta liesma.

Pēc brīža nācās nogriezties sānis, lai apietu aizžogoto ostas teritoriju, kur pa sētas spraugām varēja redzēt zilganu sardzes kuģu apveidus. Plata jaunu kociņu aleja izveda zēnus jūrmalā.

Pludmalē pūta spirgts vējš, bet jūra bija rāma. Pret krastu vēlās tikai nelieli vilnīši, viļādami pa liedagu melnas jūras zāles un dzeltenas aļģes. Likās, ka visa ūdens virsma savādi dreb. Aivaram radās sajūta, it kā jūrai būtu «zosāda». Kad viņš par to ierunājās pārējiem, Ervīns atbildēja:

— Tas taču tādēļ, ka pūš no ziemeļiem. Būtu jūras vējš, tad tu redzētu, kas te par elli vārītos! Ek, tad tikai ir izpeldēšanās! — Viņš noklakšķināja ar mēli.

Gājēji pagriezās pret vēju un turpināja soļot gar ūdens malu. Priekšā jau bija redzami moli, kas kā tumša strēle iestiepās jūrā. Piepeši Aivars noliecās un iesaucās:

— Zēni. redziet, ko es atradu!

Visi sadrūzmējās ap Aivaru. Viņa izstieptajā plaukstā mirgoja dzintara graudiņš zirņa lielumā.

— He, tad nu ir atradis, par ko kliegt! — Valters, nicīgi smīnēdams, paraudzījās Aivarā no augšas.

— Tādi jau te gadās bieži, — paskaidroja Ģirts, — sevišķi pēc vētras ...

— Bet man mājās vectēvam ir, lūk, kāds! — viņu pārtrauca Ervīns, salikdams kopā abas dūres.

— Kuram tad no vecajiem zvejniekiem tādu nav! — norūca Valters.

Aivars iebāza dzintaru kabatā un vairs nekā nesacīja. Arī pārējie soļoja tālāk klusēdami, vienīgi Vladimirs, vicinādams makšķeri, jautri svilpoja «Entuziastu maršu». Valters gāja lepni paceltu galvu, bet Ģirts atkal bija sadrūmis un, likās, par kaut ko nopietni domāja.

Stundu pēc iziešanas no mājām pionieri sasniedza ceļa mērķi. Viņu priekšā pacēlās varens akmens valnis, kas pusotra kilometra garumā aizstiepās ziemeļrietumu virzienā. Izrādījās, ka mols ir daudz lielāks, nekā to varēja iedomāties, skatoties no tālienes. Atsperdamies pret milzu akmeņu apaļajām granīta pierēm, zēni pārvarēja slīpo nogāzi un sāka soļot pa cementēto mola virspusi, kuras platumu Aivars pareizi novērtēja ap pieci metri.

Gabaliņu no krasta uz mola nolaidenās malas jūras pusē gulēja milzīgi četrstūraini betona bluķi. Katra augstums un platums krietni pārspēja zēnu augumu, bet garums sasniedza divarpus metrus. Aivars pelēkos klučus aplūkoja ar lielu interesi. Vakar Ģirts par tiem bija stāstījis. Tad, lūk, kādi tie bija!...

Pēc brīža Valters apstājās.

— Nu, tā, mēs paliksim te, — viņš sacīja, atritinādams makšķeri, un smīnēdams piebilda: — Bet tu līdz nākošajai nedēļai mēģini tikt atpakaļ!

Aivars vērīgi palūkojās uz priekšu. Dažus desmitus soļu tālāk mola sāni kļuva stateniski, bet virspusē gar vienu malu bija novietota gara rinda četrstūraino bluķu. Ar nelielām atstarpēm tie stāvēja ostas pusē, it kā nolīdzinājušies parādei. Aiz šīs ierindas varēja saskatīt tikai nelīdzenu, pelēku masu, kas slaidā lokā iesliecās jūrā. Pašā galā rēgojās paaugstinājums ar melniem caurumiem sānos — tas bija torts.

— Redzi, tos mēs saucam par «Zosīm», — Ģirts norādīja uz bluķu rindu. — Aiz tām arī beidzas gludais ceļš. Ieloki zeķēs bikšu galus, lai neaizķeras! Nu, tad!... Mēs tevi tepat gaidīsim.

Pavadījis ar acīm Aivaru, Ģirts sāka kārtot arī savu makšķeri. Pēc ceturtdaļstundas viņš paņēma no Ervīna tālskati.

Lūkojoties tanī, kļuva redzams, ka mola pēdējie astoņsimt metri sastāvēja no juku jukām sagāztiem betona bluķiem. Likās, ka pasaku milzis rotaļājoties būtu iebēris jūrā būvklucīšus un tur atstājis viļņiem par spīti.

Aivars jau bija sasniedzis šo ceļa posmu. Binoklī zēns izskatījās gluži tuvu. Varēja redzēt, kā viņš nedroši virzījās uz priekšu, te parādīdamies bluķu grēdu virsotnēs, te pazuzdams spraugās, atgādinādams mušu, kas lēni rāpo pa lieliem cukurgraudiem.

Arī pārējie zēni pēc kārtas ielūkojās tālskatī.

— Vijolnieks dabūs pasvīst! — Nosmīnēja Valters, atdodams binokli Vladimiram.

— Pats tu pirmajā reizē negāji viens! Un arī ne līdz galam! — atcirta Ģirts.

— Bet cik man toreiz bija gadu? — Valtera balss kļuva asa. — Vakar uz jumfa pat — kauns skatīties!

—Vienkārši — nav trenējies, tas ir viss! Pie kāpa-ļāšanas jāpierod.

— Kas tas vispār par puiku — tehniķis viņš ari nav! Futbolu nespēlē... — Valters saviebās. — Kāds mums no viņa labums?

— Toties tu nespēlē vijoli, — Ģirts sacīja lēni, ar skaidri jūtamu izsmieklu.

— Es? — Priekšsēdētājs uzliesmoja. — Ko tu mani salīdzini ar to!

— Nu, zini ko!... — Ģirts nikni iesāka, bet šinī brīdī strīdu pārtrauca līksms Vladimira sauciens:

— Papa brauc, papa brauc! Redziet! — Viņš nolaida tālskati un rādīja uz diviem kara kuģiem, kas tuvojās reida vārtiem, augstu izslējuši varenos bruņu torņus. — Uz viena no tiem viņš ir! Šovakar būs mājās! Urā!

— Tad jau tikai laidies prom! — Ģirts mudināja, zinādams, ka trešā ranga kapteinis Sokolovs bijis jūrā krietnu laika sprīdi.

— Vēl jau ne. Bet ilgi es šodien nepalikšu, — priecīgi sacīja Vladimirs, atgriezdamies pie savas makšķeres. — lešu sagaidīt!

— Tu varētu neklaigāt! — norūca Valters. — Aizbaidīsi visas zivis.

Zēni klusēdami turpināja makšķerēt. Laiku pa

Jaikam te viens, te otrs pameta acis uz to pusi, kur aizgāja Aivars, bet tikai paretam izdevās ieraudzīt nelielu, turnšu stāvu pazibam šķautnaino bluķu jūklī.

Atstājis biedrus, Aivars ātri soļoja gar «Zosīm» un satraukts klusi svilpoja. Tikai reizi viņš apstājās, piegāja pie pašas mola malas un piespieda sevi palūkoties lejup jūrā.

Drīz vien zēns sasniedza nelielu iežogojumu, ko veidoja kaltas granīta plāksnes. Uzrāpies uz tā, Aivars ieraudzīja mola turpinājumu. Izskatījās, it kā celtniekiem būtu pietrūcis pacietības — tūkstoši masīvo betona bluķu gulēja cits uz cita bez kaut kādas jēgas un kārtības, atgādinādami pelēku, robainu kalnu grēdu. Aivaram par to jau bija stāstījis Ģirts, taču skats pārspēja visu gaidīto. Negribot iešāvās prātā — cik gan darba un pūļu bija prasījis viens pats šāds nieka mols, kas tagad jau vairāk nekā pusgadsimtu spītē visām Baltijas jūras bangām!

Brīdi vērojis neparasto ainu, Aivars rokās nolaidās gar granīta sienu un nolēca uz kāda milzeņa raupjās cementa muguras. Piesardzīgi viņš sāka virzīties no viena bluķa uz otru. Neatlaizdams rokas un izmantodams katru iedobumu kāju atbalstam, zēns brīžiem šļūca lejup gar kluču slīpajiem sāniem, brīžiem vilka savu augumu uz augšu, dažubrīd jāteniski rāpoja pa asajām šķautnēm. Daudzreiz viņš apstājās un ilgi vēroja turpmāko ceļu, lauzīdams galvu, kā tikt uz priekšu. Visapkārt kā aizas rēgojās gan šauras, gan platas spraugas, kur dziļumā glūnēja smailie bluķu stūri un skalojās ūdens. Kāpjot tām pāri, Aivaram no sākuma katrreiz bija neviļus jānodrebinās, iedomājoties, kas notiktu, ja viņš spertu kļūmīgu soli, paslīdētu vai zaudētu līdzsvaru.

Kādā vietā zēns ieraudzīja vecāku vīru, kas jūras pusē sēdēja ūdens malā un makšķerēja. Kamēr Aivars stāvēja un vēroja, viņš izvilka palielu plakanu buti.

Tālāk cilvēku kļuva aizvien mazāk. Vairāki makšķernieki nāca Aivaram pretim. Tie bija tumši iedeguši viri, kas pa grēdām veikli staigāja bez pieturēšanās, lēkādami no viena bluķa uz otru. Katru reizi, kad kāds no viņiem tuvojās, Aivars apstājās un izlikās vērojam jūru vai lasām daudzos betonā iecirstos vārdus un uzvārdus. Viņš kaunējās parādīt savu neveiklību un ar skaudību sprieda, ka nokļūtu līdz mola galam pusstundas laikā, ja spētu tā kāpelēt kā viņi.

Reizēm, meklēdams ceļu, Aivars norāpās lejā spraugās, kur viņam atklājās jauna, brīnišķīga pasaule. Dažuviet zem milzīgajiem bluķiem izveidojās alas. no kurām veda ejas uz vairākām pusēm. Pie alu griestiem kā lāstekas auga nelieli, skaisti stalaktīti, acīm redzot izveidojušies no izskalotām kaļķu daļām. Jūras pusē ūdens viļņojās caurspīdīgs un blāvi zaļš, it kā iegaismots no apakšas ar krāsainu spuldzi.

Nogūlies uz vēdera, zēns ilgi skatījās, kā starp bluķiem plīvo tumšzaļas aļģes un skraida sīkas zivtiņas.

Taču Aivars saprata, ka šis miers bija maldinošs. Daudzi bluķi bija stipri apdrupuši — virsējais cementa segums sabirzis, atsegdams viļņu triecieniem milzeņu akmens iekšas. Vairākās vietās rēgojās vareni baļķi, nobrāzti, ar ūdens noapaļotiem galiem un iedzīti tik šaurās spraugās, ka nebija saprotams, kā tie tur nokļuvuši. Kādu sarūsējušu sliedes galu, reiz iemūrētu betona stateniski, pārcilvēciska roka bija noliekusi ostas virzienā kā rudzu stiebru, kam pāri gājis krusas negaiss. Viss liecināja par jūras drausmīgo, postošo spēku.

Aivars apsēdās atpūsties un palūkojās atpakaļ. Noietais attālums vēl bija pavisam neliels. Tālumā iz-slējušies stāvēja pilsētas torņi un dūmeņi. Pludmalē varēja redzēt sīkus sīciņus peldētāju stāvus. Ostas pusē laiku pa laikam molam garām aizslīdēja zvejas traļi, velkoņi, sardzes kuteri. Tie lielākoties devās tai pašā virzienā, kurp Aivars, tikai nesalīdzināmi ātrāk.

Zēns nopūtās un kustējās tālāk. No jauna viņš kāpa, šļūca, pievilkās, rāpoja, slīdēja, ar pūlēm iekarodams metru pēc metra.

Uz beigām mols kļuva šaurāks un virzīšanās — grūtāka. Iespējas izvēlēties ceļu samazinājās. Taču Aivars, pašam nemanot, jau bija kaut cik pieradis un rīkojās daudz drošāk nekā sākumā. Viņš atklāja, ka jācenšas neapstāties: ātri soļojot pa bluķu virsotnēm, kājas slīdēja mazāk un bija vieglāk ieturēt līdzsvaru. Iedrošināja ari tas, ka mērķis tuvojās acīm redzot.

Pēdējo reizi atvelkot elpu, Aivaram šķita, ka dūmaka pie debesīm mazliet sabiezējusi un vējš kļuvis brāzmaināks, bet mirkli vēlāk viņš to bija jau aizmirsis.

Un, lūk, beidzot — forts! Molu noslēdza līdzens betona paaugstinājums, virs kura pacēlās vairākas resnas ventilācijas caurules. Ostas pusē granīta pakāpieni veda lejup uz nelielu laukumiņu. Nokļuvis uz tā, zēns brīdi vilcinādamies palika stāvot. Kāpnes tālāk pazuda zem ūdens, bet sānis biezajā mūrī draudīgi melnoja ieeja nocietinājumā. Likās, ka tūlīt, tūlīt no turienes kāds izlīdīs un dobjā, aizsmakušā balsī noprasīs: «Ko tu te meklē?...»

Aivars atgainīja domas, kas pašam šķita muļķīgas, un iegāja kazematā, neviļus sākdams svilpot brašu marša melodiju. Gluži tāpat viņš bija darījis bērnībā, kad nācās ieiet tumšā istabā vai vakara krēslā vienatnē soļot cauri mežam.

Pa labi nogriezās tumšs koridors, no kura durvis veda nelielās telp'ās. Katrā bija logs, kas pavēra skatu uz reidu un ostas vārtiem.

Pašā galējā telpā Aivars uz sienas pamanīja pazīstamus vārdus. Valters Rīze, Ģirts Ļaudups, Ervīns Kursis... «Pirmā apvienotā» saraksts! Sameklējis rūsas apgrauztu naglu un akmens gabalu, zēns burtu pēc burta iekala; «A-i-v-a-r-s S-l-o-k-a». Tā, tas nu bija paveikts!

Viņš ar delnas virspusi pārvilka pār norasojušo pieri un apsēdās uz platās palodzes. Netālu ūdenī ritmiski šūpojās liela boja. Kazematā valdīja pilnīgs klusums. Aivaram uzmācās nospiedoša, mazliet baiga vientulības sajūta. Piepeši likās, ka visā pasaulē viņš palicis viens pats. Varētu saukt, kliegt — neviens viņu nedzirdētu, neredzētu, nesteigtos palīgā ...

Aivars ilgi sēdēja, pievēris acis. Visā ķermenī viņš juta smeldzošu nogurumu. Plaukstas un pirkstu gali bija mazliet pietūkuši, sārti, tos durstīja it kā ar adatām.

Kad zēns apmēram stundu vēlāk beidzot iznāca no forta, viņš nepatīkami pārsteigts ieraudzīja, ka saule aizslēpusies aiz tumšpelēkiem, zemu skrejošiem mākoņiem. Vējš, kas, Aivaram šurp nākot, bija pūtis ieslīpi no labajiem sāniem, tagad drāzās tieši pāri mola galam un kjuva arvien stiprāks. Ausīs spiedās nepārtraukta, skaļa šļakstēšana — lejā gar akmeņiem skalojās viļņi. Aivars bažīgi pameta acis uz krastu — liedagā vairs nebija neviena cilvēka. Savilcis stingrāk apavu auklas, viņš steidzīgi uzsāka atpakaļceļu.

Zēns nebija necik tālu ticis, kad sāka smidzināt sīks lietus. Vējš joprojām pieauga spēkā un aizvien vairāk iegriezās jūrā. Bluķiem viena puse kļuva mitra un līdz ar to — nedroša. Aivars centās steigties, bet kā par spīti bija spiests rāpot vēl lēnāk.

Jūrā parādījās tumši vāli. Bezgalīgās virknēs viļņi slīpi no aizmugures vēlās pret molu, plīsa, atsitās un šalkdami plūda atpakaļ. Tur, kur tie sadūrās ar nākošajiem, gaisā uzvirpuļoja vizošas putu grīstes. Augstāk un augstāk šļācās ūdens gar betona kluču sāniem.

Virs viļņiem, spalgi kliegdamas, laidelējās kaijas. Ar priekšgalu ardams virmojošu vagu, pa reidu traucās zils sardzes kuteris. Izskatījās, it kā tas būtu nokavējies un tagad steigtos uz ostas rāmajiem ūdeņiem. Klājā stāvošais matrozis pavicināja roku. Ar skatienu pavadījis kuģi, Aivars drudžaini sāka rāpot, sasprindzinādams visus spēkus, it kā gribētu doties līdzi un baidītos atpalikt, bet kuteris drīz vien pazuda zēna acīm, atstādams viņu vienu bangojošā klajuma vidū.

Kad Aivars bija pametis aiz muguras ceturtdaļu ceļa, vējš sāka spēcīgi pūst jau tieši no rietumiem. Viļņi auga ar katru mirkli. Nikni krākdamas, sakustinātās ūdens masas kā milzu dūres triecās pret akmens grēdām, sašķīda baltās, mutuļojošās vērpetēs un, it kā varenu strūklaku sviestas, pacēlās pret debesim, reizēm sasniedzot divstāvu mājas augstumu. Vēja brāzmu nestie šļakatu mākoņi arvien biežāk pārlidoja pāri molam, līdzīgi straujām lietus gāzēm nolīdām! uz tā un reidā.

Katrreiz, kad nācās nokāpt kādā alā, Aivars rausās no Lurienes ārā, cik vien ātri spēdams, — te skanēja tik baismīga dārdoņa, ka zēna sirds stinga bailēs. Likās, ka nākošajā sekundē daudzu tonnu smagie milzeņi sadrups, sagāzīsies un pārvērtīs viņu bez-veida masā.

Virzīšanās uz priekšu tagad prasīja necilvēcīgas pūles. Aļģes un gļotas, ar ko bija pārklāti apakšējie bluķi, slapjumā atdzīvojās, un akmeņi kļuva glumāki par ledu. Gumijzoļu čības, kas visu laiku bija Aivaram uzticīgi kalpojušas, vairs nespēja novērst slīdēšanu. Turpretī augšā viņu gaidīja vējš, ik mirkli draudēdams iegrūst kādā no spraugām, kur dziļumā ūdens vārījās kā raganu katlā.

Klupdams un slīdēdams Aivars tikko kustējās uz priekšu, domās lādēdams Valteru un pats sevi. Nez kā iedomīgais priekšsēdētājs tagad justos viņa ādā! Taču nākošajā acumirklī Aivars aizmirsa ir Valteru, ir visu citu — viņš bija nokļuvis pie «Tilta».

Par to Aivaram jau iepriekšēja vakarā bija minējis Ģirts. Atols šinī vietā sašaurinājās un bija daudz zemāks nekā citur. Pašā vidū atradās tikai daži bluķi ar augšup pavērstām šķautnēm, un vienīgais ceļš veda pa tām. Pašreiz katrs lielāks vilnis paslēpa «Tiltu» skatienam...

Aivars aplaizīja lupas, kas bija sāļas tio ūdens šļakatām. Īsu mirkli atmiņā pavīdēja notikums pirms daudziem gadiem, kad viņš bija smagi kritis un no smaganām sūcās asinis. Bet tūdaļ domas atgriezās pie jautājuma — ko darīt?

Vienīgā izeja — nogaidīt bridi starp divām bangām un tad censties tikt pāri. Aivars bija dzirdējis, ka vislielākie esot devītie viļņi. Viņš mēģināja

skaitīt, taču jūrai, kā likās, šoreiz visi rēķini bija

sajukuši — te lielais vilnis gāzās jau kā piektais, te atkal kā četrpadsmitais. Atmetis cerības saskatīt zināmu kārtību, Aivars nolēma riskēt.

Nogaidījis, kamēr pēc spēcīga viļņa brāziena

iestājās atslābums, zēns žigli nolaidās jāteniski uz asās šķautnes.

Bluķa sāni, apauguši ar aļģēm gluži zaļi, bija

tik glumi, ka Aivaram likās — viņš rāpjas pa milzīgu ziepju gabalu. Netālu no mērķa labā roka pēkšņi strauji noslīdēja lejup. Zēns tikko noturējās, nepārsitis zodu un neievēlies jūrā. Tai pašā mirklī viņš sajuta sāpes un, izvilcis roku no ūdens, ieraudzīja, ka visa plauksta krāsojas sārta. Brīdi Aivars pārsteigts lūkojās uz asinīm, līdz attapās, ka zemāk bluķa sāni acīm redzot pārklāti ar mazajiem, apaļajiem glietnežvāci-ņiem, kuru malas ir asas kā naži.

Paslīdēšana Aivaru aizkavēja tikai dažas sekundes, bet tā pietika, lai viņš piepeši pavisam tuvu pamanītu putojošu viļņa muguru, kas drāzās tieši uz «Tiltu». Zēns tikko paspēja pieķerties pie nedrošā pamata, kad viņu līdz jostas vietai apkampa mutuļojošs ūdens.

Izmircis līdz ādai, Aivars izrāpās no ieplakas un apsēdās. Visgarām akmens valnim jūra virda, augsti fontāni šķita šļācamies no pašām dzīlēm, it kā mols atrastos zem viesuļuguns. Izsviestie ūdens blāķi šņākdami gāzās no betona klučiem atpakaļ jūrā. Aivars ekskursijā bija redzējis Pērses ūdenskritumu un Kuldīgas rumbu, bet tie likās nobālam pret šo skatu.

Zēna domas jaucās līdzīgi viļņiem mola pakājē. Reizēm viņš sajūsminājās par kādu milzu strūklu, kas uzšāvās gaisā, vai par kaiju, kas, spārnus nekustinādama, traucās pāri bangām, reizēm drūmi vēroja savu sagraizīto roku un jautāja pats sev, kāpēc gan viņš galu galā atrodas šeit. Vai viņš nerīkojās kā dumjš puišelis, izpildīdams kaut kāda Valtera iedomas? Kādēļ tas viss bija vajadzīgs?

Mazliet atvilcis elpu, Aivars atkal neatlaidīgi devās tālāk. Labu brīdi viņš virzījās it kā pa šauru kalnu taciņu aizas malā, pieplacis pie bluķiem un vairāk rokās karādamies nekā atbalstīdamies uz kājām. Vērojot nepārtraukto viļņošanos, likās, ka arī akmeņi kustas, slīd kaut kur sānis. Zēns neuzdrīkstējās paskatīties lejup, būdams pārliecināts, ka viņam tūdaļ noreibs galva.

Šaurā taka beidzot izveda uz līdzena laukumiņa.

Aivars pierāpoja pie bluķa malas uri — sastinga. Vis* apkārt rēgojās vienīgi platas, dziļas spraugas. Strupceļš! Ejot uz fortu, viņš acīm redzot bija virzījies gar mola otru pusi. lātad visas pēdējo desmit minušu pūles bija veltas!

Aivars nolaidās guļus uz vēdera un atbalstīja pieri pret rokām. Sim bridi viņam sasodīti gribējās raudāt. Pirkstu gali bija nobrāzti jēli un asiņoja. Ne rit, ne parit viņš nevarēs ņemt vijoli rokās! Māte vienmēr sacīja, ka viņam esot īsti vijolnieka pirksti — smalki un slaidi... Māte!... Aivars pēkšņi atminējās, ka bija solījis visvēlākais piecos būt atpakaļ. Līdz šim viņš nekad nemedza noveļoties. Māte tagad uztraucās ... Ari tēvam jau vajadzēja būt mājās. Pusdienas droši vien bija paēstas ...

Vējš pūta cauri slapjajam apģērbam, un guļot Aivaram kļuva auksti. Viņš lēni uzslējās stāvus. Kājas no piepūles viegli drebēja, rokas likās bez spēka. No jūras ūdens mutē bija rūgta garša, bet vēderā zēns sajuta nepatīkamu tukšumu.

Aivars sakoda zobus un griezās atpakaļ. Un te piepeši viņu pārņēma savāda spītība. Tā bija izmisuma radīta spīts. Viņš pats nebūtu varējis pasacīt, pret ko īsti tā vērsās. Pret Valteru vai pret jūru un akmeņiem? Vai pašam pret sevi? Bet varbūt — pret visu pasauli! Sirdi pēkšņi radās pat tāds kā lepnums — Aivars jutās pārliecināts, ka neviens no zēniem tādā laikā nebija mērojis ceļu, ko tagad veica viņš. Neviens no visiem piecpadsmit, kuru vārdi atradās vecajā fortā uz sienas! Aivars vairs nenožēloja, ka bija nācis šurp. Nez kur cēlusies, liela pašpaļāvība lika viņam saslieties pretī vējam un paātrināt soļus.

It kā ar jauniem spēkiem virzīdamies uz priekšu, Aivars jau bija paveicis divas trešdaļas ceļa, kad jauns šķērslis lika viņam vēlreiz apstāties. Pirmajā acu uzmetienā zēns saprata, ka šis ir nopietnākais no visiem. «Bezdibenis» — tā to sauca zēni. Arī par šo vietu Ģirts viņu bija brīdinājis.

Molam jūras pusē te bija izveidojies iedobums, līdzīgs mazam līcītim, un «Bezdibenim» pāri tikt varēja divējādi. Vienu iespēju — pārlaipot pāri noglu-mējušiem akmeņiem, kas tikko rēgojās ārā no ūdens iedobuma ārējā malā, — Aivars bija izmantojis, šurpu nākot. Tagad šo diezgan bīstamo ceļu sedza mutuļojošas bangas. Palika otra iespēja, bet tā bija daudzkārt bīstamāka. Ostas pusē licīti noslēdza stāva betona milzeņu grēda, ko vidū līdz pusei pārdalīja divus soļus plata sprauga. Lai nokļūtu mājās, Aivaram vajadzēja tai tikt pāri. lecot no viena ieslīpa bluķa uz otru. Visas līdzšinējās briesmas un grūtības šķita nieks pret šo Iecienu.

Zēns uzmanīgi pievirzījās līdz malai un palūkojās lejā. Spraugas dziļums sasniedza vairākus metrus, un no apakšas laiku pa laikam šāvās augšup rupjas lāses. Viļņi sekoja cits citam, viss iedobums vārījās un dārdēja. Ieskrieties šeit nevarēja, bet pretējā mala bija mitra no viļņu šļakatām un lietus...

Aivaram neviļus pār muguru pārskrēja šermuļi, un viņš apsēdās, velti pūlēdamies atrast kādu citu izeju. Par nakts pavadīšanu uz klaja mola negribējās pat domāt, bet iet atpakaļ nebija nozīmes — ceļā uz fortu viņu gaidīja «Tilts», un bez tam drīz sāktu krēslot. Tātad atlika vienīgi — lēkt!

Aivars vairākas reizes piecēlās, brīdi pastāvēja un atkal apsēdās. Jo ilgāk viņš stāvot skatījās uz «Bezdibeni», jo lielākas kļuva bailes. Iešāvās prātā — kur gan tagad atrodas biedri? Vai viņi bija jau mājās, vai gaidīja joprojām? Un ko zēni pašreiz domāja par viņu?

Beidzot Aivars apņēmīgi pietrūkās kājās. Kas būs — būs!... Nenovērsdams acis no spraugas pretējās malas, viņš sagatavojās lēcienam.

Grūti pasacīt, kurš no zēniem pats pirmais ievēroja, ka laiks sāka pasliktināties. Varbūt tas bija Valters, kas šad tad caur sagrumbotu pieri pameta skatienu uz apmākušos debesi, varbūt Ģirts, kurš jau labu bridi bažīgi vēroja vēja virzienu, varbūt kāds no pārējiem. Visi klusēja, jo garastāvoklis nevienam nebija spīdošs — zivis kodās maz.

Kad sāka rasināt lietus, Valters pirmais norūca:

— Jākopjas uz mājām! Salis ...

— Tu no cukura, vai? — attrauca Ģirts, kam šodien prāts uz ķildu vien nesās.

Priekšsēdētājs kā par brīnumu neteica nekā, vienīgi viņa lūpas sakniebās. Valters slepus pašķielēja uz jūru, kas sāka viļņoties, pēc lam uz molu un tūlīt atkal pievērsa acis savam pludiņam.

Vladimira pulksteņa lielais rādītājs bija lēni apriņķojis gandrīz pilnu apli, kad Valters izvilka makšķeri un strupi pateica:

— Es eju!

— Un viņš? — Ģirts pamāja ar roku uz mola turpinājumu, kur tagad cita pēc citas izvirda it kā karsto avotu strūklas.

— Ko — viņš?

— Aivars netiks atpakaļ...

— Kāpēc tad šis netiks? — Valters augstprātīgi pasmīnēja, turpinādams uztīt auklu.

— Tādā laikā neviens nevar tikt pāri «Bezdibenim»!

— Muļķības! Un man jāiet! Vējš pieņemas — antena jānostiprina.

— Tai nekas nekaitēs, pats labi zini! — Ģirts atcirta, pagriezis pret molu binokli un velti pūlēdamies tanī kaut ko saskatīt.

— Es arī iešu — man gribas ēsi, — Valteram pievienojās Ervīns.

— Mēs laikam negribam? — Vladimirs saīdzis paskatījās runātajā.

— Te nav ko nīkt! — Valters nocirta kā ar cirvi. Pēc brītiņa viņš piebilda: — Pie tam man nav neviena mājās, bet kaķēns palika ...

— Ak nu tev kaķēns! — Ģirts saniknots apsviedās.

— Kad tur... — Viņš pamāja ar galvu uz molu, tad īgni atmeta ar roku un sacīja cietā balsī: — Jāiet pretī!

— Kas vēl nebūs! — Valters iesmējās, bet smiekli izklausījās neīsti.

Ģirts nelikās dzirdam un sāka saritināt savu makšķeri.

Tas jau izskatījās pēc dumpja! Kaut ko tādu Valters vēl nebija pieredzējis.

— Paklausies, — priekšsēdētāja balsī ieskanējās draudi, — ja tu iesi pretī — viss viņa gājiens neskaitīsies!

Ģirts klusēdams satina makšķeri, tad īsi sacīja:

— Iedod savas čības!

— Ko? — Valters lepni sarāva uzacis. — Prātā nenāk! Kāpēc tu pats nevarēji? ...

— Es taču savējās vakar iedevu Aivaram — viņam nebija nekādu! Saprati? — Ģirts sašutis uzkliedza.

— Tava darīšana! — Valters paraustīja plecus.

— Kāpēc man jāatdauza savi pirksti?

— Ak tāI Nu, labi...

Ģirts nicinoši nošņācās, nikni norāva kurpes un paslēpa starp akmeņiem.

— Ar plikām?... — Valters ieplēta acis. — Tu esi traks!

— Nē — tu! Un zini — ja Aivars nolauzīs kaklu, tad tu būsi vainīgs!

— Pats zināšu! — Valters tumši pietvīka. — Un neviens kaklu nelauzīs! Ja tu gribi — skrien! Bet par neklausīšanu es ... es tevi izslēgšu!

— Tu? ... — Ģirts nomērīja viņu no galvas līdz kājām. — Es pats aiziešu! Izslēdzējs!... Ja tu paliksi par priekšsēdētāju, tad futbolu varat spēlēt bez manis! Iedomības pūslis!... Pasaki labāk skaidri, ka tev vienkārši netīk rādīties uz mola! Skaties, ka tu man vēl... — Ģirts savīstīja dūres, pagriezās un devās prom, atstādams Valteru ar pavērtu muti.

— Pagaidi! — pēkšņi iesaucās Vladimirs, uzmauca žokejcepuri ciešāk galvā un sāka skriet. — Es arī iešu!

— Tu arī? — Ģirts apstājās. — Bet... ka tad tu ... Tev taču šovakar tēvs ...

— Nekas! — Vladimirs atmeta ar roku, savilka stingrāk plato siksnu un pasmaidīja. — Papa.., nu, viņš būs pārnācis! Iesim!

— Ejam!

— Lai viņi skrienl Vai ne? — Ervīns nostājās Valteram blakus un iztapīgi palūkojās uz augšu. — Kas mums!

— Skrieniet ellei — Valters nokliedza aizejošajiem pakaļ.

— Tev atļauju neprasīs! — vējš atnesa Vladimira atbildi.

Abi ar Ģirtu viņi soļoja, cik vien žigli varēdami. Sevišķi steidzās Ģirts. Gandrīz neapstādamies, neievērodams lāses, kas cirtās sejā, viņš skrēja, balansēdams lēca no vienas akmens šķautnes uz otru, sīkiem solīšiem tipināja pāri bluķiem un atkal skrēja. Vladimirs, kas bija augumā mazāks, nespēja tikt līdzi, īsajās biksēs tērptie lieli viņam bija vienās švīkās no rāpošanas pa aso cementu. Laiku pa laikam Ģirtam nācās pagaidīt vai griezties atpakaļ, lai palīdzētu biedram pārvarēt kādu bīstamāku vietu.

— Paklau. — viņš beidzot sacīja, — es skriešu pa priekšu! Tu nesteidzies, bet nāc prātīgi mums pretī, ja?

Vladimirs pamāja, un pēc brīža Ģirts bija pazudis aiz bluķu grēdām.

Aivars pašreiz bija aizturējis elpu un atspēries izšķirošajam lēcienam, bet tad piepeši cauri viļņu šļakstiem izdzirda vēja apslāpētu saucienu. Viņš apstājās un, savām ausīm neticēdams, palūkojās uz priekšu.

Piecdesmit soļu attālumā uz augstas smailes stāvēja Ģirts un vicināja rokas.

— .. .Gai-di-ī, ne-lec! — Aivars izdzirda viņu kliedzam.

Ja Aivars pēkšņi būtu pamodies savā gultā un atklājis, ka viss pārdzīvotais ir bijis tikai sapnis, viņš nejustos tik priecīgs kā tagad, ieraudzījis biedru. Viņš pacēla virs galvas abas rokas un līksmi atsaucās.

Pēc brīža Ģirts jau stāvēja otrpus «Bezdibeņa» un izspaidīja ūdeni no piemirkušajiem bikšu galiem. Aizelsies viņš strauji elpoja, un Aivars pamanīja, ka Ģirta kailo kāju pēdas vairākās vietās bija nobrāztas līdz asinīm.

Virs tuvējiem bluķiem pavīdēja žokejcepure ar pogu, un drīz vien parādījās Vladimira slapjā, plati smaidošā seja.

Ģirts nostājās spraugas malā un mirkli pārdomāja.

— Darīsim tā, — viņš beidzot ierosināja, — kad tu lēksi, ķeries pie manis — es tevi saturēšu. Bet tu, Vladik, no aizmugures uzmeties uz bluķa malas un turi mani aiz kājām!

Aivars dziļi ieelpoja, iešūpoja augumu un atgrūdās ar visu sparu. Zēns juta, ka stingras rokas satver plecus, parauj viņu uz priekšu... Sekundi vēlāk Aivars jau stāvēja drošībā blakus Ģirtam un saņēma no sajūsminātā Vladimira tik sirsnīgu sitienu pa muguru, ka neviļus pieliecās.

Atpakaļvirzīšanās veicās gausi, lai gan Ģirts un Vladimirs veda Aivaru pa vieglāko ceļu un viņam palīdzēja. Kad gājēji beidzot izkļuva uz mola līdzenās daļas, jau biezēja krēsla. Pie «Zosīm», kur akmens vaļņa sāni bija stāvi, jūra trakoja visstiprāk, bet zēni soļoja lēnām, it kā nemanīdami sāļo šļakatu blāķus, kas nepārtraukti gāzās viņiem pāri. Slapjāki viņi vairs nevarēja kļūt. Visus, jo sevišķi Aivaru, pēc sasprindzinājuma bija pārņēmis milzīgs nogurums. Pat Vladimiram negribējās ne runāt, ne svilpot. Tikai reizi Aivars ieminējās:

— Bet tad nu ir gan viļņi!

— Gadās trakāk, — atbildēja Ģirts. — Šis vēl tikai ir krietns vējš. Bet kad uznāk īsta vētra un no dienvidrietumiem — tieši pret molu!... Tad te ne sapņos nevar rādīties!

Pēc tam viņi atkal soļoja klusu ciezdami. Aivaram bija savāda sajūta — likās, ka šinī dienā viņš būtu kļuvis pāris gadu vecāks. Neraugoties uz nogurumu, pirmītējā pašpārliecinātība neizzuda. Līdzīgi zēns bija juties kādā maija rītā pirms vairāk nekā diviem gadiem, kad viņš iznāca no ceturtās klases, tikko izturējis pirmo eksāmenu savā mūžā. Ari toreiz Aivaram šķita, ka viņš jau ir tikpat kā pieaudzis vīrs vai vismaz līdzvērtīgs vecāko klašu puikām. Bet to visu viņš vairs neatminējās — tas taču bija tik sen ...

Zēni neviļus sarāvās, kad pie paša krasta no pēdēja bluķa aizvēja puses izlīda tumšs stāvs. Neviens nebija sagatavojies tik vēlā laikā uz mola kādu sastapt. Viņu pārsteigums pieauga, kad tie sagaidītājā pazina Valteru. Arī Ervīns bija tepat.

— Ak beidzot! — Valters neveikli norūca, sākdams soļot līdzās. Sabozies viņš pievērsās Aivaram: — Nu ... Tu tagad esi uzņemts pie mums.

Neviens neatbildēja. Klusēdami zēni noskrēja no mola un devās tālāk pa liedagu.

Ģirts gāja lepni paceltu galvu, pat paviršu skatienu nepamezdams uz Valteru, kas viens pats soļoja pārējiem aizmugurē un, likās, par kaut ko sadrūmis domāja.

Ervīns pievirzījās blakus Ģirtam.

— Bet tu taču spēlēsi mūsu komandā, vai ne? — viņš klusinātā balsī jautāja, pārlaizdams zēnu sejām šaudīgu skatienu. — Valis jau tikai māk saņemt diplomu, kad apbalvo... Kas tas par kapteini! Viņš tik labi nemaz nespēlē, vai ne?

Atkal neviens neatbildēja. Ervīns apklusa, palika iepakaļ un, galvu nokāris, vilkās biedriem līdzi. Zilais enkurs uz viņa rokas slapjumā bija izplūdis par lielu tintes traipu.

Kad zem zēnu soļiem jau švīkstēja ielas bruģis, viņi kādā pagriezienā pamanīja, ka Ervīns palicis viens — Valters bija pazudis.

Aivars soļoja starp Ģirtu un Vladimiru. Reizēm

viņš sajuta te viena, te otra samirkušo elkoni pieskaramies pie savējā. Bija labi — tā soļot!

Nejauši Aivars sataustīja un izvilka no kabatas pirmīt atrasto dzintara gabaliņu. Zēns pasmaidīja — iešāvās prātā, ka šis dzeltenais graudiņš kā uzticams biedrs bija viņu pavadījis visā grūtajā ceļā līdz pamestajam fortam, cauri viļņu brāzmām, pāri «Tiltam» un «Bezdibenim».

Tur nu tas gulēja Aivara plaukstā — jūras ūdens noskalots, ciets, dzidrs un mirdzošs.

Kā īsta, uzticīga draudzība.

.

SATURS

Lielsliņķastis ....

Foks .......

Andris nezaudē dūšu Sabojātais sols . .

Cālīši .....

Nelaime......

Peldētavā .....

Lidmodelisti .... Mājup no skolas . . . Pārbaude ......

VIDĒJS UN VECĀKS SKOLAS VECUMA BĒRNIEM

Mazie draugi!

Atrakstiet, kā jums patika št grāmatai Mūsu adrese: Rīgā, Padomju bulvāri 24, Jaunatnes un bērnu literatūras redakcijai

LAGZDIŅS, VIKTORS OTTO D.

PĀRBAUDE

Redaktors J. Osmanis. Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis. Tehniskā redaktore M. Alzupicte. Korektore 15. Putniņa. Nodota salikšanai 1S59. g. 17. janvāri. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 20. februāri. Papīra formāts 73X103,32. 4,5 fiz. iespiedi.; 6,17 uzsk. iespiedi.; 4,73 Izdcvn. I. Metiens 15.000 eks. JT 14413. Maksā 2 rbj. 40 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 11668-J114I. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā, Puškina ielā Nr. 12. Pasūt. Nr. 06.

t

Content

Lagzdiņš Viktors Pārbaude

LIELSLIŅĶASTIS

FOKS

ANDRIS NEZAUDĒ DŪŠU

SABOJĀTAIS SOLS

CĀLĪŠI

NELAIME

PELDĒTAVĀ

LIDMODELISTI

MĀJUP NO SKOLAS

PĀRBAUDE

SATURS