Dreimanis Uldis

Pasaka par Kurbadu (Mazsalacas variants)

PASAKA PAR KURBADU

(Mazsalacas variants)

Viņos laikos dzīvoja saimnieks, kam nebija bērnu. Saimnieks tādēļ vēl neko nekreņķējās, bet saimniece varēja dienu mūžā nogremzties, nobēdāties. Un, kad nu vēl par nelaimi pēc septiņiem gadiem saimnieks nomira, tad saimnieces bēdām vairs nebija gala.

«Kaut nu arī virs miris, miris — japacieš; bet ja tik man bērniņš būtu, ko pačunčināt.»

Te atraitne kādu dienu izdzird, ka pilsētā nabags vīrs šauras pārtikas labad nodomājis no saviem deviņiem bērniem vienu atdot citam audzināt. Saimniece uz pēdām liek kumeļu aizjūgt un brauc uz pilsētu. Tomēr kā neiet, tā neiet: vīrs patlaban jau aizdevis bērnu.

«Kad tu izčibētu!» puisis iesaucās, «izbraukajāmies par velti, saimniec.»

Saimniece savās nedienās neatbild ne pušplēsta vārdiņa.

Atpakaļ laižot, braucēji ierauga netālu no mājām, pār upi braukdami, lielu zivi uz krastu izlecam. Zivs tā ķepurojas, it kā nespētu atpakaļ tikt. Puisis knaši izlec no ratiem un domā zivi noķert, bet zivs atlec ūdenī atpakaļ, sacīdama:

«Lai nāk pati saimniece, tad ļaušos!»

Ies saimniece. Ja, zivs atkal izlec uz krasta un nu saka:

«Klausies, saimniec, paņem mani, nokauj, izvāri un apēd, tad Laimiņa dēlu dos; tik pieraugi, ka neviens cits no manis ne kumosa nebaudītu.»

Saimniece tā dara, piesacīdama meitai, lai no zivs viruma un gaļas nebaudītu. Bet meita tev klausīs!

Esot taču jāzina, kā ar sāli, un vai tad gan citām dienām saimniece kaut reizi nākusi pavārnīcu laizīt. Ko tur tik daudz! Nokniebj kumosu no zivs — labs, pār

bauda pie pavārnīcas — labs; zvīņas, ķidas pavarda malā labi neizskatās, tās pa durvīm ārā mēslenlcā. Bet ķēve, sētsvidū cauru dienu tik mauru grauzdama, iečāpo mēslenīcā un apēd zvīņas, apēd ķidas.

Bet kas nu notika nākošā nakti: nākošā nakti saimniecei piedzimst dēls, meitai piedzimst dēls un ķēvei arī dēls! Ļaudis iesauca ķēves dēlu par Kurbadu.

Zeni visi trīs uzauga kopa; tik Kurbads par abiem drošāks, dūšīgāks.

Tā nu Kurbads pēc gadiem pieaug par tik lielu stiprinieku, ka visi mājas darbi tam, pat visgrūtākie, tīri nekas. Sviedrūs uz pieres kā citiem cilvēkiem viņš vēl nav dabūjis redzēt. Tam iekrīt prātā kaut kādu vērtīgu darbu uzsākt, mazākais tādu, kur dabū sviedrus noslaucīt.

* * *

Tā sākās latviešu, varbūt arī igauņu, tautas pasaka par Kurbadu, kas gadsimtiem saglabājusies tautā neuzrakstīta, jo nebija neviena, kas to spētu. Tā neskaitāmas reizes stāstīta pie skalu gaismas garos, tumšos ziemas vakaros, kad nebija kur steigties. Jo garāka pasaka un raibāki notikumi, jo ilgāk bija ko stāstīt. Ar vienu pasaku pietika visam vakaram. Varēja visu pārdomāt un izbaudīt, iztulkot pasakā slēptās dzīves gudrības.

Katrs nākamais stāstītājs to kaut nedaudz pārveidoja, katra paaudze papildināja ar stāstu par Kurbada cīņām tieši ar tiem mošķiem, kas bija uzkrituši tai paaudzei. Tādēļ arī tā tik gara un raibiem notikumiem bagāta. Pat grūti visu atcerēties.

Tagad pasaka ir pierakstīta un iespiesta grāmatā

«Latviešu tautas pasakas».

* * *

Tu un es — mēs arī esam tautas dalina. Vai mēs vēl drīkstam pasaku pārveidot un ielikt tajā ari daļu savas izdomas, ja tā ir jau uzrakstīta? Mēs gribam stāstīt par Kurbada cīņām pret tiem mošķiem un raganām, kas mums uzklupuši pašreiz.

Tautas mākslas kolektīva «Dzīne» koktēlnieki, cērtot ozolkoka skulptūras par Kurbadu, to atļāvās.

Arī es tā daru, jo nestāstu pasaku garos, tumšos ziemas vakaros, bet gan ekskursantiem, kas divās stundās grib redzēt visu, kas skaists Salacas krastos, dzirdēt Skaņākalna atbalsi un uzzināt, kas tās par skulptūrām ceļa malā. Laikmets liek steigties. Ja tā nedarīsi, tevī neklausīsies.

Tātad pasakas turpinājums atkal jaunā variantā. Varbūt katram no mums var rasties savs variants,

savs pasakas simbolu tulkojums.

* * *

Kurbads kopā ar brāļiem apņemas sargāt tiltu pār upīti pie dzimtās sētas. Brāļiem tāds darbs liekas par

grūtu. Viņi ieiet istaba un liekas gulēt. Kurbads viens paliek sargāt tiltu.

Pašā pusnakti milzis trijām galvām klāt, bet atduras pret Kurbada zobenu. Tas tik bija cīniņš: tilts nodrebēja, zeme dimdēja, zobeni džinkstēja, bet milža galvas beidzot nocirta no rumpja.

Otrā vakarā Kurbadam jācīnās ar sešgalvi. Arī tam viņš atcērt visas sešas galvas. Uzvarēto pūķu rumpji vēl tagad stāv kaujas laukā un izskatās kā koki nocirstiem zariem. Visapkārt zemē mētājas nocirstās galvas. Tās izskatās līdzīgas to karotāju un varmāku galvām, kas septiņi simti gadus sirojuši latviešu un igauņu zemē.

Trešajā nakti atskrien deviņgalvains pūķis. Kurbads cērt cik jaudas. Nokrīt jau viena galva, bet tūliņ trīs galvas ataug vietā. Redzēdams, ka tā galā netiks, tas atsviež zobenu un ieķeras kailām rokām milzim sprandā. Tomēr milzis uz pirmo ķērienu iedzen pretinieku līdz ceļiem zemē un otrreiz līdz padusēm. Kurbads norauj pastalu no kājas un sviež taisni istabas logā, kur brāļi iemiguši…, bet tie guļ vēl šodien. Tādēļ deviņgalvim atkal pieaugušas jaunas galvas. Tās ir tautas netikumu simboli.

Visi šie ļaunumi un netikumi uzkrājas ļaunās čūskas — burves indē.

* * *

Lai glābtu nelabā nozagtās un apburtās princeses, Kurbadam jādodas pazemes valstībā. Viena princese dzīvo sudraba, otra zelta, bet trešā — dimanta pilī. Pār viņām valda trīs velni. Kurbads uzvar velnus un atbrīvo princeses. Pilis, kurās dzīvoja princeses, Kurbads ar burvību pārvērš sudraba, zelta un dimanta olās, lai arī tās iznestu virszemē. Tomēr paša spēkiem viņam neizdodas sasniegt virszemi. Virszemē

viņu var iznest tikai milzu putns, lidojot pāri jūrām deviņas dienas.

Ceļā putns visu laiku jābaro ar svaigu gaļu. Kurbads nomedī trīs meža vēršus, ar ko putnu barot. Tomēr ceļa beigās gaļas pietrūkst, un Kurbadam jāizgriež gabals savas miesas. Izkļūšana brīvībā prasa upurus.

Atgriezies zemes virsū, Kurbads satiek savus brāļus un no pazemes atbrīvotās princeses. Te viņš sudraba, zelta un dimanta olas pārvērš atkal par pilīm.

Zelta un sudraba pilis viņš atdod brāļiem un to princeses par sievām. Pats sev izvēlas jaunāko princesi ar dimanta pili.Dimants ir mirdzošs un ciets, bet trausls. To nevar ne pārkait, ne pārkausēt kā zeltu vai sudrabu.

* * *

Tagad Kurbads gribētu atpūsties pēc grūtajiem darbiem, bet zemei un pavalstniekiem turpina uzmākties ļaunā čūska — ragana. Tā bīstama ar savu indi, kas ir visas pasaules ļaunuma un netikumu maisījums un nav arī uzvarama ar kara ieročiem. Tādēļ Kurbads sviež tai rīklē trīs birkavas sāls. (Senatnē sāls bija gandrīz vienīgais ļaunu sērgu apkarošanas līdzeklis). Tomēr čūska tik ātri aizskrien uz jūrmalu slāpes dzēsēt, ka Kurbads to nespēj panākt, lai galīgi nobeigtu.

* * *

Debesu kalējs izkaļ Kurbadam tādu zirgu, ar kuru, kamēr linu sauja izdeg, var visai pasaulei pāri tikt. Nu visi varoņdarbi viegli veicami. Tikai jāievēro viens noteikums: jājot nedrīkst skatīties atpakaļ — nedrīkst šaubīties. Šaubīšanās var apturēt katru no mums liela mērķa sasniegšanā. Pēc tam varam tikai nožēlot — izlietais nesasmeļams.

Tā sengrieķu teiku varonis Orfejs, vezdams savu mīļoto Eiridiki laukā no pazemes mirušo valstības, paskatījās -atpakaļ, kad labirinta galā jau atspīdēja dienas ga.isma. Paskatījās atpakaļ — un uz mūžu zaudēja savu Eiridiki.

Arī Kurbads šaubījās par savu brīnumzirga spējām un, kad dzirdēja aiz muguras kokus gāžamies un ūdeņus bangojam, paskatījās atpakaļ. Zirgs tūdaļ sajuka gabalos un nozuda. Turpmāk jātiek galā tikai paša spēkiem. Kurbads paceļ rokas, lai izlūgtos Debesu palīdzību. Čūska — ragana paliek nepieveikta!

Nu Kurbads dzīvo dažus gadus mierā un laimē, jo čūska — ragana vairs nedrīkst viņa zemē rādīties. Tomēr atriebības domas tai vēl pēc gadiem prātā. Čūska aizskrien pār deviņām valstīm un uzsūta deviņus valdniekus ar karaspēku Kurbadu pārvarēt.

Karaspēks salasās lielu lielais, un trešās valsts dēls, nepārvarams milzis, ved karaspēku taisni Kurbada valstī iekšā. Svešo karotāju mundieri liekas kaut kur redzēti un pazīstami. Izceļas briesmīgs cīniņš. Ienaidnieki ievaino Kurbadu kreisajā plecā, bet viņš nesa- ļimst un turpina cilāt savu kara vāli. Čūska — ragana, to redzēdama, uzlaižas uz Kurbada galvas un iespļauj savu nāvīgo indi ievainotā pleca rētā.

Kurbads nokrīt uz savas kara vāles un mirst.

Čūska savā indē savākusi visu to ļaunuma maisījumu, kas palika neiznīdēts Kurbada pirmās kaujas laukā.

Tautas lietišķās mākslas studijas «Cēre» un «Dzīne» darbojas no 1974. gada. Tajās ir ap 40 dažāda vecuma un profesiju cilvēki.

Studiju vada tēlniece Betija STRAUTNIECE (Rīga).

Abas studijas piedalījušās daudzās mūsu valsts lietišķās mākslas izstādēs, kā arī izstādēs Parīzē, Prāgā, Viļņā, Maskavā, Šauļos. 20 gados sagatavoti 19 Tautas daiļamata meistari.

No 1984. gada līdz 1988. gadam tika veidota Līgatnes pasaku taka «Maija un Paija» ar 78 skulptūrām.

1989. un 1990. gadā studiju «Cēre» un «Dzīne» dalībnieki izveidoja Ilūkstē pasaku taku pēc Annas Bri- gaderes lugas «Sprīdītis» motīviem — 38 skulptūras.

No 1992. gada trīs vasaras strādāts Mazsalacā, veidojot Ziemeļvidzemes un igauņu pasakas «Kurbads» taku.

Takas ir autoru sirdsdarbs.

«Kurbada» takas autori:

Betija STRAUTNIECE, Dace Andersone, Ilgonis Baumanis, Uldis Beķeris, Māris Brokāns, Vilnis Dip- ners, Viesturs Kļaviņš, Gatis Lldaks, Edgars Kleins, Dainis Lūsis, Vilnis Niedra, Vladimirs Rasimenoks, Ilmārs Reinholds, Aivars Students, Nauris Timma, Normunds Timma, Agris Untiķis, Leonīds Zaprud- skis, Imants Zommers.

Tautas varonis ir miris, bet tauta nevar mirt.

Tautu sargā viņas Dievs, Laima, Māra un viņas senču gars.

Content

Dreimanis Uldis Pasaka par Kurbadu (Mazsalacas variants)