Mihaēlisa Antonija

Pasaku stāstnieks

Antonija Mihaēlisa

Pasaku stāstnieks

Veltīts

Annai K. un bākas sargam, no kuriem es aizņēmos vārdus.

Šarlotei R., Beai V. un Finam M„ kuriem vairāk vai mazāk drīz būs 18. Kerstinai B., Beātei R. un Evai V., kurām reiz bija 18.

Un visiem tiem, kas to nekad nepiedzīvos.

BALLAD FOR THE YOUNG

My child I know you're not a child but I still see you running wild between those blooming trees your sparkling dreams, your silver laugh your questions for the stars above are just my memories

and in your eyes the ocean and in your eyes the sea the waters frozen over with your longing to bee free

yesterday when you 'd awoken the world seemed incredibly old this in the age you are broken or turned into gold

you had to kill this child, 1 know to break the arrow and the bow to shed your skin and change the trees are flowering no more there’s blood upon the marble floor this place is dark and strange

I see you standing in the storm holding the curse of youth each of you with your story each of you with your truth

some words will never be spoken some stories never be told this is the age you are broken or turned into gold

I didn't say the world was good I hope by now you understood why I could never lie I didn’t promise you a thing don’t ask my wintervoice for spring just spread your wings and fly though in the hidden garden down by the green, green lane the plant of love grows next to the tree of hate and pain

So take my tears as a token they'll keep you warm in the cold this is the age you are broken or turned into gold

You've lived too long among us to leave without a trace you ’ve lived too short to understand a thing about this place

some of you just sit there smokin' and some are already sold this is the age you are broken or turned into gold this is the age you are broken or turned into gold

VISPIRMS

Asinis.

Visapkārt ir asinis. Uz viņa rokām, uz viņas rokām, uz viņa krekla, viņa sejas, uz flīzēm, švīkās iztrieptas, uz mazā, apaļā paklājiņa, tās sūcas tajā, tumšas, gandrīz melnas, paklājiņš agrāk bija zils, tas nekad vairs nebūs zils.

Uz baltajām flīzēm ir sarkanas asinis. Viņš tup asinīs. Viņš nezināja, ka tās ir tik sarkanas, tik spilgti sārtas: lieli, izšķīduši asins traipi, gluži kā magoņu ziedi. Tie ir skaisti, skaisti kā pavasara diena saulainā pļavā ārā pie meža... līdz pavasarim vēl tālu. Flīzes ir aukstas un baltas, baltas kā sniegs, un ir ziema.

Ziema nekad nebeigsies.

Neprātīga doma - kāpēc lai ziema nekad nebeigtos?

Viņam kaut kas jādara. Kaut kas ar asinīm. Asins jūra, sarkana, bezgalīga jūra, purpura bangas, karmīnsārtas putu galotnes, dzirkstoša krāsa. Visi šie vārdi viņa galvā!

Cik ilgi viņš jau tā tup, ar vārdiem galvā? Sārtums izkalst, apma-lojas, zaudē skaistumu, magones novīst, nodzeltē kā vārdi, kad tos uzraksta uz papīra...

Viņš aizver acis. Saņemies. Tagad pārdomā visu pēc kārtas. Kas būtu jādara? Kas vispirms? Kas ir svarīgākais?

Svarīgākais, lai neviens neko neuzzina.

Dvieļi. Viņam vajadzīgi dvieļi. Un ūdens. Lupata. Šļakatas uz sienas grūti notīrīt, flīžu starpās tās paliks. Vai kāds to pamanīs?

Ziepes. Viņa nagiem ir tumšas apmales. Birstīte. Viņš berž, līdz rokas ir sarkanas, citādi sarkanas, siltas, sāpīgas, dzīvi sarkanas.

Viņa neskatās uz viņu. Viņa ir novērsusi skatienu, taču skatienu viņa bija novērsusi vienmēr, viņa tā dzīvoja - ar novērstu skatienu. Viņš iesviež dvieļus veļasmašīnā.

Viņa tur sēž, atspiedusies pret sienu, vairās ar viņu runāt.

Viņš vēlreiz notupstas pie viņas, uz grīdas, kas atkal ir balta, paņem viņas rokas savējās. Čukstot jautā vienu vienīgu vārdu: "Kurp?"

Un viņas aukstajās rokās izlasa atbildi:

Vai tu vēl atceries? To mežu? Bija pavasaris, un visapkārt zem skābaržiem ziedēja tās mazās, baltās puķītes... mēs gājām roku rokā, un tu man prasīji, kas tās ir par puķītēm... es nezināju... Mežs. Mežs bija mūsu vienīgā kopīgā vieta un toreiz mūsu vienīgais kopīgais laiks, mūsu vienīgais patiesi labais laiks, tikai mēs abi, vai tu vēl zini, tu vēl zini, tu vēl zini...

- Es zinu, - viņš nočukst. - Es atceros. Mežs. Baltie vizbuļi. Es vēlāk kādam pajautāju, kā tās puķītes sauc. Vizbuļi...

Viņš to paceļ uz rokām kā bērnu. Viņa ir smaga un reizē viegla. Viņa sirds pukst vienā ritmā ar bailēm, kad viņš to iznes ārā naktī. Turies taču stingri. Palīdzi man. Palīdzi man šo vienu vienīgu reizi!

Aukstums sitas pretī, ārā, viņš sajūt gaisā salu, tuvojošos salu.

Zeme vēl nav sasalusi. Viņam ir palaimējies. Tā ir savāda doma -palaimējies, šajā februāra naktī. Līdz mežam nav tālu. Tas ir par tālu. Viņš paveras apkārt.

Neviena nav. Neviens neredz. Neviens nezina, un neviens neatcerēsies.

Mežā nezied mazās, baltās puķītes. Zeme ir caurcaurēm brūna, savilgusi dubļu zampa. Pelēkajiem skābaržiem nav lapu. Viņš to visu uztver miglaini, ir pārāk tumšs. Nu jau ir pietiekami tumšs. Te vairs nav ielas laternu. Zeme neļaujas, lāpsta ir neasa. Viņš lādējas, bez skaņas. Viņa joprojām neskatās uz viņu. Viņa sēž, atspiedusies pie viena no tumšajiem kokiem un izskatās domās iegrimusi. Un piepeši viņu sagrābj niknums.

Viņš trešo reizi šajā naktī nometas ceļos pie viņas, viņš viņu purina, mēģina piesliet kājās, viņš grib sakliegt uz viņu, viņš kliedz, tikai domās, mēmi, ar atvērtu muti.

Tu esi vissavtīgākais bezdomu radījums, ko es pazīstu! Tas, ko tu esi izdarījusi, nav piedodams. Tu zini, tu taču zini, kas notiks! Tu par to, protams, neiedomājies, ak nē, tikai ne tu, tavas domas riņķoja vienīgi ap pašas nožēlojamo, mazo pasaulīti. Tu atradi risinājumu sev, tikai ne priekš manis, ne priekš mums, tu par to neiedomājies ne mirkli... Un viņš sāk raudāt, raud kā bērns viņai uz pleca.

Viņa noglāsta viņam galvu, liegi, liegi. Tomēr nē, tas ir tikai zars.

1 ANNA

Tā bija pirmā patiesi aukstā ziemas diena, kad Anna atrada lelli.

Zila diena, augsta un caurspīdīga kā stikla kupols pār pilsētu. Viņa uzvilka dūraiņus un uzkāpa uz divriteņa. Pa ceļam uz skolu viņa prātoja, ka varētu aizbraukt līdz jūrai, tūliņ pusdienlaikā, lai redzētu, vai jūra pie krasta jau nesalst ciet. Tā aizsals, ja ne šodien, tad pēc dienām pāris.

Ledus vienmēr uzradās februāri.

Viņa ieelpoja dzestro gaisu bērnišķīgās, priecīgās gaidās, atbīdīja šalli no sejas, noņēma cepuri no tumšajiem matiem un ļāvās aukstumam, līdz noreiba. Viņa prātoja, nez kurā no daudzajām kastēm pagrabā ir viņas slidas un vai snigs, un vai viņas distanču slēpes ari gaida pagrabā uz viņu vai bēniņos, un vai viņa varētu pierunāt Gitu izvilkt laukā vecās ragaviņas, tās ar sarkano auklu. Droši vien, viņa domāja, Gita jutīsies par vecu. Mans Dievs, mums ir astoņpadsmit, viņa teiks, tev katrā gadījumā drīz būs, vai tu patiešām gribi sēsties vecās ragavās ar sarkanu striķi un padarīt sevi par pilnīgu apsmieklu? Tu vasarā beidz skolu, mans bērns, tev īstenībā vajadzētu domāt par citām lietām. Anna smaidīja, novietojot riteni skolas priekšā. Gita viņu jau no aizlaikiem uzrunāja ar "mans bērns", tas bija mazliet tā, it kā viņa būtu lielā māsa, lai gan Gita bija tikai pusgadu vecāki. Taču viņa darīja visas tās lietas, ko dara, kad ir pieaudzis vai iedomājas, ka tāds ir, visas tās lietas, ko Anna nemūžam nedarītu. Piektdienas vakaros viņa gāja dejot uz Fly In. Jau divus gadus viņa uz skolu brauca ar mopēdu, un, tiklīdz viņai būšot nauda, nomainīšot to pret motociklu. Viņa ģērbās tikai melnā, viņa nēsāja minibikini, viņa gulēja ar puišiem - mans bērns, mums ir astoņpadsmit, sen, jau sen kā pietiekami pieaugušas, tev mazpamazām būtu jāsāk domāt - viņi ar Hennesu bija atspiedušies pret skolas sienu un smēķēja.

Anna nostājās blakus un vērās mākonīšos, kurus viņas siltā elpa veidoja gaisā.

- Nu, - ierunājās Henness, - vai tad beidzot nesāksi, ko?

Anna noliedzoši papurināja galvu. - Nav laika.

- Tā ir arī labāk, - draudzīgi bilda Gita, apliekot roku Annas šaurajiem pleciem. - Ja tu reiz sāksi, nekad nevarēsi beigt. Tā ir elle, mans bērns, ņem vērā. Paliec labāk pie saviem gaisa mākonīšiem.

- Nopietni, - teica Anna, - Es nemaz nezinu, kad man smēķēt. Ir pietiekami daudz citu lietu, ko darīt.

Henness pamāja. - Skola, vai?

- Nūja, - Anna nevērīgi atteica, - arī tā.

Viņa skaidri zināja, ka Henness nesaprot, ko viņa domā, taču tas viņai bija pilnīgi vienalga. Viņa nevarēja Hennesam paskaidrot, ka viņai vajag uz jūru, lai paskatītos, vai tā nav aizsalusi. Un ka viņa iedomājusies par Gitas ragaviņām ar sarkano auklu. Viņš to nebūtu sapratis. Gita varbūt liegtos ragaviņas vilkt ārā, taču viņa Annu saprata gluži labi. Un, ja neviens neredzētu, patiešām neviens, viņa kopā ar Annu brauktu ragavās un uzvestos kā piecgadīga; viņa to bija darījusi pagājušā ziemā un aizpagājušā ziemā. Tieši tāpat kā visas citas ziemas iepriekš.

Bet Henness un visi pārējie sēdēs, gatavojoties nākamajam kursa darbam.

- Ir laiks, - sacīja Henness, palūkojies pulkstenī. - Mums jāiet. -Viņš nodzēsa cigareti pret sienu un atpūta rūsganos matus no pieres. Zeltaini, nodomāja Anna, zeltaini rudi. Un viņa nodomāja, ka Henness droši vien mājās spoguļa priekšā vingrinās šos savus matus atpūst no pieres. Henness bija perfekts, Henness bija liels, viņš bija slaids, viņš bija gudrs, viņš brīvdienas bija pavadījis snovbordojot, kaut kur Norvēģijā. Viņa uzvārdā bija "fon", ko viņš parakstoties izlaida, tas padarīja viņu vēl perfektāku. Bija gana daudz iemeslu, kāpēc Gita tieši ar Hennesu stāvēja pie sienas un smēķēja, Gita arvien no jauna iemīlējās, un katru trešo reizi Hennesā.

Anna nevarēja ciest viņa muti; šo viegli ironisko smaidiņu, ar ko viņš aplaimoja pasauli sev apkārt. Kā tagad. Tieši tagad.

-Vai nebūtu jāpadod ziņa mūsu poļu sīktirgonim? - jautāja Henness un pamāja uz velosipēdu novietnes pusi, kur tupēja stāvs zaļā armijas jakā, sadudzis, melnu adītu mici dziļi uz acīm, veca VValkmatt puļķiem ausīs. Cigarete viņa pirkstos bija gandrīz izdzisusi, un Anna prātoja, vai tiešām viņš to nemana. Un vai viņš nebūtu varējis pienākt pie Gitas un Hennesa, lai uzpīpētu.

- Tanatek! - uzsauca Henness. - Astoņi. Vai nāksi ar mums iekšā?

- Aizmirsti, - teica Gita. - Viņš tevi nedzird. Viņš dzīvo pats savā pasaulē. Ejam.

Gita steidzās nopakaļ Hennesam, kurš platiem soļiem devās augšup pa kāpnēm uz stiklotajām ieejas durvīm, viņi abi bija vienā angļu valodas grupā, taču Anna Gitu apturēja.

- Paklau... tas droši vien ir muļķīgs jautājums, - viņa sāka, - bet...

- Pastāv tikai muļķīgi jautājumi, - labdabīgi novilka Gita.

- Lūdzu, - Anna nopietni teica, - izskaidro man to sīktirgoni.

Gita palūkojās pāri uz stāvu melnajā vilnas micē. - To tev neviens

nevarēs izskaidrot, - viņa sacīja. - Puse no divpadsmitajiem brīnās, kāpēc viņš ieradās vienpadsmitajā klasē. Viņš taču ir pirmajā vācu valodas grupā, tāpat kā tu...

- Paskaidro man to vārdu, - uzstāja Anna. - Kāpēc visi viņu tā sauc? Poļu sīktirgonis? Es līdz šim par to nebiju iedomājusies.

- Mīļais bērns, - Gita nopūtās. - Man patiešam jāiet. Zīderštēte savās nodarbībās necieš neprecizitāti. Un, ja vien tu mazliet palauzīsi savu gudro galviņu, gan jau sapratīsi, ko mūsu poļu draugs tirgo. Es tev došu mazu mājienu: tās nav rozes.

- Ripas, - teica Anna un juta, cik smieklīgi šis vārds skanēja no viņas mutes. - Tu esi droša?

- Mīļā, visa skola to zina, - Gita nu jau kļuva diezgan nepacietīga. - Anna. Protams, ka esmu droša. - Durvīs viņa vēlreiz apgriezās un piemiedza ar aci. - Pēdējā laikā viņš kļuvis dārgāks, - viņa sacīja. Tad pamāja un cauri stikla durvīm nozuda skolā.

Anna palika stāvam ārpusē viena un jutās muļķīgi. Viņa būtu vēlējusies atkal atgriezties pie domas par vecajām ragaviņām ar sarkano auklu, taču viņai prātā nāca vārds "burbulis". Es dzīvoju, viņa domāja, ziepju burbulī. Visa skola zina lietas, par kurām es neko nezinu. Varbūt nemaz negribu zināt. Es tomēr aizbraukšu līdz jūrai, viena pati, bez Gitas. Un man ir apnicis, ka mani sauc par mīļo bērnu, jo atšķirībā no viņas es zinu, ko gribu, atšķirībā no viņas zinu, ka pēc vidusskolas eksāmeniem došos uz Angliju, zinu, ko studēšu. Un staigāt apkārt melnās drēbēs un iedomāties, ka tāpēc izskaties gudrāks, ir daudz bērnišķīgāk.

Un tad, pēc sestās stundas, pēc absolūti nāvējoša bioloģijas kursa, viņa atrada lelli.

Vēlāk viņa bieži prātoja, kas būtu noticis, ja viņa to nebūtu atradusi. Droši vien nekas. Viss uz mūžu mūžiem būtu palicis tā, kā bija, viņa savā ziepju burbulī, skaistā, bet savā ziņā arī ietiepīgā ziepju burbulī - taču vai kaut kas var palikt tā, kā bijis, ja ir gandrīz astoņpadsmit? Dabiski, ka nē.

Vidusskolniekiem bija sava telpa, noplukusi istaba ar diviem norakstītiem galdiem, vairākiem pārāk maziem koka krēsliem un vecu dīvānu, kā arī allaž salūzušu kafijas automātu. Anna bija pirmā, kas tajā pusdienu starpbrīdī iegāja skolēnu istabā. Viņa bija apsolījusi starpbrīdī pagaidīt Bertilu, kurš gribēja no viņas nokopēt kaut kādu pierakstu lapu, kaut ko no vācu valodas. Bertils bija tipisks pierakstu zaudētājs, viņš arvien bija drusku izklaidīgs, un viņa atbaidošās, biezās brilles nenieka nelīdzēja. Anna domāja, ka arī viņš droši vien dzīvo ziepju burbulī, taču viņa burbulis no iekšpuses bija aizsvīdis.

Viņa lelli nebūtu atradusi, ja negaidītu Bertilu. Viņa lelli nebūtu atradusi, ja nebūtu izkrāmējusi savas mantas, lai sameklētu Bertila lapu, un zīmulis nebūtu paripojis zem dīvāna un ja -

Anna pietupās, lai izvilktu zīmuli.

Un tur gulēja lelle.

Tā gulēja dziļumā pie sienas, starp putekļu vērpetēm un košļājamo gumiju papīriņiem, mazliet nolemta. Anna mēģināja atbīdīt dīvānu no sienas. Tas bija pārāk smags. Zem izsēdētajiem polsteriem apakšā droši vien bija akmens, marmora dīvāns vai melno kosmosa caurumu pildīts dīvāns, bezgalīgi smags. Viņa nogūlās tam blakus uz vēdera, izstiepa roku - satvēra lelli un izvilka ārā. Un kādu brīdi bija viena ar lelli, līdz ieradās pārējie.

Viņa turēja to klēpī putekļos pie dīvāna un lūkojās tajā, un viņai bija sajūta, ka lelle raugās pretī. Tā bija tik liela kā Annas roka, viegla, viscaur no auduma. Sejā, pa vidu tumšajām bizēm bija izšūtas divas zilas acis, sārta mute, sīks deguntiņš. Lellei mugurā bija īsa puķaina kleita - zili ziediņi uz baltas pamatnes -, kuras apakšmaliņa mazliet spurojās, un tādas kā bikses, ko no veca džinsu auduma gabaliņa bija darinājis kāds, kuram šūšana ne visai padevās. Puķes uz īsās kleitiņas bija gandriz izbalējušas, pagaisis dārzs, tik tikko nojaušams. Zilās diegu acis padilušas, itin kā būtu jau par daudz redzējušas, tās lūkojās gurdi un nedaudz bailīgi. Anna izņēma putekļus lellei no matiem.

- No kurienes tu nāc? - viņa čukstēja. - Ko tu šeit dari? Kurš bērns tevi ir pazaudējis?

Tā viņa sēdēja uz grīdas, kad iekšā ieplūda pirmie skolasbiedri, un īsu mirkli viņai bija savāda sajūta, ka lelle no citu skatieniem ir jāpasargā. Tās, dabiski, bija blēņas. Viņa pieslējās un pacēla lelli gaisā.

- Vai tā kādam pieder? - viņa noprasīja, tik skaļi, ka lelle šķita saraujamies. - Es atradu to zem dīvāna. Vai kāfcls no jums to nav pazaudējis?

- Protams, - atteica Toms, - tā ir mana mīļākā lelle, saulīt, es to meklēju jau dienām ilgi!

- Nemuldi, tā ir mana! - iesaucās Henness. - Es to katru vakaru ņemu līdzi gultā! Bez tās es vispār nevaru iemigt.

- Tā, tā, - novilka Nikola, - nūja, citi to dara ar suņiem, kāpēc tad nevarētu ar lupatu lelli...

- Parādi, varbūt tā ir manējā, - iejaucās Jergs un izņēma lelli Annai no rokas. - Nav gan, manai ir rozā apakšbikses. Šitai vispār nav apakšbikšu... tas ir ļoti nepiedienīgi.

- Iedod man ari, - kāds sauca, un tad lelle lidoja pa gaisu, kamēr Anna stāvēja un nolūkojās, kā viņi to mētā šurpu turpu. Kā viņi par to smejas. Un viņā kaut kas krampjaini sažņaudzās. Viņa savīstīja dūres, taču neko neteica. Bija tā, it kā viņai būtu seši gadi, it kā tā būtu viņas lelle, un tās izdzisušajās, gurdajās acīs viņa atkal redzēja bailes.

- Izbeidziet! - viņa tad uzsauca. - Izbeidziet taču! Lelle pieder kādam bērnam, un jūs nevarat... ja tā saplīsīs... kādam taču viņa pieder! Jūs uzvedaties kā pirmklasnieki!

- Tas ir pirmseksāmenu stress, no tā paliek nevaldāmi bērnišķīgs, -Toms tā kā atvainodamies teica. Taču lelli no rokām neizlaida. - Noķer to, - viņš sacīja un izklausījās, it kā viņam patiešām būtu seši gadi. Anna lelli nenoķēra, to izdarīja Bertils, Bertils ar saviem pārāk biezajiem briļļu stikliem. Viņš klusējot to atdeva viņai. Viņa klusējot iedeva tam lapu, kuru viņš gribēja nokopēt. Un pārējie aizmirsa par lelli.

- Apkopējai, - Bertils promejot ieminējās, - varbūt apkopējai ir bērns... varētu taču būt.

- Varētu būt, - teica Anna, uzsmaidot viņam. - Paldies.

Taču, kad viņš bija aizgājis, Anna nodomāja, ka nevajadzēja viņam uzsmaidīt. Kad Bertils viņā lūkojās, aiz briļļu stikliem bija tas lūdzošais suņa skatiens, un viņa skaidri zināja, ko tas nozīmē.

Kad visi pārējie bija aizgājuši - uz pēcpusdienas nodarbībām, uz beķereju iepirkšanās centrā, uz mājām, - kad vidusskolēnu istaba atkal bija tukša un klusa, Anna vēl aizvien sēdēja dīvānā, viena, ar lelli uz ceļiem. Diena ārā joprojām bija zila. Sarma uz kokiem vizēja sudrabā. Jūra noteikti sāk aizvilkties ar ledu.

Viņas skatiens slīdēja pāri kokiem, kas rindojās ārā aiz septiņdesmito gadu stiklotās sienas, viņa redzēja, kā līgojas zari, smagi no ledus kristāliem. Un tad skatiens atdūrās pret kādu stāvu, kas sēdēja uz radiatora pie stikla sienas, un viņa sabijās.

Iepriekš viņa šo stāvu nebija pamanījusi.

Tas bija Tanateks, poļu sīktirgonis, un viņš skatījās uz Annu. Viņš droši vien bija atnācis kopā ar pārējiem un visu laiku tur sēdējis, viņa to nebija pamanījusi. Anna norija siekalas.

Viņam galvā vēl arvien bija melnā vilnas mice, ari iekšā, tieši tāpat kā vācu valodas stundā, kurā viņš, kā jau allaž, nebija pateicis ne vārda. Zem atvērtās armijas jakas vīdēja melns džemperis ar Bohse Onkelz logo. Viņa acis bija zilas.

Anna par viņu neko nezināja, tikai to, ka viņš bija ieradies pēc desmitās, pārnācis no reālskolas. Šajā mirklī viņai no prāta bija izkritis pat viņa vārds. Viņa bija pavisam viena kopā ar viņu. Bija ļoti kluss. Un viņai piepeši kļuva bail. Viņas rokas iekrampējās lellē.

Viņš noklepojās. Un tad pateica ko tādu, ko Anna nebija gaidījusi.

Viņš teica: - Esi uzmanīga ar viņu.

- Ko tad? - Anna pārsteigta jautāja.

- Tu viņu turi pārāk cieši. Esi uzmanīga ar viņu, - Tanateks atkārtoja.

Anna paskatījās uz savām rokām, kas vēl aizvien bija iekrampējušās audumā, atjēdzās un palaida lelli vaļā. Tā nokrita uz grīdas. Tanateks nogrozīja galvu. Tad piecēlās, pienāca pie Annas - viņa tur sēdēja galīgi sastingusi, pārakmeņojusies, sasalusi ragā - un noliecās pēc lelles. Viņš to pacēla un soli atkāpās.

- Tas biju es, - viņš sacīja. - Es viņu pazaudēju. Vai saproti?

- Nē, - Anna godīgi teica. «

Viņš vēlreiz papurināja galvu. - Protams, ka ne.

Tanateks bridi skatījās uz lelli, viņš turēja to, it kā tā būtu dzīva. Tad atkal apsēdās uz radiatora, noliecās pie savas mugursomas, kas tur stāvēja, un iebāza lelli iekšā, pa virsu grāmatām un mapēm. Tad izslējās, izņēma no kabatas vienu cigareti, acīmredzot atcerējās, ka šeit nedrīkst smēķēt, paraustīja plecus un iebāza cigareti atkal atpakaļ.

- Njā, - novilka Anna, un viņas balss joprojām skanēja bailīgi. Viņa piecēlās no dīvāna. - Njā, ja tā lelle patiešām pieder tev... tad jau viss kārtībā. Tad nu es varu iet. Man šodien vairs nekā nav. Nav nodarbību.

Tanateks pamāja. Tomēr Anna negāja. Viņa stāvēja istabas vidū, it kā viņu kaut kas turētu ciet, un šis mirklis bija no tiem, ko viņa vēlāk nevarēja izskaidrot, ne pati sev, ne arī kādam citam. Vienkārši notika tas, kas notika.

Viņa stāvēja tik ilgi, līdz viņam kaut kas bija jāsaka, un viņš teica:

- Paldies.

- Paldies par ko? - viņa jautāja. Viņa gribēja paskaidrojumu. Kaut kādu.

- Paldies, ka tu to atradi, - viņš atbildēja, pamājot savas mugursomas virzienā, no kuras Anna manīja rēgojamies lelles lupatu rociņu.

-Jā, hm, eh, lūdzu, - Anna teica, - es...

Viņa pati par sevi nošūpoja galvu un mēģināja izspiest smieklus, mazu, nenozīmīgu smiekliņu, lai glābtu sarunu, kas draudēja izsīkt, lāgā nemaz nesākusies.

- Tu izskaties tā, it kā taisītos aplaupīt banku, - viņa sacīja un, kad viņš ar neizpratni palūkojās viņā: - Ar to mici, es domāju.

- Man ir auksti, - viņš paskaidroja.

- Šeit iekšā? - jautāja Anna un līdz ar samocītajiem smiekliem pamanījās izspiest arī tādu kā smaidu, lai gan nezināja, vai tas izskatās pārliecinoši.

Viņš vēl arvien lūkojās Annā. Un tad noņēma melno vilnas mici, pavisam lēnām, kā rituālā. Viņa mati bija gaiši un izspūruši. Anna bija piemirsusi, ka viņš ir blonds. Viņš savu mici nēsāja jau labu brīdi -kādu nedēļu? Divas? Laiku pa laikam viņš uz skolu atnāca ar trīs milimetru griezumu, taču tagad viņam mati sniedzās gandrīz pāri ausīm.

- Tā lelle, es domāju... es domāju, tā pieder kādai mazai meitenei... - Anna teica.

Viņš pamāja. - Tā pieder mazai meitenei. - Un piepeši viņš bija tas, kurš pasmaidīja. - Ko tad tu domāji? Ka tā pieder man?

Brīdī, kad viņš smaidīja, Anna atcerējās viņa vārdu. Ābels. Ābels Tanateks. Viņa bija to redzējusi kaut kādā sarakstā, pagājušā gadā.

- Kam tad viņa pieder? - prasīja Anna, lielinkvizitore Anna Lē-mane, nodomāja Anna, kas uzdod pārāk daudz jautājumu, neatlaidīga, ziņkārīga.

- Man ir māsa, - teica Ābels. - Viņai ir seši.

- Un kāpēc... - Kāpēc tu nēsā apkārt viņas lelli? Kāpēc pazaudē to zem skolēnu istabas dīvāna? - lielinkvizitore Anna gribēja jautāt. Taču tad pārdomāja. Lielinkvizitori nav pārāk simpātiski.

- Miha, - teica Ābels. - Viņu sauc Miha. Viņa priecāsies, ka lelle atkal atradusies.

Viņš paskatījās pulkstenī, piecēlās un uzlika uz pleca mugursomu.

- Man jāiet.

- Jā, es... īstenībā man arī, - Anna ātri nobēra. Vini abi viens otram

£ — * līdzās izgāja zilajā, saltajā dienā, un Ābels sacīja: - Tev taču nebūs iebildumu, ja es atkal uzlikšu cepuri?

Sarma kokos tagad vizēja tik spoži, ka bija jāsamiedz acis, un saule spoguļojās skolas pagalma peļķēs, mirdzoša, žilbinoša.

Viss bija kļuvis spilgtāks, teju bīstami spilgts.

Pie divriteņu novietnes bija sapulcējies bars piektklasnieku un sestklasnieku. Anna noskatījās, kā Ābels atslēdz savu riteni. Viņai vēl bija tik daudz jautājumu, viņai vajadzēja tos uzdot tagad, mudīgi, iekams šī saruna nav beigusies, iekams Ābels Tanateks atkal nav pārvērties anonīmā, sadugušā stāvā ar austiņām, poļu sīktirgonī, kuram citi bija devuši iesauku, tādu kā čaulu, kas tos pasargāja no nepieciešamības pieskarties saturam.

- Kāpēc tu neko neteici, kad viņi lelli mētāja pa gaisu? - vaicāja Anna. - Kāpēc tu gaidīji, kamēr pārējie aiziet?

Viņš atmuguriski izstūma savu divriteni no citu riteņu jucekņa. Viņš bija jau gandrīz prom, jau gandrīz vairs ne tur, kur atradās Anna, jau gandrīz atpakaļ pats savā pasaulē.

- Viņi to nebūtu sapratuši, - viņš paskaidroja. - Un nevienam gar to nav ari nekādas daļas.

Ieskaitot mani, nodomāja Anna.

Ābels izvilka no savas armijas jakas kabatas mūžveco Walkman un atpiņķēja vadiņu.

Pagaidi! Annai gribējās uzsaukt.

- Tu patiešām klausies tos Onkelz? - viņa prasīja, pamājot uz viņa džemperi, kura baltais uzraksts vīdēja zem puspavērtās virsjakas.

Tad viņš atkal pasmaidīja. - Cik man gadu, divpadsmit?

- Bet... tas džemperis...

- Mantots, - Ābels strupi atteica. - Džemperis ir silts. Tas ir galvenais.

Viņš iedeva viņai vienu no austiņām. - White noise, - viņš teica.

Anna nedzirdēja neko citu kā tikai sprakšķošu, skaļu šņākoņu. White noise, kas atskan pa radio, kad tas nav uz viļņa. - Citus der turēt pa gabalu, - teica Ābels, paņēma no viņas austiņu un uzsēdās uz riteņa, - ja gribas domāt.

Un tad viņš aizbrauca, un Anna tur stāvēja, un viss bija citādāk nekā līdz tam.

White noise.

Viņa Gitai nejautāja par vecajām ragaviņām ar sarkano auklu. Viņa viena aizbrauca līdz jūrai, jau vēlāk, kad sāka krēslot. Mijkrēslī pie jūras bija vieglāk tikt skaidrībā ar domām, tās izlikt sev priekšā smiltīs un sakārtot. Tā nemaz nebija īsta jūra. Tikai joma, sekla piekrastes lagūna. Kad tā kārtīgi aizsala, varēja pāriet pāri uz Rīgenes salu.

ziepēm un ķiteļstrīpainas dzīves vilšanās. Ap sievietes muti bija sarūgtinājuma rievas, kurās Anna lasīja: jūs visi. Jūs galīgi nekā nezināt. Jūs šeit norijat un nodzerat savu vecāku naudu. Izglītotā tauta. Tpu! Man neviens neko nav dāvinājis. Bet tā taču nav mūsu vaina! - Annai gribējās teikt. Kā vaina tā ir? Paskaidrojiet man! Es gribētu saprast, tik daudz saprast...

Uzsvārčsieviete nolika uz Mihas paplātes baltu ēdnīcas krūzi ar bālganu kakao. Acīmredzot meitenīte tomēr bija izšķīrusies par kakao. Viņa pamāja, pieliecās pēc salmiņiem, kas stāvēja līdzās kasei uz letes, salmiņiem, kas noteikti nebija piemēroti kakao: šie plānie, krāsainie salmiņi, kas bija dabūjami, šķiet, vienīgi šeit. Miha paņēma divus, vienu zaļu un vienu zilu.

- Nu, nu, jaunkundz, pilnīgi pietiek ar vienu, - nošņāca uzsvārčsieviete, it kā tie būtu viņas personīgie, dārgie salmiņi, kurus jāsargā kā savu acuraugu, turklāt salmiņu bija neskaitāmi daudz, Miha būtu varējusi paņemt vismaz duci, un neviens to ij nepamanītu.

Uzsvārčsieviete tagad mēģināja Mihai vienu salmiņu atņemt, taču meitene tos stingri turēja ciet, virs paplātes ar kakao krūzi izcēlās gaisa kauja, Anna aizvēra acis un dzirdēja, kā krūze nokrīt. Viņa atkal atvēra acis. Uz grīdas bālā kakao peļķē gulēja simts baltu lausku. Miha stāvēja abiem salmiņiem rokā un sastingusi vērās uzsvārčsievietē lielām, zilām acīm, pilnām neticīga izmisuma. Cilvēki rindā švīkstināja kājas. Uzsvārčsieviete pacēla rokas.

- Tas taču ir neiespējami! - viņa iesaucās. - Cik gan neveikls var būt! Ak debess! Jaunkundz, par krūzi - par to krūzi tu samaksāsi. Paskat vien, tās šķembas! Es te atkal varēšu tīrīt veselu mūžību! Tagad tu samaksāsi par krūzi un pazudīsi, citādi mēs te galīgi netiekam uz priekšu. Kakao un krūze, kopā divi eiro piecdesmit, krūze maksā viens piecdesmit.

No izmisušajām zilajām acīm sāka klusi līt. Maza dūrīte - tā bez salmiņiem - pastiepās uz priekšu un atvērās, tur gulēja spīdīga eiro monēta.

- Man ir tikai tas, - no lietus atskanēja Mihas balss.

- Tu tak šeit neesi viena! - uzsvārčsieviete tik tikko valdījās, lai nesāktu kliegt. - Kaut kur taču jābūt kādam pieaugušajam, kurš varēs samaksāt!

- Nē, - teica Miha, rijot asaras. - Nevienam par mani nav jāmaksā. Es esmu pavisam viena. Uz klints. Pavisam viena.

- Mans Dievs, lieciet jel viņu mierā! Viņa ir bērns! Vai tad jums pašai nav bērnu?

Anna paraudzījās apkārt, kur ir tā persona, kas to teikusi, un saprata, ka tā bijusi viņa pati. Nolāpīts. Viņa bija apzvērējusies, ka uzvedīsies neuzkrītoši, būs nemanāma...

- Man ir bērni, - atbildēja uzsvārčsieviete. - Pat divi, ja vēlaties zināt. Tikai viņi ir labi audzināti.

- Protams, - Anna dusmīgi sacīja un juta, ka ir iekarsusi. - Un viņi nekad savā dzīvē nav apgāzuši nevienu krūzi un nekad nav gribējuši paņemt divus salmiņus, un jūs pati, jūs, protams, arī esat nevainojama, jums nekad nekas nenokrīt zemē, vai ne? Un tā krūze, cienītā, ir, augstākais, divdesmit centu vērta.

Anna manīja, ka tagad uz viņu blenž ne tikai uzsvārčsieviete, bet arī Miha, abas pavērtu muti. Viņa peldēja uz dusmu viļņa un jutās labi, lai gan viņai bija klusas aizdomas, ka pēc trīs sekundēm to nožēlos.

- Es tagad samaksāšu par to kakao un savu kafiju, un vēl vienu kakao, - viņa paziņoja. - Un pēc tam iedodiet man, lūdzu, slotu, mēs saslaucīsim tās lauskas. Un tuvākajā laikā jums derētu painteresēties, vai tautskolā nav pieklājības kursu.

- Vispār jau nevajadzētu uz mani tā kliegt, - uzsvārčsieviete ar demonstratīvu aizvainojumu teica, paņemot no Annas naudu. - Es jums neko neesmu nodalījusi.

Anna pavērās apkārt, pavērās sejās rindā stāvošajiem studentiem, nepacietīgiem studentiem ar kafijas paplātēm un švīkstošām kājām. Pēkšņi viņa nožēloja savu izlēcienu. Taču tad tie divi, kas stāvēja tieši

Anna ilgi stāvēja vientulīgajā Eldenas pludmalē un skatījās ūdeņos, kas pārklājās ar leduskārtu. Tagad ūdens bija gluds, nopulēts, tas spīdēja kā dēļu grīda mājās, laika rituma ievaskota un noslīpēta.

Māja bija veca, no tās augstajām telpām dvesa pagātne. Tā atradās Fleišerpriekšpilsētā, starp citām vecām mājām, nolaista un pelēka sociālisma laikos, atjaunota un uzposta pēc Vācijas atkalapvienošanās. Savādi, tajā dienā viņa māju bija ieraudzījusi gluži citā gaismā. It kā viņa cauri augstajām istabām neietu viena, bet kopā ar Ābelu Tanateku.

Augstos grāmatplauktus Anna skatīja viņa acīm, tāpat atzveltnes krēslu, resnās, atklātās sijas virtuvē, gleznas pie sienām, modernas, melnbaltas, neizprotamas, kamīnu viesistabā, ziemas zaru kārtojumu uz lielā ēdamgalda. Viss bija skaisti, skaisti kā gleznā, nesatricināmi un pārdabiski skaisti.

Viņa kopā ar Ābelu uzkāpa pa platajām koka kāpnēm augšā savā istabā, kur pie loga stāvēja nošu statīvs. Viņa mēģināja izdzīt Ābelu Tanateku no galvas, melno mici, veco armijas jaku, mantoto džemperi, izbalējušo lelli. Viņa pašūpoja rokā šķērsflautu. Arī šķērsflauta bija skaista.

- Es studēšu mūziku, - Anna skaļi teica. - Iespējams. Arī tas ir pārāk skaisti... lai...

Taču viņa nezināja, ko lai. Un šķērsflautas sudrabainie toņi šodien skanēja ačgārni. Viņa pieķēra sevi mēģinām no flautas izvilināt pilnīgi ko citu, kaut ko nemelodisku un disharmonisku, kaut ko vardarbīgi čerkstošu un iecirtīgu: white noise.

Šķērsflauta itin kā izlocījās viņai no rokām, nesaprata, ko no tās vēlas. Tumšzila pēcpusdiena bija iegūlusi dārzā aiz loga, tai iekšpa-galma dārzā, kur viņas ar Gitu tik daudzas vasaras bija sēdējušas un smējušas. Atvērusi logu, viņa dzirdēja zvirbuļus nokaltušajās sausserža stīgās, kas klāja sienu blakus viņas logam. Vasarā tas atkal ziedēs un ar savu smaržu darīs gaisu smagu un melanholisku... vasarā, pēc miljons gadiem.

Todien rožukrūmā ziedēja viena vienīga roze. Tā bija tik vientuļa, ka izskatījās neizturami bezgaumīga, un Annai bija jāpretojas kārdinājumam to nogriezt. Šodien viņai rozes nebija prātā.

Gaiss virs ūdeņiem tagad bija tumšzils. Kaut kur starp ūdeni un debesīm līgojās zvejnieku laiva. Anna ar zābaka purngalu sasita plāno ledus kārtiņu un dzirdēja klusu krakšķēšanu un ūdens skalināšanos apakšā.

- Simt punktu, tādā mājā viņš nedzīvo, - viņa klusi bilda. - Es nezinu, kur tādi dzīvo. Citādi.

Tad viņa iekāpa ūdenī ar visu kāju, līdz ūdens izsūcās cauri zābakam un viņa sajuta aukstumu.

- Es vispār neko nezinu! - viņa uzkliedza jūrai. - Vispār neko!

- Par ko tad? - jautāja jūra.

- Par lietām ārpus ziepju burbuļa! - Anna kliedza. - Es vēlos... es vēlos... - Viņa pacēla rokas, rakstainas vilnas dūraiņrokas, bezpalīdzīgi, un ļāva tām atkal noslīgt.

Jūra iesmējās, taču tās smiekli nebija draudzīgi. Tā izsmēja viņu. Tikai neiedomājies, ka tu varētu sadraudzēties ar tādu kā Tanateks, sacīja jūra. Un padomā par trīs milimetru griezumu. Vai esi droša, ka tev nav darīšana ar labējo ekstrēmistu? Ne jau katrs, kuram ir maza māsiņa, ir labs cilvēks. Kas vispār ir labs cilvēks? Un vai viņam vispār ir maza māsa? Iespējams...

- Apklusti jel, - Anna jūrai teica un pagriezās, lai dotos pāri aukstajām smiltīm atpakaļ.

Aiz pludmales kreisajā pusē slējās mežs, smags un melns. Pavasarī tur starp augstajiem skābaržiem ziedēs baltie vizbuļi, taču līdz tam vēl ir kāds laiciņš.

2 ĀBELS

- Tikai neiedomājies, ka tu varētu sadraudzēties ar tādu kā Tana-teks, - teica Gita. - Padomā par to trīs milimetru griezumu... - Viņa sakrustoja kājas zem sevis un viegli pašūpojās uz dīvāna. Anna atcerējās, ka bērnībā šo dīvānu viņas bija izmantojušas kā batutu. Dīvāns stāvēja pie stikla sienas, un kaut kur aiz tās gulēja liedags. Liedags nebija redzams, pa vidu pletās vai puse jaunapbūves rajona. Māja ar stikla sienu dzīvojamā istabā bija daļa no jaunapbūves, klucis, ne māja, pilnīgi kvadrātiska, savā ziņā moderna, taču neveiksmīgs izpildījums.

Dārzs bija pārlieku kārtīgs. Gita teica, ka esot gandrīz droša - brīžos, kad neviens neredz, viņas māte bukšu dzīvžogam sterili nomazgājot lapas.

Gita ar savu mammu īpaši labi nesatika. Viņa strādāja par ķirurgi klīnikā, tāpat kā agrāk Annas tēvs, taču ari viņš lāgā nesapratās ar Gitas māti un aizlaidās uz kādu mazāk kārtīgu praksi.

- Anna? - ierunājās Gita. - Par ko tu domā?

- Es domāju... es domāju par mūsu vecākiem, - sacīja Anna. - Ka viņi visi ir ārsti vai vēl kas.

- Vēl kas, - noteica Gita, nicīgi izpūta pa nāsīm gaisu un nodzēsa uz apakštases iekštelpās aizliegto cigareti. Viņa droši vien smēķēja tikai tāpēc, ka tas bija aizliegts. - Ļoti precīzi.'Un kāds tam sakars ar Tanateku?

- Nekāds, - nopūtās Anna. - Visāds. Es prātoju, kas ir viņa vecāki. No kurienes viņš nāk. Kur dzīvo.

- Piejūras rajonā, - Gita sacīja. - Es viņu vienmēr redzu turpu braucam. Paneļmājās, tur pie Aldi.

Viņa pašļūca uz priekšu un vērīgi uzlūkoja Annu. Viņai bija zilas acis. Tāpat kā Ābelam, Anna nodomāja, tikai citādas. Cik daudz veidu zilā bija pasaulē? Teorētiski bezgala daudz... - Kāpēc tu gribi visas tās lietas zināt? - Gita prasīja ar zināmām aizdomām balsī.

- Tikai... tā, - noteica Anna.

- Ak tad tikai tā, - Gita pavīpsnāja. - Es tev kaut ko pateikšu, mans bērns. Tu esi ieķērusies. Un tagad nesarksti, tas gadās katram. Tikai tu esi izvēlējusies nepareizo. Nepadari sevi nelaimīgu. Ar tādu kā Tanateks tev var būt, augstākais, sekss, un, iespējams, tu vēl kaut ko saķersi. Tas nav priekš tevis.

- Apklusti! - Anna teica tin pamanīja, ka sākusi šņākt. - Mēs tagad nerunājam ne par kādām attiecībām un par... par... par to jau nu vispār ne. Varbūt mana pasaule nav tik aprobežota kā tavējā, un es šad un tad domāju arī par ko citu, nevis tikai to, kā dabūt gultā kārtējo puisi.

- Kārtējo? - smīnot pārvaicāja Gita. - Un kurš tad bija pirmais? Vai es būtu ko palaidusi garām?

- Ar tevi nav iespējams runāt, - Anna noņurdēja un piecēlās. Taču Gita viņu atkal novilka lejā uz modemā, stūrainā ādas krēsla, krēsla, ko tik lieliski varēja sterili nomazgāt, - un tas, Anna dusmīgi nodomāja, pie Gitas pašreizējā dzīvesveida, bez šaubām, ir ļoti noderīgi.

- Ei, Anna, - teica Gita. - Nevajag jau uzreiz tā satraukties. Tas nebija ļauni domāts, okei? Es tikai nevēlos, lai tu būtu nelaimīga. Tu man esi mīļa, saproti? Vai tu nevari iemīlēties kādā citā?

- Es vispār nevienā neesmu iemīlējusies, - Anna sacīja. - Tūliņ pat liecies mierā un nemaz nemēģini man to iestāstīt.

Viņa vērās ārā pa logu uz jaunceltnēm. Ja viņa ļoti cieši aizmiegtu acis, varbūt mājas kļūtu neredzamas un izdotos saskatīt ūdeņus aiz tām. Tas bija gribas jautājums. Un ja viņa ļoti, ļoti papūlētos, varbūt varētu kaut ko uzzināt par Ābelu Tanateku. Bez Gitas. Kāpēc viņa nevarēja turēt muti? Kāpēc viņai bija jāizstāsta Gitai, ka runājusi ar Ābelu? Bija pagājušas trīs dienas, kopš viņa ar Ābelu runāja, viņa domāja, tāpēc. Jo kopš tā brīža viņš vairāk neko viņai nebija teicis. Ne vārda. Bija tā, it kā viņš vispār nekad nebūtu ar viņu runājis. Ziepju burbulis atkal bija apņēmis Annu, un klusēšanas saltā čaula ieslēgusi Ābelu. Tomēr ziepju burbulī kāds nieks bija palicis. Kvēlojoša dzirk-stelīte. Ziņkāre.

- Tagad klausies, mans bērns, - teica Gita, aizsmēķējusi nākamo cigareti. Vai viņas dzīve sastāvēja vienīgi no cigaretēm? Viņa Annu darīja vai traku ar visu to aizsmēķēšanu un nodzēšanu, un ņemšanos.

- Ieklausies tā kārtīgi. Es jau zinu, tu varbūt esi gudrāka par mani, varbūt pat labu tiesu, labākas atzīmes un pārējais, un mūzika... tu domā par lietām, par kurām tādi cilvēki kā es nedomā. To visu es saprotu. Taču šajā vienā vienīgajā jautājumā tev patiešām būtu jāklausa mani. Aizmirsti par Tanateku. Padomā par to lelli. Kāpēc viņš vazājas apkārt ar lelli? Maza māsa? Nu nē, es nezinu. Var jau būt, ka viņam ir maza māsiņa, taču to lelli es būtu tā pamatīgāk papētījusi. Ko viņš sacīja? Ka tev tā jāturot uzmanīgi? Vai tu krimiķus neskaties? Varbūt kādu vismaz esi lasījusi? Tu taču lasi grāmatas! Proti, es nezinu, no kurienes viņš rauj tās savas ripas, bet vienreiz viņš izmeta tādu piezīmi, un es domāju, viņam ir labi kontakti tur pāri Polijā. Un kaut kur jau tā manta ir jātransportē, vai ne?

- Tev šķiet, ka tai lellē...

Gita paraustīja plecus. - Man nekas nešķiet. Es tikai skaļi domāju. Ak kungs, mēs visi priecājamies, ka viņš tāds ir, mūsu poļu sīktirgo-nis. Viņš joprojām ir lētākais, un tas ir tik vienkārši... Neskaties uz mani tā, es neesmu nekāda narkomāne. Ne katrs, kurš iedzer aliņu, ir alkoholoķis, vai ne? Katrā gadījumā es neticētu visam, ko mūsu poļu sīktirgonis stāsta. Viņš tikai glābj savu ādu. MēS*taču visi to darām, tā vai citādi.

- Kā tu to domā?

Gita iesmējās. - Nav ne jausmas. Izklausījās tīri filosofiski, ko? Tātad, tā lieta ar lelli un māsiņu... Ļoti aizkustinoši, nudien. Un tā šņākoņa austiņās... Varbūt viņš mazliet piefantazē, tas polis. Bet varbūt viņš tevi tin ap pirkstu. Kaut ko sadomāja, lai atstātu uz tevi iespaidu. Tu esi laba skolniece. Viņš kopā ar tevi sēž vācu valodā. Tu varētu viņam palīdzēt. Kaut kāda iemesla dēļ viņš, šķiet, ieņēmis galvā, ka jānokārto abitūrija. Varbūt viņš izliekas interesants.

- Protams, - Anna teica. - Viņš izliekas interesants. Un tāpēc viņš ar mani nerunā. Apsveicu, izcila loģika, Gita.

- Bet tur jau tā jēga! - Gita iesaucās. - Viņš liek tev kādu laiku mocīties mī... ziņkārē un tad...

- Beidz vicināties ar to cigareti, - Anna strupi noteica un piecēlās, šoreiz galīgi, šoreiz, lai ietu. - Tā tu vēl nosvilināsi saviem vecākiem viesistabas garnitūru.

- Ar mīļu prātu, - teica Gita. - Tikai tā diemžēl slikti deg.

Viņai tas bija jāmēģina. Viņa to pamēģinās. Ja Ābels runā vienīgi ar cilvēkiem, kuriem tur ārā pagalmā pārdod ripas, arī viņa ies un nopirks no viņa ripas. Šī ideja bija jauna un pārdroša, un viņai vajadzēja vēl divas dienas, lai saņemtos drosmi. Divas dienas, kurās viņa vācu valodas nodarbībās vēroja, kā Ābels klusē. Viņš kopā ar Annu sēdēja arī bioloģijā un matemātikā un klusēja. Brīžiem šķita, ka viņš sapņo. Pirmajās stundās viņš dažkārt iemiga. Viņa prātoja, ko viņš dara naktīs. Viņa prātoja, vai vēlas to zināt.

Tā bija piektdiena, kad viņa beidzot saņēmās. Tanateks kā parasti bija atslējies pie velosipēdu novietnes, pašā galā, kur stāvēja tikai daži riteņi. Viņa rokas bija sabāztas dziļi kabatās, Walkman austiņas ausīs, un armijas jakas rāvējslēdzis aizvilkts līdz pašai augšai. Viņš bija viscaur nosalis, viņa stāvs bija februāra spelgoņas statuja. Viņš nesmēķēja, tikai stāvēja un skatījās nekurienē.

Skolas pagalms bija gandrīz tukšs. Piektdienas pēcpusdienā vairākums steidzās uz mājām. Divi tipi no vienpadsmitās šķērsoja pagalmu pirms Annas un runāja ar Tanateku, un viņa apstājās - dumji stāvēja pagalma vidū gaidot, un juta, kā drosme viņu pamet. Izskatījās, ka vienam no puišiem viņš kaut ko iedod, taču viņa nebija droša, pārāk daudz piedurkņu un mugursomu aizsedza skatu. Anna cerēja, ka viņš viņu uzlūkos ar neizpratni, kad viņa to prasīs. Viņa cerēja, ka viņš vaicās: "Kas man jāpārdod? Kurš to saka? Muļķības!" un Gitas stāstītais ir tikai viena no viņas pasaciņām.

Puiši nozuda, Tanateks pagriezās un skatījās viņiem nopakaļ, un kājas Annu sazin kā aiznesa pāri pagalmam, un piepeši viņa stāvēja Ābelam aiz muguras.

- Ābel, - viņa ierunājās.

Viņš satrūkās, apgriezās un palūkojās viņā ar skatienu, kas pirmajā mirklī nepauda neko citu kā vien izbrīnu. Neviens viņu šeit vārdā neuzrunāja. Izbrīns atkal noslēpās acu zilumā, viņš neuzticīgi samiedza acis un pētīja viņu, gaidoši, jautājoši: ko tu gribi? Viņš bija vismaz galvas tiesu garāks par Annu, un plato plecu dēļ izskatījās diezgan ducīgs, tā stāvot, aukstumā salīkušu muguru, rokām atkal kabatās. Annai prātā nāca cīņas suņi, kuru tur ārā pie paneļmājām bija ļoti daudz. Dažiem kaklasiksnās bija iegravētas vācu rūnu zīmes... Piepeši viņai atkal bija bail no Tanateka, un vārds "Ābels" izgaisa no galvas, saruka un nolīda kādā spraugā. Smieklīgi. Gitai bija taisnība. Anna bija izsapņojusi kādu citu Tanateku, iztālēm.

- Anna?

- Jā, - viņa atsaucās. - Es... es gribēju... es gribēju jautāt... tev jautāt... - Tagad tā lieta bija jānoved līdz galam. Taču visus vārdus viņas galvā bija samīdījis kāds draudīgs, plecīgs stāvs. Viņa dziļi ievilka elpu. - Pie Gitas būs ballīte, - viņa teica, un tā nebija patiesība, - mums vajag kaut ko jautrībai. Vai tev kas ir? *

- Kad? - viņš prasīja. - Kad tev to vajag?

Tā tās lietas nenotiek. Protams, ka ne, muļķa bērns, domāja Anna, viņš taču nestaipa sev līdzi kilogramiem ripu, vispirms pasūta, tad piegādā. Viņš nolasīja viņas domas. - Lai gan... - viņš teica, - uzgaidi. Varbūt man kaut kas tomēr ir.

Viņš paskatījās apkārt, iebāza roku jakas kabatā un izvilka mazu plastmasas maisiņu. Viņa pieliecās un cerēja ieraudzīt kaut ko pulver-veidīgu, viņai šīs lietas bija svešas, viņa bija iegūglējusi, taču Google narkotiku nebija, trūkums, kas noteikti drīz vien tiks novērsts... viņš iebāza īkšķi un rādītājpirkstu matētajā, caurspīdīgajā iepakojumā un izvilka sudrabainu sloksnīti. Anna redzēja, ka maisiņā ir vēl vairākas sloksnes, tabletēm pilnas sloksnes. Tās, kuras viņa tagad turēja rokā, bija apaļas un baltas.

- Tu teici - jautrībai? - viņš klusu pārvaicāja.

Anna pamāja. Tanateks arī pamāja. - Divdesmit, - viņš sacīja.

Viņa izvilka no maciņa divdesmitnieku un steigšus paslēpa spīdīgo sloksnīti. Tur bija desmit tabletes. Cena nešķita pārāk augsta.

- Tu taču zini, ko iesākt ar to mantu? - Tanateks vaicāja, un bija skaidri sadzirdams, ko viņš domā.

- Es nē, - teica Anna. - Gita.

Viņš atkal pamāja, nolika naudu un izzvejoja pleijera austiņas.

- White noise? - vaicāja Anna, taču īstenībā viņa vairs nevēlējās ielaisties sarunā, pajautāja vienīgi jautāšanas pēc, viņas sirds auļoja, viņa gribēja prom, prom no aukstā skolas pagalma, prom no Tana-teka, no cīņassuņa, prom no tabletēm viņa jakas kabatā, prom, prom, prom. Viņa sailgojās pēc šķērsflautas vēsā sudraba savās rokās. Pēc melodijas. Nevis pēc šņākoņas, bet pēc īstas melodijas.

Anna negaidīja, ka Tanateks atkal sniegs viņai vienu no savām bezcerīgi vecajām austiņām. Taču tieši to viņš izdarīja. Viņa to pielika pie auss, ne jau tāpēc, ka to vēlētos, bet tāpēc, ka tas tika no viņas gaidīts. Viss šis projekts "es-jūtu-līdzi-poļu-sīktirgonim-esmu-labs-cil-vēks" viņai ar rāvienu bija kļuvis pretīgs.

No austiņas neskanēja šņākoņa. Bet gan melodija. It kā Annas vēlēšanos kāds būtu uzklausījis. - Tas vienmēr nav tikai white noise, -teica Tanateks.

Melodija bija tikpat veca kā pleijers, nē, vecāka. Suzanne. Anna zināja tekstu jau kopš mazotnes.

Viņa pārsteigta atdeva austiņu atpakaļ.

- Koens? Tu klausies Koenu? Viņu klausās mana mamma.

- Jā, - viņš atteica, - to darīja arī mana mamma. Es nezinu, kur viņa pie tā tikusi. Diez vai viņa kādu vārdu saprata. Viņa nemācēja angliski. Un viņa bija par jaunu tāda veida mūzikai. - Viņš paraustīja plecus.

- Bija? - pārvaicāja Anna. Bija kļuvis vēl aukstāks, nupat, piecus grādus aukstāks. - Vai viņa ir...?

- Mirusi? - Ābels strupi jautāja. - Nē, vienkārši aizbraukusi. Pirms divām nedēļām. Taču nav nekādas starpības. Es nedomāju, ka viņa atgriezīsies. Miha... Miha domā, ka atgriezīsies. Mana māsa, viņa...

Viņš aprāvās, pacēla skatienu un lūkojās Annā. - Vai es esmu galīgi jucis? Kāpēc es tev to stāstu?

- Varbūt tāpēc, ka es jautāju?

- Ir pārāk auksts, - viņš sacīja, uzsitot gaisā jakas apkakli. Viņa palika stāvam, kamēr viņš atslēdza savu divriteni. Tas bija gandrīz tāpat kā viņu pirmajā sarunā - vārdi ledainajā gaisā starp divriteņu statīviem, nozagti vārdi, nevienam nepiederoši, steigā izmesti. Vēlāk varēja domāt, ka to vispār nav bijis.

- Vai tad cits neviens nejautā? - Anna prasīja. Viņš noliedzoši papurināja galvu, atbrīvoja riteni.

- Kurš tad? Nav neviena.

- Ir taču lērums cilvēku, - teica Anna. - Visapkārt.

Viņa ar plašu žestu norādīja uz apledojušo pagalmu, skolu, kokiem, debesjumu. Taču tur neviena nebija. Ābelam bija taisnība: neviena nav. Bija tikai viņi abi, Anna un viņš, tikai viņi vien zem bezgalīgi augstām ledus debesīm.

Viņš bija atbrīvojis riteni. Uzvilka melno mici vēl dziļāk pāri ausīm. Pamāja, varbūt atvadu mājiens vai arī mājiens sev pašam kā apstiprinājums faktam, ka neviena nav. Tad viņš aizbrauca.

Piektdienas dienasvidū izsekot kādu ar divriteni pa Greifsvaldes nomalēm ir smieklīgi. Nav arī pārlieku neuzkrītoši. Taču Ābels neatskatījās. Februāra vējš bija pārāk auksts, lai, braucot ar riteni, atskatītos. Viņa minās viņam nopakaļ pa Volgastes ielu, pa garo, taisno satiksmes artēriju, kas veda pilsētā iekšā vai arī ārā no tās, kas iekšpilsētu savienoja ar Gitas nomazgājamo jaunbūvju rajonu, ar pludmali, ar ziemas mežu, pilnu augstiem bezlapu skābaržiem. Ar tīrumiem aiz tā, ar pasauli. Volgastes iela veda viņu garām Šēnvaldes paneļnamiem un Piejūras rajonam, nosaukumi, par kuriem Annai tagad piepeši nāca smiekli. Smiekliem bija rūgta garša.

Ābels ripoja pa ielu tikai kādu gabalu, viņš pameta mūžīgi dzīvo auto straumi aiz muguras un nogriezās pie Netto veikala stāvlaukuma. Laukumā stāvēja vien dažas automašīnas, divas sievietes ar īsiem, spurainiem matiem un oranžām atstarojošām jakām smēķēja, atbalstījušās pret atkritumu konteineriem, blakus spainis ar granti ielas kaisīšanai. Bezdarbnieku palīdzības programmas dalībnieces. Viņu rokas bija nosalušas sarkanas. Gaiss smaržoja pēc sniega. Pie dzērienu nodaļas ieejas kāds piedzēries vīrs kliedza uz savu suni. Ābels pabrauca garām Netto, izbrauca cauri vārtiem zaļā stiepļu žogā, ko ieskāva nedzīvi, ziemīgi krūmi. Aiz vārtiem viņš nokāpa no riteņa. Tur bija pagalms ar gaiši krāsotu klučveida ēku un rotaļpili no koši zilas un sarkanas plastmasas. Sterili nomazgājami. Uz plāksnes "Nepiederošiem ieeja aizliegta", kas karājās pie vārtiem, rēgojās ar aerosolu uzpūsts melns kāškrusts, ko vēlāk kāds cits bija aizkrāsojis. Tomēr tas bija redzams.

Skola. Tā bija skola, acīmredzot sākumskola. Pamesta, tagad pēc pusdienlaika zvana, pamesta un vientulīga. Anna iestūma riteni izspūrušajos krūmos pie vārtiem, nostājās tam blakus un mēģināja izlikties neredzama. Sākumā viņa domāja, ka skola varbūt pieder Ābela klientu lokam: kling-klang - poļu slktirgonis ir klāt! Iespējams, te bija ari vecāki skolēni. Pie laternas staba, bezjēdzīgi pieķēdēts, stāvēja pa pusei nozagts divritenis, tikai skelets no rāmja un stūres. Viens no atkritumu konteineriem pagalmā bija apgāzies vai apgāzts, un februāra vējš slaucīja pāri pagalmam riekšavu mēslu. Divviru durvju rāmis bija no sarkana plastikāta, pie stikla kāds bija pielipinājis papīra sniegpārslu. Kāds bija mēģinājis padarīt vidi draudzīgāku. Taču šis mēģinājums bija samocīts. Visa šī skolas pārcentīgā līksme dedzināja Annai acis. Tā februāra vēju darīja vēl saltāku, dzērāja bļaustīšanos Netto stāvlaukumā aiz žoga vēl skaļāku.

Uz betona pakāpiena pie durvīm sēdēja maza meitenīte netīri rozā krāsas dūnu jakā, rokas ap ceļgaliem apķērusi, nosalusi. Anna skatījās, kā Ābels iet pāri tukšajam skolas pagalmam, un jautāja sev, vai pastāv bezcerības pārākā pakāpe. Vai arī tā vienkārši turpina augt līdz bezgalībai, bezcerība visā tās daudzveidībā, tāpat kā zilā krāsa, par kuru viņa bija prātojusi.

Un tad notika kas negaidīts. Bezcerība pagaisa.

Ābels metās skriet. Kāds skrēja viņam pretī: meitenīte novalkātajā, sārtajā jakā. Viņi lidoja viens pie otra, mazais stāvs un lielais stāvs, rokas atplētuši - šķita, ka viņu kājas pie zemes nemaz neskaras -, un vidū viņi satikās. Lielais stāvs pacēla mazo, grieza pa gaisu, vienreiz, otrreiz, trešo reizi, gaišu bērna smieklu virpulī.

- Tā ir taisnība, - nočukstēja Anna aiz sava krūma. - Gita, tā ir. Viņam ir māsa. Miha.

Ābels rozā bērnu bija nolicis zemē, un Anna pietupēs, jo tagad viņš pagriezās un gāja atpakaļ pie sava riteņa. Viņš Annu neredzēja. Viņš neskatījās apkārt. Viņš runāja ar Mihu. Viņš smējās. Viņš viņu pacēla un uzsēdināja uz bagāžnieka, vēl kaut ko pateica viņai un uzkāpa uz riteņa pats. Anna nesaprata ne vārda, taču viņa balss skanēja citādi nekā skolā. Kāds bija iededzis gaismu starp teikumiem. Varbūt, domāja Anna, viņš runā citā valodā. Poļu. Ja poļu valoda tā staro, viņai tā būs jāiemācās. Nemāni sevi, Anna, teica Gita viņas galvā. Tu droši vien būtu gatava mācīties arī lejasaustrummandžū-riešu valodu, lai tikai parunātos ar Tanateku. Un Anna nedaudz sakaitināti atteica: viņu sauc Ābels. Taču tad viņa attapās, ka Gitas te vispār nav un ka derētu ietupties šajā februāra krūmājā vēl dziļāk, ja nevēlas, lai Ābels un Miha viņu ierauga. Viņi to neredzēja. Ābels pabrauca garām, nemetot skatu ne pa kreisi, ne pa labi, un Anna dzirdēja viņu sakām:

- Viņiem šodien būs Kēnigsbergas sitenis, tā bija plānots.

- Sitenis, - dzidra bērna balstiņa aiz viņa atkārtoja. - Sitenis man patīk. Mēs varētu aizbraukt arī uz Kēnigsbergu, kādreiz - labi?

- Kādreiz, - atbildēja Ābels. - Bet vispirms mēs aizbrauksim uz studentu ēdnīcu un...

Un tad jau viņi bija pārāk tālu, un Anna neko vairs nevarēja saklausīt. Taču viņa saprata, ka tā nebūt nav kāda cita valoda, kas izgaismojusi Ābela teikumus, ne poļu, ne ari lejasaustrummandžūriešu - tas bija bērns sārtā dūnu jaciņā, bērns ar tirkīzkrāsas mugursomu un divām spurainām blondām biželēm, bērns, kas aukstajā vējā ar plikām, sarkanām, nosalušām rociņām bija pieķēries viņam pie muguras.

Uz ēdnīcu. Mēs aizbrauksim uz studentu ēdnīcu.

Universitātes ēdnīca atradās pilsētā, iepirkšanās ielas sākumā, Anna vienreiz tur ar Gitu bija bijusi. Tur bija kafetērija, ar lētām kūkām, un Gita šad un tad bija iemīlējusies kādā studentā. Anna Ābelam nesekoja. Viņa pārbrauca pāri ielai lejā līdz Rikas upei, kuras šaurā gultne vijās paralēli Volgastes ielai. Gar Riku braucot, ceļš bija garāks, tacu Anna negribēja, lai Ābels viņu ierauga. Viņa steidzās. Grants bija salipusi sīkos, nejaukos ledus kukuržņos, šaurās riteņa riepas žvan-kājās pa peļķēm, vējš pūta no pilsētas puses, viņas degungals bija teju vai sasalis ragā - un dziļi viņā skanēja dziesma. Debesis nekad vēl nebija bijušas tik gaišas, koku zari pie upes - tik zeltaini. Ledus uz aizsalstošās Rikas nekad vēl tā nebija spīdējis. Viņa nezināja, vai tā ir tikai viņas godkāre, kas liek izdibināt ko tādu, ko neviens nezina. Laime, to gandriz izdibinot.

Pie ēdnīcas valdīja drūzma, juku jukām cilvēki un divriteņi, sarunas un klaigas, nedēļas nogales plāni un satikšanās. Vienu mirkli Annai bija bail, ka šajā juceklī Ābelu nebūs iespējams atrast. Taču tad viņa ņigņegā, kas slīdēja cauri stikla virpuļdurvīm, pamanīja sārtu plankumu, un pēc īsa brīža jau devās augšā pa platajām kāpnēm uz ēdienu izsniegšanu. Kāpņu laukumā viņa apstājās, izņēma no mugursomas lakatiņu, apsēja ap galvu un sajutās pilnīgi smieklīga. Kas es esmu? Vajātāja? Viņa paņēma no kaudzes oranžu taisnstūra plastmasas paplāti un nostājās rindā kopā ar studentiem. Bija savādi domāt, ka drīz viņa būs viena no viņiem. Pēc au pair laika Anglijā. Tomēr studēt šeit viņa droši vien neatgriezīsies, pasaule ir pārāk plaša, lai paliktu dzimtajā pilsētā, tā gaidīja Annu - neierobežoto iespēju pasaule. Ābels un Miha jau stāvēja pie kases. Anna bakstījās uz priekšu, krāmēja savā šķīvī kaut ko nedefinējamu, kas sastāvēja, iespējams, no kartupeļiem, bet tikpat liela varbūtība, ka arī no sabraukta suņa, un steidzās tikt ātrāk pie kases.

Viņa redzēja, kā Ābels liek atpakaļ makā plastikāta karti, baltu ar gaiši zilu apdruku. Visiem studentiem bija tādas plastikāta kartes.

- Atvainojiet, - viņa uzrunāja meiteni aiz sevis, - vai man vajadzīga tāda karte?

-,Vari maksāt arī tāpat, - teica meitene. - Vai tu esi jauniņā? Kartes var dabūt lejā kafejnīcā, tev tikai jāuzrāda studenta apliecība. Piecu eiro ķīla, un tad varēsi tajā caur automātu ieskaitīt naudu un...

- Pagaidi, - Anna teica, - un kas ir, ja man nav apliecības?

Meitene paraustīja plecus. - Ai, viņi stingri skatās. Tad tev jāmaksā par ēdienu pilna cena. Labāk jau atrodi savu apliecību.

Anna pamāja. Viņa prātoja, kur Ābels bija atradis savu apliecību.

Arī pilnā cena par sabraukto suni nebija sevišķi augsta. Un tad Anna ar savu paplāti apjukusi stāvēja aiz kases un meklēja ar acīm rozā dūnu jaku.

Viņa nebija vienīgā, kas staipīja kaklu, lūkojoties ap*kārt, šķita, ka daudzi cilvēki šeit nodarbojas ar to, ka meklē citus daudzus cilvēkus.

Sārtais plankums nekur nebija manāms, nekur neviena bērna ar plānām, gaišām bizītēm. Piepeši Annu pārņēma neprātīga panika. Viņa tos bija pazaudējusi, viņa tos nekad vairs neatradīs, viņa nekad vairs nerunās ar Ābelu Tanateku, jo bija stulbi pirkt no viņa narkotikas, kuras viņa vēlāk izsvieda, viņa dosies uz Angliju un nekad neuzzinās, kāpēc viņš ir tāds, kāds viņš ir, un kas īsti ir šis citādais Ābels, kurš met gaisā bērnu, viņa...

- Mazajā zālē noteikti vēl būs kāda vieta, - blakus kāds kādam teica, un divas paplātes aizslīdēja viņai garām uz durvju pusi. Anna tām sekoja. Un tad viņa ieraudzīja, ka ir vēl viena ēdamzāle, vajadzēja iziet cauri gaitenim, no kura pa labi lejup veda otras kāpnes. Bet pa kreisi, otrā ēdamzālē, ko no gaiteņa atdalīja liela stikla siena, vīdēja sārts plankums. Grīda bija slapja no ziemas zābaku atstātajām pēdām. Anna uzmanīgi balansēja ar paplāti cauri drūzmai - ne jau tāpēc, ka baidītos par nobraukto suni, kas tāpat vairs nebija glābjams, - taču paslīdēt un kopā ar pilno paplāti nolikties garšļaukus starp visiem šiem galdiem būtu ļoti uzkrītoši. Rozā jaciņa karājās pār krēslu zāles tālākajā galā, un tur, stūrī, sēdēja Ābels un Miha. Annai par laimi, Ābels sēdēja ar muguru pret viņu. Viņa apsēdās pie blakusgalda, tāpat ar muguru pret Ābelu.

- Kas tas ir? - painteresējās kāds students blakus, aplūkojot sacepumu viņas šķīvī.

- Beigts suns, - atteica Anna, un viņš iesmējās un gribēja uzsākt sarunu, no kurienes viņa esot, vai no ārzemēm? Galvas lakata dēļ, un viņš esot pirmajā kursā, un vai arī viņa dzīvojot Fleišmaņielā...

- Bet tu tak teici, ka stāstīsi šodien, - viņai aiz muguras atskanēja bērna balss. - Tu teici. Bet tu vispār neko neesi stāstījis, kopš... kopš simt gadiem. Kopš mamma ir aizbraukusi.

- Man vajadzēja apdomāties, - Ābels sacīja.

- Tu sapņo? - students vaicāja. Anna paskatījās uz viņu. Viņš bija jauks students, Gitai viņš būtu paticis. Taču Anna negribēja ar viņu runāties. Ne tagad.Viņa negribēja, ka Ābels dzird viņas balsi. - Es...

es esmu mazliet apslimusi, - viņa čukstēja. - Es... nevaru tik daudz runāt. Mans kakls, vai zini. Pastāsti... labāk pastāsti tu kaut ko.

- Ko gan man stāstīt? - viņš jautāja. - Es te neesmu neko ilgi, es cerēju, ka tu man kaut ko pastāstīsi, par pilsētu... es esmu no Minhe-nes, mani te nosūtīja studijas vietu sadales centrs, bet, tiklīdz dabūšu vietu citur, došos prom no šejienes un...

Anna ēda beigto suni, kas patiešām bija taisīts no kartupeļiem, šad un tad pamāja ar galvu un mēģināja studentu izslēgt no apziņas. Viņa mēģināja pārslēgties uz citu kanālu, uz Ābela un Mihas kanālu. Kādu brīdi galvā bija kaut kas līdzīgs white noise, starpkanālu šņākšanai, bet tad - tad viņai tas izdevās. Viņa studentu vairs nedzirdēja. Ēdamzāles trokšņus nedzirdēja. Viņa dzirdēja Ābelu. Vienīgi Ābelu.

Tas bija brīdis, kad viss apgriezās kājām gaisā. Kad sākās stāsts, kuram bija lemts kļūt arī par Annas stāstu. Protams, tas bija sācies jau agrāk, ar lelli, ar vecajām austiņām, ar mazo meitenīti bezcerīgajā skolas pagalmā. Ar vēlēšanos saprast, kas un cik personas ir Ābels Tanateks. Anna uz sekundi aizvēra acis un izkrita no reālās pasaules. Viņa iekrita pasakas sākumā. Jo Ābels, kas sēdēja šeit, ēdnīcā, tikai divdesmit centimetru attālumā no Annas, oranžu plastmasas paplāšu un semestra sarunu dūkoņas vidū, pretī mazai meitenītei ar tievām, blondām biželēm... šis Ābels bija pasaku stāstnieks.

Pasaka, kurā Anna nonāca, bija tik skanīga un gaismas pielieta kā mirklis, kurā Ābels bija griezis pa gaisu Mihu. Tomēr aiz vārdiem viņa juta glūņājam mūžsenu tumsu, visu pasaku tumsu, ēnas pusi.

Tikai vēlāk, daudz vēlāk, jau par vēlu Anna saprata, ka šī pasaka ir nāvējoša.

Viņi nebija viņu pamanījuši. Neviens no viņiem. Viņš bija noslēpies studentu barā, viņš bija kļuvis neredzams, neredzams aiz savas oranžās paplātes ar balto ēdnīcas šķīvi un nedefinējamo maltīti uz tā.

Viņš smaidīja pats par savu neredzamību. Viņš smaidīja par tiem abiem, kas tur pāri otrā pusē sēdēja viens otram tik tuvu un tomēr katrs pie sava galda, muguru pie muguras. Viņi te bija kopā un to vēl nezināja. Cik viņi ir jauni! Arī viņš kādreiz bija tik jauns. Iespējams, tieši šī iemesla dēļ viņš joprojām šad un tad nāca uz universitātes ēdnīcu, tas, protams, nebija kā toreiz, tā bija cita ēdnīca un cita pilsēta, un tomēr tā bija ciemošanās atmiņās.

Viņš vērās viņos abos kā gleznā, ēzdams savu nenosakāmo ēd-maņu. Nē, ne abos. Trijos. Kopā ar Ābelu bija bērns, maza meitenīte. Tātad šeit viņš negulēja, šeit viņš bija cits - un Anna Lēmane ar lakatu ap galvu, laikam domāja, ka tā viņu nevarēs pazīt, arī Anna bija cita Anna. Viņi visi bija tikai aktieri, kas skolā spēlēja savu lomu. Dīlera lomu. Pareizās meitenes lomu. Un viņš? Arī viņš tikai spēlēja lomu...

Dažas lomas bija bīstamākas par citām.

Anna pacēla galvu un skatījās pāri uz viņu, un viņš paslēpa seju aiz laikraksta kā tāds amatierdetektīvs. Vēl kādu brītiņu viņš paliks neredzams.

3 MIHA

- Pastāsti par salu, - Miha lūdzās, - pastāsti, kā tur izskatās.

- To taču esmu tev stāstījis jau simtiem reižu, - teica Ābels. - Tu ļoti labi zini, kā sala izskatās.

- Es esmu aizmirsusi. Pēdējais stāsts bija tik sen! Pirms tūkstoš gadiem! Noteikti. Tad vēl mamma bija. Kur mamma ir tagad?

- Nezinu, un to arī es jau simt reižu esmu teicis. Uz zīmītes bija tikai tas, ka viņai steidzīgi jāaizbrauc. Un ka viņa tevi mīl.

- Un tevi nē?

- Visu salu, - Ābels sacīja, - veido klintājs. Vai arī man būtu jāsaka - veidoja? Salu veidoja klintājs, tā bija sīka saliņa un atradās tālu, tālu jūrā. Salā dzīvoja viena vienīga persona, kāda ļoti maza persona, un, tā kā viņai visvairāk patika sēdēt uz klintsraga, pašā priekšā, virs jūras bangām - viņu sauca par mazo klintskaralieni. Vai, patiesību sakot, tā viņa sevi sauca pati, jo neviena cita nebija.

Putni viņai bija stāstījuši, ka ir vēl citas salas. Tie bija pavēstījuši arī par cietzemi. Cietzeme, putni teica, ir bezgalīgi liela sala, pa kuru var ceļot nedēļām ilgi, tā ari nenonākot otrā pusē.

To mazā karaliene nespēja iztēloties. Lai apietu apkārt viņas salai, pietika ar nieka trīs stundām. Tad atkal nonāca tur, no kurienes gājiens bija sācies. Tā nu cietzeme palika mazajai karalienei tāls, nepiepildīts sapnis. Vakaros viņa pati sev stāstīja stāstus par cietzemi: par namiem ar tūkstoš istabām un veikaliem, kur var dabūt visu, ko vien kāro; vajadzēja tikai paņemt no plaukta.

Īstenībā klintskaralienei nemaz nebija vajadzīgas tūkstoš istabas un veikalu pilnie plaukti. Viņa bija pilnīgi laimīga uz savas mazās salas. Pilī, kurā viņa dzīvoja, bija tieši viena istaba, un tajā nestāvēja nekas cits, kā vien gulta. Jo mazās karalienes rotaļistaba bija salas pļavas, un viņas vannasistaba bija jūra.

Katru rītu viņa sapina savus gaišos matus divās bizītēs, uzvilka rozā dūnu jaku un skrēja ārā vējā. Dūnu jakas kabatā dzīvoja Mar-garētas kundze, viņas lelle ar puķaino kleitu, kurai varēja stāstīt par visu. Un salas vidū dārzā, kur auga ābeles un bumbieres, ganījās balta ķēve. Mazā klintskaraliene tās mugurā auļoja turpu šurpu pa salu, ātrāk par viesuli, un, kad ķēvītes krēpes plīvoja un šalle aizlidoja pa gaisu, viņa skaļi smējās. Ķēves šalle, protams. Klintskaralienei šalle nebija vajadzīga, viņas rozā jakai bija mākslīgās kažokādas apkakle, toties ķēvei viņa bija noadījusi šalli. Adīšanu viņa iemācījās skolā.

- Uz salas taču neviens nedzīvo! - iesaucās Miha. - Vai tu to esi aizmirsis? Kā tad tur var būt skola, kurā es eju?

- Protams, ka skola bija, - Ābels teica. - Tur bija tieši viena skolotāja, un tā bija pati mazā klintskaraliene, un skolas direktore, un arī tā bija klintskaraliene, un viena vienīga skolniece, kas tieši tāpat bija klintskaraliene. Tā nu viņa pati sevi bija iemācījusi adīt, un par ķēves šalli - tā bija zaļā krāsā - viņa dabūja vislabāko atzīmi. Un...

- Tās taču ir muļķības! - Miha ieķiķinājās.

- Kuš, kurš te ir klintskaraliene, tu vai es? - vaicāja Ābels. - Ko es varu darīt, ja tu pati sev liec atzīmes?! Starp citu, uz salas vienmēr valdīja vasara. Mazajai karalienei nekad nebija jāsalst.

Ja viņa bija izsalkusi, tad ēda ābolus un bumbierus no kokiem vai arī paņēma savu tauriņtīklu un noķēra kādu pāri klintij lidojošu zivi, un uzcepa uz ugunskura. Viņai piederēja arī kviešu druva, lai varētu gatavot miltus un šad un tad uzcept ābolkūku sev un Margarētas kundzei. Kūku viņa izrotāja ar salas puķēm - zilām neaizmirstulītēm, violetiem zvaniņiem un dzeltenām lauvmutītēm.

- Vai uz salas bija arī tās pavisam mazās baltās puķītes? - Miha dedzīgi iejaucās. - Tās, no meža? Kā viņas sauc? Baltie vistuļi?

- Nē, - teica Ābels. - Un nu beidzot jāsākas stāstam. Bet, Miha? Vai tu vēl atceries visus iepriekšējos stāstus par mazo klintskaralieni? To par putu ķeizarieni un melanholiskā pūķa vizīti? Par noslīkušo aus-trumvēju un aušīgo virpuļviesuli?

- Ak jā, - Miha teica. - Es labi atceros. Klintskaralienei beigās vienmēr izdevās viss, kam vajadzēja izdoties, vai ne?

-Jā, - teica Ābels. - Tikai šis stāsts ir citāds. Es nezinu, vai šoreiz viņai tas izdosies. Es nezinu, kas ar viņu notiks. Šis stāsts ir... bīstams. Vai tu to, vienalga, gribi dzirdēt?

- Protams, - atbildēja Miha. - Es esmu drosmīga. Tu taču zini. Es biju ļoti drosmīga ar pūķi. Viņš mani neaprija, lai gan sākumā to gribēja, un es atrisināju visas viņa problēmas, un tad viņš priecīgs aizlidoja un...

- Labi, - Ābels sacīja, - ja tu gribi dzirdēt, es stāstīšu. Tikai stāsts būs diezgan garš.

- Cik garš? Tik garš kā filma? Tik garš kā grāmata?

- Ja precīzi... līdz trešdienai, trīspadsmitajam martam. Ja viss izies labi. - Viņš noklepojās, jo visi pasaku stāstnieki noklepojas, lai ieintriģētu klausītājus, un sāka:

- Kādu nakti mazā karaliene pamodās savā gultā un manīja, ka ārā kaut kas notiek. Kaut kas liels un ievērojams. Viņa gulēja gultā pavisam klusi - tā bija gulta ar debess baldahīnu, un tas nozīmē, ka virs tās griestos bija caurums un pa to varēja redzēt debesis. Ja viņa naktī pamodās, parasti redzēja zvaigznes. Taču tajā naktī debesis bija tukšas. Zvaigznes bija aizbēgušas. Viņai uzmācās bailes. Cita veida bailes nekā no melanholiskā pūķa vai putu ķeizarienes. Un viņa uzreiz aptvēra, ka visi līdzšinējie piedzīvojumi nav bijuši nekas cits kā tikai spēle. Taču šis - lai kas tas būtu - bija nopietni.

Viņai piederēja tikai divas kleitas, viena dienai un viena naktij, tā nu viņa bija ar kleitām bagātākā persona uz salas. Viņa uzvilka sarkano dienas kleitu virs zilās nakts kleitas, jo, ja notiek kas ievērojams, vienmēr labāk silti saģērbties. Tad viņa uzģērba sārto dūnu jaku, kuras kabatā sēdēja Margarētas kundze, uzsita mākslīgās kažokādas apkakli un izgāja ārā naktī. Bija ļoti kluss. Neviens putns nedziedāja. Neviens sienāzis nečirkstēja. Nekustējās ne zariņš. Pat vējš klusēja. Mazā karaliene aizgāja līdz ganībām, un tur stāvēja baltā ķēve un raudzījās viņai pretī. Vēlāk viņa brīnījās, kā varējusi tik lielā tumsā balto ķēvi saskatīt, tomēr viņa to redzēja. Ja kādu ilgi pazīst, viņu var redzēt arī tumsā. Ķēvīte pielika galvu mazajai karalienei pie kakla, it kā meklēdama mierinājumu.

"Vai tu jūti, kas notiek?" viņa vaicāja. "Vai jūti, kā koki baidās? Tie mirs. Šonakt. Un es miršu kopā ar tiem. Es tevi vairs nekad neredzēšu."

"Bet kāpēc?" iesaucās mazā karaliene. "Kāpēc?"

Šajā brīdī salu satricināja grūdieni, un mazā karaliene pieturējās pie baltās ķēves, lai nenogāztos no kājām. Sekoja otrs grūdienu vilnis, no dzīlēm lauzās grāvieni, rībieni, dārdieni...

"Uzmanies labi," pieteica ķēve. "Ja satiksi vīru ar gaišām ūsām, kurš nes tavu vārdu, griezies apkārt un skrien prom. Vai tu mani saprati?"

Mazā karaliene nogrozīja galvu. "Kā gan vīrietis var nest manu vārdu?"

Tad zemi satricināja nākamie grūdieni, un nogāzās pirmie koki.

"Tā ir sala," teica ķēve. "Skrien, manu mazo karalieni Skrien uz augstāko klinti. Skrien ātri! Sala grimst."

"Sala... grimst?" mazā karaliene iekliedzās. "Kā gan sala var grimt?"

Ķēvīte tikai mēmi nolieca galvu.

"Es... es skriešu uz augstāko klinti," sacīja mazā karaliene, "bet kas būs ar tevi? Vai tu nenāksi ar mani?"

"Skrien, manu mazo karalien," ķēve mudināja, "skrien žigli!"

Un mazā karaliene skrēja. Viņa skrēja, cik ātri vien basās kājas nesa, viņa skrēja kā vējš, kā viesulis, kā orkāns. Margarētas kundze bailīgi raudzījās laukā no dūnu jakas kabatas. Kad mazā karaliene bija sasniegusi augstāko klinti, nakts pārplīsa un nez no kurienes izšāvās gaisma. Gaisma notrieca viņu no kājām, viņa rāpoja tālāk uz rokām un ceļiem, arvien augstāk kailajā, klinšainajā virsotnē, un, kad bija tikusi augšā, viņa pavērās apkārt un redzēja, ka gaisma nāk no salas. Tā uguņojot cēlās gaisā no salas vidus, un viņa paslēpa seju rokās. Cita aiz citas viņai apkārt bruka klintis, viņa dzirdēja, kā sadrupušie bluķi gāžas jūrā. Viņas sirds bija gluži vai sastingusi bailēs. Galu galā, pēc veselas mūžības, zemes grūdieni norima, un mazā karaliene beidzot uzdrošinājās pacelt galvu.

Sala bija pazudusi. Vien pāris klintssmailes slējās ārā no jūras. Bet debesīs atblāzmojās gaisma, kas bija izšāvusies no salas kā liesmots rēgs. Šajā gaismā mazā karaliene ieraudzīja jūru. Un jūra bija sarkana kā asins.

To veidoja purpura bangas, karmīnsārtas putu galotnes, dzirkstoša krāsa - koši sarkanie lāsumi, kas bija apšļakstījuši klinti, līdzinājās magoņu ziediem. Tie bija skaisti, skaisti kā pavasara diena saulainā pļavā. Taču līdz pavasarim vēl bija tālu. Mazā karaliene drebot aijāja rokās Margaretas kundzi. Piepeši viņa aptvēra, ka iestājusies ziema.

Anna dzirdēja, kā nošvīkst krēsls uz grīdas. Viņa samirkšķināja acis. Ēdamzāle bija gandrīz tukša. Divas sievietes svītrainos uzsvārčos slaucīja galdus, apveltot tūļas ar nosodošiem skatieniem. Students pie Annas galda vairs nesēdēja. Pa kuru laiku viņš bija aizgājis? Vai viņi bija atvadījušies?

- Un pēc tam? - viņa aiz muguras dzirdēja Mihu jautājam. - Kas bija pēc tam?

- Pēc tam bija laiks iet projām, - atbildēja Ābels. - Tu taču redzi, ka viņi grib vērt ciet. Tavā puncī vēl ir vieta kakao vai saldējumam?

- O jā, - apstiprināja Miha. - Es jūtu to vietiņu, tieši šeit, vai redzi... tur ietilps saldējums un arī kakao...

- Tev jāizvēlas kaut kas viens, - Ābels uzskatīja, un Anna dzirdēja, kā viņš pasmaida. - Nu tad ejam lejā uz kafetēriju, labi?

- Skaidrs, ka ejam, - teica Miha. - Ir taču piektdiena. Visām piektdienām jābūt vienādām: vispirms ēdnīca, tad kafetērija.

Anna steigšus piecēlās, lai pamestu zāli ātrāk par viņiem abiem. Viņa nolika oranžo paplāti ar gandrīz neaiztikto kartupeļsuni uz slīd-lentes blakus durvīm, kur tā uz divām gumijas sloksnēm ieslīdēja caurumā sienā. Gumijas slīdlente un paplātes būtu patikušas Gitas mammai, Anna nodomāja, tās pilnīgi noteikti bija sterili mazgājamas.

Anna savilka ciešāk lakatu ap galvu, tad atjēdzās, ka ne jau viņa slapjās drānās sēž uz klints, bet pavisam kāds cits, un jau nez kuro reizi šajā dienā sajutās diezgan muļķīgi.

Viņa nokāpa lejā nepamanīta un neievērota, Ābels un Miha tūļājās, bet studentu ēdnīcas kafetērija bija stāvgrūdām pilna. Anna juta, kā drūzmā top neredzama, viņa izšķīda, kļuva par biezās studentu masas anonīmu dalu, iegrima spilgtu ballītes reklāmas lapiņu studēšanā uz palodzes - un izdzirdēja aiz sevis Mihas skaņo balsi. Anna sekoja balsij starp stikla vitrīnām ar kūkām un sviestmaizēm un, kad balss un tās īpašniece pēkšņi pienāca pārāk tuvu, noslēpās pie kafijas automāta, tēlodama, ka vēlas izmānīt no tā kafiju, pie viena neap-pludinot visu pilsētu. Nejauši sagadījās tā, ka pie kases viņa stāvēja tieši aiz sārtās dūnu jakas. Miha pacēlās pirkstgalos, notrauca no sejas mērcē mazliet apķepušu matu šķipsnu, jo bizes bija pajukušas, un paziņoja: - Man liekas, es gribētu kakao. Varbūt jums ir vaniļas saldējums kopā ar kakao?

- Ko? - nesaprata sieviete uzsvārcī pie kases.

- Nūjā, vai jums nav kaut kas tāds kā vaniļas saldējums plus kakao un par lētāku cenu? Makdonaldā tā ir. Ar kafiju un hotdogu.

- Šeit nav nekāds makdonalds, - uzsvārčainā sieviete aizrādīja.

- Un hotdogu šā kā tā nav. Izlem, ko vēlies, tu neesi viena uz pasaules, cilvēki gaida, jaunkundzīt. - Viņas tonis bija tikpat auksts kā saldējums, tikai tam nebija vaniļas garšas. Tas garšoja pēc saimniecības ziepēm un ķiteļstripainas dzīves vilšanās. Ap sievietes muti bija sarūgtinājuma rievas, kurās Anna lasīja: jūs visi. Jūs galīgi nekā nezināt. Jūs šeit norijat un nodzerat savu vecāku naudu. Izglītotā tauta. Tpu! Man neviens neko nav dāvinājis. Bet tā taču nav mūsu vaina! - Annai gribējās teikt. Kā vaina tā ir? Paskaidrojiet man! Es gribētu saprast, tik daudz saprast...

Uzsvārčsieviete nolika uz Mihas paplātes baltu ēdnīcas krūzi ar bālganu kakao. Acīmredzot meitenīte tomēr bija izšķīrusies par kakao. Viņa pamāja, pieliecās pēc salmiņiem, kas stāvēja līdzās kasei uz letes, salmiņiem, kas noteikti nebija piemēroti kakao: šie plānie, krāsainie salmiņi, kas bija dabūjami, šķiet, vienīgi šeit. Miha paņēma divus, vienu zaļu un vienu zilu.

- Nu, nu, jaunkundz, pilnīgi pietiek ar vienu, - nošņāca uzsvārčsieviete, it kā tie būtu viņas personīgie, dārgie salmiņi, kurus jāsargā kā savu acuraugu, turklāt salmiņu bija neskaitāmi daudz, Miha būtu varējusi paņemt vismaz duci, un neviens to ij nepamanītu.

Uzsvārčsieviete tagad mēģināja Mihai vienu salmiņu atņemt, taču meitene tos stingri turēja ciet, virs paplātes ar kakao krūzi izcēlās gaisa kauja, Anna aizvēra acis un dzirdēja, kā krūze nokrīt. Viņa atkal atvēra acis. Uz grīdas bālā kakao peļķē gulēja simts baltu lausku. Miha stāvēja abiem salmiņiem rokā un sastingusi vērās uzsvārčsievietē lielām, zilām acīm, pilnām neticīga izmisuma. Cilvēki rindā švīkstināja kājas. Uzsvārčsieviete pacēla rokas.

- Tas taču ir neiespējami! - viņa iesaucās. - Cik gan neveikls var būt! Ak debess! Jaunkundz, par krūzi - par to krūzi tu samaksāsi. Paskat vien, tās šķembas! Es te atkal varēšu tīrīt veselu mūžību! Tagad tu samaksāsi par krūzi un pazudīsi, citādi mēs te galīgi netiekam uz priekšu. Kakao un krūze, kopā divi eiro piecdesmit, krūze maksā viens piecdesmit.

No izmisušajām zilajām acīm sāka klusi llt. Maza dūrīte - tā bez salmiņiem - pastiepās uz priekšu un atvērās, tur gulēja spīdīga eiro monēta.

- Man ir tikai tas, - no lietus atskanēja Mihas balss.

- Tu tak šeit neesi viena! - uzsvārčsieviete tik tikko valdījās, lai nesāktu kliegt. - Kaut kur taču jābūt kādam pieaugušajam, kurš varēs samaksāt!

- Nē, - teica Miha, rijot asaras. - Nevienam par mani nav jāmaksā. Es esmu pavisam viena. Uz klints. Pavisam viena.

- Mans Dievs, lieciet jel viņu mierā! Viņa ir bērns! Vai tad jums pašai nav bērnu?

Anna paraudzījās apkārt, kur ir tā persona, kas to teikusi, un saprata, ka tā bijusi viņa pati. Nolāpīts. Viņa bija apzvērējusies, ka uzvedīsies neuzkrītoši, būs nemanāma...

- Man ir bērni, - atbildēja uzsvārčsieviete. - Pat divi, ja vēlaties zināt. Tikai viņi ir labi audzināti.

- Protams, - Anna dusmīgi sacīja un juta, ka ir iekarsusi. - Un viņi nekad savā dzīvē nav apgāzuši nevienu krūzi un nekad nav gribējuši paņemt divus salmiņus, un jūs pati, jūs, protams, arī esat nevainojama, jums nekad nekas nenokrīt zemē, vai ne? Un tā krūze, cienītā, ir, augstākais, divdesmit centu vērta.

Anna manīja, ka tagad uz viņu blenž ne tikai uzsvārčsieviete, bet ari Miha, abas pavērtu muti. Viņa peldēja uz dusmu viļņa un jutās labi, lai gan viņai bija klusas aizdomas, ka pēc trīs sekundēm to nožēlos.

- Es tagad samaksāšu par to kakao un savu kafiju, un vēl vienu kakao, - viņa paziņoja. - Un pēc tam iedodiet man, lūdzu, slotu, mēs saslaucīsim tās lauskas. Un tuvākajā laikā jums derētu painteresēties, vai tautskolā nav pieklājības kursu.

- Vispār jau nevajadzētu uz mani tā kliegt, - uzsvārčsieviete ar demonstratīvu aizvainojumu teica, paņemot no Annas naudu. - Es jums neko neesmu nodarījusi.

Anna pavērās apkārt, pavērās sejās rindā stāvošajiem studentiem, nepacietīgiem studentiem ar kafijas paplātēm un švīkstošām kājām. Pēkšņi viņa nožēloja savu izlēcienu. Taču tad tie divi, kas stāvēja tieši aiz viņas, sāka smieties, labā, atzinīgā tonī, un abi reizē patiešām mēģināja palīdzēt viņai tikt galā ar slaucīšanu.

- Tev ir pilnīga taisnība, - viens viņai teica, - viņas šeit ir neciešamas... tur tālāk ir vēl viena lauska...

- Ko tu studē? - painteresējās otrs. - Es tevi vēl nekad te neesmu redzējis...

- Floristika, trešais semestris, - nomurmināja Anna, un viņai galvā uzpeldēja savāda doma Es kolekcionēju vīriešu kārtas studentus un Gitai nu gan būtu lielas acis, un Es viņus visus nemaz negribu.

Kad viņa uzslējās kājās, lai izmestu lauskas atkritumu grozā, kāds viņai izņēma no rokām slotiņu. Tas nebija neviens no studentiem. Tas bija kāds zaļā armijas jakā. Ābels. Viņa pacēla acis.

- Ābel? - viņa jautāja, cenšoties ielikt balsī pēc iespējas lielāku izbrīnu, paskatījās no Ābela uz Mihu, kas ar savu jauno kakao krūzi stāvēja viņam blakus un tagad smīnēja, un atkal uz Ābelu. - Pasaule nu gan ir maza. Vai tu esi... vai tā ir... tava māsa?

Viens no studentiem iespieda viņai rokās kafijas paplāti. - Ņem to tagad labāk līdzi, - viņš sacīja, - citādi mūsu draudzene pie kases galīgi sašūmēsies.

Anna uzsmaidot pateica viņam "paldies", un piepeši viņai apkārt bija pārāk daudz ļaužu, un viņa nodomāja: es tagad palikšu kopā ar šiem diviem studentiem, bet Ābels aizies, un varbūt tā pat ir labāk. Tomēr Ābels negāja.

- Tu to naudu dabūsi atpakaļ, - viņš solīja. - Paldies. Es neredzēju, kas īsti notika...

- Ai, muļķīgs negadījums ar salmiņiem, - teica Anna. - Aizmirsti par naudu. - Viņa paskatījās lejā uz sārto jaciņu. - Tad tu esi... vai tu esi Miha?

Miha pamāja.

- Vai tavai lellei klājas labi? - Anna pieklājīgi painteresējās. - Viņa bija nomaldījusies mūsu skolēnu istabā. Zem dīvāna. Es viņu nejauši atradu.

- Margarētas kundze, - teica Miha. - Jā, es domāju, ka viņai klājas labi. Viņa ir mājās, uz skolu viņu nedrīkst ņemt līdzi, un ēdnīcā viņa vienmēr grib ēst pārāk daudz saldā. Vai es varu paturēt to eiro, saldējumam?

- Protams, - Anna sacīja.

- Nekādā gadījumā, - iebilda Ābels. - Tu tūdaļ pat to atdosi Annai. - Un, pavērsies pret Annu: - Paņem to. Mēs esam pret antiautori-tāru audzināšanu.

- Kā? - Anna samulsusi vaicāja, un tad viņi devās pakaļ Mihai, kas brīnumainā kārtā bija atradusi vienu brīvu galdiņu, un Ābels prasīja: - Kāpēc tev ap galvu ir lakats?

- Ak, tas... ē, jā, - Anna teica un noņēma lakatu no galvas. - No vienas puses, tas ir tāds kā cepures aizstājējs, bet, no otras... tas ir garš stāsts. Saki, vai tu šeit kaut kur neesi redzējis Gitu? Viņa kavējas jau piecpadsmit minūtes...

Ābels pavērās apkārt. Gitu viņš, dabiski, nebija redzējis un ari neredzēs, jo Gita šajā pēcpusdienā nemaz nebija plānojusi doties uz studentu ēdnīcas kafetēriju.

- Hm, tad es vēl mirklīti uzgaidīšu, - teica Anna. - Vai Mihai tagad ir pietiekami daudz salmiņu?

-'Pieci, - sacīja Ābels, nogrozīdams galvu. - Es viņai pateikšu, ka ne...

- Pasaki viņai, ka tos var locīt, kamēr tie ir silti, - Anna žigli iestarpināja. - Tos var savirpināt un veidot figūras. Ai, bet to jau viņa droši vien zina.

To sakot, viņa apsēdās brīvajā vietā pie galdiņa, kas atradās blakus Mihas ieņemtajam, lai gan līdzās Mihai vietas vēl bija atliku likām. Viņa izņēma no savas mugursomas dzelteno Reclam grāmatiņu: vecais Johans Volfgangs, Fausts II, obligātā literatūra vācu valodā. Ja to izvēlējās par profila kursu. Kā viņa. Un kā Ābels. Viņa šķirstīja mazās lapiņas ar mazajiem burtiņiem un domāja par mazo salu asinssarka-nās jūras vidū. Viņa netaisījās lasīt Faustu II, neviens cilvēks nekad nav taisījies lasīt Faustu II. Viņa ieklausījās sarunā pie galdiņa aiz muguras, gluži tāpat kā ēdnīcā. Vienubrīd, Anna nodomāja, viņas ausis pašas no sevis lēnām sāks griezties uz aizmuguri, aizvien tālāk un tālāk, varbūt tā arī paliks, un kā gan tas izskatīsies...

- Stāsti tālāk, - lūdza Miha. - Es no šī salmiņa izveidošu klinti. Sala taču atkal iznira, un zirgs tur, protams, vēl bija un viss pārējais arī, vai ne?

- Nē, - Ābels teica. - Mazā klintskaraliene ilgi sēdēja uz savas klintsradzes un sala. Tad atnāca rīts. Jūra atkal bija zila. Taču saule, kas pacēlās virs jūras, bija auksta ziemas saule un mazo karalieni nesildīja.

"Margarētas kundze," viņa sacīja, "iespējams, mēs mirsim."

Margarētas kundze neko neteica. Viņa vienmēr tikai klausījās, bet nekad neko neteica.

"Es nezinu, kā tas ir - mirt," turpināja mazā klintskaraliene. "Man nekad neviens nav izskaidrojis nāvi. Ne gājputni, ne arī baltā ķēve. Man šķiet, viņiem ir bail par to runāt..."

Šajā mirklī līdzās klintij sakustējās ūdens. Mazā klintskaraliene izbijās. No viļņiem iznira tumša, apaļa galva, ar ūsām un spožām jū-rasacīm.

"Kas tu tāds esi?" mazā klintskaraliene jautāja. "Vai tu esi nāve?"

"Nē," teica šis kaut kas, dobjā basā iesmejoties. "Nāve ir daudz lielāka par mani. Es esmu jūraslauva. Vai, teiksim tā, viens no jūras-lauvām. Citi aizpeldēja prom jau tik ļoti sen, ka es vairs neatminos, vai tādi maz ir bijuši."

"Kas tas ir - jūraslauva?" vaicāja mazā karaliene un noliecās uz priekšu, lai jūraslauvu varētu labāk apskatīt.

"Jūrslauva ir kāds, kurš pazīst dzīles," atbildēja jūraslauva, "un kas nenogurstot var nopeldēt daudzas jūdzes. Jūraslauva ir kāds, kurš nāk no jūras un jūrā vienmēr atgriežas. Tomēr visi šie paskaidrojumi ne nieka neder, jo tādu radību, kas peld jūdzēm tālu un nenogurst, ir daudz. Patiesību par to, kas ir jūraslauva, jūraslauva nekad neuzzinās.

Citi to var noskaidrot, taču viņš pats - nē. Varbūt tu to uzzināsi, ja paliksi kopā ar mani."

"Bet es nevaru peldēt jūdzēm tālu!" mazā klintskaraliene teica. "Es noslīkšu."

"Tev nav jāpeld," sacīja jūraslauva. "Tev pieder kuģis. Tas sen stāv ūdenī un gaida, jau kopš tavas dzimšanas, tas stāvēja noslēpts salas līd, un es to apsargāju, tāpat kā sargāju salu. Taču pret to, kas notika šonakt, es neko nespēju darīt. Es nespēju izglābt ābeles, nespēju izglābt ķēvi un arī tavu pili ar vienu istabu ne. Vienīgi kuģi man izdevās glābt, es to ar degunu atgrūdu no klintīm, lai to nesadragā akmens atlūzas. Es tev parādīšu, kā baltajās burās ķert vēju. Tev man jāuzticas. Mums jāsasniedz cietzeme, pirms ziema ir galā. Uz cietzemes tu būsi drošībā."

"Drošībā no kā?" mazā karaliene vaicāja.

Taču jūraslauva neatbildēja. Viņš aizpeldēja kādu gabaliņu tālāk, aiz nākamā klintsbluķa, un ar pleznām atgrūda kuģi. Tas bija zaļš kā vasaras pļava uz nogrimušās salas. Tā trīs buras bija baltas kā nogrimušās gultas palagi un stūresrats dzeltens kā bumbieri nogrimušajos kokos.

"Nāc uz klāja," aicināja jūraslauva.

Mazā karaliene piecēlās un uzlēca uz kuģa klāja dēļiem, kas bija zeltaini brūni, tāpat kā nogrimušās pils grīdasdēļi. Jūraslauva no ūdens viņai uzsauca, kā jārīkojas ar tauvām, baltās buras piepūtās, un kuģis devās ceļā.

Mazā karaliene ar Margarētas kundzi rokās stāvēja kuģa pakaļgalā un vēroja, kā izgaist viņas salas pēdējās klintis. •

"Es savu salu nekad vairs neredzēšu," viņa čukstēja. "Es nekad vairs negulēšu gultā ar debess baldahīnu un nejāšu ar balto ķēvi cauri vasaras ziediem..."

"Būs citi vasaras ziedi, uz cietzemes," teica jūraslauva. "Skaistāki un lielāki. Būs citas baltas ķēves."

"Bet neviena no tām nebūs mana baltā ķēvīte," mazā karaliene sacīja.

Viņai gribējās raudāt, taču tad viņa ieraudzīja, ka pie apvāršņa parādījies otrs kuģis. Kuģis, kas bija lielāks par viņas kuģi. Un piepeši viņa, par spīti dūnu jakai, sāka salt. Otrs kuģis bija melns kā šķērēm izgriezts siluets. Tam bija melnas buras un melns korpuss, melnas tauvas un melna kajīte.

"Tie ir mednieki," sacīja jūraslauva. "Viņi medī gan dienu, gan nakti, gan lietū un vētrā. Negriezies pārāk bieži un neskaties uz viņu pusi, mazo karalien."

"Ko viņi grib?" čukstus vaicāja mazā karaliene. "Kam viņi dzenas pakaļ?"

"Tev," atbildēja jūraslauva. "Ir kas tāds, kas tev jāzina. Tava sirds, mazo karalien... nav parasta sirds. Tā ir dimants. Dzidrs un balts, liels un dārgs kā neviens cits. Ja tavu sirdi varētu izņemt no krūtīm, tā spīdētu un laistītos tik spoži kā saule."

"Bet to taču nevar izņemt man no krūtīm, vai tiesa?" jautāja mazā karaliene.

"Nē," nopietni atbildēja jūraslauva, "kamēr tu esi dzīva, nevar."

4 STARPSPĒLE

Kādu bridi valdīja klusums. Klusuma, protams, nebija, dučiem cilvēku runāja cits caur citu, un, tā kā tie bija jauni cilvēki, viņi runāja skaļi, un, tā kā jauno cilvēku bija daudz, - skaļāk, nekā nepieciešams. Šķindēja trauki, durvis uz dāmu tualetēm cirtās ciet un tika rautas atkal vaļā, tika pāršķirtas lapas grāmatās, burtnīcās, kopētos lekciju pierakstos, žurnālos. Jakas švīkstēja, tika vilktas virsū un nost, šeit kāds nošķaudījās, bet otrā galā šņauca degunu, tur skūpstījās kāds pārītis, savukārt viens bija pārāk skaļi uzregulējis MP-3 mūziku.

Tomēr bija kluss. Klusums pie galdiņa Annai aizmugurē pārklāja kafetērijas trokšņus, visas kūsājošās, trauksmainās studentu pilsētas trokšņus. Šajā klusumā bija beidzies stāsts, kurš šeit un tagad neturpināsies, punkts pēdējā teikuma beigās bija galīgs un labi pārdomāts, tas lika ar nepacietību gaidīt nākamo nodaļu.

Te Miha pārtrauca klusumu. - Viņa taču nenomirs? - viņa jautāja.

- Viņa taču sasniegs cietzemi? Kā tu domā, vai viņa sasniegs cietzemi? Vai pagūs laikā?

Anna gaidīja Ābela atbildi, tomēr tā nenāca.

- Nu saki jel! - Miha bažīgā nepacietībā uzstāja. - Kā tu domā? Tu taču arī klausījies!

Tikai tad Anna aptvēra, ka Miha nav jautājusi Ābelam, bet gan viņai. Viņai nenāca ne prātā izlikties, ka īstenībā nav noklausījusies un nesaprot, ka Miha runā ar viņu. Viņai tas nenāca prātā pat ne uz sekundi. Tas nebija iespējams. Mihas jautājums bija pārāk tiešs, pārāk nevainīgs, pārāk skaļš. Viņa pagriezās un ieraudzīja nevis Mihas, bet Ābela seju. Viņš bija sēdējis ar viņu muguru pret muguru, viņš bija tuvu, daudz par tuvu. Zilums viņu acīs, Mihas un Ābela, nebija viens un tas pats. Viņa acis bija saltākas. Tas bija saldētavas saltums, mākslīgs un nepieciešams saltums, nepieciešams, lai nodrošinātu funkciju. Aukstums, elektrība, enerģija maksāja. Viņš nesmaidīja.

- Nu saki jel! - Miha atkārtoja no mazā, apaļā galdiņa otras puses.

- Atzīstos, es noklausījos, - teica Anna, cenšoties pasmaidīt. - Tas, ko es lasu, nav īpaši... saprotami. Un Gita, šķiet, neatnāks. Proti, - viņa piemetināja, tā kā runāja ar Mihu, - draudzene, kuru es gaidu, vai zini? Tāpēc es patiešām jūs noklausījos. Vai tas... tas bija slepens stāsts?

Miha pameta skatienu no Annas uz Ābelu, piepeši noraizējusies.

- Vai tas ir slepens stāsts? - viņa prasīja.

Ābels joprojām neko neteica.

Tā kā bija kaut kas jāsaka, Anna teica: - Nē. Es nekādā gadījumā neticu, ka viņa mirs. Viņa tiks galā. Jūraslauva viņai palīdzēs.

- Ko tad viens jūraslauva var iesākt pret veselu melnu kuģi, pilnu ar dimantu medniekiem? - ar neapstrīdamu loģiku vaicāja Miha.

- Tā ir pasaka, vai ne? - teica Anna - Varbūt jūraslauva var pārvērsties.

- Par ko? - gribēja zināt Miha, taču Anna nogrozīja galvu.

- Tā nav mana pasaka. Es to nevaru turpināt. Manis tajā nav.

Viņa ielika plāno, dzelteno Reclam Pausta sējumu kabatā un piecēlās. - Es domāju, ka Gita vairs neatnāks. Nevaru viņu gaidīt cauru dienu. Es nu iešu.

Arī Ābels piecēlās. - Mēs arī iesim. Miha, vai aiznesīsi krūzi?

- Salmiņus gan ne, - teica Miha, paceļot gaisā piecus krāsainus salmiņus, kakao siltumā salocītus, savirpinātus, samezglotus, vienā murskulī kopā sapītus.

- Es izveidoju jūraslauvu, - viņa sacīja.

Anna pamāja. - Bet protams.

Viņi pameta kafetēriju kopā, viņi kopā izgāja pa ēdnīcas stiklotajām virpuļdurvīm ārā aukstumā. Un Anna visu laiku domāja: viņam nepatīk, ka es noklausījos. Viņš mani ienīst, varbūt. Viņš zina, ka es viņu izspiegoju.

Ārā Ābels palika stāvam ēdnīcas trīs betona pakāpienu pakājē, kamēr Miha slidinājās pa peļķēm, turpu un šurpu, un atkal turpu.

Anna arī apstājās, neizlēmīgi. Ābels izņēma no kabatas tabakas paciņu un filtrpapīru un sāka tīt cigareti, taču viņš neskatījās uz filtrpapīru, viņš visu laiku skatījās uz Annu. Un tāpēc viņa nespēja aiziet. Nevar aiziet, ja kāds uz tevi lūkojas, tā bija kā saruna, tikai Anna nezināja, kas tika sacīts. Miha slidinājās. Anna nespēja iztulkot viņa skatienu.

- Tu taču nesmēķē, vai ne? - viņš prasīja. Anna papurināja galvu, un viņš aizdedzināja cigareti. Miha slidinājās.

- Ābels, - beidzot Anna ierunājās. - Ābels de Sent-Ekziperī.

- Jā, Sent-Eksa bija krietna deva, - sacīja Ābels, Sent-Ekss, it kā viņu pazīstu.

Anna pamāja. - Vārds vārdā. Gandrīz. Neviena no tām nebūs mana baltā ķēve...

- Roze, - Ābels teica. - Mazā prinča roze. Protams. Es taču nevarēju zināt, ka tu noklausies.

- Es neatnācu, lai noklausītos, - teica Anna, šo teikumu klusībā pasludinot par dienas meliem. - Es... man vajadzēja noklausīties. Vai saproti? Es... tas ir brīnumains stāsts. No kurienes tev visi šie vārdi? Visas šīs ainas?

- No realitātes, - teica Ābels. - Nekā vairāk jau man nav.

- Nē, - Anna sacīja. - Nekā vairāk jau nav...

Viņa pamanīja, ka viņš joprojām nav uzlicis cepuri. Viņa redzēja valkano februāra gaismu līpņājam viņa gaišajos, neapgrieztajos matos. Arī viņa rokas nebija kabatās. Viņš stāvēja staltāk nekā skolas pagalmā. Un pēkšņi viņš bija neizskaidrojami tuvs, nevis fiziski, bet savā domāšanā.

- Vācu valoda, - iesāka Anna. - Tev tas ari ir pamatkurss. Tas, protams, nav svarīgi...

- Tas ir svarīgi, - sacīja Ābels. - Jā. Tāpēc es vācu valodā kārtošu abitūrijas eksāmenu. Tas ir tas, ar ko es nodarbojos. Stāstu stāstus. Ne tikai Mihai. Vēlāk - es gribu, - viņš aprāvās. - Tā lieta ar Mihu, tā ne uz vienu neattiecas, - viņš teica. - Un pasakas arī nē.

- Jā, - teica Anna. - Nē. Kas tā par lietu ar Mihu?

Ābels skatījās uz kvēlojošo cigaretes galu. - Uz tevi tas arī neattiecas.

- Skaisti, - sacīja Anna un palika stāvot.

Visbeidzot Ābels nometa līdz galam neizsmēķēto cigareti zemē un izmīdīja. - Un ja nu es tev teiktu, ka neesmu viņas brālis, bet tēvs? -Viņš pēkšņi iesmējās, pavisam klusu. - Nē, tu vari nerēķināt. Ne jau bioloģiskā ziņā. Es viņu uzraugu. Šeit ārpusē ir pārāk daudz nejauku lietu. Kādam viņa ir jāuzrauga. Tu jau zini, ka es bieži kavēju stundas. Nu tu zini, kāpēc.

- Bet... jūsu īstais tēvs...? - Anna prasīja.

Ābels papurināja galvu. - Viņu es neesmu redzējis septiņpadsmit gadus. Mihai ir cits tēvs. Es nezinu, kur viņš ir, taču varētu gadīties, ka agrāk vai vēlāk viņš uzpeld, ja uzzinās, ka Mišela ir prom. Mūsu mamma. Un es pazīstu divas personas, kas tādā gadījumā nebūs mājās.

Anna jautājoši pavērās viņā.

- Nevaicā, - viņš sacīja. - Ir cilvēki, par kuriem negribētos runāt. - Un piepeši viņš stingri satvēra Annas plaukstas locītavu. - Tu skolā nevienam neko neteiksi. Ne Gitai, ne kādam citam. Nevienam no saviem draugiem. Ja tu kādam kaut ko pateiksi...

- Tev nav ne vismazākās jausmas, kas es esmu, - teica Anna. Viņa neizrāva savu roku, jo tieši to viņš gaidīja. Viņa centās nerauties prom. Bailes no Ābela bija nogrimušas viņa stāstītajā jūrā, kopā ar salu un balto ķēvi, un pili, kurā bija viena vienīga istaba. Savādi.

- Ne jausmas, - viņa atkārtoja. - Man ar pārējiem nekā kopīga nav. Nu ko - Ābel? Liec vien atkal galvā savu melno mici. Tu izskaties biedejošak, kad nesa to cepuri un sabaz rokas kabatas, un ieliec ausis vecās pleijera austiņas.

Vēlāk viņa gulēja uz vēdera savā gultā un skatījās pa logu lejā uz dārzu. Roze pie mūra joprojām ziedēja. Anna bija pametusi viņu stāvam. Viņa bija pateikusi to teikumu par mici un aizgājusi pie sava riteņa, un pametusi viņu stāvam, viņa pat nebija atvadījusies no Mi-has, viņa bija uzvedusies kā stulba kaza no ziepju operas.

Anna bija tā saskaitusies par to, ka viņš iedomājas, ka viņa ir tāda pati kā citi. Dabiski, viņa bija kā pārējie - zināmā mērā. Ikviens bija tāds pats, tieši astoņpadsmit gados. Un būs bezgala grūti Gitai neko nepastāstīt.

Viņa izzvejoja telefonu no vecmodīgās kumodes blakus gultai, kuru viņa kādā pārāk pelēkā dienā bija noslīpējusi un nokrāsojusi zaļu. Viņa nospieda Gitas numuru, lai beidzot to nokārtotu.

- Gita? - viņa ierunājās. - Mēs runājām par Ābelu, nesen, vai atceries? Ko? Tanateku. Viņam ir vārds. Bet tas nav svarīgi. Tu teici, ka viņam varbūt nemaz nav māsas un viss ir meli.

Gita bija iestrēgusi kādā fizikas formulā, kas viņai bija jāiemācās uz eksāmeniem un kuru viņa nesaprata, un reaģēja fizikai atbilstoši palēnināti.

- Ak tā, - viņa beidzot noteica ar nelielu, zemisku šķelmību balsī.

- Tavas intīmattiecības.

Anna neļāvās dusmām, šoreiz ne, Gita bija smieklīga. Anna bija piezvanījusi, jo gribēja Gitai kaut ko pateikt, un viņa to darīja.

- Tev bija taisnība, - Anna teica, - viņam nav māsas. Tie bija meli.

- Kā? Ko? - Gita nesaprata. - No kurienes tu to zini?

- Vienalga, - turpināja Anna. - Un tev bija taisnība vēl vienā lietā. Tu teici, ka es esot viņā iemīlējusies... tā ir tiesa. Tā bija tiesa. Taču tagad es esmu iemīlējusies kādā citā.

- Labi, - Gita sacīja. - Mīļais bērns, tu zini, es labprāt tevī klausītos ilgāk, taču mani gaida fizika.

- Protams, - teica Anna un nolika klausuli. Viņa iespieda seju rokās un kādu brīdi gulēja pašas radītā tumsā. Viņai būtu kaut kas jāsadomā Gitai. Kāda smieklīga, dumja iemīlēšanās. Kurā? Bertils, Annai iešāvās prātā. Tomēr Bertils par to priecātos, un tāpēc tas būtu negodīgi. Varbūt kādā no studentiem. Viņa piecēlās un paņēma no nošu statīva šķērsflautu. Kad viņa pielika flautu pie auss, tikai izmēģinājuma pēc, viņa sadzirdēja balto starpkanālu šņākoņu. Viņa pacēla instrumentu pie lūpām un nospēlēja pirmās skaņas no Suzanne - iekšā šņākoņā vai ārā no šņākoņas, vai arī ar šņākoņu kopā.

Cik mūžveca dziesma. No kurienes gan tādam cilvēkam kā Ābela māte bija Leonarda Koena kasete? Mišela, viņš bija teicis "Mišela". Mišela angļu valodu nekad nebija mādjusies, varbūt, augstākais, krievu, agrāk viņi mācījās krievu valodu. Kā viņa bija tikusi pie tādas kasetes? Un kur, Anna piepeši iedomājās, kur Mišela ir?

Kad mājās pārnāca mamma, Anna stāvēja lejā dzīvojamā istabā iepretim stikla durvīm uz krēslaino dārzu un cauri savam spoguļattēlam loga rūtī lūkojās dārzā. Tur bija šauru plecu, garu, tumšu matu aprises, puscaurspīdīga persona, pildīta ziemīgiem krūmājiem. Annai bija teikts, ka viņa esot glīta. To sacīja pieaugušie, tai labvēlīgajā tonī, kuru rezervējuši jaunām meitenēm, ko apvelta ne tikai ar apzīmējumu "glīta", bet arī "jauka" un "labi audzināta". Pieaugušie vienmēr priecājās, konstatējot, cik ļoti viņa līdzīga savai mātei un cik maz tēvam. Tomēr Anna domāja, ka iekšēji viņa daudz vairāk līdzinās tētim... Viņā modās neatskārsta griba būt stiprai un tikt sadzirdētai, kaut kad par kaut ko cīnīties, kaut kur... bet kur? Par ko? Un pret ko?

Lindas pārnākšanu mājās varēja dzirdēt vienīgi pēc tā, ka slēdzenē uzmanīgi pagriežas atslēga. Linda bija klusa persona, maiga persona, viņu varēja nepamanīt, un gadījās arī, ka viņu nepamana. Viņa bija literatūras privātdocente universitātē, studentu vidū viņa nebija ne iemīļota, ne nemīļota, jo viņi to nepamanīja, viņi klausījās viņas lekcijas un vēlāk atcerējās tikai vārdus, nevis to, kurš tos bija sacījis. Iespējams, tā bija labākā, tīrākā lekcijas forma. Vai arī sliktākā.

Linda nedzirdami nostājās Annai aiz muguras. Taču Anna juta viņas kluso, neuzbāzīgo klātbūtni. Viņa iedomājās par Ābela vārdiem: "Ja kādu pazīst visu dzīvi, viņu var redzēt arī tumsā." Viņa neviļus pasmaidīja.

- Tu par kaut ko domā, - ierunājās Linda.

Anna pamāja. - Es vienmēr par kaut ko domāju.

Kādu laiku viņas klusēja un kopā raudzījās ārā mazajā dārza pasaulītē starp sētasmājām, kur zem rožukrūma pie sienas lēkāja sarkanrīklīte, uzlasot graudus, ko putniem bija izkaisījis Magnuss. Magnuss mīlēja putnus. Iespējams, tikpat ļoti kā savu domīgo meitu un kluso sievu. Viņam, Anna domāja, vienkāršāk ir runāt ar putniem, kas neprāto pārāk daudz, nedz arī cenšas būt klusi. Ja viņam būtu iespēja izvēlēties, Magnuss allaž teica, viņš nekad vairs neietu uz savu praksi, bet labprātāk augu dienu vērotu dārzā putnus.

- Pēdējā laikā es par visu domāju reizē, - teica Anna. - Nupat es domāju par tēti un viņa sarkanrīklītēm. Un par tevi... un mani. Tas izklausās nesakarīgi, tomēr tā nav. Mēs... Magnuss un tu, un es... mēs dzīvojam visumā, kurā eksistējam tikai mēs, un... citi cilvēki dzīvo citā visumā... bet mūsējais... tas ir tik... es nezinu... estētisks? Varbūt tas ir pārāk estētisks.

- Pārāk... estētisks, - Linda nedroši atkārtoja.

- Vai tu esi ievērojusi, ka gaisma mūsu mājā vienmēr ir zila? -vaicāja Anna. - Tā, it kā būtu kāds filtrs, varbūt dārzs, un šī filtra dēļ gaisma kļūst maiga un zila, pirms ienāk mājā. Vai arī tas filtrs, iespējams, esi tu... vai Magnuss... - viņa pagriezās un uzlūkoja mammu, un redzēja, ka viņa neko nesaprot. - Tās paneļmājas Piejūras rajonā... Sēnvaldē... vai tu kādreiz esi tur bijusi iekšā?

Linda nošūpoja galvu. - Nē. Es bieži tām esmu braukusi garām, pa Volgastes vai Anklamas ielu, no tā nevar izvairīties...

- Jā, - teica Anna. - Tieši to es gribu sacīt. Tām pabrauc garām. Tās ierauga un nodomā: šie briesmīgie kluči, kāpēc tie jau sen nav nolīdzināti ar zemi? Un tad brauc tālāk un aizmirst par šiem namiem, jo mūsu zilajā visumā ar sarkanrīklītēm un rožu krūmu tie neeksistē, bet ļaudis, kas tur iekšā dzīvo, eksistē, un... - viņa aprāvās. Viņai nebija īsto vārdu. Ābelam bija vairāk vārdu, īstāku vārdu, cik pārsteidzoši, ka tieši Ābelam Tanatekam bija īstie vārdi.

- Kad tu iepazinies ar Magnusu, - Anna turpināja, - ko tu domāji? Kā pirmo?

Linda aizdomājās. - Tas bija mediķu ballē, - viņa teica. - Uz studiju beigām. Tu jau zini to stāstu. Kāds mani uz turieni bija paņēmis līdzi, es pat biju nopirkusi kleitu. Ballē bija briesmīgi, tur bija skaļi, viss cigarešu dūmos, toreiz vēl visur drīkstēja smēķēt. Apkārt gandrīz neko neredzēja, dūmu dēļ. Pirmais, ko es nodomāju: viņš mani ir pamanījis. Par spīti visiem tiem cilvēkiem un piedūmojumam - lai gan mani nekad neviens nepamana... Viņš pienāca man klāt, šis vīrietis, kurš bija tā kā par lielu, tā kā par platu, kuru es vēl nekad nebiju redzējusi... un teica, ka neprotot dejot un vai es nevēloties kopā ar viņu nedejot.

Viņas seja aizslīdēja pagātnē, pelēkās acis nogrima aiz mirdzoša zelta plīvura, un Anna pamāja. Taču iekšēji viņa nogrozīja galvu. Tas viss viņai nieku vien derēja. Nopirkta kleita. Mediķu balle. Linda un Magnuss jau kopš sākta gala bija dzīvojuši vienā visumā.

Annas domas visu nedēļas nogali riņķoja ap asinssarkano jūru un kuģi ar melnajām burām. Sarma dārzā bija gājputnu dūnu mētelis, un krūmu ēnas vakaros atgādināja bangas bezgalīgā jūrā. Viņa vēl vairāk nekā parasti vingrinājās šķērsflautas spēlē, lai novirzītu domas, un flautai bija savāda, jauna skaņa. Viņa nevarēja droši pateikt, vai tā ir patīkamāka vai iedveš bailes.

Pirmdienas rītā viņa nomocīja divas vēstures stundas kabinetā bez gaisa, kur būtu jāsēž arī Ābelam Tanatekam, pašās beigās, kur viņš gulētu, ja vien būtu ieradies. Viņa nebija. Anna prātoja, vai kaut kas nav atgadījies ar Mihu. Viņa sacerēja Gitai stāstu par studentu, kuru satikusi ēdnīcā, tādu kā konglomerātu no visiem trīs studentiem, un Gita šķita esam mierā ar šo stāstu.

- Tikai vienu, - viņa teica, - vienu gan es nesaprotu. Ko tu darīji studentu ēdnīcā?

Daudz netrūka, lai Anna atbildētu: "Gaidīju tevi", bet tad viņa pielika pirkstu pie lūpām un norādīja uz dusmīgo vēstures skolotāju, kas abiturientus allaž uzlūkoja tā, it kā viņi būtu mazi, neaudzināti bērni, kas šodien netiks pie uzcītības uzlīmītēm, ja turpinās tādā pašā garā.

Ābels parādījās trešajā stundā, vācu valodā. Izskatījās neizgulē-jies. Viņš nolika galvu uz rokām un uzreiz aizmiga, Knākes kungs to skaidri redzēja, taču neko neteica. Viņš Ābelam nekad neko neteica, it kā starp viņiem pastāvētu klusa saprašanās, vienošanās neko neteikt. Jau pusotru gadu viņi viens otram neko neteica. Un Anna domāja: tas taču ir bezjēdzīgi, ka viņš nāk šurp, ja tik un tā guļ. Iespējams, viņam bija vajadzīgi vārdi, kas te tika runāti un lasīti, varbūt viņš tos savādā kārtā uzsūca arī miega stāvoklī. Tikai vēlāk viņa nodomāja: te viņš ir drošībā. Knāke neko nesaka, viņam ne no viena nav jāpiesargājas, un viņš vienā mierā var gulēt, varbūt tāpēc viņš te nāk. Otrās stundas beigās Ābels pamodās. Uz Annu viņš neskatījās. Noņēma melno vilnas mici. Pēc ceturtās stundas Ābels iepalika, it kā kaut ko gaidīdams, bet Anna tūļājās gaitenī, meklējot mugursomā kaut ko, kā tur nekad nebija bijis, atpiņķējot jakas aizķērušos jostu, kas nemaz nebija aizķērusies. Ābels nenāca. Un tad viņa dzirdēja, ka viņš iekšā kabinetā runā ar Knāki. Tātad vienošanās par abpusēju klusēšanu attiecās tikai uz nodarbību laiku?

- Nē, - viņš teica. - Nekādā gadījumā.

- Tu to varētu man pēc tam atdot, - zemākā balsī ieminējās Knāke.

- Es negribu ar to sākt, - sacīja Ābels. - Mana māte dari... dara tādas lietas, bet es tā nedarīšu, vai saprotat? Es vēlos vienīgi jūsu palīdzību. Palīdziet atrast man darbu. Jebkādu. Jūs pazīstat cilvēkus... citādus cilvēkus nekā es. Universitātē... varbūt... es varu darīt visu... darīt kaut ko... vakaros... visu, kas sākas pēc septiņiem.

- Pēc septiņiem? - pārprasīja Knāke. - Kāpēc tā?

- Tā ir mana darīšana, - atbildēja Ābels, un Anna nodomāja: ap septiņiem mazas meitenes parasti iet gulēt.

- Tu taču arī tagad strādā pa naktīm, - sacīja Knāke. - Tāpēc manās nodarbībās guli. Tas ir okei, guli mierīgi. Pie manis tas iet cauri. Taču pie citiem nē. Atzīmes kaut kā ir jānopelna, citos priekšmetos. Beigu beigās tu taču nevari ar priekšzīmīgām atzīmēm vācu valodā izbraukt cauri visam.

- Es domāju, ka nē, - Ābels teica. - Un tāpēc būtu labi strādāt nevis pa naktīm, bet vakaros. Vismaz vakaros. Universitātē... Vai nav kādi palīgdarbi, ko var darīt arī skolēns? Ar papīriem var krāmēties arī vakaros.

- Lai kaut ko tādu darītu, tev jābūt studentam, - sacīja Knāke.

- Man ir studentu apliecība.

- To es nedzirdēju, - Knāke teica. - Es apjautāšos. Apsolu, ka apjautāšos. Neko vairāk es līdzēt nevaru. Taču par tiem septiņiem vakarā derētu apdomāt. Ir vieglāk kaut ko atrast uz pēcpusdienu. - Balsis virzījās uz atvērto durvju pusi, un Anna iegremdējās savas mugursomas saturā. - To es zinu, - teica Ābels, - ja varētu pēcpusdienās, es jau sen būtu... - Viņš apklusa.

- Anna, - Knāke pārsteigts noglauda iesirmo vaigubārdu. Savā vilnas džemperī viņš maķenīt atgādināja novecojošu valzirgu. - Ko tu te dari?

- Es... es vēl gribēju ar jums parunāt par... obligātās literatūras sarakstu, - Anna sacīja. - Es...

Tad viņa veselas piecpadsmit minūtes runāja ar Knāki par literatūras sarakstu un par to, ko no tā varētu svītrot un ko ne, un pati nemaz neklausījās, jo viņai bija gluži vienalga, kuras grāmatas pirms eksāmeniem der izlasīt vai noteikti jāizlasa un kuras nav jālasa. Bija tikai viens stāsts, kas viņu patiešām interesēja. Pasaka. Un tās nebija nevienā sarakstā.

*

Pusdienu starpbrīdī sāka snigt. Mīkstas, baltas pārslas, kas, neviena nepamanītas, krita jau kādu laiku un kas Annai atgādināja par mammu. Debesis bija nolaidušās zemu, pelēkbalti sniega mākoņu vāli spieda auksto gaisu lejā uz pilsētu. Anna sēdēja vidusskolēnu istabā uz radiatora pie stikla sienas un sildīja rokas pie kafijas krūzes. Viņai aiz muguras lielais vairākums angļu valodas 1 kursa bija iegrimis kaut kādās burtnīcās un kladēs, pār telpu bija nolaidies nospiedošs klusums, bez ceturkšņa divos viņiem bija jāraksta ieskaite. Dzīve šķita sastāvam no punktu vākšanas, punktu vākšanas abitūri-jai, kā naudaszīmes dīvainā monopolspēlē. Kad Gita par to runāja, Gita, kas tagad arī bija iegrimusi savos pierakstos, Anna iztēlojās punktus: kā sniegpārslas, kas ārā krita tik lēnām un tomēr bija tik grūti notveramas.

Tagad viņa ieraudzīja kādu ejam caur sniegu, taisni pretī skolēnu istabai: apveidu armijas jakā un melnā adītā micē. Ābels devās pie sava divriteņa. Vēl nupat viņš bija sēdējis ārpusē gaitenī, viens pats, un arī skatījies pierakstos, arī Ābels Tanateks bija angļu valodas I grupā. Annai šajā laikā bija mūzikas nodarbības, viņa bija viena no retajiem, kas lika noslēguma eksāmenus mūzikā, viņa negaidīja uz ieskaiti. Ne šodien. Izskatījās, ka Ābels pēkšņi kaut kur steidzas. Anna paskatījās pulkstenī. Bija nedaudz pāri pusdiviem. Ābels atslēdza riteni. Viņa nolika kafijas krūzi uz grīdas, uzvilka jaku un paņēma mugursomu, tas prasīja vien dažas sekundes, un viņa bija ārā. Sniegs zem viņas pēdām pašķīda. Viņa skrēja.

Viņa panāca Ābelu, kad viņš jau sēdēja uz divriteņa un steidzīgi purināja pleijera austiņas, lai tās atpiņķētu. Annai bija jāsavaldās, lai austiņas viņam vienkārši neatņemtu.

- Uz kurieni... - viņa bija bez elpas, nolāpīts. - Uz kurieni tu gribi doties?

Ābels paskatījās uz viņu. - Tā ir mana darīšana.

- Jā, dabīgi, - Anna noskaitusies teica, - viss uz šīs pasaules ir tava darīšana. Tikai tev pēc piecpadsmit minūtēm jāraksta ieskaite. -Viņa samiedza acis. - Vai tu laidies prom? Vai tu laidies prom no ieskaites?

- Muļķības, - teica Ābels, iesprauda austiņas ausīs un uzlika rokas uz stūres.

- Ja nerakstīsi, dabūsi nulli punktu, - Anna sacīja.

- Vai tu kādreiz esi iedomājusies, ka dzīvē ir kaut kas svarīgāks par punktiem?

-Jā, - Anna apstiprināja. - Sloksnītes. Ābel...

Viņš pasmīnēja, lai gan bija redzams, ka viņam negribas smīnēt.

- Sloksnītes. Hm.

- Kas noticis?

Viņš noņēma rokas no stūres. - Es nebēgu no ieskaites. Es atgriezīšos. Es nokavēšu, bet atgriezīšos. Es uzrakstīšu pusi ieskaites.

- Kas noticis?

- Miha, - sacīja Ābels. - Viņa aizmirsusi atslēgas. Es to tikai tagad pamanīju. Viņa savas dzīvokļa atslēgas ielikusi manā mugursomā vai arī tās tur nonākušas kaut kā citādi, viss vienalga. Viņa no skolas mājās iet viena pati. Es negribu, lai viņa durvju priekšā stāv mūžību. Apkaimē esot manīts viņas tēvs, un es nevēlos... vai saproti? Un tagad aizmirsti par šo lietu. Pasaki savai Gitai, ka es esmu slims.

Anna izstiepa roku. - Savai Gitai es neteikšu vispār neko. Dod atslēgas.

-Ko?

- Dod man dzīvokļa atslēgas. Es aizbraukšu. Es izlaidīšu tikai vienu parastu mūzikas stundu.

Viņš iesmējās, papurināja galvu. - Anna Lēmane, vai tu nopietni domā, ka es tev došu sava dzīvokļa atslēgas?

- Es domāju, - Anna sacīja, - ka tev vēl ir saptiņas minūtes līdz ieskaitei un ka tu gribi nolikt to sasodīto abitūriju. Es neēdu mazus bērnus. Varbūt pa retai reizei. Dod man atslēgas.

Tā tas neies krastā. Viņš paziņos, ka viņa ir traka, un brauks pats. Dabiski, viņš brauks pats, viņa to zināja. Viņš teica: - Tu esi traka. Pilnīgi. - Viņš nokāpa no divriteņa.

- Līdz ieskaitei vēl sešas minūtes, - atgādināja Anna.

- Tā ir tā apaļā, - teica Ābels, domājot atslēgas. Viņa tās sažņaudza rokā.

- Ņem manu riteni. Vai tu zini Aldi veikalu Piejūras rajonā? Mēs dzīvojam Amundsena ielā, tas ir turpat aizmugurē. Astoņpadsmitais numurs. Aiz stāvlaukuma iekšā pagalmā...

- Māju numurus es protu atšķirt. - Anna pasmaidīja. - Kurā skolā viņa iet? Es tikai iedomājos... ja nu viņa pamanījusi to lietu ar atslēgām un gaida tevi, jo domā, ka tu būsi pakaļ, bet...

Ābels sarauca pieri. - Es viņai eju pretī tikai piektdienās, - viņš teica, un tad: - Vai zini to pamatskolu pie stadiona? Pretī degvielas stacijai uz Volgastes ielas jāgriež iekšā. Kaut kur pa vidu starp skolu un Amundsena ielu 18 tu Mihu atradīsi. Tikai atdod atslēgas, viņa tiks galā.

- Pasteidzies, - Anna sacīja. Viņa noskatījās, kā Ābels iet pāri skolas pagalma vieglajai, baltajai sniega kārtai. Kad viņš pagriezās, Anna jau sēdēja uz sēdekļa, kas viņai bija par augstu. Viņš kaut ko uzsauca. Viņa nesaprata, sniegs slāpēja trokšņus. Varbūt tas bija "paldies".

Ne Anna, ne Ābels nepamanīja, ka pa vidusskolēnu istabas stikla sienu viņus vēro Bertils.

Anna vispirms brauca uz Mihas skolu. Tā viņai likās loģiskāk. Viņa prātoja, kā paskaidrot savu prombūtni mūzikas stundā. Magnuss varēja uzrakstīt attaisnojumu. Bet kā savu prombūtni viņa izskaidros Magnusam?

Netto stāvlaukums un ari skola sniegā izskatījās gluži citādi, mierīgāk, tīrāk, patīkamāk, šajā dienā tās priekšā dauzījās raibs bariņš bērnu, apmētājot cits citu ar sniega pikām. Neviens nesteidzās uz mājām. Anna lūkojās pēc rozā dūnu jakas ar mākslīgās kažokādas apkakli, taču neatrada. Viņa atklāja jaunu sievieti gaišām cirtām, kura izskatījās tā, it kā varētu būt skolotāja, un līkumoja cauri līksmajiem, mazajiem pikotājiem.

- Atvainojiet, - viņa ierunājās, - es meklēju Mihu... Mihu Tana-teku. Viņas brālis mani atsūtīja pretī. Viņa aizmirsusi mājas atslēgas.

- Ak, Miha, - jaunā sieviete teica. - Jā, Miha ir manā klasē. Vai viņa vienmēr iet uz mājām viena pati?

Tas uz jums galīgi neattiecas, Anna gribēja sacīt, un tas izklausās gluži pēc Ābela, viņa nodomāja. - Pārsvarā, - Anna atbildēja. - Bet piektdienās nē.

Jaunā sieviete pamāja. - Vai jūs esat viņas māsa?

- Nē, - teica Anna. - Māsīca. Vai viņa jau aizgājusi?

- Jā... jā, aizgāja, - sieviete domīgi noteica, un Anna juta, ka skolotājai pa galvu maisās tikpat daudz jautājumu kā viņai pašai. - Miha sacīja, ka viņai vēl vajagot aiziet līdz Vīkai, - paskaidroja sieviete.

- Viņai vajagot. Pavisam nopietni. Viņai esot jāapskatās kuģi. Viņa šodien visu dienu pļāpāja par kuģiem. Runa bija par kādu zaļu kuģi ar dzeltenām burām...

- Stūresratu, - palaboja Anna. - Ar dzeltenu stūresratu. Paldies. Tad nu es skatīšos, vai nevaru viņu pārķert Vīkā.

- Jā, tad jūs varbūt satiksiet viņas tēvoci, - sacīja skolotāja. Tēvoci? nodomāja Anna. - Arī viņš apjautājās pēc meitenes. Pagaidiet -vai tā var būt, ka vesels bars cilvēku šodien mazajai Mihai staigā nopakaļ ar dažādām dzīvokļa atslēgām?

- Var būt, - Anna teica. Viņa steigšus atkal uzkāpa uz Ābela riteņa.

Gita caur sakostiem zobiem klusi lādējās. Viņa ar šo ieskaiti netika galā. Angļu teikumi putrojās acu priekšā, un to īstā jēga nedevās rokā. Viņa šo ieskaiti nopūdelēs. Viņai nebija ne jausmas, kas bija jāinterpretē un kā - vispār nerunājot par to, kāpēc. .

Viņa pacēla acis, meklējot zeltaini rudu maturotu starp pārējiem, kas sēdēja, nolīkuši pār savām lapām, atrada to un pasmaidīja. Mans

Dievs, viņai patiešām galvā bija viss kas cits, tikai ne angļu valoda. Nolādētā velna abitūrija! Viņai vajadzēja vienu cigareti. Arī Henness rakstīja. Un neskatījās apkārt. Ja viņa pietiekami ilgi uz viņu blenzīs, varbūt viņš sajutīs skatienu un pacels galvu. Ja viņa pietiekami ilgi skatīsies uz viņu noteiktā veidā, viņš sajutīs siltumu, viņai tikai jā koncentrējas... Tas nebija Henness, kurš paskatījās. Tas bija kāds, kurš sēdēja vienu galdu tālāk. Tanateks. Viņš gandrīz nokavēja ieskaiti, viņš bija apsēdies savā vietā pašā pēdējā brīdī un visu laiku drudžaini skri-belēja. Tagad viņš vairs nerakstīja, viņš skatījās uz viņu. Viņa nezināja, kas viņa skatienā būtu jāizlasa. Viņam bija ļoti zilas acis. Šī veida zilais viņai nepatika. Tās bija ledainas.

Gita samiedza acis un izturēja šo skatienu. Viņa atkal iedomājās par Annu, par Annas vārdiem. Paskaidro man to sīktirgoni.

Piepeši bija tā, it kā viņi ar acīm angļu valodas ieskaites vidū risinātu mēmu sarunu.

Es, starp citu, neesmu akla, teica Gita. Proti, es nezinu, kas jums tur notiek... starp Annu un tevi... es nezinu, uz ko tu esi sacerējies. Bet kaut ko taču tu gribi. Tev viņa kaut kāda iemesla dēļ ir vajadzīga, citādi tu ar viņu nemūžam nebūtu runājis.

Liec mani mierā, teica Ābels.

Liec mierā Annu. Viņa dzīvo pati savā pasaulē. Reizēm es viņu gandrīz vai apskaužu... Viņa nav tāda kā mēs, viņa ir savādāka. Tik... ievainojama. Neskaries viņai klāt.

Hallo? Vai tu esi pilnīgi jukusi? Es viņu pat lāgā nepazīstu.

Un viņa nepazīst tevi. Tieši tur jau tā lieta.

Ko tu ar to domā?

Gita nopūtās. Es jau teicu: es neesmu akla. Es zinu pāris lietu, kuras Annai nestāstīšu...

Viņš atkal nolieca galvu pār savu lapu, pārtraucot dialogu. Vai viņš patiešām uztvēra to, ko bija teikušas viņas acis?

Pēc ieskaites viņa kopā ar Hennesu un citiem stāvēja ārā un smēķēja. Hennesa zelta mati kutināja viņai pakausi, kad viņš pār viņu noliecās, lai padotu tālāk šķiltavas. Kāpēc viņai jādomā par Annu? Anna bija teikusi, ka viņai tagad esot kāds students.

- Hei, - Henness klusi izsaucās, - kas tas par riteni, uz kura brauc mūsu poļu sīktirgonis?

- Tas... ir Annas ritenis, - Gita tikpat klusi atbildēja. Un vēl klusāk, tikai pati sev, piemetināja: - Students? Ko tu neteiksi, mans bērns. -Viņa piepešā dusmu uzplūdā izmīdīja pusizsmēķēto cigareti. - Velns, -viņa sacīja, mazliet tā kā par skaļu, - tas labi nebeigsies.

- Kas? - prasīja Henness.

- Nekas, - žigli atteica Gita un iesmējās. - Ieskaite. Abitūrija. Kaut kas. Kas gan dzīvē beidzas labi? Vai tev vēl ir kāda cigarete priekš manis?

5 RAINERS

Vasarā laivas Vīkas rajonā stāvēja cieši cita pie citas Rikas grīvā, un osta bija burātāju un tūristu pārpilna. Tagad, februāri, osta bija gandrīz tukša. Vienīgi zvejnieku laivas kā allaž stāvēja upes šajā pusē, ne tik gleznainas, cik remontu alkstošas. Zivis, kuras viņi te izvilka, gāja prom uz Hamburgu un Dāniju, savukārt tās zivis, kuras tirgoja zivju bodēs, lielākoties tika ievestas saldētas pa naktīm ar kravas mašīnām no Holandes vai Somijas, varētu padomāt, ka pastāv kāda globāla zivju apmaiņas birža. Iespējams, tas paplašināja apvāršņus. Ja biji kravas mašīnas šoferis. Vai zivs. Sarkanie karodziņi pie tīklu kārtīm, kuras lielos saišķos stāvēja krastā, ļengani nokarājās pārslu dejā. Margas uz vecā paceļamā tilta, kas nemaz nebija vecs, bet tikai pakaļdarināts, sniegs bija svaigi nokrāsojis baltas. Pa labi, šaipus tiltam, riteņbraucēju celiņš veda uz pludmali un uz Eldenu, uz Gitas jaunbūvju rajonu ar aklo stikla sienu, kas jūru neredzēja.

Anna nolika riteni pie kāda ziemas miegā snaudoša restorāna sētas, kurš atradās savādā starpstāvoklī starp atvērtu un slēgtu. Viņa gāja gar upi, garām zvejnieku laivām, un lūkoja ieraudzīt sārtu dūnu jaciņu.

Un Anna to ieraudzīja. Tā iznira aiz grēdā sakrautajām kastēm un kādu bridi tur neapņēmīgi stāvēja, un Anna redzēja, uz ko viņa skatās. Tur atradās jahta, viena vienīga pamesta jahta, kas ziemu nepavadīja uz sauszemes. Tā bija liela, smaga un tumšzaļa. Miha nopurināja no sejas bizes un izskatījās, it kā viņa ar kādu uz jahtas runātu, it kā sauktu kaut ko, Anna to nedzirdēja, jo bija pārāk tālu. Tad meitenīte uzrāpās uz jahtas. Anna sāka skriet. Viņa paslīdēja un nokrita, sniegs uz zivju zvīņām, sniegs uz dubļiem, sniegs viņai acīs - viņa atkal piecēlās un skrēja tālāk. Kaut kas nebija kārtībā. Ābels neteica, ka Miha būtu jāmeklē uz kuģa. Zaļais kuģis ar baltajām burām iederējās pasakā, nevis Vīkas jahtu piestātnē. Dažas sekundes viņa baiļojās, ka kuģis vienkārši atties no krasta un viņas acu priekšā aizbrauks lejup pa upi, ārā palēnām aizsalstošajā jomā, pazudīs sniega sienā, un viņa Mihu nekad vairs neredzēs.

Kuģis nekur nebrauca. Anna apstājās tieši tam pretī. Uz klāja neviens nebija redzams, taču viņa dzirdēja balsis no kajītes aizmugures. Mihas un kāda pieaugušā balsi. Aukstums aiznesa vārdus pāri pie Annas, skaidri un gaiši kā uz papīra.

- Jums nav dzeltena stūresrata, - Miha bilda.

- Nē, - atteica vīrieša balss. - Vai būtu jābūt dzeltenam stūresratam?

- Es domāju, - Miha atkal ierunājās. - Es tikai domāju. Ābels tā stāstīja. Vai kuģis pieder jums pašam?

- Mierīgi vari man teikt tu, - vīrieša balss sacīja. - Jā, tas pieder man. Ja vēlies, tas var piederēt arī tev. Mēs varam kopā ar to izbraukt. Vasarā. Vai tev patīk kuģi?

- Ai, man kuģi nenormāli patīk, - atbildēja Miha. - Es tikai nezinu, vai Ābels atļaus. Manā pasakā, tur es arī braucu ar kuģi, un tas ir gandrīz tāds pats kā šis. Bet tikai gandrīz, man liekas. Jūs... vai jums te nav jūraslauvas?

- Jūraslauvas? Nē, - vīrs bija izbrīnīts.

- Ābels teica, ka uz zaļā kuģa esot jūraslauva. Viņš to atveda. Vai uzbūvēja? Es vairs neatceros. *

- Ābels laikam daudz ko saka, - vīrietis teica.

- Jā, - apstiprināja Miha. - Ābels ir mans brālis.

- Es zinu, Miha, - sacīja vīrietis. - Es zinu.

- Kā... no kurienes? - jautāja Miha. - Un no kurienes jūs zināt, kā mani sauc?

- Es tevi gaidīju, - teica vīrs. - Es tevi gaidu jau ļoti, ļoti sen, ja kas. Es zināju, ka tu kādu dienu atnāksi un mani atradīsi. Varbūt tu tomēr varēsi kopā ar mani izbraukt, kad atnāks vasara. Man bez tevis bija ļoti vientuļi.

Viņa balsī skanēja visu pasaules gaidošo, vientuļo vīriešu skumjas. Šāda veida skumjas Annai nepatika. Tās galīgi neatgādināja skumjas. Anna pagājās kādu gabaliņu uz priekšu gar krastu, līdz pavērās skats uz kajītes otru pusi. Vīrietis sēdēja uz viena no pakaļējiem soliem. Tur stāvēja Miha savā rozā jakā un skatījās vīrietī lielām acīm, viņa nesaprata, ko viņš ar to domājis. Taču Anna redzēja, ka Mihai šī vīra ir žēl. Viņa bija tas mazo meitenīšu tips, kurā vientuļi vīrieši izsauc žēlumu. Viņa bija klintskaraliene. Viņa bija izdziedinājusi melanholisko pūķi.

- Tu laikam nezini, kas es esmu, vai ne? - jautāja vīrietis, un skumjas viņa balsī tagad šūpojās dziļi un tālu kā šūpoles, kas iekārtas ļoti augstā skābarža zarā, vilinot mazu meiteni iesēsties. Nē. Tās šūpojās kā virve. Tās bija neīstas, domāja Anna. Galīgi neīstas.

- Nē, - atbildēja Miha. - Kas jūs tāds esat?

- Es taču tev teicu: vari uzrunāt mani Uz tu, - vīrietis uzstāja.

- Miha. Mana mazā Miha. - Viņš uzrotīja piedurkni, un Anna pamanīja, ka uz augšdelma viņam ir tetovējums. - Bet... tas ir mans vārds, -teica Miha. Vīrietis maigi viņu pievilka klāt, un Miha apsēdās vīrietim uz ceļa.

- Skaidrs, ka tas ir tavs vārds, - viņš teica. - Es esmu Rainers. Vai zini, kas ir Rainers? Rainers Līrskis?

- Esmu kaut kur dzirdējusi, - bilda Miha. - Un kas viņš ir?

- Tavs tētis, Miha. Es esmu tavs tētis. Es tevi ilgi, ilgi nedrīkstēju redzēt. Viņi man to aizliedza. Tava māte un... galvenokārt Ābels. Viņš mani nevar ciest. Es nezinu, kālab. Tava mamma... viņa ir prom, vai ne?

Miha pamāja. - Aizbraukusi. Bet viņa drīz atkal atgriezīsies.

- Līdz brīdim, kamēr viņa atgriežas, tu vari dzīvot pie manis, -vīrietis sacīja. - Man ir skaists, liels dzīvoklis. Tev pašai būtu sava istaba, skaista, liela istaba ar gaišiem logiem... dzīvoklis ir pavisam tukšs. Vienam dzīvot tukšā dzīvoklī ir bēdīgi, vai saproti?

Miha piecēlās. - Paldies, nē, - viņa pieklājīgi teica. - Es labāk palikšu pie Ābela. Ābels nav aizbraucis, un viņš arī nekur nebrauks, vismaz bez manis ne. Jūs to manai mammai nedrīkstat teikt, bet Ābels ir svarīgāks par viņu. Viņas vienmēr bija tikai pa druskai, es nemaz nezinu, kur bija pārējā viņa, tāpēc patiesībā nav tik traki, ka mamma ir aizceļojusi. Vai es varu... vai es varēšu kādreiz izbraukt kopā ar kuģi, ja nepārvākšos pie jums?

- Noteikti, - sacīja vīrietis. - Es būšu ļoti laimīgs. To lietu par dzīvošanu tu vēl vari apsvērt. Es zinu jūsu dzīvokli. Tas tiešām ir mazs. Es arī tur dzīvoju, vai zini, toreiz, divus gadus, bet tu to neatceries. Vai tu tagad iesi uz turieni? Uz mājām? Vai man tevi aizvest?

- Es pati atradīšu ceļu, - Miha sacīja. - Vai es pirms tam varu apskatīt kuģi? Kajīti no iekšpuses?

- Skaidrs, - vīrs teica, piecēlās un aplika roku Mihai. Nu gan pietiek. Varbūt Anna šo vīrieti nepareizi novērtēja. Viņš nav vainīgs, ka viņu sauc Rainers, vai ne? Varbūt Anna pret viņu ir netaisna un varbūt iejaucas lietās, par kurām viņai nav daļas, taču viņš bija pretīgs. Viss viņā bija samākslots, uzspēlēts, glums. Viņa slikti piegrieztie džinsi, treniņjaka zem oderētās sintētiskās vestes, cepure - it viss Rainers Līrskis nāca no Aldi īpašā piedāvājuma. Tam gan nebija nozīmes. Taču Anna šaubījās, vai kuģis pieder viņam. Ikviens var uzkāpt uz sveša kuģa.

- Miha! - viņa uzsauca. - Miha!

Miha paskatījās, un Rainers arī paskatījās. Viņa acīs varēja lasīt, ka viņš ir pieķerts. Viņa roka joprojām bija aplikta Mihai. Viņš to nenoņēma.

- Kas tā tāda? - Rainers prasīja.

- Ā, tā ir Anna, - sacīja Miha, tik pašsaprotami, it kā viņa Annu pazītu jau gadiem, un Anna nez kāpēc sajuta sāpīgu dūrienu krūtīs.

- Tu esi aizmirsusi savu atslēgu! - Anna viņai uzsauca. - Tā ir pie manis! Es tev vēlāk paskaidrošu, kāpēc tā. Tagad nāc! Ir auksts!

- Man vēl ātri jāapskatās kuģis! - Miha sauca pretī. - Tad es iešu!

- Nē! - teica Anna. - Tu nāksi tagad. Tūliņ pat.

Viņa balsī ielika tik daudz autoritātes, cik vien spēja. Ar to nepietika.

- Tūlīt! - atsaucās Miha.

- Tagad!

- Nē, tūlīt! Uzreiz tūlīt!

Rainers Līrskis pavērās apkārt, it kā tuvumā varētu būt vēl kāds, kuram tur labāk nebūt. Tad viņš pienāca pie tumšzaļajiem reliņiem.

- Anna, - viņš ierunājās. - Jūs tātad esat Anna. Un kas gan ir Anna, kura iedomājusies komandēt manu meitu? Kas jūs tāda esat?

Anna norija siekalas. Kas viņa tāda ir? Meitene no ziepju burbuļa. Magnusa un Lindas Lēmaņu meita no Greifsvaldes Fleišerpriekšpil-sētas, no mājas, kurā gaiss vienmēr ir zils. Abituriente, mūziķe, angļu au-pair, domājams. Gitas sterili mazgājamā mazā māsa. Nē. Viņa bija kāds, kurš vēl nezina, par ko viņam būt. Viņa vēlreiz norija siekalas. Rainers savā treniņjakā, Rainers no īpašā piedāvājuma viņu biedēja vairāk nekā Ābels. Miha bija viņam izsprukusi, bet tagad viņš ar garu, nedabīgi garu roku vilka meitenīti sev klāt un spieda pie sāna. - Viņa ir mana meita, - viņš atkārtoja.

- Nē, - teica Anna. - Tā... tā viņa nav. Varbūt bioloģiski.

Rainers nosprauslājās. Miha nedroši meta skatienu no Annas uz

viņu un atkal atpakaļ. - Un es nedomāju, - Anna piebilda, - ka tas ir jūsu kuģis.

- Bez šaubām, tas ir mans kuģis, - teica Rainers klusi un asi, un viņa tonis pārliecināja Annu, ka viņai ir taisnība. - Jūs atsūtīja Ābels, vai ne? - viņš prasīja. - Nododiet viņam, ka es zinu patiesību. Mi-šela vairs neatgriezīsies. Viņa ir prom. Es rūpēšos par savu meitu, kā ikviens tēvs to darītu. Un ja viņš to grib dzirdēt personīgi, viņam jāatnāk pie manis.

Rainera jakas un krekla piedurknes vienā pusē joprojām bija at-rotītas līdz plecam. Anna redzēja, kā viņa muskuļi vilnī zem tetovējuma. Un tad viņa saprata. Viņa saprata, kas viņai jāsaka. Trumpis viņai bija rokā.

- Miha, - viņa bilda, - vai tu atceries, ko baltā ķēve teica? Iekams sala bija nogrimusi.

Viņa manīja neizpratni Rainera sejā. - Ko jūs tur runājat? - viņš īgni noprasīja. - Ko tas nozīmē? Vai tā ir kaut kāda stulba slepenā valoda?

- Baltā ķēve? - Miha pārvaicāja. - Viņa sacīja, ka mirs... ai, tas bija briesmīgi... un ka man ātri jāskrien uz pašu augstāko klinti... un, ja es satieku vīru, kurš nes manu vārdu...

Anna klusējot norādīja uz Rainera bicepsu, kur tinti uztetovētiem burtiem rotājās MIHA. Viņa redzēja, ka Miha saprot. Priekš sešgad-nieka viņa saprata pārsteidzoši ātri.

- Man tagad jāiet, - Miha paziņoja un atbrīvojās no Rainera, šoreiz pavisam. - Es kuģi apskatīšu kādu citu reizi. Uz redzēšanos.

- Pagaidi, - Rainers uzsauca, taču Miha zebiekstes ātrumā aizskrēja gar reliņiem, nolēca krastā kā maza gumijas bumbiņa sārtā dūnu jakā un satvēra roku, ko Anna viņai sniedza pretī.

- Skrienam, - teica Anna. - Kura pirmā tiks līdz tiltam. Viens, divi...

Un tad viņas skrēja. Anna ļāva Mihai uzvarēt. Tikai pie tilta viņa

atskatījās. Rainers viņām nesekoja.

- Anna, - Miha elsojot prasīja, - vai tevi atsūtīja Ābels?

- Jā, - apstiprināja Anna. - Un tu nedrīksti ticēt šim vīram, neviena vārda, vai dzirdi? Mišela... jūsu mamma... viņa drīz atgriezīsies, pavisam noteikti. Es to zinu, jo... man to teica Ābels. Es aizvedīšu tevi mājās. Vari rāpties uz bagāžnieka. »

- Bet tas kuģis, - ieteicās Miha, jau sēžot uz bagāžnieka. - Tas kuģis, Anna, tas gan bija skaists, vai ne? Un īstenībā arī viņš bija jauks pret mani. Varbūt viņš man būtu iedevis konfektes, tur lejā kajītē. Viņš izskatījās pēc vīrieša, kurš dod konfektes.

- Tieši tā, - Anna nodrebinoties sacīja. - Tieši tā arī viņš izskatījās.

Klusībā viņa sev vaicāja, vai Mišela tiešām atgriezīsies. Ābels tam

neticēja. Rainers tam neticēja. Vai viņi abi zināja ko vairāk par to, kur Mišela ir, nekā gribēja atzīt?

Anna būtu varējusi atstāt Mihu lejā pie mājas. Iedot viņai atslēgas. Pamāt. Doties uz otro mūzikas stundu. Vai arī mājup. Viņa būtu varēju pateikt "nelaid nevienu iekšā" un "Ābels drīz būs klāt", un tūkstoš citu teikumu. Bet viņa prasīja: "Ko tu teiktu, ja es kopā ar tevi uzietu augšā un pagatavotu pusdienas?"

Nami ar ieejām numur 18,19 un 20 veidoja liela iekšpagalma vienu pusi, tā vidū iznīkusī zāle bija pārvērtusies ziemas dubļos. Gaidot Mi-has atbildi, Anna juta, ka viņā veras tūkstoš logu acis. Tūkstoš acu, aiz kurām tūkstoš pieres grumbojās izbrīnā, ko gan viņa dara vietā, kur neiederas.

- Pagatavotu ēst? Vai tu to proti? - vaicāja Miha.

Anna iesmējās. - Gan jau jums būs kaut kas, no kā varēs pagatavot pusdienas.

Miha sarauca pieri, jau pusceļā kāpņu telpā. - Mamma neprata gatavot pusdienas, - viņa teica, - viņa to vienmēr aizmirsa, un viņai bija citas darīšanas, vajadzēja kaut kur doties vai kā. - Un tad ātri piemetināja: - Bet viņa bija jauka. Viņai vajadzētu atgriezties.

- Jā, - sacīja Anna. - Viņa atgriezīsies. Noteikti. Tikai ne šodien.

Tumšā, šaurā kāpņutelpa bija kā tornis, pakāpieni veci un pelēki,

asām malām un viscaur dubļainos zābaku nospiedumos. Margas izskatījās tā, ka negribējās tām pieskarties. Miha tām nepieskārās. Lifta nebija, četri stāvi bez lifta, sportiski, nodomāja Anna, tas varbūt ir Bar-mer slimokases pirksts. Miha un Ābels dzīvoja ceturtajā stāvā. Gaiteņa logi bija necaurredzami, logs otrajā stāvā izbiris. Vai izdauzīts. Trešajā stāvā bija nokaltusi palma, viens no tiem podaugiem, kas nevienam nepieder, tā teikt, apkārtklīstošais augs, kurš beigās nepamanīts nobeidzas. Kad viņas gāja garām palmai, lejā atvērās durvis un kāds sauca uz augšu: - Miha? Vai tā esi tu?

- Jā! - atsaucās Miha. - Tā ir Ketovas kundze, - viņa Annai klusu paskaidroja. - Man viņa nepatīk. Viņai ir trīs mazi bērni, bet tie viņai ir tikai tāpat, tie nav viņas. Viņi vienmēr bļauj, un arī viņa bļauj, pie viņiem iet riktīgi skaļi.

- Vai tava mamma ir atpakaļ? - sauca Ketovas kundze.

Anna lejā uz margām redzēja guļam resnu roku treniņtērpā, vairāk neko no Ketovas kundzes viņa nesaskatīja.

- Nē, - Miha teica. - Te ar mani ir Anna.

- Kas tā Anna tāda ir? - Ketovas kundze sauca. - Vai tagad tevi pieskata viņa?

Miha vairs neatbildēja. Viņa steigšus pievārēja divus atlikušos kāpņu posmus un atslēdza dzīvokļa durvis. Annu, kas gāja aiz viņas, apņēma linoleja un vecumveca gāzes apkures katla smarža.

- Te tev jānoliek apavi, - norādīja Miha. Un: - To tur uzgleznoju es. Un to arī.

Siena bija pilna ar viņas mākslas darbiem. Miha mācēja zīmēt ābe-les, taču zirgus ne. Viņai padevās mājas ar vienu vienīgu istabu, taču gultas ar baldahīnu ne. Viņai padevās jūraslauvas, taču vīrieši ne.

- Šo te virtuvē es uzzīmēju tikai vakar, - viņa sacīja, ievilkusi Annu telpā, kura bija tik tikko lielāka par tualeti. Tur virs plīts karājās bilde ar tādu kā klumpuci virsū, no juceklīgām, samudžinātām zīmuļa līnijām, kas šķitās nesaprotam, kurp vēlas doties.

- Tas ir dimants, - Miha paskaidroja. - Tā sirds, vai atceries? Mazās klintskaralienes sirds.

Virtuve bija ļoti kārtīga un vienlaikus nožēlojama. Tajā mita tāda pati bezcerība kā Mihas skolas pagalmā piektdien pēc pēdējās stundas. Līdzīgi kā sniegpārsliņas pie skolas durvīm, šīs bildes bezcerību gandrīz vēl pavairoja, tās liecināja par centieniem to uzvarēt, tās liecināja, ka par šo bezcerību kāds zina. Sienasskapja finierējums stūros bija atlupis un lobījās nost no skaidu platēm. Iepretī šaurajam logam gulēja aukstais, tukšais pagalms ar tūkstoš logu acīm, ar tūkstoš citiem dzīvokļiem.

Pie astmatiski sēcošā ledusskapja karājās nodzeltējušas fotogrāfijas, kas nevarēja būt tik mūžsenas, kā izskatījās. Annas ātrais, zaglīgais skatiens notvēra vienu ar zēnu, aptuveni divpadsmit gadus vecu, kurš turēja uz rokām mazu meitenīti, ietiepīgi skatoties garām kamerai. Ar meiteni fotogrāfijas bija vairākas, rotaļlaukumā, zīdaiņa vecumā grozā, kopā ar citiem mazuļiem bērnudārza grupas uzņēmumā. Nebija nevienas bildes ar mammu. Anna novērsa acis.

Viņa atrada miltus un olas, un pannu, cukuru un eļļu, un beigu beigās uz plīts pagatavoja pankūkas, kamēr Miha pievilktām kājām sēdēja uz kumodes, muguru saliekusi, lai neatdauzītos pret sienas skapīti augšā, un noskatījās viņā.

- Bet Ābels, - paziņoja Miha, - pankūkas prot mētāt gaisā.

- Jā, - atteica Anna, - šodien viņš gandrīz palaida gaisā savu ieskaiti, tikai es viņam neļāvu.

- Tās piedeg, - Miha lietpratīgi norādīja, paliekusies uz priekšu.

- Bet nav tik traki. Kad esmu viena, es ēdu tikai sviestmaizes. Anna? Man visu laiku jādomā par Raineru. Viņš ir mans tētis vai ne? Bilolo-ģiski, tu teici. Ko tas nozīmē?

- Tas nozīmē... - Anna mēģināja nokasīt no pannas pankūku, kuras piedegusī mala nenāca nost. - ...ka tava mamma un viņš...

- Ak tā, - teica Miha. - Ka viņi ir pisušies? - Un viņa ātri pielika pirkstu pie lūpām. - Tikai nenodod Ābelam, ka es to vārdu pateicu, -viņa čukstēja. - Viņš cenšas domāt, ka es to nezinu.

- Vai tad tu zini, ko tas nozīmē?

- Nē, - atzinās Miha. - Tā īsti ne.

- To tu vēl apgūsi, - sacīja Anna. - Kaut kad. Tāpat kā es pankūku cepšanu. To es arī kaut kad apgūšu. Cerams. Vai jums ir ievārījums?

- Zemenes, - Miha teica.

Un tad viņas sēdēja dzīvojamā istabā, kas bija tikpat kārtīga un tikpat bezcerīga kā virtuve, pie mazītiņa tumša finierēta galdiņa uz pelēka velveta dīvāna no sešdesmitajiem gadiem vai no izgāztuves, vai arī no abiem, blakus pārāk lielam televizoram. Tapetes pie griestiem bija mitras un uzburbušas un noklātas ar sinepjkrāsas puķēm. Muzeja eksponāts no Austrumvācijas laikiem, nodomāja Anna, ja tās varētu nokasīt nost, tām būtu vērtība.

Zemeņu ievārījums sastāvēja no simtdesmit procentiem ķīmijas un diviem procentiem saldinātāja. Miha apēda trīs pankūkas, kopā ar visām melnajām maliņām, izzieķējot ievārījumu pa visu savu smaidošo seju.

- To tu varētu darīt biežāk, - viņa bilda.

Anna pamāja. - Ja vien vēlies, - viņa sacīja. Un iedomājās Lindas pankūkas mājās, zilajā gaismā, starp vecajām, skatam atklātajām virtuves sijām, pankūkas ar lasi un krējumu un dārza zaru uz galda, un Mālera simfonijas no plašu atskaņotāja uz antīkās kumodes ar krāsainajiem emaljas rokturīšiem. Viņa saņukāja zilo visumu kopā ar Mālera mūziku un norija to līdz ar pēdējo piedegušo Annas pankūkas kumosu, un piepeši viņai kaklā bija tik liels kamols, ka gluži vai trūka elpas.

- Tu izskaties pavisam bēdīga, - ieteicās Miha. - Vai kas lēcies?

- N... nē, - Anna atbildēja. - Es tikai kaut ko iedomājos.

- Es zinu, - Miha teica. - Es arī dažreiz kaut ko iedomājos. Es zinu, kā aizvirzīt tavas domas.

- Tu gribēji teikt novirzīt?

- Droši vien tā, - sacīja Miha. Un tad viņa savā velveta klubkrēslā paliecās uz priekšu un sazvērnieciski nočukstēja: - Vai gribi zināt, kā turpinās pasaka par mazo klintskaralieni?

-Jā, - Anna nevilcinoties atbildēja.

- Es arī, - čukstēja Miha. - Viņš to pa brīvdienām neizstāstīja. Viņš teica, ka viņam vispirms jāpadomājas. Bet viņš kaut ko uzrakstīja. Man ir nojausma, kur stāv tās lapas. Vai sagrēkosim?

- Varbūt, - Anna nočukstēja.

Miha piecēlās un aizšāvās uz dzīvokļa tālāko galu, kur gaisotne bija nevīžīgāka un vairāk vedināja domāt par bērnistabu, to varēja manīt pēc lietām, kuras bija izkaisītas šaurajā gaitenī - koša cepure, bilžu grāmata, pirkstiņlelles. Kamēr Miha meklēja, Anna aiznesa šķīvjus atpakaļ uz virtuvi un nomazgāja. Viņa nomazgāja arī pārējos traukus, kas bija sakrauti kaudzē pie izlietnes. Ūdens notecēja slikti, caurule droši vien bija aizsērējusi. Anna pazina vieglo metāla galda piederumu veidolu, relikts no VDR laikiem, tāpat kā tapetes. Muzejs. Viņa prātoja, cik veca varētu būt bijusi Mišela. Bijusi? Vai viņa tikko nodomāja "bijusi"?

- Te tās ir! - Miha triumfējoši iesaucās. Viņa stāvēja gaitenī kā Žanna d'Arka, mežonīgā apņēmībā darīt aizliegtas lietas, ar izspūrušām bizēm, trīskrāsu karoga vietā paceltajā dūrē turot pāris baltu lapu. Anna pasmaidīja.

- Tu drīksti ienākt manā istabā, - Žanna d'Arka teica, un Anna jutās pagodināta. Viņa sekoja Mihai uz istabu, kas patiesībā sastāvēja tikai no vienas augstas gultas, jo nekam citam vietas nebija. Zem gultas stāvēja rakstāmgalds: skaidu plāksne uz diviem koka klučiem. Loga nebija.

- Gultu uzmeistaroja Ābels, - sacīja Miha. - Nāc. Tur augšā pietiks vietas mums abām, arī mums ar Ābelu tur vietas pietiek. Trešais pakāpiens kustas, uzmanies!

Tad viņa Annai iespieda plaukstā divas ar roku aprakstītas lapas.

- Lasi skaļi. Margarētas kundze arī klausīsies. Viņa arī parādās stāstā, viņai jāzina, kas tālāk notiek...

- Protams, - teica Anna.

- Zaļais kuģis ar dzelteno stūresratu trīs dienas burāja uz ziemeļrietumiem. Vējš to bez apstājas dzina uz priekšu, un kuģa priekšgalā stāvēja mazā klintskaraliene ar Margarētas kundzi rokā, kuras zili baltā kleita plīvoja vējā. Dažkārt jūra stundām ilgi bija dzidra kā zils stikls, un tad varēja ieskatīties dziļdziļi dzelmē, kur peldēja violetas medūzas ar sudraba rakstiem un gariem, rubīnsarkaniem taustekļiem, skaistākas par jebkuru saulespuķi.

"Jā, tās ir skaistas," sacīja jūraslauva, "taču arī bīstamas. To skaistums var tevi apdedzināt."

Jūraslauva peldēja līdzās zaļajam kuģim, palaikam pazūdot, taču ikreiz, kad mazā klintskaraliene nodomāja, ka jūra ir pārāk liela, bet viņa - pārāk maza un nomaldījusies, viņš atkal iznira virspusē. Naktīs mazā karaliene un Margarētas kundze gulēja kajītē. Tur bija plata gulta, izklāta ar leduslāču ādām. Tur, kur šie leduslāči dzīvo, stāstīja jūraslauva, cilvēka izraisītu klimata pārmaiņu dēļ tagad kūst ledāji. Tāpēc leduslāči iznāca krastā un pārtapa par politiķiem, taču pirms tam noģērba kažokus, lai viņus neviens nepazītu. Jūraslauvam atlicis šos kažokus vien izzvejot no jūras...

Reiz mazā karaliene naktī izgāja ārā uz klāja, lai palūkotos zvaigznēs. Viņa atrada Lielā Lāča zvaigznāju; taču viņa atrada arī ābeli un ķēvi, un gultu.

"Te nu jūs visi esat!" viņa pārsteigta teica." Cik skaisti jūs esat! Seit jūrā naktis ir tik brīnumaini skaistas..."

"Jā, tās ir skaistas," no melnās nakts jūras čukstēja jūraslauva. "Tomēr tās ir arī aukstas. Ja pārāk ilgi tajās raudzīsies, to skaistums var tevi sasaldēt ledū."

Mazā karaliene mudīgi ieritinājās atpakaļ leduslāču ādās. Agrā rīta saule sārta un oranža dejoja viļņos, un mazā klintskaraliene ilgi vēroja viļņus. "Iespējams," viņa teica savai lellei, "būtu jauki kādu brītiņu peldēt blakus kuģim, kā to dara jūraslauva. Viļņi ir tik skaisti..."

"Jā, tie ir skaisti..." sacīja jūraslauva, izbāzis galvu no putojoša viļņa, "tomēr arī negausīgi. Ja tu tiem sekosi, tie var tevi aprīt."

"Ak!" izsaucās mazā karaliene. "Vai tiešām nav nekā tāda, kas būtu tikai skaists, bet ne bīstams?"

"Varbūt mēs ko tādu sastapsim savā ceļojumā," teica jūraslauva. "Taču daudz laika meklējumiem mēs nevaram izšķiest. Paveries apkārt, mazo karalieni Pastāv ari tādas lietas, kas ir tikai bīstamas un nemaz nav skaistas."

Mazā karaliene palūkojās apkārt un redzēja, ka melnais kuģis ir pietuvojies.

"Pagājušā naktī es biju tur aizpeldējis," jūraslauva stāstīja, "jo jū-raslauva ir daudz ātrāks par kuģi. Tur pie stūresrata stāvēja mednieks sarkanā mētelī, sarkanā kā asins. Viņam bija gaišas ūsas un acis tikpat zilas kā tev, mazo karalien. Un uz viņa labās piedurknes bija izšūts dimants. Viņa ceļa mērķis: tava sirds."

"Bet ko viņš ar to iesāks?" iesaucās mazā karaliene.

"Viņam tā piederēs," atbildēja jūraslauva. "Ar to ir gana. Viņš grib lūkoties tās dailē, zinot, ka pieskarties tai drīkst vienīgi viņa alkainās rokas."

"Kā tu zini?" vaicāja mazā karaliene. "Tu to esi izdomājis!"

"Es vēlētos, kaut tā būtu," sacīja jūraslauva. "Taču mednieks, kurš mums seko, jūrās ir pazīstams. Viņš nolaupījis jau daudz dārgakmeņu. Kādu laiku viņš tos uzglabā savā tumšajā namā, uz savas salas, tālu prom. Bet kādudien tie zaudē mirdzumu, un viņš vairs tos negrib, vairs negrib tiem pieskarties. Un izmet atpakaļ jūrā. Taču tava sirds ir izcilākais no visiem dārgumiem. Viņš to meklē jau ilgi."

"Kā viņu sauc, to mednieku sarkanajā mētelī?" mazā klintskara-liene drebot prasīja. "Kā man viņu dēvēt, ja redzēšu sapnī?"

"Kad tu viņu satiksi," jūraslauva teica, "viņš lūgs, lai tu viņu sauc par tēti."

Ceturtās dienas rītā viņi ieraudzīja pāri jūrai slīdam gaismu, kas arvien atgriezās.

"Tā ir bāka," pavēstīja jūraslauva.

"Ai, brauksim uz turieni!" iesaucās mazā karaliene. "Varbūt bākas sargs mūs uzcienās ar tasi kakao!"

Jūraslauva pagrieza galvu uz melnā kuģa pusi. Tas bija iepalicis labu tiesu. Divas no melnajām burām izskatījās ļenganas, it kā naktī kāds būtu pārkodis tauvas. Kāds, kurš bija nedzirdami piepeldējis un nagainām pleznām uzrāpies uz klāja...

"Labi," noteica jūraslauva. "Vienai tasei kakao mums laika pietiek."

Drīz pēc tam zaļais kuģis pietauvojās pie bākas sarga salas, un mazā karaliene ar Margarētas kundzi izkāpa krastā. Viņa spēra pāris soļu un iesmējās, jo viņas gaita bija kļuvusi grīļīga kā kārtīgam jūrniekam.

"Jūraslauva!" viņa pasauca, taču atskatoties ieraudzīja aiz sevis nākam lielu sudrabpelēku suni ar zeltainām acīm.

"Tas esmu es," teica suns. "Uz zemes es esmu cits."

Mazajai karalienei kļuva mazliet ērmīgi ap dūšu, un viņa sev vaicāja, kurš tad ir šī suņa īstais veidols un varbūt ir vēl kāds trešais.

Tad viņa pieklauvēja pie bākas sarkanajām durvīm, un bākas sargs atvēra.

"Nāciet iekšā," viņš aicināja. "Es jūsu kuģi novēroju ar tālskati. Un izgaismoju ceļu, lai neuzskrienat klintīm, kas slēpjas zem ūdens virsmas..." Viņš apmierināti noglauda savu iesirmo vaigubārdu un sakārtoja apaļās brilles. "Vai nevēlaties uzkāpt augšā uz kādu kakao?"

Viņi sekoja bākas sargam līdz pat torņa augšstāvam. No turienes pavērās brīnišķīgs skats pār jūru. No augšas jūra izskatījās pilnīgi gluda, atsevišķus viļņus nemaz nevarēja redzēt. Bākas sargs uzsēja priekšautu virs sava tumši zilā vilnas džempera un uz mazas plītiņas vārīja kakao.

Sudrabpelēkais suns bija klusi nogūlies zem galda.

"Tur ir vēl viens kuģis." Mazā karaliene pūta savā kakao tasē. "Tāds melns, pie apvāršņa. Vai arī tam jūs rādāt ceļu?"

"Kā tad," bākas sargs teica. "Es rādu ceļu visiem kuģiem."

"Bet kā jūs zināt, kuri ir labie un kuri ļaunie kuģi?" vaicāja mazā karaliene. "Tas tur, tas ir ļauns kuģis. Es to zinu, bet jūs nezināt. Un tāpēc rādāt tam ceļu..." .

"Tā ir taisnība," bākas sargs nopietni sacīja. Viņa gandrīz sirmajā bārdā karājās kakao lāse.

"Uz melnā kuģa ir mednieki," mazā karaliene turpināja. "Viņi grib nozagt manu sirdi, un, ja viņi to izdarīs, es nomiršu. Mums jāsasniedz cietzeme, iekams viņi mūs nav panākuši. Mēs esam viņiem priekšā tieši par vienas kakao tases tiesu."

"Ak vai," teica bākas sargs, "cik tas ir briesmīgi. Varbūt esmu ceļu parādījis jau daudziem ļauniem kuģiem." Viņš noņēma brilles un pakasīja ar tām galvu. "Kam tad es vispār deru?"

Beidzot viņš pagriezās pret mazo karalieni un uzlika atkal brilles.

"Es rādu ceļu gan ļaunajiem, gan labajiem, tas ir tāpat, it kā es ceļu nerādītu nevienam," viņš sacīja. "Vai tā nav? Varbūt... man tas būtu jāizbeidz. Varbūt man jābrauc kopā ar jums uz cietzemi."

Sudrabpelēkais suns iznāca no pagaldes un apostīja bākas sarga apavus. Tad viņš to nopētīja ar savām zeltainajām acīm. Un beidzot pamāja ar asti.

"Vai redzat," laimīgi bilda mazā karaliene, "viņš saka, ka drīkstat doties mums līdzi."

"Labi," teica bākas sargs, "es tikai ielikšu somā vēl zobu birsti. Varbūt es varu kā palīdzēt... uz kuģa. Kā to vispār sauc?"

"Es nezinu," mazā klintskaraliene godīgi atzinās. "Varbūt mēs to vēl noskaidrosim."

Tad bākas sargs nodzēsa bākā gaismu. Šajā vakarā vairs nebūs gaismas, kas rādīs ceļu melnajam kuģim. Taču vēl bija gaiša diena. Lejā bākas pakājē sargs ar ievingrinātu kustību atraisīja tauvu kuģa priekšgalā - un viņi burāja prom, dūšīgai brīzei pūšot baltajās burās. Blakus kuģim no viļņiem iznira jūraslauvas tumšā galva. Bākas sargs vien pamāja, itin kā zinādams par viņa pārvērtībām. Taču melnais kuģis jau bija cieši uz pēdām. Mazā karaliene juta sarkanā mednieka alkatību, un viņas dimanta sirds pukstēja bažīgāk nekā iepriekš.

Kādu brīdi viņas abas klusēja. - Vai tas ir viss? - Miha prasīja. -Jā.

- Vai tu esi droša? Pagriez lapas otru pusi.

- Es lapu pagriezu otrādi. Tā jau bija otra puse. Vairāk nav. Vēl nav.

- Sirds no dimanta, - čukstēja Miha. - Kā tev šķiet, vai man patiešām tāda ir? Ja mani izgaismotu cauri, ar to aparātu, vai to varētu redzēt, ko?

- Tev ir pavisam normāla sirds no miesas un asinīm, - Anna teica un iesmējās. - Nebaidies. Tā ir tikai pasaka.

- Jā, bet tomēr, - bilda Miha.

Šajā mirklī nočīkstēja ārdurvis, un īsi pēc tam gaitenī atskanēja soļi. Anna sēdēja pavisam klusu un manīja, ka arī Miha cenšas neelpot. Viņai bija gandrīz vai tāda sajūta, it kā viņas stāvētu viena otrai blakus uz zaļa kuģa klāja starp zilas ziemas jūras skaistajiem, bīstamajiem viļņiem. Rainers Līrskis, nodomāja Anna. Viņam taču nav atslēgas? Vai mēs durvis neatstājām vaļā? Cik daudz laika pagājis, kopš esam dzīvoklī? Skaidrs, vairāk nekā pietiekami, lai kājām atnāktu no Vīkas līdz šejienei, tas nav tālu...

Durvis uz gaiteni atvērās.

Tas nebija Rainers Līrskis. Tas bija Ābels. Protams, ka Ābels. Anna uzelpoja un pakaļ Mihai norāpās no gultas. Taču, kad viņa stāvēja Ābelam pretī, viņa acis bija aukstākas nekā jelkad. Tās bija tik aukstas kā ziemas nakts uz kuģa viņa pasakā.

- Ko tu šeit dari? - viņš prasīja.

- Es... es uzcepu pankūkas... pusdienām, - Anna izstomīja, - es... -Un piepeši viņa aptvēra, ka joprojām tur abas aprakstītās lapas. Ābels sekoja viņas skatienam un izrāva tās viņai no rokas.

- Miha pusdienās tikpat labi var uzsmērēt sviestmaizi, - viņš teica. - To viņa citreiz arī dara. Es tevi te nelūdzu nākt.

- Es... nē... es negribēju, - sacīja Anna. - Kā angļu valodā?

- Anna mazlietiņ palasīja priekšā, bet es esmu vainīga, - taisnojās Miha. - Es teicu, ka viņai tas jādara. Bija ļoti jauki, zini, un tu varbūt citreiz varētu Annai parādīt, kā gatavo pankūkas, lai tāč nepiedeg...

- Annai tagad jāiet, - teica Ābels. - Viņai ir pašai savas mājas un daudz kas darāms. - Viņš Annai nepieskārās. Viņš to negrūda ārā no istabas, ārdurvju virzienā. Viņš tikai skatījās uz viņu. Viņa bezpalīdzīgi pacēla rokas un gāja. Ābels neizlaida viņu no acīm, kamēr viņa gaitenī vilka jaku un zābakus.

- Tavs ritenis stāv lejā pie mājas, - viņš sacīja. - Es ar to atbraucu.

- Mans... ritenis? Vai tad tas nebija pieslēgts?

- Slēdzene ar ciparu šifru, - pavīpsnāja Ābels. - Tādu kurš katrs var uzlauzt. Tev taču ir nauda, lai pieliktu labāku.

Jau stāvot uz pelēko, asmalaino kāpņu augšējā pakāpiena, Anna mēģināja pēdējo reizi: - Ābel, es Mihu tikai atvedu mājās! Tu man to lūdzi.

- Es tev neko nelūdzu, - viņš asi atcirta. Viņai nebija taisnība. Viņš spēja iedvest bailes arī bez mices galvā. - Tā bija tava ideja. Un tagad liec mūs mierā. Paldies par tām atslēgām.

Vārds "paldies" nekad vēl tā nebija dedzis Annas vaigos. Tas bija kā pļaukas cirtiens sejā. Viņa noskrēja lejā pa kāpnēm neapstādamās. Apakšā Ketovas kundzes durvis bija puspavērtas. Anna aizcirta aiz sevis ārdurvis. Viņa raudāja. Velns, viņa tiešām raudāja. Meklējot kabatlakatiņu, viņa uzdūrās sloksnītei ar baltajām tabletēm. Varbūt vienu vajadzētu paņemt, tāpat vien. Viņa izlobīja tableti no folijas un ielika mutē. Tā bija rūgta. Anna to atkal izspļāva, baltu tableti baltā sniegā, kas bija balts kā papīrs, kurš gaida uz burtiem, vārdiem, pasakas turpinājumu. Viņš bija pieslēdzis riteni ar nekam nederīgo ciparu slēdzeni. Viņa to atslēdza un brauca mājup, galva tukša, balts papīrs, balts sniegs, balts ledus uz balta celiņa, baltas buras, balta šņākoņa.

Kad viņa aizvēra acis, tad redzēja baltā izšūtu dimantu uz sarkana mēteļa piedurknes. Vai arī tas bija Rainera Līrska tetovētais augšdelms?

6 ROŽU MEITENE

Tovakar Anna nespēja iemigt. Viņa apģērbās un vēlreiz nogāja lejā dzīvojamā istabā, kur Magnuss sēdēja atzveltnes krēslā un lasīja avīzi, arī bez miega, kā jau allaž. Viņa uzlūkoja tēva lielo, plato stāvu lielajā, platajā krēslā, tie abi bija kā viens vesels, viņš un krēsls, klucis telpā, neizkustināms, nepiekāpīgs, stingrs. Viņa agrāk domāja, ka tētis var pasargāt no visa. No visa pasaulē. Bērni ir dumji.

Līdzās Magnusam uz maza inkrustēta galdiņa, relikta no kāda ceļojuma uz arābu zemēm, stāvēja pudele sarkanvīna un glāze. Anna izņēma no skapja otru glāzi un pielēja līdz pusei. Tad apsēdās otrā atzveltnes krēslā. Kādu brīdi viņi klusēdami dzēra vīnu, Magnuss lasīja avīzi, Anna - savas domas. Beidzot viņš salocīja avīzi.

- Kas tev uz sirds? - viņš prasīja.

- Nekas, - viņa atteica. Viņš palūkojās uz meitu. Viņa paraustīja šauros plecus. Viņa bija daudz šmaugāka par viņu, zariņš vējā. - Pasaule, - viņa sacīja.

- Jā, - teica Magnuss. - Tu izskaties tā, it kā uz sirds tev būtu visa pasaule.

- Kāpēc daži cilvēki ir tādi un citi savādāki? Kāpēc vieni ir laimīgi, bet citi nelaimīgi? Kāpēc vieniem ir nauda, bet citiem - es zinu. -Viņa nopūtās. - Tie ir bērna jautājumi.

- Tu varētu studēt, lai gūtu atbildes, - Magnuss ieminējās ar vīna glāzi rokā. - Filosofiju. Vai arī nē. Ekonomiku.

- Man vajadzīgs attaisnojums, - sacīja Anna. - Mūzikas stundai šodien. No pulksten diviem līdz četriem, apmēram.

Magnuss sarauca uzacis. Viņš neko nejautāja.

- Tavā vecumā es arī... - viņš iesāka un apklusa.

- Paldies, - Anna pieceļoties teica. - Magnus? - viņa durvīs ierunājās.

-jā?

- Vīns līst ārā.

Nākamā diena balto sniegu pārvērta brūnā zampā. Anna jautāja Bertilam, vai viņam pēcpusdienā būtu laiks matemātikai. Gita ar Hen-nesu bija sarunājusi tikties fizikas sakarā.

- Diemžēl kopā ar vēl dažiem, - viņa Annai teica.

Ābels ieradās ar novēlošanos un gulēja ģeogrāfijā, jo vācu valodas todien nebija. Dienas vidū Anna sēdēja viena pati uz radiatora vidusskolēnu istabā un redzēja, ka Ābels ārā runā ar Knāki. Viņa nesaprata, ko viņi saka. Viņa nespēja koncentrēties, ne uz ko. Saikne ar realitāti bija pārtrūkusi kaut kur kāpņutelpā kādā nojaucamā blokmājā, bija tā, it kā asaru plīvurs joprojām klātu visu, ko viņa redz. Knāke noņēma apaļās brilles un pakasīja ar tām galvu. Viena vientuļa sniegpārsla nosēdās viņa gandrīz sirmajos matos. Un Anna ar rāvienu izslējās.

Bākas sargs. Bākas sargs izskatījās precīzi kā Knāke. Brilles, vilnas džemperis, vaigubārda - viss sakrita. Vācu valodas I grupas skolotāju Ābels bija ierakstījis savā pasakā. Viņš bija uzkāpis uz klāja, lai palīdzētu mazajai karalienei. Knāke bija apsolījis pameklēt kādu darbu. Knāke piederēja labajiem. Viņa gandrīz pasmaidīja, bet tikai gandrīz. Pasaku pasaule bija vienkārša: labais un ļaunais, aukstais un siltais, vasara un ziema - melnais kuģis un baltās buras.

Pusdienu pārtraukumā viņa pameta Gitu un vienatnē devās uz maiznīcu, uz to, kura atradās patālāk. Ko viņa te gribēja? Pārspīlēti līksma reklāma maizītēm violetā iepakojumā ar 1KEA uzrakstu viņai uzdzina šermuļus pār muguru. Viņa nebija izsalkusi. Blakus maiznīcai bija kebabu ēstuve ar stāvgaldiņiem, par spīti pusdienu laikam, pamesta ēstuve, un nezin kāpēc Annu šī ieskrietuve un vientuļais, salstošais pārdevējs piesaistīja. Viņa nostājās pie viena no galdiņiem sniega putras vidū un dzēra remdenu kafiju, kas bija vēl sliktāka nekā no automāta skolēnu istabā. Viņa vilka ar pirkstu rakstus kāda priekšgājēja atstātā kafijas peļķītē.

- Anna, - kāds viņu uzrunāja. - Anna, man ļoti žēl.

Viņa tik ļoti satrūkās, ka apgāza kafijas tasi, un, pacēlusi acis, juta, kā remdenā kafija ietek piedurknē. Tas bija Ābels.

- Kā... kā, lūdzu? - viņa vaicāja.

Viņš izķeksēja no plastmasas turekļa salveti un padeva viņai, lai noslauka kafiju.

- Man ļoti žēl, ka izmetu tevi laukā, - sacīja Ābels. - Es taču nezināju, ka Rainers... Miha man izstāstīja. Tas bija pareizi, ka tu viņu neatstāji vienu. Es... es negribēju, ka... tas ne uz vienu neattiecas, kā mēs dzīvojam, un... man ļoti žēl, patiešām.

Viņa nekad nebija dzirdējusi Ābelu stostāmies. Viņa uzsmaidīja un ar sāpīgu blīkšķi iekrita atpakaļ realitātē, asaru plīvurs pārplīsa, un viņa juta, ka piedurkne patiešām ir pamatīgi slapja.

- Ir jau labi, - viņa teica. - Tev taisnība. Taču es nesaprotu, kas tev ir - tā dzīvokļa sakarā -, pie manis nav ne uz pusi tik kārtīgi.

- Vai Miha tev sarīkoja ekskursiju pa dzīvokli?

Anna papurināja galvu. - Nebaidies, trūdošo līķi zem gultas es nepamanīju.

Viņa seja savilkās smīnā. - Nolaupīto naudas koferi un slepeno kodolreaktoru uz drēbjuskapja, cerams, arī ne?

- Nē, - teica Anna. - Taču nobrīnījos, ko galda piederumu atvilktnē dara zelta stieņi un ložmetējs. - Bija tik labi*melst niekus. Tas palīdzēja labāk nekā remdenā kafija. Bija tik labi kopā ar Ābelu smieties par nesvarīgām lietām, piemēram, par atomreaktoru uz skapja.

- Par to stāstu... - viņa ātri nobēra, - mums nevajadzēja to lasīt tālāk.

- To jums nevajadzēja gan, - teica Ābels, bet, to sakot, viņš smaidīja. - Rainers, - viņš turpināja un vairs nesmaidīja. - Mihas tēvs. Viņš... kādu laiku nebija šajā apkārtnē... katrā gadījumā es viņu kādu laiku nemanīju. Un tagad... tu viņu satiki. Tu saproti, kāpēc es nevēlos, lai viņš rādās, vai ne?

- Domāju, ka jā.

- Padomā vēl drusku tālāk, rezultātu reizini ar divi, un tev būs aptuvens priekšstats par patiesību. Viņš šajā apkaimē ir pazīstams... lētajos krogos... Mišela bija izņēmums. Viņa draudzenes parasti ir ap piecpadsmit, sešpadsmit. Labākajā gadījumā.

- Mihai ir seši. Tas ir kaut kas cits.

- Tieši tā, - sacīja Ābels, saņurcot dūrē papīra salveti.

- Vai tu patiešām domā, ka viņš... tā ir diezgan smaga apsūdzība. Ja kaut kam tādam būtu pierādījumi, viņš nonāktu aiz restēm...

Ābels pacēla skatienu no salvetes. Viņa acīs gailēja zils ledus.

- Būtu, - viņš sacīja. - Nonāktu. Ļaudis runā. Es zinu pāris lietas. Es pāris lietas zinu ļoti precīzi. Kad es... - viņš aprāvās. - Vai tu riskētu?

Anna papurināja galvu. - Bet ir taču kaut kādas iestādes, tiesas lēmums... par aprūpes tiesībām... ja viņš Mihu nedrīkst redzēt, tātad nedrīkst... pastāv taču institūcijas, kas sargā bērnus!

- Anna, - klusi, klusi teica Ābels. - Tu neko neesi sapratusi.

-Nē?

- Man vēl nav astoņpadsmit. Man nav nekādu aprūpes tiesību. Ja Mišela patiešām neatgriezīsies, Miha nonāks viņa rokās. Kā tāda... krastā izskalota lieta. Kā klaiņojošs suns. Kā...

- Kā pazaudēts dimants, - ieminējās Anna.

- Un tāpēc ir svarīgi, lai tu turētu muti, - čukstēja Ābels. - Vai saproti? Mēs kopā ar mammu dzīvojam šajā dzīvoklī, viss ir kārtībā, mums nav nekādu problēmu. Tu to saproti? Vai tu to saproti? - Viņš bija sagrābis Annu aiz rokas, viņš izklausījās tik izmisis, it kā pats būtu bezpalīdzīgs bērns. Un kaut kur Annas zemapziņā, tikai uz nieka sekundes daļu, uzpeldēja doma, ka viņš patiešām kaut kad ir bijis bērns un ka Rainers ir dzīvojis tai pašā šaurajā dzīvoklī, taču šo domu viņa aiztrieca tālu, tālu, tālu projām, līdz pat mēness tumšajai pusei.

- Es saprotu, - viņa čukstēja. - Es nekad pie jums neesmu bijusi. Un, ja tomēr būtu bijusi... tad jauki patērzēju ar Mišelu. Viņa un mana mamma, viņas klausās to pašu mūžseno mūziku...

Ābels palaida vaļā viņas roku. Šķita, viņam piepeši kļuvis neērti, ka viņš Annai pieskāries. Viņš palūkojās apkārt, bet nebija neviena, kas viņus būtu redzējis. Vientuļais, nosalušais kebabu pārdevējs stāvēja, atspiedies pret stūri, ēstuvē un spēlējās ar mobilo tālruni, iegrimis īsziņu pasaulē.

- Es tagad iešu viņai pakaļ, - sacīja Ābels.

- Vai tad tu nenāksi uz matemātiku? - Anna jautāja.

- Es iešu pakaļ Mihai, - Ābels atkārtoja. - Šodien pēcpusdienā... ap pieciem... mēs būsim ārā Vīkā. Reizēm mēs ejam dzert kakao uz Utkiek. Tajā kafejnīcā mola galā, tu jau zini. Ja mums naudas par daudz. - Viņš pasmīnēja. - Kaut kur jau tas piķis jāliek. Un tur būs viens zaļš kuģis, kuram jāceļo tālāk... pie apvāršņa atkal parādījusies jauna sala...

- Ap pieciem, - teica Anna.

Par Bertila eksistenci viņa atcerējās tikai pēc matemātikas.

- Anna, - viņš teica ar smaidu savā pārāk šaurajā un nopietnajā sejā. - Neizskatās, ka tu būtu kaut ko sapratusi.

- Tomēr, - nomurmināja Anna. - Kaut ko. Kas ir?

- Pārējo mēs varam izrunāt pie manis, - ierosināja Bertils. - Es varu mēģināt tev izskaidrot pāris lietu, ja tu man paskaidrosi, kā pēdējā pierādījumā nonāk pie tā, ka... tu skaties uz mani tā, it kā es būtu spoks.

- Jā, - teica Anna. - Ak nē. Shit! Bertil, es šodien nevaru.

Bertils paraustīja plecus, viņa pleci bija tikpat šauri kā Annai.

Viņš bija par lielu šiem pleciem. Tumšie mati mēdza sprogoties vietās, kas viņam nepatika, brilles mēdza noslīdēt uz deguna, un viņš par tām parasti aizmirsa un pusakls skatījās brillēm pāri, itin kā iegrimis dziļās domās. Iespējams, tā arī bija. Annai patika Bertils. Taču šodien viņai nebija laika. Ne viņam, ne arī kādiem matemātiskiem pierādījumiem.

- Matemātika bija tava ideja, - Bertils atgādināja. - Tu gribēji pārrunāt vielu, nevis es.

- Jā, es... es to joprojām gribu, - sacīja Anna. Matemātika bija no tām lietām, ko viņa patiešām nesajēdza, un viņa pārāk lielā mērā bija Anna Lēmane, lai bez cīņas saņemtu sliktu atzīmi abitūrijā. - Bet šodien vienkārši nesanāk, Bertil. Man ir kaut kas cits svarīgāks.

Bertils pacēla brilles. - Kaut kas cits vai kāds cits, Anna? - Viņš izskatījās tik nopietns. It kā nojaustu katru domu Annas galvā, katru rūpi.

- Kāds cits, - viņa teica. Viņš nenojauš viņas domas, kādas blēņas. Viņa uzdāvināja Bertilam smaidu. - Mana flautas skolotāja. Viņa man starpbrīdī piezvanīja un pārcēla mūsu tikšanos šonedēļ uz ātrāku laiku. Par matemātiku es biju galīgi aizmirsusi.

Bertils pamāja. - Tikai neaizmirsti noregulēt savas flautas skolotājas riteņa sēdekli zemāk, - viņš nopurpināja. - Tur ir sēdekļa balsta savilcējs. Pēdējoreiz izskatījās bīstami.

Anna nošūpoja galvu. - Bertil Hāgemani, - viņa sacīja. - Tev mazliet jāatpūšas no mācībām. Tu murgo.

Viņa juta, ka nosarkst. Koši nosarkst kā blēņās pieķerts bērns. Viņa, protams, zināja, par kādu velosipēdu Bertils runā.

Vispirms Anna brauca uz mājām, jo viņai bija neskaidra nojauta, ka Bertils ir kaut kur tuvumā un viņu vēro, kaut arī nebija redzams. Ceļā uz mājām viņa vairākkārt atskatījās un teica pati sev, ka ir para-noiska. Kāpēc lai Bertils viņu izsekotu? Tomēr viņa nolika mugursomu gaitenī un nonesa no savas istabas augšstāvā futrāli ar šķērsflautu un notis. Paranoiski. Pilnīgi. Viņa divas ielas brauca flautas skolotājas virzienā, lai ari nebija pārliecināta, vai Bertils vispār zina, kur skolotāja dzīvo. Paranoiski. Un tagad pietiek! Bija piecas minūtes pāri pieciem. Viņa nogriezās uz Volgastes ielu.

Kad Anna bija nonākusi līdz krustojumam uz Vīku, atkal sāka snigt.

Utkiek atradās tilta otrā pusē, kur tālumā stiepās mols, viņā galā, gandrīz ūdeni. Tas bija stikla kuģis, pilns krēslu un mazu lampiņu ar lokaniem, ziņkārīgiem kakliem. Anna bija domājusi, ka februārī kafejnīca ir atvērta tikai nedēļas nogalēs, taču tā bija kā zvērs, mainīja ieradumus bez acīmredzama iemesla un cik bieži vien gribēja - šajā gadījumā attiecībā uz darba laiku. Kad Anna nopurināja sniegu no cepures, Utkiek lielais pulkstenis jau rādīja pussešus. Viņai bija sajūta, it kā būtu palaidusi garām dzīves svarīgāko brīdi.

Pasaka bija sākusies bez viņas, mazā karaliene bija aizburājusi tālāk ar savu zaļo kuģi, nepaņemot Annu līdzi, droši vien aizburājusi prom, un viņu vairs nepanākt... tur viņi sēdēja. Pašā aizmugurē vai arī pašā priekšā, kā nu skatās, tur, kur kājas jau šķita mirkstam ūdenī, kafejnīcas priekšgalā. Miha savu rozā jaku, nevīžīgi saņukātu, bija nometusi pār krēslu un saņēmusi rokās kakao krūzīti. Viņi sēdēja viens otram pretī, noliekušies uz priekšu, un sačukstējās kā divi sazvērnieki. Tur bija milzum daudz mazu galdiņu ar diviem krēsliem. Tomēr pie Ābela un Mihas galda stāvēja vēl trešais krēsls, un šis krēsls bija tukšs. Anna iekšēji uzgavilēja un aizmirsa savas raizes un nelāgo sirdsapziņu, un matemātiku, un Bertilu. Viņa devās pie krēsla, garām visiem ziemīgajiem tūristiem, nepieskaroties ar kājām zemei. Kad viņa jau bija gandrīz klāt, Ābels un Miha pacēla acis.

- Vai redzi? - bilda Miha. - Es tev teicu, ka viņa atnāks.

Ābels pamāja.

- Anna, - viņš ieteicās, it kā pārliecinoties, vai viņa tomēr nav kāda cita persona. *

- Jā, - Anna sacīja. - Es... es steidzos, es... sveika, Miha. Labdien, Margarētas kundze.

Margarētas kundze, kas bija atbalstījusies pret cukurtrauku, ar Mihas gādību laipni nolieca galvu. - Margarētas kundze jau ir galīgi zaudējusi pacietību, - Miha sacīja. - Vai mēs tagad nevarētu sākt?

Anna apsēdās. Viņi bija gaidījuši viņu. Viņi patiešām bija gaidījuši.

- Ābels teica, ja tevis līdz sešiem nebūs, tad mēs sāksim šā vai tā, - Miha stāstīja. - Un ka tu tāpat neatnākšot un...

- Miha, - pārtrauca Ābels. - Vai tagad es varu sākt vai nē?

Miha teica: - Tak jau, - un Anna teica: - Jā, - un viņai kaut kā izdevās ar rokas mājienu pasūtīt tēju, un Ābels, pasaku stāstnieks, atvēra durvis uz kādu tāltālu jūru un zaļu kuģi ar nezināmu vārdu.

- Melnais kuģis ar melnajām burām aptumšoja debesis viņiem aiz muguras aizvien vairāk un vairāk.

"Tā ēna drīz aizsegs sauli," teica mazā karaliene, un šajā mirklī bākas sargs, kas sēdēja sardzē, iesaucās:

"Es redzu salu! Es to nevaru kārtīgi saskatīt, jo brilles ir maķenīt aizsvīdušas..."

īsi pēc tam salu ieraudzīja arī mazā karaliene un Margarētas kundze. Un tad - tad viņi to sasmaržoja. Zaļo kuģi pēkšņi apņēma tūkstošiem ziedu smarža, klusi un netverami. Mazajai karaliene kļuva viegli un līksmi ap viņas dimanta sirdi. Šķita, ka melnais kuģis sarūk tālumā.

Kad viņi jau bija pavisam tuvu salai, sāka snigt. Bākas sargs bija aizdedzis pīpi un piepeši vairs nevarēja ievilkt dūmu.

"Tā ir piedzīta pilna ar sniegu," viņš sacīja. "Ak nē! Tā ir pilna ar rožu ziedlapiņām! Tas ir rožlapiņu sniegs!" Tad arī mazā karaliene ieraudzīja, ka tās nav vis pārslas, kas krīt uz klāja, bet gan smalkas ziedlapiņas, baltas, sarkanas un sārtas. Tās drīz vien apklāja visu kuģi, un mazā karaliene pa rožlapu paklāju devās sagatavot tauvas.

"Mazo karalien," ierunājās jūraslauva, izniris no viļņa, ko sētiņ nosēja rožu lapiņas. "Vai tu esi droša, ka gribi te pietauvoties?"

"Dabiski!" izsaucās mazā karaliene."Paskat, cik skaista ir šī sala! Te aug vieni vienīgi rožu krūmi, un visi zied! Šī sala ir daudz skaistāka par manu mazo salu!"

Jūralauva smagi nopūtās. Mazā karaliene ar Margarētas kundzi kabatā kopā ar bākas sargu pa rožkoka laipu nogāja baltā liedagā. Aiz viņiem no jūras iznāca sudrabpelēkais suns ar zelta acīm un nopurinājās. Tad viņš apošņājās, trīsreiz skaļi un dusmīgi norējās salas virzienā un ielēca atpakaļ ūdenī.

"Viņam, šķiet, te nepatīk," ieminējās bākas sargs.

"Bet man - man patīk!" sauca mazā karaliene un basām kājām metās skriet augšup pa celiņu liedaga aizmugurē, kas veda cauri sarkanu rožu alejai. Bākas sargs viņai sekoja, domīgi kūpinādams pīpi, kas atkal bija kārtībā. Rožu alejas galā stāvēja pulciņš ļaužu un skatījās uz viņiem.

"Esiet sveicināti rožu salā," viens no viņiem teica.

"Mūs reti kāds apciemo," sacīja otrs. "Kas jūs tādi esat?"

"Es esmu mazā klintskaraliene," karaliene atbildēja, "bet mana karaļvalsts ir nogrimusi. Šī manā kabatā ir Margarētas kundze, bet Margarētas kunga nav, un šis ir bākas sargs, taču viņa bāka vairs nedeg. Un jūs?"

"Mēs esam rožu cilvēki," atbildēja rožu cilvēki, un tas īstenībā bija redzams tāpat. Jo visi, kā vīri, tā sievas, bija tērpušies vienās rožu stīgās. Viņu āda bija gaiša un mazliet iesārta vaigos, bet mati bija tumši kā rožukrūmu stumbri. Acis viņiem bija laipnas un sapņainas.

"Nāciet, jūs esat izsalkuši un izslāpuši," aicināja kāda meitene, un rožu cilvēki pavadīja mazo karalieni uz paviljonu salas vidienē, kas bija veidots no rožu krūmiem. Tur stāvēja liels galds, un rožu cilvēki uz tā bija salikuši sviestmaizes ar rožu ievārījumu un rožlapiņu tēju.

"Ai, cik brīnumbrīnumdaiļi!" iesaucās mazā karaliene un no prieka tik stipri saspieda Margarētas kundzi, ka tā sašķobīja seju. Bākas sargs apsēdās uz viena no krēsliem, kas bija darināts no rožu stīgām, un uzreiz atkal pielēca kājās.

"Tie duras!" viņš teica.

Rožu cilvēki ļoti atvainojās. Viņi paši ērkšķus nejuta. Viņi atnesa baltus spilvenus, pildītus ar rožlapiņām, un uz tiem bija ērti sēdēt. Taču, kad bija apēsts gana daudz maizes ar rožu ievārījumu un izdzerts gana daudz tējas, mazā karaliene sajuta, ka viņai sāp kājas. Bākas sargam bija kurpes, bet viņa līdz paviljonam bija atnākusi basām kājām. Viņa apskatīja pēdas, un tās bija kā nosētas ar degošiem, sarkaniem punktiņiem.

"Ak nē," noteica rožu meitene, kas jau iepriekš ar viņiem bija runājusi. "Uz ceļa bijuši ērkšķi! Reizēm krūmi izpleš savus zarus un turpina augt uz zemes... tos nevar pamanīt zem rožlapiņām, kas visu apklājušas..."

Rožu ļaudis atnesa mazajai karalienei brīnumglītu baltu zābaciņu pāri, no daudzām, daudzām kārtām balta zīda. "Tas ir rožkāpuru zīds," meitene paskaidroja.

"Tik skaistus zābakus," teica mazā karaliene, "es vēl nekad neesmu redzējusi." Kas caurcaurēm atbilda patiesībai, jo zābakus viņa vispār nekad nebija redzējusi, ne reizi dzīvē.

Pēc tējas rožu ļaudis izklīda, tie gāja apcirpt krūmus un piesiet stīgas. Tikai šī viena rožu meitene palika pie mazās karalienes un bākas sarga. Viņa izvadāja tos pa salu un visu izrādīja - mājas no rož-koka un ezeru, kas bija pilns ar rožlapiņām, nevis ūdeni.

"Tas tomēr ir mazliet garlaicīgi," rožu meitene teica. "Visapkārt tikai rozes, vai zini? Es priecājos, ka tu esi ieradusies."

"Es gribētu šeit palikt, ja varētu," ieminējās mazā karaliene. "Taču tas nav iespējams. Ar melno kuģi atkuģos mednieki un atradīs mani šeit starp rožu krūmiem, lai arī cik dziļi lapās es būtu paslēpusies..."

"Nē jel," rožu meitene sadja. "To viņi nedaris vis. Uzkāp tur augšā novērošanas tornī, mazo karalien, tad tu redzēsi melno kuģi. Tas stāv noenkurojies, tālu no salas. Tas nevar pienākt tuvāk. To apturējusi mūsu rožu smarža."

Mazā karaliene uzkāpa novērošanas tornī - bākas sargs viņai palīdzēja tikt augšā pa koka kāpnēm -, un viņa redzēja melno kuģi stāvam uz enkura lielā attālumā. Taču viņa redzēja vēl kaut ko. Viņa redzēja, kā šaura, tumša laiva airējas uz krastu, laiva, kurā sēdēja kāds vīrs trūcīgā apģērbā. Viņš meta ilgpilnus skatienus uz Rožu salu, taču viņam vienam neizdevās laivu dabūt tuvāk krastam.

"Tur ir kāds," teica mazā karaliene, "kuram vajadzīga mana palīdzība!"

Viņa žigli nokāpa lejā pa kāpnēm un skrēja uz liedagu, cik ātri vien spēja. Jo viņai bija laba sirds, sirds no dimanta.

Stāvēdama baltajās smiltīs, viņa redzēja, ka laiva ir brīnumdaiļa: uz sānmalas tumšā koka vijās grebti ziedi un ķeburraksti, bet priekšgalu rotāja zelta smaile. Savādi, domāja, mazā karaliene, cik ļoti šī daiļā laiva nepiestāv vīram vecajā treniņtērpā, kurš to airē.

"Vai nevēlaties, lai es jums palīdzu?" mazā karaliene uzsauca. "Divatā mēs laivu noteikti varētu izvilkt krastā!"

"Diezin vai," vīrs skumji novilka, "šai salai ir kaut kādi iebildumi pret mani un manu laivu. Izskatās, ka straume grib mani aizdzīt prom no šīs vietas...būs vien jāsamierinās, jāsēž laivā un jāraugās uz salu no šejienes." Viņš negaidot smagi nopūtās. "Būtu jaukāk, ja vēl kāds varētu šeit pasēdēt kopā ar mani..."

"Tad paņem laivā mani!" iesaucās mazā karaliene un ātri iebrida ūdenī. "Tikai kādu gabaliņu gar krastu!"

"Ak jā, nāc šurp!" vīrs laimīgs teica. Viņš palīdzēja mazajai karalienei iekāpt laivā. "Te, sēdies uz šī soliņa..." viņš noglauda gaišās ūsas, uzrotīja piedurknes un sāka airēt. Laiva šāvās gar krastu kā bulta, vienlaikus arī mazliet attālinoties. "Tā ir straume," vīrs paskaidroja, "kas grib mūs aiznest projām..."

"Mazo karalien!" kāds sauca no krasta. "Mazo klintskaralien!"

Tie bija bākas sargs ar rožu meiteni, kas mājot stāvēja liedagā. "Pagaidi!" mazā karaliene lūdza. "Varbūt viņi grib mums pievienoties."

Vīrs noraidoši pašūpoja galvu. "Nē," viiiš klusu teica, "es domāju, ka divatā ir jaukāk. Viņi mums tikai traucēs.v

"Kāp ārā, mazo karalien!" kliedza rožu meitene, un bākas sargs kliedza: "Nāc atpakaļ!"

"Viņa tagad ir mana viešņa!" vīrs sauca pretī. "Un jums šajā lietā nav nekādas teikšanas!"

Mazā karaliene redzēja, ka rožu meitene dziļi ievelk elpu, un viņa iekliedzās, cik skaļi vien jaudāja: "Atceries, ko tev teica baltā ķēvīte!"

"Baltā ķēvīte?" pārvaicāja mazā karaliene. "Viņa teica, ka man jāskrien... uz augstāko klinti... un, ja es satieku vīru, kurš nes manu vārdu..."

Vīrietis treniņtērpā bija uzrotījis piedurkni līdz pat augšdelmam, un piepeši viņa ieraudzīja, ka uz labā augšdelma viņam ir tetovējums. Notverot mazās karalienes skatienu, viņš veikli norotīja piedurkni, tomēr viņa paguva sazīmēt burtus. Un viņas sirds no bailēm kļuva auksta kā ledus.

"Kas jūs esat?" viņa prasīja.

"Sauc mani par tēti," vīrietis atbildēja.

"Man tagad jāiet," mazā karaliene ātri bilda, tad ielēca ūdenī un peldēja uz krastu. Taču ūdens bija ledusauksts. Viļņi, mazā karaliene domāja, ir skaisti, taču arī bīstami... tie mani aprīs...

Taču tad viņa juta, ka kāds viņu paceļ virs ūdens un nes uz krastu. Tā bija rožu meitene. Rožu stīgas, kurās viņa bija tērpta, šķita sargājam viņu no aukstuma. Viņa nolika mazo karalieni jūras malā, bet bākas sargs, norādot uz laivu, mēmi nogrozīja galvu. Vīrietis pāri savam treniņtērpam tagad uzģērba sarkanu mēteli. Uz labās piedurknes tam bija izšūts dimants, tieši virs vietas, kur vīrieša ādā bija ietetovēts mazās karalienes vārds. Viņš pagrieza laivu un bez skaņas slīdēja prom, uz ēnu tālumā, turp, no kurienes viņš bija ieradies: uz melno kuģi ar melnajām burām.

"Ak, ļauj mums palikt šeit!" mazā karaliene šņukstēja. "Te ir vienīgā drošā vieta!"

"Ja tu patiešām vēlies palikt," rožu meitene sacīja, "ņem šo vītni."

Viņa aplika mazajai karalienei ap kaklu vītni no svaigām, ziedošām rožu stīgām. Taču, kad mazā karaliene pagrieza galvu, ērkšķi saskrāpēja ādu, un asinis iekrāsoja mēteļa apkakli sārtu. Mazā karaliene nobijās.

"Tā jau es domāju," noteica rožu meitene un atkal noņēma vītni. "Dodies atpakaļ uz savu kuģi, mazo karalien. Rožu salā var dzīvot vienīgi rožu ļaudis."

Viņa pavadīja mazo karalieni un bākas sargu, kas, traki nervozējot, pīpēja jau trešo pīpi, uz salas otru galu, līdz rožkoka laipai.

"Rožu meitene... kā tu zināji, ko teikusi baltā ķēvīte?" mazā karaliene vaicāja.

"Tavai salai grimstot, viņas vārdus šurp atnesa vējš," paskaidroja rožu meitene. "Citi tos nedzirdēja, bet es dzirdēju. Es dzirdēju plaisājam klintis un tavas baltās ķēvītes pēdējos vārdus. Es zināju, ka tu esi briesmās, un man bija bail par tevi, lai gan es tevi nepazinu... Taču tagad es tevi pazīstu. Tagad man vēl vairāk bail par tevi."

Rožu meitene uzlika savas bālās rokas uz mazās karalienes pleciem un ilgi viņā raudzījās. Viņai uz deguna bija pieci sīki vasaras raibumiņi, kas viņu atšķīra no citiem rožu cilvēkiem. "Man ir skumji augām dienām neredzēt neko citu kā vien rozes un to daili," viņa čukstēja. "Vai es nevarētu burāt tev līdzi un pieskatīt tevi?"

"To tu vari," teica mazā karaliene. "Taču es nezinu, kas notiks. Varbūt mēs nomirsim, tur ārā, zilajā jūrā."

"Varbūt," rožu meitene pasmaidīja.

Bākas sargs palīdzēja rožu meitenei uzkāpt uz kuģa. Mazā karaliene palīdzēja Margarētas kundzei, kas izturējās mazliet augstprātīgi un galvā kā platmali bija uzlikusi sārtu rožlapiņu. Taču negaidot uz laipas parādījās sudrabpelēkais suns un rēja. Viņš pārlēca kuģa zaļajiem reliņiem un pārkoda stīgas uz rožu meitenes labās rokas. Un rozes, kas ietērpa roku, novīta.

"Ko tas nozīmē?" mazā karaliene dusmīgi iesaucās. "Viņa man palīdzēja! Mednieks sarkanajā mētelī gribēja aizvest mani laivā sev līdzi, bet viņa mani iznesa krastā! Tu to neredzēji, jo paliki salas otrā pusē..."

Sudrabpelēkais suns, neapmierināti ņurdēdams, ielēca ūdenī un nozuda. Bet zaļais kuģis burāja tālāk, un mazā karaliene gandrīz vai domāja, ka suni - vai jūraslauvu - nekad vairs neredzēs. Viņa juta dzēlienu savā dimanta sirdī, par spīti visam.

Taču nākamajā rītā blakus rožu meitenes guļvietai stāvēja jūras-rožu pušķis. Tās bija tādas ūdensrozes, kas aug vienīgi tālu jūrā un tikai ziemā; kāds tās bija noplūcis no jūras putām. Iespējams, jūras-lauva. Rožu meitene smaidīja. Taču gaisā gulēja melno buru ēna, tuvu, jau pavisam tuvu, un mazajai karalienei bija salti.

Ābels lūkojās savā krūzē. Izdzēra pēdējo malku kakao, kas jau sen bija kļuvis auksts. Paskatījās laukā uz jūru, kas gulēja februāra mijkrēslī. Klusēja. Varbūt viņš visus vārdus jau bija iztērējis. Miha uzlika papīra salvetes gabaliņu kā rožlapu Margarētas kundzei uz galvas.

- Es... es tūliņ atkal atnākšu, - teica Anna pieceļoties. - Pārāk daudz tējas. Rožlapiņu tējas...

Šaurajā tualetes priekštelpā viņa bija viena. Viņa nostājās pie spoguļa, atglauda tumšos matus aiz ausīm un noliecās uz priekšu, pāri akmens virsmai ar tajā iestrādāto izlietni, tik tālu, līdz spoguļattēla degungals teju saskārās ar viņas pašas degungalu.

Tā bija taisnība. Viņai tur bija pieci mazmazītiņi vasarraibumiņi. Tos varēja pamanīt, tikai ļoti rūpīgi ieskatoties. Viņa dziļi ieelpoja un noskaloja seju ar aukstu ūdeni.

- Paldies, - viņa beigās nočukstēja. - Paldies par ūdensrozēm. Tas nekas, ka tu saplosīji tās citas rozes. Tās nekam nederēja. - Tad viņa uzsmaidīja savam spoguļattēlam, un piepeši tas viņai šķita skaists.

Kad Anna atgriezās, Ābels un Miha nerunāja par stāstu. Viņi runāja par skolu, Mihas skolu, un mākslas darbu, ko viņa bija uzgleznojusi. Un par Mihas skolotāju ar blondajām cirtām, Milovičas kundzi, kurai bija tāds vārds, ko Miha nekad nemācēja uzrakstīt pareizi, un kura jau atkal gribēja runāt ar Mihas mammu.

- Viņa taču var parunāt ari ar tevi, vai ne? - vaicāja Miha, paraustot plecus. - Viņa jau to darīja, kad sāku iet skolā, un vispār.

- Vai tad tava mamma nenāca līdzi? - Anna jautāja un tūlīt nožēloja, ka to pajautājusi.

- Ai, man liekas, mammai skolas nepatīk, - teica Miha. - Un viņai vienmēr bija visādas citas darīšanas. Un reizēm no rītiem viņai bija ilgi jāguļ, ja vakarā viņa bija izgājusi. Ar savu pēdējo draugu viņa vienmēr bija ilgi prom. Vēl es gribēju pastāstīt, ka mums bija jāglezno zivs, un es uzgleznoju tādu ar ļoti košām zvīņām, un, vai zini, ko jaunu es tagad māku? Burtu X. Lai gan to nekad neizmanto. Jocīgi, ko tik visu skolā nemāca, vai ne?

-Jā, jocīgi, vai ne? - Ābels iesmējās. - Izstāsti vēlreiz Annai, kā jūs mācījāties par acs uzbūvi, un neviens neko nesaprata...

Viņš negribēja runāt par Mišelu. Annai arvien vairāk un vairāk šķita, ka Mišela vienkārši bija dzīvojusi vienā dzīvoklī ar Ābelu un Mihu, kas nejaušā kārtā bija viņas bērni. Nekas no tā, ko viņa līdz šim bija dzirdējusi, nelika domāt, ka Ābels par Mihu būtu sācis rūpēties tikai tad, kad Mišela pazuda. Bija iespaids, it kā viņš rūpētos par Mihu jau kopš viņas dzimšanas.

Cik viņam bija gadu, kad māsa nāca pasaulē? Vienpadsmit? Un Rainers Līrskis viņu dzīvoklī... un tad viņi Raineru bija izmetuši laukā...

Anna gribēja samaksāt rēķinu, taču Ābela skatiens atkal kļuva vēsāks, un viņa atmeta šo domu.

- Mēs negribam žēlastības dāvanas, - viņš klusi teica.

Viņa pamāja.

Ārā pie Utkiek bija grūti atvadīties. Anna nerada īstos vārdus. Viņa gribēja teikt: līdz rītam. Taču viņa nezināja, vai rīt Ābels ar viņu runās vai arī izliksies, ka nepazīst. Ābels stāvēja viņai blakus, lejā pie kāpnēm, kas veda augšā uz kafejnīcu, un smēķēja. Mihas rozā dūnu jaka ar mākslīgās kažokādas apkakli lēkāja viņu priekšā pa sniegu, viņa mēģināja veidot ērmotas pēdas.

- Problēma, ka mēs netiekam pie pilna pabalsta, - Ābels pēkšņi ierunājās. - Vismaz tik ilgi, kamēr Mišelas nav šeit. Mums ir bērnu nauda. Kā nekā.

- Jā, - noteica Anna. Un tad viņai kaut kas ienāca prātā. - Cik kontu jums ir? - viņa noprasīja.

- Nū, viens, - Ābels nedomājot atbildēja.

- Ja viņi pārskaita bērnunaudu... Ābel, tas taču nozīmē, ka tu tiec klāt pie konta.

- Dabiski. Es taču noņemos ar to sasodīto saimniecību. - Viņš iesmējās. - Jau labu laiku. Mišela, viņa... viņai bija dažas problēmas. Alkohols, piemēram. Bet ne tikai tas.

Anna pamāja. - Ābel... ja tu tiec pie konta, tu no izvilkumiem redzi, vai Mišela kaut kur citur nav noņēmusi naudu. Varbūt tādā veidā varētu noskaidrot, kur viņa atrodas...

Ābels kādu brīdi klusēja. - Viņa neko nav noņēmusi, - viņš beidzot sacīja.

- Pilnīgi noteikti? Vai tu pārbaudīji?

Viņš pamāja. Tomēr Anna nebija droša, vai viņš saka patiesību. Tu taču zini, kur viņa ir! - viņa gribēja iesaukties. Kāpēc tu to nevienam nesaki? Varbūt tu nemaz negribi, lai viņa atgriežas? Vai arī sargā viņu? No kā? No kura?

- Ja vien es varu kā palīdzēt, - iesāka Anna un dzirdēja, cik muļķīgi tas skan. - Proti, es varētu jums aizdot... ar žēlastības dāvanām tam nav nekāda sakara... - Ābels papurināja galvu, smēķēja klusēdams. Miha ar dūres malu veidoja sniegā bēbīšu pēdas. Linda šo triku bija parādījusi Annai, kad viņa bija maza. Linda.

- Pie mums viss ir gluži citādi, - Anna bilda. Un pēkšņi viņa manīja, kā sāk stāstīt. Par zilo gaismu, par Magnusu, par Lindu, kas ir gandrīz neredzama, par vientuļo rozi dārzā, sarkanrīklītēm, Angliju, Gitas aklo logu un sterili mazgājamiem klubkrēsliem, un pie mazgājamiem krēsliem Ābels iesmējās. Viņš izmīdīja cigareti un uzlūkoja Annu.

- Paldies, - viņš sacīja. - Ir labi reizēm nebūt tam, kurš stāsta.

Viņš atslēdza savu divriteni, palīdzēja Mihai uzrāpties uz bagāžnieka un pārvilka pār ausīm melno mici.

- Attiecībā uz žēlastības dāvanām, - viņš teica, iekams bija sācis braukt. - Vai zini... tu varētu ziedot astoņpadsmit eiro. Tos, kurus esmu tev parādā.

- Kā, lūdzu?

Ābels uzmeta skatu Mihai, kas bija nodarbināta, stūķējot dziļāk somā Margarētas kundzi, lai tā nenosaltu. Miha neklausījās.

- Tu man iedevi divdesmit, - Ābels klusu teica. - Sloksnīte maksāja divus.

- Es... es nesaprotu...

- Man bija bail, ka tu to draņķi patiešām paņemsi. Tu izskatījies tik apņēmīga. - Un viņš smaidīdams skatījās viņai garām tālumā. - Uzraksts uz sloksnītes bija poliski. To mantu tur pāri var dabūt lētāk. Galvassāpju tabletes. Es tev pārdevu galvassāpju tabletes. Paracetamols bērniem. Mazā deva.

Tad viņš aizbrauca, un Anna stāvēja viena sniegā. Viņa juta, kā viņā riešas neprātīgi, viegli, dzirkstoši smiekli un satricina viņu caur un cauri.

- Jaunkundz, - viņu uzrunāja kāds pavecāks kungs, kurš tieši tobrīd ar sievu zem rokas bija nokāpis lejā pa kafejnīcas kāpnēm, - jaunkundz, vai drīkstu jums piedāvāt kabatlakatiņu? Jūs taču raudat.

- Ak, - Anna teica. - Patiešām. Ziniet, es domāju, ka smejos. Redz, kā var kļūdīties.

Tas neko nenozīmē, ka viņa atcēlusi tikšanos.

Viņš sev iestāstīja, ka tas neko nenozīmē. Viņš gluži viens stāvēja pludmalē un raudzījās tālumā uz ledu, kas bija gandrīz tik biezs, lai pa to varētu staigāt. Nē, viņš nebija viens. Kopā ar viņu bija suns, suns neatkāpās no viņa, kad tika vests pastaigā. Lai gan suns nesaprata, kāpēc pēdējā laikā viņš to tik bieži ņem līdzi uz pilsētu, jo viņi taču dzīvo laukos, sunim daudz piemērotākā vidē.

Viņš izveidoja sniega piku un aizmeta to tālu prom uz ledus, kuram suņa svars noteikti bija jāiztur. Viņš noskatījās tam pakaļ, sudrabpelēkai šautrai, kas aizšāvās prom, lai atnestu iedomāto kociņu.

Tā bija laime, ka viņi dažreiz atļāva paņemt mašīnu. Savādā kārtā ar auto viņš bija neuzkrītošāks, viņš iekļāvās ielas satiksmē un pilsēt-ainā, un viņa nepamanīja, ka viņš tai seko, nenojauta, cik tuvu viņš ir. Arī tagad viņš zināja, kur viņa ir, viņš to zināja precīzi, viņam vajadzēja tikai pārmest piku pāri Rikai, lai trāpītu logā, aiz kura viņa sēž pie kafejnīcas galdiņa. Viņa neizbēgs no viņa. Viņa pamanīs, cik ļoti viņš ir nepieciešams. Viņa klātbūtne. Viņa rūpes. Viņa to neatskārš, taču vienā brīdī to pamanīs.

Viņš uzrakstīja viņas vārdu sniegā un zināja, ka tas ir bērnišķīgi, smieklīgi. Taču tas bija tik skaists vārds, vārds, kas reizēm piepildīja visu viņa galvu un plēsa to gluži vai pušu.

A. N. N. A.

7 ZELTACIS

Tikšanās ar Bertilu nezin kā pārcēlās uz sestdienu, un beigās Gita teica, ka īstenībā arī viņa sestdien tiekot un vai viņi nevarētu izrunāt matemātiku un fiziku, jo neliela konsultācija fizikā viņai lieti noderētu nākamnedēļ gaidāmajā ieskaitē, un Fraukei no Annas vācu valodas kursa tāpat bija vajadzīga konsultācija - un galu galā viņi tikās pie Annas, jo tas bija izdevīgāk dzīvesvietas tehnisko parametru dēļ.

- Tā, Bertil, tagad tu esi kā gailis vistu barā, ne? - sacīja Gita, un Bertils pasmīnēja. - Ja jau vistas ir par dumju, lai pašas sev izskaidrotu matemātiku un fiziku, - Bertils noteica un patiešām ņēmās ar skaidrošanu veselas trīs stundas. Anna vēroja, kā viņš pilnībā nododas savai pasniedzēja (un gaiļa) lomai, un centās klausīties un saprast, ko viņš saka. Tomēr tas bija grūti. Viņas domas bija citur.

Ābels visu atlikušo nedēļu nebija runājis ar viņu. Trešdien vācu valodā viņa bija mēģinājusi notvert viņa skatienu, jo pārmaiņas pēc viņš negulēja, taču tas neizdevās. Vai rožu meitene bija nokāpusi no kuģa, uz kādas nezināmas, akmeņainas salas, uz kuras nevarēja darīt neko citu kā vien noskatīties pakaļ zaļajam kuģim, līdz tas vienā brīdī nozūd aiz apvāršņa? *

- Apžēliņ, Anna, - teica Bertils un nogrozīja galvu tā, ka brilles atkal noslīdēja. - Tu taču nenieka nejēdz! Mūziķiem nevajadzētu būt problēmām ar matemātiku, attiecīgās zonas smadzenēs it kā atrodoties blakus! Vai tiešām tu nespēj koncentrēties?

Anna juta viņa tumšo acu draudzīgo, iecietīgo profesora skatienu aiz brillēm, skatienu, kurš bija ne vien draudzīgs, bet arī pētošs, un viņa prātoja, vai viņš otrdien tomēr nav viņai sekojis.

- Es neticu, ka tādas lietas kā integrāļi vispār kādreiz sapratīšu, -viņa sacīja. - Un, godīgi sakot, domāju, ka tos neviens nekad vēl nav sapratis, visi tikai izliekas. Taisām pauzi.

- Ak jā, - Gita pateicīgi piebalsoja. - Tādi frīki kā Bertils var iztikt trīs stundas bez skābekļa, taču man tagad vajag kādu malku. Kurš nāks līdzi uz Annas perfekto dārzu uzpīpēt?

Pie sienas, kur stīgoja roze, bija uzplaucis otrs zieds. Dobēs gulēja sniegs. Gitas balss bija pārāk skaļa sarkanrīklītēm, un tās iespruka dziļāk zaru mudžeklī.

Un Anna, drebinādamās savā džemperī, domāja: ja es šeit stāvētu kopā ar Ābelu, sarkanrīklītes būtu palikušas. Iespējams, atlidotu vēl kādas. Sarkanrīklītes no visām pilsētas malām. Tās satuptu uz mūra, lai klausītos viņa pasakas vārdos...

Parādījās Magnuss un aizņēmās no Gitas cigareti.

- Nu, Bertil, - viņš teica, - šodien tu kā gailis vistu barā, ko?

Un visi smējās, jo Bertils šoreiz pārgrieza acis.

- Ko tad īsti jūs visi darīsiet pēc abitūrijas? - painteresējās Magnuss.

- Nav ne jausmas, - Gita atteica. - Mana mamma, protams, grib, lai es studēju, bet...

- Vai nav muļķīgi, ja zināmi ceļi nav ejami tāpēc vien, ka obligāti gribas dumpoties, ko? - Magnuss pasmīnēja.

- Es šeit pat studēšu uzņēmējdarbības vadību, - sacīja Frauke. Savulaik Fraukes vecāki dumpojās pret saviem vecākiem, Frauke bija piedzimusi dzīvojamā vagoniņā un uzaugusi kopmītnēs, un dumpi-nieciskākais, ko viņa jelkad bija darījusi, bija nebūt dumpinieciskai un tā vietā gludināt savas blūzes. Anna nopūtās, pati nezinot, kāpēc.

- Kā ir ar tevi, Bertil? - viņa pajautāja pieklājības pēc un arī piepeši aptverot, ka nekad to nav jautājusi.

- Armija, - Bertils strupi atbildēja, izpūzdams gaisā dūmu gredzenu. Visi šie ļautiņi un viņu savādie iemesli darīt tās vai citas lietas. Bertils droši vien smēķēja tikai tāpēc, ka neviens no pārējiem neticēja, ka viņš smēķē.

- Ei, beidz, Bertil, - Gita teica, - tu taču tur neiederies! Tevi tur samīdīs!

- Un Afganistānā arī solās būs jautri, - Frauke piemetināja. - Kā tur bija? Karavīri ir slepkavas...

- Tuholskis, - teica Bertils. - Vai kādreiz esi prātojusi, ko viņš ar to domājis? Mosties, Frauke, tas bija "Trešais reihs". Mūsu karavīri tur šodien ir, lai aizsargātu civiliedzīvotājus un uzturētu kārtību.

- Ak tā, - Frauke novilka.

Magnuss nospieda savu cigareti māla pelnutraukā, ko Anna viņam bija izveidojusi, vēl maza meitene būdama, tam bija jābūt putnam, bet tas atgādināja nīlzirgu. Viņa mīlēja Magnusu par to, ka viņš šo pelnutrauku joprojām lieto.

- Risiniet nu šīs pasaules problēmas bez manis, - viņš noteica, dodoties iekšā. - Šādām diskusijām esmu par vecu.

- Nopietni, - teica Gita. - Vai tu gribi stāties armijā? Tu nekad nevarētu uz kādu izšaut.

- Tas taču nenozīmē, ka viņam jāšauj uz cilvēkiem, Gita, - Anna iebilda.

Taču Bertils viņu ignorēja. - Bet vai tu varētu? - viņš mazliet glū-nīgā tonī jautāja. - Vai tu varētu pavērst ieroci pret kādu cilvēku?

- Dabiski, ka ne, - teica Frauke. - Un tu arī ne.

- Eh, es nezinu, - Bertils sacīja, veroties tālumā, kura iekšpagalmā nemaz nebija. - Ja es stāvētu pretī kādam, kuru neprātīgi ienīstu... kurš mani dara traku... ja man būtu iemesls viņu ienīst... pieļauju, tas ir baigi vilinoši, nospiest gaili.

- Tam ar armiju vairs nav nekāda sakara, - Anna ar nepatiku teica.

Bertils paskatījās uz viņu. Viņa brilles nebija noslīdējušas.

- Es protu šaut, - viņš sacīja, - pat ja jūs tam neticat. Es nemaz neesmu tik slikts.

- Tu murgo, - iebilda Gita. - No kurienes tad tu varētu mācēt šaut?

- Mans tēvs ir mednieks, - paskaidroja Bertils. - Viņam ir medību iecirknis ārā Eldenā. Tur pie jums ap stūri. Kad nokārtošu abitūriju, dabūšu arī mednieka apliecību. Es bieži ar tēvu esmu bijis tur ārā... tas nav tik ļauni, kā jūs domājat. Meža zvēri, kurus šauj, neko pat nepamana. Neko nezina, neko nesaprot, vienkārši pēkšņi vairs nav, nejūtot nekādu baiļu. Labāk nekā lopiņiem kautuvē, kas pirms tam dzird savus līdzbiedrus maurojam.

- Bertil, - ierunājās Gita. - Izbeidz. Tas ir pretīgi. Par kaut ko tādu es nemaz negribu domāt. Kāpēc mēs tagad runājam par lopkautuvēm un nāvi?

Gaiss dārzā vairs nebija tik zils kā citkārt. Tam bija piejaucies kaut kas sarkanīgs. Bertils mēģina izskatīties lielāks, domāja Anna, - taču, pats to nemanot, top mazāks.

- Par nāvi dažkārt der padomāt, - sacīja Bertils. - Vairākums cilvēku par to domā krietni par maz. Un, kad viņi mirst, ir jau par vēlu. Tad viņiem vairs nav laika pārdomām... Vai esat kādu redzējušas mirstam?

- Nē, - teica Anna. Abas pārējās meitenes noliedzoši papurināja galvu.

- Un tu? - prasīja Frauke.

Bertils pamāja. - Mūsu suni. Pašu suns, tas ir gandrīz kā cilvēks. Mums viņš bija jau no kucēna vecuma. Sākumā viņš bija miermīlīgs, taču beigās kļuva pārāk nikns. Tas sugai asinīs. Vienalga, kā to audzina. Viņš domāja, ka jāaizsargā sava ģimene. .. un... reiz pastaigas laikā uzbruka skrējējam. Ja mans tētis nebūtu iejaucies, viņš to būtu saplosījis. Tā tas nedrīkst būt. Un ja nu tas būtu bijis bērns... Mans tētis suni nošāva, mūsu pagalmā.

Viņi kādu brīdi klusēja. Viņi klusēja tik ļoti, ka sarkanrīklītes atgriezās.

- Es redzēju viņa acis, - teica Bertils. - Kad viņš mira. Tās bija zeltainas. Viņš saprata, ka mirst. Pašās beigās, kad viņš tur tā gulēja, viņš to saprata.

- Zeltainas, - Anna nomurmināja. - Suns ar zelta acīm.

- Veimārietis, - teica Bertils. - Sudraba kažoks un zeltainas acis. Skaisti dzīvnieki. Dažiem ir arī zilas acis...

- Mēs varētu turpināt ar matemātiku, - Frauke ieminējās. - Te ārā ir trakoti auksts.

- Un nākamajā pīppauzē mēs nerunāsim par nāvi, bet par pretējo, - kāpjot augšā pa kāpnēm, maķenīt uzspēlētā jautrībā teica Gita.

- Par dzīves aizsākumu.

- Gita? - Frauke vaicāja. - Vai tu esi nolēmusi kļūt par vecmāti? Es domāju, par ko būs runa nākamajā pauzē? Par dzemdību tehniku?

- Muļķības, - atteica Gita. - Par seksu.

Vēlāk, mijkrēslī, viņi stāvēja pie mājas un pļāpāja par visādiem niekiem. Bertils bija pirmais, kurš devās prom. Viņš bija aizņēmies no vecākiem mašīnu, viņam jau kādu brīdi bija astoņpadsmit un, atšķirībā no Gitas, viņam bija piešķirta šofera tiesībām nepieciešamā nauda.

- Gitai taisnība, baigais frīks! - Frauke vēlreiz teica. - Kas tās atkal par pasakām, par to šaušanu? Varbūt Bertils Hāgemanis ir gluži savādāks, nekā mēs iedomājamies?

- Bertils Hāgemanis vienkārši labprāt nebūtu Bertils Hāgemanis, - Gita lietišķi noteica. - Viņš tikai plātījās. Un viņam steidzami nepieciešama draudzene. - Viņa sāņus palūkojās uz Annu. - Paraugies faktiem acīs, mans bērns. No šitā tu tik drīz vaļā netiksi. Bet Annai tak tagad ir students.

- Man nav nekāda studenta, - Anna noteica, priecājoties par savu nīgro toni. - Es tikai vienu reizi ar viņu iedzēru kafiju. Studentu ēdnīcas kafetērijā.

Tas bija tikai mazliet samelots.

- Vai, cik mīļi! - sacīja Frauke. - Viņš tevi uzaicināja uz kafejnīcu? -Viņa nopūtās. - Vajadzētu mazāk lauzīt galvu par matemātiku un fiziku, un nāvi, - viņa sacīja, - bet atkal iemīlēties. Var, protams, izvēlēties Hennesu fon Bīdericu... kā visas... taču tas būtu pārāk vienkārši.

Gita nokremšļojās.

- Nesen man ienāca prātā, ka varētu iemīlēties eksperimentāli, -Frauke sapņaini runāja. - Kādā pilnīgi sviestainā tipā. Andrē, piemēram.

- Kas ir Andrē? - Gita un Anna reizē vaicāja.

- Tas polis, - sacīja Frauke. - Mūsu sīktirgonis ar jaukajām, krāsainajām tabletītēm. Vai tad viņa vārds nav Andrē?

Anna iekoda mēlē.

- Man ir mazliet bail no viņa, - čukstēja Frauke, labpatikā noskurinoties. - Varbūt viņš ir no tiem - cieta čaula, mīksts kodols, jūs jau zināt. Ja vien viņam mugurā nebūtu tie smieklīgie poļu kankari... īstenībā viņš ir tīri glīts džeks.

Anna manīja, ka viņai no šīs sarunas kļūst nelabi. Viņas zemapziņā uznira vārdi "bravo", "cukurvate" un "saldinātājs". Viņa bija pateicīga Gitai, kad tā uzkāpa uz sava mopēda un uzlika ķiveri. Taču Gita projām vēl nebrauca.

- Liecies mierā, Frauke, - viņa sacīja. - Es te jau vienu otru brīdināju. Es zinu par mūsu poļu draugu pāris tādu lietu, ko jūs nezināt.

- Ko tad? - Frauke ieinteresējās.

Gita paraustīja plecus. - Tikai pilngadīgiem, - viņa attrauca, pamirkšķinot ar aci, un Anna bija pārliecināta, ka viņa atkal ir kaut ko safantazējusi, tāpat kā senāk bērnībā.

- Vīrietis ar noslēpumu, - čukstēja Frauke. - Un tik skaistām, zilām acīm. Mīļi'.

- Daudz laimes četrpadsmitajā dzimšanas dienā, Frauke, - teica Anna.

Un šajā brīdī atskanēja zvans.

*

Anna vēl noskatījās, kā Gita uz sava mopēda aizrūcina prom un Frauke uzkāpj uz divriteņa, tad viņa ar mobilo tālruni iegāja mājā. Sākumā viņa nesaprata, kas ar viņu runā. Dzirdamība bija slikta. Tā bija sieviete - vai bērns. Šī sieviete vai bērns bija nobijies.

- Anna? - balss jautāja. - Anna, vai tā esi tu?

Bērns. Tā bija Miha. Annai nebija ne jausmas, kā Miha tikusi pie viņas telefona numura, taču tas šķita pilnīgi nesvarīgi. Viņa apsēdās uz viena no grebumiem rotātajiem krēsliem gaitenī un ar rādītājpirkstu turēja ciet otru ausi, lai labāk saprastu.

- Miha? - viņa sauca. - Miha, vai tā esi tu?

- Jā, - teica Miha. - Es... - Šķita, ka viņa telefonu tur nepareizi, bija daudz fona trokšņu. Šķita, ka blakus kaut kas gāžas vai plīst. Sala, nodomāja Anna. Sala grimst. - Miha, es tevi nedzirdu! - Anna sauca.

- Vēlreiz! Skaļāk!

- ...ko man darīt, - Mihas balss teica, un tagad to varēja dzirdēt skaidrāk. - Es aizslēdzu vannasistabas durvis. Viņi kaujas, Anna. Es viņus varu dzirdēt. Margarētas kundze ir dzīvojamā istabā, bet viņa tāpat neko nevar padarīt...

- Kas kaujas? - Anna nesaprata. - Miha, pavisam lēnām. Kur tu esi?

- Vannasistabā, - Miha atkārtoja. - Man viņam ir jāpalīdz, bet man ir bail, es nevaru, Anna... pie spoguļa ir zīmīte, tur rakstīts ANNA un ĀRKĀRTAS SITUĀCIJA, un šis numurs, un...

- Kas? - vaicāja Anna un domāja: šis nav īstais brīdis priecāties. Taču viņa citādi nespēja. Tagad Miha raudāja, Anna to dzirdēja. Viņa dzirdēja vēl citas lietas plīstam vai šķīstam, vai gāžamies jūrā. Viņa mēģināja pēdējo reizi.

- Miha, kas pie jums ir? Vai atgriezusies tava mamma?

- Nē, - Miha rija asaras. - Viņas nav, un viņa nekad nenāks, viņa ir projām un nekad vairs neatnāks, un viņš teica, ka man tagad jādzīvo pie viņa, nekāda sarkana mēteļa viņam nav, bet tomēr... Anna...

- Es eju, - teica Anna.

Vienu brīdi viņa apsvēra domu zvanīt policijai. Taču pie spoguļa Mihas un Ābela vannasistabā nebija rakstīts ĀRKĀRTAS SITUĀCIJA un policijas numurs, tur stāvēja rakstīts ĀRKĀRTAS SITUĀCIJA un ANNA, un Annas numurs, un tas tur noteikti nebūtu, ja Ābels pieļautu domu, ka Anna viņam uzrīdīs policiju. Policija uzdotu jautājumus, jautājumus par Mišelu Tanateku, jautājumus par to, kurš rūpējas par Mihu, un jautājumus par aizbildniecību. Un, pat ja viņi Raineram Līrskim nepiešķirtu aizbildniecību, pat ja viņi Raineru Līrski ieslodzītu, kas nebija ticami, pat tad, domāja Anna, stīvēdama mugurā mēteli, pat tad viņi Ābelam Mihu atņemtu. Un nebūs vairs nekādu pasaku un nekāda kakao uz mola, un nekādu pusdienu ēdnīcā ar viltotu studenta apliecību.

Un nebūs arī sārtās dūnu jaciņas, kas piektdienās traucas pāri skolas pagalmam, lai kāds to pagriež pa gaisu.

Kad domas bija nonākušas tik tālu, viņa sēdēja uz riteņa. Līdz Piejūras rajonam ārā bija labs gabals. Volgastes iela viņas priekšā gulēja taisna un gara kā naidīga, aizvien tālāk un tālāk lienoša auga stīga. Lai cik ātri arī brauktu Anna, iela ar savu riteņbraucēju celiņu un ietvi, savām automašīnām un to numurzīmēm vienkārši stiepās aizvien garāka un garāka. Vējš sita sejā asas sniegpārslas. Viņa bija aizmirsusi cimdus, no sāpēm pirkstos riesās asaras acīs, līdz beidzot viņa neko vairs nejuta - ne sāpes, ne pirkstus.

Visu ceļu viņa centās sev iestāstīt, ka nekas nav atgadījies, ka viss ir kārtībā, ka Miha pārspīlējusi, ka tas viss ir pārpratums, ka sešgadīgam bērnam ne vienmēr var ticēt.

Amundsena ielas paneļmājas gulēja pamestas vienaldzīga sniegputeņa vidū. 18. nama ārdurvis bija vaļā. Riteni viņa nepieslēdza, un kāpēc lai to darītu, ja kurš katrs varēja slēdzeni uzlauzt. Mājas kāpņu telpa smirdēja pēc alus, pagājības un vēmekļiem. Apakšstāvā kāda dzīvokļa atvērtajās durvīs stāvēja resna sieviete šķipsnās salipušiem matiem, mazu bērnu uz rokām, un grozīja galvu. Viņas acis bija stingas un nesprodras, trulas kā zivij, viņa pētīja Annu, acīmredzami mēģinot saprast, kas viņa tāda ir. Taču Annai nebija laika skaidroties. Dzīvoklī aiz sievietes, kā varēja manīt, plēsās vēl divi citi bērni. Ketovas kundze, viņai ir trīs mazi bērni, taču tie nav viņas... Anna steidzās pa pakāpieniem uz augšu. Ko tagad? Viņas sirds dunēja. Ko tagad? Ko tu domā darīt? Tev nav nekā, ar ko tu varētu aizsargāt sevi, sevi vai kādu citu... Trešajā stāvā viņa apstājās un ieklausījās. No kāda dzīvokļa apakšā skanēja radio, no kāda stāvu augstāk - kaut kas līdzīgs šāvieniem. Viņa sarāvās, šāvienu trokšņus nomainīja skaļa, lipīga mūzika, un Anna gandrīz vai sāka smieties: filma! Varbūt vesterns. Viņa lēnām kāpa augšup. Aiz durvīm ar mazu, baltu zīmīti "Tanateki" pie zvana pogas valdīja pilnīgs klusums. Miha taču bija zvanījusi no mājām? Vai varbūt... no Rainera Līrska mājām? No kādas citas vietas?

Anna dziļi ieelpoja. Tad nospieda zvana pogu.

Un Ābels viņai atvēra durvis.

Viņš bija pacēlis dūri sitienam, un viņa instinktīvi sarāvās.

- Anna, - viņš bilda, it kā viņa būtu pēdējais cilvēks, ko viņš gaidītu ieraudzīt. - Es...

- Jā, es arī, - Anna sacīja, no atvieglojuma īsti nejēgdama, ko saka.

- Vai viņš ir prom?

Ābels pamāja.

- Drīkst ieiet?

Viņš pamāja vēlreiz. Anna aizvēra aiz sevis duvis un ieslēdza gaitenī gaismu, un tad viņa pamanīja, ka Ābelam kājās gluži kā mazs dadzītis ir ieķērusies Miha. «

- Tu vari mani laist vaļā, - teica Ābels. - Miha, ei! Viss ir kārtībā! Tas nav viņš, kas atnāca, tā ir tikai Anna! Es šitā nevaru paiet.

- Nu labi, - Miha sacīja, un Ābels iesmējās.

Anna paskatījās uz viņu. Un gandrīz vai vēlējās, lai nebūtu gaitenī ieslēgusi gaismu.

- Nolādēts, - viņa teica un norīstījās. - Ābel.

Gaitenis izskatījās tā, it kā būtu notikusi kratīšana vai bumbas sprādziens, vai abi kopā. Visas jakas bija norautas no āķiem un pakaramais vienā galā noplēsts no sienas. Pa grīdu bija izmētātas mantas: rotaļlietas, trauki, sasista pudele. Ābels pārkāpa pāri juceklim un ieveda Annu virtuvē.

- Es uzvārīšu kakao, - viņš teica. - Vai tu arī gribēsi kādu krūzīti?

- Kakao? - Anna truli pārprasīja.

Virtuvē izskatījās līdzīgi kā gaitenī. Piekaramā skapīša durtiņas virs izlietnes bija izrautas no eņģēm, zem loga gulēja bazilika podiņš, stāds bija samīdīts, zeme izbārstīta, bet stūrī gulēja kaudze ar lauskām, vismaz puse no kādreizējā trauku skapja satura. Vārds "ārdīties", nodomāja Anna, šeit ieguvis pilnīgi jaunu dimensiju. Un visa šī haosa vidū stāvēja Ābels un vienā mierā uz plīts maisīja katliņu. Taču "vienā mierā" nav īstie vārdi, jo viņa roka drebēja.

Ābels neizskatījās daudz labāk par dzīvokli. Kreisā acs bija sākusi pampt, un deniņi labajā pusē asiņoja, it kā viņš būtu kritis no riteņa ceļa šķembās. Vai drīzāk izkritis no braucošas automašīnas.

- Kas...? - Anna iesāka.

Ābels norādīja uz lausku kaudzi stūrī. - Ir cilvēki, kas pamanās ļoti neveikli iegāzties sasistos traukos.

- Es ceru, ka tu tur neiegāzies viens pats?

- Ak nē, - Ābels ar zināmu gandarījumu noteica, apmaisot katliņā pienu. - Tici man, ir vēl kāds, kuram klājas tikpat bēdīgi.

Anna ievēroja, ka katliņu viņš maisa ar kreiso roku. Atverot durvis, viņš sitienam arī bija pacēlis kreiso roku. Labo viņš turēja ērmīgi.

- Miha, - Ābels teica, - vai jūs nevarētu drusciņ piekārtot dzīvojamo istabu, kā tu domā?

Miha satvēra Annu aiz piedurknes un vilka uz dzīvojamo istabu, kur abi vecie, noplukušie atzveltnes krēsli un dīvāns bija apgāzti un grāmatas izbārstītas pa grīdu. Viņas klusējot salika krēslus atkal vietās un klusējot sakārtoja grāmatas plauktos. Starp tām Anna atrada vairākus iepakojumus tablešu, kas, visticamāk, nebija galvassāpju tabletes. Katrā ziņā tas, kurš te bija ārdījies, nebija tās meklējis. Viņas uzkāra atpakaļ arī jakas gaitenī, un Miha klusītēm stāstīja: - Viņš vienkārši ienāca iekšā, vai zini? Tas mednieks ar sarkano mēteli. Es gribēju būt laipna pret viņu, jo tad viņš varbūt atkal būtu aizgājis. Un kaut kādā ziņā man viņa bija arī žēl... viņš taču ir tik vientuļš. Ābels bija izgājis iepirkties... mēs tikai runājāmies, uz dīvāna, un viņš atkal teica, ka es varētu dzīvot pie viņa, un tad mājās pārnāca Ābels un teica, ka vīrietim ar tetovējumu jāiet prom... bet viņš negribēja iet, un viņi sāka viens uz otru bļaut un tad sakāvās... un mednieks ar sarkano mēteli sabojāja mantas, viņš atrāva skapjus un... un teica, ka viss šajā dzīvoklī tāpat esot pagalam, priekš izgāztuves, tā viņš teica... Es esmu vainīga, vai ne? Es esmu pie visa vainīga. Ābels ir dusmīgs uz mani. Es nedrīkstēju viņu ielaist...

- Tikai neraudi, - teica Anna un paņēma Mihu rokās, turpat uz grīdas, izpostītā gaiteņa vidū. - Ai, ko nu, raudi mierīgi. Tu neesi vainīga, Miha. Un Ābels nav dusmīgs uz tevi. Noteikti ne. Viņš ir dusmīgs uz tavu tēvu. Ābels tikai grib tevi pasargāt.

- To viņam nevajag darīt, - paziņoja Miha, izslejot gaisā snīpi.

- Es pati sevi varu pasargāt.

- Jā, - teica Anna. - Nē.

- Un no kā vispār? - vaicāja Miha un noslaucīja degunu piedurknē.

- Tu taču zini, - Anna nopietni atbildēja. - Viņš grib tavu dimanta sirdi.

Piecas minūtes vēlāk viņi trijatā sēdēja pie dzīvojamās istabas galdiņa, kuram tagad trūka vienas kājas, un dzēra kakao no sulas glāzēm, jo veselu krūzīšu vairs nebija.

- Ābel, - Anna ierunājās. - Mums kaut kas jādara ar to brūci. Tavā sejā. Es redzu vismaz trīs šķembas. Mēs...

- Vēlāk, - teica Ābels.

- Bet tas ir svarīgāk par kakao...

- Nē, - sacīja Ābels, un Anna pamāja, jo viņa acis nepieļāva ierunas.

- Tagad svarīgi, lai viss ir atkal mierīgi un normāli, - viņš teica.

- Un tāpēc es jums tagad pastāstīšu trīs minūšu gabaliņu no pasakas. -Miha izstiepās uz dīvāna, pilnīgi pārgurusi no baidīšanās un uztraukšanās, raudāšanas un atvieglojuma. Viņa nolika galvu Ābelam uz ceļa, un Anna atcerējās, kā, maza meitene būdama, pati tā gulēja, galvu uz mammas ceļa, kad viņa tai lasīja priekšā grāmatu.

- Vai tu vēl atceries, vakar, tas baltais kaķis? - vaicāja Ābels. - Kad mēs bijām aizgājuši uz ostu pastaigāties? Aklais, baltais kaķis, kuru tu gribēji ņemt līdzi uz mājām?

- Jā, - Miha čukstēja un nožāvājās, - viņš bija galīgi netīrs un nošņurcis, bet negribēja, lai to glauda. Es vēl atceros.

- Labi, - noteica Ābels.

- Zaļais kuģis ilgi brauca cauri aukstajiem viļņiem, un tie ik dienas kļuva aukstāki. Vējš tagad sev līdzi atnesa sniegu, īstu sniegu.

"Tavas rozes novīst," jūraslauva sacīja rožu meitenei. "Un ne tikai tur, kur es tās pārkodu. Arī uz tavas otras rokas... tās nokaltīs. Un tu nosalsi dzestrajā vējā."

Taču auksti nebija tikai rožu meitenei. Arī Margarētas kundze un mazā karaliene drebinājās, stāvot uz klāja.

"Varbūt tas ir melnā kuģa dēļ," ieminējās mazā karaliene. "Tas nes sev līdzi aukstumu! Tas nāk arvien tuvāk un tuvāk, tā arī mūs nepanākot, - vai tas nav savādi? Es gandrīz vai vēlētos, lai tas beidzot būtu klāt un kaut kas notiktu!"

"Kaut kas jau notiek," sacīja jūraslauva, izbāzis galvu no ūdens. "Paskaties tur! Tur ir nākamā sala."

"Tā ir pilnīgi iesnigusi/' teica rožu meitene. Taču viņa maldījās.

Salas krastā, kur viņi pēc īsa brīža pietauvojās, stāvēja ziņojumu dēlis. "Aklo, balto kaķu sala," skaļi lasīja bākas sargs un pakasīja ar savām brillēm pakausi. "Nūkt aizliegts."

"Uzrakstā ir kļūda," sacīja rožu meitene, bet mazā karaliene vienreiz skaļi notaurējās kā zilonis: "Ūūū!" Tūliņ kā dzīva sniega pika atšāvās balts kaķis un uzbrēca: "Mieru! Nūkt aizliegts! Vai neprotat lasīt? Jūs izbiedēsiet mūsu audējas un vērpējas, un audumā rasīsies briesmīgas kļūdas."

Tad mazā karaliene un viņas pavadoņi devās līdzi kaķim salas vidienē, kur pulks baltu kaķu sēdēja pie vērpjamiem ratiņiem un aužamām stellēm un augām dienām vērpa dzīparus un auda audumus. Dzīparus tie vērpa no savas baltās vilnas, kas nemitīgi atauga. Tā kā baltie kaķi bija akli, viņi neredzēja, kur audums sākas un kur tam jābeidzas. Tie vienkārši vērpa un auda tik tālāk un tālāk. Audums jau pārklāja visu salu, ietecēja jūrā un meta viļņos lielus, baltus burbuļus.

"Ak, vai jūs nevarētu atlicināt kādu nieku sava burvīgā, baltā auduma?" iesaucās mazā karaliene. "Tikai pašu mazumiņu, lai varam no tā uzšūdināt sev dažas siltas drēbes?

"Jums, dabiski, par to būs jāsamaksā," teica viens no kaķiem.

"Mūsu audums ir pats labākais un izturīgākais," piebilda cits kaķis.

"Tas pasargā no lietus, sniega un uguns," papildināja trešais.

"Visam ir sava cena," teica visi trīs reizē.

"Ak vai, mums nav nekā, ko jums varētu dot," nopūtās mazā karaliene. "Bet mūsu drēbes nav piemērotas šai ledainajai ziemai. Vai tad jūs neredzat, cik ļoti mums noderētu jūsu audums?"

"Kā gan?" īgni vaicāja ceturtais kaķis. "Mēs esam akli. Ļaudis, kas dodas garām, apgalvo, ka mūsu audekls esot skaists. Viņi saka - ja audeklu ilgi uzlūkojot, no tā uzaust varavīksnes. Jaču mēs to nekad vēl neesam redzējuši."

"Ak, jūs nabadziņi!" iesaucās mazā karaliene.

Viņi visi iesēdās auduma ielocē, lai to tuvāk aplūkotu. Un patiesi, pēc kāda brītiņa viņu priekšā izauga varavīksne. Tai sekoja otra, trešā... Tās vijās cita ap citu kā gaisa čūskas, dejoja, mezglojās un sijāja ziemīgajā gaisā zili-zaļi-dzelteni-oranži-sārti-violetas dzirkstis, tā ka noreiba galva.

"Cik skaisti!" priecājās mazā karaliene. "Vai nav šausmīgi, ka visi kaķi ir akli?"

"Brilles," nomurmināja bākas sargs. "Varbūt viņiem tikai vajadzīgas brilles! Manas brilles palika uz kuģa..."

"Es tās atnesīšu," piedāvājās mazā karaliene. Viņa paņēma vienu no baltajiem kaķiem rokās, jo kaķis izskatījās tik mīksts, bet kaķis sabozās. "Tu varētu sildīt manas rokas, kamēr mēs tiekam līdz kuģim," teica mazā karaliene. "Kā uzrocis."

"Nu labi," baltais kaķis negribīgi piekrita.

Pa krastu šurpu turpu nemierīgi skraidīja sudrabpelēkais suns ar zelta acīm.

"Iedomājies tikai, no tā auduma dzimst varavīksnes!" viņa aizelsusies sauca. "Ak, ja mums būtu drēbes no šī auduma!"

Sudrabpelēkais suns skali ieņurdējās. "Netērpies šajā audumā," viņš ņurdēja, "mazo karalien, nekad! Kas to uzvilcis, redz vienīgi varavīksnes, taču briesmas vairs ne!"

"Apžēliņ, tev taču nekad nekas nepatīk!" sacīja mazā karaliene. "Padomā kaut vai par rožu meiteni, ko tu sākumā gribēji sakost!"

"Es pieraudzīšu," norūca sudrabpelēkais suns, "lai citi pārāk cieši neskatās uz visām tām varavīksnēm."

Mazā karaliene uzrāpās uz zaļā kuģa klāja un nolika zemē kaķi, kas uz vietas saritinājās un aizmiga. Viņa izmeklējās brilles it visur, taču neatrada. Kad viņa tās meklēja zem pēdējā soliņa, kāds pieklājīgi piebungoja pie reliņiem. Viņa pacēla acis, un tur stāvēja kāds vīrs, viscaur tērpies baltā, mirdzošā drānā.

"Jel nāciet uz klāja," mazā karaliene aicināja. "Vai tā ir tiesa, ka, tērpjoties šajā audumā, rādās vienas vienīgas varavīksnes?"

Vīrs neatbildēja. Viņš saļima uz soliņa.

"Ai, mazo karalien," viņš sacīja. "Es esmu tik noguris! Es gāju tālu, tālu pāri jūrai, lai uz tevi paskatītos."

"Lai uz mani paskatītos?" brīnījās mazā karaliene.

Tad vīrs zibensātrumā sagrāba viņas roku un pievilka viņu pie sevis. Viņa tvēriens bija stingrs, un mazā karaliene izbailēs iekliedzās. Tikai tagad viņa pamanīja, ka vīrietim ir gaišas ūsas.

"Tava dimanta sirds ir skaistāka par visām pasaules varavīksnēm," viņš čukstēja. "Un tā pieder man. Tā pieder man pēc tiesas un taisnības. Jo es tevi radīju. Es esmu tavs tēvs."

Baltā drāna noslīdēja uz grīdas, mazā karaliene redzēja iemirdzamies asinssarkano mēteli, un nākamajā mirklī sarkanais mednieks bija viņu pacēlis gaisā, it kā viņa būtu papīra lapiņa. Taču, sperot nākamo soli, viņš uzkāpa uz rožu meitenei nokritušas stīgas, ērkšķi cauri zābaka pazolei iedūrās viņam pēdā, viņš paklupa, krita un skaļi nolamājās. Kamēr viņš slējās augšā, mazā karaliene ieraudzīja sudrabpelēko suni, kas pāri salai steidzās pie viņas. Aiz viņa nāca rožu meitene un bākas sargs. Sarkanais mednieks uzrausās kājās. Krītot viņš mazo karalieni bija palaidis vaļā, un viņa iebēga kajītē un aizcirta durvis. Tad ārā uz klāja atskanēja drausmīgi trokšņi. Gāzās lietas, koks sprāga šķēpelēs, viņa dzirdēja gārdzam divas rīkles un spieda Margarētas kundzi sev klāt.

Visbeidzot viņa palūrēja pa spraudziņu kajītes durvīs. Viņa redzēja, kā ārā starp apkritušiem soliem un saplēstām burām pa klāju veļas divi augumi. Taču tas nebija suns, kas tur cīkstējās ar sarkano mednieku. Tas bija liels, pelēks vilks. Sarkanais mednieks uzslējās kājās un izrāva zobenu, kas meta spožas dzirksteles.

"Ak vai, mans jūraslauva, mans suns, mans vilks!" čukstēja mazā karaliene. "Viņš tevi nogalinās!"

Taču viņa neko nevarēja izdarīt, viņai bija pārāk lielas bailes. Un viņa ļoti kaunējās. *

Viņa redzēja, ka vilka kažoks vietām bija tumšs no asinīm. Tad viņš nokrita. Un gulēja zemē, pavisam kluss. Sarkanais mednieks nobēdzināja zobenu. Viņš iespēra vilkam vēl pēdējo reizi ar zābaku un pārkāpa pāri, lai dotos pie reliņiem, un, uzlicis uz tiem rokas, apmierināts pasmaidīja.

"Šis varētu būt mans kuģis," viņš sacīja, "taču es ar to neburāšu. Tas ir pārāk zaļš. Tikai mazās karalienes sirdi es paņemšu līdzi. Es to izgriezīšu viņai no krūtīm ar savu zobenu..."

Mazajai karalienei gribējās raudāt. Tagad, viņa domāja, es miršu, un es vēl aizvien par nāvi neko nezinu. Un tad notika kaut kas negaidīts. Lielais, pelēkais vilks atkal sakustējās. Viņš klusām piecēlās un no aizmugures pielavījās pie sarkanā mednieka. Būdams jau pavisam tuvu, viņš pieslējās uz divām kājām un uzlika ķetnas abpus medniekam uz reliņiem. Sarkanais mednieks pagrieza galvu. Viņa acīs bija pārsteigums, nevis bailes. Tad vilks ar saviem mirdzošajiem ilkņiem pārkoda pušu viņam rīkli.

Mazā karaliene paslēpa seju plaukstās. Tā viņa sēdēja tumsā, līdz rožu meitene atvēra kajītes durvis un paņēma viņu rokās.

"Mazo kara lien," viņa čukstēja. "Sarkanais mednieks ir miris! Tev vairs nav jābaidās. Mēs krastā paslēpāmies auduma ielocēs... Kas notika?"

"Es nezinu," mazā karaliene klusu atbildēja. "Es visu laiku biju šeit."

Ārā uz klāja viņām pretī laiski blisinājās baltais kaķis. Visu šo laiku viņš bija nogulējis. Bākas sargs uzvilka mastā to buru mazumiņu, kas vēl bija vesels, un viņi ceļoja tālāk. Pēc kāda laika no viļņiem galvu izbāza jūraslauva.

"Mazo karalien!" viņš sacīja. "Melnais kuģis joprojām vīd pie apvāršņa! Tur ir vēl vairāk mednieku, vēl vairāk alkatīgu roku. Nekad to neaizmirsti."

Viņš nogrima dziļi dzelmē. Aiz viņa palika sarkana svītra.

Ābels noglāstīja Mihai matus. Viņa bija cieši aizmigusi. - Es nemaz nepamanīju, kā viņa iemiga, - čukstēja Ābels. - Nez, cik ilgi viņa jau guļ?

- Aptuveni no varavīksnēm, - Anna atbildēja.

Ābels nopūtās. - Man viss stāsts būs jāstāsta vēlreiz.

- Jā, - Anna klusi noteica. - Jā, dari tā. Varbūt kādā citā versijā. Bez asinīm un ilkņiem, un sirds izgriešanas. Izstāsti... izstāsti viņai versiju, kur viņa neskatās pa durvju spraugu.

Ābels pamāja. - Bet rožu meitenei nav taisnība, - viņš čukstēja.

- Nav pareizi nebaidīties.

- Ābel... - Anna ierunājās. - Tu... tu taču viņu nenogalināji? Rai-neru?

Viņš pacēla skatienu. Viņa acis bija tik tumšas, ka tās gandrīz vairs nevarēja saukt par zilām. Tas bija nakts zilums.

- Nē, - viņš teica. - Bet es vēlētos, kaut tā būtu.

Viņš piecēlās un saudzīgi pacēla Mihu, lai aiznestu uz gultu. Viņa izskatījās gandrīz kā beigta, guļot viņa rokās. Gandrīz vai tā, it kā kāds būtu izgriezis viņas sirdi ar zobenu un atstājis šeit dzīvoklī guļam vienīgi ķermeni. Bet viņas sirds tikai sapņo, domāja Anna, sevi mierinot, tā sapņo par varavīksni.

Kamēr Ābels guļošo Mihu ģērba pidžamā, Anna virtuvē slaucīja šķembas. Viņa dzirdēja viņu stīvējamies ar kaut kādu piedurkni un baramies tādā vīzē, kā jebkurš tēvs baras ar piedurkni, priecīgi un bez īstām dusmām balsī. Viņa nogrozīja galvu. Te nekas nesaderēja kopā.

- Un tagad mums kaut kas jādara ar to brūci, - viņa sacīja, kad Ābels klusītēm bija aizvēris Mihas istabas durvis. - Vai tev ir pincete? Un kaut kas dezinficējošs?

- Uzgaidi dzīvojamā istabā, - Ābels norīkoja.

Taču viņa gāja viņam nopakaļ, apstājās mazmazītiņās vannasista-bas durvīs un skatījās, kā viņš noceļ no skapīša augšas kartona kasti, noliek to uz veļasmašīnas, kas aizņēma teju vai visu vannasistabu, un sāk pa kasti vandīties.

- Mēs varam arī kaut kādu citu alkoholu... - viņa iesāka, un Ābels pagriezās.

- Vai es tev neteicu, lai uzgaidi dzīvojamā istabā? - Viņš nebija pamanījis, ka Anna tam seko. Piepeši viņa balsī atkal skanēja dusmas, nepamatotas dusmas.

Anna atkāpās soli, no vannasistabas gaitenī. - Ja nu tu nevēlies, lai es ieraugu savu telefona numuru pie spoguļa, - viņa smaidot teica,

- es zinu, ka tas tur ir. Citādi Miha man nebūtu varējusi piezvanīt.

Viņš Annu maigi pastūma dzīvojamās istabas virzienā un aizvēra vannasistabas durvis.

- Jā, - viņš sacīja. - Arī tas bija... drusku... nepatīkami. Bet pie mums vienkārši ir briesmīga nekārtība. Šeit.

Viņš iespieda Annai rokā pinceti un vecu dezinfekcijas līdzekļa pudelīti.

- Ko tu domā darīt?

- Es taisos izdzert dezinfekcijas līdzekli un iespraust degunā pinceti, - teica Anna. - Ko ta citu? Apsēdies. Šķembas brūcē nedrīkst palikt. - Viņa manīja, ka izklausās gluži pēc Magnusa, kad viņš runā ar saviem pacientiem.

Pacienti tad sacīja: "Jā, doktor Lēmaņa kungs," un "Dariet, kā uzskatāt par pareizu, doktor Lēmaņa kungs."

Ābels saņēma pinceti un teica: - Es varu pats. Mums, galu galā, ir spogulis. Tev tagad jāiet. Man ļoti žēl par to numuru... viņai nevajadzēja tev zvanīt.

- Ābel, - sacīja Anna, norūdot to daļiņu Magnusa sevī. - Sēdies uz dīvāna.

- Ir vēls, Anna... Viņi tevi gaida, mājā, kur ir tikai zila gaisma... viņi raizēsies.

- Nav tik vēls. Es pēc tam piezvanīšu. Sēdies uz dīvāna.

Viņš bezpalīdzīgi pacēla rokas un apsēdās. Anna apsēdās viņam blakus, piebīdīja tuvāk stāvlampu, kas, kā par brīnumu, bija palikusi vesela, un apskatīja brūci uz Ābela deniņiem. Viņai nebija skaidrs, kā trauki var sabirzt tik daudzās sīkās lauskās. Iespējams, ja kāds tajos tiek iegāzts. Vairākkārt. Viņa sāka ar pinceti lasīt drumslas ārā no ādas, citu pakaļ citai, viņas kreisā delna pildījās ar trauku pagājību, ar stāstu par virtuvi, ar Ābela un Mihas stāstu. Viņš bija sakodis zobus un pa reizei klusu nolamājās.

- Apklusti, - teica Anna. - Vai zini, ka tev ir sasodīti laimējies ar savu aci?

- Es zinu vēl kādu, kuram ir sasodīti laimējies, - atteica Ābels.

- Raineram Līrskim. Viņam sasodīti palaimējās, ka varēja aiziet no šejienes uz divām kājām.

Tad viņš ilgi klusēja, kamēr Anna lasīja drumslas. Šķita, šis uzdevums prasīs veselu mūžību, viņa bija iegrimusi šajā monotonajā darbībā tik ļoti, ka pēkšņi pamanīja, cik tuvu Ābelam atrodas. Neticami, pārgalvīgi tuvu.

Viņa pasmaidīja. - Kāpēc tev reizēm ir trīs milimetru griezums? -viņa vaicāja, lai pavaicātu kaut ko lietišķu.

- Matu dzenamai mašīnītei ir tikai trīs milimetru opcija, - sacīja Ābels. - Tā ir veca. Es netērēju naudu frizierim.

- Tas ir viss?

- Tas ir viss. Turklāt te ārā tev liek mieru, ja ir trīs milimetru griezums. Un Bdhse Onkelz džemperis. Man nepatikšanas nav vajadzīgas.

- Bet... politiski... tu neesi... kā tie citi šeit?

- Labējais? - Ābels noprasīja un iesmējās. - Es neesmu stulbs.

- Un... baltie kaķi, - teica Anna. - Balto kaķu audums... varavīksnes...

- Šodien ir jautājamā diena, - Ābels noteica. - Taču Annai Lēma-nei vienmēr ir jautājamā diena, vai ne? Tu gribi visu zināt.

- Jā, - Anna teica. - Visu. Par pasauli. - Tas atkal izklausījās bērnišķīgi. Lai jau.

- Tikai atbilžu dienas vienmēr nav, - nomurmināja Ābels. Un pēc kāda brīža: - Baltais audums ir tieši tas, ko tu domā. Bet ne jau to tu gribēji zināt. Tu gribi zināt, kāpēc es to tirgoju. -* Viņš pagrieza galvu, un viņa parāva nost pinceti, kas gandrīz būtu iedūrusies viņam acī.

- Es to draņķi nelietoju, Anna, - viņš teica.

- Un es esmu Sābas ķēniņiene. - Anna iesmējās.

Ābels nesmējās.

- Tā ir taisnība. Es to tirgoju, un tas ir viss. Tas ienes man naudu. Mišela... es savus kontaktus ieguvu caur viņu, jau krietni pasen. Ir labi, ja ir kontakti. Es nevaru atļauties to lietot pats. Man vajadzīga skaidra galva. Mihas dēļ. Vai saproti? Un skolas dēļ. Man jānokārto abitūrija. Tas ir diezgan grūti, ja tik reti ir skolā...

- Un ja tik daudz guļ, - piemetināja Anna.

Viņš savāca glāzes, no kurām viņi bija dzēruši kakao, un aiznesa uz virtuvi. Ābels atgriezās ar tīrām glāzēm, un rokās viņam bija degvīna pudele. Viņš klusējot to nolika uz galda un ielēja abās glāzēs pirksta tiesu. Tad viņš atkal apsēdās, turot savu glāzi abās rokās kā Miha kakao krūzi. Tagad viņš sēdēja mazliet tālāk nekā pirmīt. Taču ne daudz. Par skaidru galvu viņš vairāk neko neteica.

- Kā tev šķiet, ko es naktīs daru, ja rītos guļu? - viņš nopietni prasīja. - Pasaki man, ko tu domā. Katrs kaut ko domā.

- Es... es nezinu, - atbildēja Anna un paņēma otru glāzi. - Es domāju, varbūt tu kaut kādās deju zālēs sit gaisā balto kaķu vilnu?

Ābels iesmējās. - Jā, - viņš atviegloti noteica.

Viņa nesaprata viņa atvieglojumu.

- Jā. Bet man ir arī pāris legālu darbu. Ja ir kontakti... es piepalīdzu divos krogos šeit ārpusē. Reizēm pilsētā.

- Tu apvaicājies Knākem par darbu. Mūsu bākas sargam.

Ābels pamāja. - Jā, mūsu bākas sargam. Dažbrīd man ir līdz kaklam, un es domāju, ka vajadzētu darīt kaut ko pavisam citu, lai nopelnītu naudu. Kaut ko, kas nebūtu saistīts ar krogiem un diskotēkām, un... Kaut ko, kas saistīts ar domāšanu. Domāt var arī mājās... Miha pārāk daudz ir viena. Naktīs. Viņa to nemana, viņa guļ, bet pēc šodienas... es nezinu, vai Līrskis neatgriezīsies. - Viņš ar vienu rāvienu izmeta degvīnu un noklindzināja glāzi uz galda. - Ja viņš Mihai pieskarsies, es viņu nogalināšu.

Arī Anna iztukšoja savu glāzi. Viņai negaršoja degvīns.

- Vai varu dabūt vēl vienu? - viņa prasīja.

Ielejot Ābels pievirzījās tuvāk, viņa nezināja, vai tā ir nejaušība. Viņš šķita pārāk iegrimis savās domās, lai to vispār pamanītu.

- Agrāk, agrāk es nespēju pretoties Līrskim, - viņš teica. - Tagad es to varu. Mēs esam vienādi stipri. Es...

Anna satvēra viņa labo roku, bet viņš to izrāva. - Pretoties, tā, tā, - viņa sacīja. - Tava locītava ir čupā.

- Sīkums, - teica Ābels. - Tikai uzdauzīju pret krēsla kāju.

- Vai vari pakustināt?

- Krēsla kāju? - Ābels mēģināja smaidīt. Viņš mēģināja pakustināt plaukstas locītavu. - Būs jau labi. Shit\ Nē.

- Jāiet pie ārsta, - sacīja Anna.

- Muļķības! - atteica Ābels.

Anna paņēma viņa roku un iztaustīja uztūkumu.

- Jādabū vismaz kaut kas auksts. Ļoti labi der saldētie zirnīši.

- Vai man tie jāēd?

- Jāšpricē, - teica Anna.

Bija jauki tā pasmieties. Bija jauki sēdēt uz dīvāna, būt tā kā mazliet par tuvu un smieties. Viņš savu roku nerāva prom, šoreiz ne. Šis mirklis izvērtās mūžībā, mirklis, kurā nekas nenotika, smiekli bija rimuši, viņi vienkārši sēdēja, un tas bija pilnīgi pietiekami, nevienam nevajadzēja neko darīt vai teikt...

Iezvanījās Annas mobilais, un Ābels sarāvās un piecēlās, it kā viņam būtu iešāvies prātā, ka steidzami kaut kas jāizdara. Tas bija māju numurs. Zils numurs, pilns rožu. Anna nopūtās un pacēla.

- Tas gan uz mani īsti neattiecas, - teica Linda, - bet kur tu esi?

- Mani nolaupījis sērijveida slepkava, - atbildēja Anna. - Izpirkuma naudu varat pārskaitīt caur Gitu.

- Ak tā, - Linda novilka iespējami nevērīgi. - Kad viņa tevi laidīs vaļā? ♦

- Gita, - Anna jautāja Ābelam, - kad tu mani laidīsi vaļā? - Un telefonā: - Es domāju, tūliņ. Esmu jau ceļā.

- Uz redzīti, - teica Linda un nolika klausuli. Viņa nebija ne uz pusi tik bezrūpīga kā izlikās.

Ābels nogrozīja galvu. - Ja es tagad esmu Gita...

- Vai man bija jāsaka patiesība?

- Nē. Nedomāju, ka mājā, kas pilna ar zilu gaismu, kāds būtu priecīgs, ja Anna Lēmane tušētu ar poļu sīktirgoni. Starp citu, poliski es zinu precīzi trīs vārdus.

- Par diviem vārdiem vairāk nekā es, - teica Anna. - Ne jau tāpēc es meloju. Es domāju, ka tu negribi, lai... tai mājā, kas pilna ar zilu gaismu... tur nevienam nekas nebūtu iebilstams. Viņi ir citādi, nekā tu iedomājies.

Ābels novērsās, lai savāktu glāzes.

- Tagad ej, - viņš teica.

8 DAMOKLS

Visu svētdienu viņa prātoja, vai nevajadzētu vēlreiz aizbraukt. Paskatīties, vai viss ir kārtībā. Piezvanīt. Viņai nebija numura. Tikai vēlāk viņa uzzināja, no kurienes Ābels dabūjis viņas numuru: bākas sargam bija visa vācu valodas kursa mobilo telefonu numuri. Ārkārtas gadījumam, viņš bija teicis, Ābels pie spoguļa bija uzrakstījis ĀRKĀRTAS GADĪJUMS un ANNA... Viņa bija gandrīz gatava piezvanīt Knākem un paprasīt viņam Ābela mobilā numuru.

"Atvainojiet, ka traucēju svētdienā, bet Ābels Tanateks manā mugursomā aizmirsis paciņu ekstazī tablešu un, ja nekļūdos, kādu pus-gramu heroīna..."

Viņa nolika mobilo telefonu atpakaļ grāmatplauktā un nepiezvanīja.

Vēlāk viņa domāja, ja viņa to būtu izdarījusi, ja viņa būtu ar viņu parunājusi, tai svētdienā - bet kuru gan interesē vēlāk? Vēlāk vienmēr ir par vēlu.

Viņa mācījās matemātiku. Viņa turpināja lasīt obligāto literatūru vācu valodā, gulšņāja ar kaut kādu Reclam grāmatiņu dzīvojamā istabā uz dīvāna, nesamanot, ko lasa. Pavingrinājās šķērsflautas spēlē. Mūzika viņas domās pēdējā laikā ienāca pārāk maz/tā bija svarīga, tā bija bijusi viņas dzīves saturs, vai vispār dzīves saturs, viņa nedrīkstēja to pamest novārtā kā atraidītu mīļāko... Flauta neturēja ļaunu prātu. Tā gulēja viņas rokās skaidra un vēsa kā allaž, saprotot, kāpēc Anna šajā svētdienā spēlējot nemitīgi kļūdās.

Tikai Magnuss un Linda brīnījās.

- Vai tev kaut kas nospiež sirdi, manu meitenīt? - viņš taujāja.

- Tā atkal ir pasaule? Vai šoreiz kas cits?

Anna nogrozīja galvu un pasmaidīja. - Kāda cita pasaule, - viņa atteica.

Bet pirmdienas rītā Magnuss šķirstīja Ostseezeitung un noteica:

- Čikāga.

- Čikāga? - Linda ar klusu smaidu pārjautāja, ielejot sev tēju.

- Mēs pārceļamies?

Magnuss nolika avīzi uz galda, kur tai patiesībā nemaz nebija vietas, un Linda uzlika savu šauro plaukstu uz gaišzilā sviesta trauka, lai izglābtu to no krišanas.

- Nav nekādas vajadzības kaut kur ceļot, - Magnuss teica un zināmā mērā atzinīgi nosvilpās caur zobiem. - Čikāga jau ir šeit. Paklausieties: Strīds krogā beidzas ar nāvi. Pēc vētrainas izskaidrošanās Sēn-valdes "Admirālī" Rainers L. - iekavās: četrdesmit viens - svētdienas rītā tika atrasts starp autostāvvietā novietotām mašīnām miris. Kāds vietējais iedzīvotājs zem sniega atklājis līķi, kad gribējis kāpt savā automašīnā. Iedomājieties, es tagad kāpju savā mašīnā un zem sniega atrodu līķi! Brrr!

- Uz praksi tu parasti brauc ar riteni, - bilda Linda.

- Jā, un tagad man ir arī skaidrs, kāpēc, - Magnuss priecīgi runāja. - Braucot ar auto, var uzdurties līķiem. Kroga īpašnieks stāstīja, ka upuris pēdējā laikā regulāri apmeklējis viņa iestādījumu. "Bieži izraisījis strīdus", kā izteicās Mirko S. - iekavās: piecdesmit divi -, kāpēc viņiem tai Ostseezeitung vienmēr jānorāda vecums? "Rainers labprāt iesaistījās vārdu apmaiņās, mēdza pamatīgi iekarst, taču man nekad nebūtu ienācis prātā, ka tas beigsies tā. ” Kad sestdienas vakarā izcēlās kautiņš, sacīja Mirko S., Rainers L. un viņa trīs draugi tika izlikti aiz durvīm. Slēdzot krogu, viņš bijis pārliecināts, ka Rainers L. jau devies uz mājām, tieši tāpat kā pārējie. Policija šobrīd meklē trīs vīriešus vecumā no divdesmit pieciem līdz piecdesmit gadiem. Tiek meklēti arī aculiecinieki, kas laikā no desmitiem līdz divpadsmitiem atradušies "Admirāļa" tuvumā... Iedomājieties, par meklēto liecinieku vecumu nav nekādu ziņu - vai tas nav pārsteidzoši?

- Magnus, - teica Linda. - Tas nav smieklīgi.

- Nē, atvainojos, - Magnuss sacīja. - Anna? Vai viss kārtībā?

Anna pamāja. Viņa bija iekrampējusies savā tējas krūzē ar abām

rokām un redzēja tur Mihas rokas, kas turēja kakao krūzi, Ābela rokas un degvīna glāzi. Ābela pietūkušo labo elkoni. Sīkos griezumus Ābela sejā. Lauskas. Viņa uz mirkli aizvēra acis. ja viņš pieskarsies Mi-hai, es viņu nogalināšu. Vai viņš to bija izdarījis? Vai viņš bija viens no tiem trijiem Admirālī? Vai arī viņš tur, īstajā brīdī, bija vienkārši tāpēc, lai pārtvertu Raineru Līrski? Viņa atkal atvēra acis. Viegli griezās galva. Uz brīdi viņa sajuta vēlēšanos, kaut vecāki izkūpētu gaisā un viņa sēdētu pie galda pilnīgi viena, būtu mājās pilnīgi viena -viņa paņemtu avīzi un visu vēlreiz pārlasītu, tad noliktu malā savas brokastu pārslas un pagatavotu stipru kafiju, nē, izņemtu no plaukta viskija pudeli, staigātu pa virtuvi šurpu turpu un mēģinātu sakārtot domas...

- Viss ir kārtībā, - viņa sacīja un piespiedās izēst pārslu bļodiņu tukšu.

- Tas raksts... es tikai nodomāju... tas raksts... tas sasaucas ar tēmu, par kuru mēs vācu valodā nupat diskutējām... vai varu to avīzi paņemt?

Magnuss salocīja avīzi un pāri galdam pasniedza meitai.

- Tikai nediskutējiet pārāk vētraini, - viņš teica, - tas var beigties nāvējoši. Vai tam ir kāds sakars ar to, ko jūs patlaban lasāt?

- Fausts, - Anna sacīja, un Linda apjukusi nogrozīja galvu.

- Kur tas ir?

- Fausts?

- Nē, sakars. Starp vīrieti, ko viņi tur piekāva līdz nāvei, un Paustu.

- Bloksbergs, - Anna atbildēja īsi un pagalam nesakarīgi. - Man jāiet.

Vācu valoda pagāja, it nemaz neskārusi Annu. Viņa redzēja, kā Knāke vārsta muti vaļā un ciet, taču nedzirdēja, ko viņš saka. Viņa domāja, ka tā bijusi pirmdiena, kad viņa par Ābelu Tanateku prātoja pirmoreiz, pirmās divas vācu valodas stundas pirmdienā. Tas šķita ļoti sen. Šajā rītā Ābels negulēja. Anna redzēja, kā citi uzlūko viņa seju. Zilā acs un savainojums deniņos, tūkstoš sīku atsevišķu brūcīšu, uzārdīts tumšu kreveļu lauks. Kravājot mantas, Ābels, kā parasti, aizkavējās, ļāva pārējiem aiziet, un viņa pēc vācu valodas gaidīja viņu. Viņa pateica Fraukei, ka vēl vajagot ar Knāki pārrunāt dažas lietas.

Knāke saprata, ka viņai nekas nav runājams.

Viņš paskatījās no Ābela uz Annu un atpakaļ, viņš redzēja, ka jāatrod kāds aizbildinājums, un, paraustījis plecus, paziņoja, ka viņam steidzami jāaiziet pēc kafijas, viņš atstāšot kabinetu vaļā un vēlāk atkal atnākšot.

Anna izklāja avīzi uz galda un norādīja uz rakstu. Strīds krogā beidzas ar nāvi. Rainers L. (41)... Ābels atspieda rokas pret galdu pa labi un pa kreisi no avīzes un lasīja, uz Annu neskatīdamies. Liels, pelēks vilks, domāja Anna, kurš savas ķetnas atspiež pret kuģa reliņiem abpus upurim un ar vienu vienīgu kodienu no aizmugures pārkož tam rīkli. - Shit! - viņš beidzot teica, atkāpās soli un aizklāja rokām seju, dziļi ievilcis elpu. - Shit. - Kad viņš noņēma rokas no sejas, bija redzams, ka viņš ir nobālējis. - Viņš ir miris, - Ābels teica.

Anna pamāja.

- Un es teicu, ka viņu nogalināšu, - Ābels sacīja. Anna pamāja vēlreiz.

- Es būtu to izdarījis, - Ābels klusu noteica. - Es būtu to izdarījis, ja viņš būtu atgriezies.

- Vai viņš atgriezās?

- Nē. - Ābels papurināja galvu, aizgāja līdz logam, skatījās lejup skolas pagalmā, kur klusi krita sniegs. Anna skatījās kopā ar viņu.

Raibs piektklasnieku pulciņš līdzināja ar saviem zābakiem slīdceliņu, bariņš smēķētāju stāvēja pie velosipēdu novietnes, tur lejā Anna pamanīja Gitu. Kabineta gaismas nebija ieslēgtas, viņi bija neredzami te augšā, avīžpapīra tornī.

- Es tur nebiju, - teica Ābels. - Es vēlējos, kaut varētu just atvieglojumu... viņš nekad vairs neatnāks. Bet es tur nebiju.

- Pie "Admirāļa"?

Viņš pamāja. Viņš neuzdeva jautājumu, kurš būtu jāuzdod. Vai tu man tici?

- Tev varbūt vajadzēs alibi, - sacīja Anna. - Es jūsu dzīvokli tajā sestdienā pametu tikai ap pusnakti.

- Nē, - nočukstēja Ābels un aizgriezās. - Tā tas nebija.

- Tomēr, - Anna teica, - es vēl skaidri atceros, ka mājās paskatījos pulkstenī un nodomāju, jau ir pusviens... Ja mani vecāki iedomājas, ka mājās biju agrāk, viņi to tikai iedomājas.

Ābels lēnām nogrozīja galvu.

- Nē, - viņš atkārtoja. - Nē. Tā ir mana problēma.

Un tad viņš izdarīja kaut ko pilnīgi negaidītu. Viņš pievilka Annu sev klāt un kādu brīdi spieda tik cieši, ka šķita, viņa jūt katru viņa kauliņu. Un kaut kur visam pa vidu viņa sirdspukstus, ātrus un nemierīgus. Trauksmainus. Viņš palaida viņu vaļā, pirms viņa bija paguvusi atbildēt apskāvienam, pirms tas bija kļuvis par apskāvienu, pameta viņu stāvam un aizbēga no avīžpapīra torņa.

Anna saņurcīja avīzi un iemeta papīrgrozā.

Kad Linda pievakarē pārnāca mājās, Anna viena pati sēdēja dārzā uz saliekamā krēsla, sniega vidū, un lūkojās putnos. Viņa bija ģērbusies ziemas mētelī, bet cepures nebija, un tumšajos matos bija sakrituši balti sniega kristāli, ko vējš pūta lejā no jumta. Kopš dienasvidus vairs nesniga, pasaule bija klusa, tikai putni čabinājās pa.rožu stīgām.

Linda apstājās durvīs un skatījās uz meitu. Viņa sēdēja nekustīga kā statuja, mākslas darbs, kuru kāds nolicis dārzā, varbūt putnu dzirdinātava, putnu dzirdinātava meitenes veidolā. Linda piegāja pie viņas un uzlika roku uz pleca, statuja satrūkās, un sarkanrīklītes aizlaidās prom.

- Tu jau sen te sēdi? - Linda prasīja.

- Es nezinu, - teica Anna, paceļot acis. Viņas lūpas bija nosalušas zilas. Arī viņas uzacīs bija sniega kristāli.

- Nāc iekšā, - Linda lūdza, viņa nelika, viņa lūdza. - Iedzersim kopā kafiju. Izstāsti man, ja vēlies... izstāsti, kas noticis.

- Nekas, - teica Anna. - Patiesībā nekas nav noticis. Es tikai domāju... es joprojām domāju par to šīrita lietu... Čikāga., tas vīrs, ko tur nogalināja, es prātoju... cik niknam jābūt, lai nosistu cilvēku, un vai to var izdarīt ar dūrēm vai... vai arī pietiek ar vienu dūri, gadījumā, ja otra ir nelietojama... es prātoju, kā tas ir, kad tāds cilvēks mirst... es domāju, pat ja viņš to, iespējams, ir pelnījis...

Viņa piecēlās un sekoja Lindai iekšā, un Linda gādīgi paņēma viņas mēteli.

- Tu esi auksta kā ledus, - viņa teica. - Anna... tas vīrietis... viņš nav miris kautiņa rezultātā. Kaut arī tā bija rakstīts avīzē. Man tev to nevajadzētu teikt.

- Kā... no kā tad? No kurienes...?

Linda novērsās un uzlika ūdeni kafijai.

- Kolēģei vīrs strādā tiesu medicīnā, - viņa teica. - Viņa man izstāstīja, jau iepriekš. Es nezinu, kāpēc tas nekur nav minēts... varbūt policijai ir savi iemesli, kāpēc tas tiek noklusēts... bet viņš bija uz vietas beigts, zini? Viņu nošāva.

Anna ieķērās mammai rokā un ieraudzīja pārsteigumu Lindas acīs. - Nošauts? Vai tu to skaidri zini?

Linda pamāja. - No aizmugures, viņa teica, šāviens pakausī no aizmugures. Viņš uz vietas bija beigts. Es tikai gribēju, lai tu to zini.

Anna paskatījās pulkstenī. - Ak nē, es gandrīz aizmirsu, ka esmu apsolījusi Gitai... man vajag izskriet, - viņa sacīja. - Paldies par kafiju.

Linda nogrozīja galvu, kamēr Anna atkal vilka mugurā ziemas mēteli. - Es taču to vēl nemaz neuztaisīju.

- Nu tad dari tā, - teica Anna. - Karsta kafija šādā laikā ļoti noder. Es drīz būšu atpakaļ.

Viņa zināja, ka Linda stāv pie loga un noskatās, kā viņa ar riteni zvāļojas cauri lēnām apledojošam sniegam. Linda vienmēr bija vēlējusies otru bērnu, taču tas nebija izdevies, visas grūtniecības, izņemot to ar Annu, bija izputējušas, katrs no iespējamiem bērniem no gandrīz-esamības bija atgriezies ne-esamībā ātrāk, nekā viņa to vispār bija paguvusi apjēgt, tomēr pietiekami vēlu, lai izjustu zaudējuma sāpes. Viņai bija bail par Annu, jau no pirmā soļa viņai bija bail, un Anna to zināja. Tas sarežģīja lietas. Linda centās savas bailes neizrādīt, viņa tās slēpa, nekontrolējot Annu, neko viņai nejautājot, neko neuzspiežot. Pieņemot par labu to, ka Anna vēlas doties uz Angliju, vēlas studēt ārzemēs - taču vislabprātāk viņa Annu būtu noglabājusi mazā, mīksti polsterētā somiņā tieši pie savas sirds, kur viņai būtu silti un droši un kur ar viņu nekas nevarētu atgadīties. Kā Ābels ar Mihu, Anna nodomāja un bija pārsteigta par šo domu. Ābel, tu esi tāds pats kā Linda.

Viņa trīs reizes nospieda zvanu, līdz beidzot viņš atvēra. Mugurā viņam bija tēkrekls ar izbalojušu uzrakstu, un mati galīgi izspūruši, vairāk nekā parasti, it kā viņš būtu gulējis vai bijis dušā un tikko noslaucījies. Divas no sīkajām brūcītēm tieši pie acs bija atvērušās un spīdēja mikli sārtas.

- Vai tu māki šaut? - Anna prasīja bez kāda ievada.

- Ko? Nē, - teica Ābels. - Vai tev vajag kādu, kurš prot šaut?

- Vai esi drošs, ka tu to nemāki? - Anna jautāja. - Vai tev nav ieroča?

- Nē! - Ābels atkārtoja.

Viņa gaidīja, ka viņš kādu soli atkāpsies*un ielaidīs viņu. Viņš paspēra soli uz priekšu, kāpņu telpā. Un pievēra durvis. Viņam bija auksti plānajā tēkreklā, viņa to redzēja.

- Kāpēc prasi?

- Ja tas tā ir, tu esi drošībā, - sacīja Anna. - Viņš ir nošauts. Rai-ners. Manai mammai ir paziņa tiesu medicīnā. Viņš ticis nošauts, šāviens pakausī, nevis kautiņš, vai arī gan tas, gan tas.

Lēnām, pavisam lēnām viņa sejā uzplauka kaut kas līdzīgs smaidam.

- Debess, - viņš teica, - vēl nekad neesmu bijis tik priecīgs, ja kāds ir nošauts.

Kādu brīdi viņi klusējot stāvēja viens otram pretī kāpņu telpā, aukstumā. Tad smaids Ābela sejā izdzisa. - Bet es viņiem nevaru pierādīt, ka nemāku šaut, - viņš sacīja. - Vai kā? Ir taču neiespējami pierādīt, ka tu kaut ko neproti.

Anna gandrīz sāka smieties. - Kāpēc tev tas būtu jāpierāda?

- Viņi domās, ka tas biju es, - Ābels klusu teica. - Par spīti visam. - Meitene ievēroja viņa piesardzīgo skatienu dzīvokļa durvju virzienā.

- Miha? - Anna ieminējās. - Vai viņai nebūtu jādzird, par ko mēs runājam? Vai tu viņai nepateici, ka viņas tēvs...?

- Miha ir skolas ekskursijā, - Ābels sausi teica. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm, plaukstas uz augšdelmiem, it kā tā varētu pasargāties no aukstuma, kas viņam spiedās klāt. Uz kreisā augšdelma vīdēja apaļš, sārts plankums, kaut kas līdzīgs apdeguma brūcei. Tas izskatījās svaigs. Tas izskatījās pēc cigaretes. Viņš uztvēra skatienu un uzlika brūcei roku.

- Ābel... - viņa iesāka. - Vai mēs te tā arī stāvēsim, gaitenī?

Viņš papurināja galvu. - Nē. Tu iesi uz mājām. Te tev nav vietas.

Tu saaukstēsies.

- Jūsu dzīvoklī būtu siltāk.

- Anna, - viņš uzstājīgi un vēl klusāk nekā iepriekš teica. - Man tagad nav laika. - Viņš vēl aizvien ausījās dzīvokļa virzienā.

- Tev ir viesi, - viņa minēja.

- Kāds, kuram esmu parādā, - sacīja Ābels.

- Es tev varu...

- Lūdzu, - tcica Ābels, - lūdzu, ej.

Kādu mirkli izskatījās, ka arī viņš vilcinās atgriezties dzīvoklī. It kā viņš patiešām labprāt būtu palicis šeit kāpņu telpā uz visiem laikiem. Taču beidzot viņš saglauda izspūrušos matus un devās atpakaļ. Dzīvokļa durvis aiz viņa ar klusu klikšķi aizvērās.

Anna iespēra pa sava divriteņa riepu, jo nebija nekā cita, pa ko viņa varētu spert. No pirmā stāva skanēja bērnu klaigas, un Anna bija gandrīz droša, ka Ketovas kundze viņu atkal novēro, taču viņai tas bija gluži vienalga. Kas bija pie Ābela? Man gar to nav daļas, viņa sev teica. Man gar to nav it nekādas daļas. Es maisos pa vidu, un viņš man to nav lūdzis. Viņam ir taisnība: viņai te nav vietas. Bet kāpēc tad vācu valodas kabinetā, avīžpapīra tornī, viņš viņu bija apskāvis? Viņa stūma divriteni atpakaļ līdz Volgastes ielai, stūma pa riteņbraucēju celiņu gar Volgastes ielu, vien tādēļ, lai varētu iespert pa kaut ko piemērotu, kas trāpījās ceļā. Tikai pie nākamā luksofora viņa uzkāpa uz divriteņa. Viņa sēdēja uz riteņa, roku uzlikusi uz neredzīgo dzeltenās signālkastītes, un naidīgi blenza uz garāmbraucošajām mašīnām - kad uz viņas rokas uzgūla kāda cita.

Anna apcirtās otrādi.

- Bertil!

Viņš sēdēja uz sava riteņa tieši viņai līdzās, balansējot tikai uz rokas, kas gulēja viņas rokai virsū. Tātad visur viņš ar savu vecāku auto nebrauca. Viņš smaidīja. Brilles atkal bija noslīdējušas uz deguna.

- Kur tik visur tevi nesatiksi, - viņš teica. - Vai tu biji flautas nodarbībā?

Samiegtām acīm Anna viņu nomērīja. - Un kur biji tu?

Viņš viņai atbildēja tikpat strupi kā viņa tam.

- Ja es jautāju ko tādu, kas uz mani neattiecas... - viņš iesāka.

- Tad es neatbildēšu, - teica Anna, izrāvusi savu roku, tā ka viņš gandrīz zaudēja līdzsvaru. Luksoforā iedegās zaļā gaisma, un viņi abi sāka braukt.

- Tu mani izspiego, - sacīja Anna. - Vai kā?

- Vai tad ir ko spiegot? Varbūt es tikai uzmanu, lai tu nesadari kādas muļķības?

- Bertil Hāgemani, liec mani mierā, - Anna lūdza. - Man nav vajadzīgs uzraugs.

- Ir gan, - teica Bertils, - vairāk, nekā tu domā.

Un tad viņš sāka mīties un atstāja viņu aiz sevis. Viņš bija sportiskāks, nekā Annai likās.

Nākamās dienas atradās zem Dāmokla zobena. Anna mēģināja būt nikna, kā tad, kad bija spērusi savam ritenim. Nekas nesanāca. Viņa redzēja virs Ābela galvas karājamies zobenu, tievā, viegli pārraujamā pavedienā, un tagad reizumis viņš Annu uzlūkoja, tas bija kas jauns, un viņa acīs bija bailes. Viņi domās, ka tas biju es. Ir neiespējami pierādīt, ka tu kaut ko neproti... Viņš nodarbībās vairs negulēja. Iespējams, viņš vairs neblandījās apkārt pa naktīm, uzskatot, ka tā kļūs vēl aizdomīgāks. Vai arī nespēja vairs pagulēt, pat vācu valodas nodarbībās ne, jo nekur vairs nejutās droši. Ja kabineta durvis atvērās, kādam ierodoties ar nokavēšanos, Ābels sarāvās, itin kā gaidītu, ka aiz tām stāvēs policija. Zobens karājās zemu. Tā gals bija kalts no lodes svina, kas bija caururbusi Rainera Līrska pakausi līdzīgi vilka ilknim.

Avīze par Līrski neko jaunu neziņoja.

Trešdien Anna stāvēja pie loga pārpildītajā skolēnu istabā, kas satraukumā dūca pirms fizikas ieskaites, kuru viņa nerakstīja. Viņa pamanīja, ka blakus stāv Ābels.

- Es justos teju vai atvieglots, ja viņi beidzot ierastos, - viņš klusi teica. - Ja viņi beidzot stāvētu aiz durvīm un prasītu paskaidrojumus, ja viņi gribētu zināt, kur es biju sestdienas vakarā... lai es to viņiem varētu pateikt. Lai es viņiem varu pateikt: es tur nebiju, man nav ieroča, es neprotu šaut, es viņu nenogalināju. Taču viņi nenāk, viņi nedod man iespēju aizstāvēties...

Anna juta viņa roku uz savējās, juta, ka viņš kaut ko iedod. Papīra lapiņu.

- Lai veicas fizikā, - viņa teica.

- Es nerakstīšu, - sacīja Ābels.

Viņa uzmeta viņam skatienu. Viņš raudzījās prom. Dabiski, neviens nespētu uzrakstīt ieskaiti, ja virs galvas karātos zobens. Savu smadzeņu neapzinīgajā daļā viņa kļuva bezgala dusmīga uz Līrski. Viņam patiešām bija izdevies panākt, lai Ābels nesavāc punktus, kas bija tik ļoti nepieciešami abitūrijai.

Nākamajā stundā viņa ieskatījās papīra lapiņā. Tā bija salocīta aploksnes formā un rūpīgi aizlīmēta ar līmlenti, uz tās bija uzzīmēts ne pārāk apaļš sarkans bumbulis, kam droši vien bija jāatgādina zīmogs. Vienā stūrī ar zīmuli bija rakstīts ANNA. Viņa to saprata tikai tad, kad atlocīja stūrus un ieraudzīja oranžu flomāstera sirdi. Vēstule bija no Mihas. Ābels to nebija atvēris.

"Miļā ANNA," tur bija rakstīts. "Tev drīz vaig akai nākt lai pasaka iet tālāk. Tava MIHA.

Miļā ANNA 2

Jautājumi ko nezin: 1 Kur ir kāds kat viņš ir nomirs???

2 Vai sarkanais medniegs tagad ir prom vai nāks citi??

Un vai vari darīt ka Ābelam vairs nav bailes miļā Anna tava Miha."

Anna paņēma pildspalvu, lai apakšā uz zīmītes uzrakstītu atbildi. Mīļā Miha, viņa rakstīja. Taču nezināja, ko tālāk. Viņa nevarēja atbildēt ne uz vienu no Mihas jautājumiem.

Piektdien pēc skolas Anna novietoja divriteni pie tirgus un bezmērķīgi pastaigājās pa iepirkšanās ielu. Kājas gribēja viņu nest studentu ēdnīcas virzienā, taču viņa nedeva kājām vaļu, viņa tās piespieda iet uz pretējo pusi, piespieda sevi izlikties, ka aplūko skatlogus, ka meklē kaut ko, ka viņas būšanai šeit ir kāds mērķis. Bet tāda nebija. Viņa negribēja iet uz mājām. Pludmalē, uz kurieni viņa šādos gadījumos parasti brauca, smiltīs pie aizsalušās jūras gulēja pārlieku daudz domu, tur bija pārāk vientulīgi. Un viņas ietiepīgās kājas varbūt cerēja, ka viņa tomēr ļaus doties uz studentu ēdnīcu, lai tur nejauši satiktu

Ābelu un Mihu, mazajā zālē augšstāvā, pie kādas nobraukta suņa porcijas, vai lejā kafetērijā pie kakao krūzes ar pieciem salmiņiem.

Viņa gāja pāri piesnigušajam Zivju tirgum aiz Rātsnama, kur jau sen neviena zivs vairs netika tirgota, un noraudzījās bērnos, kas uz zābakiem slidinājās stūrainajā strūklakas baseinā starp metāla zvejnieku statujām. Viņa nodomāja, ka bioveikaliņā laukuma otrā pusē varētu nopirkt tāfelīti šokolādes, vien tāpēc, lai izdarītu kaut ko šķietami jēdzīgu. Kāpjot pa bioveikaliņa trīs pakāpieniem, aizsalušās strūklakas ziemīgā aina vēl joprojām peldēja viņas galvā, bērnu krāsaino kombinezonu un smieklu atbalss - un piepeši viņa šajā ainā ieraudzīja sārtu dūnu jaciņu. Viņa pagriezās. Protams, tur nebija nekādas dūnu jakas, un, ja ari bija, tā noteikti piederēja bērnam, kuru Anna nepazina, un -no strūklakas puses kāds skrēja pie viņas. Tas nebija bērns.

Tas bija kāds atvērtā zaļā armijas virsjakā un plīvojošu pelēku šalli. Kāds bez cepures, ar sniegu blondajos matos. Viņa atcerējās ainu skolas pagalmā un nodomāja: viņš lido, viņš lido tāpat kā toreiz. Un tad viņš bija pie viņas un uzrāva viņu augšā pa kāpnēm bioveikaliņa durvīs, iekšā starp vitrīnām ar pussaldētiem lokiem un koši oranžiem ķirbjiem. Kaut kur aiz viņa Anna tagad ieraudzīja arī sārto jaciņu, tur pie pārējiem bērniem uz ledus.

- Viņi... viņi to ir noķēruši, - Ābels izdvesa. Sniegs bija viņam arī uz jakas, sniegs uz džempera, sniegs pelēkās šalles ielocēs, itin kā viņš būtu bijis kopā ar bērniem uz ledus un nokritis garšļaukus. Viņš bija pilnīgi bez elpas, un viņa acis smējās. Zobens. Zobena vairs nebija.

- Ko? - prasīja Anna. - Ko viņi noķēruši? Kas?

-To tipu, kurš nošāva Mihas tēvu. - Viņš pamanīja, ka joprojām tur Annu aiz piedurknes, un palaida to vaļā, cenzdamies atgūt elpu. - Tas... tas ir tikpat kā droši. Es apjautājos apkārt... varbūt rīt tas būs avīzēs. Ar vienu no tiem trijiem Raineram tovakar nevajadzēja strīdēties, viņa dzīvoklī atraduši ne tikai vienu stroķi, bet veselu arsenālu. Izskatās, ka viņš tos tirgojis. Katrā gadījumā viņi to saņēmuši ciet par nelegālu ieroču glabāšanu, pēc tās lietas ar Rainera līķi viņš bija notinies, bet tad tomēr atgriezies savā dzīvoklī, tas tips no kroga viņu bija redzējis, un tagad šie viņu saņēmuši ciet. Un... - viņš aprāvās.

- Tas... tas ir brīnišķīgi, - Anna pasmaidīja. - Vai viņš ir atzinies?

- Es nezinu, - teica Ābels. - Un ja arī ne, tam jābūt viņam, pareizi?

Viņa lēnām pamāja. - Tam jābūt viņam.

Tagad pāri laukumam nāca arī Miha, vicinot savu tirkīzkrāsas skolas somu, un viņa nesa vēl kaut ko, turzu, kas izskatījās kā nākusi no grāmatveikala. Viņa mēģināja ar somu un turzu pamāt, nometa abas zemē un atkal pacēla.

- Ko jūs te darāt pie dārzeņiem? - viņa jautāja smīnot. Sejiņa bija piesārtusi no aukstuma un slidināšanās, un viņa staroja. - Tu mūs galīgi neredzēji, - viņa Annai teica. - Tu vienkārši pagāji garām, lai gan es tev māju, bet es biju pilnīgi bez elpas un nevarēju uzreiz pasaukt... Kāpēc tu mūs neredzēji?

- Es biju... aizdomājusies, - Anna atbildēja.

- Par ko tu domāji?

- Par jums, - teica Anna. - Es tik ļoti domāju par jums, ka jūs nepamanīju.

Loki bija tik zaļi. Ķirbji bija neticami oranži. Tomāti neaptverami sarkani un salāti pārsteidzošā salātu krāsā. Anna nekad nebija pamanījusi, ka dārzeņi var būt tik skaisti.

- Mēs te arī kaut ko pirksim? - vaicāja Miha. - Mēs nopirkām grāmatu. Par godu šai dienai, jo policisti pie mums neatnāca...

- Šeit mēs neko nepirksim, - Anna teica. - Bet blakus gan var kaut ko nopirkt, gaismas stars īstajā brīdī. Tur noteikti būs kakao. Vai jums ir laiks vienam kakao? Es... ja drīkst... es varētu jums uzsaukt.

Miha paskatījās uz Ābelu, un izskatījās, ka Ābels apsver. Galu galā viņš ļoti lēnām pamāja.

- Šodien jā, - viņš teica.

Kafejnīcu patiešām sauca "Gaismas stars" un tur tirgoja ne tikai kakao, bet ari filca vestes un rotaļlietas. Daļa no cilvēkiem, kas tur strādāja, bija invalīdi, lai gan noteikti ir arī kāds korektāks apzīmējums.

Kad Anna un Linda bija pilsētā, viņas vienmēr nāca uz šejieni. Gaiss te šķita līdzīgi zils kā mājās, kas varēja būt saistīts arī ar zilajiem traukiem. - Šeit mēs nekad neesam bijuši, - teica Miha. - Bet te ir skaisti. Mēs varētu te nākt katru dienu.

- Vēlāk, - sacīja Ābels, - zini, kad es sākšu studēt un pa īstam strādāšu, pēc skolas. Kad mums būs nauda. Tad mēs katru dienu nāksim uz "Gaismas staru".

- Vai tu domā palikt šeit? - vaicāja Anna, stāvot rindā pie letes, kamēr Miha apbrīnoja kūkas. - Uz studijām.

- Tad jau redzēs, - teica Ābels. - Var būt, ka mēs dosimies arī prom.

Un Anna iztēlojās, kā viņš ar Mihu kopā pārceļas, vienmēr bija tikai "mēs" un nekad "es", bet kā gan Ābels varēs uzmanīt Mihu, ja studēs un strādās? Vai viņam vispār piešķirs aprūpes tiesības, pat tad, ja viņam būs astoņpadsmit?

- Šīs kūkas gan ir ļoti jaukas, - bilda Miha.

Un Anna meta šaubas pie malas un izmaksāja gan kakao, gan pa gabalam no ļoti jaukajām kūkām. Viņi aiznesa zilos šķīvjus un zilās tasītes līdz brīvam galdiņam, un ārā sniegā sāka spīdēt saule. Un Anna nodomāja, ka viss varētu palikt vienkārši tā, kā ir, viņa te pie galda ar Ābelu un Mihu un ārā saule...

- Pār zaļo kuģi, - sāka Ābels, iedzēris malciņu kakao, - saule kādu brīdi spīdēja spožāk nekā citkārt. Melnais kuģis bija atpalicis. Taču pilnībā tas ne uz brīdi nepazuda. Un, par spīti saulei, siltāk nekļuva. Rožu meitenes stīgas pamazām novīta, un, kad viņa kādu nakti gluži viena stāvēja uz klāja, no viņas nokrita pēdējā lapiņa. Viņa bija kaila.

"Ak, ja vien mēnessgaismu varētu savērpt dzīparos," viņa sacīja, "ja vien viļņu putas varētu savērpt dzīparos, lai darinātu no tiem drēbes!"

No naksnīgajām debesīm lejā noplīvoja dažas sniega pārslas un iegūla viņas tumšajos matos, un viņa nopūšoties teica: "Ak, ja vien no sniega varētu noaust drānu." Pēc tam viņa apsēdās zemē un gaidīja, kad nosals.

Tad no kāda tumša kakta kaut kas piecēlās, kaut kas ļoti liels, un rožu meitene izbijās. Tas bija vilks. Lielais, pelēkais vilks, kurš bija nokodis sarkano mednieku. Viņa to bija redzējusi, lai gan mazajai karalienei neteica. Vilks lēnām pienāca pie rožu meitenes, viņa redzēja, ka viņš pieklibo ar labo priekšķepu, un redzēja arī viņa ilkņus. Kad vilks bija pavisam tuvu, viņa manīja, ka viņam no brūces sānā tek asinis.

"Tas bija sarkanā mednieka zobens," teica vilks, veroties viņā zeltainām acīm.

"Bet kā tas var būt, ka tu joprojām asiņo?" rožu meitene izbrīnīta vaicāja. "Tas bija tik sen, kad mēs mednieka ķermeni iemetām jūrā. Un jūraslauvam, kas pa dienu peld līdzās kuģim, nav nekādu brūču."

Vilks neatbildēja.

"Tev salst," viņš sacīja. "Vai tu spēj noticēt, ka no manām asinīm var noaust audumu?"

Rožu meitene mēģināja tam noticēt. Un tai brīdī, kad viņa tam noticēja, vilka asinis vērtās par pavedienu, kas pats saaudās mīkstā, sārtā drānā. Pavediens ritēja no brūces, metru pa metram, un audekla ieloces apklāja rožu meiteni, vijās ap viņu un sildīja, līdz viņa vairs nejuta ziemas nakts saltumu. Audums ietina viņas seju, un, kad viņa to parāva nost, vilks bija nozudis.

Visu atlikušo nakti rožu meitene šuva. Viņas adata bija nolūzis rozes ērkšķis. Auduma bija gana, lai uzšūdinātu siltas virsdrānas visiem - rožu meitenei un mazajai karalienei, bākas sargam un Marga-rētas kundzei. Vienīgi aklajam, baltajam kaķim, kas vienā laidā gulēja, siltu drēbju nevajadzēja. Jo pasaule viņu interesēja pārāk maz, lai viņš saltu.

Kad pienāca rīts, visi, sārtā samtā tērpti, stāvēja uz klāja, un bākas sargs palūkojās cauri savām brillēm un iesaucās: "Tur priekšā ir divas salas! Mēs atkal varēsim drusku izlocīt kājas uz zemes!"

Kad īsti, mazā karaliene domāja, viņš atradis savas brilles? Vai tad briļļu dēļ viņa nebija atgriezusies uz kuģa un gandrīz iekritusi sarkanā mednieka nagos?

Viņa lika šīs domas pie malas un vēroja, kā bākas sargs un rožu meitene kuģi pietauvo pie vienas no salām. Sala bija ļaužu pilna. Tie māja un cits caur citu klaigāja.

"No kurienes uzradies Mēness?" - "Kas ir dzīves jēga?" - "Kāpēc jogurta trauciņu nevar izgriezt uz otru pusi, lai izlaizītu?"

"Šī," paskaidroja jūraslauva, "ir jautātāju sala, mazo karalien."

Mazā karaliene gribēja izlēkt krastā, jautātājiem pa vidu, taču ielēca viņiem rokās. Tie pacēla viņu augstu virs galvām un turpināja izkliegt jautājumus, un sāka viņu kratīt, lai viņa beidzot atbildētu:

"Kur aiziet kāds, kad viņš ir miris?" - "Kad beidzas bailes?" -"Kur paliek visas tās zeķes, kas pazūd veļasmašīnā?"

"Palīgā!" milzīgās izbailēs sauca mazā karaliene, kas nezināja atbildi ne uz vienu no jautājumiem. "Viņi saraus mani gabalos!"

Tad krastā starp jautātājiem parādījās sudrabpelēkais suns. Viņš koda pa kreisi un koda pa labi, un jautātāji atkāpās. "Kādēļ viņš tā dara?" viņi jautāja. "No kurienes viņš uzradies? Vai viņš ir labs vai ļauns?"

Sudrabpelēkais suns sakampa mazo karalieni kā putnu gaisā. Pēkšņi viņa sēdēja tam mugurā, un viņš pa eju, kuru kozdams bija atbrīvojis, skrēja atpakaļ uz piekrasti. Pēc īsa brīža viņa atkal atradās uz kuģa klāja. Gar krastu joprojām turpu šurpu viļņojās jautātāju pūlis.

"Kuģojiet prom!" jūraslauva sauca no bangām. "Ātri! Pārāk daudz jautājumu nav uz labu!"

Viņi atgrūda kuģi no krasta un uzņēma kursu uz otru salu. Tikai vienam no jautātājiem pārgalvīgā lēcienā izdevās sasniegt kuģi un pārrāpties pāri reliņiem. "Vai paņemsiet mani līdzi?" viņš jautāja. "Vai jūs burājat uz cietzemi? Kā izskatās cietzeme?"

"Turi muti," teica baltais kaķis. "Nav iespējams gulēt, ja kāds uzdod tik daudz jautājumu."

Krastā uz salas, kurp viņi tagad stūrēja, ari bija manāma cilvēku drūzmēšanās. Varēja redzēt, ka ļaudis kaut ko klaigā, taču viņu teiktais līdz jautātāju salai nenonāca.

"Nemaz nebrīnītos," bākas sargs noburkšķēja, "ja tā tur pāri būtu atbildētāju sala."

Kad viņi atradās pa vidu starp salām, kuģis nonāca spēcīgas straumes varā, pāris reižu trakulīgi sagriezās uz riņķi, un visi nogāzās augšpēdus. Beidzot bākas sargam atkal izdevās uzņemt kursu uz otru salu, un jūraslauva izbāza galvu no viļņa.

"Te ir tā vieta, kur visi saucieni iekrīt jūrā," viņš sacīja. "Jo tālāk tie netiek. Zem ūdens es redzēju vārdus, jūras dibenā to tur guļ tūkstošiem, vieni vienīgi līdz galam nenonākušu teikumu vraki, atbildes no vienas un jautājumi no otras puses...

"Cik skumji!" izsaucās mazā karaliene. "Vārdiem pilna kapsēta!"

"Dažus apēd zivis," teica jūraslauva. "Un tad tās tiek pie ērmīgiem vārdiem. Minkvalis un mēnesszivs, akmeņplekste un otiņspuris..."

"Cerams, ka atbildētāji mūs laidīs krastā," ieminējās mazā karaliene. "Es labprāt paskraidītu pa viņu salu - lai justu, ka zeme vēl pastāv."

Tomēr arī atbildētāju salā drūzma bija par biezu; ikviens gribēja tikt vaļā no savām atbildēm.

"Pulksten septiņi!" uzsauca viens no viņiem.

"Kopā sanāk piecsimt divdesmit deviņi komats septiņi!" sauca kāds cits.

Rožu meitene viegli pastūma uz priekšu jautātāju. "Te tu vari atbrīvoties no saviem jautājumiem!" viņa sacīja.

"Kā lai pie tik daudzām atbildēm es atrodu pareizos jautājumus?" raudulīgi jautāja jautātājs, ieskrēja kajītē un paslēpās leduslāču ādās.

"Darīt labu!" atbildēja kāds atbildētājs, kuram nekas netika jautāts.

"Trīs minūtes vārīt, tad desmit minūtes atstāt ievilkties," atbildēja cits. *

"Labāk nemaz nemēģināsim šeit kāpt krastā," sacīja jūraslauva. "Iesim krastā, kad būsim sasnieguši cietzemi."

Taču, pirms viņi bija paguvuši attālināties no salas, viens no atbildētājiem uzlēca uz klāja. Viņš taisnā ceļā devās lejā uz kajīti, kur tupēja jautātājs, un labu laiku varēja dzirdēt, kā šurpu turpu šaudās jautājumi un atbildes: "Vai viņš saka patiesību?" - "Trīspadsmitajā martā." -"Vai viņš ir labs vai ļauns?" - "Zem skābaržiem, kur pavasarī aug baltie vizbuļi."

Tad kajītes durvis atsprāga vaļā, un jautātājs ar atbildētāju pagalam apjukuši izspruka laukā. Viens no viņiem aizjoza uz kuģa pakaļgalu, savukārt otrs - uz priekšgalu, abi pārrāpās pāri reliņiem un karājās ārpusē pie kuģa kā divas galiona figūras, lai tikai viens otru nekad vairs nesatiktu. Bet zaļais kuģis devās atkal tālāk cietzemes virzienā. Viņi ilgi smējās par jautātāju un atbildētāju. Tad paraudzījās apkārt un ieraudzīja, ka melnais kuģis jau ir ļoti tuvu. Tik tuvu, ka tā priekšgalā varēja manīt četrus tumšus stāvus. Un smiekli viņiem pārgāja.

Ābels ieskatījās savā krūzē, apmaisīja auksto kakao un pavērās ārā pa logu, it kā viņa domas vēl kavētos pie paša stāstītā.

- Brilles, ziniet, tās bākas sargam droši vien bija kabatā, - Miha teica. - Tā cilvēkiem gadās. Manai skolotājai arī tā gadās. Viņa vēl nemaz nav tik briesmīgi veca, tikai mazdrusciņ veca, trīsdesmit vai kaut kā tā, bet viņai jau ir brilles, un viņa tās vienmēr aizmirst. Starp citu, viņa atkal gribēja runāt ar mammu, es nezinu, kāpēc. Ābel, Ābel, kad sarkanais mednieks atnāca uz kuģi, es taču viņu ielaidu, es domāju, īstenībā?

Ābels pamāja. - Tu to izdarīji.

- Un tagad, tagad es vairs nevienu nedrīkstu laist iekšā, pareizi?

- Pareizi.

Miha apmierināti pamāja. - Nu redzi, un tieši tā es izdarīju, - viņa triumfējoši paziņoja. - Tieši vakardien. Pavisam aizmirsu tev pastāstīt.

Ābels saslējās nedaudz taisnāk, un viņa skatiens no loga atgriezās atpakaļ pie galda.

- Ko tu neielaidi, Miha? - viņš prasīja, raudzīdamies viņā.

- Nav ne jausmas, - teica Miha, - es taču viņu neielaidu. Bet viņš jau bija augšā pie durvīm, viņš runāja iekšā dzīvoklī, pa durvju spraugu.

- Ko? - jautāja Anna.

Miha apdomājās. - Ka viņš ir no dienesta, kaut kāda zoo, - viņa stāstīja. - Viņš to teica ļoti uzsvērti, it kā es būtu kurla, atkal un atkal, un ka man viņš jālaiž iekšā. So... Zoo... kaut kā tā. Un vēl kaut kāds alus... vai varbūt alas. Jā! Viņš bija no alu dienesta. Un viņš, vai zini, viņš arī gribēja runāt ar mammu. Obligāti. Visi grib runāt ar mammu... Es neko neteicu, es uzvedos pavisam klusu, it kā manis tur vispār nebūtu.

- To... to tu labi darīji, Miha, - teica Ābels.

- Var būt, es pāāvisam īsi pateicu sveiki, pašā sākumā, - nomurmināja Miha, un Anna pasmaidīja, lai gan viņai nepavisam nebija priecīgi ap dūšu.

- So... zoo... alas... dienests, - viņa novilka. - Sociālais dienests.

- Tieši tā! - iesaucās Miha. - Viņš bija no turienes.

Ābels pacēla krūzi un ar vienu malku izmeta pārpalikušo kakao tāpat kā toreiz degvīnu. Tad uz mirkli aizlika sejai priekšā abas plaukstas, tieši tāpat, kā bija darījis avīžpapīra tornī, vācu valodas I kursa kabinetā. It kā viņš ieietu privātā istabā, lai atkal savāktos. Kad viņš rokas no sejas atkal noņēma, uz viņa lūpām bija tāds kā smaids, taču tas bija ļoti saspringts smaids.

- Melnais kuģis vēl ir tepat, - viņš sacīja. - Tā man arī likās. Bet šodien - šodien mēs taču gribējām svinēt, Miha, vai ne?

Viņš piecēlās un uzvilka jaku. - Nu tad svinēsim. Mēs... mēs darīsim kaut ko īpašu... Mēs... - viņš aprāvās. Aiz viņa smaida rēgojās melna kuģa draudīgais siluets.

Man jānovirza viņa domas uz citu pusi, domāja Anna. Man jāliek šim kuģim pazust, iekams tas pienācis pārāk tuvu.

- Es zinu, ko mēs darīsim, - viņa sacīja un arī piecēlās. - Mēs iesim ēst saldējumu. Ja vien jums vēl ir vieta saldējumam, pēc kakao.

- Vieta ir, - teica Miha, jau iedama laukā. - Mēs vēl neesam ēduši pusdienas. Bet vai tad ziemā var ēst saldējumu?

- Saldējums nav pusdienas, - teica Ābels. - Mums derētu iekost kaut ko nopietnāku.

- Beidz, - Anna iebilda. - Met pie malas audzinātāja tikumus. Ja gribas svinēt, saldējums ir izcilas pusdienas. Agrāk, kad es biju tik veca kā tu, Miha, mēs vienmēr gājām ēst saldējumu, ja gribējām kaut ko nosvinēt. Tieši ziemā. Mans tētis teica, ka vasarā saldējumu var ēst kurš katrs, un mēs itāļu kafejnīcā pie Tirgus laukuma nopirkām saldējumu un gājām ar to pa iepirkšanās ielu un uzjautrinājāmies, kad cilvēki uz mums dīvaini blenza. Mums vēl ir tāda bilde, ko uzņēma mana mamma, izstiepusi roku, tur mēs visi trīs esam redzami sniegā, ar tiem mūsu saldējumiem. Un, ja mēs pēc saldējuma ēšanas bijām nosaluši, mēs mājās pie kamīna... - viņa apklusa.

- Rožu meitenīt, - Ābels klusu teica. - Jums jābūt šausmīgi laimīgiem uz tās jūsu salas.

- Nē, - atteica Anna. - Tur ir pārāk daudz ērkšķu. Es esmu tos sākusi just. Kā mazā karaliene...

Itālis Tirgus laukumā bija nedaudz izbrīnīts, ka viņi saldējumu grib pirkt līdznešanai. Bet tikai mazliet. Varbūt viņš atcerējās, kā pirms daudziem gadiem te bieži nāca kāda maza meitenīte ar saviem vecākiem, lielu un ducīgu tēti, kurš varēja pasargāt no visa pasaulē, un ļoti klusu mammu, kuru gandrīz vai nevarēja pamanīt. Nez, vai viņš redz rožu stīgas zem viņas apģērba, domāja Anna. Vai ziedlapiņas. Un varbūt pat ērkšķus?

Miha mēģināja izdīkt četras bumbiņas, taču Ābels noteica: - Divas, - un tad: - manis pēc, trīs, - un Anna samaksāja, un viņš nepretojās, un beidzot viņi stāvēja ar savām saldējuma vafelēm piesnigušajā Tirgus laukumā, pār kuru brāzās dzeļoši auksts vējs. Ābels savilka ciešāk pelēko šalli un nogrozīja galvu. Tad pasmaidīja. Un tad viņi devās uz priekšu pa iepirkšanās ielu, vienkārši tā, bez nodoma un bez mērķa, tāpat kā Anna pirmīt, tikai pretējā virzienā un pilnīgi citā veidā.

Viņi gāja viens otram blakus nerunājot, un Miha skrēja pa priekšu, pie katra skatloga apcerot, ko viņa pirktu, ja reiz kļūtu bagāta, un pa vidu skatlogiem pilināja ar savu tirkīzkrāsas saldējumu sniegā košus punktus. Uz ielas bija vēl daudz citu ļaužu, cilvēki, kas stūma riteņus un bērnu ratiņus, cilvēki, kas stiepa somas un veda pastaigā suņus, taču šie ļaudis saplūda tādā kā stigrā, anonīmā masā un bija nesvarīgi un ļoti mazi. Vienā brīdī saldējums bija apēsts un pazudis, taču viņi vienkārši gāja tālāk, lēnām, bez steigas, un Anna domāja, vai viņi turpinās iet tālāk arī, kad iepirkšanās iela būs galā, aizvien tālāk un tālāk uz priekšu, līdz pasaules malai, un varbūt tur būs zila jūra, kurā viņus gaidīs zaļš kuģis.

Viņa atminējās, kā pašu pirmo reizi runājusi ar Ābelu, skolēnu istabā, kā viņš bija sēdējis uz radiatoriem un izskatījies draudīgs, un viņa nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka ir iespējams tā vienkārši klusējot iet viņam līdzās pa iepirkšanās ielu un domāt, ka viss ir labi.

Kad Anna ar savām domām bija tikusi tik tālu, tad pamanīja, ka viņas plauksta guļ Ābela rokā, kreisajā ar veselo locītavu. Viņa neaptvēra, kā tas varēja notikt, viņai neko nemanot, un viņa pat nezināja, kurš kura roku ir saņēmis; viņu rokas, šķiet, vienkārši vidū bija satikušās. Tas bija dabisks turpinājums visam, kas šajā dienā notika. Un viņai bija bail savus pirkstus pakustināt kaut par milimetru, lai viņu neizbiedētu. Miha kā tāds mazs šunelis bija aizskrējusi tālu pa priekšu un tagad nāca atpakaļ, ieraudzīja Ābelu un Annu, ieraudzīja viņu rokas un pasmaidīja, un Anna nodomāja, ka tagad viņš savu roku izraus, pilnīgi noteikti, taču viņš to neizrāva, viņš īsi un ļoti stingri saspieda viņas plaukstu, un viņa paspieda pretī. Kurš gan sniegu uz ielas bija nokrāsojis zeltā? Miha atkal aizskrēja, viņi redzēja, ka viņa netīrumos uz kādas loga rūts ar pirkstu kaut ko zīmē, tad ieķiķinās un aizlec tālāk, gumijas bumbiņa ar mākslīgās kažokādas apkakli un plīvojošām blondām biželēm.

Viņi apstājās pie aprakstītā loga, tas bija ķīniešu ieskrietuves logs ar sarkana pūķa uzlīmi. Logu zem pūķa Miha bija izrotājusi ar lieliem burtiem.

BučoJAtieS.

Ābels paskatījās uz Annu. Anna paskatījās uz Ābelu.

- Viņa ir mazā karaliene, - Ābels teica.

- Karalienei ir jāklausa, - teica Anna.

Ābels nopietni pamāja. Un tagad mēs, dabiski, iesim tālāk, Anna nodomāja. Un aizmirsīsim, kas rakstīts uz loga rūts. Tas ir jau teju aizmirsts. Bet Ābels ievilka viņu ieejas durvīs blakus rūtij, gluži negaidot, blakus stikla durvīm ar vēl vienu sarkanu pūķi un plāksnīti ar darba laikiem, karstu tauku un glutamāta smaržā, un noskūpstīja. Nolāpīts, domāja Anna, man ir gandrīz astoņpadsmit, un es vēl ne ar vienu neesmu skūpstījusies. Ne pa īstam. Ābela lūpas bija aukstas kā sniegs, bet aiz lūpām bija sarkana samta siltums, samts uz naksnīgā kuģa klāja. Viņa juta viņa mēli, kas taustījās pēc viņējās, un domāja par vilku. Un ja nu tā ir taisnība, viņa domāja, ja nu pasaka ir taisnība? Šāviens pakausī un nāvējošs kodiens sprandā. Viss sakrīt. Ja nu es skūpstu slepkavu? Un ja nu? Kas par to. Slepkava, vilks, tēvs, nevainīgais, pasaku stāstnieks. Viņa uzlika rokas uz rupjā, aukstā armijas jakas auduma un atbildēja skūpstam. Acis viņa sen jau bija aizvērusi, sarkano pūķi uz durvīm viņa vairs neredzēja un arī mājas ieeju ne, viņa atradās uz kuģa klāja tālu jūrā. Viņa dzirdēja skalojamies viļņus pret reliņiem, viņa juta viļņošanos zem kājām. Ai, ja vien viļņu putas varētu noaust audeklā... Uz viņa mēles, viņa mutē bija visi šie vārdi, visi vārdi, kurus viņš bija teicis, visi pasakas vārdi. Un tur nebija ne vaniļas saldējuma, ne kakao vai cigarešu garšas, viņa garšoja vārdus pašus, viņa garšoja sāļo jūras ūdeni un vilka asinis, un aiz vārdiem ziemu. Un aiz ziemas bija vēl trešā garša, kuru viņa atklāja tikai pēc brīža: baiļu garša. Viņam bija bail, un viņš neturēja viņu cieši, viņš turējās cieši pie viņas, vienu mirkli viņai tas bija pavisam skaidrs.

Pasaku stāstniek, domāja viņa, kur burā kuģis, uz kura mēs stāvam? Kurp pasaka ved? Kurš ir uz melnā kuģa? Vai būs vēl vairāk asiņu, kas sūksies šī klāja dēļu spraugās?

Man nav vajadzīgs uzraugs, viņa bija teikusi. Ir gan, bija atbildējis Bertils, vairāk, nekā tu domā.

Viņi aizklaiņoja atpakaļ līdz pilsētas valnim, ko vasarā ieskāva augsto, veco kastaņu ziedi. Ziemā kastaņās auga vienīgi sniegs. Viņi vēl aizvien turējās rokās. Kādu brīdi starp viņiem gāja Miha, un viņi to aiz rokām lidināja augstu gaisā, it kā viņa būtu krietni mazāks bērns.

Kad viņi stāvēja pie Annas divriteņa Tirgus laukumā pie krājkases, no tās iznāca kāds vīrs atvērtā ādas jakā un tumši zilā džemperī. Knāke. Anna atkal gaidīja, ka Ābels atraus roku, taču viņš to nedarīja. Viņš tikai īsi pamāja, un Knāke pamāja pretī, bet Miha mazliet tā kā par skaļu noprasīja: - Kas tas tāds?

- Bākas sargs, - atbildēja Anna. Un tad viņai pēkšņi kaut kas ienāca prātā. Baltais kaķis. - Mišela, - viņa klusi bilda Ābelam, kamēr Miha vingroja gar kāpņu margām un neklausījās. - Vai var būt tā, ka viņa uzkāpusi uz klāja?

- Kas zina, - atteica Ābels.

- Baltais kaķis, kas par pasauli neko negrib zināt un visu laiku snauž... Vai viņa ir atpakaļ, Ābel? Vai viņa ir pieteikusies?

Ābels papurināja galvu. - Nē. Viņa tikai nezin kā iesprukusi pasakā.

Anna nebija droša, ka tic viņam. Stāstā par Mišelu kaut kas nebija kārtībā. Viņa atkal atcerējās, kā viņš nebija gribējis viņu laist iekšā... Vai Ābels dzīvoklī slēpa savu māti? No kā? Kāpēc?

Viņš palaida vaļā Annas roku. - Laiks doties mājup, - viņš sacīja.

- Piesargies, rožu meitenīt. Kļūs vēl aukstāks.

Viņš ilgi noskatījās viņiem pakaļ, kā viņi ar saviem riteņiem aizbrauc pretējos virzienos. Un atcerējās dienu, kad bija redzējis viņus kopā pirmoreiz, toreiz, studentu ēdnīcā. Viņš pasmaidīja. Viņu aprises šķita laistāmies, sentimentāli, ar zeltu pārlietas. Cik sen tas bija, kad viņa paša dzīvē bija notikumi ar mirdzošu maliņu, neskaitot literatūru?

Pārāk sen. Viņš atcerējās vienu tādu stāstu, pēdējo, viņš atcerējās matu smaržu, reibinošu lēta šampūna smaržu, viņš viņai bija uzdāvinājis pieklājīgāku un vēlāk ilgojies pēc šīs lētās smaržas... Viņš atcerējās sarunas par lietām, kuras viņa nesaprata un kuras viņam nozīmēja pārāk daudz... Viņš atcerējās mūziku no saskrāpētām skaņuplatēm, dejošanu niecīgajā istabiņā, vecu dīvāniņu un sapņus, kas vēlāk sabruka.

Un uz kādu mirkli viņam atkal gribējās būt jaunam, jaunākam, tikai mazliet, lai visu vēlreiz varētu darīt citādi... Fausts. Bet nē, nē... tikai nekādu Grietiņas jautājumu šeit.

Un tad, pirms viņi pameta Tirgus laukumu, pirms Ābels un Miha iegriezās vienā, bet Anna - citā ielā, viņš ieraudzīja ēnas. Sākumā viņš tās nepamanīja, redzēja tikai spīdumu, tikai laistīšanos... taču viņu ēnas bija garas un melnas. Protams, tas bija zemu stāvošās saules dēļ, protams, tas neko nenozīmēja. Piepeši viņam kļuva bail. Bail par viņiem abiem.

Viņam nebija bērnu. Bet, ja tādi būtu bijuši, viņš domāja, tie, iespējams, tagad būtu aptuveni tādā vecumā. Un viņam būtu par tiem jāraizējas, un viņš tādēļ nevarētu aizmigt, valstītos pa gultu šurp un turp, viņš sakliegtu, ja tie pārāk vēlu nāktu mājās, vai ari nē, varbūt viņš klusētu un klusējot viņus pazaudētu. Pareiza rīcība nav iespējama, viņš domāja, vismaz ne attiecībā uz paša bērniem.

Labāk, ja bērnu nav.

Ābels un Anna nebija viņa bērni, tikai skolnieki, nolāpīts, un tomēr bailes viņš aiznesa līdzi uz mājām.

Kas tas tāds? Tas ir bākas sargs.

Bākas sargs? Kāpēc viņš ir bākas sargs? Kādu bāku viņš sargā un ko tur gaida?

9 BERTILS

Tajā naktī viņa gulēja ar pasaku stāstnieku.

Ne jau īstenībā. Viņa sapņoja. Viņa gulēja savā gultā ar zilu gaisu piepildītajā mājā un sapņojot brīdi pavadīja Ābela pasakā, laika burbulī, par kuru nekad netiks stāstīts. Nakts uz zaļā kuģa klāja. Arī mazā karaliene sapņoja, viņa sapņoja starp leduslāču kažokādām lejā kajītē, ar Margarētas kundzi rokās, blakus jautātājam un atbildētājam, kas uz guļu tomēr bija ienākuši iekšā, un bākas sargam. Bākas sargs gulēja savos zābakos, brilles atstūmis sirmajos matos. Mazā karaliene miegā smaidīja. Iespējams, viņa sapņoja par īstenību pasakas viņā pusē, par tirkīzkrāsas saldējumu Tirgus laukumā, par burtiem uz kādas nosmulētas rūts.

Anna gluži viena stāvēja uz klāja un skatījās zvaigznēs. Viņa atrada Lielo un Mazo Lāci, bet mazais lācis izskatījās pēc suņa un lielais - pēc vilka. Viņa atrada mednieku, taču viņš nebija viens, viņi bija pieci - četri no viņiem, Anna domāja, vēl ir uz melnā kuģa. Četri mums vēl seko. Četri grib mūs noķert, pirms esam sasnieguši cietzemi. Viņa piegāja pie reliņiem un ieraudzīja viļņos mēnesnīcu. Tajā dejoja sīki ledus gabaliņi. Jūra aizsals. Droši vien jau drīz. No viļņiem iznira galva, jūraslauvas galva. Viņa gribēja pastiept rokas, uzvilkt viņu uz klāja. Tad jūraslauva pacēlās virs ūdens un taisīja tādu kā lēcienu - viņš uzvirpuļoja pilienu lietū cauri palsajam nakts gaisam -, un nākamajā mirklī viņai blakus uz kuģa pie reliņiem stāvēja vilks. Nē, viņa bija kļūdījusies, tas bija sudrabotais suns ar zeltainajām acīm - nē jel, nē, tas nebija arī suns. Tas bija cilvēks. Tas bija Ābels, un tomēr nebija Ābels. Viņa acis bija pārvērtušās, viņa acis bija no zelta. Viņš bija ģērbies melnā, taču ne melnajā Bdhse Onkelz džemperi, kuru viņa tā necieta, un ari ne melnos džinsos. Viņam mugurā bija izgludināts krekls, kas viņam nepiestāvēja, un auduma bikses, viņš bija ģērbies melnā kā uz bērēm. Anna gribēja prasīt, kā bēres tās ir un vai viņš nāk no tām vai arī dosies turp vēlāk, taču, pirms viņa bija paguvusi pajautāt, viņš to apskāva, tas bija kā savādā baletā.

Uz klāja gulēja baltās buras, ko sarkanais mednieks ar savu zobenu bija sagraizījis, Anna redzēja, ka tās kāds bija sācis lāpīt, iespējams, viņa pati, rožu meitene, kas šujamdiegiem izmantoja savus matus. Viņa juta uz ādas sarkano samtu, no kura bija darinājusi drēbes. Viņa juta, kā audums noslīd no auguma. Viņa bija kaila. Brīdi viņa tā stāvēja, kaila mēnesnīcā, tomēr nesala. Viņa atpogāja viņa melno kreklu, tas bija gaužām vienkārši, it kā izģērbtu pati sevi, un arī melnās drānas noslīdēja uz zemes un satikās tur ar sarkano samtu, melns un sarkans kā nakts un asinis. Viņa pavērās Ābelā. Viņa mēģināja smaidīt. Viņai bija mazliet bail.

Apaļais apdegums uz viņa kreisā augšdelma spīdēja kā otrs mēness - vai kā acs.

- Neskaties uz to, - viņš čukstēja un tad novilka Annu zemē uz klāja, starp baltajām burām, kas pašas no sevis sakļāvās pār viņiem kā telts. Teltī bija pavisam tumšs, neko nevarēja redzēt, tikai sataustīt, sagaršot un dzirdēt. - Tas ir sapnis, - čukstēja Anna.

- Tas ir laika burbulis pasakā, - čukstēja Ābels. - To taču izdomāji tu pati.

Sapnī, pasakā, nekas nav jāpaskaidro, un viss izriet pats no sevis. Šajā naktī Anna zināja visu un saprata visu, un viss bija tuvs, un viņa iedomājās par Gitu, un viņai bija jāsmaida, jo Gita nejēdza pilnīgi neko, tikai runāja. Buru telts pārvērtās par kokonu un viļņu ritmā kustējās pa klāju, ripoja turpu un šurpu, Kristo un Žannas Klodas mākslas darbs, iepakojums, par kura saturu nevienam nebija nekādas daļas. Anna sataustīja asinis, viņa nezināja, kā asinis tās ir, varbūt viņas asinis, varbūt tās nāca no brūces Ābela deniņos, vai arī tās varēja būt atmiņas, kādas trešās personas asinis? Nē, viņa domāja, neviena šeit nav. Tikai mēs abi. Neviens nevar mums piekļūt.

Un kokons, mākslas darbs, telts, ripoja tālāk pa klāju, pārripoja reliņiem un kopā ar tiem, kas tajā atradās, nogrima nakts jūras ledainajos viļņos. Baltais kaķis, kas gulēja uz klāja, mēmi noskurināja galvu par visu, ko bija redzējis.

Kad Anna pamodās, bija pieci no rīta, un viņa bija bez elpas. Baltais kaķis, viņa piepeši nodomāja - vai kaķis nebija akls? Viņa piecēlās gultā sēdus un juta, ka trīc. Gulta šķita bezgalīga, un viņa tajā ļoti, ļoti viena.

- Tikai paskaties uz mūsu poļu sīktirgoni, - teica Gita pirmdien, paraudzījusies pa logu. - Ja viņš tā turpinās stāvēt, viņu ieputinās. Es to cilvēku nesaprotu. Viņš tur ir jau kopš rīta, bet angļu valodā nebija, viņš visu laiku nostāvēja tur ārā ar saviem puļķiem ausīs.

- Baltie trokšņi, - Anna bilda.

Gita uzmeta viņai skatienu. - Kā, lūdzu?

- Varbūt vēl nav izpildīta dienas norma, - nosmēja Henness. Viņš atglauda savus rūsgani blondos matus un draudzīgi iebukņīja Citu.

- Fizika ir garām, un rīt matemātikā ir pēdējā ieskaite pirms abitūri-jas... katrā gadījumā man... vai mums to nevajadzētu atzīmēt? Rītvakar... varētu pajautāt, vai viņam nav kāds dūmiņš. Neko stipru. Vai arī viņš pārdod tikai tabletes?

- Viņš ir sīktirgonis, - Gita klusu atbildēja, maigi uzliekot plaukstu Hennesam uz rokas. - Viņš var sagādāt praktiski visu. Ja tev gribas kaut ko uzpīpēt, tā viņam smiekla lieta. T^s ir vienkārši, bērnu šokolādīte, to viņš tev metīs pakaļ. Man gan aizdomas, ka viņš pārāk daudz nepelna.

- Šodien es esmu devīgs, - pasmīnēja Henness. - Man ir noskaņojums svaidīties ar dzeramnaudu. Kā tev šķiet, vai mūsu poļu tirdzniecības pārstāvis pieņem dzeramnaudu?

Viņš uzmeta slēpošanas jaku un pēc īsa brīža gāja pāri pagalmam, cauri siegpārslām, un Gita nopūtusies teica: - Sniegpārslas tik labi izskatās viņa matos. To vīrieti varētu vienkārši ņemt un kā bildi piekārt pie sienas...

- Ja viņš rīt grib svinēt, varbūt ļaus sevi piekabināt pie kādas sienas, - Frauke nosmēja.

- Tas atkarīgs no tā, ko viņš tagad ar poli būs sarunājis un ko nolēmis paņemt, - teica Gita. - Anna, tu taču rītvakar arī atnāksi?

- Varbūt, - Anna atbildēja.

Viņa redzēja Hennesu apstājamies blakus Ābelam, sniegputenī blakus riteņu novietnei, redzēja Hennesa spīdīgo slēpošanas jaku, viņa spīdošos matus, taisno stāju, un blakus Ābels, rokas dziļi paslēptas vecās jakas kabatās, mice uzvilkta uz sejas, mugura salīkusi, tumša čupiņa, ne cilvēks, gandrīz pilnībā ierāvies sevī, gandrīz pazudis, atbaidošs traips baltajā sniegā. Viņa redzēja Hennesu runājam ar Ābelu. Austiņas no ausīm viņš neizņēma.

- Svinēt var, arī neuzpīpējot, - sacīja Bertils. Anna sarāvās. Viņa nebija pamanījusi, ka viņš pienācis blakus. Viņš iesāņus lūkojās Annā.

- Ko tu domā? - viņš jautāja.

- Es domāju, - Anna klusu teica, - ka Henness fon Bīderics man nepatīk.

Matemātika aizritēja labi. Anna bažījās, ka būs pārāk izklaidīga. Visi tie vārdi, kurus Ābels kopš pirmdienas viņai nebija teicis, maisījās pa galvu. Viņa redzēja viņu sēžam noliekušos pār uzdevumu lapu un rakstām. Ieskaites vidū viņš novilka savu melno džemperi ar kapuci un sēdēja tēkreklā, un viņa piespieda sevi neskatīties turp, nemeklēt rētu, nedomāt par sapni. Visus uzdevumus izdevās puslīdz veiksmīgi atrisināt. Viņa atcerējās Bertila pacietīgo skaidrojumu, skatienu aiz brillēm un balsi, iecietīga profesora balsi, un bija tā, it kā Bertils risinātu uzdevumus viņas vietā. Viņa negribēja par to domāt, viņa nepavisam negribēja domāt par Bertilu, viņa necieta šo manieri, ko viņš pēdējā laikā piekopa, - manieri piezagties klāt.

Starpbrīdī viņš atkal bija vienīgais, kurš stāvēja viens pats, kā jau parasti, viņš ieskaiti nebija rakstījis, viņš bija citā matemātikas grupā -un piepeši viņai atkal kļuva viņa žēl. Bertils, kurš jēdza visus skaitļus un integrāļus, un statistikas un kura brilles jau atkal bija noslīdējušas un kura ziepju burbulis no iekšpuses bija aizsvīdis. Anna aizgāja pie Bertila un vēlreiz pateicās par skaidrošanu, un viņš pasmaidīja.

- Ja jau mēs šovakar svinam, - teica Anna, - atnāc arī tu.

- Es? - Bertils pārprasīja.

Anna pamāja. - Jā, tu, - viņa sacīja, - bet esi tik labs un neiznirsti kaut kur negaidot, tā ka tevi nedzird nākam.

- Es centīšos uzvesties kā zilonis, - teica Bertils pasmaidot. Viņa vēl nekad nebija redzējusi viņu tik laimīgi smaidām.

Linda nejautāja, kur Anna dodas, lai svinētu ar citiem. Viņa tikai noteica: - Uzmanīgi ar riteni, ir sasodīti slidens.

- Ak tu dieniņ, pēdējā ieskaite, - teica Magnuss.

- Tikai Hennesam, - Anna paskaidroja. - Mums vēl ir vēsture, viņš ir citā kursā...

- Un tad? Uzreiz pēc tam būs abitūrija? - taujāja Magnuss. - Dievs, vēl tikko tu gāji bērnudārzā. Un tagad nakts laikā viena pati brauc uz pilsētu. Vai zināms, kad tu atgriezīsies?

- Kaut kad - es nezinu. Ne pārāk vēlu.

- Pusnaktī, - Magnuss teica. - Vēlākais.

Kad Anna devās prom, Magnuss noliecās pie viņas - viņš bija tik daudz lielāks par meitu, joprojām - un klusiņām vaicāja: - Kas ir ar to pasauli, kas visu šo laiku tev gulēja uz sirds? Vai tā ir prom? Vai arī... vai varbūt... vai tu ar šo pasauli tiksies šīvakara svinībās?

- Nē, - Anna atteica. - Pārējiem šī pasaule ir pilnīgi sveša.

Magnuss viņas smaidā vērās kā dīvainā gleznā.

- Kaut kad tu mums to paskaidrosi, vai ne? - viņš sacīja. - Linda raizējas, vai zini. Jo pēdējā laikā tu esi tik... viņa saka, ka tu esot citāda.

- Kaut kad es jums to paskaidrošu, - Anna teica. - Bet šis vakars ir pilnīgi normāls kroga tusiņš ar Gitu un pārējiem. Tam ar to kaut ko nav nekāda sakara.

Taču Anna un Magnuss kļūdījās.

Viņi tikās pie Mittendrin iepretim Domam. Mittendrin bija viens no retajiem krodziņiem pilsētā, kur smēķēt nebija aizliegts. Nelielajā priekštelpā, ko norobežoja melns aizkars, mirgoja cigarešu automāts, un, kad Anna garām aizkaram devās iekšā krodziņā, viņai vienmēr bija sajūta, it kā viņa kāptu uz skatuves. Magnuss stāstīja, ka agrāk tur esot bijis galds no savu laiku nokalpojušām apdauzītām durvīm, un krēsli bijuši ērtāki. Kopš Magnusa laikiem krogs jau kādu duci reižu bija pārveidots un pārkrāsots, taču vienīgā īstā pārmaiņa bija tā, ka tur kopš smēķēšanas aizlieguma smēķētāju bija vēl vairāk. Gaisu iekšā varēja ne tikai griezt, bet pēc tam atkal savienot kopā tā, ka griezuma vietu neviens pat nemanīja. Tā sastāvā bija astoņdesmit procenti cigarešu dūmu, astoņpadsmit procenti kokteiļu, melno ādas dīvānu un nedaudz saspringta lieliskuma smakas un divi procenti izgarojumu, kas nenāca no cigaretēm. Bija tumšs, un Anna nebija droša, vai tam par iemeslu bija apgaismojuma trūkums vai dūmi, kas nelaida cauri gaismu. Gita, laimīgi smēķēdama, šķirstīja gandrīz bezgalīgo kokteiļu karti.

- Sex on the beach, - viņa teica.

- Šādā laikā? - vaicāja Henness.

- Tas ir kokteilis, ko es dzeršu, tu nelga.

Bertils sēdēja pie alus glāzes un mēģināja izskatīties nevērīgs, taču viņam nesanāca, un Frauke uzmeta Annai skatienu, lādējot viņu par to, ka uzaicinājusi līdzi Bertilu. Anna paraustīja plecus un pasūtīja degvīnu.

- Tev taču šņabis negaršo, - teica Gita. - Izdzer ar mums kādu kokteili, mans bērns. Viņiem te ir visneiedomājamākās lietas, es sameklēšu kaut ko tādu, kas tev patiks, kaut ko jauku ar daudz augļiem... galu galā, mēs atzīmējam matemātiku...

- Ļauj taču viņai dzert, ko viņa vēlas, - aizrādīja Bertils.

- Saprotu, - novilka Gita, uzmetot Fraukei skatienu. - Tu Bertilu paņēmi līdzi kā savu miesassargu. Nē, Bertil, neskaties tik aizvainoti, tas bija joks, atslābsti. Tātad, kad mēs būsim nokārtojuši šo abitūriju...

Anna atgāzās atpakaļ un nolūkojās, kā Gita, vētraini žestikulējot, kala nākotnes plānus, smēķēja un dzēra kaut ko, kas izskatījās pēc dienvidjūras salas un peldbaseina krustojuma. Vienlaikus mēģinot pievirzīties tuvāk Hennesam. Anna brīnījās pati par sevi, cik ļoti viņai Gita patika un cik maz patiesībā Gita zināja par pasauli, kaut gan vienmēr izlikās zinām. Viņu piepildīja dīvaina iecietīguma sajūta, kas ieskāva Frauki un Hennesu, un arī Bertilu, viņa sēdēja tur un dzirdēja viņus runājam, bet nedzirdēja, ko, viņa noraudzījās viņos un redzēja tiem cauri, tas bija kā filmā. Viņa sēdēja ar savu šņabi ārpus filmas un bija tūkstoš gadus veca. Neviens no viņiem nebija redzējis jūrā nogrimstam salu, neviens no viņiem nebija tīrījis ārā no brūces lauskas, veselu pusskapi trauku, neviens nebija bijis pelēkajā Amundsena ielas kāpņu telpā. Atskārsme ķēra Annu kā šāviena plīkšķis: tie ir citi, kas dzīvo ziepju burbulī, viņa nodomāja. Ne jau es.

Anna sarunājās ar viņiem, sevī neklausoties, runāja par visādām mazsvarīgām blēņām, viņa redzēja, kā glāzes tukšojas un atkal piepildās, ar citām krāsām, citiem ziediem līdzīgiem augļiem, kāsīti, ko Henness laida apkārt, viņa nepieskārusies padeva tālāk, viņa manīja, kā aizrit laiks, un tomēr viņas tur nebija. Viņa bija uz kuģa, viņa bija jūrā, viņa gāja ar Ābelu starp piesnigušām kastaņām gar pilsētas valni. Vienubrīd viņa pamanīja, ka Bertils vairs nedzer alu, bet dala ar Frauki vienu kokteili, kurā ielikti divi salmiņi, Un nodomāja, ka tas ir zemiski, jo viņš, iespējams, izdara nepareizus secinājumus, bet Frauke Bertilu neņem nopietni, tāpat kā neviens viņu neņem nopietni.

Un viņa prātoja, vai Bertils tiešām ir uzpīpējis zālīti. Domājams, lai sajustos svarīgāks. Taču viņa atradās pārāk tālu, lai par to visu prātotu vairāk.

- Anna, - ierunājās Gita, - tu sapņo, pat bez smēķēšanas... vai tu sapņo par savu studentu?

- Kādu stu... ak studentu, - Anna teica. - Jā, jā, droši vien. Man šķiet, es uz brīdi iziešu svaigā gaisā. Man nepieciešama dubultā O porcija.

- Ko? - pārvaicāja Gita, piekļaudamās Hennesam. - Par ko tu runā, mans bērns?

- O divi, - teica Anna. - Skābeklis.

Viņa piecēlās un mēģināja izlauzties cauri burzmai, jo pa šo laiku starp galdiem bija sadrūzmējies pārāk daudz cilvēku ar glāzi rokā.

- Pagaidi, - kāds sauca viņai aiz muguras. Bertils. - Anna! Es arī iešu ar tevi.

Anna papurināja galvu. - Paldies, Bertil, - viņa sacīja, - bet es labprāt pabūtu viena. Kādu brītiņu, labi? Es... - Es gribētu paskatīties, viņa domāja, vai zvaigznes arī šeit veido suni un vilku un cik daudz mednieku ir debesīs. - Es... es drīz atkal būšu atpakaļ, - viņa teica.

Āra aukstums iesitās viņai sejā kā siena. Būtu vajadzējis uzģērbt mēteli, viņa nodomāja. Viņa paslēpa rokas džempera piedurknēs un pamanīja, ka nav vienīgā persona, kas grib iekampt svaigu gaisu. Pa kreisi no ieejas stāvēja mazs alumīnija galdiņš ar solu, kas vairāk tika izmantots vasarā, un tur grozījās pāris tipāžu ar alus pudelēm rokā, tipāži, kuri Annai nepatika, divi no viņiem ļoti īsiem matiem un masīviem skaustiem kā vēršiem. Viņa paspēra pāris soļu sānis, teju neviļus, un tad izdzirdēja balsi, kuru pazina. Balss nosauca skaitu, cenu, un Anna vēlreiz paskatījās. Tā bija balss, kura parasti izrunāja citus vārdus, pasakas vārdus. Ābels. Kā tad, Ābels savā nakts apgaitā pa krogiem. Katrā ziņā Anna nebija rēķinājusies viņu te satikt, viņa bija domājusi, ka viņš vairāk apgrozās blokmāju rajonos, taču tur, dabiski, nebija daudz krogu, turpretī iekšpilsētā tādu bija papilnam. Viņa juta, ka kļūst silti, labā un jaukā veidā silti, tas bija jokaini, viņa dzirdēja viņu runājam ar tipiem, kas viņai iedvesa bailes, viņa pieķēra viņu tirgojam narkotikas, un tomēr viņai kļuva silti.

- Hei, mazā! - uzsauca viens no tipiem. - Piešķilsi uguntiņu? -Viņš piegāja pie Annas, cigareti starp pirkstiem, aiz viņa pārējie. - Man šķiltavas beigtas, - viņš teica un paskatījās uz viņu tai veidā, kas viņai nebija tīkams. Anna nodomāja, ka nebūtu peļama ideja tagad iet atkal iekšā, taču abi tipi stāvēja starp viņu un durvīm. Viņa nezināja, vai viņi ir skaidrā.

- Sorry, - viņa teica, - nē. Es nesmēķēju.

- Paskat, Kevin, viņa nesmēķē, - sacīja otrs tips. - Tas i prātīgi. Varēji izdomāt labāku iemeslu. - Abi stāvēja nepatīkami tuvu. Sūdu būšana, domāja Anna, kāpēc man vajadzēja iziet tieši tagad? Kāpēc vienai? Ābels viņai nepalīdzēs, Ābels izliksies viņu nepazīstam, tieši tāpat kā skolā.

Kevins izslidināja caur pirkstiem viņas matu šķipsnu. Taču tad kāds viņam uzlika roku uz pleca. Kreiso roku, kas viņu ar spēcīgu rāvienu atgrūda nost no Annas. Tā bija Ābela roka.

- Liec viņu mierā, - viņš sacīja.

- Sveiks... Ābel, - bilda Anna. Vairāk viņa no sevis nespēja izspiest.

- Tikai nesaki, ka tā tevi sauc, Tanatek, - teica Kevins. - Ābels? Kas tas par vārdu? Un kas ir viņa?

- Tā ir Anna, - atbildēja Ābels, apliekot Annai roku. - Un pievaldi knaģus, ja negribi problēmas ar mani, saprati?

- Hei, lēnāk, nomierinies, - teica Kevins. Ābels pilnīgi droši bija kādus desmit vai divdesmit kilogramus vieglāks par Kevinu, vērša kumbru. Tomēr neizskaidrojamā kārtā viņam bija respekts pret Ābelu.

- Tas nozīmē... vai viņa ir tava meitene? - otrs tips neticīgi jautāja.

- Es domāju, ka tu...

- Nedomā pārāk daudz, - teica Ābels. - citādi vēl smadzenēs iemetīsies tulznas, ja kas, Marsel.

Kevins iesmējās, un Ābels pavilka Annu mazliet sāņus.

- Ko tu te dari? - viņš klusu jautāja.

- Gita un pārējie sēž iekšā, - sacīja Anna. - Es tikai gribēju iziet svaigā gaisā...

Ābels uzlika rokas viņai uz pleciem. - Tu taču esi nosalusi. Tu drebi.

Viņa pamāja. - Tas nav tik svarīgi.

- Protams, ka ir svarīgi, - teica Ābels un tad, klusiņām, ar tādu kā privātu smaidu: - Rožu meitene. Es tev teicu, ka stīgas novītīs un tu salsi. Tu gribēji palikt uz klāja...

- Es palikšu, - Anna apņēmīgi teica.

Viņš noģērba virsjaku, novilka melno džemperi ar kapuci, iedeva to viņai un jaku atkal uzmeta mugurā.

- Uzvelc, - viņš teica.

Marsels nosvilpās caur zobiem. - Izģērbšanās! - viņš iesaucās.

- Turpini mierīgi, Tanatek... viņa tūliņ ar pievienosies...

- Aizveries, Marsel, - teica Ābels, pasperot soli viņa virzienā. Marsels neatkāpās. Viņš samiedza acis un raudzījās Ābelā, teju vai iepriecināts.

- Eu, kas i, - viņš teica. - Ko tu gribi? Uzprasies uz kautiņu? Uz to es vienmēr esmu gatavs...

- Tā nav laba ideja, un tu to zini, - teica Ābels. - Vai drīkstu tev atgādināt, kas notika iepriekšējo reizi?

Kevins atkal iesmējās, tomēr drusku nedroši.

Anna steidzās uzvilkt Ābela džemperi. Viņai bija sajūta, ka rokām nepieciešamības gadījumā labāk būt brīvām, bet tas, protams, bija neprāts...

- Nāc, - Ābels teica, paņēma viņu aiz rokas un aizvilka prom no tipiem. - Paiesimies gabaliņu. - Viņi gāja lejā pa ielu, kas atradās blakus Mittendrin, viņiem aiz muguras palika Doms, kas slējās ziemas debesīs kā dīvains nakteņu dzimtas augs. Iela aiz viņiem palika klusa un tukša, bez soļiem, kas viņiem sekotu. Pie namu sienām sasalušajās efejās bija saķepis sniegs.

- Tos tur es varu piekaut, - sacīja Ābels un papurināja galvu.

- Taču nav tādas vajadzības. Nebaidies.

- Un tomēr, - Anna teica. - Man ir bail. Pēdējā laikā man ir ļoti bail.

Viņš apstājās un paraudzījās viņā. Viņas roku viņš bija palaidis vaļā.

- Jā, - viņš teica. - Man arī. Taču ne jau no šiem tipiem. Viņi ir stulbi. Viņi ir tik stulbi. Viņi dzīvo ārpusē, turpat, kur dzīvojam arī mēs. Tur visi, lielākā daļa... ir stulbi. Tā nav viņu vaina. Viņi savu stulbumu manto no vecākiem un nodod tālāk mantojumā saviem bērniem kā tradīciju, kā amatprasmi. Viņi sazīžas stulbumu jau ar pirmo mākslīgā piena maisījumu un ar katru aliņu un katru šņabi un beigās no stulbuma uzbūvē sev zārkus.

- Un tu? - prasīja Anna.

- Es? - Viņš saprata un pasmaidīja. - Es nezinu. Es esmu izņēmums. Kļūda. Man ir aizdomas, vai tik Mišela nav ievilkusi gultā kādu intelektuāli. Es vienmēr esmu bijis citāds. Un iespējams, kad es biju ļoti mazs... iespējams, arī viņa tad bija citāda. Es neatceros. Iespējams, viņa kādreiz ir bijusi māte, iekams pārstāja vispār būt kaut kas. Mēs saņēmām vēstuli no sociālā dienesta, ka viņai jāpiesakās. Viņi atnāks vēlreiz, lai uzdotu jautājumus...

Anna aplika rokas melnā džempera piedurknēs ap viņu un kādu brīdi turēja cieši apskautu.

- Gan jau viss būs labi, - viņa čukstēja. - Gan jau... es nezinu, kā... paiesimies vēl kādu gabaliņu pa sniegu. Sniegs ir tik skaists... viņi teica arī, ka mēs nekad vairs nedabūšot sniegu, un tagad...

- Kas ir ar pārējiem? Tiem, kas palika Mittendrin? - jautāja Ābels, iedams viņai blakus. - Vai tev nav jāiet atpakaļ pie viņiem?

- Vēlāk, - attrauca Anna. - Lai gan patiesībā nemaz nezinu, kālab. Es nemaz negribu tur sēdēt un ar viņiem svinēt. Viņi svin to, ka matemātika ir garām, tomēr tas viņiem tikai tā šķiet. Viņi svin paši savu stulbumu. Viņi ir tikpat stulbi kā ļaudis tavās paseļmājās... tikai atšķirīgā veidā, vai zini? Es vēlos kaut ko pilnīgi citu... es vēlos... es vēlos ar kravas tvaikoni braukt uz Ameriku. Es vēlos uzkāpt Himalajos. Es vēlos... lidot... tālu projām... kaut kur. Uz tuksnesi. - Viņa izpleta rokas un griezās pa sniegu kā zval stīga lidmašīna, kā bērns, kurš tēlo zvalstīgu lidmašīnu.

- Jā, - noteica Ābels. - Varbūt es došos tev līdzi... uz Ameriku un Himalajiem, un tuksnesi.

Viņa apstājās, bez elpas, un juta, ka staro. - Tad darīsim to visu no tiesas, - viņa čukstēja. - Pēc abitūrijas. Aizlidosim tālu, tālu prom.

- Un Miha?

- Mihu paņemsim līdzi. Viņai nenāktu par ļaunu iepazīt pasauli... mēs varam darīt visu, vai saproti... visu... kopā...

Viņš pasmaidīja. - Visu, - viņš teica. - Kopā. Ar mani? Anna Lē-mane. Tu mani nemaz nepazīsti.

Un Ābels atkal saņēma viņas roku un veda viņu atpakaļ uz Mit-tendrin. Anna no visa spēka vēlējās, lai viņš atkal viņu noskūpsta, taču neuzdrošinājās izrādīt iniciatīvu, viņa nezināja, ko viņš domā un ko vēlas. Viņam bija taisnība: viņa viņu nepazina. Kevins un Marsels pie Mittendrin vairs nestāvēja. - Nu tad... - Ābels teica. - Pārējie gaida tevi.

- Ienāc kopā ar mani, - Anna piepeši ierosināja. - Iedzersim kādu šņabi. Es tevi uzaicinu. Tu arī rakstīji matemātiku...

- Nedomāju, ka es iederos starp tiem, ar kuriem tu šovakar te esi, - sacīja Ābels.

- Es arī ne, - teica Anna. - Vienalga, ienāc. Viņi ir nekaitīgi.

Ābels negribīgi ļāva sevi iestumt iekšā pa durvīm.

- Pagaidi, - viņš teica. - Kas tas ir? Ievešana augstākajā sabiedrībā? Domā, ko dari.

Anna iesmējās. - Mēs nedzīvojam viduslaikos un arī Indijā ne. Kastu sistēma nepastāv. Nāc. Frauke, piemēram, priecāsies. Viņa reiz eksperimentālā kārtā gribēja tevī iemīlēties.

- Ak Dievs, - Ābels nopūtās un pārgrieza acis.

Kādu mirkli Anna domāja, ka viss būs labi. Ābels piesēdīs kopā ar viņiem pie galdiņa un kopā pasmiesies, un vairs nebūs poļu sīktirgo-nis, bet tāds pats abiturients kā viņi, cilvēks ar priekšvārdu. Tumšais, piedūmotais gaiss apņēma viņus, un viņa lavēja uz priekšu uz galdiņu, kur sēdēja pārējie. Ābels viņai sekoja, viņa redzēja viņu samā-jamies ar cilvēkiem, kurus viņa nepazina un eventuāli ari negribēja pazīt. Viņš peldēja kroga gaisā kā zivs ūdenī un tomēr vilcinājās pievienoties pārējiem pie galdiņa. Gita bija atlaidusies uz melnā ādas dīvāniņa un uzlikusi galvu Hennesam uz ceļiem. Viņa izskatījās omulīgi miegaina, taču nebija īsti sagurusi; izskatījās tā, it kā šonakt viņai vēl būtu lieli plāni.

- Anna, - viņa teica, blisinoties uz viņu. - Kur tu tik ilgi biji pazudusi?

- Es ārpusē kādu satiku. - Anna pakāpās sāņus, lai norādītu uz Ābelu. Un piepeši visi pie galdiņa skatījās uz viņu. Gita pieslējās sēdus. Viņa šķita ar rāvienu pamodusies.

- Ak, Tanateks, - viņa teica. - Sveiks. - Pārējie neko neteica. Viņi blenza. Un Anna piepeši atskārta, ka viņai mugurā joprojām ir Ābela džemperis. Nu, un? Viņa izslējās mazliet taisnāk. - Mums taču te vēl ir kāds brīvs krēsls kaut kur, - viņa ieminējās. - Mēs...

Tālāk Anna netika. Jo šajā brīdī piecēlās Bertils, paspraucās garām Fraukei un pienāca pie viņas. Viņš bija nedaudz ļodzīgs uz kājām.

- Tā tas ir, - viņš teica, ļoti skaļi priekš Bertila. - Es saprotu. Es visu saprotu. Matemātikas izskaidrošanai es esmu gana labs, ja jāpalīdz, es esmu īstais. Un tas arī viss. Es... Tu... Tu man vari iepūst, Anna Lēmane. Es jau... es jau domāju, tas bija skaidrs, pilnīgi skaidrs...

Viņš turējās pie Fraukes krēsla. Brilles atkal bija noslīdējušas, un pēkšņi viņš tās norāva no sejas un nosvieda uz galda.

- Bertil, - Anna teica. - Tu esi piedzēries.

- Nē, - attrauca Bertils, taču viņa vārdi bija gausi un smagi. - Es esmu absolūti... absolūti skaidrā. Pirmoreiz pilnīgi skaidrā. Tu... piedzērusies droši vien esi tu, tikai paskaties uz sevi, kādā paskatā tu staigā apkārt, vai tu... vai tu tagad pinies ar deklasētajiem, vai kā?

Viņš pienāca klāt, neveikls, bez brillēm, gandrīz akls, taču viņa acīs dega negaidīts un bīstams niknums. Anna atkāpās un redzēja, ka arī Ābels sper soli atpakaļ. No tiem tipiem ārpusē viņš nevairījās, viņa nodomāja.

- Bertil, apsēdies, - sacīja Frauke.

- Tu man nepavēlēsi, - teica Bertils ar savu smago mēli. Un ar negaidītu, teju bezmērķīgu rokas kustību pagrūda Annu malā un stāvēja pretī Ābelam. Anna pieturējās pie letes, lai nenokristu, apgāza glāzi, dzirdēja to sašķīstam un juta, kā viņai pievēršas krietna ļaužu pulka acis. Viņai, Ābelam un Bertilam.

Ābels tagad stāvēja kluss kā akmens. Pat viņa seja bija no akmens. Bertils pagāja vēl vienu soli uz viņa pusi un ar jancīgu žestu notrauca sniegu no Ābela jakas.

- Tik lielisks kā Tanateks savā armijas praķī es, protams, nevarēšu ne... nekad kļūt, - viņš vervelēja. - Bet paklau, te trūkst vienas pogas... pogas pie tavas jakas, un... vai tu atkal negribi matus uz trīs... trīs mill... milimetriem... uz trīs milimetriem apgriezt? Taviem draugiem nadķiem droši vien nepatīk, ka tie ir tik gari...

Bertils pastiepa roku un norāva Ābelam no galvas melno vilnas mici. Ābels to atņēma un lūkojās viņā. Vairāk viņš neko nedarīja. Viņu sejas tagad bija ļoti tuvu, Bertils bija mazliet garāks par Ābelu, taču ne uz pusi tik plats. Krogs bija pieklusis.

Arī Bertils pamanīja klusumu, viņš pavērās apkārt, viņš šķita izbaudām to, ka visi viņā klausās, viņš pavērsās atkal pret Ābelu.

- Ja man būtu ierocis, - viņš paziņoja, - es tevi nošautu. Kā mans tēvs suni. Viens šāviens, un cauri.

Ābels izjauca stingo mieru, viņš sagrāba Bertilu aiz rokas, un Anna redzēja, cik stingrs ir viņa tvēriens, viņa redzēja, ka viņa kreisās rokas kauliņi saspringstot kļūst balti, viņa dzirdēja Bertilu kampjam gaisu.

- Ja gribi ar mani kauties, Bertil Hāgemani, tad darīsim to ārā, -viņš klusu teica.

- Jā, kauties, to tu proti, - šņāca Bertils, blenžot uz viņa roku.

- Tikai ar vār... ar vārdiem nav tik... nav tik vienkārši, ko? Bet tas jau meitenēm varbūt patīk, ja neko nesaka... varbūt viņš gultā ir labs, ko, Anna? Pastāsti... pastāsti mums...

Šajā mirklī Ābela roka pašāvās uz priekšu un iecirta Bertilam pļauku. Ābels joprojām viņu turēja ar kreiso roku, un Anna redzēja, kā viņš uz īsu mirkli saviebj seju, kad sāpes izskrēja cauri viņa savainotajai rokas locītavai.

- Tā, - Ābels klusi teica. - Vai tu tagad nāksi ar mani laukā vai arī man tevi jānes?

- Hennes, - ierunājās Gita. - Dari kaut ko. - Gitas teiktajā Anna tiešām saklausīja ko līdzīgu bailēm. Vai tās nebija viņas pašas bailes? -Ja neviens nevedīs Bertilu pie prāta, - teica Gita, - viņš ļaus, lai Ta-nateks viņu apstrādā tā, ka jāved uz slimnīcu.

Henness piecēlās un nostājās blakus Bertilam. Viņa rūsganblon-die mati laistījās cigarešu dūmos, viņš stāvēja tik stalts kā allaž, par spīti daudzajām krāsainā satura glāzēm, par spīti kāsītim. Viņš uzlika Bertilam roku uz pleca.

- Laid viņu vaļā, Tanatek, - viņš mierīgi teica. - Mēs par viņu parūpēsimies. Viņš ir pilnīgā ķēmā. Viņš nezina, ko saka.

Ābels palaida Bertilu vaļā un sakrustoja rokas.

- Es domāju, viņš to zina pavisam labi, - viņš sacīja. - Viņš ir godīgāks nekā tu, Hennes.

- Da... dabiski, es zinu... - Bertils iesāka.

- Apklusti, Bertil, - teica Henness. Un tad, ļoti skaļi un skaidri:

- Es domāju, Tanatekam tagad būtu jādodas prom.

Viņš raudzījās Ābelam ads, un Anna redzēja Ābela skatienu. Tas atkal bija sasalis ledū.

- Jā, es arī tā domāju, - piebilda tips, kas bija Mittendrin apkalpotājs, un tad Ābelam, ko viņš acīmredzami ļoti labi pazina: - Izdari pakalpojumu. Man nav ne mazākās vēlēšanās sviest tevi laukā.

Ābels vēlreiz dziļi ievilka elpu, it kā grasīdamies ko teikt. Taču klusējot apgriezās un aizgāja.

- Tā, un kad viņš būs aizgājis pietiekami tālu, tu nogādāsi savu draugu mājās, - teica Mittendrin tips Hennesam. - Taču skaties, lai viņš izguļ šmigu. Šito es te tik drīz vairs negribu redzēt, skaidrs? -Henness noņēma roku Bertilam no pleca, un Bertils uzreiz saļima vienā no tukšajiem krēsliem.

- Sūdi, - viņš murmināja. - No... nolāpītie sūdi!

- To tu vari pateikt arī skaļi, - sadja Anna. Pēc maza brīža viņa skrēja ārā pa ielu, to pašu ielu, pa kuru viņi ar Ābelu vēl tik tikko bija pastaigājušies. Viņa panāca viņu pašā galā, īsi pirms gājēju zonas.

- Ābel! - viņa sauca, roku viņam pretī izstiepusi, taču šajā naktī pārāk daudzi cilvēki bija stiepuši savas rokas pret citiem cilvēkiem, un viņš apcirtās otrādi un aizsargājoties pacēla abas rokas.

- Neskaries man klāt!

- Es... es tā negribēju! - teica Anna. - Es nezināju, ka Bertils... ka viņš... ir tik piedzēries, un... man ļoti žēl! Es negribēju, lai tas tā beidzas!

- Mēs vairs nedzīvojam viduslaikos, ko? - vaicāja Ābels. - Un Indijā arī ne. Kastu sistēma nepastāv. Ha-ha.

- Bet tas tips no Mittendrin izsvieda laukā arī Bertilu, nevis tikai tevi! Un viņš teica, ka negribot viņu tur vairs redzēt! Protams, kastu sistēma nepastāv! Visi cilvēki ir vienlīdzīgi!

- Vai tu pati vispār dzirdi, kādas muļķības gvelz? - jautāja Ābels.

- Nē, - teica Anna. - Ābel. Vai mēs nevarētu kaut kur aiziet, kur citu nav? Kur nav nekā un neviena? Ne cilvēku, ne krogu, ne skolas pagalmu, vispār nekā. Pat daudzstāveņu nē...

Viņš vilcinājās. Visbeidzot teica: - Elīzas birzs. Es tāpat gribēju ar Mihu izbraukt. Viņa mīl mežu, kad ir sniegs. Mēs varētu braukt rīt.

- Kad rīt? Kur es jūs atradīšu?

- Pie krievu veikala. Pēcpusdienā. Četros. -Ābels pagriezās, lai dotos prom, un viņa dzirdēju viņu nomurminām: - Es esmu pilnīgi jucis.

- Pagaidi! - iekliedzās Anna. - Uz kurieni tu? Vai varu tev doties līdzi?

Viņš velreiz apgriežas, un viņa skatiens bija savads. - Ne, Anna, -viņš sacīja. - Tur, kur es tagad dodos, tu nevari nākt līdzi.

Viņi ielika Bertilu taksometrā, lai brauc uz mājām. Gita, par laimi, bija pārāk aizņemta ar Hennesu, lai uzdotu jautājumus, un Anna izvairījās arī no Fraukes. Mājās tumšā dzīvojamā istabā sēdēja Linda un izlikās, it kā nebūtu viņu gaidījusi.

- Tu vari tagad iet gulēt, - teica Anna, iedodot mammai uz nakti buču. - Piedod, es droši vien smirdu kā tabakas fabrīķis.

- Tu drebi, - Linda bilda. - Vai nebiji pietiekami silti ģērbusies?

- Biju, - Anna teica. - Pat džemperī, kas man nemaz nepieder. Tas nav aukstums. Es domāju, tas ir niknums.

- Uz ko? - Linda jautāja, taču Anna tikai paraustīja plecus. - Varbūt pašai uz sevi, - viņa atbildēja.

Nākamajā dienā sekoja jautājumi. Simtiem tūkstošiem jautājumu, kas durstīja kā mazas, asas adatiņas. Lielāko daļu izšāva Frauke, taču baumas izplatās ātri, un ari pārējo skatienus viņa uztvēra jūtīgi. Anna Lēmane - naktī, poļu sīktirgoņa džemperi? Vai tiešām viņiem ir attiecības?

- Ai, cik satraucoši, - teica Frauke. - Pastāsti, kāds viņš ir! Es domāju, bez tās armijas jakas un melnā džempera, un... bez nekā.

Anna neatbildēja. Viņa neatbildēja nevienam. Savādā kārtā klusēja vienīgi Gita.

Ābels stāvēja pagalmā kā allaž, džinkstošajā aukstumā, rokas kabatās paslēpis. Jauns sniegs nebija uzkritis, bet vecais iecirtīgi palika guļam. Otrajā starpbrīdī pie Annas pienāca Bertils un nezināja, kur likt skatienu.

- Es gribētu atvainoties, - viņš klusu ierunājās. - Par vakamakti. Es precīzi nezinu, ko sarunāju... Pēc visa spriežot, tas nav nekas jauks. Man būtu pieklājies mazāk dzert.

- Ar bērnu un dzērāju muti runā patiesība, - sacīja Anna.

- Man... man ļoti žēl! - teica Bertils. - Vai tu spēsi man piedot?

- Ne tagad, - sacīja Anna. - Un vispār tu piedošanu lūdz nepareizai personai. Lai satiktu īsto, tev būtu jādodas pāri pagalmam uz riteņu novietni.

- Ak nē, - teica Bertils. - Tikai ne to. Anna... jūs taču neesat pa īstam kopā? Saki man, ka tā nav taisnība.

Anna pameta viņu stāvam un izgāja ārā, pati pārgāja pāri pagalmam, viņai šīs runas bija līdz kaklam, viņai pārējie bija līdz kaklam, visi. Viņai bija vienalga, ko viņi domā, un viņa nespēja ilgāk noraudzīties, kā Ābels tur ārā ap sevi būvē savu privāto stikla kupolu. Viņa nostājās blakus un jautāja: - Baltie trokšņi?

Viņš pamāja.

- Lūdzu, - viņa teica, - vai neiedosi man vienu austiņu? Man tie pārējie ir līdz kaklam. Es vairs negribu dzirdēt viņu jautājumus un stulbos komentārus.

Viņš neskatījās uz Annu. Viņš klusējot iedeva vienu no austiņām. Viņš saprata, ka nav vairs nekādas jēgas izlikties, ka Annu nepazīst. Baltie trokšņi, kas skanēja no pleijera, ietina viņus abus kā bieza jaunā sniega seģene, tie sakļāva savus spārnus virs viņiem, paglābjot no ziņkārīgo skatieniem.

Un pasaule zem balto trokšņu seģenes apbrīnojamā kārtā bija pilnīgi klusa.

Četros pēcpusdienā krievu veikaliņa izkārtne Birzs ielā šūpojās vējā šurpu un turpu kā parasti, palaikam rādot te savu krievu, te vācu pusi, teju necaurredzamajā skatlogā balēja krievu saldumi zeltpapīra kārbās un krievu lelles pašas kārtojās cita citā - bet mazliet tālāk pa ielu soļoja trīs stāvi, un ielas galā sākās mežs.

Augstie skābarži rāmi slējās ziemīgajās debesīs, sniega izgreznotie zari atgādināja abstraktus jūgendstila ornamentus, un tālu, tālu augšā kāds tos bija rotājis ar tūkstošiem mazu dziedātājputnu. Elīzes birzs četros pievakarē šajā februāra dienā šķita esam visburvīgākā vieta pasaulē. Pasaku mežs, neredzamiem stāstiem pilns, stāstu mežs, neizstāstītām pasakām pilns, pasakainām teiksmām pilns mežs...

- Bertils atvainojās, - Anna teica. Viņi nogriezās uz vecā ceļa, bruģēta ceļa, kurā vecie zirgu pajūgi sendienās bija iebraukuši divas risēs, taču bruģis nu gulēja dziļi zem sniega. Miha kā allaž skrēja pa priekšu un skaitīja stirnu pēdas.

- Bertils, - atkārtoja Ābels. - Esi tik laba un kādu laiku šo vārdu nepiemini, sarunāts?

- Viņš savā ziņā ir nelaimīgs puisis, - bilda Anna. - Viņš...

- Vai tāpēc? - Ābels sarūgtināts prasīja. - Vai tāpēc tu tagad esi šeit kopā ar mani? Vai tu kolekcionē cilvēkus, kuri tavā uztverē ir nabagi un nelaimīgi un viņiem jāpalīdz?

- Tu labi zini, kāpēc es šeit ar tevi esmu, - sacīja Anna, apstājās un paraudzījās viņā. Un nodomāja, ka varbūt viņai tomēr jāņem iniciatīva savās rokās, ja grib nonākt pie otra skūpsta. Viņai bija bail, ka viņš izvairīsies - pēc visa, kas vakarnakt notika. Bail, ka ar to viss būs pazaudēts. Viņa pavērās skābaržos, viņa lūdza kādu zīmi, tomēr skābarži bija klusi un mēmi un viņai nepalīdzēja.

Tad viņa meta bailes pie malas un, par spīti visam, noskūpstīja Ābelu. Un viņš neizvairījās. Varbūt, viņa domāja, viņš gaidīja, ka viņa darīs to, ko darīja.

- Vai var būt tā, - pēc kāda brīža viņš ieminējās, vēl mazliet bez elpas, skatīdamies uz viņas mēteļa augšējo pogu, kas bija kļuvusi vaļīga, - ka tev mugurā vēl aizvien ir mans džemperis? Skolā es to nepamanīju...

- Es... es tev to atdošu...

- Ne jau tagad, - iebilda Ābels. - Tagad mums jāpanāk Miha.

Viņš paņēma Annu aiz rokas, un viņi sāka skriet, lejup pa veco ceļu,

slidinoties pa apledojušiem bruģakmeņiem, kas gulēja zem sniega -it kā viņi būtu divi bērni, divi bērni pasaku mežā. Tas ir gluži kā Ziemassvētkos, nodomāja Anna, zaros varētu karāties sudraba zvārgulīši un sarkani, spīdīgi ābolīši, no galotnēm skanētu mūzika, pavisam klusu, un aiz kāda skābarža gaidītu Gitas vecās kamaniņas ar sarkano auklu...

- Noķeriet mani! - iesaucās trešais bērns, bērns sārtā dūnu jakā. Un metās bēgt, iekšā mežā pa taku, kas atzarojās no ceļa, šķērsām prom cauri augstajiem koku stumbriem. Blakus takai vijās aizsalusi tērce, zilgani vizuļojoša līkumoja cauri ziemas pastkartei, sasalušu garu zāles skumšķu ieskauta, un Miha ar vienu lēcienu bija tai pāri, smejoša, pārgalvīga, un otrā krastā joņoja atkal tālāk. Anna bija atpalikusi no Ābela, uz takas viņiem bija jāatlaiž rokas, taču tagad viņš paslīdēja un iegāzās sasalušajā tērcē, un viņa smiedamās paskrēja viņam garām. Viņa panāca Mihu vietā, kur taka sadalījās, taču Anna neapstājās. Viņa metās taciņā pa kreisi un uzsauca pār plecu:

- Hā! Un tagad jums jāķer mani'. - Taka viņai priekšā pēc kāda gabaliņa ienira dziļi iesnigušā lazdu audzē, iespējams, tā vispār nebija īsta taka, bet stirnu iestaigāta stidziņa. Skrejot viņa atskatījās. Miha pakaļ neskrēja, viņa joprojām stāvēja krustcelēs, savādā neizlēmībā. Taču Ābels bija pietuvojies. Anna skrēja tālāk, uz lazdāju, viņa varēja tajā ieskriet un paslēpties, lai gan viņš to, protams, tūlīt atrastu, tā būtu kā spēle, bērnu spēle... Ābels viņu noķēra īsi pirms lazdāja un norāva gar zemi, viņi abi iekrita sniegā. Anna mēģināja izkārpīties, pielēkt kājās, skriet tālāk, taču viņš viņu turēja ciet, un tvēriens piepeši kļuva dzelžains. Viņa paraudzījās viņā. Viņa acis bija zeltainas. Nē, to viņa bija tikai iedomājusies, tās bija zilas kā allaž.

- Ei! - viņa uzsauca. - Beidz! Laid mani vaļā!

- Tur tālāk ne, - Ābels teica. - Tur mežs ir pārāk biezs.

- Bet tur ir skaisti, - iebilda Anna. - Agri pavasarī ap šo lazdāju zied baltie vizbuļi, es tur bieži esmu gājusi...

Ābels piecēla viņu kājās. Viņa tvēriens joprojām bija dzelžains. Viņš Annu bija satvēris ar labo roku, steigā piemirsdams, ka locītava ir savainota, un viņa redzēja, ka viņš sakož zobus no sāpēm. Taču viņš nelaida viņu vaļā.

- Ziemā tur nekādi vizbuļi nezied, - viņš sacīja. - Miha baidās no tumsas, kurā ved šī taka. Iesim atpakaļ, dosimies tālāk pa kādu citu. -Viņam bija taisnība, Miha joprojām stāvēja krustcelēs un noraudzījās uz viņiem, viņa negāja ne soli tālāk.

Kad viņi atkal bija pie Mihas, Ābels Annas roku palaida vaļā un paņēma pie rokas Mihu. Viņas acis bija platas un baiļu pilnas.

- Es jau domāju, ka Anna tur ieskries iekšā, - viņa čukstēja. - Tu to nedrīksti, vai zini, Anna? Tur starp lazdām guļ krituši koki, tajos ir dobumi, kuros dzīvo neredzamie. Viņiem ir asi zobi, gailoši zobi - kā karsta dzelzs. Viņi var iekost.

Anna sekoja Mihai un Ābelam pa citu taku, kura veda atpakaļ līdz ceļam, un tikai uz ceļa bailes no Mihas acīm pagaisa.

- Šeit ir labāk, - viņa sacīja. - Man nevajadzēja skriet pa to taku... es biju aizmirsusi. Zini, Ābelu neredzamie jau vienreiz sakoda... viņš pamatīgi asiņoja, visa viņa piedurkne bija ar asinīm...

- Arī Miha šad tad mēdz stāstīt pasakas, - Ābels teica, noglāstīdams Mihas bālgani gaišos, sniega gaišos matus. - Bet es, šodien es nestāstīšu par neredzamajiem mežā. Es stāstīšu par ubadzes salu.

- Ubadzes salu? - pārjautāja Miha.

- Jā, - teica Ābels. Viņš ar vienu roku ieķērās Annai elkonī, pie otras paņēma Mihu, un tā viņi devās atpakaļ cauri Elīzes birzij, un Anna mēģināja aizmirst par neredzamajiem. Viņai negribējās domāt par asajiem zobiem, kas var saplosīt roku līdz asinīm, nē, ne tagad. Viņa tikai vēlējās kopā ar Ābelu un Mihu staigāt pa mežu un klausīties stāstu, un kādu bridi neraizēties ne par ko.

- Ubadzes sala bija nākamā sala, kuras krastā piestāja zaļais kuģis, - stāstīja Ābels. - Vienīgā celtne uz tās bija niecīgs, nabadzīgs, pelēks namiņš. Vējš svilpoja pa caurumiem sienās, un to varēja dzirdēt tālu, tālu jūrā: "Apžēlojieties un dāvanas dodiet!"*svilpoja vējš. "Nav vairāk nekā man bez namiņa šī. Ne logu tajā, ne mēbeles kādas, jo uzbadzes namiņš šis ir."

Līdzās namam slējās kails koks, un vējš svilpoja tā bezlapu zaros un dziedāja: "Apžēlojieties un dāvanas dodiet. Nav vairāk nekā man bez koka šī. Ne ābolu tajā, ne sulas lāses, jo ubadzes koks šis ir." Un arī kamīnā svilpoja vējš: "Apžēlojieties un dāvanas dodiet. Nav vairāk nekā man bez pavarda šī. Ne ogļu tajā, ne uguns dzirksts, jo ubadzes pavards šis ir."

"Kāpsim krastā!" sauca mazā karaliene. "Mums jāatdzīvina koks un jāsasilda aukstais pavards! Varbūt mana dimanta sirds spēj palīdzēt ubadzei! Kaut kam taču viņai vajadzētu būt derīgai, šai dimanta sirdij!"

Un tā nu viņi piestāja pie ubadzes salas, un ubadze izskrēja no savas mājas, nespēdama noticēt, ka viņu kāds ieradies apciemot. Viņa bija ģērbusies skrandās, kalsna, pelēka un izspūrusi, un izskatījās ve-cumveca, lai gan bija vēl jauna. "Ak!" viņa izsaucās. "Es allaž esmu vēlējusies uzņemt savā salā karalieni! Taču tev, mazo karalien, es neko nevaru piedāvāt, jo man nekas nepieder... Vai redzat to salu tālumā pie apvāršņa? Tā ir bagātā vīra sala. Skaidrās dienās var saskatīt viņa pili. Jau gadiem ilgi es rakstu viņam vēstules, lieku tās pudelēs, kuras te atskalo krastā, un metu jūrā. Ikvienā vēstulē es lūdzu palīdzību, bet vēl nekad neesmu saņēmusi atbildi..."

Mazā karaliene uzlika roku uz mirušā koka un lūdza savu dimanta sirdi, lai tā atmodina tajā dzīvību, taču koks palika miris. Viņa uzlika roku uz aukstā kamīna dzegas, taču tas palika auksts.

"Vaina ir manī," ubadze skumji noteica. "Viss, kam es pieskaros, top pelēks un auksts... man vienkārši nelaimējas ar lietām."

"Kāp augšā uz kuģa," sacīja mazā karaliene. "Mēs aizvedīsim tevi pāri uz bagātā vīra salu."

Ubadze smagi nopūtās, jo nav jau viegli pamest mājas, pat ja tajās nav nekā vairāk par aukstu kamīnu un mirušu koku.

Beigu beigās ubadze tomēr ar rožu meitenes palīdzību uzkāpa uz klāja, un zaļais kuģis atkal devās ceļā. Rožu meitene redzēja zem ūdens peldam jūraslauvu un redzēja, kā viņš nogroza galvu. "Mums nav laika/' viņš klusu teica. "Vai tad jūs neredzat, ka melnās buras ir pietuvojušās?"

Viņš atkal ienira viļņos, kas bija pilni ledus vižņiem, un, iekams viņš bija nozudis dzidrajās vērpetēs, rožu meitene uz viņa labās spuras vēl paguva saskatīt apaļu brūci.

Uz bagātā vīra salas stāvēja pils no zila stikla, kas līdzinājās strauta ledum ziemas mežā. Un tās logu rūtīs dziedāja vējš:

"Ko sala šī var dāvāt?

Gaismu, krāsas un dzīvi līksmu.

Tā dāvā it visu, ko sirds tava alkst,

Šī ir bagātā vīra sala..."

Iekšpusē aiz rūtīm, kas sargāja no aukstuma, auga apelsīnu un citronu koki, augstas dateļpalmas un banānu ceri lielos, greznos podos. Kamīnā dega mājīga uguns, un uz dīvāna tā priekšā gulēja vēstule, uz kuras bija uzlikts zelta vēstuļslogs.

"Cienījamie ceļotāji," bākas sargs skaļi lasīja. "Cienājieties ar augļiem no manas siltumnīcas. Es kādu laiciņu būšu prom. Es šorīt atradu pudeļpastu, kur bija rakstīts, ka tur tālumā uz salas dzīvo ubadze. Līdz šim es domāju, ka sala ir neapdzīvota... Tagad es dodos ceļā uz turieni. Es pārvērtīšu ubadzes salu. Viss, kam es pieskaros, top auglīgs un skaists, es nezinu, kāpēc tā, bet man ir palaimējies ar rokām."

"Ak!" iesaucās mazā karaliene. "Viņa šeit vairs nav! Viņš ir devies prom ar savu kuģi, lai apciemotu ubadzes salu! Viņš mums pabraucis garām, un mēs to pat nepamanījām!"

"Taču ubadze nu var dzīvot viņa pilī," rožu meitene teica.

Ubadze apsēdās starp apelsīnkokiem. Viņa izskatījās mazliet apjukusi.

"Tikai neaizmirsti apliet apelsīnus," pieteica mazā karaliene.

"Jā..." ubadze nedroši novilka.

"Un neaizmirsti palaikam notīrīt pils logus, lai gaisma iekļūst iekšā un koki var augt!"

"Jā..."

Viņi paņēma līdzi pilnu grozu ar augļiem un gaja atpakaļ uz zaļo kuģi.

"Nu viņa ir laimīga," sacīja mazā karaliene, no prieka tik cieši saspiežot Margarētas kundzi, ka Margaretas kundze mazliet saplacinājās un saīga. "Mēs viņai palīdzējām."

Rožu meitene un bākas sargs stāvēja kuģā pakaļgalā un skatījās uz bagātā vīra salu. Tad arī mazā karaliene atskatījās. Un viņa redzēja, ka pils izskatās mazliet pelēka, itin kā sāktu zaudēt krāsas. No apel-sīnkokiem bira apelsīni, tie sāka vīst. Savukārt mirušais koks uz ubadzes salas šķita sazaļojam.

"Tas ir bagātais vīrs ar savām rokām, kas nes laimi," sacīja bākas sargs.

"Un ubadze ar nelaimi nesošajām rokām," piebilda rožu meitene. "Ak nē!" iesaucās mazā karaliene. "Varbūt viņiem jāsatiekas, lai viss vērstos uz labu?"

"Beidziet bļaustīties!" noburkšķēja aklais baltais kaķis. "Es gribu gulēt. Ir lietas, ko nevar mainīt. Nabags paliek nabags, un bagāts paliek bagāts, un tie - tic nekad nesatiksies."

Mazā karaliene novērsa skatienu no salām un ieraudzīja melno kuģi. Tas aizslīdēja priekšā salām, izslēdza dienasgaismu, izslējās kā draudīgs, tumšs mastu, buru un tauvu kalnājs, pavisam tuvu. Viņi dzirdēja, kā takelāžā dzied vējš:

"Melnas buras, melni klāja dēļi,

Mēs esam mednieki, mēs nešaubāmies,

Mēs neminstināmies, mēs nevilcināmies,

Mēs smaidus nedāļājam un lieki nepļāpājam.

Melno kuģi droši stūrē ķetnas melnas,

Mēs esam drosmīgi un nebaidāmies dzelmes."

"Vai viņi mūs nonāvēs?" kuģa priekšgalā jautāja jautātājs.

"Elīzes birzī, starp lazdu krūmiem," pakaļgalā atbildēja atbildētājs. Mazā karaliene piekļāvās rožu meitenei. Melnā kuģa ēna pieskārās reliņiem. Tur stāvēja divi tumši apveidi un raudzījās pāri uz viņiem, resna sieviete treniņtērpā un kāds pajauns vīrietis. Viņiem aiz muguras mazā karaliene pamanīja vēl divus cilvēkus: kādu vecāku pāri.

Šajā brīdī uz klāja uzlēca sudrabpelēkais suns.

"Paklausieties," viņš sacīja. "Ja citas izejas nav, jums jāizmanto gaisakuģis. Tas salocīts guļ kajītē zem kažokādām. Kad izņemsiet, vējš to uzpūtīs kā gaisa balonu. Kajīte pārvērtīsies par gondolu, kas jums būs jāpiekabina tam apakšā... Taču izmantojiet gaisakuģi tikai ārkārtas situācijā. Tas lido ar vēju. Un vējš šobrīd pūš projām no cietzemes. Ja tagad izmantosiet gaisakuģi, paglābsieties no medniekiem, taču cietzemi, iespējams, nekad nesasniegsiet."

Mazā karaliene nometās uz ceļiem un sakļāva rokas sunim ap kaklu. "Kāpēc tu saki JŪS?" viņa vaicāja. "Kas būs ar tevi? Vai tu mūs pametīsi?"

"Jā," sudrabpelēkais suns teica. "Es viņus aizturēšu."

Suns atraisījās no mazās karalienes apskāvieniem un ar lielu lēcienu - nē, viņš gandrīz vai lidoja pa gaisu - nolaidās uz melnā kuģa.

10 SISTERS OF MERCY

- Jā... bet... un tad? - Miha satraucās.

- Es nezinu, kas notika tālāk, - teica Ābels. - Iespējams, tas vēl nav noticis. Mums jāpagaida. Turklāt mēs esam klāt.

Piesnigušie skābarži bija palikuši aiz muguras, un viņi atkal stāvēja Birzs ielas galā pie krievu veikaliņa. Ābels atslēdza savu divriteni. - Slēdzene ir gandrīz aizsalusi, - viņš noteica. - Ir nudien sasodīti auksts.

- Brauksim mājās un iedzersim karstu ābolu sulu ar kanēli, - ierosināja Miha, - un uzcepsim pankūkas. Ir tieši īstais laiks pankūkām. Un tev vēl jāparāda Annai, kā to dara. Kā tās apgriež un met gaisā, un visu pārējo.

- Varbūt Anna labāk grib doties uz mājām, - Ābels teica. - Varbūt viņai vēl jāmācās vai jāvingrinās flautas spēlē, vai...

- Vai Annai būtu jāgrib doties uz mājām? - Anna jautāja.

Viņš lēni papurināja galvu.

- Nāc līdzi. - Un viņa sejā iezagās smaids. - Tev ir pēdējais laiks iemācīties, kā apgriež pankūkas.

Pelēkā kāpņu telpa jau šķita gluži vai pazīstama, alus pudeles, kas rindojās pie vienām no durvīm, skābenā smaka gaisā, pakāpienu asie zobi, šķībās margas. Viņi bija otrajā stāvā, kad lejā atvērās durvis.

- Ābel! - sauca Ketovas kundze. - Uzgaidi!

- Ej jau augšā, - Ābels teica Mihai un noliecās pār margām. Lejā stāvēja Ketovas kundzes platais stāvs treniņkostīmā, ar vienu roku turējās pie margām un grozīja galvu, lai varētu saskatīt Ābelu augšā.

- Es gribēju tikai pateikt, Mišela, - viņa bļāva uz augšu, - viņa taču neatgriezīsies, vai ne? Es zinu, ka viņa neatgriezīsies.

Ābels, samiedzis acis, vērās viņā.

- Kā jūs to zināt? - viņš prasīja un lēnām atkal sāka kāpt uz leju. Anna viņam sekoja.

- Es jau varētu pastāstīt. Bet es to nedarīšu, - pieklusināti teica Ketovas kundze. - Es šo to zinu.

Tagad Ābels stāvēja viņai taisni pretī. Viņa sniedzās tam līdz krūtīm. Viņas treniņtērps bija nospeķots, matu šķieznas stingri saņemtas zirgastē, kas viņas plato, bezformīgo seju nepadarīja glītāku. Priekšā viena šķipsna bija nokrāsota sarkana. Anna prātoja, kā nez viņa izskatītos, ja nomestu kilogramus divdesmit. Vai tādā gadījumā būtu glītāka. Vai viņa tāda bijusi, kaut kad agrāk. No dzīvokļa viņai aiz muguras skanēja bērnu brēcieni.

- Es zinu arī, ka tagad pie jums vienā laidā piestaigā sociālais dienests, - Ketovas kundze turpināja. - Viņi grib mazo, vai ne? Tu mazo nevari paturēt, Ābel, to taču tu saproti, ko? Es tikai gribu teikt, lai tu neraizējies. Man jau ir trīs audžubērni, bet tas nekas. Es varētu paņemt arī ceturto. Mazā, viņa varētu palikt mājā, tu viņu varētu vienmēr redzēt, man nekas nebūtu pretī. Viņa varētu dzīvot pie manis, viņa ir lielāka nekā pārējie, tas nav nekas, es to pateikšu arī sociālajam dienestam, zini, man ar viņiem nav problēmu, es neesmu...

Ābels paspēra vēl vienu soli tuvāk, un Ketovas kundze atkāpās.

- Nododiet tai savai draudzenei no sociālā dienesta mīļu sveicienu, - viņš dzedri teica, - un pasakiet, ka Mišela atgriezīsies. - Tagad viņš izskatījās draudīgs, liels, pelēks vilks kāpņu telpā, viņš trina zobus, un, kaut arī tas nebija redzams, Ketovas kundze to redzēja.

- Viņa... viņa nekad pret mani tā neizturējās, - Ketovas kundze sacīja, atkāpjoties vēl tālāk. - Mēs sapratāmies, Mišela un es, dažreiz kopā uzsmēķējām...

- Es neesmu Mišela, - teica Ābels. - Un tagad ejiet un rūpējieties par audžubērniem, kuri jums jau ir. Sociālais dienests jums par to maksā.

Tad Ābels pagriezās un devās augšup pa kāpnēm, šoreiz neapstājoties. Augšā viņš atslēdza dzīvokļa durvis, novilka zābakus un gaitenī uz brīdi paslēpa seju plaukstās. Anna bezpalīdzīgi stāvēja blakus, viņa gribēja kaut ko darīt, kaut ko teikt, kaut ko tādu, kas palīdzētu, taču viņai nekas nenāca prātā. Prātā bija tikai tas, ka viņa Ketovas kundzi šodien jau bija redzējusi. Uz kāda melna kuģa klāja.

Ābels nolaida rokas un paraudzījās uz viņu. - Pankūkas? - viņš prasīja.

Viņa pamāja.

Un tad viņa kopā ar Mihu sēdēja virtuvē uz šaurās palodzes, kamēr Ābels maisīja pankūku mīklu. Virtuvi piepildīja mīklas un karstas eļļas smarža, šaurā loga rūts no iekšpuses aizsvīda. Miljoniem sīkajos pilieniņos Anna uzzīmēja kuģi, savukārt Miha - suni, kas stāvēja tā priekšgalā. No vecā kasetnieka uz virtuves galda skanēja Leonards Koens.

Oh, the sisters of mercy, they are not departed or gone.

They were ivaitingfor me when 1 thought that I just can't go on.

And they brought me their comfort and later they brought me this song.

Oh, I hope you run into them, you who've been travelling so long...

Ketovas kundze bija tālu prom.

- Redzi, un, kad tās no malām ir atlipušas, panna ir jāsakrata un pankūkas jāmet gaisā, - Ābels pamācīja. - Skaties, kā...

Anna nošļūca no palodzes un nostājās viņam aiz muguras, lai kārtīgāk apskatītu pankūkas, un viņas zods uz mirkli pieskārās viņa plecam. Viņa labprāt tā būtu stāvējusi ilgāk. Taču Ābels meta gaisā pankūku un atkāpās, viņš to patiešām atkal uzķēra, un Miha aplaudēja.

- Ābels, - Miha teica, - māk visu, vai zini?

Un Anna nodomāja: ja vien abitūriju varētu nokārtot ar pankūku mētāšanu gaisā!

- Pagaidiet, - Miha ieteicās, - man šķiet, es kaut ko dzirdēju. Varbūt...

Anna sekoja viņai līdzi gaitenī. Pie durvīm zvanīja. Zvanīja jau otro reizi.

- Varbūt tā ir viņa, - Miha čukstēja.

- Kas? - nesaprata Anna.

- Mišela, - teica Miha. - Viņai Ābela pankūkas vienmēr tā garšoja. Varbūt viņa ir sajutusi to smaržu un pārnākusi mājās. - Viņa pieskrēja pie durvīm un atrāva tās vaļā, iekams Anna vispār bija paguvusi ko teikt. Un Anna gandrīz vai sliecās ticēt, ka aiz durvīm stāvēs Mišela un viss atkal būs labi. Ja vien pietiekami stipri tam ticēs.

Aiz durvīm stāvēja vīrietis, kuru Anna nekad vēl nebija redzējusi. Mugurā viņam bija zamšādas jaka ar aitādas oderi, džemperis ar islandiešu rakstiem un džinsi. Viņa kreisajā ausī spīdēja sudraba gredzentiņš un viņa trīsdienu bārdā bija iespīlēts plats smaids. Padusē viņam bija melna dokumentu mape.

- Tas ir jauki, ka beidzot tu man atver, - vīrietis teica Mihai, ieliekot kāju durvīs, iekams Miha tās paguva aizcirst. Viņš paspieda viņai roku, tad paspieda roku Annai un pēc tam aizvēra aiz sevis durvis.

- Es nezinu, kas jūs esat, - viņš sacīja Annai, - bet mans vārds ir Sērens Marinke. Es nāku no sociālā dienesta. Es jau šeit esmu bijis, tomēr līdz šim mani neviens nelaida iekšā. Es domāju, ir pienācis pēdējais laiks aprunāties.

Dzīvojamās istabas dīvāns bija pārlieku mīksts, Anna pirmo reizi pamanīja, cik maz tas noder atbalstam. Viņa dzirdēja Ābelu virtuvē šķindinām traukus. Taču viņa zināja, ka viņš klausās.

Marinke sēdēja atzveltnes krēslā, Anna un Miha viņam pretī.

- Nūja, tātad, - viņš uzsāka, pašļūcot krēslā uz priekšu un uzliekot rokas uz ceļiem kā tāds, kurš kaut ko ļoti nopietni vēlas apspriest un tad ķerties pie rīcības. - Tu esi Miha, pareizi? Miha Tanateka? Es esmu Sērens Marinke. Tu vari mani saukt par Sērenu...

Miha papurināja galvu. - Kāpēc man vispār būtu jāsauc? - viņa prasīja, un Anna apspieda smaidu. Marinke izskatījās maķenīt apmulsis.

- Miha... es esmu šeit tavas mammas dēļ.

- Viņa ir izbraukusi, - teica Miha. - Viņu sauc Mišela. Viņa drīz atgriezīsies.

Marinke pamāja. - Mēs tikai prātojām, vai labāk nebūtu, ja tu padzīvotu kaut kur citur, kamēr viņa atgriežas. - Viņš paskatījās uz Annu. - Vai jūs esat radiniece?

Anna noraidoši papurināja galvu. - Es esmu tikai... draudzene.

- Viņa ir Ābela draudzene, - paskaidroja Miha, un, lai gan situācija nebija īsti piemērota, Annai iekšā kaut kas nokutēja, to dzirdot. Viņa ir - vai viņa ir? Vai viņa ir Ābela draudzene?

- Ābels, - noteica Marinke, izņemdams no savas mapes kādu lapu un ieskatīdamies tajā. - Ābels Tanateks... tas ir Mihas pusbrālis, vai pareizi?

Anna pamāja. Marinke atrada vēl kādu ierakstu un ātri piemetināja: - Viņas tēvs nesen... ir miris, man šausmīgi žēl. Bet mums jāatrod kāds risinājums. Mihas māte... vai jūs viņu pazīstat? Vai zināt, kur viņa ir?

- Nē, - atbildēja Anna. - Izskatās, ka precīzi to nezina neviens. -Viņa prātoja, vai viņai būtu bijis jāmelo. Vai būtu jāsaka: jā, es viņu labi pazīstu, viņa tikai uz laiciņu ir izbraukusi, viņa to dara bieži...

- Šis... Ābels... viņam, saskaņā ar maniem datiem, ir septiņpadsmit... ja Tanatekas kundze patiešām atgriežas... septiņpadsmit gados dažas dienas var itin mierīgi padzīvot viens, vai ne? Būtu nejēdzīgi kaut ko meklēt arī viņam... mēs... proti, es pievēršu acis, ja tik tālu nonāks, citādi būs vēl lielāka pretestība... taču mazajai nepieciešams kāds, kurš par viņu parūpējas.

- Par viņu taču rūpējas Ābels, - teica Anna. Viņa prātoja, vai Ma-rinke dzirdējis trauku šķindoņu virtuvē. Domājams, ir. Domājams, viņš labi zina, ka Ābels ir te un ka tikpat labi viņš to var pajautāt arī pašam Ābelam. Vai viņš cerēja, ka varēs izvilināt no Annas ko tādu, ko Ābels viņam noklusētu?

- Ja mani dati ir precīzi, viņam drīz gaidāma abitūrija. Viņš taču nevar augām dienām rūpēties par mazu meiteni.

- Var gan! - iekliedzās Miha, pielecot kājās. - Viņš to ļoti labi var! Es nekur citur negribu iet! Nekad, nekur un ne pie viena!

- Apsēdies, - lūdza Marinkes kungs. - Padomāsim kopā. Vai tev ir vēl kāds cits radinieks?

- Mums ir onkulis Riko un Evelīnas tante, - atbildēja Miha, un, to sakot, viņas balss skanēja gauži drūmi un nomākti. - Bet man viņi nepatīk. Es tur neeju, ja vien nav pavisam liela vajadzība. Mēs vienreiz pie viņiem bijām, brīvlaikā. Man liekas, viņi nemīl bērnus. Viņi negrib, ka uzvedas skaļi, un viss. Reiz onkulis Riko par kaut ko palika ļoti dusmīgs, un dažreiz viņš sit pļaukas un bļaustās, un viņi dzīvo pavisam tālu, es tur negribu. Un viņi arī droši vien ne.

- Ir jau arī audžuģimenes iespēja, - teica Marinke. - Zini ko, Miha, ja mamma tomēr kaut kad drīzumā neatgriežas, tu drīkstēsi... līdz viņa būs atgriezusies... padzīvot kādā jaukā ģimenē. Bet tas jau ir otršķirīgi. Vispirms mums jānoskaidro, kurš likuma priekšā par viņu ir atbildīgs...

Viņš manīja, ka Anna un Miha sastingušas raugās viņā, un sāka nemierīgi dīdīties krēslā. Tad pameta skatienu virtuves virzienā.

- Proti, lieta ir tāda, - viņš klusi turpināja. - Redziet... es tā sapratu, ka brālis nav sevišķi ieinteresēts, lai mēs tur jaucamies pa vidu. Es varētu Mišelu... tas ir, Mihu... vienkārši paņemt prom no šejienes, es viņu pat varētu savākt no skolas ar policiju, tas būtu saskaņā ar likumu, tomēr es tā negribu rīkoties. Amats man nozīmē ko vairāk par amata pienākumiem, es... es labprāt atrastu labāko risinājumu visiem... un labākais risinājums, manuprāt, būtu noskaidrot, kur atrodas viņas māte, varbūt jūs varētu man palīdzēt... es...

- Kāpēc jūs esat šeit? - Anna jautāja.

- Lai palīdzētu, - teica Marinke ar pārsteiguma izteiksmi sejā.

Anna meklēja viņa acis. Tās bija zaļas kā mežs vasarā. Izskatījās,

ka viņš to domā nopietni. Viņa prātoja, vai viņam būtu iespējams ko paskaidrot. Nē. Viņš nesaprastu. Neviens nesaprata.

- Mums vispār nevajag nekādu palīdzību, - teica Miha. - Man ir Ābels, un Ābelam esmu es, un mums abiem ir Anna, un neviens cits nav vajadzīgs.

Ak debess, domāja Anna, palīdzi, es tūliņ apraudāšos.

- Lai dzīvotu, ir vajadzīga nauda, - norādīja Marinke.

- Mums naudas ir pietiekami, - Miha sacīja. - Mēs dažreiz pat aizejam iedzert kakao. Un mēs nopirkām grāmatu, nesen, lai nosvinētu.

- No kurienes jums nauda? - interesējās Marinke.

- Kā jūs vispār zināt, ka Mišela Tanateka... ir aizbraukusi? - Anna ātri noprasīja.

- Mums... mums piezvanīja. Noraizējusies kaimiņiene. Un viņa jau kādu laiku nav... izņēmusi bezdarbnieka pabalstu. - Viņš nopūtās.

- Varbūt tomēr būtu labāk, ja es aprunātos ar... - un viņš pameta skatu uz durvju pusi.

Šajā mirklī durvis atvērās, un iekšā ienāca Ābels ar pankūku šķīvi rokā. Anna nesaprata, ko viņš ar šo izgājienu vēlas panākt. Parādīt Ma-rinkem, ka Miha nu nekādi necieš badu? Viņš izskatījās ērmīgi, tur tā stāvēdams durvīs ar pankūku grēdu, liels brālis no pasakas, taču, neraugoties uz faktu, ka viņš atnesis pankūkas, Ābels ne drusciņu neizskatījās pēc pasaku brāļa. Viņš bija uzrotījis piedurknes, kā vēlēdamies parādīt, ka viņam muskuļu pietiek, lai tādu Sērenu Marinki izliktu aiz durvīm. Anna redzēja, kā uz viņa kreisās rokas spīd sārtā, apaļā čūliņa, un izskatījās, ka viņam ir grūtības kontrolēt savus vaibstus. Draudīgs, tas bija īstais vārds. Viņš atkal izskatījās draudīgs - kā toreiz skolēnu istabā, vai Mittendrin, kad viņš stāvēja pretī Bertilam. Šķīvis ar pankūkām viņa rokā pārvērtās par smieklīgu teātra butaforiju.

-Ābel... Tanatek... - sacīja Marinke pieceļoties. - Es esmu...

- Es zinu. Jūs esat no sociālā dienesta, - Ābels teica. - To nebija iespējams nedzirdēt. Taču šī saruna ir pilnīgi lieka. Es nupat runāju ar Mišelu. Viņa piezvanīja. Viņa dodas atpakaļ. Tiklīdz viņa parādīsies, es viņu sūtīšu pie jums. Jau rit.

- Viņa... tieši tagad piezvanīja? - Marinke vaicāja, saraucot pieri.

- Atvainojiet, es atļaušos tam neticēt.

- Nevaru piespiest jūs ticēt, - vēsi noteica Ābels, - bet rīt jūs runāsiet ar mūsu māti. Jums taču noteikti ir birojs ar telefonu.

Marinke pameklēja dokumentu mapē, pameklēja jakas kabatā un atrada vizītkarti, ko iespieda Ābelam brīvajā rokā.

- Mans telefona numurs tur ari ir, - viņš sacīja. - Piezvaniet man. Gadījumā, ja... jūsu mamma kaut kādu iemeslu dēļ aizkavējas. Mēs varam aprunāties. Mēs varam runāt par visu.

Ābels nolika kartīti uz galda un blakus novietoja šķīvi ar pankūkām.

- Par ko? - viņš vaicāja. - Par Mihu un par to, kā viņa šeit bez mātes iet postā?

- Nē, es...

- Jūs, protams, vēlaties apskatīt dzīvokli, - demonstratīvā pieklājībā teica Ābels. - Jūs vēlaties zināt, vai mēs te nedzīvojam pilnīgā miskastē. Jūs tikai vēlaties pārliecināties, ka Greifsvaldē neviens bērns netiek pamests novārtā, tā kā cituviet, ieslodzīts, izmantots... Avīzes ir pilnas ar tādām lietām. Interesanti, ka to avīžbēmu mātes vairākumā gadījumu bijušas klāt. Lūgtum. - Viņš norādīja gaiteņa virzienā. - Apskatieties. Iebāziet degunu mūsu skapjos. Meklējiet tās posta pazīmes.

- Ābel... - Anna iesāka. Taču skatiens, ko viņš uzmeta, lika viņai apklust. «

- Es jūs lūdzu, - teica Marinke. - Ja nu jūs katrā ziņā gribat runāt klišejās, tad varu uzreiz jums pateikt: es, protams, esmu ļaunais ierēdnis, kas izšķir ģimenes un iesloga bērnus neapkurinātās patversmēs pie maizes un ūdens. - Viņš paskatījās uz Ābelu un nogrozīja galvu. Viņa balss joprojām bija draudzīga. - Es esmu šeit, lai palīdzētu, - viņš atkārtoja un gribēja uzlikt Ābelam roku uz pleca, taču Ābels soli atkāpās.

- Apskatiet dzīvokli, - viņš atkārtoja. Tā bija gandriz vai pavēle.

- Manis pēc, - teica Marinke. Viņš izgāja gaitenī, un Ābels, Miha un Anna viņam sekoja.

- Ko tas nozīmē? - čukstēja Anna. - Ābel, tas taču neko nelīdz...

Marinke pavēra visas durvis sprīža platumā, bija redzams, ka viņš

nevēlas ieskatīties istabās. Situācija bija dīvaina. Visbeidzot Miha atrāva savas istabas durvis plaši vaļā un teica: - Tā ir mana istaba, jūs to mierīgi varat apskatīt, tādas augstas gultas jums droši vien nav.

Anna redzēja pārslīdam smaidu Marinkes sejai.

- To uztaisīja Ābels, - Miha žigli piemetināja. Smaids Marinkes sejā kļuva skumjš. Varbūt, domāja Anna, viņš jūtas tāpat kā es. Varbūt tās ir tās pašas skumjas, ko pazīstu es. Varbūt arī Sērens Marinke reizēm staigā pa savu dzīvokli, skumdams par to, ka tas ir tik skaists...

Viņš apgriezās un lēnām gāja pa gaiteni atpakaļ uz dzīvokļa durvīm. Tagad, domāja Anna, tagad viņš aizies un mēs paliksim vieni, un Ābels varēs vairs neizskatīties draudīgs, un es varēšu viņam pajautāt, ko nozīmē šis pēkšņais Mišelas zvans, un... Šajā brīdī iezvanījās viņas mobilais telefons. Tas bija reflekss, iebāzt roku kabatā un atbildēt. Muļķīgs reflekss, viņai būtu bijis jāļauj tam turpināt zvanīt.

- Anna, - prasīja Magnuss. - Kur tu esi?

Viņa ieraudzīja Ābela skatienu. Viņa nezināja, ko tas nozīmē. - Kāpēc? - viņa vaicāja.

- Flauta, - Magnuss īsi bilda. Viņš neko nejautāja.

- Velns! - teica Anna.

- Pasaki man, kur tu esi, es tevi savākšu, - Magnuss piedāvāja.

- Mēs vēl pagūsim.

Ābela skatiens joprojām kavējās pie viņas.

- Nē, - viņa sacīja. - Es dodos uz mājām. Tūliņ pat. Vai tu mani varēsi aizvest no mājām? Es nokavēšu, zinu, bet vai tu varēsi?

- Nāc, - teica Magnuss. - Es gaidu.

Anna nolika mobilo.

- Es galīgi aizmirsu, ka man vēl ir nodarbības, - viņa sacīja. - Flautas skolotāja mani gaida pēc piecpadsmit minūtēm. Es domāju... man jāiet, es... - viņa bezpalīdzīgi pagriezās pret Ābelu. - Es nemaz negribu, es labprāt...

- Ja tev ir jāiet, tad ej, - teica Ābels. Marinke pieturēja viņai vaļā durvis. Kāpēc viņš vienkārši nepaņem savu dokumentu mapi un smaidu un nepazūd, neatstāj viņus vienus, vismaz uz brīdi? Vācieties taču! viņai gribējās uzkliegt, vācieties, vai tad jūs esat akls, akls kā baltais kaķis uz zaļā kuģa klāja, vai tad jūs neredzat, ka traucējat, vai neapjēdzat, vai neko nejēdzat?

Viņa izstiepa roku pretī Ābelam, taču viņš izvairījās tieši tāpat, kā bija izvairījies no Sērena Marinkes.

- Ej, - viņš strupi teica. - Tavas nodarbības ir svarīgākas.

Viņš nestūma Annu uz durvīm, viņš lika doties prom ar savu skatienu tāpat, kā vienreiz to jau bija darījis, sen sen, un tad aizvēra aiz viņas durvis. Pēdējais, ko viņa redzēja, bija Mihas mazais stāvs, kas bikli pamāja no gaiteņa.

Viņa klusēdama gāja lejup pa kāpnēm nopakaļ Marinkem. Bija tā, it kā piepeši viņa būtu saplūdusi vienā veselumā ar viņu, naidīgā veselumā, kas Ābela pasaulē nebija gaidīts. Viņas aiziešana bija kā nodevība, un viņa redzēja to, ko bija redzējis viņš: viņa pavadīja pusi dienas kopā ar Ābelu un Mihu, tad minūti parunāja pa telefonu un pameta viņu. Kaut kur uz dzīvojamās istabas galda stāvēja šķīvis ar svaigi ceptām pankūkām, kas palēnām atdzisa.

Lejā pa durvju spraugu lūrēja Ketovas kundze. Anna viņu ignorēja un nopakaļ Marinkem izgāja ārā. Viņai bija 'jāsteidzas. Viņai nebija laika runāt ar Marinki.

Bet viņa runāja ar viņu.

- Vai jūs patiešām vēlaties palīdzēt? - viņa jautāja. - Es domāju... ja jūs to vēlaties... kāpēc vienkārši nepieverat acis uz to, ka Mišela Ta-nateka ir pazudusi?

- Jo tas nav risinājums, - Marinke sacīja. - Jūs taču tai lietai ar piezvanīšanu ari neticat, vai ne?

Anna paraustīja plecus. - Nav svarīgi, kam es ticu, - viņa atbildēja. - Svarīgi, lai viņi abi paliek kopā, Miha un viņas brālis.

- Es centīšos, - Marinke nopietni teica. - Taču tādā gadījumā man jānoskaidro pāris lietu. - Viņš izķeksēja no savas ādas jakas kabatas vēl vienu vizītkarti un pasniedza Annai. - Varbūt arī jūs man kādu reizi varētu piezvanīt. Kad būsiet mazliet pārdomājusi. Varbūt ir lietas, kuras jūs spētu man paskaidrot.

- Tas izklausās kā lētā krimiķī, - piezīmēja Anna, kāpjot uz riteņa.

Marinke pasmaidīja. - Par nožēlu tas ir diezgan dārgs krimiķis, -

viņš teica. - Proti, mans amats. Katrā gadījumā, kas attiecas uz ieguldīto darbu. Un - pasakiet savam draugam, ka mani tik ātri nevar iebiedēt. Man ir darīšana ar cilvēkiem, kas izskatās daudz draudīgāki nekā viņš. Tas krogs, kura priekšā nošāva Raineru Līrski... "Admirālis"... es tā pastāvīgos apmeklētājus pazīstu ļoti labi. Diemžēl.

- Paga, - teica Anna. - Jūs pazināt Raineru Līrski?

Marinke pamāja. - Arī viens no mūsu klientiem. Kādu laiku viņš bija pačibējis, tad atkal uzradās, un tūlīt sākās problēmas. Es nevaru teikt, ka ļoti pēc viņa sērotu. - Pirmo reizi viņa smaids nebija laipns. Tas bija drūms. Pirmo reizi tas izskatījās patiess. Viņš paraustīja plecus ādas jakā. - Galu galā viņam acīmredzot gadījies saķerties ar nepareizajiem cilvēkiem.

- Vai ari ar pareizajiem, - noteica Anna. Visu Volgastes ielu viņa domāja par Marinkes piezīmi. Viņa apsvēra, vai būtu viņam jāpiezvana. Vai būtu ar viņu jārunā. Vai viņš, par spīti draudzīgajam smaidam un "tu vari mani saukt par Sērenu", varētu būt noderīgs. Ja Ābelam būtu nauda, viņa prātoja, ja viņam naktīs vairs nebūtu jāstrādā, ja viņš vairs nekavētu stundas un varētu vairāk laika veltīt Mihai... vai viss nebūtu labak? Ne, teica Ābels viņas galvā. Nejaucies. Jūs visi nejaucieties. Mēs negribam žēlastības dāvanas. Lieciet mūs beidzot mierā!

Magnuss ar ieslēgtu motoru gaidīja mājas priekšā, viņas šķērs-flauta un notis bija mašīnā. Viņa ieradās ar lielu novēlošanos. Bija izklaidīga. Spēlējot nemitīgi kļūdījās. Mājupceļā viņa mašīnā iemiga, galvu uz vienas rokas atspiedusi. Viņa sapņoja par Sērenu Marinki.

Sapnī viņa sēdēja pie galdiņa Mittendrin un spēlēja kārtis ar Hen-nesu un Bertilu. Tās bija pilnīgas blēņas, viņa sapnī ienāca pa durvīm un pati saprata, ka tās ir blēņas. Aiz bāra letes bija atspiedies Knāke un noraudzījās trīs kāršu spēlmaņos, bet pašā telpas dziļumā uz garena galda stāvēja atvērts zārks. Anna redzēja, ka tajā guļ milzums ziedu, -sīkas, baltas pavasara zvaigznītes starp zaļiem skābaržu zariem: baltie vizbuļi. Tas bija kā lētā itāļu mafijas filmā.

Un šajā filmā skanēja mūzika, mūzika vēlās no Mittendrin skaļruņiem, viņa, protams, zināja, kas tur dzied, dziesma visnotaļ iederējās bērēs...

Miha rozā dūnu jakā stāvēja blakus zārkam, piespiedusi Marga-rētas kundzi sev klāt. Anna pastiepās, taču nevarēja sazīmēt, kas guļ zārkā. Rainers Līrskis, viņa pieņēma. Vai arī tas bija kāds cits? Vai zem ziediem nevīdēja sievietes stāvs? Sapnī viss ir iespējams. Viņa palūkojās apkārt. Ja šeit bija visi, kas šajā stāstā spēlēja kādu lomu, - kur tad bija Ābels?

- Mēs esam klāt, - teica Magnuss, noglāstot meitai matus, un viņa sarāvās. - Anna, mēs esam mājās.

Viņa samirkšķināja acis. Viņš sēdēja pie stūres, taču neizskatījās, ka grasītos kāpt laukā.

- Vai neiesim iekšā? - Anna vaicāja, juzdamās visai nelāgi.

- Nē, - teica Magnuss. - Pēc brīža. Vispirms es labprāt uzzinātu pāris lietu. - Viņš nelūkojās uz viņu, skatiens bija pievērsts sniega kukurznim uz ceļa. - Piemēram, kur tu biji. Kur tu nemitīgi esi. Es nevaru neuzdot jautājumus. Tā mēs nekur netiksim.

- Un ja nu es neko neteikšu?

- Anna. Tava māte ir noraizējusies.

Kādu bridi viņi klusēja. Labu bridi. Tad Anna izkāpa. Viņš būtu varējis aizslēgt mašīnu no iekšpuses, lai piespiestu viņu atbildēt, taču tas būtu smieklīgi. Anna juta viņa skatienu, kad slēdza vaļā mājas durvis.

- Es iešu pa taisno gulēt, - viņa nomurmināja. - Vakar vakarā sanāca pārāk vēlu. Šķiet, esmu pārāk nogurusi vakariņām.

Guļot gultā, viņai ienāca prātā, ka piektdien jāraksta pēdējā ieskaite vēsturē. Un ka viņai šo dienu būtu pienācies pavadīt, atkārtojot vielu. Viņa izņēma no mugursomas ātršuvēju ar konspektiem un kopā ar tiem ielīda atpakaļ gultā. Burti acu priekšā izplūda. Kā nenožuvusi tinte, kā ziemīgas jūras ledainais ūdens, kā zilu acu pāris, kas varēja būt ļoti auksts.

Ja tev ir jāiet, tad ej. Tavas nodarbības ir svarīgākas. Ej.

Viņa padevās. Sameklēja Knākes numuru un piezvanīja. Bija pusē deviņi, pusdeviņos vācu valodas skolotājam taču varēja zvanīt. Un bākas sargam jo vairāk.

- Te Anna, - viņa pieteicās. - Atvainojiet, ka tik vēlu zvanu... es tikai gribēju... Jums taču ir visu vācu valodas I grupas cilvēku numuri, vai ne?

- Ir gan, - teica Knāke.

Viņš izklausījās noguris, itin kā sēdētu, iegrimis dziļi atzveltnes krēslā, vēloties aizmirst par skolniekiem. Fonā skanēja mūzika. Melodija Annai šķita pazīstama... - Man vajadzētu Ābela Tanateka numuru.

- Ko, lūdzu?

- Viņa mobilā telefona numuru. Vai jums ir?

- Jā, protams, bet... pagaidi, es meklēju... man vispirms jāuziet augšā... - Mūzika attālinājās. - Kā tad tā - tev nav viņa numura? Parasti taču drauga numurs ir, es domāju...

- Ak Dievs, - Anna gandrīz dusmīgi novilka. - No šodienas es ar viņu esmu oficiāli salaulāta, vai kā? Es nedzīvoju viņa jakas kabatā.

-Anna... kādēļ no šodienas?

- Kopš es skolas pagalmā nostājos viņam blakus. Kopš visi klačo-jas. Kopš viņš vakarnakt gandrīz sakāvās ar Bertilu. - Kāds atvieglojums izspļaut visus šos teikumus!

- Vai viņš tā darīja?

- Vai tad jūs nedzirdat, ko skolā runā?

- Nē, - Knāke teica, - nedzirdu. Es tikai domāju, ka jūs abi... ka jūs jau kādu laiciņu... aizmirsti. Tā nav mana darīšana. Te ir tas numurs. Vari pierakstīt?

Viņa pierakstīja un juta, ka, to darot, iekšēji smaida.

- Labi, - teica Knāke. - Anna... uzmani man to puisi, ja? Es raizējos.

- Es arī, - Anna sacīja.

- Ja viņš turpinās tāpat kā līdz šim, abitūriju nenokārtos. Un es domāju, ka ir svarīgi, lai viņš to nokārto. Vai ne?

- Tā gan, - teica Anna, - es domāju tāpat. Cik labi jūs viņu pazīstat?

- Vispār nemaz, - atbildēja Knāke. - Viņš gribēja, lai es viņam sarūpēju darbu... pēc septiņiem vakarā... es kaut kad stāstīju, ka savulaik universitātē biju brīvprātīgais palīgs un kārtoju visādas papīru lietas... iespējams, viņš iedomājas, ka varētu darīt kaut ko līdzīgu, bet viņš nav students... es nezinu, citreiz viņš sapņo par lietām, kas nav reālas. Ir svarīgāk, lai viņš sagatavotos tiem sasodītajiem eksāmeniem.

- Kā viņam iet vācu valodā? - painteresējās Anna.

- To es tev patiesībā nemaz nedrīkstu stāstīt... vai jūs par atzīmēm nerunājat?

- Nē, - teica Anna.

Knāke nopūtās. - Vācu valodas dēļ es neraizējos. Bet par citiem priekšmetiem gan. Ja viņa nekad nav, viņš nevarr nopelnīt punktus, loģika ir vienkārša. Vācu valodā... vācu valodā viņam ir piecpadsmit punktu.

Anna norija siekalas. - Viņš teica, ka vēloties rakstīt. Vēlāk. Grāmatas varbūt.

- Vēlāk, - sacīja Knāke. - Taču tagad, tagad viņam jānokārto abi-tūrija.

- Jā, - Anna teica. Vairāk sakāmā nebija.

Viņa dziļi ievilka elpu un uzspieda numuru, ko Knāke bija iedevis. Es šodien negribēju tā vienkārši aizskriet prom, viņa gribēja teikt. Tā bija muļķīga sakritība. Un: vai Mišela patiešām piezvanīja? Un: kā būs rīt, kad mēs satiksimies skolas pagalmā, vai tu mani atkal izliksies nepazīstam? Un: ko man teikt saviem vecākiem? Ko nozīmēja tas viss ar sociālo darbinieku? Un: man bija sapnis, par Marinki un zārku, pilnu vizbuļiem... Bet īstenībā, Anna domāja, viņa varbūt negrib teikt vispār neko. Varbūt viņa vienkārši grib dzirdēt Ābela balsi un zināt, ka viss ir kārtībā.

Viņa gaidīja, līdz telefons bija nozvanījis piecdesmit septiņas reizes. Viņš neatbildēja.

Savādi, tikai pēc tam, kad Anna bija atmetusi ar roku un izslēgusi gaismu, tikai tad, kad viņa pavisam klusi un ļoti vientuļi gulēja zem segas, viņai prātā atkal uzausa melodija, kuru viņa bija dzirdējusi fonā Knākes telefonā. Un arī vārdi, kurus viņa zināja no Lindas vecās skaņuplates.

Yes you who must leave everything that you cannot control.

It begins with your family, but soon it comes around to your soul.

Well I’ve been where you're hanging, I think I can see how you're pinned:

When you're not feeling holy your loneliness says that you've sinned.

- Sisters of Mercy, - viņa nočukstēja, jau pusaizmigusi. - Leonards Koens.

Jautājums, vai Ābels ceturtdien viņu pazīs vai ne, palika neatbildēts. Ābels neparādījās. Ik pēc piecām minūtēm viņa skatījās pa logu, gaidot ieraudzīt pie riteņu novietnes tumšu stāvu, rokām dziļi kabatās, melno mici pār pieri, baltajiem trokšņiem ausīs. Neviena tur nebija. Izskatījās, ka viņu meklē arī pāris citu cilvēku no vecākajām klasēm, kas uzkrītoši neuzkrītoši slamstījās ap divriteņiem. Klienti, Anna minēja, un viņai bija gandrīz vai jāpasmaida. Viņa nesmaidīja.

Ābels bijs sacījis, ka šodien nosūtīs Mišelu pie Sērena Marinkes uz biroju. Vai Mišela patiešām ir atgriezusies? Un ja tā, kur viņa bija līdz šim? Viņa mēģināja Ābelu sazvanīt divreiz. Trešajā reizē telefons bija atslēgts.

- Kas lēcies? - pusdienlaikā Gita painteresējās. - Tu izskaties tā, it tev būtu nelaba dūša. - Viņa uzlika rokas Annai uz pleciem un palūkojās viņā. - Mīļais bērns, - viņa teica. - Pastāsti man, kas noticis. Kopš vakardienas rīta tu neesi pateikusi gandrīz ne vārda. Ierosinu šopēc-pusdien iet nevis uz kaut kādām nejēdzīgām nodarbībām, bet doties iedzert kafiju tepat pāri beķerejā, un tur tu izvemsies. Verbāli, es domāju.

Anna ļāva, lai Gita viņu ved pie rokas. Patiešām, iedzert karstu kafiju bija labi, kaut arī tā garšoja pēc citroniem un krāsvielām.

- Okei, - Gita iesāka. - Visi runā. Lai viņi runā. Lai runā, kamēr mute sausa.

- Man brīnums, ka tu to nedari, - teica Anna, ne tik daudz dzēlīgi, cik patiesi izbrīnīta, - ka tu nerunā un nesusini muti.

- Mīļais bērns, - teica Gita. - Tevi tas varbūt arī neinteresē, taču es patlaban esmu pietiekami laimīga, lai neklačotos par citiem. Ar Hennesu... mums viss ir ļoti labi, vai zini. Turklāt es esmu tava draudzene, remember?

- Hm, - novilka Anna.

- Tātad, - Gita klusi sacīja, noliekusies pār galdu. - Kas noticis?

- Viņš ir prom, - Anna atbildēja un dzirdēja, cik žēlīgi tas skan.

- Ābels ir prom.

- Vai jūs abi tagad esat kopā vai neesat? Vai jums ir...?

- Par to nav runa, - teica Anna. - Te nav runa par lapiņu ar "Vai-tu-gribētu-ar-mani-satikties-ieliec-krustiņu-pie-jā-nē-varbūt".

Runa nav ari par to, kurš ar kuru. Vai jūs to neviens neapjēdzat? Runa ir par pilnīgi ko citu! Ābels ir pazudis!

- Muļķības! - Cita lietišķi noteica. - Tas, ka viņš šodien nav parādījies skolā, nebūt nenozīmē, ka viņš ir pazudis. Kaut kur jau atradīsies.

- Viņš neceļ savu mobilo.

- Varbūt viņš vienkārši grib, lai viņu liek mierā.

- Gita, - sacīja Anna. - Viņa mamma jau labu laiku ir prom, un vakar viņš teica, ka viņa esot piezvanījusi, viņa atgriezīšoties, un tagad viņš ir pazudis. Un kāds...

Nē, Anna nodomāja, par Raineru Līrski Gitai tiešām nav nekādas daļas.

- Vēlreiz un visu pēc kārtas, - teica Gita. - Vai viņam ir tā mazā māsa vai nav? Vai arī viņa ir pazudusi?

Anna gandrīz apgāza savu kafijas krūzi. Protams. Miha. Kaut kas ir noticis ar Mihu.

- Iespējams, - viņa klusām noteica, - iespējams, ka tā.

Viņa piecēlās un uzvilka mēteli. - Gita, man ļoti žēl, - viņa teica.

- Parunāsim par to kādu citu reizi. Man jāiet.

Lejā pie namdurvīm viņa trīs reizes piezvanīja divpadsmitajam dzīvoklim, pagaidīja un piezvanīja vēl trīs reizes. Neviens neatvēra. Anna pielika plaukstas pie sejas, dziļi ieelpoja un mēģināja tikt skaidrībā ar domām. Tad viņa aptvēra, ka dara tāpat, kā vienmēr dara Ābels. Un tas līdzēja. Viņa tagad zināja, kā jārīkojas. Viņa nolaida rokas un piezvanīja lejasstāvam. Domofons ielaida Annu kāpņu telpā, un apakšējās durvīs stāvēja Ketovas kundze tai pašā treniņtērpā kā pagājušo reizi. Viņai uz rokām atkal bija bērns, brēcošs un pārbarots zīdainis ar trulu skatienu. Ieraugot Annu, viņa iebāza bērnam mutē knupīti, un viņš apklusa.

- Cik jauks bērns! - bilda Anna un nebūt tā nedomāja.

Ketovas kundze pamāja. - Es labi rūpējos par mazajiem. Vecākais, viņam ir trīs, viņi visi ir manā aprūpē. - Viņa šūpināja bērnu un nomērīja Annu ar skatienu. - Un? Kāpēc jūs esat šeit?

- Vai nezināt, kur ir Ābels un Miha?

- Viņi ir aizbraukuši, - teica Ketovas kundze. - Mani tas neizbrīna. Es vienmēr esmu zinājusi, ka ar tiem Tanatekiem labi nebeigsies. Mazajai, dabiski, ar to nav nekāda sakara, viņa ir mīļš bērns, bet tas puisietis, vecākais, kā tas ir, jūs ejat vienā skolā ar viņu, ja? No viņa es labprāt turētos pa gabalu, nu jā, un tagad viņi ir prom.

- Ko nozīmē prom? - jautāja Anna.

- Noziedējuši naktī un miglā, - teica Ketovas kundze, un Anna uz mirkli sajuta atvieglojumu, jo, lai kur arī Ābels un Miha būtu, viņi tur bija devušies kopā. Neviens cits Mihu nebija aizvedis prom. Bērns izspļāva knupi un atsāka brēkt, Anna to pacēla, taču šoreiz mazuli ar knupīti nevarēja nomierināt.

- Viņam vajag pudeli, - teica Ketovas kundze. - Vai ienāksiet iekšā?

Anna viņai nopakaļ iegāja šaurajā gaitenī. Dzīvoklis bija precīzi tāds pats kā Ābelam un Mihai, arī tapetes bija gandrīz tādas pašas. Tumšie skapji bija jaunāki nekā ceturtajā stāvā, bet tikpat neglīti. Un tomēr viss bija gluži citāds. Dzīvoklis neelpoja. Tas bija miris. Iespējams, domāja Anna, pie vainas ir tas, ka šeit pie sienām nav bērnu zīmējumu, iespējams, vainojama bija pa pusei salūzusī plastmasas spēļmanta, kas gulēja uz kumodes gaitenī. Ketovas kundzes dzīvoklī nekārtības nebija, taču te bija kaut kāda... Anna meklēja vārdu. Vienaldzība, viņa nodomāja. Šis dzīvoklis bija daudz bēdīgāks nekā dzīvoklis tur augšā. Tas bija tik bēdīgs, ka Annai aptrūkās gaisa. Sociālais dienests, domājams, te nekam nevarētu piesieties, viss bija tā, kā tam jābūt, ja ierodas kāds ierēdnis. Dzīvokļa tālākajā galā ķildojās abi pārējie bērni. Ketovas kundze atrada pudeli un iebāza to brēcošajam bērnam mutē tāpat kā iepriekš knupīti. Tad aizdedzināja cigareti un atvēra logu.

- Dūmi bērniem nenāk par labu, - viņa paskaidroja. - To viņi man pateica. Es daru to, ko man saka, jo viņi maksā par bērniem, es tos aprūpēju labi.

- Es neesmu no sociālā dienesta, - sacīja Anna. - Man ir vienalga, ko jūs darāt. Es tikai gribu zināt, uz kurieni Ābels un Miha devās.

- Ja nu jūs jautājat man, tad šos jums vairāk neredzēt, - Ketovas kundze teica. - Es viņus redzēju, viņš bija ar mugursomu, it kā taisītos pārgājienā, un mazā, tā arī. Tas bija šodien ap septiņiem no rīta, aptuveni. Uz kurieni šie devās, es nezinu, bet es jau biju augšā, es agri ceļos, bērnu dēļ. Ar trīs bērniem ir riktīgi ko ņemties, varat man ticēt... Vai jūs arī kādreiz gribēsiet bērnus? Vai ko jūs gribat no dzīves?

- Es gribu atrast Ābelu un Mihu, - Anna teica, pagriezās un aizgāja.

Taču Ābelu un Mihu viņa nevarēja atrast, nebija it nekādu pēdu, viņa nebija detektīvs, un tas, kurš nevēlas tikt atrasts, arī netiek atrasts.

Mājās viņa izvairījās no Lindas skatieniem, kaut ko nomurmināja par "vēlreiz atkārtot vēsturi" un uzgāja augšā savā istabā. Viņa zināja, ka Magnuss ir neapmierināts, jo viņa liedzās mammai kaut ko paskaidrot. Bet vai Lindai nebūtu vēl lielākas raizes, ja viņa tai izskaidrotu situāciju? Un vispār, runa tagad nebija par Lindu.

Zilais gaiss, kuram Anna gāja cauri, bija tik caurspīdīgs un viegls kā allaž, tomēr tagad bija sajūta, ka viņa tajā slīkst. Viņa gluži vai ilgojās atpakaļ uz pelēko, atbaidošo kāpņu telpu Amundsena ielā 18. Viņa izņēma Sērena Marinkes vizītkarti un nolika sev priekšā uz rakstāmgalda.

Varbūt tomēr tie nav bijuši meli? Un Mišela patiešām ir piezvanījusi? Vai Ābels un Miha tagad bija tur, kur Mišela? Vai arī Ābels kopā ar Mihu vienkārši bija aizlaidies prom, jo zināja, ka Marinke viņam agrāk vai vēlāk atņems Mihu? Ja Marinke zinātu, ka viņi ir aizlaidušies, viņš tiem palaistu pa pēdām policiju. Lai arī kurp viņi dotos, viņiem bija jāturas kādu soli priekšā. Anna nekādā gadījumā nedrīkstēja zvanīt uz vizītkartē redzamo numuru. Viņa paņēma telefonu un uzspieda numuru.

Viņai bija jāpiezvana. Bija jānoskaidro, vai viņš kaut ko zina. Viņa sacerēja sarežģītu ievadteikumu, ka vēloties ar viņu parunāties un vai šis gadījumā nav vēlreiz bijis pie Tanatekiem... viņa sapīsies, sirds auļoja. Taču, kad klausuli beidzot kāds pacēla, tā izrādījās sieviete, kuras vārdu Anna nekad nebija dzirdējusi.

- Es... es gribētu runāt ar Sērenu Marinki, - Anna teica.

- Tas šobrīd nav iespējams, - sieviete sacīja.

- Un vēlāk? - prasīja Anna. - Es vēlāk varu piezvanīt vēlreiz. Ir tā, ka viņš lūdza, lai es piezvanu...

- Marinkes kunga šodien birojā nav, - sieviete teica.

- Un kad viņš būs? - vaicāja Anna. Nolāpīts. Viņas stratēģija nedarbojās.

- To... es jums diemžēl nevaru pateikt, - sieviete atteica.

- Vai viņš ir slims? - Anna jautāja. - Tas ir svarīgi, ziniet, runa ir par kādu viņa... kā to sauc... lietu? Varbūt man var līdzēt kāds, kurš viņu aizstāj...

- Baidos, ka nē. Viņš parūpēsies par savām lietām pats, tiklīdz būs atpakaļ. Mēs ceram, ka rīt viņš atkal būs darbā. Lietas tiek nodotas kādam citam tikai tad, ja kāds patiešām ilgāku laiku ir prom, citādi iedziļināšanās darbā neatmaksājas, jo...

- Uz viņa vizītkartes ir mobilā tālruņa numurs, - ieminējās Anna.

- Vai tas būtu ļoti nepieklājīgi, ja es viņam piezvanītu uz mobilo?

Izklausījās, ka sieviete savienojuma otrā galā nopūšas.

- Jūs varat mēģināt, - viņa teica. - Taču diez vai jums izdosies. Mēs arī to centāmies darīt.

- Es... nesaprotu...

- Es arī ne, - atzinās sieviete un atmeta noslēpumainību. - Paklausieties, lieta tāda, ka Marinkes kungs šodien n^v ieradies birojā un neatbild uz zvaniem, tādēļ es pieņemu, ka viņš ir slims. Pacietieties līdz rītam. Tad mēs noteikti zināsim ko vairāk.

Anna nospieda uz vizītkartes redzamo numuru. Sievietei bez vārda bija taisnība. Vienīgais, ko viņa sagaidīja, bija pastkastes balss, ko pavadīja salti sprakšķi.

Vai visa pasaule ir nolēmusi pazust? Mišela, Ābels, Miha, Sērens Marinke? Kad visi pazudīs, vai beigās paliks tikai viņa viena, viņa pati un zilā gaisma, un sarkanrīklītes dārzā?

Nākamajā rītā viņa pamodās un uzreiz uzspieda Ābela numuru. Viņa to zināja jau no galvas. Neviens neatbildēja. Viņa brauca uz skolu nepabrokastojusi. Varbūt viņš bija tur. Varbūt piepeši viņš atkal stāvēja pašā aizmugurē pie divriteņu novietnēm, rokām jakas kabatās, Walkman puļķīšiem ausīs... Viņa tur nebija. Pie riteņu novietnes ne tikai neviena nebija, izskatījās, ka tur pat izveidojies caurums kādas personas formā, Ābela prombūtne bija teju acīm redzama.

Citi runāja par vēsturi. Gadaskaitļi spindzēja gaisā virs viņu galvām kā dīvainas, bezveidīgas ziemas bites.

Viņa piegāja pie Gitas, un Gita teica: - Parunāsimies vēlāk, mans bērns, vecajai Gitai līdz trešajai stundai vēl jāpagūst piestūķēt galva ar faktiem.

Vēstures vielu Anna kaut kā nebūt bija iekalusi galvā iepriekšējā dienā, gan jau viss izies labi. Viņai bija jāpaļaujas uz to, ko bija samācījusies nedēļu iepriekš. Nekas nebija nesvarīgāks par vēstures ieskaiti. Sudrabpelēkais suns pasakā bija uzlēcis uz mednieku kuģa - vai viņš bija izlēcis no Annas pasaules? Galvā kā uz vecmodīga ekrāna no kreisās uz labo pusi skrēja viens teikums, atkal un atkal: Un ja nu es viņu vairs nekad neredzēšu? Un ja nu es viņu vairs nekad neredzēšu? Un ja nu es viņu vairs nekad neredzēšu...

Kad trešajā stundā priekšā nogūla abas baltās dubultlapas ar skolas zīmogu, viņai nācās saņemties, lai pašas vārda vietā augšējā stūri neuzrakstītu šo teikumu. Ieskaiti treniņa pēc viņi rakstīja sporta zālē, pie smieklīgiem, pret norakstīšanu drošiem vienvietīgiem galdiem -vingrināšanās nopietnai situācijai, abitūrijai. Abitūrija, domāja Anna, un viņa atkal dzirdēja Knākes balsi telefonā: uzmani man to puisi. Ja viņš turpinās tāpat kā līdz šim, abitūriju nenokārtos... un fonā Koena sensenā, mūžvecā balss. Durvis vēlreiz atvērās; kāds uz ieskaiti ieradās ar nokavēšanos, ieradās pēdējā brīdī, lai pagūtu to uzrakstīt - viņa pacēla galvu. Tas bija Ābels.

Gita skatījās no Annas uz Ābelu un atpakaļ. Protama lieta, viņš nebija pazudis. Viņa taču Annai bija teikusi. Tādi kā Tanateks nepazūd, viņš kādu brīdi bija neatrodams un tad atkal uzpeldēja. Vai arī viņa tomēr alojās? Varbūt tādi kā Tanateks pazūd? Kādu dienu? Uz mūžu?

Viņa centās notvert Annas skatienu, taču Anna uz viņas pusi neskatījās. Arī Anna bija pazudusi, savādā veidā tālu prom; viņa bija aiz-klejojusi tik tālu, ka ceļu atpakaļ, iespējams, varēja arī neatrast. Vienā brīdī viņa to pamanīs un tad stāvēs, nolādēts, kaut kur nekurienē, un Gita vairs nespēs viņai piekļūt.

Ak Dievs, viņa nebija Mesija, un šeit kādu glābt nebija viņas uzdevums. Un vispār, no sevis paša nevienu izgābt nevar. Eh, sūdu būšana.

Viņa palūkojās pāri uz Hennesu, redzēja laistāmies viņa rudi zeltainos matus, redzēja, kā viņš uzsmaida un piemiedz viņai ar aci, iekams noliecās pār savu lapu. Šonakt (un kādēļ gan tikai naktī?) viņa aizmirsīs, ka pazaudējusi Annu. Gita prātoja, vai tiešām viņa šeit ir vienīgā, kas rosās gana daudz apkārt, lai zinātu patiesību par Tana-teku. Un vai viņš nojauš, ka viņa zina patiesību. Viņa turēs muti, un viss kaut kā nokārtosies. Eh, sūdi. Eh, sūdi. Eh, vienalga.

11 SĒRENS

Anna savilka plaukstas dūrēs, lai nepielēktu kājās. Vēl nekad viņa nebija tā priecājusies, kādu ieraugot. Viņa nolaida skatienu uz lapas savā priekšā, paslēpa smaidu aiz matiem. Viņa dzirdēja vēstures skolotāju Ābelam kaut ko sakām, ierādām viņam pēdējo brīvo vietu pašā aizmugurē, un, kad atkal pacēla acis, Ābels devās uz aizmuguri, garām viņas galdam. Uz mirkli Anna ieskatījās viņam acīs. Un nobijās.

Ledus viņa skatienā bija mainījies, tāds kā tumšāks, kā ledus sega pār ezeru, kura dziļums piepeši apjaušams, kad vējš no virspuses nomēzis sniegu: bezgalīgas dzīles, bezdibenīgas un gandrīz pilnīgi melnas. Viņa nezināja, kas šo tumšo ūdeņu dzelmē guļ, kādas domas un tēli tajā peld, un tie viesa viņā bailes. Bija tā, it kā viņa noskatītos, kā Ābels pats sevī slīkst. Viņa noskurināja galvu, lai aizdzītu šīs juceklīgās, abstraktās domas. Kas bija noticis? Kur viņš bija bijis?

Viņa paskatījās uz Gitu, un Gita paraustīja plecus. Vēstures skolotājs izdalīja pārbaudes lapas, piedrukātas pilnas ar draudīgiem jautājumiem. Koncentrējies, domāja Anna, koncentrējies uz to sasodīto ieskaiti. Izlasi tekstu. Darbojies.

Un viņa darbojās. Fakti bija noglabāti galvā, uzticami un droši, par spīti visam, viņa vēl aizvien bija Anna Lēmane, viņa bija laba skolniece, smadzenes uzņēma vielu un izmeta to atkal ārā, kad tas tika gaidīts. Annai vajadzēja apstrādāt tikai divus no trīs tekstiem, viņa steidzās, rakstāmais slīdēja pāri papīram gluži vai pats no sevis, un bija tā, itin kā viņa skatītos no malas, kā veidojas viņas mazie, kārtīgie burtiņi. Viņa pacēla acis tikai tad, kad ar pirmo uzdevumu bija tikusi galā: ar pusi no ieskaites. Visi pārējie bija noliekušies pār savām lapām un drudžaini rakstīja. Vēstures skolotājs stāvēja priekšā pie pults. Bija arī otra uzraugpersona, vienmēr bija otra uzraugpersona, šajā reizē latīņu valodas skolotājs, kurš Annai neko nebija mācījis un kuru viņa pazina tikai pēc izskata. Tieši šajā brīdī viņš ieskatījās pulkstenī un pameta sporta zāli, viņu nomainīja cits uzraugs, kas ienāca pa tām pašām durvīm. Knāke. Anna redzēja viņa skatienu slīdam pāri rindām, kaut ko meklējot. Viņa zināja, ko viņš meklē. Viņa redzēja, kā viņš to atrod, redzēja, kā pamāj un iet starp rindām, rokas uz muguras salicis, domās iegrimis. Un tagad, beidzot, viņa uzdrošinājās pagriezties un atskatīties atpakaļ.

Ābels nerakstīja. Viņš turēja pildspalvu rokā, viņš bija rakstījis, taču tagad lūkojās Annā. Un viņa lasīja Ābela skatienu. Šoreiz tas bija viegli izlasāms. Runa nebija par tumšām zemledus dzīlēm vai par to, kas noticis vakar. Runa bija par vēstures iekaiti. PALĪDZI MAN, Anna viņa acīs lasīja. PALĪDZI MAN. MAN NAV NE JAUSMAS, KASJĀRAKSTA. Un viņa teju nemanāmi pamāja. Viņa aizvēra acis, atsauca atmiņā Gitas stāstīto. Pastāvēja klasisks risinājums. Viņa iebāza roku kabatā, atrada kaut kādu papīra gabaliņu - labi. Papīra vietā viņa izņēma kabatlakatiņu un izšņauca degunu, it kā tāpēc būtu iebāzusi roku kabatā. Lieka piesardzība, viņa nodomāja, vēstures skolotājs uz viņu neskatījās, un tam, vai Knāke uz viņu skatās, visdrīzāk nebija nozīmes. Viņa ieslidināja kabatā rakstāmo, piecēlās un devās uz priekšu. Vēstures skolotājs paskatījās pulkstenī, pierakstīja viņas vārdu un laiku un pamāja, viņai bija saņēmusi oficiālu atļauju doties uz tualeti. Sirds strauji sitās. Dabiski, viņš viņas domas nespēja lasīt. Viņa nebija izdarījusi neko aizliegtu, vēl ne. •

Pēc pāris minūtēm viņa sēdēja uz baltā tualetes poda vāka un rakstīja. Papīrs kabatā nebija nekāds papīrs. Tā bija naudaszīme. Vienalga.

Viņa rakstīja sīksīkiem burtiņiem, aprakstīja gandrīz visu naudaszīmi no augšas līdz apakšai ar saviem sīkajiem, kārtīgajiem burtiņiem, pirksti lidoja. Viņa īsos pieturas punktos uzrakstīja pirmā uzdevuma atbildi, atzīmēja gadskaitļus, faktus, ieskicēja cēloņus. "Interpretējiet tekstu no vēsturiskā konteksta viedokļa un izsakiet savas domas šādos jautājumos..." - ar to bija jātiek galā Ābelam pašam. Otro tekstu viņa jau bija izlasījusi, viņa uzrakstīja gadskaitļus arī tam un pusap-rautus teikumus, kas viņam varbūt palīdzētu atcerēties. Kaut kad taču viņš šo vielu bija mācījies, noteikti - viņa nebija pietiekami ātra. Uz naudaszīmes nebija pietiekami daudz vietas. Viņa apsvēra, vai nebūtu jāizmanto ari tualetes papīrs. Pavērās pulkstenī. Bija jādodas atpakaļ, viņa te tupēja pārāk ilgi. Viņa norāva tualetes papīra gabalu, piestiprināja naudaszīmi uz papīra ruļļa zem metāla vāciņa, katram gadījumam nolaida ūdeni un izgāja no meiteņu tualetes. Ceļi bija ļengani. Viņa aizvēra meiteņu tualetes durvis, iespiežot zem tām tualetes papīra gabalu, no ārpuses varēja redzēt tikai vienu stūrīti, mazu, baltu karodziņu, karodziņu no sniega...

Annai bija jāsavaldās, lai atpakaļ neskrietu, viņa mēģināja izskatīties tā, it kā viņai būtu nelabi un tāpēc tik daudz laika pavadījusi tualetē. Viņai bija nelabi. Viņa nezināja, kas notiktu, ja šī lieta nāktu gaismā. Pārbaudes darbs netiktu ieskaitīts, tas nu droši, tas nebija tas svarīgākais, bet kas notiktu tālāk?

Kad viņa atkal iegāja sporta zālē, bija aizritējušas trīspadsmit minūtes. Trīspadsmit minūtes tualetē. Protams, tas bija uzkrītoši, protams, protams, nolādēts. Priekšā pie pults tagad sēdēja nevis vēstures skolotājs, bet Knāke.

Viņš paskatījās uz Annu un klusi noteica: - Meiera kungs aizgāja iedzert kafiju. - Tad viņš ielūkojās rokaspulkstenī un atzīmēja laiku, kad Anna atgriezusies. - Cerams, pulkstenis rāda pareizi, - viņš nomurmināja. - Man laikam tas atkal jāpieregulē...

Annai gribējās viņu apkampt. Viņa tikai pamāja. Sarakstā bija ierakstīts, ka Anna bijusi prom piecas minūtes.

Iekams apsēsties, viņa uzmeta Ābelam īsu skatienu. Septiņas minūtes vēlāk viņš piecēlās. Domājams, sarakstā bija vairāk nekā septiņas minūtes. Viņa mēģināja koncentrēties otram uzdevumam, kuram atbildi lielos vilcienos jau bija uzrakstījusi uz desmit eiro zīmes. Rakstīdama viņa redzēja savā priekšā Ābelu. Viņam vajadzēja atrast īsto tualeti. Viņam vajadzēja iegaumēt skaitļus vai ari tos atcerēties, naudaszīmi viņš nedrīkstēja ņemt līdzi. Viņam tā bija jāiznīcina. Ko viņš ar to darīs? Noskalos podā? Viņa nekad nebūtu domājusi, ka tas viss var izdoties... Ābels atgriezās īsi pirms vēstures skolotāja. Knāke atzīmēja laiku. Ābels apsēdās, uz viņu nepaskatījies. Viņa neuzdrošinājās palūkoties, vai viņš raksta.

Pēc ieskaites Anna kopā ar Gitu un pārējiem stāvēja ārā pagalmā un noraudzījās, kā viņi smēķē. Viņa jau ilgi nebija tā stāvējusi kopā ar citiem, taču doties pie Ābela, viņasprāt, būtu pārāk uzkrītoši. Pārējie šķita aizmirsuši par Annu un visu to trešdienas jezgu, viņi runāja par ieskaiti. Henness, kas ieskaiti nerakstīja, bija aplicis roku ap Gitas vidukli melnajā ādas jakā, viņam garām Frauke diskutēja ar Gitu, un visbeidzot viņiem piepulcējās arī Bertils.

- Kā gāja? - viņš prasīja.

Anna paraudzījās uz viņu. Viņai negribējās ar viņu runāt. Tomēr viņa interese bija neviltota, un šķita, ka pagājis jau miljoniem gadu, kopš viņš naktī Mittendrin bija pateicis lietas, kuras labāk nevajadzēja teikt. Viņa meklēja sevī to niknumu, ko bija pret viņu jutusi, taču vairs neatrada.

- Viss bija okei, - viņa sacīja. - Tikai es esmu tāda kā mazliet slima... man pa vidu palika slikti...

- Nabaga bērns, - teica Gita. - Tad tāpēc tu tik ilgi bija prom. Tu esi galīgi bāla.

Anna cerēja, ka Bertils nepamanīs, ka viņa piemiedz ar aci. Viņš to neredzēja. Viņš uzlika viņai plaukstu uz rokas, noraizējies. - Varbūt tev derētu iet uz mājām.

- Būs jau labi, - atteica Anna. - Es domāju, ka palikšu. Tas noteikti bija tikai stress ieskaites dēļ.

- Reizēm paliek labāk, ja izvējojas, - Bertils turpināja. - Galva kļūst skaidrāka. Joma nu jau pilnībā ir aizsalusi. Es šā kā tā domāju vēlāk izbraukt... mēs varētu braukt kopā. Ja vien vēlies.

- Jūra ir ciet? - pārjautāja Frauke. - Kā tev šķiet, jau var tikt pāri uz Ludvigsburgu?

Bertils pamāja. - Es tā domāju. Es vakar ar suni biju jūrmalā. Viņam patīk skraidīt pa ledu. Ir skaisti būt vienam pludmalē, ziemā, krēslā...

- Man likās, suns vairs nav dzīvs, - Frauke teica nodrebinādamās. - Man likās, jūs viņu nošāvāt.

- Tas bija jau pirms kāda laika, - atbildēja Bertils, veroties tālumā.

- Mums tagad ir cits. Lietas ir aizstājamas. Suņi, draugi, cilvēki. Kā tu domā, Anna? Vai nāksi līdzi? Es zinu, ka tu dažreiz arī dodies tur pastaigāties.

- Ne šodien, - Anna ātri noteica. - Man šķiet, šodien būs par aukstu tur ārā pie ūdens. Šodien man ledu un sniegu negribas.

Viņa domāja par melnajām dzīlēm Ābela acīs. Viņš bija ieņēmis savu ierasto vietu. Viņa redzēja viņu viegli nogrozām galvu. Nenāc šurp. Ne tagad. Vēlāk, kad ieskaite vairs nebūs tik tuvu aiz muguras. Viņam bija taisnība.

- Un tagad, kad vēsture jums ir aiz muguras, - ierunājās Hen-ness, - varētu vēlreiz parūpēties, lai mūsu sīktirgonis kaut ko nopelna. Proti, ja jau viņš tā speciāli ir uzpeldējis. Gita... ko mēs darām sestdienas vakarā?

-Ja runa ir par tevi un mani, tad rītvakar mēs uzraudzīsim manu māju, - Gita atbildēja. - Jo mammai ir nakts dežūra. Kādam taču ir jāsargā ādas dīvāns, lai to nenozog, un vienai man tas labi nesanāks. Frauke, beidz ķiķināt. - Viņa aizsmēķēja vēl vienu cigareti. - Mājas uzraudzīšanai mums poļu sīktirgonis nav vajadzīgs, - viņa turpināja.

- Nē? - vaicāja Henness, atpūšot matus no pieres. - Īstenībā žēl.

- Man vēl kaut kur jābūt pārpalikumiem, - teica Gita. - Liec Ābelam mieru.

Henness iesvilpās caur zobiem. - Tagad priekšvārdi uzradušies vispārsteidzošākajiem ļautiņiem. Klausies, es tikai gribēju uzlabot viņa finansiālo stāvokli.

Gita pamāja. - Jūsu sociālajai iejūtībai gods un slava, fon Bīderica kungs, tomēr daži cilvēki reizēm nevēlas runāt ar dažiem citiem cilvēkiem. Es jums vēlāk paskaidrošu. Un tagad, lūdzu, nāciet kompānijā, dosimies labāk iekšā, kur mūs gaida vēl divas neiedomājami garlaicīgas stundas, tā sacīt, gatavošanās abitūrijai.

Iekšā, drūzmā uz pirmā stāva kāpnēm Anna atkal sagadījās blakus Knākem.

- Paldies, - viņa klusu noteica.

- Par ko paldies? - Knāke jautāja.

- Par... neko, - viņa sacīja un saprata, ka labāk jātur mute, ja negrib sagādāt viņam nepatikšanas. Tuvumā bija pārāk daudz ausu. Viņa atcerējās telefonsarunu, un tad, īsi pirms kāpnes beidzās, viņai kaut kas ienāca prātā.

- Vai jūs pazīstat Mišelu Tanateku? - viņa piepeši bez jebkāda ievada noprasīja.

Viņš pacēla iesirmās uzacis. - Ko?

- Ābela māti.

Viņš kāpņu galā apstājās, palaida garām citus cilvēkus un papurināja galvu.

- Viņa nekad vecāku dienā pie manis nav bijusi, ja tu to domā.

- To es nedomāju, - teica Anna, cieši raugoties viņam acīs. - Vai jūs viņu pazīstat? Varbūt no agrākiem laikiem?

- Nē, - Knāke teica un sāka meklēt kaut ko savā somā, ko droši vien tur nemaz nebija pazaudējis. Iespējams, atmiņas. Anna pameta viņu stāvam, pameta viņu vienu ar savu nē un prātoja, ko gan tas nozīmē.

*

Pēc sestās stundas laukā pie divriteņu novietnēm stāvēja kāds augums, kas nebija Ābels un kas pavisam acīmredzami sala - mazs augumiņš sārtā dūnu jakā. Ieraugot Annu, viņš metās klāt, un Anna viņu pacēla rokās. Sārtā dūnu jaciņa smaržoja pēc vēja un jūras, un varbūt kādu nieku pēc lētas poļu tabakas.

- Miha, - teica Anna. - Miha, kur jūs bijāt? Es biju pie jums... es mēģināju jūs sazvanīt... kas bija noticis?

- Mēs bijām ekskursijā, - Miha atbildēja, taču izskatījās, ka viņa zina - skolas dienā piepeši doties ekskursijā nav gluži normāli. - Ābels teica, ka mums agri jāceļas, mēs braucām ar autobusu un tad ar vilcienu. Mēs bijām Rīgenē. Man nebija jāiet uz skolu, jo, ja brauc ekskursijā, nevajag uz skolu, un mēs apskatījām pludmali, tā bija gara un piesnigusi... mēs arī dzērām kakao, un es gāju garā pārgājienā, pa īstam, ar mugursomu, un mums bija pikniks ar... Kur ir Ābels?

- Šeit, - Annai aiz muguras teica Ābels, maigi pastūma viņu malā un aplika roku Mihai. - Ko tu dari šajā skolas pagalmā?

- Ai, man skola beidzās ātrāk, - viņa kaismīgi skaidroja, - bet es negribēju tur gaidīt. Milovičas kundze vienmēr visu ko jautā, tā ir mana skolotāja, Anna, zini. Man viņa patīk, bet viņa uzdod jautājumus tāpat kā... kā Matinkes kungs. Par mammu un visu. Tāpēc es labāk atnācu šurp. Kaut arī kājām ir ļoti tālu.

- Es domāju, - sacīja Ābels, - ka šodien uz ēdnīcu neiesim. Mēs tak vakar bijām ekskursijā, ar to pietiek. Vilciens un viss, tas bija diezgan dārgi. Tagad mēs vienkārši iesim uz mājām un domāsim par vakardienas pārgājienu, labi?

- Labi, - teica Miha, pētot savus purngalus. - Bet vai mēs nevaram iet kaut kur citur? Mājās nemaz nav tik jauki. Man visu laiku šķiet, ka aiz durvīm stāv šitas Minkes kungs, un viņš gribēs mani ņemt sev līdzi, un cauri. Pagājušonakt es nevarēju gulēt, jo man visu laiku bija jādomā. Es sapņoju, ka viņam ir tīkls, tāds kā tauriņiem, tikai tas bija

priekš manis. Viss bija drusku kā mūsu pasakā. Viņš gribēja mani noķert tīklā.

Ābels notupās pie viņas un ieskatījās acīs.

- To viņš nedarīs, - viņš klusi teica. - Es tev apsolu, ka viņš to nedarīs. Mēs stāstīsim pasaku tālāk tā, lai viņš pazūd.

- Es varētu jūs paņemt līdzi, - Anna vilcinādamās ierosināja.

- Pie manis uz māju. Tu izskaties diezgan nosalusi. Mums ir kamīns, sasildīsimies. Un noteikti atradīsies arī kaut kas pusdienām.

- Nē, - teica Ābels.

- Mani vecāki nav mājās, - Anna skaidroja. - Šodien nav. Viņi atgriezīsies tikai vakarā. Jūs varētu...

- Nē, - Ābels vēlreiz stingri noteica.

- Kamīns, - Miha sacīja, raugoties viņā. - Tas būtu traki omulīgi, vai tev tā nešķiet? Kad ārā ir sniegs un iekšā uguns, kā tai mūsu grāmatā, un mēs noteikti varētu uzvārīt kakao...

- Nē, - teica Ābels.

- Tas nav godīgi! - iekliedzās Miha. - Vakar, tad tu gribēji ar vilcienu braukt uz Rīgeni, un es braucu līdzi, kaut arī bija pavisam auksti, un mēs gājām pārgājienā, bet šodien es gribu ar Annu pie viņas kamīna, un mēs vienreiz varētu darīt arī to, ko gribu es!

Miha piecirta kāju un paskatījās uz viņu, un viņas acīs dega tāds cīņas spars, ka Annai bija teju vai jāsmejas.

-Tu vari iet uz mājām un gaidīt, kad Minkes kungs atkal stāvēs pie durvīm, - Miha piemetināja, sakrustojot savas sārtās dūnu rokas, - bet es iešu kopā ar Annu.

Ābels aizlika plaukstas priekšā sejai, dziļi ieelpoja un paskatījās uz Annu. Tumšais, nemierpilnais viņa acīs bija atkāpies mazuliet dziļāk, it kā viņš to ar vārīti būtu apspiedis.

- Labi, - viņš sacīja. - Labi. Manis pēc.

Kad viņi trijatā atstāja skolas pagalmu, Anna neatskatījās. Droši vien kāds pāris cilvēku viņiem noraudzījās pakaļ. Piemēram, Ber-tils. Viņa iztēlojās, kā viņš ar savu ģimenes suni pastaigājas pa tukšo „

liedagu, ik pēc pāris soļiem pastumjot uz augšu noslīdējušās brilles, viens pats, tieši tāpat kā dienu iepriekš un visas pārējās dienas, ledus aukstumā, vējā, pie sasalušās jūras.

- Tev ir taisnība, - Ābels gaitenī ieminējās. - Gaiss ir zils. Es nebūtu domājis, ka tā var būt. - Viņš smaidīja.

Visu ceļu viņš nebija bildis ne vārda, toties tagad smaidīja.

- Jā, - teica Anna, - vakar es tajā gandrīz noslīku.

Miha nopētīja drēbju pakaramā āķus gaitenī, garas, nelielas koka zvēru galvas no kaut kādas apceļotas zemes, Anna bija aizmirsusi, no kuras. Beidzot viņa atrada vienu, kas varētu būt suns, pārbrauca tam pāri ar rādītājpirkstu un pakarināja savu sārto jaciņu uz āķa tam blakus. - Vai tu negribēji suni? - Anna jautāja.

-Ja es uz tā uzkarinātu jaku, tas vairs neko neredzētu, - Miha nopietni paskaidroja. - Bet viņam taču jāredz, ja nu stāsts tagad turpinās. Viņš taču uzlēca uz melnā kuģa.

- Vai tad tu tai izbraukumā tālāk nestāstīji? - vaicāja Anna.

Ābels papurināja galvu.

- Toties mēs uzcēlām sniegavīru, - teica Miha. - Ai, tā ir jūsu dzīvojamā istaba? Tik skaista!

- Hm, - novilka Anna. Viņa noskatījās, kā Miha novelk zeķes un basām pēdām staigā pa turku tepiķi, sekojot rakstam, krustu un šķērsu, cauri bezgalīgam labirintam. Tad viņa meta šai spēlei mieru un pieskrēja pie terases durvīm, lai palūkotos ārā mazajā dārziņā.

- Tur ir vesels bars sarkanrīklīšu! - viņa sauca. - Un divi īsti rožu ziedi! Tāpat kā mūsu pasakas salā, tikai tur nebija sarkanrīklīšu. Sarkanrīklītes ir atlidojušas, lai palūkotos uz rozēm, vai ne? Ai, Ābel, viņas ir tik jaukas!

Anna paraudzījās uz Ābelu. Viņš joprojām smaidīja.

- Te ir pavisam savādāk... nekā pie jums, - viņa sacīja. - Vai tas nav traki?

Ābels satvēra viņas roku.

- Paldies, - viņš teica. - Par vēsturi. Un visu. Tu mani izglābi. Es biju... es vairs neko nezināju. Lasot tavu zīmīti, es atkal atcerējos.

Viņš iebāza roku kabatā un izņēma desmit eiro zīmi, kuru viņa bija pierakstījusi pilnu no augšas līdz apakšai.

- Tu esi ķerts? - Anna pārbijusies vaicāja. - Tu to saglabāji?

Viņš paraustīja plecus. - Es gribēju to iznīcināt, bet nespēju. Domāju, ka es to naudaszīmi paturēšu. Tas ir vienīgais... - viņš aprāvās.

- Miha, es nezinu, vai tev vajadzētu lēkāt te pa to dīvānu.

- Lai taču, - teica Anna. - Viņa drīkst. Es arī agrāk pa to lēkāju. Pa retam es to mēdzu darīt vēl šodien. Tāpēc jau viņš tur ir.

- Un ko tavi vecāki?

- Lēkā tikai izņēmuma gadījumos, - Anna pasmīkņāja un notupās pie kamīna. - Es jums apsolīju iekurt uguni, vai ne? Un pusdienas...

- Malkas pagales šai grozā izskatās ārkārtīgi apetītlīgas, - teica Ābels. - Tikai tās nav vēl gluži gatavas.

Kad vaļējā kamīnā šaudījās liesmas, Annai bija sajūta, it kā tur sadegtu visas raizes, kas viņu pēdējās divdesmit četras stundas bija plosījušas. Viņi sēdēja kopā pie kamīna un runāja par to, kā pareizi sagatavot pagales, Miha nolūkojās dzirkstelēs, kas šāvās no priedes šķilām, un viss bija labi. Viņa gribēja pajautāt Ābelam, kāpēc viņi ar Mihu bija braukuši uz Rīgeni, kāpēc viņš necēla telefonu, kāpēc viņai neko nebija teicis, taču viņa to nedarīja. Viņa devās uz virtuvi un uzsildīja pārpalikušo sacepumu, ko Linda dienu iepriekš bija sagatavojusi. Anna viņiem bija teikusi, ka nevēlas kādu palīgā. Viņa svilpodama sameklēja šķīvjus. Kad viņa atgriezās dzīvojamā istabā, Ābels un Miha kopā sēdēja uz grīdas. Viņi bija noliekušies pār fotoalbumu, ko Magnuss bija uzdāvinājis Lindai Ziemassvētkos, albumu ar tuksneša uzņēmumiem.

- Es... mēs... - Ābels izstostīja, aizverot grāmatu.

- Jūs to mierīgi varat skatīties, - teica Anna. - Te nav nekāds muzejs, bet dzīvoklis. Tuksnesis pieder manai mammai. Viņai patīk tuksneši. Kad es būšu aizbraukusi uz Angliju, pēc abitūrijas, viņa dosies uz kādu tuksnesi, tā viņa sacīja, līdzsvaram.

- Vai es varu braukt līdzi? - Miha tūliņ apjautājās. - Es arī kādreiz gribētu redzēt tuksnesi. Grāmatā ir daudz bilžu ar smiltīm, tās noteikti ir siltas un tās var birdināt caur pirkstiem. Varbūt ari mūsu stāstā būs kāda sala ar tuksnesi, ko, Ābel? Kāpēc mēs nekad neesam aizbraukuši uz kādu tuksnesi?

- Tur jālido ļoti tālu ar lidmašīnu, - teica Ābels. - Tik ilgi tu droši vien negribētu sēdēt lidmašīnā.

- Nav tiesa, es noteikti gribu sēdēt lidmašīnā! - iesaucās Miha.

- Es vēl nekad neesmu lidojusi! Vai mēs kādreiz varētu palidot, Ābel?

- Kad būsim paēduši sacepumu, mēs lidosim ar kājām pa kāpnēm uz augšu, un tu varēsi apskatīt manu istabu, - Anna ātri sacīja. - Ja gribēsi, varēsi pamēģināt izvilināt kādu skaņu no manas šķērsflautas, tas nemaz nav tik vienkārši.

Miha no flautas nevarēja izdabūt ne skaņas, tomēr ilgi turēja to rokās. Viņa apsēdās šūpuļtīklā Annas istabā, skatījās griestos un paziņoja, ka labprāt gribētu šurp pārvākties, taču bez savas augstās gultas viņai, dabiski, būtu grūti iztikt, un vai viņa drīkstot apskatīt grāmatas plauktā, viņa būšot ļoti uzmanīga, un to viņa drīkstēja, un Anna un Ābels vienkārši stāvēja blakus un noraudzījās viņā.

- Tā nebūs nekad, - Ābels klusu teica, - pie mums tā nebūs nekad.

Anna apvija viņam rokas un čukstēja: - Tā tas ir jau sen. Tikai

pirmajā acu uzmetienā to neredz. Vai zini, ka es pie jums reizēm jūtos pat labāk? Vakar es par to iedomājos. Bet, Ābel... kas notika ar sudrabpelēko suni, kad viņš uzlēca uz melnā kuģa klāja? Kas notika? Vai ar viņu viss ir labi?

Ābels noglāstīja viņai matus, kādu bridi iegrima domās, un viņa roka sastinga, matu šķipsnā ievītiem pirkstiem. Viņš vēl nekad nebija pieskāries viņas matiem. Viņas augumā ir daudz tādu vietu, Anna nodomāja, kurām viņš vēl nekad nav pieskāries. Viņa piepeši sajuta siltumu.

- Suns, - viņa sacīja. - Viņš lavījās gar reliņiem, bez skaņas cilādams ķepas...

Miha pacēla acis no vecās bilžu grāmatas, kas viņai stāvēja uz ceļiem. - Vai tu stāsti tālāk? - viņa vaicāja, acīmredzami aizmirstot par visām pasaules bilžu grāmatām un visiem šūpuļtīkliem. - Ejam lejā pie kamīna. Tev jāstāsta pie kamīna, tas pasakām piestāv.

- Sudrabpelēkais suns, bez skaņas cilādams ķepas, aizlavījās gar reliņiem līdz pat melnā kuģa pakaļgalam, - uzsāka Ābels, kamēr Anna pielika malku. - Tad mazā karaliene viņu pazaudēja no acīm.

"Viņam tagad derētu labi piesargāties," nomurmināja bākas sargs.

"Kas ir tie cilvēki?" mazā karaliene bailīgi iejautājās. "Tur, uz melnā kuģa."

"Dažus no viņiem es pazīstu," stāstīja bākas sargs. "Tur, piemēram, ir dārglietu tirgotājs. Viņš savāc visus dārgakmeņus, ko vien var atrast, taču neieslēdz tos kā sarkanais mednieks. Viņš tos tirgo, pārdod tālāk, izkaisa pa visu pasauli, pāri jūrām... Un vēl tur ir nīdēji. Nīdēji vienmēr turas kopā pa divi, viņi ir pāris, un viņi ienīst visu skaisto. Viņi grib iznīcināt dimantus. Un, visbeidzot, tur ir tā resnā sieviete treniņtērpā... vai zini, kāpēc viņa ir tik resna?"

"Nē," teica mazā karaliene un, to sakot, notrīcēja pie visām miesām.

"Viņa ēd dārgakmeņus," sacīja bākas sargs, "tos, ko viņai piegādā dārglietu tirgotājs."

"Tad... tad jau viņa apēdīs arī manu sirdi, kad es tikšu viņas nagos," nočukstēja mazā karaliene.

Šajā acumirklī pāri okeānam pāršalca vēja brāzma, sakūla ūdeni augstos viļņos, un mazie ledus gabaliņi nodzinkstēja cits gar citu. Visi sakrita kur kurais, un baltais kaķis sūrojās, ka viņam uz astes esot kāds uzkāpis.

"Nolaist buras!" uzsauca bākas sargs. "Sākas vētra!"

Jautātājs un atbildētājs izbailēs pieķērās viens otram un vēja auros izkliedza nesakarīgus jautājumus un atbildes.

"Kur ir Mišela?" - "Varbūt bākas sargs!" - “No kurienes viņš nāk?" - "Kastē uz vannasistabas skapīša!" - "Kas ir viņa tēvs?"

Rožu meitene palīdzēja bākas sargam nolaist baltās buras, visas, izņemot vienu. Melnais kuģis buras nenolaida. Un tad viņi ieraudzīja, kā vētras vidū tiek iedarbināts kāds savāds mehānisms - viens no melnajiem mastiem sagriezās un tajā karājās milzīgs, melns tīkls. Koka roka izstiepās tā, ka tikls plandījās precīzi virs mazā, zaļā kuģīša. Un nu tas lēnītēm sāka laisties lejā, kuģim tieši virsū - nāvējošs tauriņu tīkls.

"Nē," iekliedzās mazā karaliene un aizsedza plaukstām acis. Taču viņa lūrēja cauri pirkstiem.

Dārglietu tirgotājs stāvēja uz melnā kuģa un ar kloķiem un svirām vadīja tīklu. Viņš bija uzrotījis savas ādas jakas piedurknes un varēja redzēt tās balto aitādas oderi. Viņam līdzās stāvēja dimantu rijēja treniņtērpā. Priekšā viņai bija asinssarkana matu šķipsna. Tieši aiz viņas pie reliņiem turējās abi nīdēji, viņu acīs bija gaidpilna, postoša apmātība. Un aiz nīdējiem pie reliņiem spiedās sudrabpelēkais suns. Viņš bija vien nemanāma ēna.

"Gaisakuģis!" iesaucās rožu meitene. "Varbūt mums vēl ir izredzes!"

Mazā karaliene noņēma rokas no sejas. Viņas acis no bailēm bija lielas un tumšas. "Bet vētra mūs aizdzīs nepareizā virzienā!" viņa sauca. '

Tīkls laidās vēl zemāk - un tad notika kas negaidīts. Atskanēja kliedziens, caururbjošs, briesmīgs, bungādiņas plosošs kliedziens, kas uz sekundi jūrai lika sastingt, it kā piepeši tā būtu aizsalusi. Reizē ar to tīkls negaidot atkal pacēlās, koka mehānisms ievilka savu roku, un milzīgais tīkls uzkrita tumšajām burām. Melnais kuģis bija noķēris pats sevi. Izskatījās, it kā tas cīnītos ar tīklu, sacēlās, sasvērās uz sāniem, viļņi vairs nebija rimti, tie tagad kulstīja kuģi, mētāja to šurpu turpu, tauvas satrūka, buras nokrita no mastiem kā vītušas lapas. Viena no tām apraka zem sevis dimantu rijēju, kāda cita - abus nīdējus, kas, neganti spirinādamies, centās atbrīvoties. Taču kur bija dārglietu tirgonis?

Zaļais kuģis ar vienu buru traucās prom, cauri vētrai, un melnais kuģis iepalika, sagūstīts kā liels vabulis zirnekļa tīklā.

"Sudrabpelēkais suns!" iesaucās mazā karaliene. "Mums viņš jāpaņem no melnā kuģa!"

Viņa gribēja pagriezt dzelteno stūri, pagriezt kuģi, taču ceļā uz stūresratu paklupa pār balto kaķi, kas atkal bija aizmidzis, un nogāzās garšļaukus. Rožu meitene piecēla viņu kājās. Kuģis grīļojās un šūpojās arvien mazāk. Vētra mitējās.

Un ar pēdējo augsto vilni kaut kas atpeldēja. Ķermenis. Kādu brīdi viņi to skaidri redzēja, līdz jūra to novilka lejā savās bezdibenī-gajās dzīlēs.

"Dimantu tirgonis!" nočukstēja rožu meitene. "Viņš ir miris!"

"Tāpat kā sarkanais mednieks," piebilda mazā karaliene. Viņa apvija rokas rožu meitenei un raudāja, un viņas dimanta sirds dūrās viņai krūtīs. "Vai tiešām visiem ir jāmirst?" viņa šņukstēja.

Kad ūdens atkal bija pavisam rāms, saulrietā atpeldēja vēl kaut kas. Vēl kāds ķermenis. Tas bija jūraslauvaš ķermenis. Jautātājs un atbildētājs ar savām garajām rokām viņu izzvejoja no jūras. Viņi saudzīgi to nolika uz klāja, kur tas pārvērtās suņa ķermenī, un mazā karaliene sakņupa uz ceļiem viņam blakus. Viņš elpoja, taču acis neatvēra.

"Mans nabaga suns!" sauca mazā karaliene. "Kas notika uz melnā kuģa?"

"Ļauj viņam gulēt," teica rožu meitene. "Viņam vajadzīgs miers." Viņa nonesa suni lejā kajītē un noguldīja uz lāčādām. Uz viņa kreisās priekšķepas bija redzami divi apaļi, spīdīgi plankumiņi, uz kuriem trūka spalvu. It kā viņš tur būtu apdedzinājies.

- Divi? - vaicāja Anna.

Miha bija aizmigusi uz dīvāna viņiem blakus.

Anna uzmanīgi uzrotīja Ābela kreiso piedurkni. Taisnība,' tagad tur, pirmajai blakus, atradās vēl viena apaļa rētiņa.

- Kas tas ir? - viņa čukstēja. - Vai tas ir tas, ko es domāju?

Viņš pamāja. - Cigaretes. Pie galiņa tās ir diezgan karstas. - Viņš norotīja piedurkni.

- Bet kas... kas to izdarīja?

- Vai tas ir svarīgi? - Anna paskatījās uz viņu, un viņš nopūtās.

- Es. Esi apmierināta?

- Nē, - viņa teica. - Kāpēc? Kāpēc tu to dari?

- Vai Miha sen jau guļ?

- Tu neatbildēji uz manu jautājumu.

- Es neatbildu uz jautājumiem, - viņš teica un pasmaidīja. - Es neesmu atbildētājs no atbildētāju salas. Es esmu pasaku stāstnieks.

Viņa piecēlās, aizgāja pie vecā plašu atskaņotāja un uzlika vienu no platēm, ko bija uzgājusi Lindas Koena kolekcijā. Viņa uzlika mūziku pavisam klusi, lai neuzmodinātu Mihu, atgriezās dīvānā un piespiedās Ābelam.

Trav'ling lady, stay awhile Until the night is over.

I'm just a station on your way,

I know I'm not your lover.

Well, I lived with a child of snow When I was a soldier,

And I fought every man for her Until the nights grew colder.

She used to wear her hair like you Except when she was sleeping And then she'd weave it on a loom Of smoke and gold and breathing...

- Ko tas nozīmē? - Anna čukstēja. - Ko tas viss nozīmē?

Ābels atkal izlaida pirkstus cauri viņas matiem, viņa roka ceļoja lejup līdz viņas kaklam un palika tur guļam.

- Tas nozīmē visu, - viņš čukstēja. - Un neko.

And why are you so quiet now Standing there in the doorway?

You chose your journey long before,

You came upon this highway.

Trav'ling lady, stay a while Until the night is over.

I'm just a station on your way,

I know I'm not your lover.

- Es apsvēru domu, ka varētu neatgriezties, - Ābels pēkšņi ierunājās. - Nosvīst. Kaut kur.

Anna pamāja. - Tā nebija ekskursija. Tu bēgi. No Marinkes. Mišela nepiezvanīja. Bet protams, ka ne.

- Vai tu esi droša? - viņš prasīja.

- Vai tad viņa piezvanīja?

- Es uz jautājumiem neatbildu.

Viiia saņēma viņa plaukstu savējā un slidināja to zemāk, no sava kakla uz leju, zem tēkrekla, tā bija apbrīnojami bikla roka, tā gluži vai pretojās. Tad plauksta apgūlās uz viņas kreisās krūts, un viņa prātoja, vai būtu kaut kā iespējams atbrīvoties no krūštura, šo situāciju ne-sagandējot. Filmās tādas lietas notiek it kā pašas no sevis, cilvēkiem mugurā nekad nav ķimerīgu apģērba gabalu, nekādu āķu vai pogu, vai cilpiņu, kas viņiem traucētu.

- Anna, - čukstēja Ābels. - Es neesmu drošs...

- Vai nepietiek ar to, ka es esmu droša?

- Bet Miha...

Viņš padevās un atstāja savu roku tur, kur tā bija. Un tad viņš Annu noskūpstīja, un viņa nodomāja, ka tas ir trešais skūpsts, un jautāja sev, vai ir iespējams saskaitīt visus skūpstus dzīvē, vai arī vienubrīd to ir pārāk daudz. Izskatījās, ar Ābelu nedraudēja briesmas nojaukt skaitu. Viņa sajuta asins garšu mutē, lūpas laikam aukstumā bija sasprēgājušas - vai arī viņa tikai iedomājās? Viņa sagaršoja jūru, kas viņu bezsamaņā bija šūpojusi, kā jūraslauvu, pasakā, sagaršoja melno tīklu un buras, kas nokrita zemē kā vītušas lapas... Viņa prātoja, vai kādreiz satiks Ābelu vienu bez Mihas.

Ar viņu var būt vienīgi sekss, viņa dzirdēja Gitu sakām. Nav tiesa, viņa nodomāja, nav tiesa, Gita.

Un tad viņa izdzirdēja ārdurvis - un balsis gaitenī. Nekad neviens skūpsts nebija tik pēkšņi beidzies. Anna atvēra acis, paskatījās uz Ābelu un pasmaidīja. Viņš nesmaidīja. Viņš pietrūkās kājās. Arī viņa piecēlās, lēnāk, un saņēma viņa roku.

- Pagaidi, - viņa klusu lūdza. - Nebēdz prom. Lūdzu. Viņi nekož, saproti?

- Man te nevajadzētu atrasties, - viņš sacīja.

- Kāpēc ne? - Anna atjautāja.

Miha blisināja acis, izstaipījās un nožāvājās. - Kas noticis? - viņa samiegojusies vaicāja.

- Mums jāiet, - teica Ābels.

Viņš palūkojās apkārt kā vajāts, it kā gribētu izlēkt dārzā un aizbēgt pār jumtiem. Viņš izrāva savu roku no Annas rokas un izskatījās pilnīgi pazudis lielajā istabā, zilajā gaisā, pazudis džinkstošu ledus vižņu pilnā okeānā.

Dzīvojamās istabas durvis atvērās, un Magnuss ar Lindu gandrīz reizē ienāca iekšā. Linda apstājās, pārsteigta. Tad pasmaidīja.

- Ak tad tā, - viņa teica un tagad vairs nesmaidīja, viņa smējās, klusiem un ziliem smiekliem. - Vai tas ir tas?

- Kas? - Anna pārjautāja.

- Tavs noslēpums, - teica Magnuss, nogrozīja galvu un nolika somu uz atzveltnes krēsla. - Jā, izskatās, ka tas ir tas. Ka viņš ir tas.

Ābels neteica ne vārda, viņš skatījās no Lindas uz Magnusu un atpakaļ kā stūri iedzīts zvērs, šaudīgu skatienu.

- Tas ir Ābels, - teica Anna. - Un tā ir viņa māsa Miha.

- Sveika, Miha, - sacīja Linda.

Magnuss pastiepa roku, un Ābels pēc nelielas vilcināšanās saprata, ko viņš vēlas, un paspieda to. Viņš joprojām nebija bildis ne vārda.

- Patīkami iepazīties, - Magnuss sacīja savā zemajā, dobjajā balsī.

- Vai tu ar Annu mācies vienā skolā?

Ābels pamāja.

- Man steidzami vajag kafiju, - paziņoja Magnuss un devās uz virtuvi. - Vai vēl kāds dzers?

- Miha kafiju noteikti nedzers, - Linda teica. - Kakao droši vien būtu labāka izvēle.

- Kakao ir labs, - teica Miha. - Jums ir briesmīgi skaista māja. Un tik daudz grāmatu. Es pašūpojos Annas šūpuļtīklā...

- Miha, - Ābels ierunājās, paņemdams viņu aiz rokas. - Mums tagad jāiet.

- Kāpēc mums jāiet? - Miha nesaprata. - Vai tad ir jau tik vēls? Mums taču nekas nav jādara, mēs vēl varētu...

- Nāc, - teica Ābels un vilka viņu uz durvju pusi.

- Ābel... - bilda Anna.

- Paldies par piedāvājumu iedzert kafiju, - Ābels teica, vilkdams mugurā jaku. - Bet mums patiešām vēl šis tas jādara. Mēs esam aizkavējušies.

Viņš palīdzēja Mihai uzvilkt sārto dūnu jaciņu, un, iekams viņa bija paguvusi vēl ko pateikt, izstūma ārā pa durvīm. Un durvis aiz viņiem aizvērās.

Anna tās atkal atvēra.

- Ko tas nozīmē? - viņa sauca. - Nāc atpakaļ, tu, idiot!

Taču Ābels jau bija uzcēlis Mihu uz bagāžnieka.

- Nē, - viņš sacīja. - Pacenties saprast. Tur, uz rožu ļaužu salas, ir pārāk daudz ērkšķu.

- Līdz šim gan nebija neviena paša! - Anna izmisusi kliedza.

- Līdz šim...

- Atceries, kas notika Mittendrin, - atgādināja Ābels, un tagad viņa balss bija asa kā jūrā peldoša ledusgabala mala. - Nāc līdzi, tu teici, viņiem noteikti nekas nebūs iebilstams, visiem taviem jaukajiem draugiem - un tad? Kas notika tad? Ar taviem vecākiem būs tāpat. - Viņš papurināja galvu un uzkāpa uz divriteņa.

- Par ko jūs runājat? - Miha vaicāja.

- To nezina arī viņš pats, - Anna atbildēja un devās iekšā. Viņa aizcirta aiz sevis durvis un mēģināja elpot mierīgi. Magnuss iznāca no virtuves ar krūzi rokā.

- Ak tu debestiņ, - viņš teica, nolika krūzi gaitenī uz kumodes, izvilka no kabatas mutautiņu un pasniedza Annai.

- Ko es ar to iesākšu? - Anna nošņukstēja.

- Man domāt, noslaucīsi asaras.

- Savādi, - sacīja Anna, kabatlakatu rokā. - Pēdējā laikā ar mani tā gadās bieži... es raudu, pati to nemanot.

- Nāc pie mums uz istabu, - teica Magnuss neierasti pavēlošā tonī. - Iedzer vienu kafiju vai šņabi, manis pēc. Un tagad tu visu izstāstīsi.

- Labi, - Anna piekrita.

Viņa stāstīja līdz pat vēlai naktij. Viņa bija nodevēja. Viņa apzinājās, ka ir nodevēja. Magnusam un Lindai nebija nekādas daļas, kā dzīvo Ābels un Miha. Taču piepeši bija tā, it kā būtu pārrauts aizsprosts -aizsprosts, aiz kura bija krājušās asaras, asaru plūdi, izstostītu, izmirkušu vārdu un pusaprautu aprakstu plūdi.

Linda uzsmērēja sviestmaizes, lai apvaldītu asaras. Magnuss nolika nost šņabi, ko neviens negribēja, un atvēra vīna pudeli.

Un beigās viņš teica: - Anna.

- Jā? - Anna atsaucās.

- Kas mums būtu jādara? - Magnuss raudzījās viņā, nopietns, tas bija svarīgs jautājums. - Pasaki mums, kas jādara. Lai palīdzētu. Es esmu kritiski domājošs cilvēks, uz saprātu orientēts, es nezinu, vai man tas viss patīk, bet mīlestība... tev varbūt šķiet muļķīgi tas, ko saku... mīlestība ir nekritiska. Mīlestība nepazīst saprātu. Es tev iedošu naudu, ja vajag. Es varu parunāt ar iestādēm. Pasaki, kas mums jādara.

- Es nezinu, - sacīja Anna. - Ja es to zinātu, viss būtu vienkārši. Viņš neņem naudu. Viņš negrib, ja kāds iejaucas. Daždien viņš mani pat izliekas nepazīstam. Un pēc šodienas... es...

- Tikai nesāc nu atkal raudāt, - Linda klusu lūdza, noglāstot viņai muguru. - Viss būs labi.

Sestdien Eldenā smiltīs zem sniega viņi atrada kāda vīrieša līķi. Mirušā ādas jakas kabatā bija naudasmaks un tajā peronas apliecība uz Sērena Marinkes vārda. Viņš bija četrdesmit četrus gadus vecs. Vilnas džemperis un jakas aitādas odere bija stingi no sasalušajām asinīm. Šāviens pakausī, teica pa radio.

12 TRĪS DIENAS SAULE

-Anna?

Viņa mirkšķināja acis. Gaisma, kas krita pa logu, atdūrās pret šķērsflautu nošu statīvā un sašķīda lauskās uz grīdas. Mazais, vecmodīgais pulkstenis stūrī uz plaukta rādīja bez desmit minūtēm četri. Mobilo telefonu viņa pusmiegā bija turējusi pie auss, viņa, kā rādās, bija iesnaudusies pār savām grāmatām. Klusi savā nodabā runāja radio. Ja neskaitīja to pusstundu, ko viņa tikko bija nogulējusi ar galvu uz rakstāmgalda, un ņēma vērā, ka viņa bija piecēlusies septiņos no rīta, ziņu par Sērena Marinkes nāvi vietējo ziņu izlaidumā Anna bija dzirdējusi jau astoņas reizes. Ziņa pa šo laiku bija kļuvusi detalizētāka, un tomēr ne daudz. Marinki agrā rīta stundā bija atradis kāds kājāmgājējs vai, precīzāk sakot, viņa suns, un Anna tūliņ pat sev nevilšus jautāja, kādā krāsā bijis šis suns: vai tas nebija sudrabpelēks suns, un ar zeltainām acīm? Protams, nē... Vēlāk viņi teica, ka Marinke tur aprakts smiltīs zem sniega gulējis jau labu laiku, varbūt dienu. Viņa ķermenis esot pilnīgi sasalis, iztēloties to bija dīvaini, un skaidrs, ka nav iespējams pilnīgi sasalt, ja tur laukā noguļ vien pāris stundu.

- Anna?

Astoņas reizes viņa bija rēķinājusi, astoņas reizes aizturējusi elpu un astoņas reizes atvieglinājumā uzelpojusi: jo astoņas reizes viņa bija nākusi pie secinājuma, ka Ābelam ar Marinkes nāvi nevarēja būt nekāda sakara. Ābela alibi visai iepriekšējai dienai bija viņa pati. Bet dienu pirms tam, ceturtdien, viņi ar Mihu bija Rīgenē. Ja vien tā bija tiesa, ka viņi tur bijuši. Ja vien...

- Anna, vai tu tur esi?

- Jā, jā, laikam jau es te esmu, - viņa atsaucās, taču balss nudien skanēja tā, it kā viņa būtu kur citur. - Es biju... aizdomājusies... es laikam biju iesnaudusies uz savām grāmatām. Es visu dienu noņēmos, sastādot bezjēdzīgu mācību plānu...

Nē, viņa domāja, nē, tā nav taisnība. Es visu dienu pavadīju, tev nezvanot. Jo, protams, tas bija viņš. Ābels.

- Anna, - viņš sacīja, jau ceturto reizi, it kā tagad, kad viņa bija atbildējusi, viņam patiesībā nekas cits nebūtu sakāms kā vien viņas vārds. Itin kā viņš gribētu pārliecināties, ka viņa eksistē. Viņa piecēlās un piegāja ar mobilo telefonu pie loga, ar savu vārdu ausī kā pie spoguļa.

- Ābel, - viņa teica. - Šī diena manā kalendārā būs ierakstīta sarkanā krāsā.

Viņa klusēšana otrā galā bija kā jautājuma zīme. - Tu man piezvanīji, - viņa paskaidroja. - Parasti es esmu tā, kas skrien tev pakaļ.

- Vai dzirdēji radio? - bez liekas runāšanas prasīja Ābels. Nav laika koķetērijām, viņa tonis vēstīja.

- Jā, - Anna teica. - Jūsu sociālais darbinieks ir miris. Viņu nokoda vilks un apraka Eldenas piekrastes smiltīs.

- Nē, - Ābels izstomīja. - Nē, tas nebija viņš. Vilka tur nebija. Viņi bija šeit, Anna. Policisti. Viņi... viņi apstaigāja visus, kuru lietas gulēja uz Marinkes rakstāmgalda. Izskatās, ka bijis ne mazums ļaužu, kas nebija laimīgi par to, ka viņš jaucas pa vidu... Ceturtdien. Domājams, ka viņš miris ceturtdien, bet droši par to viņi nav, sala dēļ.

- Tev ir alibi, - Anna sacīja. - Ceturtdienai. Tu biji Rīgenē.

- Alibi, jā, - Ābels novilka. - Brīnišķīgs. Sešgadīgs meitēns. Viņi būs atpakaļ. Viņiem vajadzīgs vainīgais. Un man ir sakars ar Raineru un Marinki. Viss sakrīt.

- Bet tu taču tas nebiji.

- Vai tu domā, ka tas biju es?

Viņa kādu brīdi klusēja, tad ieminējās: - Bet autobusa šoferis, Ābel? Vai tad jūs uz Rīgeni nebraucāt ar autobusu? Un konduktors vilcienā? Viņiem visiem taču ir vairāk par sešiem gadiem.

- Es tā ceru. - Ābels iesmējās.

- Vai tu nevari pamēģināt kādu no viņiem atrast?

- Jā, - viņš teica. - Varbūt. Varbūt tas ir iespējams. Pamatīga zvanīšanās. Rīt. Rīt būs pirmdiena.

Un tagad viņš noliks klausuli, domāja Anna, un es atkal sēdēšu te pie savām grāmatām, radio un nedaudz variējošām ziņām par Ma-rinkes nāvi, un pati ar sevi.

- Īstenībā es piezvanīju, jo... - Ābels sacīja un aprāvās. Anna dzirdēja fonā Mihu kaut ko runājam, nepacietīgi, izklausījās, it kā viņa gribētu paņemt telefonu, - jo mēs domājām, ka varētu atkal iedzert kādu kakao tur ārā, kafejnīcā, - turpināja Ābels, - un mēs gribējām pajautāt, vai tev ir laiks.

Nē, domāja Anna. Nē, man nav laika. Man priekšā stāv abitūrija un aiz muguras - saruna ar Lindu, kurā viņa visnotaļ pamatoti jautāja, vai ir prātīgi iesaistīties attiecībās, kur vienam atliek tikai iepūst stabulē, lai otrs jau dancotu.

- Iedod man, - lūdzās Miha, un tad, vienā elpas vilcienā Annas ausī: - Anna, klausies, man ir viena ideja, tas ir tā: tev jāpaņem līdzi flauta, jo Ābels man izstāstīja līdz galam vakardienas stāstu, no tās vietas, kur es aizmigu, un mēs visu dienu centāmies pamodināt jūras-lauvu, pēc tam, kad abi policisti bija projām, taču viņš guļ uz klāja un nekustas. Viņš tikai elpo, teica Ābels, un kas zina, varbūt viņš nomirs, un man no tā ir bail, un tad es iedomājos - ja tu spēlēsi flautu, viņš pamodīsies, tā taču varētu būt, vai ne, kā tev šķiet? Pasakā tā varētu notikt. Vai atnāksi un paspēlēsi mūsu pasakā? Un vakariņās mēs kopā varētu uzvārīt spageti un...

- Visu pēc kārtas, - teica Anna un pasmaidīja. - Jā. Jā, es eju.

*

- Vai ar mācībām šodien jau cauri? - vaicāja Linda, kas, apsējusi zilu priekšautu, virtuvē mizoja sīpolus. Anna pamāja un apskāva viņu.

- Es varbūt būšu vēlu, - viņa sacīja. - Ja drīkstu ko vēlēties, es vēlos, kaut būtu vēlu.

Linda notrauca ar piedurkni sīpolu asaras no acīm. - Tad lai ir vēlu.

- Paga, - ieteicās Magnuss, kad viņa jau bija pusceļā uz durvīm.

- Šeit. Ja tu tur paliec uz vakariņām... ja ierodas pie kāda uz vakariņām, der kaut ko paņemt līdzi.

Izstieptajā rokā viņš turēja vīna pudeli, cildenu laba gadagājuma vīnu, kas bija ceļā uz brīnumaino pārvēršanos salātu etiķī, tanī gluži tik tālu vēl nebija nonācis. Anna papurināja galvu. Magnuss ielika pudeli viņas mugursomā un pamāja.

- Parunā ar viņu, - viņš sacīja. - Varbūt pudele laba vīna atvieglos situāciju. Parunā ar viņu par manu piedāvājumu. Pamēģini.

Tad Anna apskāva arī tēti, jo viņš ticēja, ka pudele laba gadagājuma vīna spēj tik vienkārši atrisināt lietas, bet iespējams, viņš tam nepavisam neticēja. Viņa uzkāpa uz divriteņa.

Diezin kāpēc viņa bija iedomājusies, ka viss būs tāpat kā pirmajā reizē: Ābels un Miha sēdēs tālākajā galā pie galdiņa, Utkiek stikla kuģa priekšgalā, viens krēsls būs brīvs un viņa dosies turpu ar neskaidru, gaišu laimes sajūtu pakrūtē. Protams, nekas nekad nav tā kā pirmajā reizē. Kafejnīca bija pārpildīta, viņa to uzreiz redzēja pēc velosipēdiem novietnē, pēc trīs automašīnām iepretim ieejai, kur īstenībā mašīnas nemaz nedrīkstēja stāvēt, pēc kājāmgājējiem, kas bija izveduši pastaigā uz ostmalu savus suņus, bērnus, tantes, ratiņkrēslus, vectētiņus. Cilvēki sēdēja pat ārā kafejnīcas terasē, ārā aukstajā vējā, apkakles jakām uzsituši, plaukstās tējas tases iespieduši, siltumu meklējot. Un, kad Anna šoreiz atklāja Ābelu un Mihu, kas gaidīja blakus kāpnēm apmeklētāju ņirbā, viņa pakrūtē nejuta vis gaišu laimes priekšnojautu, bet tādas kā gremzdošas, satraucošas raizes. Garāmbraucot viņa bija uztvērusi atsevišķas sarunu druskas, patīkamu trīsu pilnas, asiņainas, jēlas vārdu druskas. Viņa zināja, kāpēc visi šie ļaudis te ir: lai būtu tuvāk vietai, kur tas bija noticis. Visi šie ļaudis bija klausījušies radio. Daži nāca no pludmales, kas stiepās upes grīvas viņā pusē, viņi jau tur bija bijuši, un Anna dzirdēja: "Norobežojuši bedri suņi pēdas sniegs izrakņāts vai tu redzēji, kur viņš gulēja?" Citi vēl gribēja turp doties un runāja par "tuvāk apskatīt varbūt kaut ko secināt šausmīgi iedomāties viens pats varbūt naktī un tad no muguras šāviens".

Viņi trijatā klusējot devās laukā uz molu. Mols bija tukšs, tur norobežojošās lentes nebija redzamas.

- Kāpēc šeit? - prasīja Anna. Tie bija pirmie vārdi, ko kāds no viņiem izrunāja, pat Miha līdz šim bija klusējusi. - Tieši šeit, starp visiem šiem cilvēkiem?

-Jo mēs te vienmēr nākam, protams, tāpēc, - atbildēja Miha, taču Ābels lēnām nogrozīja galvu.

- Ne tikai tāpēc, - viņš klusu teica. - Ir vēl ir kāda lieta. Tu... varbūt domāsi, ka tās ir muļķības... bet es gribēju zināt, kurš šeit ir ieradies. Te vienkopus pulcējas visas baumas... es iedomājos, ka viņš varētu būt šeit, jo arī viņu interesē baumas.

- Kas? - jautāja Anna.

- Slepkava, - atbildēja Ābels, veroties jūrā. Viņi bija nonākuši mola galā pie margām, tur, kur zaļā signāluguns rādīja kuģiem ceļu, bez neviena bākas sarga. - Viņi šo lietu piešūs man, Anna. Un ir tikai viens veids, kā viņus pārliecināt, ka tas nebiju es. Labāks veids par sazvanīšanos ar tūkstoš autobusu šoferiem un konduktoriem. Ja es noskaidroju, kurš tas patiesībā bija, ja es viņiem atrodu īsto slepkavu... vai saproti? Tad viņiem būs man jānotic. Tad viņiem būs jālaiž mani vaļā.

- Bet tevi taču neviens nav apcietinājis, - sacīja Anna. - Vai viņi tev teica, ka domā - tas esi tu...?

Ābels nogrozīja galvu. - Vēl ne, - viņš nomurmināja.

Dāmokla zobens bija atgriezies.

Viņš atspieda abas rokas pret apaļajām, baltajām metāla margām un skatījās lejā uz ledu, kur uz plānās sniega kārtas bija redzamas neskaitāmas pēdas: lauču un pīļu, gulbju un gauru pēdas. Vai kaut kur uz ledus, kaut kur sniegā pludmalē bija arī slepkavas pēdas?

- Tas ir kāds, kuram ir saistība arī ar mani, - čukstēja Ābels. - Tas var būt vienīgi tā. Citādi kāpēc... kāpēc lai kāds būtu nošāvis vispirms Raineru Līrski un pēc tam Sērenu Marinki? Un kurš būs nākamais?

Anna nodrebēja. - Neviens. Jo mēs līdz tam noskaidrosim, kas... kas šeit notiek. Es tev palīdzēšu. Es arī varu apklaušināties... ja tu man pateiksi, kur un kad...

Viņš strauji pagriezās. Ledus viņa acīs saules gaismā vizuļoja.

- Nē, - viņš teica. - Nedari to. Apsoli man, ka tu no šīs lietas turēsies pa gabalu. Tā nav nekāda spēle un arī vēstures ieskaite ne. Es negribu, lai ar tevi kaut kas atgadās.

- Pateicos, - Anna pikti atcirta. - Man tieši pagājušonedēļ palika pieci.

Ābels saņēma viņu aiz pleciem un raudzījās viņā vēl ciešāk, it kā gribētu ar savu skatienu izdedzināt viņas tīklenē caurumu. - Viņi ir miruši, Anna, - viņš čukstēja. - Viņi abi ir miruši. Beigti un pagalam! Vai tu to neapjēdz?

- Apjēdzu, - teica Anna, acis zemē nodurot.

- Tātad, ja jūs varētu beigt strīdēties, - iejaucās Miha, - tad būtu ļoti labi, jo tagad te neviena nav un mēs taču gribējām ar flautu pamodināt jūraslauvu, un varbūt tas izdodas tikai tad, ja esam uz mola vieni paši.

Līdz šim brīdim viņa bija metusi kūleņus citā vietā pie baltajām margām un tagad atnāca un nostājās pie viņiem, vaigi piesārtuši, gaišās bizes paspūrušas. Nekas viņā pat notālēm neatgādināja vārdu "nāve".

Anna novirzīja malā domas par Marinki un izņēma no mugursomas šķērsflautu. Tā, bez šaubām, bija auksta un noskaņojusies, taču jūraslauva varbūt starpību nedzirdēs. - Kas man jāspēlē?

- Kaut kas, - Miha, daudz nedomājot, teica. - Kaut kas skaists.

Ābels pamāja, atspiedās pret zaļi krāsoto stabu, kura augšgalā bija

uztupināta kamera ar signāluguni - kā luksofors -, un sāka tīt cigareti.

- Jāredz, vai mēs jūraslauvu vispār varēsim uzmodināt, - viņš teica. - Viņam nav labi. Brūces ir dziļas, un viņa miegs - vēl dziļāks. Viņš jau gandrīz bija padevies, kad tie viņu izvilka no ūdens...

Anna pārlika prātā visus skaņdarbus, ko varētu spēlēt, no vienkāršākā līdz pat sarežģītākajam, tam, kuru viņa patlaban vingrinājās un kuru kopā ar vēl diviem citiem grasījās spēlēt izlaidumā. Viņa iedomājās visus trillerus un melodijas, un neviens nešķita pietiekami labs, lai pamodinātu ievainotu jūraslauvu no pasakas. Beidzot viņa aizvēra acis un iztēlojās, ka stāv uz zaļā kuģa klāja. Pie apvāršņa viņa manīja vajātāju melnās buras - tie joprojām bija viņiem uz pēdām. Annai blakus stāvēja mazā karaliene. Viņu priekšā kajītē nekustīgi gulēja jūraslauva. Nē taču, šeit viņš bija suns, un viņam līdzās tupēja aklais, baltais kaķis un garlaikoti žāvājās. Un viņa piepeši zināja, kas jāspēlē. Viņa pielika flautu pie lūpām un izlūdzās vēsajam sudrabam vienkāršu melodiju, melodiju bez kādiem pavērsieniem, savijumiem vai treļļiem, melodiju, kuras vārdus, ja vien zināja, varēja lasīt līdzi gaisā:

There's a concert hall in Vienna

Where your mouth had a thousand reviews.

There's a bar where the boys have stopped talking,

They've been sentenced to death by the blues...

Viņa dzirdēja Ābelu dungojam un bija gandrīz droša, ka dzird ari vārdus; tā bija dziesma no Lindas skaņuplates un, domājams, arī no Mišelas kasetes: tas pats vecais kanādietis ar savu neatminamo, tumšo poēziju.

Ah, but who is it climbs to your picture With a garland of freshly cut tears?

Ay, Ay, Ay, Ay

Take this waltz, take this waltz,

take this waltz, it's been dying for years.

- Mazā karaliene pieliecās, lai noglāstītu sudrabpelēko suni, -stāstīja Ābels. - Un tajā pašā brīdī viņš pamirkšķināja acis. Viņš pacēla galvu, paskatījās viņā savām zeltainajām adm un paluncināja asti. Tad viņš piecēlās, lēnām uzvilkās augšā uz klāja - un ielēca ūdenī. Pēc īsa mirkļa viļņos blakus zaļajam kuģim atkal peldēja jūraslauva. Taču viļņi cēlās un grima aizvien smagnējāk, bākas sargs pakasīja ar briļļu kāju aiz auss un teica: "Drīz... drīz jūra aizsals. Un kuģis vairs nevarēs kustēties uz priekšu. Ko tad mēs darīsim?"

Anna flautu bija nolaidusi. Uz brīdi viņai šķita, ka neaizsalušajā ūdenī, kas zvejnieku laivām tika turēts vaļā, viņa redz kaut ko uznirstam - tumšu, apaļu galvu ar melnām, spīdīgām acīm -, neprāts! Vēlāk viņa domāja, ka tā bijusi nevis jūraslauvas, bet cilvēka galva, vīzija par to, kam vēl jānotiek, taču tas, protams, bija vēl lielāks neprāts.

Ābels paņēma viņu aiz brīvās rokas un veda pa molu atpakaļ uz Utkiek, bet Miha uzcītīgi tecēja viņiem blakus.

"Vēl jau jūra nav aizsalusi," ieminējās mazā karaliene. "Bet kas ir tas tur? Vai tā nav vēl viena sala? Vai mums nevajadzētu doties turpu?"

"Nē, to mums nevajadzētu gan," atteica bākas sargs, "jo tā, manu mazo karalien, ir slepkavas sala."

"Tam es neticu," sacīja mazā karaliene, sapurinot Margarētas kundzi tā, ka viņas zilibalti puķotās kleitas mala noplīvoja vien. "Margarētas kundze purina galvu, viņa tam arī netic. Es gribētu aizbraukt un paskatīties, kas tur dzīvo."

Bākas sargs dziļi nopūtās un stūrēja kuģi uz salu. Tā bija pavisam maza saliņa, mazāka par visām citām, kuras viņi līdz šim bija apciemojuši. Vienā pusē kāds bija uzstādījis plāksni un ar melnu krāsu uz tās uzrakstījis SLEPKAVAS SALA. "Ha," iesaucās mazā karaliene. "Kurš gan raksta tādus uzrakstus? Piestājiet! Es gribu izkāpt krastā!"

"Krastā?" bākas sargs, rožu meitene, aklais, baltais kaķis un jautātājs korī pārjautāja. Tikai atbildētājs nomurmulēja kaut ko par "septiņreiz dienā".

"Tu taču nevari kāpt ārā uz salas, kur dzīvo slepkava," sacīja rožu meitene.

"Varu gan," mazā karaliene atteica. "Karaliene, kurai sirds ir no dimanta, var izkāpt uz jebkuras salas. Varbūt slepkava vairs nevēlas būt slepkava, bet grib kļūt par kādu citu, par pretējo, par glābēju, piemēram. Tādā gadījumā vajadzīgs kāds, kurš pasaka, ka viņš var pārtapt."

To sacījusi, viņa pārrāpās pāri reliņiem un nolēca lejā salas klinšainajā krastā.

"Pagaidi!" uzsauca rožu meitene, un arī bākas sargs, jautātājs un atbildētājs devās līdzi. Vienīgi aklais kaķis palika sēžam uz klāja, laizīdams ķepas, un arī jūraslauva nekur nebija redzams - nekādā izskatā.

Mazais pulciņš apstaigāja niecīgo saliņu. Tā bija ne tikai pati mazākā, bet arī tuksnesīgākā sala, kādu vien varēja iedomāties. Tur nebija neviena koka, neviena krūmiņa - nevienas mājas. Bet slepkava, kurš dzīvoja tur... kur bija slepkava? Vai viņš bija pieplacis kaut kur pie zemes, gulēja slēpnī? Vai arī gulēja ēnā starp rindiņām? Vai viņu varēja ieraudzīt tikai tad, ja salas nosaukumu lasīja no otra gala?

"Viņš kaut kur ir," mazā karaliene čukstēja. "Pavisam tuvu. Viņš mūs redz, es jūtu viņa skatienu. Bet viņš ar mums negrib runāt. Kā gan es varu viņam palīdzēt no slepkavas tapt par kādu citu, ja viņš nerādās?"

"Iesim," teica bākas sargs. "Pametīsim šo nemīlīgo salu, iekams viņš kādu no mums nav nogalinājis."

"Nē," iebilda rožu meitene. "Nē, es domāju, ka slepkavas te vairs nav. Viņš ir aizgājis pirms laba laika. Vai aizpeldējis."

"Bet kur tad viņš ir?" mazā karaliene bailīgi čukstēja. "Varbūt... varbūt viņš jau sen ir uz klāja?"

"Kur - uz klāja?" jautāja jautātājs.

"Trīspadsmitajā martā/' atbildēja atbildētājs, taču tas, protams, atkal bija garām.

"Uz melnā kuģa, piemēram," mazā karaliene teica. "Viņš ir pārtapis par kādu citu. Mēs viņu nepazīsim."

Visi pavērās cits citā, bākas sargs paskatījās uz rožu meiteni, rožu meitene uzlūkoja jautātāju, jautātājs skatījās uz atbildētāju. Atbildētājs palūkojās atpakaļ uz kuģi, kur snauda aklais, baltais kaķis.

Kad zaļais kuģis atkal izgāja jūrā, uz tā klāja lodāja neuzticēšanās -gluži kā vēl viens pasažieris. Iespējams, ikviens no viņiem domāja -slepkava ir kāds, kuram mēs esam uzticējušies. Kāds, kurš slepkavo vienīgi tādēļ, ka dzimis salā, kur stāv uzraksts "SLEPKAVAS SALA".

Viļņi tagad līdzinājās tumšzaļam medum. Tas droši vien bija no neuzticēšanās. Viņi tik tikko kustējās uz priekšu. Tā viņi cietzemi nesasniegs.

Ābels apklusa, un Annai nācās piepūlēties, lai iznirtu no stīgrās, tumšzaļās medus jūras un saprastu, kur viņi atrodas. Viņi stāvēja pie Utkiek. Taču tas nebija īstais iemesls, kāpēc Ābels pārtrauca stāstījumu. Iemesls bija kāds stāvs, kas gar ostmalu nāca uz viņu pusi: stāvs, kas rokas bija iebāzis dziļi jakas kabatās un tagad ar savu briļļu kājiņu kasīja vaigubārdu.

- Knāke, - Ābels klusu noteica. Anna pamāja.

- Ejam iekšā, - teica Ābels.

- Kāpēc? Vai tu negribi viņu satikt?

- Es gribu redzēt, ko viņš darīs, - sacīja Ābels. - Kur viņš iet un kā izturas. Tikai... tā. Nāciet!

- Vai iekšā tu turpināsi pasaku un vai būs kakao, un es varēšu dabūt gabaliņu kūkas? - Miha noprasīja un, nesagaidot atbildi, aizspurdza pa priekšu, pa kāpnēm uz augšu. Viņa bija karaliene. Saprotams, ka būs kakao un kūkas.

Anna nedomāja, ka atradīsies brīvs galdiņš, taču viņiem palaimējās. Taisni tobrīd tieši pie stikla sienas, kas pavērās uz upes ietekas pusi, kājās piecēlās kāds pārītis, un Miha nokampa galdiņu kā kaķis peli. Puisis palīdzēja meitenei uzvilkt melnu ādas mēteli un arī pats uzģērba mēteli, kuru uzlūkojot, Annai prātā uzausa vārdi "mīksts" un "kašmirs". Viņam bija pelēka zīda šalle un zeltainu matu rota... Tad viņš pagriezās un, tas, protams, bija Henness. Un meitene, protams, bija Gita.

- Izskatās, ka šodien te ir pilnīgi visi, - Ābels klusu noteica.

Situācija bija savāda, viņi cits citu uzlūkoja, divi un divi, šaipus

un viņpus.

- Tā, mans bērns, - teica Gita, - te jums mūsu galdiņš. Vai jūs jau tur bijāt? Pludmalē, pie nožogojuma. Jūs taču dzirdējāt radio?

Anna lēni pamāja. - Mēs vēl tur nebijām, nē. Un jūs?

- Ak jā, - teica Gita. - Tas ir tik šaušalīgi - iedomāties, kā tas tips tur atradis līķi, šorīt pat, un ka tas tur gulējis veselu dienu vai pat divas... Mums garām tagad vienā laidā braukā policija, es prātoju, vai man jaunapbūves rajonā neatvērt desiņu stendu ziņkārīgajiem, tikai baidos, ka mamma neļaus, ja vien runa nav par simtprocentīgi sterilām desiņām... Henness noteikti gribēja aiziet līdz pludmalei, viņš domā, ka varētu uziet vēl kādas pēdas, kas nav pilnībā izmīdītas... dižais pēddzinis...

Viņa savā melnajā mētelī piekļāvās Hennesam, un viņš mēģināja Gitu aizvilkt prom. - Nu nāc taču, mēs vēl gribējām...

- Mežā viņš arī atrod pēdas, - Gita turpināja, piemiedzot Annai ar aci. - Dziļa meža vidū... huhūūū... agrāk vai vēlāk man tas arī būs jāapgūst, pēdu dzīšana, un varbūt kaut kad iemācīšos arī šaut. Tie medību torņi, kuros jātup, droši vien ir tīri omulīgi...

- Paga, - iejaucās Anna, - tas izklausās pēc Bertila, nevis Hen-nesa. Hennes, vai tu arī medī?

Henness pārgrieza acis, taču pārgriezt acis viņš prata patiešām šarmanti.

- Gita, nāc beidzot, - viņš atkārtoja.

- Augstdzimuši puiši, - noteica Ābels. - Šitiem fon Bīdericiem pieder medību apgabals ārā pie Hanshāgenes - vai tu to nezināji?

- Nē, - sacīja Anna, nolūkodamās pakaļ Hennesam, kurš Gitu tā kā maķenīt pārāk enerģiski veda aiz rokas izejas virzienā. Gita savā melnajā motociklista tērpā, Gita, kas, par spīti tam, varēja atļauties vienīgi mopēdu, Gita ar savu sterilo māti Hennesa ģimenē iederējās tikpat maz kā Ābels Annas ģimenē. Viņa iztēlojās, kā Gita savā ādas jakā klusu sēž slēpnī ar majestātisku briedi iepretim laucītē... tad viņa paceļ ieroci, ādas jaka nogurkst, un briedis aizlaižas. Vai nomirst no smiekliem. Vai arī Gita pielavās briedim, lai izteiktu nepieklājīgu piedāvājumu...

- Ko tu smejies? - prasīja Ābels.

Anna nogrozīja galvu. - Muļķīgas fantāzijas, - viņa teica. - Smieties ir veselīgi.

- Es pilnīgi viena pati pasūtīju trīs kakao un kūkas, - paziņoja Miha. - Es to saku tikai tāpēc, ka jūs to nepamanījāt. Un te, paskatieties! Te jau ir pavasaris.

Viņai bija taisnība. Kafejnīcā uz galdiņiem šaurās, baltās vāzītēs stāvēja pa vienai sarkanai tulpei.

- Jā, te jau ir pavasaris, - Ābels piebalsoja. - Dažreiz es prātoju, vai ārā pavasaris vispār reiz pienāks.

Ārā, mūžīgajā ziemā, pa molu gluži viens pats domīgi soļoja Knāke. Pie bākuguns viņš apstājās, un izskatījās, it kā viņš klausītos kādā aizgājušo laiku melodijā, kas tur vēl plīvoja gaisā. Tad viņš kaut ko izvilka no kabatas un pielika pie acīm. Operas binokli.

- Vai jūs neteicāt, ka tas ir bākas sargs? - jautāja Miha, staipot kaklu. - Viņš tagad novēro kuģi. Melno. Skatās, kas ir tā pēdējā persona uz klāja. Bez Ketovas kundzes, Riko onkuļa un Evelīnas tantes. Es vispār domāju, ka šitie trīs nemaz nav bīstami. Riko onkulis šā vai tā nē, viņš mani vispār negrib. Viņam mani jāņem, jo viņš ir mans vienīgais tuvākais radinieks. Ja vēlreiz atnāks kāds sociālais, jo...

Viņa turpināja runāt par kuģi un sociālajām lietām, taču Anna neklausījās. Viņa redzēja, kā Knāke ar savu binokli pagriežas, un tagad viņš nepētīja vis horizontu, bet gan Eldenas pludmali iepretim upes ietekai. Vai pa binokli viņš varēja saskatīt arī tur novilkto norobežojošo lenti? Un cilvēkus, kas līdzīgi ziņkārīgiem kaķiem slaistījās apkārt? Pēc tam Knāke binokli pavērsa uz kafejnīcas pusi. Iespējams, viņš viņus redzēja. Ko viņš vēl redzēja? Un kas tā bija par izrādi, kas te tika spēlēta?

Anna sekoja viņa skatienam uz kafejnīcas terasi, no kuras ļaudis tagad sāka izklīst, jo vienkārši kļuva pārāk auksts. Tieši garām terasei gāja kāds cilvēks ar lielu, pelēku suni. Anna uzlika plaukstu Ābelam uz rokas un norādīja ārā.

Gājējs ar suni mola sākumā apstājās, skatījās ūdenī, tad pagriezās un veda savu suni gar upi atpakaļ. Ar vienu roku viņš stūma divriteni.

- Bertils, - noteica Anna.

Ābels pamāja. Vai Bertils viņus bija pamanījis? Viņš bija redzējis Knāki, kas joprojām stāvēja ārā uz mola, tik daudz bija droši - viņš bija ieraudzījis Knāki un pagriezies atpakaļ.

- Vai jūra tā arī palika bieza? - vaicāja Miha, ar rādītājpirkstu uzmanīgi novelkot pāri svaigās tulpes lapai. - Vai arī tā atkal kļuva šķidrāka? Vai viņi noskaidroja, kurš ir slepkava?

Ābels iedzēra malciņu kakao, pielika plaukstas pie sejas un dziļi ieelpoja.

- Jūra, - viņš ierunājās, kad rokas atkal bija nolaidis. - Jūra tā arī palika zaļa un stīgra. Vēl ļaunāk, tā kļuva arvien biezāka un biezāka. Un beidzot pamira. Viļņi vairs necilājās. Kuģis apstājās.

Tad zaļā kuģa priekšgalā saplīsa vilnis, atskanēja tāda kā stikla šķinda, un no lausku lietus uz sastingušās, zaļi zaigojošās ūdens virsmas izlīda jūraslauva.

“Jūra," viņš paziņoja, un viņa balsī skanēja nolemtība, "jūra ir aizsalusi."

"Kā... kā mēs tagad tiksim uz priekšu?" izmisusi vaicāja mazā karaliene.

"Kājām," atbildēja rožu meitene. "Mums jāiet kājām."

Tā nu viņi visi pārlīda pāri reliņiem, cits aiz cita: jautātājs, atbildētājs, bākas sargs, rožu meitene, mazā karaliene ar Margarētas kundzi rokās un pašās beigās aklais, baltais kaķis. Viņi pagājās gabaliņu tai virzienā, kur domāja esam cietzemi, tikai mazu gabaliņu, un neizlēmīgi palika stāvam - nožēlojama čupiņa tumši zaļā, zaigojošā bezgalībā.

"Ko mēs darīsim, ja nomaldīsimies šajā bezgalīgajā, ledainajā ziemā?" mazā karaliene bikli ievaicājās. "Ja nu mēs pazaudējamies? Kur mēs atkal atradīsimies?"

"Tur, kur būs pavasaris," atbildēja rožu meitene.

Un tad viņi devās ceļā. Vēl reizi viņi pagriezās un atskatījās uz savu zaļo kuģi ar dzelteno stūresratu, un šoreiz bākas sargs izvilka savu operas binokli, par kura esamību viņš līdz šim bija piemirsis, un ieskatījās tajā.

"Tagad es to redzu!" viņš iesaucās. "Es redzu kuģa nosaukumu! Tas ir uzrakstīts priekšgalā, pašā apakšā, tikai mēs to līdz šim nebijām pamanījuši!"

Viņš pasniedza binokli mazajai karalienei, un tad arī viņa uz zaļā sāna ieraudzīja zilos burtus.

"Kā to sauc?" jautāja jautātājs.

"Paldies, tev tāpat," atbildēja atbildētājs.

"To sauc HOPE," teica mazā karaliene. "Kā Hop, hop la-la la-la la-la."

"Nē," rožu meitene sacīja. "Tas ir angļu vārds. Mūsu kuģi sauca "Cerība". Un tagad mēs to pametam."

Ābels iedzēra malku kakao un atgāzās krēslā.

- Vai tas bija viss? - prasīja Miha.

- Šodienai jā. Līdz nākamajai reizei komandai jāpagūst kāds gabals noiet kājām, ar kājām pāri ledum.

- Tur laukā viņi arī ar kājām iet pāri ledum, tāpat kā pasakā! -sauca Miha. - Skaties, es arī tā gribu! Tur ir pat sieviete ar bērnu ratiņiem! Vai viņa nav drusku par tuvu kuģu ceļam - kā jums šķiet? Vai viņa grib tikt no turienes pāri uz šejieni, no pludmales? Tas taču nav iespējams, viņai jāiet pāri tiltam!

Šajā brīdī sieviete pamanīja, ka pietuvojusies kuģu ceļam, kur tumši ūdeņi skalojās zem ledus. Viņa uz mirkli neizlēmīgi apstājās un visbeidzot pagriezās un stūma bērnu ratiņus atpakaļ pludmales virzienā. Divi bērni, kādus divus un trīs gadus veci, skraidelēja viņai apkārt kā pusaugu kucēni, mēģinot viens otru apgāzt. Pati sieviete bija satuntuļojusies, ap galvu bija lakats, un izskatījās, it kā viņa kopā ar saviem bērnu ratiņiem būtu izkāpusi no kādas karalaika bēgļu filmas. Arī viņa droši vien piederēja pie ziņkārīgajiem, kas apbrīnoja norobežojumu pludmalē.

- Es domāju, - ierunājās Ābels, paveroties savā kakao krūzē, - ka pienācis laiks pamazām kustēties uz mājām. Vai kādam pirms tam vēl nevajag uz tualeti?

Miha pamāja, un, kamēr viņa bija prom, Ābels pieliecās mazliet tuvāk Annai.

- Ketovas kundze, - viņš teica. - Miha viņu nepazina, taču es esmu diezgan drošs, ka tā bija Ketovas kundze.

- Nu mēs esam savākuši viņus visus, - Anna sacīja. - Visus, kuriem ir kāda saistība ar notikušo.

- Nē, - Ābels klusu atteica. Tad viņš kaut ko izvilka no kabatas un nolika uz galda. Tas bija krājkases konta izraksts. - Tev bija taisnība, - viņš sacīja, pastumjot papīru uz viņas pusi. Anna pārslīdēja ar acīm pāri stabiņiem. Šajā kontā ienākošās un noņemtās summas bija niecīgas, varbūt kripatiņu vairāk par to, ko bērns saņem kabatas naudā. Tikai pašā apakšā bija mazliet lielāka summa. 100 eiro, izņemti no krājkases bankomāta Eldenā.

- Tas nebiju es, - teica Ābels. - Tā bija viņa. Tagad viņa sākusi tērēt mūsu naudu.

- Mišela, - novilka Anna.

Ābels pamāja. - Viņa ir vienīgā persona, kurai ir šī konta karte. Es domāju, vai man tā nebūtu jānobloķē. Jāmaina pieejas kodi. Bet es to droši vien nemaz nevaru, nolādēts, man vēl aizvien nav astoņpadsmit. To var vienīgi viņa. Katrā gadījumā... viņa nav nezin kur aizkūlusies, lai sāktu jaunu dzīvi. - Viņš pavērās apkārt, paskatījās pāri galvām Utkiek zālē un laukā, uz kājāmgājējiem, kas pastaigājās pa ledu, piestātnē, otrā pusē pludmalē. - Viņa ir tepat blakus. Es tikai neesmu vēl viņu ieraudzījis.

Tas notika it kā pats no sevis, Anna kopā ar Ābelu un Mihu devās uz mājām. Iespējams, tā vienkārši bija nolēmusi mazā karaliene, iespējams, viņa uz kāda neredzama, netīra skatloga bija uzrakstījusi: NEM VIŅU LĪZI UZ MĀJU, līdzīgi kā BUČOJATIES. Ketovas kundzes durvis nebija vaļā, tomēr Anna aiz tām juta tādu kā glūnīgu klātbūtni. Ābels vārīja spageti.

Un šajā vakarā Anna nodomāja, ka Lindai ir taisnība. Ka viss patiešām var beigties labi. Ka nu jau gandrīz ir labi. Ābels stāvēja mazītiņajā virtuvē un dungoja, virtuves dvieli priekšā aiz biksēm aizspraudis, kā tāds hobijpavārs, Miha dzīvojamā istabā gleznoja skolai bildi "Ko es darīju brīvdienās", un Anna grieza tomātus. Glezniņā "Ko es darīju šajās brīvdienās" bija attēlota šķērsflauta, no kuras cits aiz cita plūda laukā kūkas gabaliņš, sarkana tulpe un svītrainā norobežojuma lente. Tad kāds, kurš varēja būt Ābels, un kāds, kas bija Anna, - abiem atšķīrās tikai matu krāsa, un visbeidzot zaļš četrstūris ar uzrakstu HOP un dzeltenu rimbuli: kuģis ar stūresratu. Bildes vidū lidinājās pelēks zvērs ar četrām kājām, kas, iespējams, bija domāts suns, taču ar tikpat lielu varbūtību - zilonis. Ābels un Anna virtuvē skūpstījās, tomātu mērce pārgāja pāri malām un čūkstot pilēja uz plīts virsmas. Viņi to noslaucīja un smējās. Cik viss bija labi!

- Kā gan es varu būt tik laimīga, - Anna klusu jautāja, - ja tur, ārā, apkārt staigā slepkava?

- Paliec laimīga, - sacīja Ābels un ar tomātu mērci uzzīmēja viņai uz vaiga aplīti, - varbūt tas ir lipīgi.

Viņi ēda spageti pie mazā dzīvojamās istabas galdiņa, un Ābels neaizrādīja Mihai, kas uzskatīja, ka ēst ar rokām ir vieglāk.

- Pirms tu ej gultā, mums vēl jānokārto viena lieta, - beigās teica Ābels. - Vai atceries, ko mēs šodien gribējām izdarīt?

Miha savirpināja ap rādītājpirkstu gaišo matu šķipsnu. - Apgriezt matus, - viņa teica un īsi nopūtās.

- Jā, - teica Ābels. - Šodien ir matu griešanas diena. Citādi beigās mēs visi skraidīsim apkārt kā tādi razbainieki, un neviens mūs vairs nepazīs, un iedomājies, tu vienu dienu ierodies skolā un tava skolotāja prasa: "Kas tas ir par mazu mežoni?"

- Tā viņa neprasīs, - ķiķināja Miha. - Milovičas kundze vienmēr prasa vienu un to pašu - kad varēs parunāt ar manu mammu.

- Drīz, - teica Ābels. - Drīz, Miha.

Tad viņš atnesa no vannasistabas matu griežamās šķēres un ķemmi, un Anna skatījās, kā viņš sukā Mihas blondos matus.

- Sniega mati, - viņš noteica. - Ledus mati. Kad viņa vasarā skraida saulē, tie kļūst gandrīz balti.

Anna redzēja viņa rokas slīdam pār Mihas matiem, redzēja viņu darbojamies ar šķērēm un iztēlojās šīs rokas savos matos, iztēlojās, kā šīs rokas darbojas ap citām lietām. Šodien, viņa domāja, šodien, kad viss ir tik labi, varbūt... varbūt šovakar es neiešu uz mājām. Vai viņš kaut kur dosies, kad Miha būs aizmigusi? Vai viņam vēl kāds ir jāsatiek, pilsētā? Vai varbūt šodien viņš ir brīvs? Un vai viņš vēlas to, ko vēlos es?

- Stāvi mierā, - uzsvērti stingri teica Ābels. - Tu taču zini, cik šķēres ir asas. Tik asas, ka ar tām var pārgriezt kaklu.

Šķēru asmeņi laistījās gaismā, ko meta zemā griestu lampa ar atbaidošo, muzejisko sešdesmito gadu kupolu. Miha knosījās zem Ābela rokām, viņai vairs nebija nekādas vēlēšanās stāvēt mierā.

- Izbeidz! - viņa brēca. - Tu mani kutini, un mani mati jau ir pietiekami īsi! Tagad tava kārta, dod šurp šķēres...

Viņa pa pusei pagriezās, lai saķertu Ābela roku, un tad tas notika. Ābela roka ar šķērēm paslīdēja. Viņš iekliedzās, un arī Miha kliedza, Anna redzēja spīdošos metāla asmeņus aizlidojam pa gaisu, redzēja tos nokrītam uz paklāja un ieraudzīja Ābela pirkstu. Pirksts bija asinīs.

- Velns! - viņš iesaucās. - Miha, ko tas nozīmē?

- Tu man iegriezi kaklā! - kliedza Miha. Ābels sameklēja kabatlakatiņu un piespieda vietai, no kuras tecēja asinis. Tā bija niecīga skrambiņa uz viņas skausta, šķēru gala skrāpējums, nekas traks, un viņš stingri saņēma Mihu rokās, turpinot spiest lakatiņu pie brūces. Anna uzelpoja. Viņa bija stāvējusi aiz dīvāna, bet piepeši viņai vajadzēja apsēsties krēslā, ceļi bija galīgi ļengani. Nekas nebija noticis, tomēr tas viss šķita simboliski, tumši spīdīgās asinis cilvēka pakausī - kā šautas brūces asinis - un viņa domāja par Raineru Līrski un Sērenu Marinki viņa ledusaukstajā kapā zem smiltīm.

- Vesels, vesels, vesels, - Ābels klusu dziedāja. - Trīs dienas lietus līs, trīs dienas saule spīdēs, un visas vainas sadzīs... - Viņš šūpoja Mihu rokās kā mazu bērnu, kā to mazo bērnu, kas viņa kādreiz bijusi, viņa pacēla degunteli un visbeidzot atbrīvojās no viņa rokām.

- Vai vēl asiņo?

- Nē, - teica Ābels. - Dziedāšana palīdz, tu taču zini.

Miha pamāja. - Agrāk, kad es nokritu, mēs arī vienmēr dziedājām, - viņa paskaidroja, notraušot no sejas pāris baiļu asaru. - Un tad asinis pārstāja tecēt. Vai es dabūšu lācīšu plāksteri?

Ābels pacēla Mihu gaisā, arī tas bija no agrākiem laikiem, kad viņa bija mazāka, un nesa uz vannasistabu, lai sadakterētu, un piepeši Anna iedomājās: Miha izaugs liela. Vienu dienu viņa būs pārāk liela, lai viņu nēsātu uz rokām. Vienu dienu viņa izslīdēs Ābelam no rokām, gluži tāpat kā izslīdēja šķēres. Vienu dienu viņš vairs nevarēs turēties pie viņas un paliks pilnīgi viens. Iespējams, atbildība par Mihu nav tik daudz pienākums, cik enkurs. Glābšanas laiva. Dēlis, pie kura pieķerties, lai nenogrimtu. Viņa noskurināja galvu, lai atvairītu domas. Viņa dzirdēja Ābelu un Mihu vannasistabā smejamies, dzirdēja tekam ūdeni, negadījums ar šķērēm bija aizmirsies un viss atkal bija kārtībā. Kad Miha vēlreiz ienāca dzīvojamā istabā, lai pateiktu labunakti, viņai mugurā bija tirkīzkrāsas pidžama ar šķielējošiem mikimaušiem un uz spranda gluži kā trofeja lepni rotājās zaļš plāksteris ar lāci. Tad bērnistabas durvis aiz viņas beidzot aizvērās, un Ābels nokrita uz dīvāna.

Anna uzlika uz galda Magnusa vīna pudeli. - Uz to izbīli, - viņa teica.

Viņš izpētīja etiķeti un nosvilpās caur zobiem.

- Mans tētis gribēja no tās atbrīvoties, - Anna paskaidroja.

Ābels nogrozīja galvu, devās uz virtuvi un atgriezās ar korķviļķi

un divām ūdens glāzēm. - Izskatās, ka vīna glāžu mums nav.

- Manis pēc vīnu varētu sūkt arī ar salmiņiem no pudeles, - teica Anna. - Bet man tagad derētu viens malks.

Viņa pavilka kājas zem sevis un cieši saspieda glāzi. Vīns vēl nebija pārvērties par etiķi. Kāda laime.

- Pēdējā laikā mūs vajā nelaimes, vai ne? - Ābels murmināja.

- Kopš Mišela ir pazudusi, tās seko cita pēc citas. Var skriet, cik ātri vien grib, nelaime tāpat izrādās ātrāka. - Viņš pacēla kādu priekšmetu, kas bija gulējis uz galda, un nopētīja to, ierīci, kas atgādināja skujamo aparātu.

- Vai tas ir matu skujamais? - Anna aizdomu pilna jautāja.

Ābels pamāja. - Matu griešanas diena. Paskatīsimies, kādas nelaimes uzbruks, kad iedarbināšu šito daiktu.

- Trīs milimetri, - Anna ieminējās.

Viņš atkal pamāja. Tad Anna piecēlās un izņēma aparātiņu viņam no rokām.

- Ja es tev apsolīšu neiegriezt kaklā un tikai pēc tam turpināšu dzeršanu, - viņa teica, - vai tu man uzticēsi matu griežamās šķēres? Es negribētu, lai tu atkal izskaties pēc tā, kas neesi.

- Un kur vispār ir mans džemperis?

Viņa iebāza roku mugursomā un pasmīnēja. - Linda to izmazgāja. Es to pamanīju tikai tad, kad tas jau karājās uz auklas.

Ābels nošūpoja galvu. - Tikai pieraugi, - viņš nopietni teica, - nemēģini no manis iztaisīt to, kas es neesmu.

Tomēr viņš iedeva Annai šķēres, viņa nostājās viņam aiz muguras un izvilka ar ķemmi caur matiem tāpat kā viņš pirms tam Mihas matiem. Kā Ronja un Birks, ķemmējot utis, viņa nodomāja un pasmaidīja. Sniega mati, ledus mati - vai arī Ābela mati vasarā bija balti? Viņa nespēja atcerēties, pagājušajā vasarā viņa uz Ābelu neskatījās, viņš bija, taču neeksistēja. Skaņa, ko šķēres radīja griežot, viņu biedēja.

- Man tev jānodod ziņa no Magnusa, - Anna sacīja. Tas ir ļoti labi, viņa domāja, ka viņam jāsēž mierīgi, jo tā viņš ir spiests klausīties.

- No mana tēta, kā saproti. Mēs ar viņu parunājām par dažām lietām. Ne par visu, par Sērenu Marinki, piemēram, nē. Bet par to, ka jūsu mamma ir aizgājusi... un ka nauda no debesīm nekrīt. Es zinu, ka jūs negribat žēlastības dāvanas... Nekusties, es esmu bīstama! Un viņš labprāt tev izteiktu piedāvājumu. Kaut ko tādu, kas funkcionētu līdzīgi kā studiju kredīts. Viņš iedotu jums naudu, kas nepieciešama dzīvošanai un tavām studijām, un vēlāk, kad būsi pabeidzis, kad tev būs darbs... tu varēsi to viņam atdot. Bez kādas steigas. Tu varētu visu atdot pamazītēm, vienalga, cik ilgi tas vilktos. Bet tagad - tagad tu varētu mierīgi pievērsties abitūrijai un Mihai. Tas būtu aizdevums bez procentiem, ne jau tā kā bankā, tā būtu priekšrocība...

Ābels neko neteica. Kādu laiku bija dzirdama vienīgi matu griežamo šķēru skaņa. Ārā kaut kur tālumā garām brauca automašīnas. Anna dzirdēja pati savu elpu. Viņa dzirdēja savus sirdspukstus. Beidzot viņa šķēres un ķemmi nolika uz galda.

- Gatavs. Lieta darīta. Nav trīs milimetri, tomēr īsāk.

- Paldies, - viņš teica.

Viņa sekoja Ābelam uz vannasistabu un, stāvot aiz viņa, skatījās spogulī. Viņš smaidīja.

- Tev derētu apsvērt domu kļūt par frizieri. Skaidrs, tāpēc jau tu kārto abitūriju. Anna... es nezinu... tas tava tēva piedāvājums... es viņu nepazīstu.

- Nē, - tcica Anna. - Starp citu, es arī ne. Es tikai zinu, ka viņam patīk barot putnus mūsu dārzā un ka viņš mīl manu mammu. Tas ir viss.

- Vairāk, nekā es jebkad esmu zinājis par savu tēvu, - noteica Ābels.

- Es pat nezinu viņa vārdu. Studijas... es tev teicu, ka mums ir tikai viens konts, taču tā nav taisnība. Mums ir vēl viens. Viens, kas domāts tieši tam. Izglītības konts. Mišela tam nevar piekļūt. Es strādāju ne tikai tāpēc, lai mēs varētu iztikt. Es strādāju arī šim kontam. Lai viss kādreiz būtu citādi, Mihai... tas ir pats svarīgākais. Ka Mihai viss ir citādi nekā bija man. Ar to, kas ir uz šī konta, protams, nepietiek. Pat ne tuvu. Es padomāšu par tava tēva piedāvājumu. Ļauj man padomāt.

- Labi. Protams. - Anna aplika viņam rokas un turpināja lūkoties uz viņu spogulī. - Vai tev šovakar kaut kur jāiet?

- Nē, - viņš teica. Ābels paskatījās lejup uz viņas rokām, un Anna domāja, ka viņš tās noņems, taču viņš to nedarīja. - Bet es gribētu vēlreiz aizbraukt līdz pludmalei, - viņš sacīja. - Runā, ka viņi atgriežoties, vai ne?

-Kas?

- Slepkavas. Tie atgriežas slepkavības vietā. Tagad, naktī, kad pludmalē neviena nav... varbūt mēs tur kādu satiksim. Varbūt nē, varbūt tās ir blēņas. Visdrīzāk blēņas.

- Tā ir, - teica Anna. - Bet es iešu līdzi. Un vai zini, ko mēs vēl paņemsim līdz? Vīna pudeli. Ja nesatiksim slepkavu, vismaz varēsim apsēsties pludmales sniegā un iedzert vīnu. Man gribas darīt kaut ko neprātīgu.

Pludmale gara un pelēka gulēja blāvā pusmēness gaismā. Pa debesīm traucās mākoņi. Bija vējains un stindzinoši auksts. Anna zem mēteļa atkal bija pavilkusi vienu no Ābela džemperiem, ne to ar Onkelz, bet tumši zilu ar rāvējslēdzi un bez uzraksta, Aldi īpašais piedāvājums, Ābels bija teicis.Viņi gāja viens otram līdzās pa liedagu, Ābela rokas bija sabāztas dziļi armijas jakas kabatās, un Anna zināja, ka tagad viņam nedrīkst skarties klāt. Bija pārāk daudz nerakstītu likumu.

Mugursomā viņa nesa vīna pudeli, atkal stingri aizkorķētu. Viņa mēģinās nerakstītos likumus dzēst, uzrakstīt no jauna, padarīt vaļīgākus... Norobežojošā lente, naktī kļuvusi bezjēdzīga, dziedāja vējā uz noskaņotas vijoles stīgas, nedabīgi augstā tonī. Četrstūris, ko tā ierobežoja, bija kā kaps. Viņi tur apstājās, kapa malā, kurā nekā vairs nebija. Cik ilgi viņi atstās šeit to norobežojumu? Kam tas vēl bija derīgs? Sniegs jau sen bija pārklājis visas pēdas, un ļaudis šodien pludmali bija noklājuši ar jaunām. Iespējams, viņi vilcinājās zināma respekta dēļ, respekta pret mirušo, itin kā viņš pa īstam un neatgriezeniski nomirtu tikai tad, ja pazustu ari pēdējā viņa slepkavības liecība, šī bezjēdzīgā lente starp bezjēdzīgiem pludmalē iedzītiem metāla stabiņiem. Norobežojums, kaps, Anna domāja, atrodas pludmales labajā tālākajā galā, blakus namiņam, kur studentu kurss vasarā uzglabāja savus sērfošanas dēļus. Aiz tā atradās šīspuses ieeja pludmalē, jo Eldenas piekraste bija nožogota un vasarā par ieeju tajā bija jāmaksā. Un aiz šīs ieejas reiz sākās Elīzes birzs, skābaržu mežs ar augstajiem kokiem. Tagad tur bija palikuši vien daži koki un ceļš, kas veda uz jaunapbūves rajonu, kur dzīvoja Gita. Mežs bija atkāpies cilvēku priekšā, tas sākās tikai aiz jaunceltnēm, otrpus Volgastes ielai.

Anna prātoja, vai slepkava ieradies no turienes. Vai viņš gājis cauri jaunapbūves rajonam, garām sterilajām, modernajām kastītēm ar lielajiem stikla logiem, garām pēdējiem atlikušajiem kokiem... viņš bija ienācis pa pludmales žoga vārtiem un, gaidot savu upuri, iespējams, paslēpies aizslēgtā sērfotāju namiņa ēnā.

- Naktī, - viņa skaļi ierunājās. - Es iztēlojos, ka tas noticis naktī. Citādi taču kāds kaut ko būtu redzējis?

Ābels pamāja. - Tas noteikti nav nekāds vieglais darbiņš aprakt cilvēku smiltīs. Kāds to būtu redzējis.

Anna skatījās uz liedagu. Uz īsu mirkli šķita, ka viņa otrā galā kādu redz, taču neviena tur nebija. Viņai droši vien izlikās. Bet ja nu aiz sērfotāju namiņa tomēr kāds slapstās, šajā brīdī, kāds ar ieroci? Un ja nu kāds gaida koku piesegā aiz žoga? ja nu kāds stāv pie jaunapbūves rajona pirmajām mājām, binokli pie acīm, viņu virzienā vērstu skatu? Slepkavas sala bija tukša. Viņš bija šeit, pavisam tuvu. Bija tā, it kā viņa justu viņa skatienu.

- Ābel, - Anna nočukstēja. - Par ko tu domā?

Viņš bija iekrampējis pirkstus norobežojošā lentē un blenza lejā uz bedri, no kuras bija izvilkts Sērens Marinke.

- Es domāju, vai viņam bija bērni, - Ābels atbildēja. - Savādi, es par to iedomājos tikai tagad.

- Radio neko neteica. Es domāju, ka nav.

- Vai ari sieva. Draudzene. Kāds. Es domāju par to, kurš raud. -Viņš papurināja galvu. - Ejam. Te neviena nav. Te nākt bija stulba ideja.

Liedaga ieplakās un pēdās gulošo ēnu lāmas šķita snaikstāmies gar viņu pazolēm, kad viņi devās atpakaļ gar krastu. Pie izejas otrā pludmales galā Ābels saņēma Annas roku. Viņu divriteņi bija novietoti blakus pamestai mājai, kur vasarā pārdeva ieejas biļetes, taču viņi tos atstāja turpat un gāja pāri uz nelielo zvejnieku ostu pie upes grīvas. Tur starp barakām un šķūnīšiem ložņāja vien pāris bezpajumtnieku kaķu, iespējams, kāds no tiem bija akls. Pusmēness gaisma spoguļojās aizsalušajā upē, tur, kur vējš ledu bija noslaucījis tīru, prom aiznesot sniegu. - Dažreiz es vairs nemāku atšķirt, - čukstēja Anna, - skaistumu un bezcerību. Vai tas nav dīvaini? Dažreiz es nezinu, vai esmu laimīga vai bēdīga. Tā tas ir, kad domāju par tevi.

Viņi apsēdās uz viena no soliņiem aiz zvejnieku būdām un dzēra no pudeles Magnusa vīnu. Bija pārāk auksti, lai atļautos nebūt tuvu, un nerakstītie likumi kļuva mazliet pielaidīgāki. Viņi sēdēja, cieši piespiedušies viens otram kā putneļi ziemā uz elektrības vada. Vīns maķenīt sildīja no iekšpuses.

Viņa nodomāja, ka varbūt dzer pārāk daudz. Un ka varbūt tas ir vienalga.

- Kad abitūrija būs garām, es rakstīšu, - čukstēja Ābels. - Par visu. Ne tikai pasaku Mihai. Par skaistumu un bezcerību. Par šo aukstumu naktīs. Vārdus var atrast visam. Es gribētu sēdēt pie rakstāmgalda, kas ir tik liels, ka uz tā var gulēt, un es gribētu ieraudzīt lielo jūru. Vēlāk, daudz vēlāk, mums tāds galds, iespējams, būs. Tas būs tik liels, ka Miha varēs uz tā sēdēt un skatīties, kā es rakstu. Vai arī uzzīmēt vārdiem bildes.

- Un es? - prasīja Anna. - Vai uz rakstāmgalda būs vieta arī man?

- Tev ir pašai sava vieta pasaulē, - atbildēja Ābels. - Tu aiziesi un aizmirsīsi mūs. Vai tad tu negribēji doties uz Angliju? Mēs tev neesam vajadzīgi. Tev ir mūzika un... viss... tur mums galīgi nav vietas.

- Muļķības, - teica Anna. - Es nemaz nezinu, vai vēl gribu uz Angliju. Varbūt palikšu te. Iekārto man savā rakstāmgaldā vienu atvilktni, lai es varu kaut kur gulēt, ja līst lietus, labi?

Viņa nolika pudeli zemē un noskūpstīja viņu, pudele bija tukša, un Annai bija viegli ap sirdi, viņa aizstūma nerakstītos likumus tālu, tālu prom, viņa atpogāja savu mēteli, atvilka viņa džempera rāvējslēdzi, viņa gribēja atkal saņemt viņa roku, tāpat kā toreiz uz dīvāna -taču viņš atbrīvojās un piecēlās.

- Ejam atpakaļ pie riteņiem. Ir jau vēls.

Viņi gāja rokrokā, negāja ātri, gāja ar līkumu, apkārt lielajam laivu šķūnim, kur gulēja burātāju kluba laivas. Anna slidināja roku pāri nožogojuma stabiņiem. Un tad apstājās.

- Durvis, - viņa čukstēja. - Durvis ir vaļā. Un durvis uz laivu novietni arī, vai redzi? Vai tur kāds ir, tagad, naktī?

Viņi kopā klausījās tumsā. Nekas nebija dzirdams.

- Kāds ir aizmirsis aizslēgt, - teica Ābels. Anna ievilka viņu sev līdzi iekšpus žogam, burātāju kluba teritorijā.

- Nāc! - viņa čukstēja. - Mēs varam apskatīt laivas! Varbūt te ir arī kāda zaļa, ar dzeltenu stūresratu...

- Tur iekšā guļ tikai jollas, - teica Ābels. - Ko tu tur gribi, mēs...

- Nāc! - Anna vēlreiz aicināja. - Izdarīsim kādu dumību! Kad mēs vēl atradīsim kādu neaizslēgtu laivu šķūni?

Anna palaida viņu vaļā un tukšajā laukumiņā šķūņa priekšā sāka griezties apkārt, vaļējais mētelis plandījās ap viņu gluži kā kleita, un mākoņi virs viņas aprija cits citu. Tā bija kā deja, pret debesīm pavērstu seju viņa virpuļoja tik ilgi, līdz sagriezās galva. Viņa smējās. Viņa nevēlējās būt nopietna, ne tagad. Viņa paklupa, un Ābels uzķēra viņu savās rokās un smējās tāpat, kaut arī mazliet vilcinādamies.

- Tu taču esi piedzērusies.

- Un kas tad ir? - vaicāja Anna. Viņa vilka Ābelu tālāk, uz puspievērtajām laivu novietnes durvīm, vilka pa tām iekšā.

- Mēs nevaram... - viņš iesāka, taču Anna pielika viņa lūpām pirkstu.

- Neviena te nav. Es gribu apskatīt laivas. Varbūt vēlāk es mācīšos burāt. Vai tu proti burāt?

- Nē.

- Te kaut kur jābūt gaismas slēdzim...

- Ja tu to atradīsi, ikviens, kā likts, uzzinās, ka esam šeit. Es negribu nepatikšanas. Lūdzu, izbeidz! Ja tu par katru cenu gribi redzēt tās laivas, man ir kabatas lukturītis...

Tumsā iznira lampiņas baltā gaisma un sāka slīdēt pāri laivu sāniem. Ābelam nebija taisnība, tur bija ne tikai jollas, bet arī uz sastatņiem uzliktas ķīļjahtas, mazas un lielas, un vienas korpusu kāds acīmredzami bija sācis labot. Zemē gulēja kabeļu cilpas, blakus trepēm stāvēja rokas slīpmašīna. Iespējams, šīs laivas īpašnieks bija tas, kurš aizmirsis aizslēgt durvis. Kādu bridi viņi gāja gar laivām, un Anna ļāva plaukstai slīdēt pāri apaļajām koka un plastmasas formām.

- Ar šo te es kādreiz labprāt izbrauktu, - viņa sacīja, - vai arī ar šito... taču neviena no tām nelīdzinās mazās karalienes cerību kuģim, vai ne?

Ābels papurināja galvu. Tad piepeši uzlika pirkstu uz lūpām un nodzēsa lukturīti. Anna ieklausījās. Vai tas bija troksnis? Bēgošu kāju dipoņa? Viņai pēkšņi kļuva auksti. Slepkavas sala bija tukša. Viņa to bija galīgi aizmirsusi. Ko viņa šodien pludmalē nodomāja? Viņš ir šeit, pavisam tuvu... Viņa cieši piespiedās Ābelam, ieķērās viņā kā bērns, it kā viņa būtu pārvērtusies par Mihu, paniska sešgadīga Miha. Anna juta viņa sirdspukstus, kas jaucās ar viņējiem.

- Ābel, mēs te neesam vieni, - viņa čukstēja, cik klusu vien spēja,

- kā tev šķiet?

- Es nezinu, - viņš atčukstēja. Skrejošie soļi tagad skanēja aiz laivām, kaut kas būkšķēdams nokrita. Anna piespiedās Ābelam vēl tuvāk. Un Ābels atkal iededza lukturīti. Anna aizvēra acis.

Nākamajā mirklī viņa izdzirdēja Ābelu atviegloti iesmejamies.

- Tu vari atvērt acis, - viņš sacīja. - Tas nav mūsu slepkava. Tā ir žurka. - Arī Anna to ieraudzīja - lielu, brūnu žurku, kas tupēja zem vienas no laivām, blakus apkritušam spainim, un tramīgi blisinājās gaismā. Beidzot viņa steidzīgā solītī aizšmauca atpakaļ tumsā.

Ābels un Anna joprojām stāvēja starp laivu sastatnēm, cieši viens otram piespiedušies. Un Anna joprojām juta Ābela sirdi, kas pukstēja pamīšus ar viņas sirdi. Viņa nelaida viņu vaļā. Ar vienu roku viņa atvēra Ābela jakas rāvējslēdzi. Varbūt tā bija izdevība, ko viņa gaidīja, viena vienīgā. Vienīgā izdevība, kas viņai dota. Viņa vēlējās, kaut būtu bijusi vasara. Vasara ir dāsna ar izdevībām, ar siltiem vakariem, rēnām naktīm... ar tādām vietām kā liedags un parka soliņi, un ziedošu pļavu mīkstā zāle. Taču šajā stāstā bija ziema, mūžīga, ledaina ziema. Un laivu novietne, viņa domāja, lai nu kā arī būtu, ir vieta bez sniega...

Anna skūpstīja viņu vēlreiz un pamanīja, ka viņš noliek lukturi uz laivas, kurai blakus viņi stāvēja. Viņas roka atrada ceļu zem puiša džempera, zem viņa tēkrekla un tagad gulēja uz siltas, kailas miesas, sākumā vēl nevainīgi sirds augstumā, ko viņa tagad juta cauri ādai. Viņa juta arī Ābela plaukstu, tā stingri turēja viņas roku, negribēja laist vaļā, turēja sagūstītu tur, kur tā bija, taču Annas roka izslīdēja, Anna bija aizvērusi acis, ar aizvērtām acīm var labāk sataustīt...

Jā, viņa domāja, joprojām reibst galva, varbūt no vīna. Jā. Tagad. Vēlāk es to vairs neuzdrošināšos. Šajā brīdī es neesmu Anna Lēmane, bet pavisam kāds cits, kāds drosmīgāks.

Viņi vēl arvien bija vienojušies skūpstā, un Annas roka atrada ceļu prom no viņas pašas, atrada siksnu, ko atsprādzēja, atrada vēl vairāk un vēl dzīvāku siltumu viņa augumā. Mētelis bija noslīdējis no pleciem, viņa pārlika prātā dažas praktiskas lietas: mēteli varētu izmantot kā paklāju, zeme ir sasodīti cieta... turklāt ne tikai zeme... viņas otrā roka kaut kur uzgāja Ābela plaukstu un ievilka zem savām drēbēm... un skūpsts piepeši pārtrūka. Ābels izrunāja viņas vārdu.

- Anna, lūdzu, - viņš čukstēja. - Lūdzu, nedari to, tas nebeigsies labi... tev gribas piedzīvojumu... maza meitene, kas vēlas piedzīvojumus, taču tas nebūs labi...

- Protams, viss būs labi, - Anna čukstēja, abu lūpām tik tuvu esot, ka runājot tās saskārās. - Neraizējies...

Viņa palaida Ābelu vaļā un izslīdēja no džempera, no sava tē-krekla, tā bija viena plūdeņa kustība, vienkāršāk, nekā viņa bija iedomājusies, viņa atāķēja krūšturi un palika kaila, no gurniem uz augšu kaila. Viņai nesala. Viņai nekad nebija bijis siltāk. Debestiņ, viņa patiešām bija piedzērusies. Kaut kur galvā atskanēja sīka balstiņa: ko tu dari? Tu tāda parasti neesi - kas tev lēcies? Viņa šai balsī neklausījās.

Viņa redzēja, ka lukturīša gaisma uz viņas krūtīm zīmē savādus ēnu rakstus. Viņa bija mākslas darbs, šīs nakts mākslas darbs. Viņa palūkojās uz Ābelu. Skaties, viņa gribēja teikt, skaties, tā ir daļa no pasakas. Taču viņš teju ar varu novērsa acis un skatījās sāņus.

- Neraizējies, - viņa vēlreiz nočukstēja. - Tu... tev taču par to būtu jāzina vairāk nekā man.

- Nē, - viņš čukstēja, un viņa balsī tagad skanēja zināms izmisums, ko viņa neuztvēra - tikai vēlāk, tikai par vēlu vai arī gluži labi uztvēra, tikai ignorēja. Viņš joprojām skatījās sāņus. - Izbeidz. Es to negribu, es...

Es tikai tagad sāku, viņa ar smaidu nodomāja, es tikai tagad sāku dzīvot, es tikai sāku visu šai pasaulē apjaust. Anna palaida vaļā viņa pirkstus, un viņas rokas atgriezās pie Ābela auguma, vēl neizpētītās dzīlēs, kur caur un cauri juta, ka viņa augums vēlas to pašu, ko viņa, tas bija pārāk skaidri. Ābela elpa pie viņas auss bija drudžaina, tik tikko apvaldīta, un arī par to viņai bija jāsmaida. Viņš atkal runāja ar viņu, izgrūda vārdus, ko viņa nesaprata.

-Tas... man tas nav saistīts ar... maigumu, tikai ar... varu... nepiespied mani...

Viņa Ābelu nespieda. Vai viņa spieda? Viņa piesardzīgi sakļāva pirkstus ap viņa erekciju kā kaut ko jaunu, kas viņai pieder, ko viņa piesavinājās, viņa neko nezināja, viņa tikai mācījās, viņu ne uz ko nespieda, nē...

Un tad notika tāds kā klikšķis. It kā pārslēgtos slēdzis. Gluži negaidot.

Pasivitāte zuda, Ābels pasita viņas rokas uz augšu, viņš atbrīvojās, un Anna domāja, ka viņš to aizgrūdīs prom no sevis, taču viņš to sagrāba aiz pleciem un apgrieza otrādi, tik zibenīgi, ka Anna nepaguva attapties.

- Pagaidi! - viņa lūdza.

Ābela siltais ķermenis bija cieši piespiedies pie viņas, nu jau pārāk cieši, un viņa roku kustības, novelkot viņai bikses un apakšbiksī-tes, nebija ne uzmanīgas, ne saudzīgas. Viņa joprojām vēlējās to pašu, ko viņš, taču tagad viss notika pārāk ātri... vai tā tam bija jābūt? Viņa nebija par to droša, viņa nezināja, ko darīt. Viņš zināja labāk, kam un kā bija jānotiek, viņa līdzdarbojās, dabiski, bet...

- Pagaidi! - viņa vēlreiz čukstēja. - Vai mēs nevarētu... lūdzu... tev man jāparāda, kā...

Taču bija tā, it kā Ābels nedzirdētu. Vairs ne. Viņš nogrūda viņu lejā pie zemes, viņa nokrita uz ceļiem, sāpīgi, uz cietās betona grīdas. Viņa nesaprata, kas notiek. Taču saprata, ka viss ir aplam. Vēlāk, savās atmiņās, viņa šo ainu izdzīvoja vēlreiz un vēlreiz: viņa mēģina atkal pieslieties kājās, taču viņa svars gulstas pāri, un viņa rokas, viņa rokas viņu cieši sagrābušas, viņš ir stiprāks par viņu. - Nē, - viņa čukst, viņa cenšas izlocīties. - Izbeidz! Ne tā... tā tas nebija domāts... tad labāk beidzam vispār... izbeidz, izbeidz! Es kliegšu... - Viņa nekliedz. Viņa nespēj kliegt. Viņš tur viņas mutei priekšā plaukstu. Un šis ir brīdis, kad viņa apjēdz, ka atpakaļceļa nav. Ka viņa ir zaudējusi. Tagad viņa jūt tikai bailes, bailes no tā, ko viņš vairs nevar kontrolēt. Visi cilvēciskie dziedzeri ir pārstājuši izdalīt sekrētus, tas vispār vairs nevar funkcionēt: pārāk liels berzes laukums, pārāk maz slīdīgu šķidrumu. Viņa pretojas, viņa cenšas sist, taču netrāpa, viņa ir bezpalīdzīga, viņa ir stulbu, bezpalīdzīgu baiļu kamols, nokņupis pamestā šķūnī uz betona grīdas, nokņupis kā absurdā lūgšanā. Viss notiek par ātru, daudz par ātru, viņa spiež kājas kopā, viņš tās atlauž vaļā ar celi, un tad nāk dzeļoša sāpe, svešķermeņa ielaušanās, jā, tas ir tas, ko viņa domā: svešķermenis. Vardarbība funkcionē arī bez sekrētiem. Tas aiz muguras, tas vairs nav Ābels, tas nav kāds, ko viņa pazīst, tas ir kāds, kurš iedveš vienīgi šausmas, kāds, kurš nodara sāpes, un, vēl ļaunāk, kas vēlas viņai nodarīt sāpes. Zvērs. Sāpe uzplēš viņu vidū pušu, tā ir visur, tā rauj iekšas uz āru, kabatas lukturīša gaisma uz betona grīdas izskatās blāva un neīsta, viņa var sazīmēt laivu aprises, viņa cenšas skatīties uz ēnām, lai novērstu uzmanību no sāpēm savās iekšās, tomēr tas neizdodas. Viņa jūt zvēru dziļi, dziļi sevī, tas kustas, tas spiež viņu lejā pie aukstā akmens, atkal un atkal, un pats ļaunākais ir plauksta viņai uz mutes, kas neļauj kliegt. Viņa aizver acis, lai betona grīdu vairāk neredzētu, tas nepalīdz, ja vairs neredz, sāpes aug arvien augumā, sāpes samaļ kā divi dzirnakmeņi, viņa to neizturēs, viņa padosies, vienkārši padosies, viņa domā, un nomirs. Viņa tikai vēlas, lai tas būtu galā.

Un tad tas ir galā. Tas ildzis vien sekundes. Plauksta vairs neatrodas viņai uz mutes, otra ķermeņa smagums vairs negulst virsū. Viņa nekustas. Viņa paliek uz zemes, uz ceļiem, uz priekšu saliekusies, galvu uz rokām. Dzinkstoņa, tāda kā plīstošu trauku šķinda, plēšoties virtuvē. Stikls sašķīst. Kad viņa paceļ galvu, ir tumšs. Kabatas lukturītis, tas bija lukturītis, kas saplīsa. Viņa dzird soļus, kas attālinās, kas laižas prom, skrien, bēg. Tad iestājas klusums.

Viņa nezināja, cik ilgi bija pavadījusi kņūpus uz zemes. Ilgi. Viņa atkal dzirdēja čabināmies žurku. Cita nekā viņa nedzirdēja. Laivu šķūnī neviena nebija. Neviena glūnoša slepkavas. Tur bija tikai viņa un atmiņas par to, kas noticis.

Viņa juta, ka asiņo. Asinis līdz ar laiku sūcās ārā no viņas, dzīves pilieni, bet, dabiski, tās nebija tikai asinis, nebija tikai laiks, tas bija arī kaut kas cits, par ko viņa tagad negribēja domāt, daļa no zvēra - vai cilvēka, kuru nepazina. Viņa mēģināja domāt "Ābels", taču šis vārds galvā negribēja veidoties, burti liedzās jēgpilni vai kaut vai izrunājami virknēties cits aiz cita.

Viņa neraudāja. Šoreiz ne. Visbeidzot viņa piecēlās, atrada kabatlakatiņu un noslaucīja asinis starp kājām, nebija tik daudz, kā bija iedomājusies. Viņa atkal saģērbās. Viņa manīja, ka trīc, pirksti bija auksti kā ledus, viņa tik tikko spēja aizpogāt bikses. Ejot pāri laivu novietnei uz durvīm, sāpes atgriezās, un viņa aptvēra, ka klibo.

Atceļā pie sava riteņa Anna mēģināja aizmirst par sāpēm un iet tā, lai neviens neko nenojaustu. Neviena nebija, bet rīt, rīt būs cilvēki... Magnuss... Linda... skolasbiedri. Pie domas par skolu viņai sametās nelabi. Nekad, nekad dzīvē viņa ne ar vienu nespēs runāt par šeit notikušo. Arī ar Magnusu un Lindu ne, ar viņiem jo īpaši. Un tā kā viņa ne ar vienu citu par to runāt nevarēja, viņa runāja pati ar sevi.

- Mazā muļķa meitene! - viņa sev teica. - Mazā muļķa meitene, tu gribēji piedzīvojumu. Te tev nu bija piedzīvojums. - Un tad, atslēdzot riteni, sāka klusi pie sevis dungot smieklīgu, senu melodiju.

Vesels, vesels, vesels,

Trīs dienas lietus līs,

Trīs dienas saule spīdēs,

Un visas vainas sadzīs...

Viņš viņu bija pazaudējis!

Nolādēts, viņš viņu bija pazaudējis. Viņš zināja, ka viņa te ir, pludmalē, viņš viņu bija redzējis, viņus abus, viņi viņu neredzēja, ēnas aiz sērfotāju namiņa bija dziļas. Un nu viņš nezināja, kur lai viņu meklē. Viņš lavīsies uz mājām, garām savu vecāku istabai, paslepšus kā zaglis, viņš pēdējā laikā tā darīja bieži. Suns viņu nenodos, suns gulēja cieši, par to viņš bija parūpējies.

Viņš viņu bija pazaudējis.

Kaut kur starp zvejnieku noliktavām, kaut kur pie burinieku zonas. Viņš bija pārāk piesardzīgs, bija pārāk iepalicis no viņiem, baiļojoties, ka viņu neatklāj. Sniegs naktis darīja pārāk gaišas.

Viņš atgriezās liedagā, redzēja tālumā norobežojošās lentes taisnstūri, kas nakts vējā čabēja, un manīja, ka dreb. Viņš tagad par to negribēja domāt, par tā vīrieša ķermeni, kas tur bija gulējis, domāt par asinīm, kas no brūces bija iztecējušas sniegā. Vai par jautājumu, ko Sērens Marinke pēdējā acumirklī bija domājis. Par ko. Arī Sērens Ma-rinke, iespējams, kādu bija mīlējis.

Viņš atkal attapās uz ledus, viņš devās uz priekšu, tālu prom, nebija svarīgi, kad viņš atgriezīsies mājās, vai viņi to pamanīs vai nepamanīs, un, ja pamanīs, viņš vienmēr varēja kaut ko samuldēt par ieilgušu tusiņu krogā ar draugiem un izlikties vainīgs un paģirains. Tusiņš ar draugiem? Viņam nebija draugu.

Pat viņa negribēja ar viņu draudzēties. Pat Anna ne.

Viņš novilka cimdus un sagrāba plikajās rokās sniegu, kas klāja ledu. Sniegs bija ļoti auksts. Dažbrīd viņam ienāca prātā, ka tai vajadzētu būt labai sajūtai - vienkārši iegulties tajā un palikt guļam, uz mūžiem.

13 SNIEGS

Pirmdienas rītā gaisma Lēmaņu mājā vairs nebija tik zila kā agrāk. Tajā bija parādījusies svēdra, iejaukusies kāda netīra krāsa, varbūt asiņu krāsa.

Anna ilgi un rūpīgi mazgājās dušā un vairākas reizes izmazgāja matus. Naktī viņa nebija gājusi dušā, tas bija tāds stereotips, un, ja viņa ietu dušā, Linda būtu ko nojautusi. Atnākusi mājās, viņa baidījās atrast Lindu sēžam dzīvojamā istabā, bez miega, gaidošu, jo tad viņai būtu beigas, Anna vienkārši būtu saļimusi viņas rokās. īsu brīdi viņa to pat vēlējās. Taču Lindas tur nebija. Anna dzirdēja, kā viņa blakus Magnusam grozās pa gultu, viņa bija gaidījusi, viņa nomierinājās tikai tad, kad zināja, meita ir mājās. No kā Linda baidījās? Varbūt viņa baidījās tieši no tā, kas bija noticis?

Anna neaizmiga. Viņa klusi gulēja gultā, blenza griestos, gaidīja, kad atnāks rīts. Viņa klusi sēdēja pie brokastgalda. Viņa neko neēda.

- Vai kaut kas atgadījies? - prasīja Magnuss. Viņa papurināja galvu. Viņa pamāja. Viņa paraustīja plecus.

-Jūs sastrīdējāties? - Linda jautāja.

- Jā, - viņa teica, jūtot atvieglojumu par šādu izskaidrojumu, - jā, uz to pusi. Man vajag mazliet laika, lai to apdomātu.

Uz grīdas pretī vēstuļu kastītes spraugai durvīs gulēja balta aploksne ar viņas vārdu. Ābela rokraksts. Kad viņa vēstuli pacēla, tā dedzināja plaukstu kā cigaretes gals. Viņa saplēsa to sīkos gabaliņos un izmeta ārā atkritumu konteinerā.

Viņa uzkāpa uz riteņa un brauca uz skolu kā ikkatru dienu; vēl divas nedēļas nodarbību, tad sāksies lielā noslēdzošā mācīšanās abitū-rijas eksāmeniem. Sāpes vēl bija jūtamas, braucot ar riteni, tās atgriezās, plēsa un plosīja viņu. Skolas pagriezienam viņa pabrauca garām. Viņa nespēja tur ieiet. Viņa nespēja izturēt domu, ka jāredz Ābels, jāsēž solu rindas izliekumā viņam pretī, viņa nevēlējās redzēt viņa leduszilās acis. Viņa jautāja sev, kas tajās bija lasāms naktī, tai naktī laivu novietnē. Viņa aizbrauca uz pilsētu, nolika riteni, bezmērķīgi klaiņoja pa ielām.

Kādā brīdī viņa atkal nonāca pie gājēju tiltiņa, kas veda pāri upei, šeit, kur vasarā pilsētas ostā stāvēja lielās, vecās laivas. Arī šeit upe bija aizsalusi, vienīgi zemledus zvejnieku āliņģi tās vidū laistījās kā nedefinējama ķermeņa šķidruma slapjie traipi. Viņa atspiedās uz tilta margām un skatījās pāri uz restorānkuģi.

- Ja vien es spētu domāt, - viņa skaļi ierunājās, - ja vien es spētu skaidri domāt. Varbūt man jārunā, lai domātu. Kas notika? Un ko nozīmē tas, kas notika?

Viņa pavērās apkārt, nebija neviena, kas varētu viņu dzirdēt.

- Man ir bail, - viņa sev teica. - Man atkal ir bail. Man jāatrod atbildes uz jautājumiem. Pirmais jautājums: kas ir Ābels Tanateks?

Lejā pāri ledum čāpoja gulbis, netīri balts, gulbji nav skaisti, domāja Anna, nekad nav bijuši, tāpat kā šķebinoši lipīgie saulrieti pie jūras.

- Ja nu pastāv tāds slēdzis, kas pats pārslēdzas, - viņa turpināja,

- varbūt tas pārslēdzas ne tikai tādos brīžos kā vakar... varbūt tas ir pārslēdzies jau agrāk, pludmalē, sniegā... Slepkava atgriežas slepkavības vietā. Un ja nu vakarnakt viņš atgriezās? Ja nu viņš bija tur, man līdzās? Vilks pasakā visus savus upurus bija nogalinājis ar vienu kodienu skaustā, no aizmugures, neredzot viņus sejā. Ja viņš tiem būtu skatījies sejā, varbūt justu līdzcietību, un viņš to zināja. Vilks sevi labi pazīst.

Vēl aizvien viņa juta silto, smagi elsojošo smagumu sev virsū, viņa juta viņa elpu pakausī un smeldzi, viņa sakņupa pie gājēju tiltiņa margām un gribēja vemt, taču kuņģis bija pārāk tukšs.

Vilks sevi labi pazina, un viņš bija viņu brīdinājis. Tā bija viņas vaina, tā visa bija viņas vaina. Vai tā bija?

Un tad galvā atskanēja Gitas balss, skaidri un gaiši. Nē, Gita teica. To nu gan sev neiestāsti, mans bērns. Tas ir tieši tas, ko viņi visi pēc tam apgalvo. Vīrieši. Tu taču esi pārāk inteliģenta, lai ticētu tam, ko šie saka. Viņa to gribēja, tā viņi saka...

- Bet es taču to gribēju, - Anna čukstēja.

Blēņas, Gitas balss teica. Tā izklausījās nikna. Tu gribēji ar viņu pārgulēt, skaidrs, mans bērns, to es saprotu, tev taču ir laiks pievērsties šīm lietām, vai ne?Es pat saprotu laivu novietni, tā bija tava iespēja, galu galā, ne tur sniega, ne Mihas. Taču tu nevarēji zināt, ka viņš aizies pa fāzēm. Es domāju, nav taču tā, ka viņam uz pieres būtu uztetovēts PSIHS...

- Man bija viņš jāklausa. Es...

Sasodīts vēlreiz! Tu iedomājies, ka viņš ir kautrīgs. Viņš neuzdrošinās. Tu taču tā domāji, nestāsti man... Es tavā vietā arī būtu. Izbeidz tos murgus ar "es esmu vainīga"... Anna nopurināja galvu, izpurināja Gitas balsi, tomēr tas nelīdzēja. Tagad viņa atcerējās vārdus, ko Gita pirms ilga laika bija teikusi, savā apzināti rupjajā stiliņā, uz sterilā dīvāna.

Iespējams, tu kaut ko saķersi.

Un ja nu viņai ir taisnība? Anna prātoja, vai nebūtu gudri iztaisīt asinsanalīzes, kaut kur, anonīmi, taču viņa nespēja iztēloties, kas būtu jāsaka, jo asinis anonīmām analīzēm tomēr neņem anonīma perona.

Kas atgadījies, Lēmanes kundze? Vai runa ir par...

- Nē, - viņa skaļi teica, - nē, tas, ko jūs domājat, ir nepareizais vārds, es zinu, ko jūs domājat, jūs domājat - izvarošana, šis vārds ir tik skarbs... taču nav tā, ka viņš būtu man kaut kur uzglūnējis. Es biju tā, kas sāka... viņš ir... viņš bija... varbūt... mans draugs. Bet vairāk tāds nav, un varbūt viņš ir slepkava, un viss ir cauri. Tas ir cauri.

Viņa atjēdzās, ka ir sakņupusi sniegā uz tilta, jau atkal viņa ir kņupus, nolādēts.

Cauri. Tas bija daudz ļaunāks, daudz skarbāks vārds par to pirmo. Tas bija vārds, kas gribēja viņu novest līdz asarām. Viņa tam neļāvās.

Un bija vēl kas - viņai pēkšņi kaut kas iešāvās prātā.

- Un es sev jautāju, - viņa čukstēja, joprojām dialogā ar kādu neeksistējošu personu, kas viņai kādā neeksistējošā (sterilā) ambulancē ņēma asinis un uzdeva jautājumus. - Es piepeši sev jautāju... viņam ir maza māsiņa, un es jautāju, cik ļoti viņš to mīl un kādā veidā. Vai viņš viņu... vai viņš ar viņu...

Gaiss kļuva par pāris grādiem aukstāks, nekā bija iepriekš.

- Varbūt tas ir iemesls, - viņa teica, - kāpēc viņš nevienu nelaiž Mihai klāt. Un ja nu Sērenam Marinkem arī bija tādas aizdomas? Un ja nu tāpēc viņam bija jāmirst?

Anna domāja par Mihu viņas sintētiskajā rozā jakā ar mākslīgās kažokādas apkakli, par viņas gaiši blondajām plīvojošajām biželēm, par Ābela pirkstiem viņas matos. Par augsto gultu. Mēs tur varam sagulēt divatā, Miha bija teikusi, vai kaut kā līdzīgi. Mums ar Ābelu tur abiem pietiek vietas. Miha savā nevainīgajā manierē, Miha, kura vēl nezināja, kas ir pareizi un kas nepareizi. Vai Ābels darīja to, ko bija pārmetis Raineram Līrskim?

Pieturoties pie tilta margām, viņa izslējās stāvus.

- Man kaut kas jādara, - viņa teica, taču teica to klusi, tik tikko dzirdami. - Man jānoskaidro patiesība. Man ar kādu par to visu ir jārunā, ar kādu reālu. Iespējams, ar policiju, ar kādu, kurš izmeklē Marinkes nāvi...

Pirms pameta tiltu, viņa īsi pievēra acis un vēlreiz acu priekšā redzēja, kā Ābels lido pāri pelēkajam skolas pagalmam un sviež Mihu gaisā, un atkal sajuta, kā viņš apskauj viņu, vācu valodas kabinētā, avīžpapīra tornī. Viņa nevarēja ne ar vienu runāt. Vismazāk ar policiju.

Viņa to nespēja. Viņa viņu joprojām mīlēja. Varbūt viņa nekad nepārstās viņu mīlēt.

Anna bija zaudējusi saikni ne tikai ar realitāti, bet savādā kārtā arī ar savu šķērsflautu. Flauta bija atradusies viņas mugursomā, diezgan negudri tādā aukstumā, flauta bija mēma lieciniece tam, kas notika laivu šķūnī. Viņa to ievīstīja tumši zilajā adītajā Aldi specpiedāvājuma džemperī un ielika savā skapī. Piezvanīja skolotājai un atcēla nodarbības šajā nedēļā, neminot iemeslu. Pirmo reizi kopš ilga laika viņa atkal piesēdās pie klavierēm dzīvojamā istabā, agrāk viņa tās bija daudz spēlējusi, bet tad izšķīrusies par labu flautas sudrabtoņiem. Izvēles kursā mūzikā pietika ar vienu instrumentu. Tagad klavieres šķita drošākas, atkāpšanās vieta, kurai ar savu klātbūtni nebija pieskāries ne Ābels, ne Miha. Viņa vingrinājās spēlēt skaņdarbus, kurus vajadzēja vingrināties, bet uz taustiņiem. Muļķīgi, protams. Viņa nevarēja slēpt no sevis flautu drēbju skapī mūžīgi.

Allaž vienādie mājas elpas vilcieni viņai piepeši šķita ļoti tāli: viņa redzēja Magnusu barojam sarkanrīklītes. Viņa skatījās, kā Linda kapā dārzeņus. Tās bija darbības kādā gleznā, uz kuru viņa raudzījās no malas. Viņa pati, Anna Lēmane, atradās otrā pusē, viņai nebija sakara ar lietām, kas notika uz audekla.

Otrdienas rītā gaitenī gulēja vēl viena aploksne, iemesta pa vēstuļu spraugu. Balta kā sniegs, balta kā baltie trokšņi, ar viņas vārdu virsū. Arī šo aploksni viņa saplēsa sīkās druskās un iebēra atkritumu tvertnē. Viņa atkal devās uz skolu: četras stundas pārrunu mūzikas kursā, viņa neminēja, ka flautai vairs nepieskaras. Viņa redzēja Ābelu lejā ejam pāri pagalmam. Viņš pacēla galvu, varbūt zināja, aiz kura loga viņa sēž, taču viņa novērsa skatienu. Viņai piepeši sareiba galva.

Vārdus, niknus vārdus galvā atkal čukstēja Gita, kuras te nemaz nebija: Tikai nedomā uzņemties vainu, matīs bērns. Vai zini, kā vajadzētu izrīkoties ar vīriešiem, kas dara tādas lietas? Man ir pāris ideju...

Anna domāja, ka starpbrīdī viņa nespēs ieiet skolēnu istabā, kur Frauke viņu pēc mūzikas nodarbības centās ievilkt. Viņai bija bail, ka tur būs Ābels. Viņš tur bija. Viņš sēdēja uz radiatora, aizmugurē stūrī, un tina cigareti, ko smēķēt ārā. Kad Anna ienāca, viņš pacēla acis, ļoti īsi, un novērsa skatienu. Viņš nevarēja aizbēgt, viņš tur sēdēja, iespundēts stūrī, pārējo vidusskolēnu amorfās masas apņemts, un Anna nevarēja tūliņ aiziet prom, ne jau tā, pa galvu pa kaklu, citādi Frauke prasītu, kas lēcies... Tā bija neiespējama situācija.

Anna saņēmās un palika. Viņa saņēmās un kopā ar Frauki izdzēra vienu nebaudāmu kafiju no mūžīgi beigtā automāta un veselas piecas minūtes pļāpāja par dažādiem niekiem, pareizāk sakot, runāja Frauke un viņa tēloja, ka klausās. Viņa Ābelam bija uzgriezusi muguru, tomēr juta viņa klātbūtni.

Dienasvidū viņš atkal stāvēja ārā savā ierastajā vietā, viņa redzēja pa logu, viņš bija uzvilcis mici pār ausīm un noslēpis rokas kabatās, Walkman puļķīšiem ausīs, visus logus uz ārpasauli aizvēris. Viena īsa saruna viņam bija ar diviem tipiem no bioloģijas kursa, varbūt viņš tiem kaut ko iedeva, Anna neredzēja.

Viņš vairs nebija Ābels. Viņš atkal bija Tanateks, poļu sīktirgonis, neviens nezināja, ko viņš skolā meklē, un daudziem, tādiem kā Annai, no viņa bija mazliet bail.

Viņa prātoja pie sevis, vai tas tā arī paliks. Vai viss atkal ir kā agrāk, vai jāuzvedas tā, it kā viņa Ābelu nekad nebūtu pazinusi.

Nē. Viss nebija kā agrāk. Rainers Līrskis bija miris. Sērens Ma-rinke bija miris. Laivu šķūnī uz zemes naktī bija pilējušas asinis. Un kāda maza meitene ar gaiši blondām bizītēm un sārtu jaciņu kaut kur pasakā ceļoja pāri ledājam, bezpalīdzīga vējā un negaisā. Pa radio ziņoja par gaidāmu sniegputeni.

- Mīļais bērns, - sacīja Gita un vienkārši stāvēja pie durvīm, šoreiz pavisam reāla un taustāma. Protams, domāja Anna, visas tās lietas, ko viņa bija iztēlojusies, Gita nemaz nebija teikusi. - Mīļais bērns, kas noticis?

- Es mācos, - atteica Anna un palika stāvam durvīs, nelaižot Gitu iekšā. - Kam tad būtu jānotiek?

- Nestāsti, - Gita teica. - Kaut kas ir atgadījies. Starp Ābelu un tevi. Jūs vairs nesarunājaties. Vai tu domā, ka visi pārējie ir akli? Mēs raizējamies.

- Kas ir tie mēs? - Anna vaicāja.

Ar vienu rokas kustību Gita aizslaucīja jautājumu prom un izvilka cigaretes. - Ja tu mani nelaid iekšā, tev būs jāsamierinās ar to, ka dūmi pa atvērtajām durvīm saies mājā, - viņa sacīja un paraustīja plecus.

- Bet tik ātri tu no manis vaļā netiksi. Kaut kas nogājis greizi, ko? Ar Ābelu? Pa riktīgam greizi.

- Un ja arī tā? - prasīja Anna.

Gita izpūta gaisā dūmu gredzenu. - Ko tu zini par viņu?

Anna samiedza acis. - Kā tu to domā - ko es zinu par viņu?

- Es to domāju tā, kā to saku. Ko tu zini par Ābelu Tanateku?

- Varbūt, - teica Anna, - drīzāk jājautā: ko tu zini par Ābelu Tanateku? Vai ir kas tāds, ko tu vēlies man pastāstīt? Vai tāpēc tu atnāci?

Kādu brīdi Gita smēķēja klusējot.

- Nē, - visbeidzot viņa teica. Un tad: - Es palaikam iedomājos par to norobežojošo lenti krastmalā. Tā vienkārši iznirst manās domās...

- Ak tā, - Anna teica, negaidīti uzbrūkoši, - un vai zini, kas palaikam tā vienkārši uznirst manās domās? Henness fon Bīderics, piemēram. Un Bertils Hāgemanis. Viens plātās, ka prot šaut, bet otrs cenšas par to nerunāt. Augstākās sabiedrības zēni... Bertils tur ārā pludmalē bija abas dienas pirms Marinkes nāves. Viņš pats to stāstīja. Un kur bija Henness, tu droši vien zini labāk par mani. Vai tā nav?

Gita pārsteigta stingi vērās viņā. - Kāds sakars viņiem abiem ar šo lietu?

- To, - teica Anna, - es arī sev jautāju. - Un aizvēra durvis.

Trešdien gaitenī gulēja trešā baltā aploksne. Kad Anna tai pieskārās, tā nededzināja pirkstus. Viņa to saplēsīs tāpat kā iepriekšējās divas. Viņa... viņa atvēra aploksni. Papīrs, kas atradās tajā, bija blīvi aprakstīts sīkiem, drudžainiem burtiem. Tur bija viņas vārds.

Anna. Anna, vai Tu šo lasi? Es nepārstāšu Tev rakstīt.

Man nav nekā, tikai vārdi. Es esmu pasaku stāstnieks.

Es gribētu Tev kaut ko paskaidrot. Taču nespēju. Vēlāk, varbūt vēlāk.

Vārdi, kurus man jāatrod, ir asi un ievainojoši, ļaunāki par rožu ērkšķiem. Tam, kas notika, ir savs iemesls. To nav iespējams piedot, un es Tev to nelūdzu. Mēs pazaudējām viens otru, mēs vairs neatradīsim viens otru. Rožu meitenīt, jūra ir auksta un...

Viņa ielika vēstuli atpakaļ aploksnē un abas saplēsa, vēl sīkākās druskās nekā iepriekšējās aploksnes. Ledainais vējš izrāva druskas no pirkstiem un aiznesa sev līdzi, augstu prom debesīs, gluži kā būtu sācis snigt ačgārnā virzienā. Viņas acīs dega asaras. Mēs vairs neatradīsim viens otru. Nē, viņa domāja, to mēs nedarīsim. Nekad.

Es nespēju pastiept roku tev pretī. To, kas noticis, vairs nevar izdzēst.

Tajā dienā situācija skolā kļuva vēl neciešamāka. Anna piespieda sevi aiziet uz vācu valodu. Ābels arī izskatījās sevi piespiedis. Viņš pat ieradās laikā. Viņš jau tur sēdēja, kad Anna iegāja. Kuram gan galvā bija iešāvusies šī spožā ideja izkārtot galdus U formā? Viņi sēdēja viens otram pretī un neskatījās viens uz otru, viņi skatījās visur kur citur, tikai ne viens uz otru. Starp viņiem gulēja trīs metri kabatas lukturīša lausku, projām bēgošu soļu, sāpju, asiņu, plaukstas uz kāda mutes, auguma smaguma, zvēra elpas. Starp viņiem gulēja divi miroņi.

Vienu reizi viņa tomēr paskatījās uz viņu. Viņš bija novilcis džemperi, sēdēja tēkreklā, un viņa redzēja abas apaļās rētiņas uz viņa kreisā augšdelma. Tās tur vairs nebija tikai divas. Tur bija vēl trešā, lielāka, garāk izpletusies, plata svītra. Viņa novērsa skatienu un paskatījās atkal. Svītra nebija svītra, tas bija tādu pašu apaļu plankumiņu virknējums kā pirmie divi, gailošu cigarešu galu pēdas. Viņa mēģināja saskaitīt, taču Ābels pagrieza galvu, un viņa nolaida skatienu uz galda.

Sāpes, viņa domāja. Tās sāpes ir tādas pašas kā manējās, tikai citā vietā.

Pēc neizturamām divām stundām viņa nogaidīja, līdz visi aiziet. Ābels aizgāja pirmais. Beidzot pie savas pults sēdēja tikai Knāke. Viņš palūkojās uz Annu, piecēlās, aizvēra durvis un atkal apsēdās. Viņš neko neteica. Viņš izņēma no somas termosu ar tēju un pielēja pilnu termosa krūzi. Viņam nekur nebija jāsteidzas.

- Man ar kādu ir jāizrunājas, - teica Anna.

Viņš pamāja. Viņš nejautāja: kas ir noticis?

- Pieņemsim, kaut kas ir noticis, - Anna sadja. - Kaut kas... ļauns, starp Ābelu un mani. Kaut kas tāds, kas saistīts ar... uzticēšanos... -Viņa uzlika plaukstas uz vaigiem un juta, ka tie deg. Viņa sevi ienīda par to, ka sarkst. - Kaut kas tāds, par ko nav iespējams runāt... Pieņemsim, ka īstenībā pie tā vainīga esmu es pati, netieši. Pat ja Gitai šķičt, ka tās ir blēņas. Iespējams, tās ir blēņas. Iespējams... tātad pieņemsim, ka es neesmu vainīga...

- Pieņemsim, ka tā, - atkārtoja Knāke, iedzerot malku tējas.

- Proti, es viņam uzticējos, - Anna klusi teica, neskatoties uz Knāki.

- Bet nu es vairs nezinu, ko domāt. Jūs zināt par tām abām slepkavībām... Līrskis... viņš bija tēvs Ābela mazajai māsiņai. Ābels viņu ienīda. Viņam bija bail, ka viņš Mihu... ka viņai ko nodarīs. Cik zinu, viņš bija slavens ar to, ka... viņam patika mazas meitenītes. Varbūt tā nav tiesa, tomēr Ābels par to bija pārliecināts. Viņi par Līrska slepkavību vienu ir ietupinājuši, kādu, kuram pieder īstais ierocis un kurš Līrski bija pazinis, taču es nezinu, vai tas bija viņš... Un tad Sērens Marinke, pludmalē, jūs taču dzirdējāt pa radio. Viņš bija sociālais darbinieks, kurš īsi pirms tam bija ieradies pie Ābela un Mihas. Ābelam vēl nav astoņpadsmit, bet to jūs jau zināt, un teorētiski Mihai būtu jāpārcelas pie kāda radinieka vai uz audžuģimeni, jo viņas mamma ir aizgājusi, bet viņš to netaisās pieļaut... viņu mamma, Mišela, kuru jūs nepazīstat... - Viņa pacēla acis.

Knāke papurināja galvu. - Nē, Anna. Es viņu nepazīstu.

Bet no kurienes gan Mišelai tās vecās Koena kasetes? domāja Anna. Cik daudz ir tādu ļaužu, kuri klausās ko tamlīdzīgu? Viņa līdz šim zināja trīs: Mišelu, savu mammu... un Knāki.

- Mišela ir pazudusi, - Anna nobeidza. - Jau pāris nedēļu. Tomēr viņa ir kaut kur netālu. Viņa ir noņēmusi naudu no saimniecības konta. No krājkases bankomāta Eldenā.

Knāke vērās savā termosa krūzē, it kā varētu tur ieraudzīt Mišelu Tanateku, ja vien labi ilgi skatītos. It kā viņš zinātu, kā izskatās šī pazudusī sieviete.

- Un tad vēl tā pasaka, - Anna čukstēja, - ko Ābels stāsta savai māsai. Reizēm tur parādās cilvēki, kas eksistē īstenībā. Reizēm es tos pazīstu jau par vēlu. Sērenu Marinki es pazinu par vēlu. Viņš nomira arī pasakā. Visiem ļaunajiem ir jāmirst. Taču kurš nolemj, ka viņi ir ļaunie? Man... man ir bail. Bail, ka vēl kādu atradīs zem sniega mirušu. Vēl kādu ar šāvienu pakausī.

- Tomēr tu uz policiju neej.

- Nē. Es... - Viņa neteica: ... mīlu viņu. Tas būtu izklausījies tik nodrāzti.

Knāke piecēlās un piegāja pie loga, termosa krūzi rokā.

- Ir tik daudz iespēju, - viņš sacīja. - Bezgalīgi daudz iespēju. Es neesmu detektīvs. Bet varbūt pastāv vairāk iespēju nekā tās, ko tu redzi.

Viņa pacēla galvu. - Ja?

- Pirmā iespēja ir pati vienkāršākā, - teica Knāke. - Abus vīriešus nošāva Ābels Tanateks. Pirmo tāpēc, ka ienīda, bet otro... kāpēc viņš nošāva to otru? Vai ir kāda jēga nošaut sociālo darbinieku? Sociālais darbinieks ir valsts funkcija kāda cilvēka personā, tas tiek aizstāts. Ja tu vienu nošauj, tā vietā nāk nākamais. - Viņš iesmējās. - Tas ir kā datorspēlē.

- Un otra iespēja?

- Iespēja divi: abus ir nošāvis kāds cits. Un te mums atkal ir divas iespējas. Kāds viņus abus ir nošāvis, lai palīdzētu Ābelam. Vai arī... kāds to izdarīja, lai abas slepkavības piešūtu viņam. Taču tas viss mazliet izklausās pēc melnbaltas mafijas filmas.

- Vai ir vēl kāda iespēja?

- Bez šaubām. Dučiem. Kāpēc mēs, piemēram, esam ieņēmuši galvā, ka abas reizes bijis viens un tas pats slepkava? Dēļ šāviena pakausī? Starp citu, nejauka metode tā kādu nogalināt. Nav jāskatās acīs. Nacisti bija slaveni ar tamlīdzīgām eksekūcijām.

Anna tvēra gaisu.

- Jūs domājat... tās bijušas divas dažādas personas?

- Tas nav izslēgts, vai ne? Otrs ir kopējis pirmā metodi.

- Jūs tomēr esat detektīvs, - teica Anna pasmīnot. Viņa piecēlās un nostājās blakus viņam pie loga. Knāke smaidīja.

- Tiesa, slikts. Es pasniedzu vācu valodu abitūrijas klasēm, bet patērēju ari savu tiesu lēto krimiķu. Pieņemsim... pieņemsim, ka Ābels nošāva Raineru Līrski. Viņam bija iemesls, ja ir tā, kā tu saki.

- Un kāds cits nošāva Marinki? Lai izskatītos, it kā tas bijis Ābels?

- Piemēram. Vai... vai arī viss ir galīgi citādi. Iespējams, tur ārā blandās kāds, kurš rīkojas pilnīgi iracionāli. Kurš patiešām tic, ka var atrisināt problēmu, novācot vienu sociālo darbinieku. Kurš vēlas pasargāt Ābelu un Mihu, taču nenieka nejēdz. Persona, kas pati ir tuvu sabrukumam un domā, ka palīdzēt var vienīgi paslepšus, persona, kas šo Līrski arī, iespējams, ienīda par to, ko viņš nodarījis...kas savu prātu un šarmu jau pirms laba laika ir noplītējusi...

Anna piespieda degunu pie vēsās rūts. Lejā pagalmā pie velosipēdu novietnes stāvēja tumšs stāvs, rokām dziļi kabatās, vilnas mici pār ausīm.

- Kāds, kurš rīkojas pilnīgi iracionāli, - Anna čukstus atkārtoja. Viņa paraudzījās uz Knāki. - Kurš?

- Mišela, - Knāke atbildēja.

Šī doma bija jauna un dīvaina, un Knāke tūliņ pat nogrozīja galvu.

- Protams, tās ir vienīgi spekulācijas. - Viņš devās atpakaļ pie pults un aizskrūvēja termosu. - Kā jau sacīts, es nepazīstu Ābela māti. Bet ja tu vēlies... es varētu mēģināt kaut ko noskaidrot. Tā būtu kā spēle. Kāda pārmaiņa, lai palēnām nepārklātos ar putekļiem kaut kur pa vidu starp Arno Šmitu un lētiem krimiķiem.

Viņš noskurinājās, it kā izpurinot putekļus no savas teju sirmās bārdas.

- Bīstama spēle, - Anna klusi noteica.

- Labāk, ka to spēlēju es, nevis tu, - Knāke sacīja. Un tad viņš uzlika plaukstu uz viņas rokas, gluži negaidot. - Anna, es neraizējos tikai par tevi vien. Tur lejā pagalmā kāds stāv un cieš. Jā, tas tagad izklausās pēc Vertera, piedod, briesmīgi - es nezinu, kas atgadījies starp jums. Es nezinu, vai to var piedot. Iespējams, nē. Visgrūtākais parasti ir piedot sev pašam.

- Un tas izklausās pēc Laodzi, - piezīmēja Anna. - Tūkstoš un viens sakāmvārds.

Knāke iesita padusē portfeli un devās uz durvīm. - Esi piesardzīga, - viņš teica. - Neesmu drošs, vai rīt kāds vispār atnāks uz skolu. Sola sniega vētru.

- Man šķiet, - Anna nomurmināja, - pirms vētra sākusies, es vēlreiz aizbraukšu līdz Ludvigsburgai. Varbūt tur varēs labāk apdomāt sakāmvārdus.

Sniega vētra? Viss kusa. Aiz skolēnu istabas loga tūkstoš un viena lāse klusi krita kūstošajā sniegā, tūkstoš un viens saules atspīdums laistījās slapjajās rūtīs. Un tūkstoš un pirmais kalendāra sakāmvārds bija palicis Annai prātā. Visgrūtākais ir piedot sev... Neprāts.

Ābels pie divriteņu novietnes vairs nestāvēja. Varēja padomāt, ka ari viņš ir nokusis, līdz ar sniegu izplēnējis. Viņa uzkāpa uz sava riteņa, joprojām starp kājām juzdama sāpes, kas viņu, iespējams, nekad vairs neatstās, un nebrauca uz mājām. Vējš kļuva stiprāks, tas bija silts atkušņa vējš, tas pūta Annu ārā no pilsētas, pa riteņbraucēju celiņu gar Volgastes ielu, tālu prom aiz Piejūras rajona, garām pagriezienam uz Vīku, Elīzes birzij un Eldenas jaunbūvju rajonam - prom uz Ludvigsburgu. Vasarā tur bija pilns, pludmale bija mežonīgāka un garāka nekā Eldenā, pludmale, pilna ar apslēptiem ielokiem un no-stūrīšiem garajā zālē. Anna atstāja riteni pie garumā izstiepušās vecās kafejnīcas, uz kuras niedru jumta bija sakrājies sniegs.

Viņa devās cauri vēja nošķiebtajām priedēm lejā uz šauro pludmali. Ārā uz ledus savādās kustīgās čupiņās pulcējās baltie gulbji un melnie lauči. Pāri līcim varēja aiziet līdz pat Vīkai, kafejnīca atradās tieši iepretī. Šodien tur neviens nestaigāja.

Viņa gāja uz priekšu gar krastu, vējam pūšot mugurā, kāpa pāri ledus bluķiem, kurus jūra šeit bija sastūmusi citu virs cita, veidojot īpatnus mākslas darbus, rokas dziļi mēteļa kabatās sabāzusi, cepuri dziļi pār seju uzvilkusi. Itin kā viņa būtu viņš, Anna nodomāja, vienīgais, ko viņai vēl vajadzēja, bija pleijera austiņas, pilnas ar šalkoņu. Nē taču, nē, viņai tās nevajadzēja, par šalkoņu gādāja vējš, viņa atradās tās vidū.

Krasta līnija pagriezās pa labi, prom no līča, uz atklātās jūras pusi, un viņa tai sekoja, līdz liedags kļuva par šauru un viņa cauri kokiem uzrāpās augšup, kur ceļš cauri priežu mežam veda atpakaļ. Taču viņa nevēlējās iet atpakaļ, vēl ne. Starp kokiem viņa atrada soliņu, aukstu, pa pusei apsnigušu soliņu, uz kura apsēdās un skatījās pāri uz ledu.

Anna bija atnākusi, lai apdomātos, taču galva piepeši šķita tukša.

Kad viņa aizvēra acis, iestājās vasara. Sniegs sen bija pazudis, liedaga trauslā līnija saules gaismā zeltīta gulēja viņai pie kājām, priedēm bija jaunas, koši zaļas skujas, piekrastes zāle līgojās vējā. Un tur, tur lejā vienā no apslēptajiem ielokiem kāds cēla smilšu pili ar tornīšiem, pilnu ar gliemežvākiem un jūraszālēm, ar krāsainiem papīra karodziņiem, ar priežu čiekuriem iemītnieku vietā - tā bija maza meitenīte ar gaišām, sālsūdenī saslapinātām biželēm sārtās peldbiksēs un tumšzilā džemperī, kurš viņai bija daudz par lielu un kura piedurknes viņa vairākas reizes bija uzlocījusi. Anna dzirdēja viņu smejamies, tur lejā bija jābūt vēl citiem cilvēkiem, kurus viņa no šejienes neredzēja, tur skanēja kādas sievietes balss... Mišela, viņa nodomāja, arī Mišela ir šeit, viņa ir atgriezusies, viss ir kārtībā, šī te ir priekšā stāvošā vasara, un viss kaut kā nebūt ir nokārtojies. Visam bija vēl cits, pēdējais izskaidrojums: ne Ābelam, ne Mišelai nebija nekādas saistības ar slepkavībām, jo citādi viņi nebūtu šeit, un Ābels vienmēr Mihu bija mīlējis tikai kā savu mazo māsiņu vai varbūt kā tētis un ne vairāk. Un arī es esmu tur lejā, es tur esmu kopā ar viņiem, vai es tikko nedzirdēju pati savu balsi? Viņa atvēra acis, un vīzija izgaisa. Pludmale klusi gulēja zem sniega.

Tas viss, viņa domāja, šī vasaras aina nozīmē, ka es viņam esmu piedevusi. Ka esmu aizmirsusi, kas notika laivu šķūnī. Roku. Sāpes. Prom skrejošos soļus.

Vai zini, kā vajadzētu izrīkoties ar vīriešiem, kas dara tādas lietas? jautāja Gita.

Visgrūtākais parasti ir piedot sev pašam, sacīja Knāke.

Tu nevarēji zināt, ka viņš aizies pa fāzēm... čukstēja Gita.

Es nezinu, vai to var piedot. Iespējams, nē... teica Knāke.

Taču tur bija arī kādas trešās balss vārdi, Ābela balss: To nav iespējams piedot, un es Tev to nelūdzu. Rožu meitenīt, jūra ir auksta.

Un pēkšņi viņa pamanīja, ka temperatūra ir nokritusies. Tā pazeminājās strauji. Vairs nekusa, vējš tagad bija ledains, tas pūta šurp jaunas sniegpārslas, pagaidām vēl pa vienai vien, taču pa debesīm arvien tuvāk virzījās balta siena. Kādu brīdi viņa uz ādas vēl juta silto sauli no sava nomoda sapņa, tad manīja, ka nejūt vairs neko. Aukstums ādu uz vaigiem padarīja nejutīgu, galīgi pamirušu, un pirksti cimdos šķita piederam kādam citam. Cik ilgi viņa te jau sēdēja? Cik ilgi bija sapņojusi par vasaru? Viņa bija domājusi, ka tās ir sekundes, taču piepeši par to vairs nebija droša. Jau krēsloja. Viņa piecēlās, un tas tik tikko izdevās, viņa bija sasalusi ragā. Viņai bija jātiek atpakaļ, atpakaļ pie sava divriteņa, atpakaļ uz mājām, siltumā.

Brīdī, kad Anna nonāca uz ceļa, kas veda cauri priedulājam, sākās sniega vētra. Tā, dabīgi, nebija īsta sniega vētra, Vācijā īstu sniega vētru nemaz nav, tomēr sajūtas bija sasodīti īstas. Vējš tagad pūta pretī, tas šaustīja Annai sejā sniegu, un viņa saguma zem tā, viņa dzirdēja dkstam priedes, un kaut kur ar skaļu brakšķi salūza kāds stumbrs. Viņa saguma vēl dziļāk. Viņa netika uz priekšu. Putenis piepildīja ceļa stigu kā reni; pēdējās nedēļās bija valdījis nepārtraukts aukstums, tomēr kārtīgas snigšanas ne reizi nebija. Šķita, ka ziema nu ar rāvienu vēlas atgūt nokavēto. Sniega kupenas auga tik ātri, ka to varēja redzēt adm. Sniegs no augšas saskrēja Annas zābakos un spraugā starp cepuri un šalli. Viņa skaļi lamājās, viņa cīnījās ar noliektu galvu pret vēju, tagad viņa nejuta ari savas pēdas.

Ceļš atpakaļ uz veco kafejnīcu bija kļuvis bezgalīgs, pastaiga izvērtās par pārgājienu, bija tā, it kā viņa peldētu pret straumi. Bet vai tās vispār bija sniegpārslas, ko vējš meta viņai sejā? Vai tās nebija saplēstu aplokšņu sīksīkās druskas?

Viņa atkal dzirdēja Ābela vārdus: to nav iespējams piedot... Un tad viņa aptvēra, ka ari šeit sniega vētrā stājas cīņā pati ar sevi: tā bija cīņa par to, vai viņa spēj piedot. Vai arī tas ir absolūti neiespējami. Pārslas, ko brāzmas trieca viņai pretī, bija pievilgušas ar kādas pagājušas nakts asinīm, ledainais aukstums, kas atņēma elpu, atgādināja roku uz viņas mutes. Vai viņa to visu varēja atstāt aiz sevis? Atrast kaut ko, kas atrodas viņpus. Aizmirst to nakti un sāpes? Viņa cīņā pati ar sevi bija pilnīgi viena. Pat Gitas skadrā balss viņu bija pametusi.

Un tad Anna pamanīja, ka viņai kāds seko. Tur kāds bija, tumšs stāvs starp koku tumšajiem stumbriem, viņa to pamanīja ņirbošajā sniegā vien ar acs kaktiņu. Viņa pagriezās, ar grūtībām vētrā noturot līdzsvaru. Nē. Tur neviena nebija. Viņa bija tikai iedomājusies, ka tur kāds stāv, tas bija kaut kas cits, kāds noliecies koks, krūms, ēna. Viņa turpināja cīnīties uz priekšu, soli pa solim, un ēna atgriezās viņas redzeslauka malā, kāda kustīga ēna, sakumpusi tāpat kā viņa - viņa atkal apgriezās, un atkal tur neviena nebija.

Viņa zināja, ka, tiklīdz būs aizgriezusies, stāvs atkal atgriezīsies.

Viņai uznāca bailes. Paniskas bailes.

Bailes no vētras, kas bija pārāk spēcīga, bailes no rēga aiz muguras, bailes no aukstuma un tumsas, kas neizbēgami atnāks, bailes palikt vienai šeit ārā. Vai rēgu bija radījušas bailes, vai tas bija tikai viņas fantāzijas auglis? Bet ja nu nē? Viņa apstājās, pieturējās pie priedes stumbra, elsojot, salstot, drebot. Viņa gluži vai juta pakausī metālu, ieroča metālu, kas spiedās kaklā, kaut gan tā bija tikai slapjā šalle. Man ir bail, viņa bija teikusi Knākem, bail, ka vēl kāds tiks atrasts zem sniega miris.

Tomēr nekad, nevienu brīdi viņa nebija iedomājusies, ka šis kāds varētu būt viņa pati. Viņa piespieda sevi doties tālāk, taču netika uz priekšu, viņa pārāk bieži apgriezās, veltīgi; jo tas, kurš sekoja, saplūda ar apkārtni, tiklīdz viņa apgriezās. Viņa domāja par Lindu un viņas neprātīgajām bailēm par savu vienīgo meitu.

Cik prātīgas gan pēkšņi izlikās Lindas bailes!

Ļaunākās lietas, kuras pieminot atmet ar roku un pasmaida, vienubrīd patiešām mēdz notikt. Neraizējies, es mājās atgriezīšos laikus, man neuzbruks un mani neizvāros. Neraizējies, es neļaušu, ka mani šeit laukā noslepkavo. Neraizējies par mani. Neraizējies.

Viņa juta, ka cilvēks, kas seko, pienāk tuvāk, viņa to labi juta. Un savā ziņā ilgojās visā garumā nogāzties sniegā un vienkārši sagaidīt šo cilvēku. Elpa strēga, un bija sajūta, it kā viņa ar katru vilcienu ieelpotu un izelpotu sniegpārslas un ledaino vēju.

- Ābel, - viņa čukstēja. - Ja tas esi tu, tad pasteidzies. Nāc šurp. Dari tam visam galu. Es vairs nespēju.

Taču piepeši viņa ar simtprocentīgu pārliecību zināja, ka tas nav Ābels. Tas bija kāds cits. Viņa nezināja, kā to zina, viņa to vienkārši zināja. Tas, viņa domāja, vairs nenieka nepalīdzēs. Un viņa juta, cik ļoti alkst Ābela klātbūtnes. Ja viņš būtu šeit, viņa tik ļoti nebaidītos, pat ne no nāves.

- Es nomiršu, - viņa gandrīz bez skaņas murmināja, klumburējot tālāk, - es nomiršu, un es zinu, kas tad notiks. Viņi manu nāvi pierakstīs Ābelam. Viņi domās, ka viņš ir tas, kurš mani nogalinājis. Kāds parūpēsies, lai viņi tā domātu. Visam ir sava jēga. Taču kurš...

Kurš zināja, ka viņa brauc uz Ludvigsburgu? Patiesībā vienīgi Knāke. Ar rāvienu kļuva vēl par kādu tiesu aukstāks, lai gan tas nebija iespējams. Un ja nu, viņa domāja, es par to visu esmu runājusi ar nepareizo cilvēku? Slepkavas sala ir tukša, slepkava, iespējams, ir starp mums... Kā tur toreiz īstenībā bija ar tām bākas sarga brillēm, kuras viņš it kā aizmirsa uz kuģa klāja? Mazā karaliene devās atpakaļ, lai tās sameklētu, un iekrita sarkanajam medniekam tieši nagos. Un kāpēc bākas sargs vētrā bija teicis, ka viņiem jānoņem buras? Protams, tas izklausījās prātīgi, tomēr mazās karalienes kuģis tādēļ palēnināja gaitu un melnais kuģis to iedzina. Taču vai tas viss nebija tikai pasaka?

Tagad viņa stāvu sava redzeslauka malā redzēja jau pavisam skaidri, viņa vētrā kaut ko domājās dzirdam, tādu kā stenēšanu, kā elpošanu, vairāk dzīvniecisku nekā cilvēcisku, viņa apcirtās apkārt -nekāda stāva nebija. Tas bija nogāzies koks. Un tad viņa sazīmēja kafejnīcas garenās aprises. Pēc īsa brīža viņa veltīgi mēģināja atslēgt riteni. Slēdzene bija sasalusi - vai arī tikai iesprūdusi? Viņai tas izdevās, bet riteni varēja tikai stumt, ar to nebija iespējams braukt. Vētra bija pārāk stipra. Uz brīdi viņa bija iedomājusies, ka ir glābta, taču ritenis absolūti nelīdzēja. Kafejnīcas stāvvietā stāvēja trīs automašīnas, visas līdz pusei iesnigušas, viņa neatminējās, vai mašīnas tur iepriekš jau bija stāvējušas, iespējams, ka jā, iespējams, to īpašnieki arī bija devušies tādā pat dullā pārgājienā kā viņa, bet varbūt tie savas mašīnas tur bija atstājuši jau pirms pāris nedēļām. Viņa stūma divriteni pret vētru, pa ceļu uz priekšu. Tas bija bezgalīgs, šaurs ceļš, tam kaut kur vajadzēja atdurties pret Volgastes ielu, taču līdz tai vietai bija vairāki kilometri. Vairāki kilometri balta, ledaina nekā, kilometri, kuros neviens nevarēja nākt palīgā. Kilometriem garš kaps. Viņa nodūra galvu un cieši ieķērās velosipēda stūrē. Vai nepieciešamības gadījumā viņa varētu aizstāvēties ar riteni? Uzmest to virsū uzbrucējam, bēgt? Murgs, viņa sev teica, uz kurieni gan viņa skries? Tomēr riteni vaļā nelaida.

Anna vairs neatskatījās. Viņa zināja, ka sekotājs tur ir, atskatīties nebija nekādas nozīmes. Viņš pats izraudzīsies brīdi, kad viņu panākt, lepējams, viņam patīk vajāt, iedvest bailes, iespējams, viņam patīk, ja viņa atskatās, paniski viņu meklējot apkārtnē, iespējams, viņš slepus uzjautrinās par viņu. Viņa vairs nesagādās viņam šo prieku. Viņa iecirtīgi brida pa sniegu uz priekšu, uz pēdējo spēku robežas. Viņa mēģināja atsaukt atpakaļ siltās vasaras dienas sapni. Ja šis sniegputenis ir pēdējais, ko viņa redz, viņa vismaz gribēja domāt par kaut ko skaistu. Viņa gribēja domāt par smiltīm un pili ar gliemežvākiem, par vizuļojošu ūdeni...

Pamazām satumsa, Anna vairs tik tikko kustējās uz priekšu, kupenas uz ceļa bija pārāk augstas, tomēr riteni viņa negribēja laist vaļā - tad viņai no mugurpuses tuvojās automašīnas motora rūkoņa. Viņa apstājās. Tas bija viņš. Tam bija jābūt viņam. Viņam vai viņai. Cilvēkam, kas viņu bija izsekojis. Kad auto apstājās viņai blakus, viņa juta, ka pāri sejai rit asaras. Brīnums, ka viņa juta asaras - vai viņa nebija domājusi, ka nosalušie vaigi jau sen vairs nav spējīgi ko sajust?

Viņa ļāva ritenim iekrist sniegā. Un iekrita sniegā pati. Kāds izlēca no automašīnas, devās pie viņas, satvēra un piecēla stāvus.

- Mans Dievs, vai tu esi traka? - prasīja Bertils. - Ko tu šeit dari?

Pēc desmit minūtēm viņa sēdēja vecā volvo priekšā pasažiera sēdeklī un joprojām raudāja. Viņa vienkārši nespēja rimties. Bertils divriteni bija iecēlis bagāžniekā, kur tas dalīja vietu ar sudrabpelēko medību suni. Auto bija iestidzis sniegā, un Bertils kādu laiku stumdījās, uz priekšu, atpakaļ, uz priekšu, atpakaļ, līdz beidzot volvo atkal izkustējās no vietas. Ventilators pūta salonā siltu gaisu.

- Tūliņ paliks vēl siltāks, - sacīja Bertils, un Anna pie sevis nodomāja, vai tad apkuri viņš ieslēdzis tikai tagad, taču šo domu tūliņ atkal aizmirsa. Viņa bija aizņemta, slaukot no sejas asaras.

- Es tevi meklēju, - Bertils teica. - Man vajadzēja atrast vietu, kur apgriezties...

- Vietu... apgriezties?

- Kā tad. Es pirms piecām minūtēm jau pabraucu tev garām, es braucu no lielā ceļa puses. Bet apgriezties es varēju tikai aiz kafejnīcas. Tikai nesaki, ka nepamanīji, ka garām tev pabrauc mašīna. Es tev pamirkšķināju ar ugunīm, lai tu mani redzi un zini, ka tas esmu es.

- Es biju noliekusi galvu, - sacīja Anna. - Es tevi neredzēju. Tu... tu mani meklēji? Kā tu zināji...?

Viņš apturēja automašīnu, lai gan draudēja briesmas atkal iestigt sniegā, pārliecās pāri un apkampa viņu, un viņa nepretojās. Viņš smaržoja pavisam citādi nekā Ābels. Viņš smaržoja pēc sniega un piparmētru ledenēm, un suņa.

Viņš bija silts un dzīvs. Viņš bija te. Viņš bija viņu meklējis.

- Gita redzēja, ka tu aizbrauc uz šo pusi, - viņš paskaidroja. - Viņa man to pateica. Viņa teica, ja tu brauc uz šo pusi, tad visdrīzāk dodies uz Ludvigsburgu, viņa tevi pazīst... Es labu laiku tevi gaidīju. Bet tad nodomāju, ka nebūtu slikta ideja palūkoties, kur esi palikusi.

- Jā, - viņa izdvesa pa vidu šņukstiem, ko joprojām nespēja valdīt, - jā, tā nebija slikta ideja. Bertil, es... man bija tāda sajūta, ka... -Viņa apklusa.

- Tu esi ledusauksta, - viņš sacīja, pagriežot apkures slēdzi uz lielāku jaudu. - Kāpēc tu brauci tur ārā? Vai tad tu neklausies laika ziņas? Vai arī vienkārši esi zaudējusi sajēgu? Es nezinu, vai mēs maz izkulsimies ar mašīnu sveikā cauri. Uz ielām ir viens vienīgs haoss.

- Jā, - viņa vēlreiz novilka, - jā.

Viņa cieši piekļāvās Bertilam, viņa dzīvinošajam siltumam, viņa negribēja nekur braukt, viņa vienkārši gribēja sēdēt te, mašīnā, un kādam piekļauties. Vienalga, kam.

Vienā brīdī viņš Annu palaida vaļā un atsāka braukt, šoreiz veiksmīgi. Aizmugurē bagāžniekā, uz nolocītajiem pakaļējiem sēdekļiem elsoja sudrabpelēkais suns. Anna pagriezās. Viņam bija zeltainas acis, patiesi. Cik savādi.

Logu tīrītāji zibinājās. Bertils ar otro ātrumu brauca lejā pa ielu, pavisam pie malas, izvairoties no sniega kupenām. Pie kokiem un ceļa stabiem sakrājies sniegs līdzinājās smilšu kāpām. Dažās vietās ar mašīnu bija jātaisa uzrāviens, tad viņš izstiepa Annai pretī roku, it kā lai viņu pieturētu, ja nu kas gadās. Viņš lādējās caur sakostiem zobiem. Un pa vidu lāstiem pajautāja:

- Kas īsti noticis? Ar Tanateku un tevi?

Viņa norija pēdējo šņukstu. - Nekas.

- Protams, ka ir kaut kas noticis. Un tādēļ tu esi šeit atbraukusi, par spīti vētras brīdinājumam, vai ne? Vai viņš tev kaut ko nodarījis?

Viņa norija siekalas. Es vēlētos Tev kaut ko paskaidrot. Taču nespēju. Vēlāk, varbūt vēlāk. Vārdi, kurus man jāatrod, ir asi un ievainojoši...

- Nē, - viņa teica.

- Ja viņš tev kaut ko nodarījis, - sacīja Bertils, grīļīgi manevrēdams volvo apkārt kārtējai sniega kupenai, - es viņu nogalināšu. Es viņu nogalināšu.

Anna pieturējās pie durvju roktura un pamanīja, ka nav piesprādzējusies.

- Skaties labāk uz ceļu. Citādi tu nogalināsi mūs.

Un klusībā nodomāja, ka šo teikumu viņa jau ir dzirdējusi gandrīz viens pret vienu. Ābels to bija teicis par Mihu un Līrski. Ja viņš pieskarsies Mihai, es viņu nogalināšu.

Riteņi kādu bridi slīdēja un griezās tukšgaitā, tomēr Bertils mašīnu novaldīja.

- Sniega ķēdes, - viņš teica. - Tas, ko tagad vajadzētu, ir sniega ķēdes. Nolādēts, es neko neredzu!

Loga tīrītāji joprojām zibinājās kā traki. Vējš nemitīgi sita logā sniegpārslas, priekšējo lukturu izgaismotas jukušas dancotājas. Tajā bija kaut kas hipnotisks, logu tīrītāja šaudīšanās turp un šurp un arvien jaunu un jaunu sniegpārslu parādīšanās, kas kļuva lielākas, nāca tuvāk un tad pazuda.

- Kā tu šādos laika apstākļos spēj braukt?

- Es nespēju, - atteica Bertils. - Man tas jādara. Tu tur ārā būtu nosalusi. Rekur iela.

Tā bija Volgastes iela, un pagrieziens bija tik slidens, ka automašīna atkal izslīdēja. Te varēja manīt arī citu mašīnu uguņus, un Anna sajutās drošāk, taču tad automobilis viņu priekšā sāka mētāties un apstājās, un Bertils atkal nolamājās, šoreiz skaļāk. Anna aizvēra acis, juta grūdienu un atkal tās atvēra. Volvo bija apstājies centimetra attālumā no otras mašīnas bufera.

Pagāja kāds brīdis, līdz abas mašīnas atsāka kustēties, tagad vēl lēnāk, gliemeža tempā.

- Man kāds sekoja, - Anna ierunājās. - Tur ārā, Ludvigsburgā. Varbūt tas, kurš nogalināja tos abus vīriešus. Līrski un Marinki. Tu jau zini, par ko es runāju.

- Vai es to zinu? - Bertils prasīja. Kaut kur viņiem priekšā mirgoja ielu tīrītāja vai auto evakuatora oranžās ugunis. Vējš un sniegs tagad nāca no kreisās puses, ielas labā puse bija pilnībā aizputināta, braukšanai bija palikusi tikai viena josla. Bertils apstājās, lai palaistu garām pretimbraucošu auto.

- Vai tev nav bail? - Anna jautāja.

Viņš papurināja galvu. - Ļaunākais, kas var notikt, ir... kas? Ka mēs iestrēgstam? Ka iekuļamies avārijā? - Viņš pavērās Annā. - Ļaunākais vienmēr ir nāve. Lai jau būtu. Tad es nomiršu šajā mašīnā kopā ar tevi. Tas būtu kaut kas... brīnišķīgs.

- Bertil, lūdzu... skaties uz ielu. - Annai aiz muguras smilkstēja suns. Viņš bija nogūlies uz grīdas, pa pusei palīdis zem Annas velosipēda priekšējā riteņa.

- Iela! - Bertils iesmējās. Viņa smieklos skanēja izmisums. - Ielas vairs gandriz nav. Es tevi mīlu.

- Es zinu, - teica Anna. - Bet tagad skaties uz to sasodīto ielul

- Tu zini? Tu neko nezini, - norūca Bertils, atkal skatoties uz brauktuvi. - Es esmu tas, kurš vienmēr ir pa rokai, kurš vienmēr būs pa rokai, es tevi glābju no sniega un sala un kad tu esi viena, taču es vienmēr palieku otrajā rindā. Es esmu frīks ar biezām brillēm, pārāk liels, pārāk lempīgs, pārāk tizls, kurš nekad nebūs cool, bet skolotāji saka, no viņa kaut kas sanāks, viņš ir inteliģents, ko tu neteiksi, inteliģents! Es vienmēr esmu gribējis būt cits. Ja būtu iespēja izvēlēties, es izskatītos kā Tanateks, to tu vari man ticēt. Bet man nav izvēles.

- Bertil...

- Tādi cilvēki kā tu meklē tādus kā viņš un pēc tam brīnās par to, kas notiek... Dari, kā vēlies, Anna Lēmane. Dari, kā vēlies, bet, lai ko tu arī darītu, es būšu tepat, vajadzības gadījumā. Man riebjas būt glābšanas riņķim, vienīgi glābšanas riņķim. Taču, ja es nevaru būt nekas cits, tad būšu arī tas.

Tad nāca nākamais sniega sanesums, viņš nobremzēja par strauju, suns iesmilkstējās, un volvo zaudēja saskari ar ceļa segumu. Kad Anna atkal atvēra acis, mašīna stāvēja šķērsām ielai. - Velns parāvis! - Bertils izsaucās jau nezin kuro reizi. - Riteņi atkal griežas uz vietas. Mums kaut kas jāpaliek apakšā priekšējiem riteņiem. Man mašīnas aizmugurē ir sega...

Viņš izlēca laukā, un Anna palika viena klusajā, šaurajā auto salonā. Viņa pagriezās pret sudrabpelēko suni.

- Viņš ir ķerts, - viņa čukstēja. - Tavs saimnieks ir ķerts, vai tu to zini? Man vajadzētu viņu mīlēt, par to, ka viņš mani uzlasīja, ka viņš vēlas mani pasargāt, par to, ka viņš mani mīl... bet nevar piespiest mīlēt. Un viss, ko viņš par sevi saka, ir taisnība. Pasaule ir tik netaisna. Mēs...

Bertils atrāva vaļā šofera durvis, un ledaina vēja brāzma iepūta mašīnā riekšu sniegpārslu.

- Lien šurpu! - Bertils mēģināja pārkliegt vētras aurus. - Šofera sēdeklī! Es stumšu, tu brauc!

- Es nemāku vadīt mašīnu! - Anna kliedza pretī, tomēr pārlīda pāri. Viņš pa pusei ieliecās mašīnā, nolika viņas labo roku uz ātrumu pārslēga. - Kāju uz kreisā pedāļa, ieliec pirmajā ātrumā, gāze ir labajā pusē! - viņš kliedza. - Vai tu nekad neesi braukusi?

- Esmu, ar Magnusu...

- Ja ilgāk gaidīsim, iesnigsim vēl vairāk! Uz priekšu, es stumju!

Viņš atkal aizcirta durvis, un Anna ar kaucienu iedarbināja motoru, taču riepas joprojām spolēja, un sniegs ārā grieza visu pasauli virpulī. - Ābel, - Anna čukstēja.

- Ābel, es negribu te nosalt kopā ar Bertilu! Kur tu esi? Kur tu esi?

Un pēkšņi viņa zināja, ko vēlas. Ļoti skaidri. Viņa gribēja pie viņa.

Ja vien no šīs sniega vētras sveika un vesela izkulsies ārā, viņa aizies pie viņa, aizbrauks, aizlidos ar vēju, aizrāpos... vienalga, kā. Viņa jau sen bija piedevusi. Visu, visu uz pasaules. Tikai kā - kā tas varēja būt? Neviens to nesaprastu, ne Gita, ne Linda, arī viņa pati nē, taču neiespējamais izrādās iespējams. Magnusam bija taisnība: mīlestība nav saprātīga.

Kur viņa atradīs Ābelu? Protams, skolā, rit, taču skolā, kur bija citi, ar viņu nebija iespējams parunāt. Viņa vēlreiz nospieda gāzi, automašīna palēcās uz priekšu, riteņi atkal nospolēja. Suns viņai aiz muguras atkal bija sācis elsot.

ja mēs šajā bezgalīgajā, ledainajā ziemā pazaudēsimies, kur mēs atkal atradīsimies? - viņa dzirdēja jautājam mazo karalieni. Un viņa izdzirdēja arī atbildi: Tur, kur ir pavasaris.

Tulpes. Sarkanās tulpes Utkiek vāzēs.

"Te jau ir pavasaris," bija teikusi Miha.

Anna vēlreiz uzmina uz gāzes pedāļa, un šoreiz mašīna izkustējās. Viņa ļāva tai mazu gabaliņu paripot, nobremzēja un izņēma no ātruma. Es to varu, viņa nodomāja, es varu braukt. Ja ir nepieciešams, es, iespējams, varu visu - viņa pārlīda atkal blakus sēdeklī, un vētra iepūta Bertilu atpakaļ mašīnā. Viņa tumšie mati bija pilni baltām sniegpārslām, brilles siltajā salonā tūliņ aizsvīda.

- Apsveicu, - viņš sacīja. - Tiesības ir tavas.

Viņš pārliecās pāri, pavisam tuvu, un Anna zināja, ka viņš gaida skūpstu, uz mirkli viņš šķita tik pašpārliecināts, tik priecīgs - viņa sakniebtām lūpām ātri noskūpstīja viņu uz mutes.

- Mums, - viņa sacīja, - vajadzētu braukt tālāk.

Kad viņi sasniedza Eldenas gaismas, lielveikala Norma reklāmu, jaunbūvju rajona laternas, Anna uzelpoja. Sniega sanesumi, kas veidojās klajā laukā, palika viņiem aiz muguras, te iela atkal bija iela. Anna paskatījās auto pulkstenī. Pusseši. Bija tik tumšs kā pusnaktī.

- Vai tu vari mani izlaist pie tilta? - viņa prasīja. - Linda... mana mamma... viņa tur restorānā katru trešdienas vakaru tiekas ar pāris draudzenēm. Viņa aizvedīs mani mājās.

- Vai man tevi nevajadzētu aizvest uz mājām?

- Tev to nevajag, - sacīja Anna. - Pilnīgi pietiks, ja aizvedīsi mani līdz tiltam. Tad tev nebūs jābrauc iekšā pilsētā. Tu taču ari dzīvo ārpusē, vai ne? Otrā pilsētas galā?

Viņš pamāja. - Manis pēc. Vai tu esi droša, ka tava mamma tur ir?

' - Pilnīgi droša, - atbildēja Anna. Un viņa bija droša, ka mamma ir tur. Jautājums bija par "tur" definīciju. Lindas gadījumā "tur" bija nams Fleišerpriekšpilsētā. Viņai prātā nekad nebūtu ienākusi tik nejēdzīga ideja, kopā ar nez kādām draudzenēm reizi nedēļā tikties kaut kādā Vīkas restorānā. Restorāna priekšā pie tilta Bertils viņai palīdzēja izcelt riteni no mašīnas.

- Tu esi galīgi slapja, - viņš teica. - Raugies, lai ātrāk nokļūtu mājās.

- Jā, - viņa atteica, un kādu brītiņu viņi stāvēja viens otram pretī sniegputenī salstot. Vējš bija rimies, taču sniegs arvien krita un krita, it kā vēlētos nosegt visu pasauli.

- Tu teici, ka tev kāds sekojis, - ieminējās Bertils. - Vai tu to droši zini? Vai tu kādu redzēji?

- Jā. Nē, - Anna teica. - Katrreiz, kad apgriezos, neviena tur vairs nebija... Ko tu domā? Ka tās bija iedomas?

- Es nezinu, - Bertils sacīja. - Es domāju, ka man būtu jāpaliek tuvumā. Kā glābšanas riņķim.

- Paldies, - Anna teica, - paldies, ka tu mani uzlasīji. Taču glābšanas riņķis man nav vajadzīgs.

- Ha! - izmeta Bertils.

Anna viņu apskāva un pavisam īsi, pavisam cieši saspieda, un nodomāja: man ļoti žēl man ļoti žēl man ļoti žēl, Bertil, taču nekad nebūs tā, kā tu vēlies. Un viņa ātri pagriezās un devās uz restorāna durvīm, kur atbalstīja riteni pret pāris pamestiem saliekamiem vasaras krēsliem. Viņa nogaidīja restorāna priekštelpā, līdz dzirdēja volvo aizbraucam. Aizskaitīja līdz simtam. Niecīgās priekštelpas siltums bija vilinošs, daļa no viņas gribēja palikt, gribēja ieiet iekša, gribēja pasūtīt karstu tēju un piezvanīt Magnusam, lai atbrauc viņai pakaļ. Viņa nepalika. Viņa atkal izgāja ārā aukstumā, ārā sniegā. Viņa skrēja visu ceļu, pāri tiltam, slidinoties, slīdot, viņa skrēja gar upi līdz tās ietekai, līdz kafejnīcai tur otrā pusē, slapjās bikšu staras lipa pie kājām, jau no tāluma viņa redzēja kafejnīcas gaismas, jau aizvērtās kafejnīcas blāvās, baltās gaismas, darba laiks viņiem tur jau bija beidzies, bija īsi pēc sešiem, varbūt viņi nupat bija slēguši durvis. Atlikušo gabalu viņa skrēja vēl ātrāk.

Kopā saķēdētie krēsli uz kafejnīcas terases zem sniega gandrīz nebija redzami. Stikla siena slējās gaisā kā ledājs. Un tur, šī ledāja aizvējā, kāds tupēja, sadudzis. Viņa redzēja cigaretes gailošo galu. Pie kafejnīcas kāpnēm stāvēja viens vienīgs velosipēds. No lielas steigas Anna paslīdēja uz kāpņu metāla pakāpieniem, atkal piecēlās un redzēja, ka sadugušais stāvs iztaisnojas. Uz brīdi viņai bija bail, ka tas varētu būt kāds cits.

Tas nebija neviens cits.

Tas bija Ābels.

Viņš neko neteica. Viņš samina cigareti, stāvēja un gaidīja, kamēr viņa būs atguvusi elpu. Viņš skatījās sāņus, uz ledu, ko apgaismoja terases starmetis.

- Ja mēs pazaudēsimies, mēs tiksimies tur, kur ir pavasaris, -Anna beidzot ierunājās. - Cik ilgi tu jau šeit gaidi?

- Kopš pirmdienas, - viņš teica. - Kopš pirmdienas es katru pēcpusdienu gaidu.

- Kopš... pirmdienas, - viņa atkārtoja. - Kopš pirmdienas tu katru pēcpusdienu esi šeit ārā?

Viņš pamāja. - Bija auksti.

- Un... Miha?

- Vakar un aizvakar viņa bija līdzi. Viņa slidinājās pa ledu un vēroja citus cilvēkus, kas skrēja ar slidām. Tagad Mihai ir uzmācīga ideja, ka viņai vajag slidas, viņa man ar to ir piedziedājusi pilnas ausis. Šodien viņa ir pie skolasbiedrenes. Es... es viņai ilgi tur neļāvu iet, baidoties, ka viņu no turienes paņems kāds cits, kāds, kurš neesmu es... bet pirmklasniekiem jau kaut kad jāapciemo savi draugi... Es tagad došos viņai pakaļ. Ir laiks.

Visu šo laiku Ābels uz viņu neskatījās. Viņa balss teica: es runāju par citām lietām, lai par šo vienu lietu nerunātu. Bet, lai viens otru atkal atrastu, domāja Anna, viņiem par to ir jārunā. Viņiem tas ir vismaz jāmēģina.

- Tas, kas notika... - viņa iesāka.

- Tas, kas notika, vairs nav vēršams uz labu, - viņš sacīja. - Es tev to rakstīju. Es nezinu, vai tu vēstules lasīji.

Viņa noraidoši pagrozīja galvu.

Viņš pamāja. - Labi. Tās bija muļķīgas vēstules. Muļķīgi vārdi. Bezjēdzīgi. - Un beidzot viņš uz viņu paskatījās. Viņa uzacīs bija sniegs. Viņš te bija gaidījis ļoti ilgi, te aukstumā, kur pavasaris bija tikai aiz logu rūtīm. - Es tev nelūdzu piedošanu. Tas, kas notika, nevar tikt piedots. Tas ir ļaunākais... tas ir ļaunākais no visa, kas var notikt. Tas ir tieši tas, ko es negribēju.

Un viņa zināja, ka šajā brīdī viņai būtu jāpajautā, kāpēc tas notika, jāprasa paskaidrojums, iemesls, viņš savā vēstulē bija rakstījis, ka tam ir iemesls. Vēstulē, kuru viņa gandrīz bija izlasījusi... To pajautāt būtu loģisks notiekošā turpinājums. Viņa nejautāja. Viņa negribēja zināt, negribēja neko noskaidrot. Ne tagad.

Viņa sameklēja viņa rokas un saņēma tās savējās. Viņš nevalkāja cimdus. Cik daudzas stundas viņš viņu bija gaidījis, visas šīs dienas? Cik daudzas ledainas, bezgalīgas stundas?

- Arī ļaunākais var tikt piedots, - viņa čukstēja. - Neiespējamais ir iespējams. Visgrūtākais parasti ir piedot sev pašam...

- Laodzi? - viņš jautāja, un viņai šķita, ka redz tikko jaušamu smaidu.

Viņa pamāja. - Tūkstoš un viens sakāmvārds no Brigitte mājsaimnieču kalendāra.

Un tad Anna viņu apskāva, pavisam citādi nekā Bertilu, viņa metās šajā apskāvienā kā siltā ūdenī, kā dīvānā, kā vasaras dienā, kā durvīs, kas ved uz mājām.

- Nāc atpakaļ, - viņa čukstēja. - Pie manis.

- Tas man nav jādara, - čukstēja viņš. - Tu esi atgriezusies.

- Es nevienam par to neesmu stāstījusi, - viņa sacīja un juta, kā viņš pamāj.

- To... to es secināju no tā, ka esmu vēl dzīvs. Tavs tētis droši vien nebūtu pārāk delikāts, ja par to uzzinātu.

Viņi stāvēja tā labu laiku, klusējot, joprojām sakļāvušies apskāvienā, kas tagad nebija saistīts ne ar kādām citām tālākejošām lietām. Viņa vairs nekad nevienam neko neuzspiedīs. Aiz kafejnīcas stikla sienas tumsā ziedēja tulpes.

Vienā brīdī Ābels pateica vēl kaut ko, ļoti īsu, ļoti klusu vārdu, viņai pie pašas auss, viņa to tik tikko dzirdēja, sajuta vien gaisa dvesmu no zilbēm kā siltu vēju no gadalaika viņpus ziemas. Paldies.

Viņi kopā devās atpakaļ uz tiltu, viņš stūma riteni. Viņa neko neteica par Bertilu, par savu neprātīgo izbraucienu uz Ludvigsburgu, par sarunu ar Knāki, par sajūtu, ka viņai kāds seko. Pēc ilgas klusēšanas viņa sacīja: - Ejam slidot. Rīt, pēc skolas. Ar Mihu.

Un tad viņi iekāpa autobusā, ar visiem divriteņiem, jo pabraukt joprojām nebija iespējams. Autobusa šoferis neko neteica, lai gan riteņus vest bija aizliegts. Viņi stāvēja un turēja riteņus, un klusēja, un Anna pavisam viegli atspiedās pret Ābelu. Pēc vienas pieturas viņš izkāpa.

Viņa, braucot autobusā, visu ceļu dziedāja, bez skaņas. Piedošana, viņa domāja, ir kā mīksts, tumšzils lakats, un, ja izdodas piedot sev pašam, lakatu caurauž sudraba pavedieni. Viņā vairs nebija sāpju, nekur, mīkstais lakats visu bija apklājis, kā sniegs, tikai pavisam citādi.

Lakats, ko? Sasodīts zils lakats. Citādi tev klājas labi, ja? Tātad tu patiešām esi atgriezusies pie viņa, pēc tā visa. Vai gribi, lai es tev kaut ko pasaku, mans bērns? Tev visi nav mājās.

- Mans Dievs, - teica Linda, kad Anna ienāca pa durvīm, precīzi uz vakariņu laiku. - Tu esi cauruncaur izmirkusi. Kas atgadījies?

- Viss, - atteica Anna un nopurinājās kā suns. - Pats ļaunākais un pats labākais. Man jāieiet karstā dušā. Un vēl man jāpavingrinās flauta. Linda... vai es varu tev ko pajautāt? Kaut ko svarīgu?

- Jā, - Linda teica, dziļi ievilkusi elpu. - Visu.

- Labi, - teica Anna. - Vai manas vecās bēmudienu slidas vēl stāv pagrabā?

14 NEKĀDS SVĒTAIS

Ledus bija gluds un plašs, tas gulēja, paslēpies zem sniega kā slepena doma.

Tikai pašā priekšā viļņi bija sastūmuši ledus bluķus citu virs cita, tieši tāpat kā tur pāri otrā pusē, Ludvigsburgā, apslēptā doma bija sašķīdusi lauskās, un tās daļas bija iestrēgušas cita citā: neatšķetināms juceklis, mīkla. Viņi trijatā bija pārkāpuši krāvumiem pāri, lai nonāktu uz gludā ledus, taču Anna jutās tā, it kā joprojām stāvētu starp ledus gabaliem, neizskaidrojamā, daudzslāņainā haosā...

- Anna? Anna! - sauca Miha, raustot viņu aiz piedurknes. - Vai tu sapņo?

- Jā, - Anna teica, - es sapņoju par to, ka vienu dienu noskaidrošu, kas ir tas, kas visu satur kopā.

- Vai varam tagad pabraukāties? Tev taču slidas ir līdzi? Man arī?

Viņa pamāja un notupās, lai atvērtu savu mugursomu. Ābels stāvēja nostāk pie iesalušas oranžas peldētaizlieguma bojas, vasaras relikta, un raudzījās apvārsnī. Varbūt viņam kādu brīdi vajadzēja pabūt vienam.

Kamēr Anna uz ledus palīdzēja Mihai uzģērbt divus pārus zeķu un savus vecos slidzābakus, viņa domāja par skolu. Viņa domāja par skolasbiedru sejām. Par Bertila seju, kad viņš bija iegājis vidusskolēnu istabā un ieraudzījis viņus kopā sēžam stūrī uz radiatoriem, Ābelu un viņu, klusējot un divatā. Viņš bija pamājis un teicis "protams", un pēc "protams" pagriezies un izgājis. Taču durvis viņš vēlreiz bija apgriezies.

"Tikai piesargi sevi labi, Anna Lēmane," viņš bija sacījis. "Padomā par sniega vētru un ēnām tur ārā mežā. Un netici visam."

Bet Ābels bija paskatījies uz Annu, jautājoši, taču viņa papurināja galvu. Viņa to izstāstīs vēlāk. Varbūt.

Jocīgi bija vienīgi tas, ka arī Gita teica ko līdzīgu, kad Ābels bija aizgājis uz kaut kādu nodarbību. "Jauki, ka atkal esi laimīga, mans bērns," viņa bija teikusi. "Bertils stāstīja, ka vakar tevi esot izglābis no sniegputeņa."

"Viņš mani atrada, jo tu viņam izstāstīji, kur esmu aizbraukusi. Viņš tā teica."

Gita pamāja. "Piesargies, Anna. Un netici visam."

Viņiem tajā dienā nebija vācu valodas, taču Knāki viņa bija satikusi gaitenī.

"Es šo to esmu noskaidrojis," viņš garāmejot klusi noteica un piemiedza ar aci. "Taču man vēl nav skaidrs, ko lai par to domā. Visam nevajadzētu ticēt."

Vai viņi visi bija noslēguši kādu paktu, lai viņu mulsinātu? Kam un kas viņai nebūtu jātic? Vai, apgriežot jautājumu otrādi: kam vajadzētu ticēt?

- Tā, - novilka Miha, aizdarijusi pēdējo plastikāta klipsi. - Ar ši-tām es tagad būšu tik ātra, ka cietzemi sasniegšu tieši līdz trīspadsmitajam martam. Pasakā, tu jau zini. - Viņa pieturējās pie Annas, uzslējās kājās un kādu gabaliņu pasteberēja pa ledu.

Tad soļi kļuva platāki, un beidzot Miha sāka slīdēt. Anna nolūkojās meitenē. Viņa nebija zinājusi, ka Miha prot slidot, viņa bija domājusi, ka viņai tas vispirms būs jāierāda. Taču sārtā dūnu jaka tāpat vien lidoja pāri ledum, un Miha pameta rokas gaisā un uzgavilēja, un virpuļoja ap savu asi nekrītot: īsta maza karaliene.

- Mēs bērniem par maz uzticamies, - murmināja Anna. - Viņi gluži labi prot sevi uzmanīt... bet kas ir trīspadsmitajā martā?

Viņa lēnītēm gāja pāri ledum pie Ābela. - Es nezināju, - viņš sacīja, - ka viņa māk slidot. Mēs bērniem par maz uzticamies.

- Un tu? - jautāja Anna. - Vai tu proti slidot? - Viņa noliecās un izņēma no mugursomas pati savas slidas un vēl vienu pāri: Magnusa slidas.

Ābels papurināja galvu. - Es nekad to neesmu mēģinājis. Es pastāvēšu tepat un paskatīšos uz jums.

- Nu nē, - Anna teica, - bez tevis mēs neslidosim.

Pēc īsa briža Ābels stāvēja viņai blakus uz ledus, nedrošs uz kājām, bezpalīdzīgs kā tikko piedzimis kumeļš, un Annai nāca smiekli par viņa sejas izteiksmi. Viņa saņēma viņu pie abām rokām un slidoja atmuguriski, velkot viņu plašā zigzaga līnijā cauri sniegam, tālu, tālu ārā uz ledus.

- Kusties vienkārši līdzi! - viņa sauca. - Ceļi! Tev jākustina ceļi! Tev tur ir locītavas, ja kas. Tas ir pavisam vienkārši!

- Nē! - viņš atsaucās. - Man ceļi nelokās! Es... - Un viņi abi nolidoja uz ledus, bezjēdzīgā, juceklīgā kaudzē, un Miha iegāzās kaudzē līdzi, jo tā tas vienkārši gadījās, un viņi kaut kā nebūt atkal atrada savas rokas un kājas un sāka visu no jauna. Viņas paņēma Ābelu katra aiz savas rokas, viņas mēģināja viņu stumt un vilkt, un no tālienes kliegt, kas viņam jādara, - iemācīt Ābelam slidot bija neiespējami. Tā bija katastrofa. Tā bija skaistākā lieta pasaulē. Annai no smiekliem sāka durt sānos, sniegs bija matos, sniegs mutē, sniegs zābakos, taču viņai galvā saule spīdēja tik spoži, ka viņa gandrīz neko neredzēja. Vēlāk viņa domās, ka šīs dienas bijušas viņas skaistākās dienas, šī un nākamā. Viņa vienmēr redzēs ledus spīguļojošos atspulgus Mihas un Ābela gaišajos matos, viņa vienmēr dzirdēs viņu smieklus, tie bija tik bezrūpīgi smiekli, smiekli no pasaules, kurā nebija ne līķu, ne sociālo darbinieku un kurā neviens nekad nebija pazudis.

Kaut kad pēc tam viņi visi tris gulēja cits citam blakus uz ledus, uz muguras, un Ābels sacīja: - Vasarā, ziniet... vasarā es šeit gribētu ar jums peldēties. Mēs peldēsim uz muguras, līdzīgi kā tagad, tikai debesis būs pavisam citā krāsā. Un ūdens būs silts un zils, un garām mums prom uz Rīgeni dosies burinieki.

- Un mēs ēdīsim saldējumu, - Miha žigli piemetināja.

- Protams, - teica Ābels un apvēlās uz vēdera. - Un mēs gulšņāsim smiltīs un spēlēsim bumbu, un celsim pilis...

- Izrotāsim ar jūraszālēm, un saliksim čiekurus par iemītniekiem, -piebalsoja Anna.

- Kad atnāks vasara, vairs nebūs melna kuģa, kas mums sekotu, -Ābels turpināja. - Un nebūs vairs problēmu. Kad atnāks vasara, man būs astoņpadsmit.

- Trīspadsmitais marts... - ieminējās Anna.

- Šajā dienā mēs sasniegsim cietzemi, - sacīja Ābels un pasmaidīja.

- Un mēs svinēsim dzimšanas dienu, - teica Miha. - Ābela dzimšanas dienu. Tad viņš kļūs pieaudzis, ar vienu rāvienu, vai zini, Anna, un tad viņš varēs būt man īsts tētis. Tas ir jau nākamnedēļ. Trešdien.

Anna vēlējās teikt, ka par to tēta būšanu viņa nav droša un ka ar likumiem, iespējams, nav tik vienkārši, kā Ābels un Miha iedomājas. Tomēr viņa to nepateica. Viņa sacīja: - Manā mugursomā ir termoss ar kakao.

- Juhū, un mums ir cepumi! - iesaucās Miha un pielēca kājās, un tad viņas stūma un vilka Ābelu atpakaļ krasta virzienā, noāva slidzā-bakus un sarīkoja pikniku starp apcerīgi veidotajiem, mīklainajiem ledusbluķu krāvumiem.

- Tikai uzmanīgi ar kakao, - piekodināja Ābels. - Labāk jaku aizver atkal ciet. Šodien derētu iztikt ar vienu džemperi. Kā zini, veļas-mašīna pagājušonedēļ sagāja grīstē.

- Tu taču teid, ka var mazgāt ari tāpat, - Miha bilda.

- Jā, - nopūtās Ābels. - Rīt būs veļasdiena, kā vecajos laikos, kur notiek īstās pasakas. Taču tas prasa laiku, Miha, tas prasa laiku. Un mums jau tāpat pietiek ko mazgāt.

- Vai tad... to mašīnu nevar salabot? - prasīja Anna.

Ābels nogrozīja galvu. - Tā ir tik veca, ka jānodod muzejā. Vajadzētu nopirkt jaunu. Kaut kad es to arī izdarīšu. Bet tad man jāizmanto izglītības konta nauda, un vajag vēl kādu laiciņu pacīnīties, līdz es tam tikšu klāt.

Anna iedomājās par zilā gaisa piepildīto māju un veļasmašīnu apkures pagrabā, kas vienkārši tika nomainīta, ja sagāja dēlī. Pa pagraba lodziņu varēja dzirdēt sarkanrīklītes, kad lejā uz lielā, vecā koka galda gludināja kreklus.

- Kamēr tu cīnies, - viņa ieteicās, - jūs veļu varētu mazgāt pie mums. Tas notiek ātri. Mums ir veļas žāvētājs. Jūs rīt varētu nonākt garām un vienkārši ienest veļu, un mēs to izlaidīsim caur mašīnu, un vakarā jūs to sausu aiznesīsiet mājās. Tas krietni ietaupa laiku. Laiku, ko tu varētu izmantot mācībām.

- Ak jā! - izsaucās Miha. - Un es atkal varēšu paskatīties Annas grāmatas un iepūst flautā, un redzēt kuramies kamīnu...

- Un ko tavi vecāki? - prasīja Ābels.

- Varbūt būs mājās, - Anna atbildēja. - Un nevienu neapēdīs. Viņa palūkojās uz Ābelu, taču viņš izvairījās no skatiena. Beidzot

pielika sejai priekšā plaukstas, dziļi ieelpoja un atkal tās noņēma.

- Labi, - viņš sacīja. - Labi, mēs aiziesim. - Viņš piecēlās un no-

• V-

purinaja sniegu no biksēm. - Es lecu pāri tūkstoš ēnām, - viņš teica.

- Tas nav tik viegli, vai zini.

- Tik ilgi, kamēr tu to pieproti labāk par slidošanu, - bilda Anna un arī piecēlās.

Viņa gribēja vel ko teikt, taču nevarēja, jo viņš viņu noskūpstīja.

Visskaistākās dienas. Tās bija tikai divas. Diena, kurā Ābels neiemācījās slidot, un diena, kad nežuva veļa.

Piektdien viņi divatā devās pakaļ Mihai uz skolu. Skolotāja, ar kuru Anna jau vienreiz bija runājusi, stāvēja ar Mihu skolas pagalmā, kad Ābels un Anna ieradās, slidinoties ar riteņiem cauri sniegam. Vēl joprojām sniga, ielas bija tikpat pilnas kā dienu iepriekš.

- Ābel Tanatek, - skolotāja uzrunāja Ābelu. - Mans vārds ir Mir-koviča. Es esmu Mihas skolotāja. Un jūs esat viņas brālis, vai ne?

- Esmu gan, - atbildēja Ābels. - Bet tagad mums jādodas citās darīšanās.

- Pagaidiet. - Skolotāja izstiepa roku uz viņa pusi, taču īsti neuzdrošinājās apturēt. - Es nudien labprāt aprunātos ar jūsu mammu. Es jau tik ilgi cenšos sarunāt tikšanos...

- Vai ir kādas problēmas? - prasīja Ābels, paņēmis Mihu pie rokas. - Problēmas ar mācībām?

- Nē, tas ne, bet... Miha stāstīja, ka mamma ir aizbraukusi, un man šķiet, ka viņa jau ļoti ilgi ir prom... vai tā ir taisnība?

- Jā, - Ābels teica. - Jā, viņa ir aizbraukusi.

- Un kurš rūpējas par Mihu?

- Ziemassvētku vecītis, - Ābels noburkšķēja, palīdzot Mihai uzkāpt uz riteņa bagāžnieka.

Mirkovičas kundze cieši nolūkojās pakaļ, kad viņi aizbrauca, sejā bija dziļa neizpratne.

- Kā viņa kaut ko var saprast? - vaicāja Anna. - Tu esi briesmīgs. Viņa taču tur neko nevar darīt! Viņa ir tikai skolotāja un raizējas.

- Viņa ir persona, kas pārāk daudz okšķerē, - teica Ābels. - Varbūt sociālo dienestu uz kakla mums uzrīdīja viņa. Varbūt tā nemaz nebija Ketoviene. Starp citu, mēs vēl aizvien neesam sagaidījuši nākamo sociālo darbinieku. Izskatās, ka viņi Marinkes lietu pagaidām ir nolikuši malā... iespējams, mums palaimējies. Iespējams, viņi par mums atcerēsies tikai pēc trīspadsmitā marta.

Anna būtu gribējusi, lai Linda un Magnuss atnāk vēlāk, tāpat kā iepriekšējo piektdien, taču piektdienas namā ar zilo gaismu bija neparedzamas dienas, un viņi abi bija mājās. Viņa tos, protams, bija pa-brīdinājusi par veļu. Varbūt tieši tāpēc viņi ir mājās, Anna nodomāja. Protams, tā ir sagadīšanās, viņi sacīja.

Anna redzēja, kā Ābels saraujas, kad, novelkot priekšnamā zābakus, izdzirdēja Magnusa balsi mājas augšstāvā, viņš sarāvās čokurā kā suns. Anna uzlika plaukstu viņam uz rokas. - Paliec, - viņa sacīja, kā tādam sunim, un sajutās muļķīgi. Viņa iedomājās par Bertila ģimenes suni volvo aizmugurē, suni, kas izskatījās tieši tā kā dzīvnieks no Ābela pasakas. Viņa vēl arvien dzirdēja viņa smilkstēšanu sniegavētrā.

- Jauki, ka mums ir ciemiņi, - teica Linda. - Es domāju, mēs varētu kopā ieturēt pusdienas...

Ābels sēdēja pie galda kā pirms lēciena sasprindzis dzīvnieks. Viss, ko viņš sadja, bija destilēta, ledaina pieklājība, un Anna bija teju vai gatava viņam zem galda iespert, taču to nedarija. Mihai sēdēt pie galda kopā ar dtiem rilvēkiem nebija nekādu problēmu. Viņa stāstīja Lindai par skolu un savu draudzeni, ar kuru kopā trešdien bija uzbūvējusi sniega būdu, un ka vēlāk gribot ļoti lielu suni, bet vēl labāk zirgu, kuram tad būtu jāganās ābeļdārzā, tas nu bija pilnīgi skaidrs.

- Paskat tik, ābeļdārzā, - piebalsoja Linda, - jā, tur zirgi labi iederas, vai ne?

Maltītes beigās Ābels krēslā sēdēja mazliet drošāk un viņa acis vairs nešaudījās šurpu turpu pa dzīvojamo istabu, it kā viņš būtu iekritis lamatās.

- Un tagad labāk iemetīsim to veļu mašīnā, - teica Linda. - Šķiet, viens no taviem džemperiem man jau ir pazīstams...

- Un bez veļas Lindai vēl šādi tādi universitātes darbi darāmi, -sacīja Magnuss, uzmetot Lindai skatienu. - Bet mani gaida kalns ar vecām pacientu kartēm.

Anna apvaldīja smīnu. Bet klausīties gan jūs klausīsieties, Anna nodomāja, klausieties vien...

- Mums arī viss kas jādara, mums jāklausās tālāk pasaka, - Miha teica.

Anna uzveda abus augšā uz savu istabu, kur loga priekšā kā balts aizkars karājās sniegs. Rozes pie dārza mūra bija pilnībā iesnigušas, un viena vienīga sarkanrīklīte gaidīja Magnusu putnu mājiņas jumta čukurā.

Viņi nosēdās uz grīdas, muguras pret grāmatplauktu atspieduši, un skatījās, kā ārā krīt sniegpārslas, un Ābels ierunājās: - Jā. Pasaka. Pasakā mazā karaliene un viņas kuģa komanda tieši tagad uzsāk savu ceļu pāri ledum.

Ledus ir gluds un plašs, tas guļ zem sniega kā apslēpta doma.

Vienīgi tās salas piekrastē, kur savulaik dzīvoja slepkava, viļņi bija sastūmuši kaudzēs ledus gabalus, apslēptā doma šeit bija sašķīdusi lauskās, un tās daļas bija iestrēgušas cita citā: neatšķetināms juceklis, mīkla.

Viņš aplika vienu roku Mihai un vienu roku Annai, un, lai gan īstenībā tā bija neērti, Anna atstāja roku tur guļam.

- Viņi tikai ar grūtībām tika uz priekšu, - Ābels turpināja. - Viņi vienā laidā slīdēja un šļūkāja un palaikam kāds no viņiem pakrita. Kad zaļais kuģis aiz muguras bija palicis tik mazs kā rotaļu kuģītis, viņi apstājās un cits pēc cita atskatījās binoklī. Bija sācis snigt.

"Vai tie tur nav mūsu vajātāji?" jautāja jautātājs.

"Zem skābaržiem, kur pavasarī zied baltie vizbuļi," atbildēja atbildētājs, un rožu meitenei bija sajūta, ka šo atbildi viņa reiz jau ir dzirdējusi. Iespējams, viņa atbilžu repertuārs bija ierobežots. Atbilžu šajā pasaulē pietrūkst, jautājumu ir vairāk, un, ja tu man jautāsi, kāpēc tas tā ir, man būs jāatzīstas, ka arī uz šo jautājumu atbildes nav.

Mazā karaliene redzēja, kā viņu vajātāji šajā brīdī pieiet pie zaļā kuģa. Jo ari melnais kuģis bija iestrēdzis ledū, un nu resnā dimantu rijēja un abi nīdēji tieši tāpat gāja kājām. Taču kopā ar viņiem bija vēl kāda persona, kāda jauna sieviete ar gaišiem matiem, kurus viņa rūpīgi bija sasukājusi uz aizmuguri kā skolotāja. Viņai bija arī skolotājas brilles.

"Kas tā tāda?" jautāja mazā karaliene, turot tālskati pie suņa zeltainajām acīm.

"Tā ir juvelierkundze," viņš paskaidroja. "Vai neredzi, ka no mēteļa kabatas ārā rēgojas darbarīki? Piesargies, mazo karalien, arī juvelierkundze iekāro tavu dimanta sirdi. Viņa vēlas to slīpēt un veidot, kā pašai ienāk prātā. Taču, ja viņai tas izdosies, tava sirds vairs nebūs tava..."

"Paskat!" mazā karaliene iesaucās. "Viņi rāpjas uz mūsu kuģa! Vai viņi domā, ka mēs vēl esam tur?"

Taču pēc īsa brīža no zaļā kuģa klāja aukstajā gaisā pacēlās košs gaisa balons. Tam apakšā karājās gondola - gondola, kas bija paredzēta ārkārtas gadījumiem, un tajā iekšā sēdēja dimantu rijēja un abi nīdēji.

"Viņi bēg!" sauca mazā karaliene un no prieka sāka uz vietas lēkāt augšā un lejā. "Viņiem ir bail no bezgalīgā ledus! Skatieties, vējš viņus dzen prom no mums! Viņi ir padevušies! Viņi atgriežas atpakaļ uz savām salām!"

"Jā," bākas sargs nopietni sacīja, "un es arī zinu, kāpēc. Viņi netic, ka mēs to paveiksim. Viņi domā, ka dimants tā vai tā ir pazaudēts, pazaudēts šīs pasakas mūžīgajos ledos. Tikai viena persona tic tam, ka dimants izdzīvos. Vienas personas gondolā nav."

"Juvelierkundze," nočukstēja rožu meitene.

Sudrabpelēkais suns pamāja. "Viņa mums turpina sekot," viņš sacīja. "Mums jāpasteidzas."

Rožu meitene iebāza roku mugursomā, ko nesa sev līdzi, un izvilka pāri slidzābaku. Vēl vienu pāri un vēl vienu pāri... mugursoma bija pilna ar slidām.

Vienīgi aklajam, baltajam kaķim nebija slidu.

"Tas pat ir ļoti labi," noteica kaķis. "Kaķi nav radīti slidošanai. Kurš mani nesīs?" \

Jautātājs jautāja, vai viņš kaķi varot nest pārmaiņus ar a tbildētāju, un atbildētājs atbildēja: "Kastē uz vannasistabas skapīša."Arī šo atbildi viņš jau reiz bija devis.

Viņi sāka slidot, un lēni krītošais sniegs apklāja viņu pēdas. Sudrabpelēkais suns skrēja viņiem blakus. Viņam jau pie pirmā mēģinājuma slidot bija tā sapinušās visas četras kājas, ka viņš tās tik tikko varēja atpiņķerēt. Un vispār, viņš labprātāk gribēja būt traģiska un nevis komiska figūra.

Viņi slidoja ilgi, viņi slidoja tālu, viņi slidoja cauri sniega vētrai, cieši turoties cits pie cita, lai sniegputenī cits citu nepazaudētu. Viņi slidoja skaidrā laikā un dzēra kakao no termosa, ko rožu meitene arī atrada savā mugursomā. Pēc tam mugursoma bija tukša un viņa gribēja to atstāt guļam, taču sudrabpelēkais suns papurināja galvu.

“Tukša mugursoma būs pēdas," viņš sacīja. "Bet visas pēdas ir jānoslauka, lai juvelierkundze mūs neatrod."

Jā, tiklīdz sniegs beidza snigt un viņus piesegt, viņi rūpīgi dzēsa savas pēdas. Un tomēr - ikreiz, kad viņi ieskatījās bākas sarga binoklī, aiz viņiem bija redzams mazs, apņēmīgs stāvs, no kura mēteļa kabatas rēgojās spīdīgi metāla darbarīki. Juvelierkundze. Neizskatījās, ka viņai būtu tālskatis, ar kuru viņa varētu tos novērot. Kā viņa zināja pareizo ceļu?

"Jel pagaidīsim viņu!" lūdzās mazā karaliene. "Varbūt viņa salst. Varbūt viņai ir bail, vienai pašai uz ledus. Viņa ir viena, bet mēs esam daudzi..."

"Ja viņa mūs atradīs, viņa vairs nebūs tikai viena," brīdināja sudrabpelēkais suns. "Mazo karalien, vai es tev nekad neesmu stāstījis par okeāna jātniekiem?"

"Nē," teica mazā karaliene. "Margarētas kundze, vai tu ko zini par okeāna jātniekiem?"

Margarētas kundze nogrozīja galvu un bezpalīdzīgi pacēla zili balti puķainās rokas.

"Toties es šo to zinu par viņiem," sacīja bākas sargs. "Es tos redzēju no bākas tālumā aizauļojam garām uz zirgiem. Viņu zirgi ir zaļi kā jūraszāles un balti kā gliemežvāki, un ātri kā nakts. Tie auļo pāri ūdenim, tie lido pāri ledum. Okeāna jātnieki apsargā jūras un rūpējas par kārtību. Tie nekad neguļ un, ja tos pasauc, seko saucienam pāri visām bangām, cauri vētrām un viļņu putām..."

"Jā," teica sudrabpelēkais suns un, to sakot, mazliet atņirdza zobus. "Jā, tie rūpējas par kārtību. Taču kas tā kārtība ir, kas ir pareizi un kas nepareizi, kas ir atļauts un kas aizliegts, to nosaka tie, kas maksā okeāna jātniekiem. Sarkanais mednieks viņiem maksāja, dimantu kolekcionārs viņiem maksāja, un viņiem maksā arī juvelierkundze. Turpretī mēs, mazo karalien, mēs viņiem nekad neesam maksājuši. Ko gan mēs viņiem varētu dot? Kādu ābolu no salas dārza?"

"Dimanta lausku," piezīmēja baltais kaķis nožāvājoties, un mazā karaliene izbijās.

"Bet, ja mēs viņiem būtu samaksājuši ar manas sirds lausku, mana sirds vairs nebūtu vesela!" viņa sauca. "Un es..."

"Neraizējies, manu mazo karalien," mierināja sudrabpelēkais suns. "Neviens nenolauzīs gabalu no tavas sirds. Okeāna jātnieku acīs mūsu bēgšana ir nelikumība un mūsu ceļš ir aizliegts. Bet, kamēr juvelierkundze viņus nav sasaukusi, tev no tiem nav jābaidās. Viņa tos sauks tikai tad, kad būs droša, ka seko īstajiem ceļiniekiem. Kad būs mūs panākusi."

Viņi turpināja slidot visu dienu. Kad pienāca vakars, juvelierkundze bija pienākusi vēl tuvāk. Tas nebija pietiekami tuvu, tomēr par tuvu.

"Vai varu vēlreiz ieskatīties binoklī?" lūdza rožu meitene, taču bākas sargs teica, ka binokli esot kaut kur nogrūdis.

"Man ari bez binokļa acis labi rāda," noņurdēja sudrabpelēkais suns. Viņš samiedza zeltainās acis un sastindzis vērās biezējošā tumsā. "Visu laiku domāju, ka man tikai rēgojas," viņš ņurdēja. "Bet tagad esmu par to drošs. Pavediens. Sarkans pavediens. Mums visiem mugurā ir sarkani mēteļi. Kāds no mums atstājis baltajā sniegā sarkanu pavedienu, lai rādītu juvelierkundzei ceļu. Viens no mums ir nodevējs."

Ābels apklusa.

- Un? Kurš tas ir? - Miha bez elpas prasīja.

Viņš paraustīja plecus. - Es nezinu.

- Kaķis tas nevar būt, - Miha teica, - tam vispār nav mēteļa, tikai pašam savs kažoks. Vai arī tu domā, ka viņš izvilcis pavedienu no kādam citam piederoša mēteļa? Viņam ir asi nagi... tas nevar būt ari sudrabpelēkais suns, viņam mēteļa vēl jo vairāk nav, un vispār viņš to visu atklāja...

- Jautātājs un atbildētājs ir pārāk dumji, - piebalsoja Anna. - Turklāt viņi ir izdomāti.

Ābels pacēla rokas. - Paga - viss ir izdomāts!

- Nē, - Anna teica. - Nē, tā nav. Nodevējs var būt tikai viens no diviem cilvēkiem. Bākas sargs vai rožu meitene.

Ābels piecēlās. - To mēs redzēsim, - viņš sacīja. - Mēs redzēsim, kas notiks un kā būs tālāk. Vēl kāds bridis noteikti paies, līdz mūsu veļa būs kārtībā... Saki, ko tu tagad darītu, ja mēs nebūtu šeit?

Anna pārdomāja. - Man bail, ka mācītos. Ko darītu tu, ja būtu mājās?

Viņš pasmaidīja. - Man bail, ka mācītos.

- Tu vari izmantot manu rakstāmgaldu, - teica Anna. - Es apsēdīšos ar savām grāmatām uz gultas, tas tāpat ir ērtāk. Mums tiešām derētu kaut ko darīt abitūrijas labā. Tā pati no sevis nevar nokārtoties. Vismaz ne pilnībā.

- Man palaimējies, ka nevajag kārtot nekādu abitūriju, - teica Miha. - Es noiešu lejā un paskatīšos, ko dara Linda.

- Linda, - Ābels atkārtoja, kad Miha rībināja lejā pa kāpnēm.

- Linda. It kā viņa tavu mammu pazītu jau gadiem.

- Manšķiet, - Anna teica, - ka viņas saprotas ļoti labi. Man šķiet... Linda vienmēr ir gribējusi otru bērniņu, vēl vienu, lai redzētu, kā viņš izaug... ļ

No dzīvojamās istabas tagad atskanēja klavieru skaņas, atsevišķas, ne gluži saskanīgas notis, ko uz taustiņiem spēlēja kāds, kurš izmēģināja lietas. Kaut kur pa vidu bija dzirdamas Mihas un Lindas balsis.

- Jā, tā sasodītā abitūrija, - Anna noteica, savācot grāmatas, lai sēstos gultā. Kādu brīdi viņa domāja, ka labāk darītu simts citu lietu, nekā tagad ņemtos ar šīm grāmatām, bet, kad viņa pēc kāda laiciņa pacēla ads, nodomāja, ka īstenībā viss ir tieši tā, kā tam jābūt. Ābels sēdēja pie viņas rakstāmgalda, galvu pār kādu grāmatu noliecis, iedziļinājies, un izskatījās, it kā viņš te iederētos. Viņi bija aizslīdējuši kādā savādā sirreālā ikdienā, Anna gultā un viņš pie rakstāmgalda, viņi mācījās abitūrijas eksāmeniem kā tūkstoš citu cilvēku šajā zemē. Viņa pasmaidīja un lasīja tālāk, kaut ko pasvītroja, mēģināja savā galvā radīt telpu, ierīkot atvilktnes, sakārtot faktus. Nekaitīga un caurcaurēm ikdienišķa nodarbe, droša un silta, jūdzēm tālu no mīklu minēšanas, jautājumiem un aizdomām.

Klavieres lejā bija apklusušas, viņa dzirdēja grabam cepamplātis, svaigi ceptu cepumu smarža plūda augšā pa kāpnēm. Linda un Miha bija virtuvē.

Vienā brīdī Anna piecēlās, piegāja pie rakstāmgalda, nostājās aiz Ābela un uzlika roku viņam uz muguras. Viņš pacēla acis un pasmaidīja.

- Mirkli, apstājies... - čukstēja Anna.

- ...tu esi skaists.

-Jā.

- Vai tu joprojām sēdi pie Fausta? Es esmu ticis līdz Hertai Mil-lerei...

- Pasarg Dievs, - teica Anna. - Tikai neuzšūpojies par augstu tajās elpas šūpolēs, ka nepaliek nelabi.

- Es vienmēr domāju, ka runa ir par kādu modernu mūzikas instrumentu.

- Tu varētu kādu minūti atpūsties un mani noskūpstīt.

- Varētu. Bet pēc tam man jālasa tālāk. Abitūrija.

- Protams. Abitūrija.

Pēcāk Ābels ieturēja vēl vienu pārtraukumu, garāku, bet ne jau tāpēc, lai skūpstītu Annu. Viņš izgāja ārā un palīdzēja Magnusam notīrīt sniegu no iebrauktuves. Anna stāvēja pie vannasistabas loga, no kura varēja redzēt iebrauktuvi, un bija savādi viņos nolūkoties: Magnusa platā mugura slēpošanas jakā, Ābels nodilušajā zaļajā armijas jakā, kas nebija domāta sniegam. Viņi lāpstoja vienādi ātri, taču nesteidzās. Tā nebija sacensība. Jau krietnu laiku Anna atkal domāja par Ābela labo plaukstas locītavu. Kā šķita, tā bija sadzijusi. Tātad Rai-ners Līrskis to tomēr nebija salauzis. Anna redzēja, ka viņi sarunājas. Viņa sev jautāja - par ko. Varbūt par Magnusa bezprocentu aizdevumu. Varbūt par sniegu.

- Mirkli, apstājies, - viņa čukstus atkārtoja, - tu esi skaists...

Un viņa iztēlojās, kā varētu būt vēlāk, neprātīga iedoma, taču tā vienkārši ienāca prātā: viņa redzēja Ābelu un Magnusu kopā lāpsto-jam sniegu, pēc divdesmit gadiem, pēc trīsdesmit - Magnuss bija novecojis, platie krusti vēl arvien spēcīgi, taču laika gaitā viņš bija salīcis, mati pie deniņiem jau gandrīz sirmi. Un Ābels bija cits Ābels, pieau-gušāks, tāds, kurš bija pilnīgi pārliecināts par sevi un pie pusdien-galda vairs neglūnēja apkārt, it kā būtu ieslodzīts.

- Blēņas! - viņa čukstēja. - Trīsdesmit gadi... neviens cilvēks nepaliek kopā ar to, kuru saticis septiņpadsmit gados... kādā pasakā tu dzīvo, Anna Lēmane?

Un tomēr šī iedomu aina viņai šķita ticama.

- Paskaties, - ierunājās Linda, nostājusies viņai aiz muguras. - Viņi taču saprotas.

- Mums ir svaigi cepti cepumiņi! - sauca Miha un sniedza Annai šķīvi. - Un mums jāpaliek šeit. Jo Linda tikko pamanīja, ka žāvētājs ir salūzis. Pilnīgi salūzis, iedomājies! Mēs veļu jau izkarinājām apkures pagrabā, es uzkāpu uz krēsla un arī palīdzēju, un rīt viss noteikti būs sauss, bet šonakt mēs drīkstam pārnakšņot šeit! Ko tu par to saki?

- Es nezinu, - Anna piesardzīgi teica, pagriezusies pret Lindu,

- ko par to sads Ābels. Vai žāvētājs patiešām ir salūzis?

Linda paraustīja plecus un pamāja. Anna nogāja lejā pagrabā un mēģināja žāvētāju ieslēgt, taču Lindai un Mihai bija taisnība. Aparāts klusēja, tas nedarīja absolūti neko. Viņa ieštepselēja un atkal izrāva kabeli - bez panākumiem.

Kad Anna atkal iznāca no pagraba, Ābels no jaka^tobrīd purināja nost sniegu. Miha dejoja viņam apkārt, joprojām balansēdama ar cepumu šķīvi, un dziedāja: - Mēs paliksim šeit un izžāvēsim! Mēs izžāvēsim uz striķa!

Un Ābels atvairoties pacēla rokas.

- Paliec vienu mirkli mierā! - viņš sacīja. - Miha. Mēs nevaram palikt. Mums ir mājas, un tās nav šeit. Mēs rīt atkal atnāksim un savāksim to nolādēto veļu.

- Nolādēto nedrīkst teikt, - Miha uzskatīja. - Un paskaties laukā, jau atkal snieg, un rīt noteikti atkal būs vētra! Lūdzu, Ābel! Lūdzu! -Viņa nolika šķīvi uz grīdas un ieķērās viņam bikšu starā. - Lūdzu, lūdzu, lūdzu! Tikai šito nakti! Man taču vēl drusku jāpaspēlē klavieres un jāēd cepumi, un vispār!

- Vai tev šovakar vēl kaut kur jāiet? - Anna klusu vaicāja.

Ābels pielika plaukstas pie sejas, šoreiz ilgāk nekā parasti, un viņa

redzēja, ka viņš mēģina tikt skaidnbā par lēmumu. Viņa redzēja, ka viņš zem plaukstām neskanīgi lādējas.

- Beigās es tev atkal pateikšu jā, - viņš klusu noteica. - Beigās es pārlēkšu pāri tik daudzām ēnām, ka vairs nepaliks nevienas, un kas gan ir cilvēks bez ēnas? - Viņš pavērās Annā. - Atļauj man paturēt savu ēnu! Pieraugi, lai neviens to nenozog. Iespējams, man šovakar tiešām vēl kaut kur jāaiziet. Es nezinu.

Vai viņš gaidīja kādu zvanu? Viņa nevaicāja. Viņš nebija atbildētājs. Viņš bija viss pārējais. Kaķu vilnas tirgotājs. Pasaku stāstnieks. Nepazīstamais, vēl joprojām.

- Tu vari gulēt viesistabā, - viņa sacīja. - Jūs abi, mums ir divas viesu gultas. - Un klusāk: - Atslēga naktīs stāv iekšpusē ārdurvīs. Tu vari to paņemt līdzi. Tu neesi ieslodzītais. Te nav lamatas. Tikai salūzis žāvētājs. \

\

Viņi sēdēja pie vakariņu galda kā liela ģimene. Lampas gaisma bija silta, un virtuve smaržoja pēc kartupeļu sacepuma. Kādu laiku Miha pilnu muti stāstīja par cepumu cepšanu un to, ka nu viņa gandrīz mākot spēlēt klavieres.

Lindai lūpu kaktiņos rotājās smaids. Un Ābels vairs nebija sasprindzis. Vienu reizi Anna zem galda īsi saspieda Ābela roku. Viņš paspieda atpakaļ.

- Ābels arī dažreiz taisa kartupeļu sacepumu, - Miha paziņoja, beigās noliekot dakšiņu uz sava tukšā šķīvja. - Viņš prot gatavot visu, pankūkas un makaronus, un kūkas. Pat tortes, uz dzimšanas dienu. Ar svecītēm. Drīz mums atkal būs torte, varbūt ar zemenēm, jo ir jau gandrīz pavasaris. Vismaz ar saldētām zemenēm. Ābels prot visu ko.

- Tas tavs brālis, izskatās, ka viņš ir īsts svētais, - Magnuss teica.

- Ko tas nozīmē? - nošņāca Anna. - Kāpēc tāds sarkasms?

- Kas ir sakasms? - vaicāja Miha.

- Sarkasms ir tad, ja domā tieši pretējo tam, ko saka, - Ābels klusu paskaidroja. - Tātad nekāds svētais. Pretstats. Tas ir pareizi. Un svētā pretstats šeit neiederas, man jādomā...

Viņš atstūma savu krēslu, rokas turot uz galda malas, bet Anna uzlika plaukstu uz viņa rokas.

- Sēdi, - viņa sacīja. - Lūdzu. Magnuss tikai bārsta muļķīgas piezīmes. Vai zini, Miha, viņš prot šķūrēt sniegu un barot putnus, mans tētis, bet viņš nemāk uzcept pat vēršaci, un tāpēc ikviens, kurš prot gatavot kartupeļu sacepumu, pilnīgi noteikti ir svētais. Godīgi sakot, es domāju, ka Magnuss vispār neprot vēršaci atšķirt no sniega lāpstas.

Miha smējās, ari Magnuss iesmējās, un Linda centās smieties kopā ar visiem, taču Ābels nesmējās. - Es gultas viesistabā jau saklāju, -Linda teica.

- Vai mums jāpalīdz nomazgāt trauki? - prasīja Miha. - Es labi protu mazgāt traukus...

Linda papurināja galvu. - Mūsu trauku mašīna arī lieliski prot mazgāt traukus. Labunakti!

Anna noskatījās, kā Ābels un Miha uzkāpj augšā pa kāpnēm, roku rokā kā sentimentālā pastkartē. Itin kā viss joprojām būtu labi un skaisti. Tomēr labi vairs nebija, viņa to varēja just. Un vēlāk viņa sev jautāja, vai šajā mirklī Ābels jau bija nolēmis, ka naktī vēl jāiziet. Vai tam vispār bija kāds sakars ar zvanu. Vai šajā naktī viņš būtu pametis māju, ja Magnuss nebūtu izmetis to muļķīgo piezīmi. Un vai tādā gadījumā viena otra lieta nebūtu pavērsusies citādi.

Viņa ilgi gulēja nomodā un lasīja. Vienreiz uz viņas rakstāmgalda iezvanījās mobilais telefons, taču viņa to nepaņēma. Gita, viņa nodomāja. Kurš gan cits? Viņi bija pateikuši viens otram "arlabunakti", Ābels un viņa, "arlabunakti" un neko vairāk, mazliet kā svešinieki. Anna vēl dzirdēja viņu runājam ar Mihu, taču pēc tam blakus iestājās klusums. Un beidzot viņa taustīdamās klusi aizgāja līdz viesistabai, pavisam klusu, un atvēra durvis. No ielas laternas istabā krita gaismas strēle. Viena no gultām bija tukša. Miha saritinājusies gulēja otrā gultā Ābela rokās. Un Ābels? Vai arī viņš gulēja? Vai tikai izlikās, ka guļ? Dedzīga vēlēšanās ieslīdēt pie viņiem zem segas svila Annas rīklē kā asaras. Taču viesu gultā vairāk vietas nebija.

Anna kādu brīdi stāvēja un skatījās uz Ābelu, viņa seja bija pavisam tuvu un tomēr bezgalīgi tālu. Ēnām, ko viesu gulta un viņu stāvi meta uz sienas, bija dīvainas, ķēmīgas aprises. Tās atgādināja kaut ko salīkušu, glūnīgu. Vilku. Viņa bez skaņas aizvēra durvis un aizslīdēja atpakaļ uz savu gultu.

Viņš kādu brīdi palika stāvam uz gājēju tiltiņa un skatījās tālumā uz ledu. Tagad vairs nesniga, bet ledu klāja sniegs, pat plāno ledus kārtu upes vidū, kur to zemledus makšķernieki bija sacaurumojuši ar ledus cirtņiem un ūdens vēlāk atkal aizsala, veidojot nodevīgu lamatu tīklu. Viņš zināja, kur ledus kļūst plāns, viņam tas nebija jāredz.

Viņš ciešāk savilka šalli. Bija tik ļoti auksts! Šī ziema bija aukstāka par visām iepriekšējām, ko vien viņš spēja atminēties, un viņš bija pieredzējis jau diezgan daudz ziemu. Precīzāk sakot, sešdesmit trīs.

Pāri ledum šurp atspīdēja restorānkuģa gaismas, vāri, it kā tām būtu jādnās pret aukstumu. Viņš paskatījās pulkstenī. Pusdesmit. ViņŠ bija atnācis pārāk agri. Viņa ieradīsies tikai pēc pusstundas. Viņai bija tāds neizrunājams vārds... Miloviča? Mirkoliča? Viņa bija izbrīnīta, kad viņš piezvanīja. Iespējams, viņa neko nezināja, iespējams, tam nebija nekādas jēgas. Bet varbūt tomēr. Varbūt viņi kopā varēja kaut ko izdibināt.

Kaut ko glābt. Viņam bija sajūta, ka situācija puisim slīd ārā no rokām. Kādam bija jādodas palīgā.

Viņam joprojām nebija skaidrs, kas ir atgadījies. Mišela, piemēram. Viņam bija sajūta, ka Annai ir taisnība, ka viņa patiešām ir kaut kur tuvumā, tik tuvu, ka tieši tāpēc kļuva nepamanāma. Tikai kur? Viņš, protams, bija uzzinājis dažas lietas. Viņam bija aizdomas. Taču viņš vēl nebija drošs. Vienu lietu, ko tagad zināja, viņš labprātāk nemaz nebūtu uzzinājis. Tā viņu skumdināja. Pārlieku skumdināja. Viņš devās pāri tiltam uz krastu, kur atradās restorānkuģis, tad nokāpa lejā uz ledus. Te, malā, tas bija stingrs. Viņš tikai paiesies pāris soļu.

Un tad viņš izdzirdēja kādu aiz muguras. Soļus gandriz pilnībā apslāpēja sniegs, tomēr tie bija dzirdami. Kāds, viņš nodomāja, kurš piektdienas vakarā, nākdams no restorānkuģa, izloka kājas, vai arī kāds, kurš gaida, tāpat kā es. Viņš pagriezās, ieraudzīja siluetu, izplūdušu kuģa blāvajās gaismās. Šeit uz upes bija pārāk tumšs. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās kādu satikt. Viņš apgriezās un gāja tālāk pa aizsalušo upi, tur priekšā viņš atkal uzies pa kāpnēm augšā un dosies atpakaļ, un tad jau būs desmit... Soļi nāca tuvāk. Varbūt tā bija viņa? Varbūt viņa arī atnākusi agrāk un ieraudzījusi viņu? Viņš tagad atradās tik tālu no gaismām, ka bija pilnīgi tumšs. Viņš bija iedomājies, ka ielas uguņi no otra krasta šajā vietā kritīs uz ledus, taču ziemo-jošo kuģu masīvie korpusi, šie antīkie koka milzeņi, kas te gulēja, - tie gaismu nodzēsa.

Viņš juta, kā mostas bailes.Viņš īstenībā nedomāja, ka tā ir viņa. Pēdējās divās dienās viņš bija tas, kurš izsekoja, kurš vajāja, cerams, neredzams, nedzirdams. Tagad, kā rādās, situācija bija krasi mainījusies. Rēgainais stāvs no aizmugures pietuvojās. Tas nogrieza viņam ceļu uz krastu, un viņš manīja, ka soļi viņu vada aizvien tālāk upes vidū. Viņš sasniedza vietu, kur makšķernieku āliņģu dēļ ledus bija kļuvis plāns vai arī viņš iedomājās, ka tas ir plāns, un apstājās.

Kaut kur bēgt nebija jēgas. Tagad viņš vēlējās uzzināt, kas viņam seko. Viņš vēlējās ar šo cilvēku runāt. Viņš vēl arvien juta bailes, taču viņam bija sešdesmit trīs gadi, nebija tā, ka viņš vēl nekad nebūtu baidījies, un līdz šim savas bailes viņš vienmēr bija uzvarējis. Galu galā, nebija jau tā, ka viņš atrastos kaut kādā vientuļā pludmalē. Viņš stāvēja ostmalas muzeja vidū, pilsētas vidū, restorānkuģis atradās vien pārsimt metru tālāk, iela vēl tuvāk.

Viņš pagriezās, gribēdams paskatīties uz stāvu, kurš viņam sekoja, taču stāvs jau bija blakus. Tas stāvēja viņam tieši pretī. Viņš nelūkojās sekotāja sejā. Viņš lūkojās ieroča stobrā. Viņš, protams, pazina seju, kas bija aiz tā. Ari šeit tumsā. Tik tumšs tomēr nebija. Viņš manīja, ka sācis elsot piepešā baiļu lēkmē - un arī no pārsteiguma.

-Tu?

- Bet protams, - stāvs atbildēja. - Vai tu to nezināji? Vai tu jau sen to nezināji?

- Es... - Viņš paspēra soli atpakaļ, un ledus zem viņa kājām no-knakšķēja. Tieši aiz muguras droši vien atradās kāds no aizsalušajiem āliņģiem.

- Tu esi pasācis okšķerēties, - paziņoja stāvs. - Kā tāds viduvējs detektīvs. Nav labi, ja grib zināt par daudz.

-Es...

Viņš mēģināja domāt. Ja nu sāktu kliegt? Ja izsistu ieroci un skrietu uz krastu? Viņš neskrien ātri, to viņš zināja. Un viņš bija kā paralizēts. Kājas bija piesalušas pie upes. Viņš nespēja paskriet. Nespēja arī kliegt. Viņa balssaites bija ledusaukstas.

- Kamdēļ? - viņš dzirdēja sevi čukstam. - Kamdēļ tas viss?

- Vai tu kādreiz esi mīlējis? Viņš pamāja. - Domāju gan...

- Ne jau tā, iespējams. Ja mīl pa īstam, ceļā nedrīkst stāties nekas un neviens. Vai tu saproti? Es nepieļaušu, ka viņai kaut kas notiek. Runa nav par mani. Runa nekad nav bijusi par mani. Aizgriezies.

- Nē, - viņš sacīja. - Un kālab gan?

- Jo es negribu skatīties acīs tiem, ko nošauju.

Atskanēja kaut kas līdzīgs slāpētam šņukstam, un sākumā viņš iedomājās, ka tas ir viņš pats. Taču tas bija viņa vajātājs. Un viņš saprata vienu: viņš nedrīkst aizgriezties. Nekādā gadījumā. Vajadzēja būt kādam risinājumam. Risinājumam, kā tikt cauri sveikā. Dīvainākais, ka viņš pret šo cilvēku pat nejuta naidu. Līdzās bailēm viņš izjuta vienīgi žēlumu. Un, iespējams, visā šai lietā bija arī viņa vaina, viņam kaut kas bija jāsaprot ātrāk, jāiejaucas ātrāk...

- Aizgriezies!

Viņš neaizgriezās. Viņš spēra soli atpakaļ. Un juta, kā ledus zem viņa ielūst. Viss notika pārāk ātri. Vienu mirkli viņš stāvēja uz upes, bet jau nākamajā pamata zem kājām vairs nebija. Viņš nejuta aukstumu. Pasaule izgaisa.

Bet kaut kur pilsētā kāds bezmērķīgi klaiņoja pa nakti, rokas dziļi kabatās sabāzis, šņākoņu ausīs. Kaut kur tālu no ostmalas muzeja un jau daudz vēlāk. Kaut kur un kaut kad. Kāds, kurš nebija nekāds svētais.

Un kaut kur, jūs jau zināt, kur - pie restorānkuģa, kāds gaidīja veltīgi.

Un kaut kur citur krātiņā rēja sudrabpelēks suns ar zeltainām acīm, un puisis ar brillēm, iespējams, dzirdēja viņu, kad atvēra pagalma vārtus. Iespējams, viņš bija izgājis tikai pastaigāties, nespēdams iemigt.

Un kaut kur uz sterili mazgājama dīvāna kustējās divi ķermeņi, savienojoties viens ar otru kā puzles gabaliņi, un gaisma krita melni krāsotajos un gaiši rūsganajos matos, kaut kur un kaut kad, pelnu traukā gailēja kāsīša gals - nez cik jau vēls? Viņi pulkstenī nebija skatījušies, kad atgriezās atpakaļ,...

Un kaut kur, kaut kur pavisam tuvu, dziļa miega gulēja kada pazudusi un pārgurusi persona.

Nakts vidū Anna pamodās no tā, ka viņai piespiedās kāds ledains augums. Viņa izbijās, taču nebija droša, vai patiešām ir nomodā vai vēl sapņo. Augums smaržoja pēc ziemas gaisa un cigaretēm, un kaut kā pazīstama.

- Ābel? - viņa čukstēja. Viņš neatbildēja, viņš bija apģērbies un salts kā sniegs.

Viņa pagriezās un apvija viņam rokas, centās sasildīt, taču tas neizdevās, bija tā, it kā viņš nekad, nekad vairs nespētu sasilt. Žalūzijas aizvēra ciet nakti, radot istabā jaunu, vēl tumšāku nakti, sava veida absolūto nakti, kur nebija ne augšā, ne apakšā, ne pa labi, ne pa kreisi. Viņa neko neredzēja, viņa taustījās, ieslidināja pirkstus viņa matos, uzlika plaukstas uz ledusaukstajiem vaigiem. Un tad viņa izdzirdēja savādu, bailes viesošu skaņu. Tā atgādināja suņa smilkstu, pavisam klusu, tas ilga vien sekundes, taču tā bija tik izmisīga skaņa, tik bezgalīgi bezpalīdzīga skaņa, ka viņai pārskrēja drebuļi.

- Ābel, - viņa vēlreiz ierunājās, viņa gribēja kaut ko jautāt, taču nezināja, ko, viņa tikai turēja viņu cieši apskautu un tā kaut kad atkal iemiga.

No rīta pamodusies, Anna gultā atkal bija viena pati. Basām kājām viņa aizgāja uz viesu istabu, kur Ābels un Miha joprojām gulēja kopā vienā gultā. Laikam viņa naktī visu nosapņojusi. Viņš nekur nebija izgājis.

15 ATKUSNIS

- Sāk kust, - brokastīs Magnuss sacīja, rādot uz logu, aiz kura lejā no jumta krita ūdens lāses. - Manas sarkanrīklītes atkal būs klāt.

Saule sildīja sniegu. Vēl kāds laiciņš paies, līdz tas būs nokusis pilnībā, taču atkusnis bija sācies. Brokastojot neviens daudz nerunāja. Tā bija jauka sestdienas rīta miegainība, Anna sev sacīja, tas neko nenozīmē. Viņa kopā ar Ābelu nogāja lejā pagrabā, lai noņemtu izžuvušo veļu. Varēja dzirdēt, kā Miha augšā atkal klimperē klavieres.

- Viņa būtu gatava te palikt, - smaidot teica Ābels. - Es esmu norakstīts, vai?

- Blēņas, - Anna sacīja. - Tu esi jūraslauva, kas viņu sargā uz ledus. To neaizmirsti. - Un apskāva Ābelu ar kreklu rokā, veidojot dīvainu savijumu. - Naktī, - viņa čukstēja, - vai naktī tu biji izgājis?

Viņš vilcinājās. - Jā, - visbeidzot atzinās. - Uz neilgu bridi. Man bija kaut kas... jānodod.

- Un pēc tam tu biji ienācis pie manis vai ari es to nosapņoju?

Viņš noglāstīja viņai matus. - Tu to nosapņoji, - viņš teica.

- Tas nebija jauks sapnis, - čukstēja Anna. - Manā sapnī tu biji nelaimīgs...

- Nāc, - viņš sacīja, - nesīsim veļu augšā. Mums palēnām būtu jātaisās prom, citādi vēl Miha iedomāsies, ka mēs te dzīvojam.

- Pagaidi, - uz kāpnēm viņa ieminējās. - Vai tu esi apdomājis? Par to Magnusa piedāvājumu ar naudu?

- Magnuss... - Ābels nomurmināja. - Viņš te ir vienīgais saprātīgais, vai tu to zini? Viņš labprātāk mani šeit redzētu ejam, nevis nākam. Es prātoju, ar kādu nosacījumu viņš gatavs aizdot naudu. Agrāk vai vēlāk viņš to darīs zināmu. Iespējams, ar nosacījumu doties studēt kaut kur ļoti, ļoti tālu prom.

- Muļķības, - teica Anna, tomēr, to sakot, viņai mutē bija sāja garša.

Kad viņa no sava rakstāmgalda savāca Ābela grāmatas, pirksti

bija smagi kā svins. Paliec, viņa gribēja Ābelam lūgt, paliec taču šeit, ar Mihu, vairs nekad neej prom, vairs nekad naktīs neej prom, paliec šeit. Tev vairs nav jāstrādā, naktīs, aizmirsti savus zvanus un savus kontaktus, baltā kaķa vilnu, met prom šo nakts pasauli, iemet to upē. Viņas mobilais telefons joprojām gulēja uz rakstāmgalda, un viņa atcerējās par vakardienas zvanu un noklausījās balss pastu, pa īstam neieklausoties, kamēr Ābels pakoja mugursomā savu mantību.

Tad viņa ieklausījās. Tā nebija Gita. Tas bija Knāke.

"Anna," viņš sacīja. "Iespējams, man izdosies kaut ko noskaidrot. Piezvani, tiklīdz vari."

Viņa nospieda atbildes zvana taustiņu. Būtu labāk, viņa nodomāja, iziet kaut kur ārā, Ābels joprojām stāvēja viņai aiz muguras - varbūt labāk būtu pat nezvanīt vispār. Varbūt viņa nemaz negrib zināt, ko viņš noskaidrojis. Sirds sāka strauji dauzīties.

- Fišere, - telefonā ierējās sievietes balss. Anna sarāvās.

- Es... es domāju... es laikam esmu kļūdījusies.

- Varbūt arī ne, - teica balss, griezīga balss, nepatīkama. - Šis ir Heinriha Knākes mobilais.

- Es... jā... vai viņš tur būtu? - Anna minstinājās. - Vai es varu ar viņu runāt? Es esmu viņa skolniece, viņš man palūdza, lai atzvanu...

- Viņš ir šeit. Bet būs diezgan sarežģīti ar viņu runāt. Viņš atrodas komā. Jūs esat piezvanījusi uz universitātes slimnīcu. Es esmu viņa ārstējošā ārste.

Anna aizvēra acis un atkal tās atvēra.

- Kā, lūdzu?

- Mobilais telefons bija viņa virsjakas kabatā. Brīnums, ka tas vēl darbojas. Sakiet, vai jūs zināt kādu, ar ko mēs varētu sazināties? Kādu no ģimenes?

- Nē, - atbildēja Anna, norijot siekalas. - Patiesībā es viņu nemaz nepazīstu. Kas... kas noticis?

- Viņš ielūza ledū, - teica ārste. - Nav zināms, cik ilgi viņš pavadījis ūdenī. Viņu pagājušonakt izvilka no Rikas, ostmalas muzeja rajonā. Viņam palaimējās, ka garām kāds gāja. Katrā gadījumā tas, kurš gāja garām, viņu neizvilka, viņš no telefona būdiņas piezvanīja ugunsdzēsējiem. Ugunsdzēsējiem! Tā nu gan ir ideja, līdz tam ir jāaizdomājas. Un tad viņš aizlaidās, tas mūsu zvanītājs.

Viņa drūmi iesmējās, gandrīz rejoši, klepum līdzīgus smieklus. Ja strādā intensīvās terapijas nodaļā, domāja Anna, šāda veida smiekli, iespējams, pielīp - ja runā par tamlīdzīgām lietām.

Viņai griezās galva. Viņa apsēdās uz krēsla pie rakstāmgalda.

- Vai mēs viņu varam apciemot?

- Ja jūs negaidāt, ka viņš ar jums runās, lūdzu. Intensīvās terapijas nodaļa, Lefleriela. Gan jau atradīsiet.

Anna beidza sarunu un stingi vērās mobilajā. Viņai vajadzēja atbildēt jau vakar. Varbūt tad viņš nebūtu ielūzis ledū. Ko viņš darija uz ostmalas muzeja ledus?

- Anna? - vaicāja Ābels. - Kas...?

Viņa uzlūkoja Ābelu. Telpa ap viņu vēl arvien griezās. - Bākas sargs, - viņa sacīja. - Bākas sargam kaut kas atgadījies.

Telpa bija balta kā sniegs ārā, daudz par baltu. Aparātu pīkstēšana un zumēšana padarīja to mazliet nereālu. Miha taustījās pēc Annas rokas. Ar otru roku viņa turējās pie Ābela. Viņi nebija gribējuši Mihu ņemt līdzi, taču viņa bija uzstājusi.

"Es taču kopā ar viņu esmu uz ledus!" viņa bija teikusi. "Ar bākas sargu! Pasakā!"

Tagad, kad viņš gulēja sniegbaltajā gultā, Miha pārsteigta nogrozīja galvu. - Viņam nav slidu, - viņa sacīja. - Bet mēs taču slidojām.

Rejošā ārste atstāja viņus vienus. Viņai bija jāpievēršas citiem pacientiem, citiem aparātiem, citiem veidiem, kā nomirt vai izdzīvot un tad tomēr nomirt. Uzbāzīgi smirdēja pēc dezinfekcijas līdzekļiem un plastmasas.

Viņi atrada trīs krēslus, piestūma tos klāt pie gultas, kurā gulēja Knāke, un apsēdās. Uz monitora gultas galvgalī skrēja viņa sirdspukstu zaļā līnija. Seja uz spilvena bija gandrīz tikpat balta kā spilvens pats, acis aizvērtas. Jūrnieka bārda, kas viņu bija padarījusi par bākas sargu, savādā kārtā izskatījās padzeltējusi. Viņi tur sēdēja labu laiku un klusēja.

- Viņš klausījās Koenu, - visbeidzot Anna ierunājās. - Tāpat kā Mišela. Vai tu to zināji?

- Jā, - teica Ābels. - Un es zinu, ka Mišelai savulaik bijušas attiecības ar kādu skolotāju. Sen atpakaļ, viņa toreiz teica. Un ka viņš bijis labu tiesu vecāks par viņu.

- Viņš apgalvoja, ka nepazīstot viņu.

Ābels pamāja. - Teikt var daudz ko. Un, iespējams, viņš neatceras. - Viņš pieliecās uz priekšu un viegli pieskārās nekustīgajai rokai ar infūzijas sistēmu. - Es gribēju viņam pajautāt. Skaidri un gaiši. Man to būtu vajadzējis izdarīt. Tagad...

- Pajautā, kad viņš atmodīsies.

Ābels pamāja. Tačuiedus viņa acīs kusa, Anna tajās redzēja ūdeni un zināja, ka viņš domā to pašu, ko viņa: iespējams, viņš vairs nepa-modīsies.

Ārste bija tikai paraustījusi plecus. "Ko jūs vēlaties dzirdēt?" viņa prasīja. "Procentus? Izredzes? Tur ūdenī ir nolāpīti auksts. Nolāpīti auksts."

- Pasaka, - čukstēja Anna. - Stāsti tālāk pasaku. Tas ir svarīgi. Trīspadsmitais ir jau nākamo trešdien, un līdz tam mums jāsasniedz cietzeme. Es pieņemu, viņi visi tonakt gulēja slikti, jo gulēja uz ledus, un viņu vidū bija nodevējs....

- Tonakt viņi gulēja slikti, - Ābels atkārtoja, - jo gulēja uz ledus, un viņu vidū bija nodevējs. Nodevējs, rožu meitene domāja, un slepkava -vai tā nav viena un tā pati persona? Vai ari viss bija gluži citādi? Vienubrīd naktī rožu meitenei šķita, ka viņa dzird smilkstam suni, pavisam blakus.

Taču no rīta sudrabpelēkais suns nekur nebija manāms. Trūka arī bākas sarga. Un bija sācies atkusnis. Tagad ledū bija redzamas risēs un dziļas plaisas, caurumi, kuros vīdēja ūdens, kā tumšas, glūnīgas acis.

"Ak nē!" čukstēja mazā karaliene. "Viņi taču nebūs naktī iegāzušies kādā no šiem caurumiem?"

Šajā brīdī viņa izdzirdēja putna kliedzienu, un īsi pēc tam viņai blakus uz ledus nosēdās liela, pelēka klijkaija. Tā sāka ar knābi kapāt ledu. Nē, mazā karaliene nodomāja, viņa raksta.

"Es viņu atradu," mazā karaliene skaļi lasīja. "Bākas sargu. Viņš naktī bija izgājis laukā viens pats. Nāciet līdzi. Pasteidzieties."

Kaija piešķieba galvu un pamāja, un tikai tad, kad tā jau bija pacēlusies spārnos, mazā karaliene saprata, ka acis kaijai ir zelta krāsā. Viņi sekoja tai pāri ledum līdz kādam caurumam, kurā skalojās tumši ūdeņi. Caurumā peldēja bākas sarga ķermenis. Rožu meitene palīdzēja mazajai karalienei izvilkt viņu uz ledus. Taču viņš nekustējās. Plaukstu viņš bija sarāvis dūrē, un no dūres karājās sarkana pavediena gals.

"Tas bija viņš!" mazā karaliene čukstēja. "Viņš rādīja juvelierkun-dzei ceļu!"

Viņa pacēla acis un ieraudzīja tumšu stāvu, kas stāvēja tuvākās sniega kupenas virsotnē. No mēteļa ārā rēgojās mirdzošu darbarīku smailie gali.

Mazā karaliene atskatījās uz bākas sargu. Uz viņa krūtīm nokrita viena asara, karaliska asara, un tad viņš atsāka elpot.

"Mēs nevaram šeit palikt," sacīja rožu meitene. "Mums jādodas prom! Žigli!"

Drīz pēc tam viņi traucās pār ledu ar savām slidām tik ātri kā vēl nekad iepriekš, apkārt ledus āliņģiem un plaisām... bet pakaļ viņiem pati uz savām slidām cauri baltajam plaisu tuksnesim slīdēja juvelierkundze. Šis slidas viņa bija kalusi cauru nakti, tās bija no tīra zelta, un to galos viņa bija atstājusi mazliet brīvas vietas, lai vēlāk tur ieliktu dimanta gabalus. Dodoties garām bākas sarga ķermenim, juvelierkundze neapstājās.

Vien pelēkā klijkaija ar zelta acīm vēl kādu brīdi lidinājās virs viņa, iekams izpleta spārnus un sekoja mazajam bēgļu pulciņam.

Tālumā vizuļoja zaļa svītra. Cietzeme. Tā bija tuvu. Tomēr tā vēl nebija pietiekami tuvu.

Ābels apklusa.

- Tātad bākas sargs bija nodevējs, - Anna klusu noteica.

Ābels pamāja. - Viņš man ložņāja pakaļ. Viņš domāja, ka es to nemanu. Tā nav viņa darīšana, ko es pa naktīm daru... bet es negribēju, ka ar viņu kaut kas notiek. Anna, es nezinu, kā viņš pamanījās ielūzt ledū. Es... es vēlētos, kaut viņš būtu mani izsekojis vakarnakt. Ja viņš būtu bijis tur, kur biju es, viņš nebūtu varējis ielūzt ledū... un, ja es būtu bijis tur, kur viņš, es būtu varējis viņu izvilkt...

- Ir jau labi, - Anna sacīja, apliekot viņam roku. - Ir jau labi.

- Es prātoju, - ierunājās Miha, - par ko beigās pārvērtīsies šis kaija-vilks-jūrauslauva-suns. Varbūt par princi un apprecēs mani?

- Noteikti, - atskanēja gandrīz nedzirdams čuksts, un Anna sarāvās. Viņa iebikstīja Ābelam, norādot uz bālo seju spilvenā. Knākes acis joprojām bija aizvērtas. Bet lūpas kustējās.

- Princis, - viņš atkārtoja.

Anna pielēca kājās un cieši noliecās pār viņu, uzlika plaukstu uz pieres.

- Knākes kungs, - viņa čukstēja. Kāpēc viņa čukst? - Tā esmu es, Anna. Vai dzirdat mani? Kas īsti atgadījās? Ko jūs darījās ostmalas muzejā uz ledus? Kāpēc jūs tur gājāt viens pats?

Knāke lēnām pagrozīja galvu.

- Es nebiju viens, - viņš atbildēja tik tikko saklausāmi. - Tur bija vēl kāds. Kāds ar... ieroci. Es atkāpos soli, uz kuģu ceļa... lai izvairītos no lodes.

Viņš atvēra acis, piesardzīgi, itin kā viņa plaksti būtu tonnām smagi, un uzlūkoja Annu - tad Mihu un Ābelu. Un acis atkal aizvēra.

- Kas? - Anna prasīja. - Kas vēl bija uz ledus?

- Es... to vairs nezinu, - Knāke atbildēja. - Es to nudien vairs nezinu...

Viņš sataustīja Annas roku. Viņa juta viņa aukstos pirkstus, viņa

manīja, ka viņš vēlas kaut ko pateikt, taču nezināja, ko. Viņa noliecās vēl zemāk pie viņa.

- Anna, Anna, - viņš murmināja, - sargi sevi.

Te nu tas atkal bija, viņa nodomāja, šis teikums, kuru pēdējā laikā viņai sacījuši tik daudzi cilvēki.

- Vai tiešām jūs neatceraties, kurš tur bija? - viņa taujāja. - Lūdzu, jums jāmēģina atcerēties...

Taču Knāke vairs neatbildēja. Anna nezināja, vai viņš guļ vai kārtējo reizi zaudējis samaņu, vai arī gluži vienkārši nevēlas atbildēt. Zaļā sirdspukstu līnija vienaldzīgi skrēja pa tumšo monitoru, atstājot viņu ar savām bailēm vienu pašu. Anna pagriezās pret Ābelu, kurš arī bija piecēlies. Kad viņš apskāva viņu, Anna juta viņa vaigu pie savējā, un šis vaigs bija slapjš. Slapjš no kūstošajiem ūdeņiem.

- Viņš tiks galā, - Ābels čukstēja, viņa balss bija maiga no atvieglojuma. - Viņš nemirs. Tas, kurš runā, nemirst. Viņš tiks galā. Anna, es... vai var būt tā, ka vakarnakt, domājot, ka seko man, viņš ir izsekojis kādu citu? Kādu, kurš par to bija vēl niknāks nekā es?

Miha iespiedās starp viņiem un pavērās uz augšu.

- Viņš tiks galā un mēs arī, vai ne? - viņa prašņāja. - Mēs sasniegsim cietzemi?

Anna apciemoja Knāki vēlreiz svētdienas priekšpusdienā, bez Ābela. Viņš vairs nerunāja ar viņu. Ārste ar rejošo balsi tā jocīgi paskatījās uz Annu, kad viņa izstāstīja, ka Knāke esot runājis. Itin kā nespētu tam noticēt.

- Reizēm, kad ļoti kaut ko vēlas, - viņa nomurmināja, - to mēdz iztēloties.

- Bet viņš atvēra acis! - Anna palika pie sava. - Viņš runāja ar mums.

- Hm, - novilka ārste. - Ar mums viņš katrā gadījumā nerunā. Un, ja godīgi, es nezinu, vai viņš vispār kādreiz vēl runās.

Visu svētdienu Anna mēģināja mācīties un vingrināties, taču domas ceļoja uz reanimācijas nodaļu, ceļoja uz pludmali, kur norobežojošās lentes tagad droši vien vairs nekarājās, ceļoja uz krogu, kura priekšā uz ielas bija gulējis Rainers Līrskis. Aizceļoja pie Ābela. Vairāk par visu šajā pasaulē viņa vēlējās, lai varētu būt pie viņa, lai kopā ar viņu varētu noskaidrot, kas šeit darās.

Vienreiz ienāca Linda un atnesa Annai veļas kaudzi, taču veļas kaudze bija vienīgi iegansts. Kādu brīdi Linda stāvēja pie loga un raudzījās ārā.

Un Anna ilgi neko neteica.

- Veļa, kā rādās, nākusi no žāvētāja, - visbeidzot viņa ierunājās, pagriezusies pret Lindu. - Kaut kādīgi.

- Jā, - Linda apstiprināja. - Vai nav labi, ka tas atkal darbojas?

- Tas vispār nebija salūzis, vai ne? Tu ar viņu kaut ko izdarīji.

Linda paraustīja plecus. Viņa joprojām neskatījās uz Annu, viņa

skatījās ārā pa logu.

- Ko tu ar to gribēji panākt? Piesiet šeit Ābelu? Nav labi cilvēkiem uzspiest lietas.

- Miha nebija jāpiespiež kopā cept cepumus, - Linda klusi atbildēja.

- Miha?

- Man vajadzēja.... es domāju... ir tik jauki, ka mājās atkal ir kāds mazs bērns, - Linda čukstēja. - Bērns, kas cep cepumus un... ļauj sevi uzmanīt. Kas ļauj sevi paņemt rokās. Tu esi... tik ļoti attālinājusies.

Anna pacēla acis no grāmatas. Viņa paskatījās uz Lindu. - Tu taču raudi, - viņa sadja.

- Nieki...

- Vai tu to darīji Mihas dēļ? Lai Miha paliek?

- Es gribēju, lai viņa... - Linda čukstēja, piespiedusi vaigu vēsajai rūtij. - Es gribēju, lai viņa paliek.

Divreiz šajā pēcpusdienā iezvanījās Annas mobilais telefons, un Anna pazina Bertila numuru. Neviens cits kā Bertils. Viņa neatbildēja. Vakarā viņa piezvanīja Ābelam. Viņi nerunāja par Bertilu, viņi nerunāja par norobežojumiem un cilvēkiem, kuri ielūzuši ledū. Viņi runāja par vasaru. Par to, ko viņi varētu darīt. Varbūt burāt. Aizpeldēt tālu prom. Aizmirst ziemu.

- Rīt, - teica Anna, - rīt mums ir vēl pāris pilnīgi smieklīgu nodarbību. Es domāju, vai vācu valodā būs kāds aizstājējs. Rīt... mēs redzēsimies.

- Jā, - sacīja Ābels. - Miha liek tevi sveicināt, un Lindu, pasaki Lindai, ka Miha sveicina arī viņu.

- Ābel? Vai trešdien nav trīspadsmitais marts?

- Ir gan.

- Tad jau trešdien tev ir dzimšanas diena.

-Jā.

- Trešdien viņi sasniegs cietzemi.

- Vēl nav trešdiena.

- Nē, - Anna teica un pasmaidīja. - Līdz rītam.

- Līdz rītam, - Ābels atvadījās.

Šajā naktī Anna sapņoja par ziedošām, sārtām liesmām, pekli, degošu māju. Nē, laivu šķūni. Liesmas bija visapkārt, svelme bija neizturama, un viņa pati stāvēja vidū. Viņa redzēja sevi no malas. Vai varbūt tā nebija viņa? Vai tas bija Ābels? Sapnī izzuda robežas.

Un tad pienāca pirmdiena. Un sapni viņa aptvēra par vēlu.

16 PATIESĪBA

Viņa sēdēja matemātikā, kad atskanēja paziņojums.

Vēl viena nedēļa konsultāciju, ko viņa nesaprata un kas viņu neinteresēja, un tad vēl tikai formulas, kuras bija jāiekaļ galvā. Viņa zināja, ka jāklausās, bet laida matemātiku gar ausīm. Pašā aizmugurē sēdēja Ābels, viņš jau atkal bija atnācis ar nokavēšanos. Viņš izskatījās noguris, kā parasti, un viņa pacieta matemātiku tikai tādēļ, ka pēc tam varēs runāt ar viņu. Viņa pat nezināja, par ko. Viņa vienkārši vēlējās parunāt ar viņu.

Un tad sekoja paziņojums.

- Skolas teātra pulciņš, - atskanēja sekretāres vienaldzīgā balss,

- uz mirkli lūdz jūsu uzmanību.

Anna nolika pildspalvū un atlaidās atpakaļ. Šāds paziņojums atskanēja katru gadu ap šo laiku, fragments no kādas lugas, draudzīga reklāma. Nodarbība visiem par prieku tika pārtraukta. Dīvaini, tā bija Bertila balss. Kopš kura laika Bertils darbojas teātra pulciņā? Viņa uzmeta skatu pāri Gitai. Gita paraustīja plecus un sāka kaut ko skrice-lēt pierakstu burtnīcas malā. Un piepeši, pirms vēl Bertila vārdi bija izlauzušies līdz Annas apziņai, viņa pilnīgi skaidri saprata: Gitu es esmu zaudējusi. Gita reiz bija mana draudzene, lai cik mēs atšķirīgas būtu. Un es viņu esmu zaudējusi.

Tikai pēc tam viņa sadzirdēja, ko Bertils saka. Fonā kaut kas skanēja, ļaužu čalas, mūzikas fragmenti, tādi kā diskotēkas vai bāra trokšņi.

Balsis, ko Anna dzirdēja, čerkstēja. Slikts ieraksts. Bertils, šķiet, atkārtoja to, ko jau vienreiz bija jautājis.

"Es teicu: vai tu ari ar mani būtu gatavs iet?"

"Uz kurieni tad?" prasīja kāds cits. Un šis cits bija Ābels.

Anna strauji saslējās.

"Tu labi zini, ko es domāju," sacīja Bertils, "gluži vienalga, uz kurieni. Pie kāda no mums abiem. Vai ari tu jau esi aizrunāts?"

"Bertil," Ābels teica ar savādu smiekliņu, "es nesaprotu, ko tas nozīmē. Tu mani ienīsti."

"Nē," iebilda Bertils. Tas skanēja apbrīnojami godīgi, bet vai tā bija? Kur viņi abi atradās? Kad? Un par ko bija runa? "Naids un mīlestība dzīvo līdzās," sacīja Bertils, un tas bija vienīgais teikums, kas iederētos kādā lugā.

"Muļķības," Ābels teica, "es negribu tevī klausīties."

"Es biju iedomājies, ka viss atkarīgs no cenas," Bertils sacīja, tagad drudžaini un klusi. "Cik tu ņem? Man nauda ir, tu zini. Pietiekami. Tu man esi vienīgā izdevība kaut ko par sevi noskaidrot. Vai es... es līdz šim domāju... tu saproti."

"Jā," teica Ābels. "Es saprotu. Tomēr es to nedarīšu."

"Bet tu taču mēdz iet līdzi citiem, vai tad ne?"

Kādu laiku bija dzirdama tikai ieraksta šņākoņa un fona trokšņi.

"Viss," beidzot atskanēja Ābela balss, "ir atkarīgs no cenas."

Šajā brīdī Gita pielēca kājās un izskrēja ārā. Anna sēdēja pilnīgi sastingusi, viņa bija pārakmeņojusies, viņa nespēja pakustēties. Viņa neko nesaprata, un viņa saprata visu.

Gita zināja, ka viņai būtu vajadzējis lēkt kājās jau ātrāk. Negaidītais pārsteigums bija viņu paralizējis. Paralizējis tāpat kā Annu. Un Ābelu, kurš aizmugurē mēmi sēdēja savā vietā, sastindzis ragā. Vēl nekad Gita tik ātri nebija skrējusi pa skolas gaiteņiem, taču viņa zināja, ka nav pietiekami ātra. Kur gan ir tā nolāpītā sekretāre? Vai viņa Bertilu pie mikrofona atstājusi vienu pašu? Tā bija vienīgā iespēja.

Bertils ir traks, traks, viņš ir traks. Gita piespieda sevi skriet vēl ātrāk. Kāpēc neviens cits neko nedara? Kāpēc viņa skrien viena pati? Kāpēc neviens neaptur šo paziņojumu? Tas atbalsojās no visiem skolas skaļruņiem, un tagad jau nu katram bija skaidrs, ka tam nav nekāda sakara ar teātra pulciņa uzvedumu. Viņa paklupa, atguva līdzsvaru, joņoja augšup pa kāpnēm, tālāk pa nākamo gaiteni...

"Bertil," no skaļruņa skanēja Ābela balss, ieraksta izkropļota. Mobilais, nodomāja Gita. Viņš to ierakstījis ar mobilo. Neuzkrītoši. Dumjš viņš nav.

"Bertil, es nezinu, ko tu iedomājies. Es ar to nenodarbojos visu laiku. Es neesmu... kā to sauc? Neesmu profesionālis. Ja tu gribi kaut ko tādu, tev jābrauc uz Berlīni vai, es nezinu, uz Rostoku. Tas, ko es daru, ir kas tāds, kas.... notiek. Tie parasti ir vecāki vīrieši."

"Kas tu esi?" prasīja Bertils. "Bi?"

"Tā nav tava darīšana," atteica Ābels. "Bet - nē. Simtprocentīgs hetero."

"Taču tu ej tikai ar vīriešiem."

"Tas ir tirgus. Un jautājums ir par cenu. Tas nemaz nav tik grūti, sakost zobus. Pat tad, ja tu to nesaproti." Ābela balss skanēja rūgti kā žults. . — N

"Jauki," Bertils teica. "Arī es tieši tāpat kā tu esmu simtprocentīgs hetero. Tas bija tikai... ne gluži godīgi, piedod. Es tikai gribēju zināt. Proti, es zināju, es tevi biju novērojis, tikai gribēju to dzirdēt no tevis paša."

"Tagad esi apmierināts, ko?" prasīja Ābels. "Man, vai zini, gandrīz jau palika tevis žēl. Sarunāsim vienu lietu: tu nevienam par šo sarunu neko neteiksi."

"Skaidrs, ka ne," Bertils atbildēja. "Man vēl nav apnicis dzīvot."

Acīmredzot ir gan, nodomāja Gita. Lai gan savu solījumu viņš bija turējis. Viņš nevienam neko nebija teicis. Viņš tikai atskaņoja ierakstu, par kuru Ābels nenojauta. Kad Gita atrāva vaļā sekretariāta durvis, Bertils viens pats stāvēja pie skolas sekretāres rakstāmgalda,

mobilo telefonu rokā, garo stāvu saliecis, un ierunāja mikrofonā pēdējo teikumu:

- Es uzskatu, - viņš sacīja, - ka tas Annai bija jāpasaka.

Tad Gitas dūre trāpīja viņam sejā.

Taču viņa zināja, ka ir par vēlu. Daudz par vēlu.

\

Anna pagriežas. Viņa bija pedeja, kas pagriežas. Visi citi to bija izdarījuši jau Bertila paziņojuma laikā, viņi lūkojās uz Ābelu, visi. Matemātikas skolotāja stāvēja priekšā un arī raudzījās uz Ābelu, viņa izskatījās pilnīgi bezpalīdzīga, it kā zinātu, ka viņai kaut kas jāsaka. Ko gan viņa varētu teikt?

Ābels piecēlās un gāja. Neteicis ne vārda. Viņš gāja pa vidējo eju starp soliem, acis sev priekšā zemē nodūris, viņš klusi aizvēra aiz sevis durvis un kaut kur aizvēra arī otras durvis, skolas durvis, iespējams, uz visiem laikiem. Viņš devās pāri pagalmam, viņi noskatījās, kā viņš aiziet, prom no pasaules, kurā nekad nebija iederējies. Viņi noskatījās, kā viņš uzvelk pāri ausīm mici un uzkāpj uz riteņa. Viņš aizmirsa par pleijera austiņām. Varbūt, domāja Anna, viņam tās vairs nav vajadzīgas, varbūt šņākoņa bija pārcēlusies uz viņa galvu.

Viņa sameta savas mantas mugursomā un piecēlās. Viņa juta, ka tagad visi pārējie skatās uz viņu. Daži sačukstējās. Frauke uzmeta viņai skatienu, kurā bija tik daudz līdzjūtības, ka viņai uznāca vēmiens. Viņa uz mirkli pielika plaukstas pie sejas un dziļi ieelpoja. Tad arī viņa aizgāja, gāja to pašu ceļu, ko bija gājis Ābels, tikai neskatījās zemē. Viņa piespieda sevi lūkoties uz pārējiem, arī uz skolotāju, uz visiem. Viens otrs tagad novērsa skatienu. Viņa gāja ļoti taisni. Ļoti taisni devās prom pa gaiteņiem un ļoti taisni ārā, un ļoti taisni izstūma savu riteni cauri sniega putrai laukā no skolas pagalma. Viņa brauca prom uz Vīku, pāri tiltam, līdz pat upes grīvai. Blakus kafejnīcai viņa nokāpa no riteņa un taisnā ceļā devās prom pa molu.

Viņa redzēja kūstam ledu. Viņa redzēja, ka kuģu ceļa malā atkal peld lauči un netīri baltie gulbji. Un piepeši kājas vairs neklausīja.

Viņai bija jāpieturas pie balti krāsotajām margām, lai nenokristu, viņa sačokurojās pāri margām, viņa gaidīja asaras, tomēr tās nenāca. Viņa raudāja bez asarām.

Tagad viņa saprata. Viņa daudz ko saprata.

Viņa atcerējās, kā Ābels bija atvēris dzīvokļa durvis, tēkreklā, kā nebija laidis viņu iekšā. Atcerējās viņa vārdus. Vai es nevaru iet līdzi? Nē, Anna, tur, kur es tagad eju, tu nevari nākt līdzi. Man vēl jāiziet...

Tas, ko es daru, ir kas tāds, kas notiek. Cik bieži jau ir tā noticis, kopš Anna viņu pazina? Kurās naktīs viņš bija stāvējis pie krogiem, pārdodot balto kaķu pasakaino vilnu, un kurās pats sevi? Kurās priekšpusdienās viņš vācu valodā bija gulējis, galvu uz rokām, jo naktī bija izgājis ar kādu, kurš samaksāja īsto cenu? Viņa nekad nebija domājusi, ka tādas lietas vispār eksistē, šeit, šajā mazajā pilsētiņā. Čikāga, viņa dzirdēja Magnusu sakām.

- No visiem veidiem, kā nopelnīt naudu, - viņa čukstēja. - Ābel, kāpēc tam vajadzēja būt tieši šim? Jo reiz tā bija gadījies? Kad? Kad tu sāki sakost zobus un...? Vai tas ir simbols? Tam, cik tālu tu mazās karalienes dēļ esi gatavs iet? Cik tālu tu iesi pa ledu? Kaut kad... kādā brīdī tas vairs neturēs, vai zini...

Viņa domāja par-tumsu laivu šķūnī, sadauzīto kabatas lukturiti. Viņa sāka aptvert, kas tajā naktī noticis. Tā bija sava veida atriebība, novēlota atriebība par visām sakosto zobu reizēm. Atriebība nepareizajam cilvēkam. Varbūt viņa patiešām bija pirmā sieviete viņa mūžā. Pārsteidzoša doma.

Aizverot acis, viņa redzēja ainas, kuras nevēlējās redzēt, lētas pornogrāfijas dokumentāciju. Parasti tie ir vecāki vīrieši. Parasti. Vai pierast varēja pie visa? Vai viss kādreiz top par rutīnu? Viņa atvēra acis.

Gita, viņa nodomāja, Gita to zināja. Gita bija turējusi muti. Bet tagad, tagad to zina visa skola. Un viņš bija aizgājis tik galīgi un neatgriezeniski.

Viņai Ābels bija jāatrod.

Bertils nolidoja uz grīdas starp lielo rakstāmgaldu un sienu, tur nu viņš iesprūdis gulēja. Kādu brīdi Gita stāvēja virs viņa un lūkojās lejup. Un viņš skatījās augšup uz Gitu. Viņa sejā bija tāds kā viegls smaids. Viņiem aiz muguras atvērās durvis, un sekretāre, kurai vispār nebūtu bijis jāiziet, atkal ienāca iekšā un palika stāvam pie sienas, apjukusi un mazliet izbijusies.

- Mans Dievs, tu taču esi slims, Bertil, - Gita teica. - Galīgi slims. Vienīgā persona, kuru tu atmaskoji, esi tu pats.

- Es tikai gribēju, lai patiesība nāk gaismā, - paskaidroja Bertils.

- Jā, tev tas izdevās, - turpināja Gita. - Un patiesība ir tāda, ka tu murgo.

Bertils joprojām gulēja viņas priekšā uz grīdas kā uz muguras apvēlies bezpalīdzīgs kukainis, un Gita vārījās dusmās. Viņa pacēla kāju - un sastinga.

- Nē, - viņa sacīja, - lai paliek. Tu neesi pat spēriena vērts. Es ceru, ka viņi tevi izmetīs no skolas.

Viņa aizcirta aiz sevis durvis un ieraudzīja pretī stāvam skolas direktoru un vairākus skolotājus.

- Dariet tā, - Gita viņiem teica. - Izmetiet viņu no skolas. Ietaupīsiet uz atestāta papīra rēķina.

Direktors satvēra viņu aiz rokas.

- Kas te īsti notiek? - viņš jautāja. - Vai tas viss ir taisnība? Un par ko jūs runājat? Par Tanateku?

- Ābelu? - Gita pārjautāja, paraustot degunu. - Ābels šodien pats izrakstījās no šīs skolas. Viņu jūs vairāk neredzēsiet. Es runāju par Bertilu Hāgemani.

Amundsena ielas 18 ceturtā stāva dzīvoklī durvis neviens neatvēra. Pat Ketovas kundze nestāvēja lejā savā durvju spraugā un neau-sījās. Aiz durvīm bērnu brēcieniem pa vidu bija dzirdama viņas balss.

Protams, Anna nodomāja, Ketovas kundze vairs nesnaiksta rokas pēc Mihas, gribēdama viņu par savu kārtējo apmaksāto audžubērnu, viņa gaisa balona gondolā bija aizceļojusi atpakaļ uz savu salu, savu izbalojušo un panīkušo salu ar sakārtotu plauktiņu mežu un bezkrāsainu, bezcerīgu un tādu kā cieņu zaudējušu skatloga preču pļavām.

Aiz durvīm ar uzrakstu Tanateki valdīja klusums.

Ābels necēla savu mobilo telefonu. Viņa brauca atpakaļ uz pilsētu, brauca krustu šķērsu pa ielām, viņa meklēja, nekādu pēdu nebija, viņa Ābelu neatrada. Uz mirkli viņai ienāca prātā, ka viņš varētu sēdēt krēslā pie bākas sarga gultas slimnīcā, taču tur neviens nesēdēja. Knāke joprojām gulēja aizvērtām acīm zem savas zaļās sirdspukstu līnijas, mēms.

- Vai jūs to zinājāt? - viņa čukstēja. - Par Ābelu? Vai tas bija tas, ko jūs noskaidrojāt?

Un ja nu, ja nu starp viņiem abiem bija noticis vēl kas, starp Ābelu un viņa skolotāju? Nē. Ak nē, noteikti ne. Viņa pameta slimnīcu, lai tiktu vaļā no šīs domas. Viņa atkal brauca ārā, šoreiz uz Mihas skolu. Skolas pagalms bija tukšs. Stulbene, viņai vajadzēja atbraukt ātrāk, bija jau pusdivi. Viņš joprojām nenāca pie telefona.

- Viņi ir devušies pārgājienā, - viņa čukstēja tukšā pagalma atkušņa gaisā. - Uz salu. Vai kaut kur citur. Viņi atgriezīsies. Arī toreiz viņi atgriezās. Viņi atkal uzradīsies.

Toreiz bija uzradies arī Marinkes līķis. Un līdz pat šim brfdim Anna precīzi nezināja, kad viņš ir miris. Viņš tikpat labi varēja būt nomiris naktī, pirms Ābels un li'hha bija devušies uz salu. Kāpēc viņai tas tikai tagad ienāca prātā? Bertils, viņa iedomājās. Ko bija teicis Bertils? Man taču vēl gribas dzīvot.

Viņa bija saglabājusi viņa numuru - kādēļ? Viņa vilcinājās. Līdz beidzot tomēr piezvanīja. Telefons ilgi pīkstināja un Annas ceļi kļuva ļengani. Balss pastkastīte. Viņa tajā neko neierunāja. Viņa uzkāpa uz divriteņa un lēnām brauca mājup.

Kad viņa novietoja riteni pie ārdurvīm, iezvanījās viņas mobilais.

Viņa pielika to pie auss, neieskatoties displejā. - Jā?

- Anna, - atskanēja Bertila balss. - Tu man zvanīji, es redzēju numuru...

-Jā, - viņa teica un ievilka elpu. - Es tikai gribēju zināt, vai... - Ko viņai teikt? Vai tu vēl esi dzīvs?

- Man ļoti žēl, - sacīja Bertils, - ka es tā izdarījos. Tas, iespējams, nebija pareizais veids... man likās, ka patiesība ir svarīga.

- Arī man patiesība ir svarīga, - Anna teica, piepeši sajūtot atvieglojumu.,- Un vienu patiesību es tagad zinu. Es zinu, kurš nav nošāvis Līrski un Marinki.

- Kā, lūdzu?

- Vai tu tas biji?

- Es? Vai tu esi galīgi sagājusi sviestā?

- Par mani to vismazāk varētu teikt, - Anna sacīja. - Vienkārši pasaki man - vai tu tas biji?

- Protams, es skraidu apkārt pa naktīm, šaudams uz cilvēkiem, kurus pat nepazīstu, - Bertils zīmīgi iesmējās. - Loģiski.

- Kā tu zini, ka Marinke tika nošauts naktī?

- Kas tur ko domāt? Tas būtu mazliet uzkrītoši - dienas laikā nošaut kādu Eldenas pludmalē. Bet, Anna, man ar to nav nekāda sakara. Vienīgais man zināmais cilvēks, kuram ar tiem trijiem bijusi kāda darīšana, ir Tanateks.

- Trīs, - Anna bilda. - Tātad tu arī zini, ka viņi ir trīs.

- Par Knāki klīst runas.

- Viņš ielūza ledū.

- Ak tā?

- Bertil. - Viņai gandrīz bija jāsmejas. - Vai tas nav dīvaini? Lai ko darītu, tu vienmēr panāc pretējo tam, ko vēlies. Tas autobrauciens sniegā...tu gribēji man kaut ko pierādīt, bet iedvesi bailes. Un tagad... tagad es zinu, ka Ābels nevienu nav nošāvis. Visu laiku es par to nebiju droša, bet tagad zinu.

- Kā tā?

- Jo tu šobrīd runā ar mani. Jo pēc visa tā, ko izdarīji, tu vēl esi dzīvs.

Viņa pārtrauca sarunu un atslēdza durvis.

No dzīvojamās istabas skanēja balsis. Viņa apstājās un ieklausījās - viena no balsīm piederēja Lindai, taču otra šajā mājā nebija dzirdēta. Tā bija gaiša sievietes balss, Anna to pazina - viņa nespēja atminēties, no kurienes. Viņa novilka zābakus un mēteli un devās uz balsu pusi.

Uz dīvāna Lindai blakus sēdēja Mihas skolotāja ar neizrunājamo vārdu.

- Anna, - iepazīstināja Linda. - Tā ir mana meita.

- Es zinu, - sacīja Mirkovičas kundze. - Mēs jau esam pazīstamas.

Roka, kas paspieda Annas plaukstu, bija vēsa un gluda.

- Kas noticis? - vaicāja Anna.

- Apsēdies taču, - teica Linda.

- Nē! - iekliedzās Anna, piepeši krītot panikā. - Es gribu zināt, kas noticis!

Un viņa tomēr apsēdās, precīzāk, iekrita vienā no klubkrēsliem un sastingusi vērās Mihas skolotājā. Viņa bija tik jauna, tik blonda, viņas zaļā blūze tik pavasarīga, un Anna sev jautāja, kā īsti bija izskatījusies Mišela. Anna nekad nebija redzējusi viņas fotogrāfiju.

- Kāpēc jūs neko nesakāt? - Anna vaicāja. - Sakiet taču kaut ko! Lūdzu! Kur... kur vifu ir?

- Kur... kā? - Mirkovičas kundze nesaprata.

- Miha viņai izstāstījusi, ka dzīvo šeit, - paskaidroja Linda. - Viņa ir mazliet pašmaukusies. Viņas skolotāja prasīja adresi, lai beidzot apciemotu Mihas mammu, un nu ir nonākusi pie mums.

- Tas... tas ir viss? - Anna prasīja.

- Jā, - teica Mirkovičas kundze, nopūšot cepuma drumslu no pavasarīgi zaļās blūzītes. - Es raizējos par mazo, vai saprotat? Mihas brālis, kurš viņu pieskata, ir... viņš mazliet iedveš bailes, un tas veids, kā viņš aizsargā māsu no ikviena mēģinājuma tuvoties, ir... es nezinu, man ir nelāga sajūta. Nu, bet jūs jau to zināt labāk. Jūs viņu pazīstat. Jūsu mamma man teica, ka... varbūt viņš tikai atstāj tādu iespaidu. Un manas raizes ir nepamatotas. - Skolotāja piecēlās. - Es jūs ilgāk neapgrūtināšu... ja es zinu, ka ari jūs viņu mazliet pieraugāt, viss ir kārtībā.

Anna palūkojās uz Lindu. Paldies, viņa nodomāja. Paldies, paldies, paldies.

Zaļā pavasara blūze gaitenī ieslīdējā gaišā pavasara mētelī. Viņai bija pat pavasara platmale, filca platmale ar zilu puķi. Viņa izskatījās jauka savā pavasarīgajā apģērbā. Anna nodomāja, ka labprāt būtu gribējusi sev tādu skolotāju, agrāk, sešu gadu vecumā. Tagad vairs ne.

- Īstenībā es gribēju runāt arī ar Ābela skolotāju, - Mirkovičas kundze ieminējās. - Mēs bijām norunājuši tikties, lai parunātos. Viņš neatnāca.

- Nē, - teica Anna.

Un tad durvis aiz platmalainā pavasara aizvērās.

- Paldies, - Anna Lindai teica, tagad jau skaļi, - paldies, paldies, paldies.

- Un kas, - Linda vaicāja, - ir atgadījies šoreiz?

Viņai bija vajadzīga visa pēcpusdiena, lai savā stāstījumā nonāktu līdz patiesībai, līdz faktam, ko bija atklājis Bertila ieraksts. Vārdi bija par rupju, viņa gandrīz vai vēlējās, lai Gita būtu klāt, lai Gita Lindai visu izskaidrotu, Gitai nebija problēmu ar rupjiem vārdiem.

- Gita būtu teikusi, - Anna beidzot čukstus sacīja, - ka viņš ir prostitūta.

- Man prātā ir cits vārds, - Linda piedāvāja. - Vienā filmā to sauca par callboļf...

- Nē, - teica Anna, acis nodūrusi grīdā. - Callboy ir kāds, kuram tu piezvani, kā sieviete, kāds, kurš to dara profesionāli un kuram tas nerada problēmas, varbūt pat pretēji - rada baudu. Filmā tas nebija kaut kas negatīvs, vai ne? Bet te ir kas cits. Te ir tikai vīrieši, veci veči. Un mēs runājam par cilvēku, kurš nav homoseksuāls. Un es nezinu, kad viņš sācis ar to nodarboties. Iespējams, jau pirms laba laika. Viņam ir septiņpadsmit, Linda, tāpat kā man... Viss ir tik ačgārni. Nav jau nemaz tik grūti sakost zobus, viņš teica, nav jau nemaz tik grūti...

Linda mēģināja viņu apskaut, taču Anna piecēlās un pakāpās soli atpakaļ.

- Piedod, - viņa čukstēja, - bet nepieskaries man. Ne tagad. Man viņš jāatrod, Linda. Man viņš kaut kur jāatrod, bet es vairs nezinu, kur meklēt.

Viņa ilgi stāvēja augšā savā istabā pie loga un skatījās, kā laukā viss pil. Mežā, viņa domāja, tagad zem sniega uzplauks pirmie vizbuļi. Viņa Lindai par laivu šķūni neko nebija stāstījusi, viņa viņai nekad par laivu šķūni nestāstīs.

Kad kļuva tumšs, ienāca Linda, kā allaž bez skaņas, gandrīz nemanāma.

- Anna, - viņa ieteicās. - Tikai vienu. Tavs tētis... es viņam to nestāstīšu. Un varbūt labāk būs, ja arī tu to nedarīsi.

- Nē, - teica Anna. - Jā. Paldies. Linda, es... es tagad iziešu. Es nezinu, cik daudz, krogu pilsētā ir, bet man vismaz jāpamēģina. Varbūt viņš kaut kur ir...

v - Vai man iet līdzi? - prasīja Linda. Viņa to domāja nopietni. Anna papurināja galvu. - Pasaki Magnusam, ka esmu izgājusi ar Gitu.

Jokaini, viņa nodomāja, pametot māju. Vai parasti nebija otrādi? Pasaki Lindai, ka man iet labi, pasaki Lindai, lai viņa neuztraucas, Lindai par to neko neteiksim, citādi viņa vēl kaut ko iedomāsies. Kopš viņa bija iepazinusies ar Ābelu, neviens akmens vairs nebija palicis savā vietā. Viņš joprojām negāja pie telefona.

Ābela nebija. Viņa nekur nebija. Viņš bija izgaisis, nekurienē, gaisā, atkušņa ūdeņos.

Vēl nekad viņa naktī nebija apstaigājusi tik daudz krogu. Viņa pat nebija zinājusi, ka tik daudz ir. Studentu pilsēta, viņa nodomāja. Viņa nekad te nestudēs, viņai gan tāpat tāda nodoma nebija, taču kopš šīs dienas tas bija kļuvis neiespējami. Viņai bija jātiek prom no šejienes, pēc iespējas ātrāk, tālu prom.

Viņa apguva, kā ieiet krogā un izskatīties tā, it kā kādu meklētu. Viņa saņēmās un uzdeva jautājumus. Protams, Ābelu pazina. Dažam mutes kaktiņā savilkās tāds kā līdzjūtīgs smaids, kad viņa apjautājās. Nabaga mazā meitene, viņu sejās bija rakstīts, kādās dēkās tu esi iepinusies? Viņa sev jautāja, cik daudzi no viņiem kaut ko zina? Vai visa pilsēta zināja vairāk, nekā viņa bija zinājusi? Tā pilsētas daļa, kas gulēja aiz sterili mazgājamiem, labi apgaismotiem skolas soliem, aiz vecu savrupnamu zilās gaismas un sarkanrīklītēm dārzos? Aiz restaurētām, nolaizītām fasādēm?

Bija jau pāri diviem, kad viņa nonāca pie studentu ēdnīcas. Arī ēdnīcai bija sava nakts seja, sestdienās un ceturtdienās turienes pagrabiņā kūsāja dzīvība, taču šodien bija pirmdiena. Uz ielas viņa dzirdēja mūziku. Viņiem tur droši vien bija kāda ballīte, kaut kas ārpus kārtas. Viņa bija piekususi. Viņa gribēja uz mājām. Viņa ēdnīcai būtu pagājusi garām, taču kāds viņu pasauca vārdā. Gita. Un piepeši viņa bija laimīga par Gitas klātbūtni. Viņa devās cauri naktij pie viņas kā pie glābšanas riņķa.

Gita stāvēja melnajā naktī savā melnajā apģērbā un smēķēja. Viņai blakus stāvēja bariņš citu smēķētāju, kurus Anna nepazina. Gita viņiem kaut ko pateica, aplika Annai roku un paveda viņu kādu gabaliņu nostāk.

- Anna, - viņa ierunājās. - Man neizdevās. Es biju par vēlu. Man ļoti žēl.

Varbūt viņa Gitu tomēr nebija zaudējusi? Vai Gita bija piedevusi, ka viņa neielaida to dzīvoklī, ka bija aizvērusi deguna priekšā durvis, ka ar viņu gandrīz vai nerunāja?

- Beidz, - teica Gita. - Ak debess, mēs taču esam jau gana pieaugušas. Šodien... nolādēts, man vajadzēja būt ašākai. Viņš bija pateicis savu pēdējo, svētulīgo teikumu, kad iegāju sekretariātā. Es viņu nobliezu uz grīdas kā bēmudārznieku. Es biju tik nikna. - Vai tu nekad neesi nikna?

- Esmu gan, - sadja Anna. - Bieži. Pārāk bieži. Tu to zināji, vai ne?

- To par Ābelu? - viņa ievilka dūmu. - Varbūt. Vai tas ir svarīgi?

- Jā, - Anna teica. - Ir svarīgi, ka tu man neko nepateid. Paldies. Taču tas tāpat neko nemaina. Es esmu šeit, jo viņu meklēju. Lai pateiktu, ka tas neko nemaina.

- Tikai tagad nesaki "es mīlu viņu", citādi man būs jāraud, - teica Gita, un tad apkampa Annu, ar rigareti izstieptā rokā. Un viņas seja, kas atradās deši pie Annas sejas, patiešām šķita valga.

- Tu viņu neatradi, vai ne? - jautājot viņas balss bija mazliet aiz-smakušāka nekā parasti.

-Nē.

Gita norādīja ar cigareti uz aizmuguri, uz naksnīgās ēdnīcas stūraino, melno siluetu. - Pamēģini ieskatīties tur, m... manuprāt.

Pamēģini ieskatīties tur, mans bērns. Viņa gribēja teikt mans bērns, kā to bija teikusi vienmēr, jau gadiem. Viņa to nepateica. Viņa nekad to vairs neteiks, domāja Anna. Viss bija mainījies.

Sākumā viņi Annu negribēja laist iekšā, pie durvīm stāvēja apsargi, viņi gribēja redzēt viņas apliecību. Annai tās līdzi nebija, protams, viņai jau bija astoņpadsmit, smieklīgi, viņai kāds jāatrod, sasodīts, vai viņa beidzot var iet iekšā? Nē, nekādu līdzpaņemtu dzēmienu viņas somā nav, kas tā ir par sazvērestību? Viņa uz mirkli pielika plaukstas priekšā sejai, dziļi ieelpoja un noskūpstīja vienu no iekšālaidējiem uz vaiga. - Paldies, - viņa nočukstēja. - Paldies, ka ielaidi mani.

Viņa juta skatienu, ar kādu viņš viņai noskatījās pakaļ, viņš viņu nebija grasījies ielaist; viņa ienira sviedrainu, jakas virsū un jakas nost velkošu miesu jūklī. Te bija tikai viena vienīga telpa, kurā tika dejots, pie garās letes valdīja haoss, vecie galdiņi un soli pie sienām bija aizņemti, okupēti, nokrāmēti ar jakām, glāzēm, alus pudelēm un vēl citām miesām. Bija vajadzīgs kāds brīdis, lai pierastu pie tumsas, kurā ielauzās vien diskobumbas vizuļojošā gaisma. Mūzika dārdēja tik skaļi kā būvlaukums, basus varēja just pazolēs, pirkstgalos, matu saknēs. Augumu apveidi telpā šķita saplūstam cits ar citu, mirgojošā melnā gaismā tie sabirza tūkstoš puzles gabaliņos, uz viena soliņa maigojās pārītis, kuru nākamajā mirklī viņa vairs nevarēja sazīmēt. Varbūt tās bija tikai divas jakas? Šajā juceklī kādu atrast nebija nekādu izredžu. Kāpēc Gita bija teikusi, ka viņai te jānāk? Vai Ābels ir šeit? Vai Gita viņu bija redzējusi? Kāpēc viņa kopā ar Annu nebija nākusi iekšā?

Nē, viņa nodomāja. Ja viņa Ābelu atrod, viņai tas jādara vienai.

Un tad Anna viņu atrada.

Ābels sēdēja dziļākajā stūri, pie galda, uz kura kaudzē bija sakrautas jakas un džemperi. Tas bija smieklīgi, taču viņa to pazina pēc melnās mices. Sākumā viņa nemaz nedomāja, ka tas ir viņš, cilvēku ar tamlīdzīgām micēm bija dučiem. Taču, kad viņa aizstumdījās garām galdam un nosēdās viņam blakus uz soliņa, tas tomēr izrādījās Ābels. Viņš sēdēja, atspiedies pret sienu, nē, "sēdēja" patiesībā bija nepareizais vārds, viņš drīzāk karājās, un uz brīdi viņa nodomāja, ka viņš guļ. Viņš negulēja, acis bija vaļā, stingi vērstas deju laukuma un melnās gaismas saraustīto augumu virzienā. Izskatījās tā, it kā Walkman puļķi būtu izkritušas viņam no ausīm, it kā viņš ari šeit būtu mēģinājis klausīties baltajā šņākoņā vai vecā kanādieša nesaprotamajos vārdos, taču atmetis tam ar roku. Viņam bija ne tikai mice galvā, bet arī armijas jaka mugurā, lai gan bija neciešami karsti. Rokā viņš turēja pustukšu alus pudeli.

Anna uzlika plaukstu uz viņa rokas, un tikai tad, kad viņa to bija izdarījusi, viņš Annu pamanīja. Viņš dīvaini lēnīgi pagrieza galvu, un sejā parādījās tāds kā smaids. Tas bija rūgts smaids, tikpat rūgts kā viņa balss Bertila čerkstošajā ierakstā.

- Nu? - viņš izmeta, un Anna pieliecās drusku tuvāk, lai troksnī dzirdētu, ko viņš saka. - Nu, vai tu esi atnākusi, lai parunātos ar izstumto? - Ar viņa balsi kaut kas nebija kārtībā, tas nebija tikai rūgtums. - Tā tas ir, vai ne? - viņš turpināja. - Viens... viens skaists stāsts. Princese un izstumtais. Zemākais no zemākajiem. Nepieskaramais. -

Viņš iemeta viņai vārdus sejā un tad iesmējās. - Vai mums vācu valodā vēl ir kādi vārdi?

- Tu esi tas, kurš ir veikls vārdos, ne es. - Anna teica. - Un šobrīd tu gvelz pilnīgas nejēdzības! Ābel! Es tevi meklēju! Es tevi meklēju visu dienu!

- Meklē... kādu citu, - nopurpināja Ābels. Viņa runa vēl joprojām bija savādi gausa, un tad viņa ieraudzīja, ka ar viņa acīm kaut kas nav lāgā. Ledus bija izēdis redzokļus, visapkārt, viņa domāja, kūst, un caurumi ledū kļūst lielāki, bet viņa acīs bija noticis pretējais. Redzokļu tumšie logi bija gandrīz aizsaluši.

- Velns! - viņa iesaucās. - Kādu sūdu tu esi ieņēmis?

Viņš novicināja roku pa gaisu, tas bija žests, kas nozīmēja visu un neko. Viņš nolika alus pudeli uz galda, un izskatījās, ka tas viņam nenācās viegli.

- Vai tam... ir nozīme?

Anna saņēma viņu aiz pleciem un sakratīja, un viņš vienkārši ļāvās kratīšanai, viņa nejuta zem savām rokām ne mazāko auguma pretestību, viņš pats bija kā drānu sainis.

- Tu teici, ka neko nelieto, ka tu tikai pārdod! - viņa kliedza cauri mūzikai. - Tu teici...

/, _ >v

/ - Laid mani vaļā, princese, - viņš sacīja ar tādu smaidu uz lūpām, kas viņai nepatika. - Teicu, teicu... Un tu noticēji?

-Jā! - Anna kliedza. - Es tam noticēju, tu, idiot!

- Un tā bija taisnība, - viņš teica, un pēkšņi atrada pietiekami spēka, lai nogrūstu viņas rokas. Alus pudele apgāzās un iztecēja, viņš izlikās to nemanām, viņš uzlika rokas uz galda un galvu uz tām, kā priekšpusdienās guļot vācu valodā. Beidzot viņš pagrieza seju sāņus, palūkojās uz viņu ar savām pārvērstajām acīm un atkārtoja: - Taisnība, tā bija taisnība. Es tev teicu... ka nevaru atļauties pazaudēt galvu... ar Mihu... bet tagad vienalga. Pilnīgi.

Viņš atkal noslēpa seju rokās, itin kā aiziedams, taču Anna viņam to neļāva, viņa viņu atkal sapurināja.

- Kur viņa ir? - Anna kliedza. - Kur ir Miha?

- Mājās, - viņš teica. - Guļ gultā. Mums bija... mēs bijām... ekskursijā, atkal... un tagad viņa ir gultā un guļ. Ko tad tu domāji? Vai tu domāji, ka es par viņu vairs nerūpējos?

- Ja jau viss ir vienalga?

Anna redzēja, ka viņš mēģina fiksēt uz viņu skatienu, taču tas īsti neizdevās.

- Ej prom, - viņš sacīja. - Atstāj mani vienu. Ko tu gribi no manis?

-Aizvest tevi mājās.

- Aizmirsti, - viņš teica un piecēlās. Anna redzēja, ka viņš nespēj nostāvēt uz kājām, viņš pieturējās pie galda. - Liec mani mierā. - Viņš pamāja uz tukšajām pudelēm un nokrita atpakaļ uz sola. - Man ir kompānija. Ha!

Viņa pievirzījās viņam pavisam tuvu, tik tuvu, ka viņu pleci saskārās. Viņa vairs nevēlējās klaigāt. Viņš dvakoja pēc alus. Anna joprojām nezināja, ko viņš ir sarijies, taču tur nu viņam bija taisnība, galu galā viss ir vienalga. Viņš bija padevies.

- Es nezinu, vai patlaban tu esi spējīgs ko uztvert, - viņa teica.

- Visdrīzāk, ka ne. Bet, ja rīt tu būsi aizmirsis, es tev to pateikšu vēlreiz. Es tevi meklēju, jo vēlējos pateikt, ka Bertils uz mani nav atstājis nekādu iespaidu. Viņš būtu varējis aiztaupīt visu to ierakstīšanu un atskaņošanu. Tagad es zinu to, ko iepriekš nezināju - nu un?

- Bet visi zina... visi visu zina, - Ābels murmulēja. - Tagad. Nē, visi visu nezina. Neviens neko nezina. Neviens nezina visu...

- Vai tu saproti, ko runā? Vai tam ir jēga?

- Kam vispār ir jēga? - viņš prasīja. - Ej prom, princese. Atstāj savu izstumto vienu. Tu... tu viņu nepārveidosi.

- Es nekur bez tevis neiešu, - Anna cieti noteica.

- Mans Dievs, paskaties uz viņiem, kā viņi tur dejo, - viņš teica, it kā nebūtu dzirdējis viņas sadto. - Kā viņi dejo! Vai tas nav ārprāts? Pasaule apgriezusies otrādi, bet viņi to nemana, viņi dejo! Vai gribi dzirdēt pasakas turpinājumu?

- Jā, - viņa sacīja, - lūdzu.

Un viņa nolika galvu viņam pie pleca, kur jaka bija mitra no izlietā alus, un viņi dejoja viņu priekšā, viņi dejoja, tas bija ārprāts, viņam bija taisnība.

- Mazā karaliene un viņas ļaudis ieraudzīja cietzemi... pievakarē, - uzsāka Ābels stomīdamies, pāri vārdiem klupdams krizdams, kā bērns, kas mācās staigāt. Tomēr ik reizi atkal piecēlās. - Un viņi uzgavilēja cits citam un apskāvās.

"Drīz mēs būsim klāt!" iesaucās rožu meitene.

"Vēl šonakt pat!" sauca mazā karaliene.

"Kur ir ierocis?" pajautāja jautātājs. "Drīz," atbildēja atbildētājs, taču šoreiz tas bija nepareizais jautājums un pareizā atbilde. Virs viņiem klaigāja sudrabpelēkā kaija, kliedzieni bija spalgi un brīdinoši, bet sākumā viņi to neaptvēra. Viņi turpināja slidot uz priekšu, pretī krasta tumšajām aprisēm. Un tad kaija kliedza vēl skaļāk, un viņi strauji nobremzēja. Viņu priekšā salūza ledus. Tagad viņi redzēja, cik tas ir biezs, savu pusmetru biezs, tomēr vienkārši ņēma un salūza. Starp cietzemi un ledusmalu plūda plata straume, strauja kūstošu ūdeņu upe, milzīga, nepārvarama ūdens masa.

Viņi atsprādzēja slidas un klusējot stāvēja pie ledus malas. Sudrabpelēkā kaija nolaidās viņu priekšā, piešķieba galvu un mirkšķināja savas zeltainās acis. Zīlītes viņas acīs bija gandrīz izgaisušas, itin kā viņu būtu skāris aklums, tāpat kā balto kaķi. Varbūt vējš gaisā virs jūras bija kļuvis pārlieku dzedrs. Mazā karaliene pieliecās, lai noglāstītu kaijai spalvas, taču tas, ko viņa glāstīja, atkal bija sudrabpelēkais suns. Viņš pieglaudās viņai pie kājām, itin kā meklējot glābiņu no aukstuma, un tad skaļi ierējās un atņirdza zobus. Viņam bija asi zobi, ilkņi kā vilkam. Mazā karaliene sekoja viņa skatienam, un arī rožu meitene pagriezās.

"Tur jau viņa nāk," rožu meitene čukstēja. "Tur nāk juvelierkun-dze ar saviem mirdzošajiem darbarīkiem. Mums jālaižas peldus."

Taču straume bija pārāk stipra, ūdeņi pārāk vareni.

"Mēs peldēsim/' teica mazā karaliene. "Un peldot mēs mirsim. Bet es vēl arvien nezinu, kāda ir nāve. Mēs tik ilgi esam bijuši ceļā un iepazinuši tik daudz ļaužu, bet neviens, neviens pats no viņiem man nepaskaidroja, ko nozīmē nāve."

- Un? - Anna prasīja.

- Nav nekāda un, - sacīja Ābels, apgriežot otrādi vienu no alus pudelēm, un pēdējā lāse no tās nopilēja uz galda.

- Tās nav beigas, - noteica Anna. - Beigas būs tikai parīt. Līdz tam mēs atradīsim iespēju, kā tikt pāri straumei. Jūraslauva taču prot peldēt. Viņš lieliski prot peldēt. Nāc.

Viņa saņēma Ābela roku un uzrāva viņu kājās, gribēja viņu vilkt tālāk, ārā no stūra, apkārt galdam - un tad viņam otro reizi uznāca spēka uzplūdi. Šoreiz pa īstam. Viņš atgrūda Annu, viņa sagrīļojās un pieturējās pie galda, viņa redzēja, kā viņš atvēzējas, it kā gribētu viņai sist. Viņa saguma. Sitiena nebija. Viņš stāvēja viņas priekšā nolaistām rokām, nošļuka atpakaļ uz sola un aizvēra acis.

- Ej prom, Anna, - viņš vēlreiz teica, pārāk klusi, lai viņa sadzirdētu, viņa nolasīja vārdus viņam no lūpām. - Tagad ej prom. Tālu prom. Un atpakaļ vairs nenāc. Pasaka nebeigsies labi.

Viņa aizgāja. Viņa pameta viņu vienu pašu, vienu ar ārprātīgo dejotāju masu, kuras vidū varēja būt vientuļāks nekā jebkur citur.

- Mans bērns, - teica Gita, ko Anna satika ēdnīcas priekštelpā.

- Vai tu viņu neatradi?

- Nē, - atbildēja Anna. - Es viņu atradīšu rīt. Rīt, kad viņš atkal būs skaidrā un izgulējies.

- Dari tā, - piekrita Gita. Anna pamanīja, ka aiz viņas stāv Hen-ness.

- Dari tā, - viņš atkārtoja un ar to savu neizturamo žestu notrauca matus no sejas. Viņš turēja rokā glāzi, un krāsa šķidrumam glāzē bija skaista, ari glāze bija skaista, un viņa roka bija slaida un skaista. Paskat tik, viņa domāja, kā viņi dejo. Ārprātīgie.

- Anna! - Henness ierunājās. - Pagaidi! Tā lieta ar Bertilu šodien... tas, ko viņš bija ierakstījis... es... man ļoti... ja nu man tagad kas jāsaka...

- Tad tas būtu garām, - teica Anna. - Ej, Henness. Ņem Gitu, un ejiet dejot.

Tonakt viņa nesapņoja par liesmām. Viņa sapnī redzēja Ludvigs-burgu. Priedes sniegputenī. Un viņa zināja, kurš viņai bija sekojis. Kurš viņai bija iedvesis bailes.

"Es jau vienreiz pabraucu tev garām," Bertils teica. "Man vajadzēja tikai atrast vietu, kur apgriezties..."

Taču Anna nebija redzējusi viņu braucam pretī vai braucam garām. Jo Bertils nebija viņai braucis garām. Sapnī viņa atkal acu priekšā redzēja tās trīs apsnigušās mašīnas, tur, pie restorāna aiz pludmales, šaurā ceļa galā. Un piepeši viņa bija pārliecināta, ka viena no tām ir vecs volvo. Un piepeši bija tā, it kā viņa atcerētos suņa elsošanu starp priedēm. Un piepeši viņa atkal dzirdēja Gitu sakām: netici visam. Gita Bertilam nemaz nebija teikusi, ka redzējusi Annu aizbraucam uz Lud-vigsburgu, ak nē. Bertils viņai bija sekojis. Viņš bija sekojis viņai toreiz līdz Ābela dzīvoklim, kādam tevi ir jāpierauga, viņš bija teicis, un viņš viņai bija turpinājis sekot, viņa nekad neuzzinās, kur visur tas bijis. Viņš Annai bija iedvesis bailes, tur ārā, mežā, lai viņu glābtu.

Bertils viņu bija palaidis pa priekšu, ļāvis viņai stumt divriteni cauri sniega vētrai, ilgi, ilgi, līdz viņa bija gana nogurusi, lai atļautu sevi savākt, bija gaidījis, slepus novērojis... Tādēļ automašīnas salons vēl nebija piesilis. Protams. Protams. Protams.

Kad viņa pamodās, jau bija vēla priekšpusdiena. Viņa bija gulējusi kā beigta. Aiz loga dārzā sniega tikpat kā vairs nebija. Saule spīdēja citādi, tā bija zeltīta. Viņa steidzās apģērbties.

Viņa zināja, ko darīs. Tūliņ un tagad.

/

Viņa aizbrauks līdz Elīzes birzij un paskatīsies, vai baltie vizbuļi jau uzziedējuši. Un viņai bija sajūta, ka tie tur ir. Ka tie viņu gaida. Vizbuļi un pavasaris. Viņa saplūks pušķi sīko, balto ziediņu un zvanīs pie Ābela un Mihas durvīm, viņi kopā pabrokastos, un viņa ar Ābelu par visu izrunāsies. Kopš Anna pazinās ar viņu, viss notika kā nepārtrauktā pingponga spēlē, augšā un lejā, debešķīgās gavilēs, nāves skumjās, un šī diena bija kā radīta debešķīgām gavilēm. Diena, lai visu noskaidrotu un izskaidrotu. Lai runātu par nākotni, tādu nākotni, kurā viņam vairs nebūs jādara tas, ko viņš līdz šim bija darījis, lai pelnītu naudu, pilnīgi noteikti ne, pat ja viņai Magnusa nauda būs ar varu jābāž viņam kabatās.

Anna zināja vietu, kur baltie vizbuļi aug vairāk nekā citur, tas bija ļoti tuvu tai vietai, kur biezajos krūmos dzīvoja neredzamie, par kuriem bija stāstījusi Miha. Viņa pateiks Mihai, ka neredzamie ir izkusuši kopā ar sniegu. Ka pavasarī viņu nav.

Jau sen bija laiks pavasarim. Todien bija divpadsmitais marts.

17. MIŠELA

Mežs jau ziedēja! Tas patiešām ziedēja!

Starp augstajiem, pelēkajiem skābaržu stumbriem vēl gulēja sniegs, sudrabpelēks, Anna nodomāja, taču starp pēdējiem baltajiem, aukstajiem plankumiem tagad bija parādījušies jauni balti plankumi un daži dzelteni un violeti. Purva purenes, zilās vizbulītes un, protams, viņas baltie vizbuļi.

Celiņi bija brūni un dubļaini, dažviet viņa iegrima līdz potītēm, zābaki stiga dūkstī, un viņa smējās. Ziema bija galā.

Viņa nogāja no ceļa, iekāpa dubļos, pašā vidū, un izplestām rokām griezās zem kokiem, viņa redzēja sava ziemas mēteļa malu plandāmies gluži kā kleitas apmali. Viņai mugursomā gulēja visas Lindas vecās Koena plates. Un flauta. Viņai bija plāni. Viņai bija lieli plāni.

Miha varētu iemācāties spēlēt flautu - ja vien vēlēsies. Vai klavieres. Māja ar zilo gaisu bija pārāk liela, bet dzīvoklis Amundsena ielas ceturtajā stāvā - pārāk mazs. Viņi varētu pārvākties. Un, kad Miha būtu iedzīvojusies... Varbūt Ābels ar Annu kopā dotos prom, kaut kur, vienalga, kur, lai studētu, kaut kur, kur Ābelu neviens nepazīst un neviens nepazīst Annu, un Mihu viņi allaž varētu apciemot. Viņa Ābelam neko neuzspiestu, viņa bija solījusies viņam neko vairs neuzspiest. Bet tagad, sniegam kūstot, viņš varbūt būs gatavs pieņemt kādas lietas. Un rīt viņam paliek astoņpadsmit. No rītdienas vairs nebūs jābaidās, ka viņam kāds var atņemt Mihu. Viņa cerēja, ka būs tā, kā viņš iedomājies. Viņa būtu varējusi pajautāt Magnusam, Magnuss šādas lietas zināja, tomēr viņa nebija jautājusi, baidoties no atbildes. Nē, Anna sev sacīja, Ābelam ir taisnība. No ridienas viss būs labi. Viņi sasniegs cietzemi. Tā jau ir tik tuvu.

Viņa pagāja garām mednieku tornim, kura četri koka balsti bija iegrimuši dubļos kā milzīga dzīvnieka kājas, kas nevar izkustēties no vietas, un piepeši viņai bija jādomā par Bertilu. Šis bija viņa tēva medību apgabals. Varbūt viņš vēl nesen bija sēdējis šajā slēpnī ar šauteni pie sāniem. Vai tēvs Bertilam ļāva šaut, kaut medību atļaujas viņam vēl nebija? Tagad, kad augsne atkusa, meža dzīvnieki iznāca no savām paslēptuvēm, viņa redzēja stirnu nagu nospiedumus dubļos, tās nebaidījās, Gita stāstīja, ka reizēm tās nākot pāri Volgastes ielai līdz pat jaunapbūves rajona dārziem un ēdot krūmu jaunās atvases. Gitas mātes dārzs, saprotams, bija sterili izmēzts, tur meža dzīvniekiem nebija ko meklēt, taču viņu kaimiņiene, stāstīja Gita, regulāri žēlojās, ka mežacūkas izrokot viņas dārzeņus.

Mežacūkas. Anna redzēja, kur tās bija savandījušas dubļus, meklējot pagājušā rudens skābaržu riekstus.

Kaut kas netālu nočabēja, un viņa pagriezās. Viņai nebija nekādas vēlēšanās šeit satikt kādu mežakuili vai mežacūku - kad mežacūkām ir mazuļi? Tagad atkal viss bija kluss. Droši vien tas bija tikai putns. Viņa dzirdēja dziedam pirmos strazdus un zīlītes. Protams, putns.

Viņa tagad atradās uz tās pašas takas, kur bija skrējusi kopā ar Ābelu un Mihu, viņa pieliecās un slīdēja cauri vēl kailajiem lazdu zariem, pumpuru gali bija gandrīz zaļi. Te bija tā vieta, kur taka sazarojās, tur dziļāk tagad pavasarī nekādi neredzamie vairs nemitinājās.

Pagājušo pavasari tieši šeit viņas ar Gitu kopā bija plūkušas puķītes, patiešām, ar Gitu, kas nemūžam neatzītos, ka viņa kā tāda maza meitenīte mežā plūkusi puķes. Te bija vislabākā vieta EEzes birzī. Anna pašķīra krūmus, taka atkal bija dzīvnieku pēdām nosēta. Viņa iztaisnojās un stāvēja pie sarakņātas laucītes. Te vairs nebija nekādu vizbuļu, ne šajā pavasari. Te mežacūkas patiešām bija ārdījušās.

Taču kāpēc, Anna sev vaicāja, kāpēc tieši šeit, kur aug tik maz skābaržu un tik daudz krūmu? Viņa saplūks vizbuļus citur, to bija pietiekami. Viņa gribēja šai vietai apmest loku, apiet cūku uzrakņāto zampu... un tad viņa pamanīja, ka mežacūkas kaut ko ir izrakušas. Dubļos kaut kas gulēja, kaut kas košs, sarkans un zils, audums. Kaut kas atkal nošvīkstēja, kādu gabaliņu tālāk, viņa pacēla acis - vai tur krūmā nesakustējās zari? Nē. Viņa bija sākusi iztēloties lietas, kuru nebija. Iztēle vēl kavējās Ludvigsburgā, starp priedēm, sniegavētrā.

- Tad vēl bija dziļa ziema, - viņa čukstēja, - pirms tūkstošiem gadu. Bet tagad, tagad ir pavasaris. Toreiz man bija bailes... bet tagad...

Tagad pēkšņi viņai atkal sametās bail. Viņa pienāca tuvāk zam-pai. Drēbes, kāds tur bija apracis drēbes, sarkans krekls, zila lietusjaka... viņa pietupās, pavisam tuvu, pārāk tuvu. Mati, tur dubļos bija mati, garas matu cirtas. Lelle, mīļais Dievs, lūdzu, es neesmu lūgusies kopš bērnības, un tie bija Ziemassvētki, uzklausi mani, lūdzu, lai tā ir lelle.

Viņa juta, ka dreb. Zobi nekontrolēti klabēja, tas bija kā drudzis, kad ir augsta temperatūra. Viņa piespieda sevi paņemt zaru, notraust malā lapas un zemi. Skaties, skaties lejup, nevis prom, tev tagad jāpaskatās. Tās nebija drēbes. Protams, ka nē. Ne tikai. Tur, zem zemes, gulēja sievietes ķermenis. Tas, iespējams, tur bija gulējis jau ilgi, viņa nespēja neko daudz saskatīt, tas bija pārāk iegrimis zemē. Par laimi, viņa nodomāja. Par laimi, es zem zemes neredzu seju. Sieviete gulēja uz muguras. Gari, blondi mati... Viņa iedomājās par Mihas skolotāju. Mihas skolotāja, Mirkovičas kundze, juvelierkundze, kas vēlējās pārveidot un iznīcināt dimantus - vai vismaz Ābels iedomājās, ka viņa to vēlas. Mirkovičas kundze ar savu pavasarīgo zaļo mēteli, iespējams, ka viņai ir arī zils mētelis, vai bija - viņa bija vienīgā, kura mazajai karalienei sekoja līdz galam. Pēdējais apdraudējums. Visi pārējie bija vai nu miruši, vai aizlaidušies. Anna noliecās, viņas zars atrada roku, un šī roka, par spīti salam, bija tik tikko atpazīstama. Arī zem sniega augsnē strādāja kukaiņi, mikroorganismi, laiks. Šis līķis te gulēja ilgāk par vienu dienu. Anna kādu brīdi skatījās prom. Viņai bija nelabi un joprojām ļoti auksti. Tur bija vēl kaut kas, vēl kaut kas viņai krita acīs... viņa vēlreiz paskatījās lejup. Tas ir fakts, līķis guļ uz muguras. It kā viņu kāds būtu nevis iekašņājis, bet apbedījis. Un tad viņa pamanīja vēl ko citu: blakus līķim kaut kas gulēja, kaut kas, kas sākotnēji, iespējams, bija novietots tam uz krūtīm, divas plānas koka līstītes, kā no mandarīnu kastes, sasietas kopā ar vienkāršu auduma strēmeli, kas nu jau bija daļēji sairusi. Izskatījās, ka šo strēmeli kāds kaut kur noplēsis. Vai tā reiz nav bijusi puķaina? Viņai šis puķu raksts bija pazīstams, zils ar baltu, kaut kur viņa to jau bija redzējusi... ar auduma strēmeli sasietie dēlīši veidoja krustu.

Anna izstiepa pēc tā roku un izvilka krustu no bedres, nepieskārusies ķermenim vai apģērbam. Un tai pašā brīdī viņai vairs nebija auksti, bet karsti, pārāk karsti, sirds sāka auļot neprātīgā ātrumā, mežs sagriezās ap viņu. Uz koka latiņām kaut kas bija uzrakstīts, ar melnu marķieri, vairs gandrīz nesalasāmi. Tomēr tas bija melots, protams, viņa varēja salasīt, aukstums bija iekonservējis arī uzrakstu, rūpīgi veidotus burtus, it kā dīvainā kārtā kādam būtu bijis svarīgi, lai tos var labi salasīt.

MIŠELA TAN ATEKA

12.04.1973-14.02.2010

Anna automātiski sarēķināja prātā: deviņpadsmit. Viņai vēl nebija deviņpadsmit, kad piedzima Ābels. Viņa bija nodzīvojusi trīsdesmit sešus gadus.

Anna aizvēra acis un redzēja savā priekšā guļam ne vairs līķi, zemēm un lapām pa pusei klātu, bet baltu kaķi. Tas bija akls, un tas gulēja. Gulēja dziļā, dziļā miegā. Viņai atmiņā uzausa viena no atbildētāja atbildēm, kas atkārtojās: Zem skābaržiem, kur pavasarī aug baltie vizbuļi. Kaut kad jautātājs bija uzdevis arī īsto jautājumu, tikai ne īstajā brīdī: Kur ir Mišela?

Viņa nekur nebija aizbraukusi.

- Kāpēc? - čukstēja Anna. - Kāpēc tu to izdarīji? Vai tu to izdarīji? Un kāpēc... kāpēc tu man par to stāstīji savā pasakā? Vai vēlējies, lai es viņu atrodu? Vai vēlējies, lai viss beidzot ir galā?

Viņa atvēra acis un piecēlās, juta, ka joprojām reibst galva, spēra grīļīgu soli atpakaļ, sakņupa un izvēmās. Galvā viss jaucās juku jukām, domas, vārdi, teikumi no pasakas. Tas bija sācies ar lelli, ko viņa atrada skolēnu istabā zem dīvāna. Margarētas kundzi. Margarētas kundzei mugurā bija balta kleita ar zilām puķēm. Margarētas kundzes kleitas mala bija apspurusi, it kā tai būtu noplēsta strēmele. Kādēļ? Piemiņai? Sveicienam? Vai viņš pēc tam bija mēģinājis pazaudēt Margarētas kundzi, lai Mihai nekas nebūtu jāpaskaidro? Mišela šo sveicienu vairs nevarēja redzēt, nevarēja uztvert. Viņa gulēja pārāk dziļā miegā, lai kādreiz spētu pamosties.

Ko atbildētājs vēl bija saājis? Visas šīs nesakarīgās atbildes... dažas no tām nebija nesakarīgas. Atceries, Anna, atceries, viņš visu laiku tev bija stāstījis patiesību, nepasakot patiesību. Bija vēl viena atbilde, kas atkārtojās vairākkārt. Kastē uz vannasistabas skapīša. Viņai prātā atausa jautātāja pēdējais jautājums, tāpat uzdots bez kāda kopsakara:

Kur ir ierocis?

Viņa redzēja Ābelu atkal stāvam vannasistabā, meklējam plāksteri, kartona kasti rokās, pārmēru satraukušos par to, ka viņa ienākusi iekšā.

Nē, - viņa čukstēja. - Nē... es to nevēlos. Es nevēlos, lai tā ir patiesība. Es... es biju tik droša...

Un tad viņa atkal iedomājās par Mihas skolotāju. Mazās karalienes pēdējo izsekotāju.

Dodoties atpakaļ cauri mežam, pa pusei skriedama, pa pusei klupdama, Anna uzspieda Lindas numuru.

-Jā?

- Linda, te es. Vai tev nav Mihas skolotājas numura? Vai viņa tev neatstāja savu numuru?

- Nē, es...

- Linda, tev viņa jāsameklē. Tūliņ pat. Tas ir svarīgi. Piezvani viņai. Pasaki, lai viņa piesargājas. Nē. Saki, lai viņa neiet ārā no mājas. Saki...

- Anna, kas lēcies? Kur tu esi? Vai tad tu netaisījies iet pie Ābela? Vai kaut kas atgadījies?

-Jā. Nē. Es vēl esmu ceļā uz turieni. Piezvani tai skolotājai, Linda. Tagad uzreiz.

Annas rokas tik ļoti trīcēja, ka viņa gandriz vai nespēja atdarīt riteņa atslēgu. To tāpat viegli uzlauzt, Ābels bija teicis, taču viņa, viņa to nespēja, viņa dzīvoja citā pasaulē, un viņam bija taisnība par visu. Ej prom, princese. Atstāj savu izstumto vienu. Tu viņu nemainīsi... Ej prom, Anna, tālu prom, un nenāc vairs atpakaļ. Pasaka nebeigsies labi. Ābels viņu bija brīdinājis, viņš visu laiku viņu bija brīdinājis, tāpat kā toreiz laivu šķūnī, bet Anna viņā nebija klausījusies. Un te atkal bija viens neatbildams jautājums: kāpēc viņš viņu bija brīdinājis? Kāpēc bija stāstījis pasaku? Vai viņš tomēr, par spīti visam, Annu mīl? Taču ko nozīmē -par spīti visam? Vai slepkava nav spējīgs mīlēt? Viņa par to nebija droša. Viņa ne par ko nebija simtprocentīgi droša. Arī par to, vai Ābels ir slepkava, vēl aizvien ne.

Viņa nevienam par to nevarēja stāstīt, iekams nebija droša.

Tu esi traka, viņā ierunājās trausla saprāta balss. Tu taču tagad uz turieni nebrauksi, mans bērns. Tu piezvanīsi policijai un brauksi uz mājām, cik ātri vien iespējams. Debess, tā atkal bija Gita, kuras balsī viņas galvā runāja saprāts. Taisni Gita!

Kas tev vispār padomā? Vai tu viņam gribi uzdot jautājumus? Tieši tagad?

Nē. Nē, tik stulba jau es neesmu, Gita. Es izdomāšu ieganstu, lai ieietu vannasistabā. Es ielūkošos kastē uz skapīša.

Un tālāk?

Uz šo pēdējo jautājumu Anna neatbildēja, un Gitas jau tā vai tā nebija. Kad viņa iegriezās Amundsena ielā un nokāpa no riteņa, galva bija savādi viegla, kājas zemei nepieskārās, tas bija kā sapnis. Ne īpaši skaists sapnis. Ārdurvis lejā bija atvērtas. Viņa apgāza vienu no tukšajām alus pudelēm kāpņu telpā, lai Ketovas kundze to izdzirdētu un izbāztu galvu pa durvīm, lai kāds zinātu, ka viņa ir tur augšā. Taču ko gan varēja sagaidīt no Ketovas kundzes? Kad Anna augšā zvanīja pie durvīm, viņai atkal bija ledusauksti, temperatūra strauji svārstījās starp karsts un ledains - varbūt, galu galā, viņai patiešām bija drudzis?

Durvis atvērās. Annas sirds sitās tik ļoti, ka dunēja viss galvaskauss.

- Sveika, Anna! - teica Miha. - Ābela nav mājās.

Anna dziļi ieelpoja un atkal izelpoja.

- Vai es tik un tā drīkstu ieiet?

- Protams, - teica Miha. - Es tieši lasu grāmatu, es tagad jau pa īstam protu lasīt grāmatu, nu gandrīz vai, tas ir sarežģīti, bet pavisam aizraujoši, tur ir par vienu suni. Paklau, vai viņš tev jau izstāstīja, ka viņi pasakā tagad stāv pie tā ūdens? Es prātoju, ko viņi darīs tālāk. Vai ir kāda iespēja tikt pāri.

- Es nezinu, - Anna sacīja, pacēla Mihu rokās un īsu brīdi piespieda sev cieši klāt. - Es patiešām nezinu.

- Ei, tu mani saspiedīsi! - iesaucās Miha un smejoties izslīdēja no apskāviena. - Man tagad jālasa tālāk.

Un, to pateikusi, viņa nozuda savā istabā, nozuda pie stāsta par suni, kādu citu suni, kurš nebija sudrabpelēks. Un Anna atcerējās, ko Bertils bija teicis par šo sudrabpelēko suņu šķirni: veimārieši. Tas bija veimārietis. Viņš bija kļuvis pārāk nikns. Viņš bija uzbrucis kādam skrējējam. Iedomājies, ka jāaizsargā sava ģimene... Tas bija noticis. Ābels bija kā šis suns. Ja vien tā bija patiesība.

- Miha? - Anna uzsauca, gaitenī novelkot apavus. - Kur viņš ir?

- Iepērkas! - Miha atsaucās. - Viņš droši vien tūliņ būs atpakaļ. Man tagad jālasa.

Anna atstāja mēteli mugurā. Viņa aizgāja uz vannasistabu un aizvēra aiz sevis durvis. Kartona kaste stāvēja uz vannasistabas skapīša kā parasti. Tas, protams, nav nekāds pierādījums, viņa nodomāja, ja iekšā nekā nav. Ieroci viņš varēja nēsāt arī pie sevis. Viņai bija jāpastiepjas uz pirkstgaliem, lai aizsniegtos pēc kastes. Viņa nolika to uz kumodes blakus izlietnei, uz kumodes, kuru Ābels bija nokrāsojis zaļu un uz kuras Miha bija uzpindzelējusi dzeltenu puķi. Viņa atvēra kartona kastes vāku.

Medikamentu iepakojumi. Vieni vienīgi medikamentu iepakojumi. Ne tie, ko viņš pārdeva... ASS. Vomex. Paracetamola sīrups bērniem. Rohypnol. Varbūt arī tas, ko viņš pārdeva? Termometrs. Zāļu lietošanas instrukcijas. Viņa uzelpoja. Viņa pastūma malā pāris spožu plāksnīšu, kartona kaste bija dziļa. Un zem sudrabotajām folijas plāksnītēm gulēja kaut kas melns.

Pistole.

Viņas sirdspuksti atkal bija kļuvuši pārlieku skaļi, tagad viņa tos juta kāju un roku pirkstgalos kā basu bungošanu naktī studentu ēdnīcā. Viņa izņēma pistoli. Par pistolēm viņai nebija nekādas sajēgas. Vispār par ieročiem. Viņa nostājās spoguļa priekšā un mēģināja to pareizi saņemt. Tas izskatījās smieklīgi. Viņa nolika to atpakaļ kastē, virspusē.

Viņa būtu to atkal pārklājusi ar spožajām plāksnītēm.

Taču šajā mirklī vannasistabas durvis atvērās.

Pirms tam bija atvērušās ārdurvis, bija atskanējuši soļi, taču viņas sirdspuksti šīs skaņas bija noslāpējuši. Viņa atkāpās soli.

- Anna, - teica Ābels.

Bertils reti kad tik veikli bija norāpies lejā no medību torņa. Binoklis pie katra trepju šķērša sitās viņam pret krūtīm. Galvā bija tikai viens vārds, un tas bija meitenes vārds: Anna. Anna, Anna, Anna. Viņš jau gandrīz bija metis mieru izsekošanai. Viņš bija lamājis sevi par idiotu. Tas izgājiens sniega vētrā bija stulbs, stulbs un bīstams. Viņš nedrīkstēja viņai iedvest bailes. Ieraksta atskaņošana bija vēl stulbāka.

Un piepeši viņš sev jautāja, kāpēc vispār dzīvo.

Ja tas, ko viņš visu laiku bija nojautis, ir taisnība, tad Tanatekam nebija nekādu problēmu nošaut cilvēku. Viņš to nespēja iedomāties. Kā tas ir - kādu nošaut. Viņš nevienam no viņiem to nebija teicis, bet brīdī, kad viņa tēvs šāva uz kādu dzīvnieku, viņš vienmēr raudzījās sāņus. Viņš ir gļēvulis, viņš to zināja. Viņš spēja šaut tikai mērķī. Henness bija dtāds, Henness vienmēr bija perfekts, Henness patiešām gāja līdzi medībās, viņam bija medību apliecība, viņam nebija briļļu, kas nošļūk, viņš varēja dabūt ikvienu meiteni, ja vien vēlējās... ikvienu, izņemot Annu. Ne jau nu Henness Annu iekāroja. Bet tas, ka pie viņas galu galā tiek tieši tāds kā Tanateks, tas taču ir dīvaini, vai ne? Viņš tik ilgi bija izsekojis Annu, arī Ābelu, starp citu, viņš tik daudz bija uzzinājis, un tomēr ar to nepietika.

Un gandrīz - viņš jau gandrīz bija metis tam mieru. Tagad viņš bija priedgs, ka nebija to darījis, ka bija viņai sekojis arī šurp. Kad viņš notupās blakus bedrei, ko cūkas bija izkašņājušas, viņam sametās nelabi. Viņš vēl nekad nebija redzējis līķi. Anna droši vien arī ne. Brilles atkal nošļuka. Viņam nevajadzēja lasīt vārdu uz koka krusta, lai zinātu, kā līķis tas ir, tomēr viņš to izlasīja. Tad viņš uzspieda policijas numuru. Bet uz kurieni lai viņš tos sūta? Šurpu?

Kur ir Anna? Brauc uz mājām? Uz policiju? Šoreiz viņš tai nebija sekojis, bet ļāvis aiziet, lai palūkotos, ko viņa ir atradusi. Kļūda, Bertil, viņš sev teica, nepiedodama kļūda.

Tātad vispirms šurp. Viņi, vienalga, viņam neticēs, iekams nebūs redzējuši šo.

Viņa nespēja pateikt ne vārda. Viņa vienkārši tur stāvēja, šajā vismazākajā no vannasistabām, un nekustējās. Viņa redzēja, kā klejo viņa zilo acu skatiens. Acu zīlītes atkal bija normālā lielumā, taču viņš izskatījās neizgulējies. Viņš izskatījās kā tāds, kurš ir uz spēku izsīkuma robežas. Vienā rokā viņš turēja Aldi maisiņu. Un viņa skatiens, viņa pārgurušais, leduszilais skatiens slīdēja no Annas pie kumodes blakus izlietnei, pie atvērtās zāļu kastes, pie melni spīdīgā ieroča tajā. Viņa kustība bija tik ātra, ka viņa to tik tikko paguva uztvert. Viņš nometa maisiņu zemē. Viņš bija atspiedies pret stenderi, ierod rokā, viņš rotaļājās ar to, kā ļaudis filmās to dara.

Viņš paskatījās uz ieroci. Viņš paskatījās uz Annu.

- Tā, - viņš teica.

Viņa joprojām nespēja izspiest ne skaņas. Kliedz, Anna, viņa domāja, kliedz, ja tev dzīvība dārga! Lejā ausās Ketovas kundze... Viņa nespēja pakliegt.

Viņš pamāja, it kā viņa būtu ko jautājusi.

-Jā, Anna. Es protu šaut. Autodidakts, es teiktu. Tas tips, ko viņi apcietināja par pirmo slepkavību, vai atceries? To, kurš bija tirgojies ar stroķiem? Viņš man to pārdeva, jau krietni pasen, viņš droši vien jau ir aizmirsis. Tas izskaidro to, ka pie viņa bija vēl viens tāds pats, saproti? - Ābels runāja klusi, tik klusi, lai Miha nesadzirdētu, ko viņš saka.

Viņa manīja, ka runā tikpat klusi. Kā viņa atkal bija atguvusi valodu un, ja viņa valodu bija atguvusi, kāpēc nerunāja skaļāk?

- Ābel, es atradu Mišelas kapu. To kapu mežā.

Viņš pamāja. - Sācies atkusnis.

- Mežacūkas ir uzrakņājušas zemi.

Kāpēc viņa to Ābelam stāsta? Lai iegūtu laiku? Laiku kam?

- Viņa nepiezvanīja. Viņa neizņēma naudu. Viņa visu šo laiku gulēja tur zem zemes.

- Protams, - viņš apstiprināja. - Es tev teicu. Baltais kaķis guļ.

Viņš joprojām rotaļājās ar ieroci.

- Miha... - Anna ierunājās.

- ...arī viņa, starp citu, guļ, - viņš atteica. - Viņa ir aizmigusi pie savas grāmatas. Grāmatas par suni. - Viņš pasmaidīja, un tas nebija ļauns smaids, tas bija tas smaids, ko viņa joprojām mīlēja. Viņas galvā skanēja rindas no dziesmas, tā bija dziesma no Lindas skaņuplates:

It's written in the scriptures,

It's written there in blood.

I even heard the angels declare it from above,

There ain't no cure.

There ain’t no cure,

There ain't no cure for love.

All the rocket ships are climbing through the sky,

The doctors working day and night But they never ever find that cure,

That cure for love.

- Izstāsti, - viņa lūdza, - izstāsti man visu, kas noticis. Ja tu mani nošauj, es pirms tam vismaz gribētu zināt patiesību.

- Tu esi ķerta? - viņš prasīja.

- Jā, - viņa teica.

- Vai tu domā, ka es tevi taisos nošaut?

-Jā. Es tam visam ilgu laiku neticēju... tagad es ticu.

Viņš uzmeta skatu pistolei. - Vai tev bail nav?

- Ir, - teica Anna. - Dabiski. Taču tas neko nelīdz.

Viņš nogrozīja galvu. - Nē, - viņš sadja, - baidīšanās neko nelīdz. Ļaunākās lietas notiek tik un tā. Tev ir taisnība.

Viņš paspēra vienu soli dziļāk vannasistabā, viņa gribēja atkāpties, taču vairs nebija vietas, kur atkāpties. Vannasistabā bija viens vienīgs krēsls, blakus dušai, krēsls, kuram bija pārlikti dvieļi un drēbes. Viņš nokrita uz šī krēsla, vēl arvien turēdams rokā ieroci, vēl arvien uz to skatīdamies.

- Toreiz, kad Līrskis te dzīvoja kopā ar mums, bija tāpat. - Ābels stāstīja. - Man bija desmit, kad viņš ievācās, tas bija pirms Mihas piedzimšanas. Es vienmēr zināju, ka reiz viņš mani pieķers vienu. Man bija bail, bet bailes neko nelīdzēja. Mišela manām bailēm nenoticēja. Viņa beidzot bija tikusi pie vīrieša, kurš gribēja palikt... savādi, dzīvoklī kopš tā laika gandrīz nekas nav mainījies. Pirmā reize bija šeit, vannasistabā. Tieši šeit. Dažreiz man grūti aptvert, ka vannasistaba pēc tā visa varēja vienkārši eksistēt tālāk, it kā nekas nebūtu noticis...

- Viņš tevi...

- Protams. Tev tas nav jāizrunā. Tas arī neko nelīdz, ja lietas nosauc vārdā. Viņa arī pēc tam man neticēja. Viņa teica, ka es melojot. Pagāja labs laiks, līdz viņa viņu izsvieda. Kad viņš aizgāja, man bija divpadsmit. - Ābels pacēla acis, uz mirkli, un atkal skatījās prom.

- Vai tu to saproti? Vai tu saproti, kāpēc es viņu nošāvu? Tā nebija atriebība. Tas bija Mihas dēļ. Es negribēju, lai ar viņu notiek tas pats. Viņš, es domāju, nebija izvēlīgs, kas attiecas uz zēniem vai meitenēm. Par to zināja daudzi, visi par to runāja, apjautājies kauču "Admirālī"... bet nevienam nebija pierādījumu, un neviens neko nedarīja. Iespējams, viens otrs no viņiem zina, ka tas biju es, kurš viņu nošāva, bet tur mutes. Te ārpusē cits citu pazīst.

Viņa atbalstījās pret sienu. Siena bija vēl aukstāka par visu pārējo. Siena te bija jau toreiz, flīzes, viņa domāja, sterili mazgājamas. Visas pasaules nelaimes vienā mazītiņā ceturtā stāva vannasistabā. Tad tāpēc tā laivu novietne.

- Tu Bertilam kaut ko teici par zobu sakošanu...

- Jā. Vai tam tavās acīs ir kāda nozīme? Es domāju, tam ir saistība ar psiholoģisko barjeru. Ja Līrskis mani nebūtu nogrābis, man nekad prātā neienāktu kādam teikt jā... Reiz mani viens uzrunāja, kaut kādā diskotēkā. Tas bija labu laiku pēc Līrska epopejas. Es nemaz nezinu, cik man bija gadu. Piecpadsmit? Tikai neprasi tagad, ko es, piecpadsmitgadīgs, naktī darīju diskotēkā. Apliecība droši vien nebija mana. Tev varbūt būs grūti noticēt, bet es biju diezgan piemīlīgs zēns. Zilas acis... un blondas matu cirtas. Toreiz tie bija garāki, tas bija vēl pirms tris milimetru perioda. - Viņš iesmējās. - Toreiz es piepeši apjēdzu - tu par to vari dabūt naudu. Ka tev nav jācieš par velti. Tā bija atklāsme. Tas, kas bija noticis, bija šā vai tā noticis, un es biju izdzīvojis, es biju izdzīvojis šajā dzīvoklī ar Līrski, un es zināju, ka es izdzīvošu arī pēc visa pārējā. Es esmu izdzīvojis, tu taču redzi? Vēlāk diskotēku vairs nebija, ir citas vietas, ko ikviens zina... vairākums brauc ārā uz stāvlaukumu pie B96 ceļa. Sasodīti tālu, ja jābrauc ar riteni, bet tas nav nemaz tik peļams darbs, šad un tad. Tas ir...

Viņš apklusa. Viņš darīja to, ko vienmēr: pielika plaukstas sejai priekšā un dziļi ieelpoja. Taču tā dēļ vajadzēja nolikt ieroci. Tas tagad gulēja viņam blakus uz krēsla malas.

Tā bija Annas iespēja. Viņai vajadzēja tikai paspert soli uz priekšu, viņa domāja, paņemt ierod - viņa palika stāvam, kur stāvējusi.

- Es viņus ienīstu, - teica Ābels, seju joprojām paslēpis plaukstās.

- Es viņus visus ienīstu. Ikvienu no viņiem.

Viņš atkal pavērās viņā, pacēla ieroci - tava iespēja ir garām, Anna Lēmane.

- Marinke, es nodomāju, ir tāds, kuram varētu piedāvāt dīlu, -Ābels turpināja. - Es viņam sekoju, pasaulīt, kurš gan dodas naktī pastaigāties uz Eldenu? Gandrīz vai izskatījās, ka viņš mani izaicina. Iespējams, viņš meklēja piedzīvojumus, ārpus sava rakstāmgalda, ar savu ādas jaku un savu "es jūs visus saprotu"... viņš izskatījās sasodīti zils. Un pērkams. Es tā domāju. Es kļūdījos. Es piedāvājos iet kopā ar viņu, par velti, es būtu darījis visu, vai saproti, visu, lai tikai viņš apsola, ka liks mūs mierā... Viņš tikai uz mani paskatījās, nicinoši, un nospļāvās man priekšā. Vai tu iedomājies, viņš sacīja, ka šādā apšaubāmā ceļā var visu nokārtot? Neies cauri, manu zēn. Un ja jau mēs tik tālu esam - kā ir ar mazo? Vai es alojos, ka tu savu māsiņu mīļo drusku pār mēru? Tieši šajā brīdī es pieņēmu lēmumu, ka viņam jāmirst. Viņš patiešām domāja, ka es Mihai ko tādu nodaru. Tas... otrreiz tas bija vieglāk. Tāpat kā ar to dtu lietu. Psiholoģiskā barjera pazeminās. Ja esi nošāvis vienu dlvēku, otrs jau ir smiekla lieta. Viņš, starp citu, bija gļēvulis, viņš aizgriezās labprātīgi... - Ābels saminstinājās. - Nē, tā nav tiesa, - viņš sadja. - Tie ir meli. Tas nebija vieglāk.

Viņš uzrotīja kreiso piedurkni. Blakus garenajai rētai Anna saskaitīja vēl trīs apaļas. Par vienu vairāk nekā pēdējo reizi.

- Katram no viņiem pa vienai, - Ābels klusu paskaidroja. - Tās ir līdzcietības rētas. Man kaut kas bija jādara, pēc tam. Kaut kas, lai justu, varbūt ne gluži līdzcietības dēļ, bet lai zinātu, ka, par spīti visam, es vēl pastāvu... smieklīgi, vai ne? Kā bērns, kas skrien ar pieri sienā. Tas ir Līrskis. Un Marinke. Un tas ir Knāke.

- Knāke, - Anna neskanīgi atkārtoja. - Kāpēc, Ābel? Kāpēc tu to darīji?

- Viņš gandrīz bija visu atklājis, - Ābels teica. - Viņš mani izspiegoja. Viņš atkāpās soli, uz plānā kuģu ceļa ledus, lai izvairītos no šāviena. Es... es neizšāvu. Es redzēju, kā viņš ielūst... es izsaucu glābējus, no tuvākās telefona būdiņas. Es to vairs nespēju. Es negribēju, lai viņš mirst. Viņš bija nodevējs, bet man viņš patika. Es... ak, debess, es tik ļoti ceru, ka viņš izdzīvos, es... es vēlos... - Viņš apklusa.

Vienu mirkli bija ļoti kluss, klusums atbalsojās pret vannasistabas flīzētajām sienām kā kāda maza zēna bailes un sāpes pirms krietna laika.

- Un Bertils? - Anna prasīja.

- Kas ir ar Bertilu?

- Vai viņš vēl ir dzīvs?

- Protams, ka viņš ir dzīvs. Kāpēc lai es Bertilam kaut ko nodaritu?

- Pēc vakardienas...

- Tu mani nesaprati, Anna. Runa nav par mani. Runa ir par Mihu. Bertils ir pavisam cits stāsts. Bertils Mihai nekad nav bijis bīstams. Ja viņš būtu sācis noskaidrot patiesību par slepkavībām... tad... bet tas viņu galīgi neinteresēja. Viņu interesēja tikai tā cita lieta, un to viņš noskaidroja. Cepuri nost, es biju stulbs, ka ar viņu runāju. Bet es esmu noguris, Anna. Es vairs nespēju.

- Un... Mišela?

- Mišela, Mišela. Ar viņu viss sākās.

- Bet uz tavas rokas nav rētas Mišelai. Vai ari tā ir tā garā rēta? Lai gan tā uzradās vēlāk...

- Garā rēta, - teica Ābels un atkal pasmaidīja, - tā esi tu, Anna. Tas, kas notika laivu šķūnī, bija ļaunāks par visu pārējo. Es tev nodarīju to, ko Līrskis bija nodarījis man. Es tā negribēju. - Viņš skatījās sāņus, skatījās uz flīžoto sienu, kuras rakstus viņš, iespējams, bija paturējis ads jau kā mazs zēns, kamēr Līrskis...

- Tajā naktī, - viņš čukstēja, - es... kā to saka? Norāvos. Tā notiek. Dažas lietas mēdz būt par daudz. Bet par Mišelu rētas nav tāpēc, ka es viņu nenogalināju. Tas ari viss.

- Tu viņu... nē? Bet kurš tad?

Ābels piecēlās, neizlaižot no rokas ieroci, viņš stāvēja viņas priekšā un skatījās lejup uz viņu, viņš bija garāks par viņu.

- Te bija tik daudz asiņu, - viņš teica. - Es atceros... visapkārt asinis. Uz manām rokām, uz viņas rokām, uz mana krekla, manas sejas, uz flīzēm, švīkās iztrieptas asinis, uz mazā, apaļā paklājiņa, es vēlāk to izmetu, to paklāju... baltās flīzes bija sarkanas. Es iepriekš nezināju, ka asinis ir tik sarkanas, tik spilgti sārtas: lieli, izšķīduši asins traipi, gluži kā magoņu ziedi. Asiņu jūra, sarkana, bezgalīga jūra, purpura bangas, karmīnsārtas putu galotnes, dzirkstoša krāsa... Vēl atceros, ka es toreiz tā nodomāju. Miha jau gulēja. Mišelu atradu es.

Viņa bija pārgriezusi artērijas, garas, dziļas rētas uz abām rokām, viņa gribēja būt droša. Aklais, baltais kaķis. Egoistiskā radība. Viņa ne mirkli nebija padomājusi par mums, viņa bija aizbēgusi pati no savām problēmām, no savas izniekotās dzīves, no nepareizajiem vīriešiem, alkohola, bezdarba, narkotikām. Mums pagrabā ir viena veca riteņa piekabe, mēs ar to reizēm vedām no izgāztuves kādas mantas. Es viņu noguldīju piekabē un aizvedu laukā uz Elīzes birzi. Viņai tik ļoti patika baltie vizbuļi, mēs tur gājām staigāt, kad es biju mazs, vēl ilgi pirms Līrska... es domāju, ka mani kāds ieraudzīs. Es biju par to drošs. Es gandrīz vai to vēlējos. Taču mani neviens neredzēja. Tajā dienā sala nogrima un jūra kļuva sarkana.

Viņš apklusa. Viņš pacēla pistoli - un ielika to kabatā.

- Tu patiešām to iedomājies, ja? - viņš čukstēja. - Ka es nošāvu savu mammu? Ka es grasos šaut uz tevi?

- Ko mēs tagad darīsim? - čukstus vaicāja Anna.

- Es nezinu. Saki tu. Viss ir galā.

- Nē! - viņa čukstēja. - Nē. Ne jau man. Viss tikai sākas. Mums ir septiņpadsmit.

Viņa aplika viņam rokas un piespieda tik cieši sev klāt, cik vien varēja. - Vai tu vēlies teikt, ka paliksi? Par spīti visam? - viņš čukstēja.

- Es esmu slepkava, Anna. Es esmu slepkava, pērkamais zēns un narkotiku dīleris. Es esmu tas viss, kas neiederas tavā pasaulē.

- Es nepalieku pie slepkavas, - viņa sadja, vārdiem pa pusei noslāpstot viņa plecā. - Es nepalieku pie upura Ābela Tanateka vai vainīgā Ābela Tanateka. Es palieku pie pasaku stāstnieka.

Anna izvilka viņu sev līdzi no vannasistabas, pāri pretī uz dzīvojamo istabu. Viņa novilka viņu līdzi dīvānā. Viņa manīja, ka jau atkal raud. Viņa neko nevarēja padarīt. Viņa nezināja, kurš kuru pirmais sāka skūpstīt, tas bija izmisis skūpsts, skūpsts pie asās ledus malas, aiz kuras nepārvaramā straumē plūda palu ūdeņi, atdalot viņus no detzemes.

- Mēs atradīsim izeju, - Anna čukstēja. - Tāda ir. Tādai jābūt.

Taču vispirms kaut kas cits izrādījās svarīgāks, un tas notika pats

no sevis. Visneticamākā no lietām. Iespējams, tas notika tāpēc, ka starp viņiem vairs nekas nestāvēja, ne noslēpumi, ne meli, ne neuzticēšanās, nekas. Anna sajuta Ābela rokas zem sava tēkrekla, piesardzīgas, meklējošas, tramīgas, un šoreiz viņa šīs rokas nesteidzināja, viņa deva tām laiku, viņa atcerējās savu sapni par baltajām burām uz zaļā kuģa klāja, kura nosaukumu uz borta malas viņa bija izlasījusi jau krietni vēlāk.

Viņa atbrīvojās no savām drēbēm, sapinās tajās un smējās, kaut kur no kādas kabatas izslīdēja pistole, bet Anna skatījās sāņus, pistole vairs nebija svarīga; un visa galā viņi sēdēja kaili uz dīvāna, Anna Ābelam klēpī, mazgadniekiem gluži nepiedienīga aina, un viņa patiešām cerēja, ka Miha ir aizmigusi.

Bučojaties, viņa domāja, uzraksts uz loga rūts.

- Pagaidi, - viņš čukstēja, un uz brīdi Anna iedomājās, ka atkal kaut kas ir nogājis šķērsām. Viņa roka kaut ko meklēja blakus dīvāna spraugā. Stūraina paciņa. Viņa atkal iesmējās, bez skaņas. Te nu tas bija. Kondoms. Dabiski. Viņa negribēja domāt par to, kā tas gadījies, ka viņš dīvāna spraugās glabā kondomus, un ar ko un ko viņš uz šī dīvāna darījis, šīs domas slāpēja smieklus un reizē modināja vēlēšanos plesties un izaugt par bezgala lielu, stipru radību, kas spētu Ābelu pasargāt no tā visa uz mūžiem. Nekad vairs. Tev nekad vairs nevajadzēs šo dīvānu dalīt ar kādu, kurš par to dod naudu. Tev nekad vairs nevajadzēs...

- Nu gan vairs neraudi, - Ābels čukstēja, noslaukot viņai asaras, tomēr tās turpināja ritēt, krita uz kondoma paciņas, uz neromantiskās laškrāsas plastmasas. Anna joprojām sēdēja viņam klēpī. Viņai nebija ne jausmas, kā rīkoties ar kondomu. Viņam bija. Dabiski.

Un tur viņa zināšana beidzās.

Viņas rokas aizceļoja uz leju un vadīja viņu, un nu tas bija pavisam viegli, kā slīdēt pār ledu, viss pēkšņi izrādījās viegli, bez sāpēm, vienotā ritmā. Viņa joprojām vadīja, otrādi nekā dejojot, viņa aizvadīja viņa pirkstus līdz īstajai vietai un parādīja, kas viņam darāms. Un viņš lāva sevi vadīt. Tas man nesaistās ar maigumu, viņš bija teicis, tikai ar varu. Viņš kaut ko bija apjēdzis. Viņš to spēj. Viņš spēj būt maigs. Annai viņa pirksti vairs nebija jāvada, viņa aizvēra acis, un viņai cauri plūda tāda kā elektriskā strāva. Asaras izsīka. Aizvērto acu priekšā pludoja zaļā krāsa, ne zils, bet zaļš, zaļš kā okeāns zem ledus. Viņa nezināja, ka seksam ir krāsa. Krāsa bangoja, putoja un kūsāja, un viss bija pareizi, viss bija labi, un, iespējams, domāja Anna, šī krāsa pārklās visu pārējo, nepareizo, nelabo, visu, kas bija noticis: bailes, kas bija pieķepušas pie flīzēm vannasistabā, prom bēgošos soļus laivu šķūnī, Bertila ierakstu un visu tā saturu, Ābela izmisumu, ka ar Mihu varētu notikt tas pats, kas ar viņu. Zaļais okeāna vilnis visu pārskalos, tūliņ tagad, viņa to juta...

- Anna, - ierunājās Ābels.

Viņa atvēra acis, viņš bija sastindzis kustības vidū.

- Ja nu man... ja nu es te vairs nevarēšu būt, - viņš čukstēja, un Anna iedomājās par tiesu nama un cietuma aukstajiem mūriem un nevēlējās domāt tālāk, ne tagad. - Ja es te vairs nevarēšu būt... kas notiks ar Mihu? Viņa labi saprotas ar tavu mammu...

- Mani vecāki viņu adoptēs, - teica Anna. - Tūliņ uz vietas.

Viņš pamāja un aizvēra acis, un arī viņa aizvēra acis, un pēc dažām sekundēm viņus abus pārskaloja zaļais vilnis. Ne nu gluži vienlaicīgi, gluži vienlaicīgi vienmēr ir melots, taču okeāna viļņi, kurā viņi peldēja, cilājās pietiekami tuvu blakus, lai viņi varētu pamāt viens otram.

Viņi ilgi tā sēdēja, tuvu tuvu blakām, viņi ieelpoja un izelpoja to pašu elpu, viņi sildīja viens otru ziemas pēdējos atlikušajos mirkļos. Risinājums atradīsies, Anna atkal domāja, kāda izeja - ja jau šis bija iespējams, iespējams būs arī viss pārējais

- Protams, - Ābels čukstēja. - Izeja pastāv. Es tagad to zinu.

Un Anna prātoja, vai viņš cauri viņas ādai jūt, ko viņa domā.

Es esmu pilnīgi laimīga, viņa nodomāja un cerēja, ka viņš nolasa arī šo domu. Šajā acumirklī es esmu pilnīgi laimīga, vai tas nav savādi? Īstenībā tas nemaz nav savādi. Mirkli, apstājies, tu esi skaists.

Dažas sekundes vēlāk lejā pie mājas apstājās auto, viņi dzirdēja motora troksni, viņi dzirdēja balsis - Ketovas kundzes un vairāku vīriešu balsis, steidzīgas balsis. Šīs balsis skanēja kaut kā asi, draudīgi: ledus asā mala spēcīgajā straumē.

Viņi palaida viens otru vaļā un piegāja pie loga, vēl arvien kaili.

- Velns, - Ābels klusu nomurmināja. - Es nedomāju, ka viņi būs tik ātri.

Mājas priekšā stāvēja divas automašīnas. Viena piederēja Magnusam. Otrs bija policijas auto. Zaļi balts, nodomāja Anna, okeāna jātnieki. Ābela pasakā visam bija kāda nozīme.

Vēl nekad Anna nebija apģērbusies tik ātri. Un arī viss pārējais notika pārāk ātri.

Ābels viņu vēlreiz apskāva, ļoti īsi.

- Pastāv izeja, - viņš atkārtoja, un viņa nesaprata, it neko nesaprata - viņa skrēja viņam līdzi, ārā gaitenī, kur no savas istabas samiegojusies bija iznākusi Miha, ar suņa grāmatu rokās - viņa redzēja Ābelu izmetamies ārā pa dzīvokļa durvīm, viņš nepagriezās pret Mihu - uz kāpnēm bija policisti, viņa dzirdēja steidzīgus soļus, iespējams, kāds uzsauca kaut ko, sauca, lai viņa apstājas vai lai apstājas Ābels.

Anna stāvēja pie dzīvokļa durvīm, ar vienu roku piespiedusi pie sevis Mihu, bet Ābels skrēja nevis lejā, viņš skrēja pa kāpnēm uz augšu. Virs ceturtā stāva nekā vairs nebija, kāpnes beidzās pie durvīm, kas veda uz bēniņiem, kurus neviens neizmantoja. Tur bija neliels kāpņu laukumiņš, un uz šī laukumiņa Ābels apstājās.

Aiz policistiem uz kāpnēm Anna, vairāk gan ar acs kaktiņu, pamanīja savus vecākus. Un Bertilu. Viņa neskatījās lejup uz viņiem, viņa raudzījās augšup uz Ābelu. Policisti palika stāvam blakus Annai un Mihai un ari vērās uz augšu.

- Ābels Tanateks? - uzsauca viens no viņiem.

-Jā, - Ābels mierīgi atbildēja. - Jā, tas esmu es.

- Kāpiet lejā, - teica policists. - Mēs esam šeit, lai jūs apcietinātu par trīs cilvēku slepkavību un vienu slepkavības mēģinājumu. Viss, ko jūs tagad teiksiet...

- Mans Dievs, - teica Ābels ar šķību smaidu, - vai tiešām jūs tā ari sakāt?

Tad viņš paskatījās uz Mihu. Un tad uz Annu. Tikai tagad viņa ievēroja, ka viņam rokās ir pistole. Viņa dzirdēja, kā tiek uzvilkts gailis.

- Anna, - viņš teica. Viņš pacēla ieroci un notēmēja. Viņš tēmēja precīzi.

Viņa bija pārāk pārsteigta, lai pagūtu noreaģēt.

Vai ari nepavisam nebija pārsteigta.

Šāvienu viņa nedzirdēja, pasaule kļuva savādi klusa. Tā viņa redzēja pasaku stāstnieku pēdējo reizi: absolūti klusā pasaulē, kāpņu telpā. Viņš trāpīja mērķī.

Un viņai apkārt viss kļuva melns, melns kā okeāns dziļi, dziļi zem ledus.

Krītot melnumā, viņa apzinājās, ka nekad vairs viņu neredzēs.

Viņa bija mīlējusi viņu līdz galam.

18 PASAKU STĀSTNIEKS

Tātad, viņi stāvēja ledus malā, vai zini, un raudzījās pāri uz cietzemi. Tā bija tik tuvu un reizē tik neaizsniedzami tālu! Bet juvelier-kundze, kas viņiem sekoja, nāca arvien tuvāk un tuvāk, viņi dzirdēja, kā uz ledus skrapst viņas zelta slidas.

"Tad es labāk noslīkšu," teica mazā karaliene. Viņa uz galvas ielēca aukstajā ūdenī, bet aklais, baltais kaķis, par kura aklumu pa šo laiku daži ļaudis bija sākuši šaubīties, nogrozīja galvu.

"Tss-tss-tss," viņš noteica, saritinājās uz ledus un aizmiga.

Jautātājs un atbildētājs viens otram sejai priekšā aizlika plaukstas, lai nebūtu jāredz, kā mazā karaliene slīkst.

Vienīgi rožu meitene neko tamlīdzīgu nedarīja. Rožu meitene, daudz nedomājot, ielēca mazajai karalienei pakaļ.

Viņai izdevās lielajā straumē satvert viņas rociņu, mazu, bezpalīdzīgu karalienes rociņu, un viņas cieši turējās viena pie otras. Taču viņas nespēja peldēt pret straumi, un palu ūdeņi bija ledaini. Te piepeši viņas juta, ka viņas kāds velk - kāds viņas vilka pret straumi. Rožu meitene saslējās un ieraudzīja sev blakus jūraslauvas galvu. Viņš bija saņēmis zobos mazās karalienes piedurkni un no visa spēka peldēja pret straumi, un beidzot viņas tika uz priekšu, viņas kustējās pretējā krasta virzienā. Rožu meitene redzēja, kā cīnās jūraslauva, viņam bija jāliek lietā visi spēki, lai vilktu viņu un mazo karalieni, viņš bija labs peldētājs, taču straume bija stiprāka. Viņa centās viņam palīdzēt, centās peldēt pati, taču viņš papurināja galvu.

"Liecies mierā," teica viņa zeltainās acis. "Būs vieglāk, ja tu paliksi mierā. Tu man nevari palīdzēt."

Un viņa likās mierā, un ari mazā karaliene palika mierā, un viņas ieraudzīja uz ledus stāvam juvelierkundzi. Viņa pacēla roku un pakustināja, it kā saucot kādu pie sevis. Viņas abas - gan mazā karaliene, gan rožu meitene - zināja, ko viņa sauc: okeāna jātniekus uz jūraszāļu zaļajiem un sniegbaltajiem zirgiem, kas ieradās, lai ieviestu kārtību, kuru uzskatīja par pareizu.

Straume viņus brāza un drāza, plēsa un plosīja, spļāva sejā šļakatas, tomēr beigās viņi krastu sasniedza. Jūraslauva pēdējiem spēkiem izkārpījās liedagā un palika tur nekustīgi guļot. Rožu meitene pieslējās kājās un sāka viņu glāstīt, lai dzīvība atgrieztos viņa ķermenī, un mazā karaliene pielika viņam savu roku pie kakla, lai viņš zinātu, ka viņa ir blakus un ka viņam ir izdevies nogādāt viņas krastā. Tad viņš pacēla galvu.

Bet aiz straumes otrā pusē šurp auļoja okeāna jātnieki. Pie ledus malas tie apturēja zirgus, kas, sacēlušies pakaļkājās, mežonīgi zviedza. Varbūt tā nebija taisnība, varbūt tās bija vien baumas, ka okeāna jātnieki spēj jāt arī pāri ūdenim? Vai varbūt šī straume arī viņiem bija par stipru?

Juvelierkundze norādīja cietzemes virzienā uz mazo bariņu.

"Vai redzat jūraslauvu?" viņi dzirdēja to prasām. "Viņš viņas pārcēla pāri, šis sudrabpelēkais jūraslauva ar zilajām acīm."

Rožu meitene ieskatījās jūraslauvam acīs, un tās vairs nebija zeltītas, tās bija sasalušas zilā ledū. Šajā pat mirklī viens no okeāna jātniekiem pacēla šauteni - jo viņiem visiem bija mednieku ieroči -, no tās atskanēja šāviens, kas lidoja pāri straujajiem ūdeņiem uz cietzemes pusi. Kopā ar troksni atlidoja lode, un šī lode trāpīja jūraslauvam starp acīm.

"Nē!" iekliedzās mazā karaliene, pielecot kājās, un, iekams nākamais šāvējs bija paguvis atsūtīt nāvi nesošu lodi, viņai acīs sakāpa asaras un tecēja, nē, gāzās palu ūdeņu straumē, un tā uzsila tik ļoti, ka dažu sekunžu laikā uzsila ari viss plašais okeāns. Jo tādam, kam sirds ir no dimanta, asaras ir tik siltas un spēcīgas kā saules gaisma. Ledus izkusa, un okeāna jātnieku bars kopā ar juvelierkundzi nogrima jūrā. Straume viņus aizrāva, paņemot līdzi ari jautātāju un atbildētāju, un aizmigušo balto kaķi, un bākas sargu, kurš bija gulējis kaut kur uz ledus.

Mazā karaliene un rožu meitene ilgi noskatījās viņiem visiem pakaļ.

Beidzot viņas novērsās un uzsāka ceļu prom no jūras iekšzemē. Rožu meitene nesa uz rokām jūraslauvas ķermeni. Un tad tas vairs nebija jūraslauva.

Viņš bija pārvērties par cilvēku.

"Viņš mani izglāba," teica mazā karaliene.

"Mūs," precizēja rožu meitene.

"Bet, to darīdams, viņš aizgāja bojā," sacīja mazā karaliene. "Viņš nekad neuzzinās, ka mūs izglābis. Un es raudāšu. Es tagad vairs neraudu, jo asaras ir izsīkušas, taču tās atkal sanesīsies, un es raudāšu visu savu dzīvi. Es joprojām nezinu, kas ir nāve, bet mans jūraslauva to tagad zina..."

"Neraudi," lūdza rožu meitene. "Neraudi visu savu dzīvi, mazo karalien. Viņš zina, ka ir mūs izglābis. Viņš paliek pie mums. Atmiņās. Vai tu redzi to māju uz klints?"

Mazā karaliene norija sariesušās asaras. "Jā," viņa sacīja, "es redzu. Tā ir jauka. Tur dārzā zied rozes un kāds baro sarkanrīklītes."

"Vai dzirdi mūziku, kas skan pa logu?" jautāja rožu meitene. "Flauta un klavieres. Tu varētu tur dzīvot. Tu varētu šajā mājā dzīvot un spēlēt mūziku, nevis raudāt."

Un mazā karaliene pamāja.

- Vai tās ir pasakas beigas? - prasīja Miha.

- Tās ir pasakas beigas.

- Nē, - teica Miha, pielecot kājās. - Nē, nav. Mazā karaliene vēl kaut ko nolēma. Viņa vairs negribēja sirdi no dimanta. Viņa to iemainīja -pret normālu sirdi. Dimanta sirdi viņa uzlika jūraslauvam uz kapa.

- Tā ir laba ideja.

- Jā... tad jau viss savā ziņā beidzās tīri labi?

- Savā ziņā, jā. Jūraslauvas karstākā vēlēšanās bija, lai mazā karaliene sasniedz cietzemi. Un viņa vēlēšanās piepildījās. Es ticu, ka beigās viņš bija laimīgs.

Arī Anna piecēlās, viņas bija sēdējušas uz saliekamajiem krēsliem dārzā un vērojušas sarkanrīklītes, bet, kad Miha pielēca kājās, visas sarkanrīklītes aizspurdza.

- Es dzirdu klavieres, - teica Miha. - Linda spēlē. Man šķiet, es iešu iekšā un palīdzēšu viņai. Man tagad ātri jādomā par kaut ko citu, citādi...

- Ej vien mierīgi un palīdzi Lindai pie klavierēm, - sacīja Anna.

- Es vēl mirkli palikšu te ārā.

Viņa aizvēra acis un atkal savā priekšā redzēja augšstāva kāpņu laukumiņu.

Viņa tur neko nevarēja darīt.

Viņa atkal redzēja Ābelu stāvam tur augšā. Viņš smaidīja. Tikai tagad viņa ievēroja, ka viņam rokā ir pistole. Viņa dzirdēja, kā tiek uzvilkts gailis.

"Anna," viņš teica. Un pacēla ieroci. Tikai šajā mirklī Anna saprata viņa izeju, un saprata, kāpēc viņš bija jautājis, kas notiks ar Mihu. Viņš negribēja aiziet tā kā Mišela, neparūpējies par visu. Viņš ielika ieroča stobru mutē. Viņš nevilcinājās ne sekundi. Viņa šāvienu nedzirdēja, pasaule kļuva savādi klusa, un viņu apņēma salts melnums, melns kā okeāns dziļi, dziļi zem ledus.

Tas ilga vien pāris sekundes, iespējams, pat mazāk, viņa atvēra acis, un augšā kāpņu laukumiņā neviens vairs nestāvēja. Viņa redzēja, ka Linda vienu kāpņu posmu zemāk bija pielikusi plaukstas pie sejas. Viņa redzēja, ka Bertils vēlas nākt pa kāpnēm uz augšu, un redzēja, kā Magnuss viņu ar dzelžainu tvērienu aptur. Neviens no policistiem nekustējās. Viņa domāja, ka vajadzētu skriet. Viņa neskrēja.

Tā bija Miha, kas skrēja.

Viņa izrāvās un skrēja pa kāpnēm uz augšu, un Anna ļoti lēnām kāpa viņai pakaļ. Viņa redzēja viņu tur guļam, redzēja asinis, kurās viņš gulēja, tik neaptverami spilgti sārtas: lieli, izšķīduši asins traipi, gluži kā magoņu ziedi. Asins jūra, sarkana, bezgalīga jūra, purpura bangas, karmīnsārtas putu galotnes, dzirkstoša krāsa... Miha tupēja pie viņa kājām, nolikusi rokas un galvu uz viņa ceļiem, kur nebija asiņu. Un viņa dziedāja, viņa ļoti klusi dziedāja.

Vesels, vesels, vesels,

Trīs dienas lietus līs,

Trīs dienas saule spīdēs,

Un visas vainas sadzīs...

Un Anna sev uzdeva neprātīgu jautājumu - vai kopā ar asinīm no Ābela galvas bija iztecējuši arī vārdi, visi tie vārdi, kurus viņš bija gribējis saaust stāstos, vēlāk, vēlāk, aizvien vēlāk. Vārdi, kuri varētu tikt uzrakstīti kādā vasarā pie jūras, Ludvigsburgā, ieplakā starp liedaga smilgām vai studentu kopmītnē kādā citā pilsētā, vai ceļojumā apkārt pasaulei. Vai viņai nepienāktos vārdus kaut kā savākt, kaut kā izglābt? Visus šos vārdus... pasaku stāstnieka vārdus. Pavisam klusi viņa stāvēja tur blakus Mihai, un viņai lūza sirds, klausoties, kā Miha dzied. Taču tā vieta, kur būtu jāriešas asarām, viņā bija auksta un sausa. Nē, viņa neatrada asaras, ko liet par stāstnieku.

Pasaku stāstnieks vairs neeksistēja.

Viņi apglabāja viņu vienu nedēļu pēc trīspadsmitā marta. Pēc viņa astoņpadsmitās dzimšanas dienas. Anna nolika uz kapa pušķīti balto vizbuļu, pušķīti pavasara. Linda visu laiku turēja Mihas roku, bet Miha turēja pie rokas Margarētas kundzi, tērptu zili balti puķainā kleitā. Anna nevienam neturēja roku. Viņa klusējot gāja blakus Magnusam, viņu neuzlūkojot.

Mihas tēvocim bija gluži vienalga, kur Miha dzīvo. Viņš parakstīja visus vajadzīgos papīrus, rezignēti paraustot plecus. Tātad viņa tiks adoptēta, no Mihas Tanatekas pārtaps par Mihu Lēmani, viņa bija sasniegusi cietzemi, kā Ābels to vēlējās. Viņa nekad nepiedzīvos to, ko bija piedzīvojis viņš.

Anna joprojām meklēja sevī asaras.

Virs kamīna tagad karājās Ābela bilde, vienīgā labā fotogrāfija, ko Miha bija atradusi. Viņa bija uzstājusi, lai to pieliek tieši tur - lai Ābels varētu redzēt, ko viņa dara. Lai viņš paliek kopā ar viņiem. Un katru reizi, kad Anna gāja bildei garām, viņa domāja, ka atradīs asaras. Tomēr tās nekad nenāca. Šķita, ka visas savas asaras viņa bija izraudājusi, Ābelam vēl dzīvam esot, tagad, kad viņš bija miris, nevienas vairs nebija palicis pāri.

Viņi ilgi bija runājuši, ilgāk nekā jebkad agrāk, Magnuss, Linda un viņa. Visi tagad zināja visu. Vai arī visi nezināja visu? Neviens neko nezināja. Neviens nezināja visu.

Anna joprojām spēlēja šķērsflautu, taču viņa nemēģināja tos skaņdarbus, kurus pienāktos vingrināties. Viņa spēlēja Koena vienkāršās melodijas. Viņa vēl arvien nezināja, vai kādreiz būs iespēja ko pajautāt Knākem. Vai viņš atkal pamodīsies. Un gadījumā, ia viņš pamostas, vai viņa vispār gribēs viņam ko jautāt. Abitūrija bija kļuvusi nesvarīga. Viņa vēlāk izlems, vai to kārtot un kad. Linda un Magnuss viņu uz to nespieda. Iespējams, domāja Anna, viņa vispār nestudēs. Varbūt viņa darfs pavisam ko citu, viņai tikai vajadzēja noskaidrot, ko. Kad tiktāl nonāks, viņa par to parunās ar Gitu. Gita joprojām bija tepat. Viņa domāja, ka Gitu ir zaudējusi, taču tā nebija patiesība. Gita viņu ne-steidzināja.

Bertils kādu laiku zvanīja bez mitas, taču Anna neatbildēja. Viņš zvanīja tik ilgi, līdz Anna mainīja savu telefona numuru. Viņai bija Bertila žēl. Viņa nevarēja viņam palīdzēt.

Kaut kur kādā paralēlā pasaulē lietas izskatījās citādi.

Kaut kur kādā paralēlā pasaulē Ābels savu pēdējo šāvienu nebija raidījis. Iespējams, arī priekšpēdējo ne - to, uz Sērenu Marinki. Un Knāke nebija ielūzis ledū. Un, pat ja šīm abām lietām bija jānotiek, tad pēdējais šāviens izpalika. Un kaut kur paralēlajā pasaulē Ābels kādu laiku sēdēja cietumā, iespējams, ilgu laiku, iespējams, viņš izgāja terapijas kursu, kas nedziedēja, tomēr kaut ko sakārtoja - un Anna, Anna gaidīja.

Viņa gaidīja viņu, kad viņš spēra pēdējo soli atpakaļ normālajā pasaulē. Viņa tur stāvēja un skatījās viņam pretī, kā viņš tuvojas viņai ar smaidu savās ziemīgajās ledus ads. Viņa jau sen bija pieaugusi. Kādā dzidrā februāra rītā viņi apprecējās. Miha bija viņu vienīgā lieciniece. Viņi sūtīja viņai pastkartes no gara ceļojuma, no tuksneša un no pasaules viņa gala. Vēlāk viņa bieži ieradās viņus apdemot, Miha ar vīru un diviem bērniem, un arī mājā, kur dzīvoja Anna ar Ābelu, kaut kur klusa, zaļa ceļa galā bija bērni. Smejoši bērni, savā vaļā skrejoši bērni, nošmulējušies un skaļi bērni, kas dauzījās pa dārzu. Dārzā auga visvisādas puķes, tikai rozes ne, un vienīgais dziedātājputns, kas tur nekad neiemaldījās, bija sarkanrīklīte.

Par šo dārzu viņa stāstīja, stāvot pie viņa kapa. Viņš tur gulēja lēnītēm rūgstošajā marta zemē, nekas vairāk kā beigts matērijas gabals, turpretī paralēlajā pasaulē viņa turpināja ar viņu dzīvot kopā. Viņa varēja uzburt ikvienu paralēlās pasaules detaļu, pavisam predzi; saulgriezes vāzē, vēlas pievakares gaisma, kas atspīdēja logā, brilles, kuras viņš nēsāja, kļūstot vecāks, grāmatām pilns plaukts, atzveltnes krēsls.

Nekas nebija ideāli, bet viss bija labi. Gaisma nekad nebija pilnīgi

zila.

Un sniegs, kas ziemā krita uz jumta, krita lēnām, lēnām un apsedza māju, atzveltnes krēslu, grāmatas, bērnu balsis, apsedza Annu un Ābelu, apsedza paralēlo pasauli, un beidzot viss palika ļoti, ļoti kluss.

Leonarda Koena dziesmu tekstu fragmentu autortiesības:

AIN'T NO CUKE FOR LOVE By Leonard Cohen © Sony/ATV Songs I.I.C

Printed by permission of Sony/ATV Music Publishing Scandinavia/ Notfabriken Music Publishing AB.

SISTERS OF MERCY By Leonard Cohen © Sony/ATV Songs LLC

Printed by permission of Sony/ATV Music Publishing Scandinavia/ Notfabriken Music Publishing AB.

TAKE THIS WALTZ

By Leonard Cohen/Garcia Lorca

© Stranger Music Inc./Sony/ATV Songs LLC/EMI Songs Espana Sri Printed by permission of Sony/ATV Music Publishing Scandinavia/ Notfabriken Music Publishing AB.

WINTER LADY By Leonard Cohen © Sony/ATV Songs LLC

Printed by permission of Sony/ATV Music Publishing Scandinavia/ Notfabriken Music Publishing AB.

SIA "Jāņa Rozes apgāds". Reģ. nr. 40003573956 Kr. Barona ielā 5, Rīgā, LV-1050 E-pasts: apgads@jr.lv www.jr.lv

Iespiests un iesiets Jelgavas tipogrāfijā Langervaldes ielā la, Jelgavā, LV-3002

Content

Mihaēlisa Antonija Pasaku stāstnieks

BALLAD FOR THE YOUNG

VISPIRMS

1 ANNA

2 ĀBELS

3 MIHA

4 STARPSPĒLE

5 RAINERS

6 ROŽU MEITENE

7 ZELTACIS

8 DAMOKLS

9 BERTILS

10 SISTERS OF MERCY

11 SĒRENS

12 TRĪS DIENAS SAULE

13 SNIEGS

14 NEKĀDS SVĒTAIS

15 ATKUSNIS

16 PATIESĪBA

17. MIŠELA

18 PASAKU STĀSTNIEKS

Leonarda Koena dziesmu tekstu fragmentu autortiesības: