Koroļenko Vladimirs

Pazemes bērni

Vladimirs Koroļenko

Pazemes bērni

1. drupas

Mana māte nomira, kad man bija seši gadi. Tēvs, galīgi iegrimis savās bēdās, likās, bija mani pavisam aizmirsis. Reizēm viņš apmīļoja manu mazo māsiņu un pēc saviem ieskatiem rūpējās par viņu, tādēļ ka viņa bija līdzīga mātei. Bet es augu kā savvaļas kociņš laukā— neviens par mani sevišķi nerūpējās, bet neviens arī neierobežoja rnanu brīvību.

Miestiņu, kurā mēs dzīvojām, sauca par Kņazu Pūru jeb, vienkārši, Kņazu pilsētiņa. Tas piederēja kādai panīkušai, bet lepnai poļu dzimtai un līdzinājās visām tipiskajām Dienvidrietumu apgabala mazpilsētiņām.

Ja jūs tuvojaties pilsētiņai no austrumu puses, jums vispirms acis duras cietums, pilsētiņas lielākais arhitektūras greznums. Pati pilsēta izpletusies lejup gar snaudošajiem, ar zālēm aizaugušajiem dīķiem, un uz turieni jādodas pa nolaidenu šoseju, kas noved pie tradicionālajiem pilsētas vārtiem. Miegains invalīds laiski pacel barjeru, un jūs atrodaties pilsētā, kaut arī varbūt uzreiz to nemaz nejūtat. Pelēki žogi, klajumi ar visdažādāko lūžņu kaudzēm pamazām mainās ar pusaklām, zemē iegrimušām būdiņām. Tālāk, plaša laukuma dažādās vietās, rēgojas ebreju ^iebraucamo vietu» tumšie vārti; kroņu iestādes ar savām vienmuļīgajām, baltajām sienām un kazarmām līdzīgajām līnijām modina skumjas. Koka tilts, kas pārmests pāri nelielai upītei, dreb, brikšķ un grīļojas zem riteņiem kā nespēcīgs večuks. Aiz tilta stiepjas ebreju iela ar veikaliem, pārdotavām, bodītēm un bulku pārdevēju nojumītēm. Smirdoņa, netīrumi, bērnu bari, kuri rāpo ielu putekļos. Bet vēl tikai brītiņš — un jūs jau atrodaties aiz pilsētas. Pār kapu kopiņām klusi čukst kapsētas bērzi, un vējš druvās viļņo labību un ceļmalas telegrāfa stieplēs zuzina skumju, bezgalīgu dziesmu.

Upīte, kurai pāri pārmests jau minētais tilts, iztecēja no viena dīķa un ietecēja otrā. Tādā veidā no ziemeļiem un no dienvidiem pilsētiņa ierobežota ar plašiem ūdeņiem un muklājiem. Dīķi gadu no gada kļuva seklāki, aizauga ar zālēm, un garās, kuplās niedres virs milzīgajiem purviem viļņoja kā jūra. Viena dīķa vidū atradās sala. Uz salas — veca, pus- sagruvusi pils.

Atceros, ar kādām bailēm es vienmēr skatījos uz šo veco, pussabrukušo ēku. Par to klīda dažādas teiksmas un nostāsti, cits par citu baigāki. Runāja, ka salu esot mākslīgi uzbēruši turku gūstekņi. «Vecā pils stāv uz cilvēku kauliem,» stāstīja veci ļaudis, un manā satrauktā bērna iztēlē rēgojās zem zemes tūkstošiem turku skeletu, kas uz savām kaulainajām rokām tur salu ar augstajām, piramīdveida papelēm un veco pili. Saprotams, ka pēc šiem nostāstiem vecā pils mums likās vēl baigāka, un pat jaukajās dienās, kad, gaismas un putnu skaļo dziesmu iedrošināti, mēs reizēm tuvojāmies pilij, tā bieži mums izraisīja paniskas bailes, — tik drausmīgi lūkojās sen izsisto logu melnie iedobumi; tukšajās zālēs skanēja noslēpumaina čaboņa; akmentiņi un sienu apmetums atlupa un bira zemē, saceļot dobju atbalsi, un mēs jozām, atpakaļ neskatīdamies, vēl ilgi dzirdot aiz sevis klaudzoņu, dipoņu un skaļus smieklus.

Bet vētrainajās rudens naktīs, kad milzīgās papeles līgojās un šņāca vējā, kas brāzās pāri dīķiem, šausmas no vecās pils vēlās šurp un pārņēma visu pilsētu.

Rietumu pusē, uz kalna, satrūdējušu krustu un iegrimušu kapu vidū, atradās sen pamesta kapu baz- nīciņa. Baznīciņas jumts vietām bija jau iegāzies, sienas sabrukušas un skanīgo vara zvanu vietā pa naktīm pūces Te vilka savas nelaimi vēstījošās dziesmas.

Bija laiki, kad vecā pils noderēja kā bezmaksas patvērums ikvienam nabagam bez jebkādiem ierobežojumiem. Visi, kas neatrada sev vietu pilsētā, visi, kas šādu vai tādu iemeslu dēļ vairs nespēja maksāt kaut vai nožēlojamos, sīkos grašus par pajumti un kaktu naktī un negaisā, — visi tie vilkās projām uz salu un tur starp drupām atrada vietu savai gurdai galviņai, par viesmīlību maksādami tikai ar risku kļūt apbērtiem ar drupu gruvešiem. Tciciens «dzīvo pilī» jau bija kļuvis par vislielākās nabadzības apzīmējumu. Vecā pils laipni uzņēma un paglāba ir uz laiku nabadzībā kritušu skrīverīti, ir vientuļas vecenītes, ir bez tuviniekiem palikušus blandoņus. Visi šie ubagi postīja sagruvušās ēkas iekšieni, izlauza griestus un grīdas, kurināja krāsnis, kaut ko vārīja, šā tā iztika — vispār, kaut kā vilka savu dzīvību.

Taču pienāca laiks, kad šajā sabiedrībā, kas bija patvērusies vecajās drupās, sākās ķildas. Tad vecais Janušs, kas kādreiz bija bijis viens no grāfu sīkajiem kalpotājiem, izdabūja sev ko līdzīgu pārvaldnieka titulam un stājās pie pārkārtošanas. Dažas dienas salā valdīja tāds troksnis, atskanēja tādas klaigas, ka brīžiem likās, vai tikai turki nav izlauzušies no saviem apakšzemes cietumiem. Janušs tur sadalīja drupu iedzīvotājus, atšķirot «krietnos kristīgos» no nezināmiem cilvēkiem. Kad beidzot kārtība salā bija nodibināta, tad izrādījās, ka Janušs bija atstājis tur tikai tādus, kas vai nu agrāk kalpojuši pie grāfiem, vai bija grāfa sulaiņu pēcnācēji. Tie visi bija vai nu večuki nodilušos svārkos un «čamarkās»[1], ar milzīgiem, ziliem deguniem un zarainām nūjām, vai vecenes, skaļas un neglītas, tomēr saglabājušas savas vecmodīgās kapuces un salopus. Visi viņi sastādīja vienveidīgu, cieši vienotu aristokrātisku pulciņu, kas bija ieguvis it kā atzītas nabadzības tiesības. Darbdienās šie večuki un večas apstaigāja pārtikušo pilsētnieku mājas, skaitīdami lūgšanas, izplatīdami tenkas, žēlodamies par likteni, liedami asaras un diedelēdami, bet svētdienās viņi garās rindās sastājās pie katoļu baznīcām un svinīgi pieņēma nabagu dāvanas «pana Jēzus» un «panes dievmātes» vārdā.

Troksnis un kliedzieni, kas par šīs revolūcijas laiku skanēja no salas, ieinteresēja mani un dažus biedrus. Aizlavījušies uz turieni, paslēpušies aiz resnajiem papeļu stumbriem, mēs vērojām, kā Janošs sarkandegu- nainu večuku un neglīto veceņu armijas priekšgalā dzina projām no pils pēdējos izraidītos iemītniekus. Tuvojās vakars. Mākonis, kas bija nolaidies pār augsto papeļu galotnēm, sāka jau smidzināt lietu. Kādas nelaimīgas, šaubīgas personas, vīstīdamās līdz beidzamajam nodriskātās skrandās, izbiedētas, nožēlojamas un samulsušas, ložņāja pa salu kā kurmji, ko zēni izdzinuši no alām, pūlēdamies atkal nemanīti ielavīties kādā pils caurumā. Tomēr Janušs un vecās raganas ar kliedzieniem un lamām dzina viņas projām no visām malām, draudot ar kruķiem un nūjām, bet sāņus klusi stāvēja policijas sargs ar smagu rungu rokā. Un nelaimīgās, šaubīgās personas nokārtām galvām gribot negribot pazuda aiz tilta, uz visiem laikiem pamezdamas salu, cita pēc citas ienirdamas strauji uznākušajā, drēgnajā vakara tumsā.

Kopš šī neaizmirstamā vakara ir Janušs, ir vecā pils, kas agrāk man iedvesa savādu diženumu, bija zaudējuši manās acīs visu savu pievilcību. Agrāk man patika atnākt uz salu un kaut notālēm papriecāties par vecās pils pelēkajām sienām un nosūnojušo veco jumtu. Kad rīta ausmā no tās līda laukā visdažādākie stāvi, kas žāvājās, klepoja un meta krustus saules gaismā, es uz viņiem nolūkojos pat ar savādu cieņu, kā uz būtnēm, kam piemīt tāda pati noslēpumainība, kādā bija tīta vecā pils. Viņi tur gu| nakti, dzird visu, kas tur notiek, kad milzīgajās zālēs caur izsistajiem logiem ielūkojas mēness vai kad negaisa laikā iebrāžas vējš.

Man patika klausīties, kad reizēm Janušs, nosēdies zem papelēm, ar septiņdesmitgadīga večuka pļāpību sāka stāstīt par mirušās ēkas slaveno pagātni.

Bet no šī vakara ir pils, ir Janušs nostājās manā priekšā jaunā gaismā. Sastapis mani otrā dienā salas tuvumā, Janušs sāka aicināt mani pie sevis, pašapmierināti apgalvodams, ka tagad «tādu cienījamu vecāku dēls» droši varot apmeklēt pili, jo atradīšot tur pilnīgi pieklājīgu sabiedrību. Viņš paņēma mani pat aiz rokas un pieveda pie pašas pils, bet te es ar asarām acīs izrāvu roku un metos projām. Pils man bija kļuvusi pretīga. Augšējā stāva logi bija aizsisti ar dēļiem, bet apakšējais atradās kapuču un salopu varā. Vecenes izlīda no turienes tik nepievilcīgā izskatā un glaimoja man tik pretīgi, lamājās savā starpā tik skaļi, ka es patiesi brīnījos, kā gan stingrais nelaiķis, kurš negaisa naktīs apvaldīja turkus, varēja paciest šādas vecenes savā tuvumā. Bet galvenais — es nevarēju aizmirst salto cietsirdību, ar kādu uzvarējušie pils iedzīvotāji trenca prom savus nelaimīgos biedrus, bet, atceroties šaubīgās personas, kas palika bez pajumtes, man sažņaudzās sirds.

Vairākas naktis pēc aprakstītās pārmaiņas salā pilsētā valdīja liels nemiers: rēja suņi, čīkstēja māju durvis, un iedzīvotāji, bieži iziedami uz ielas, dauzīja ar nūjām pa žogiem, it kā dodami kādam ziņu, ka viņi ir modri. Pilsēta zināja, ka pa tās ielām tumšajās un lietainajās naktīs klīst izsalkuši un nosaluši ļaudis, kas, lietū izmirkuši, dreb; saprotot, ka šo ļaužu sirdīs rodas nežēlīgas jūtas, pilsēta kļuva uzmanīga un raidīja šīm jūtām pretī savus draudus. Bet nakts it kā tīši nolaidās pār zemi ar saltajām lietusgāzēm un pagāja, atstājot aiz sevis zemu skrejošus mākoņus.

Un negaisā plosījās vējš, purinādams koku galotnes, klabinādams slēģus un dziedādams pie manas gultiņas par desmitiem cilvēku, kuriem nav ne siltuma, ne pajumtes.

Bet tad pavasaris galīgi uzvarēja ziemas pēdējās pūles, saule nožāvēja zemi, un līdz ar to bezpajum- tes klaidoņi nez kur aizklīda. Naktīs vairs nerēja suņi, iedzīvotāji vairs nedauzīja pa žogiem, un pilsētas dzīve, miegaina un vienmu|a, gāja atkal parasto gaitu.

Tikai nelaimīgie padzītie arī tagad jutās izsisti no sliedēm. Tiesa, naktīs viņi neklīda apkārt pa ielām; runāja, ka viņi atraduši pajumti kaut kur kalnā pie kapu baznīciņas, bet, kā viņiem tur izdevies iekārtoties, neviens īsti nezināja pateikt. Visi tikai redzēja, ka no tās puses, no kalniem un gravām, kas apjoza baznīciņu, katru rītu uz pilsētu nāca visdīvainākie un aizdomīgākie stāvi, kuri, krēslai metoties, atkal pazuda tajā pašā virzienā. Ar savu parādīšanos viņi satrauca kluso un snaudulīgo pilsētas dzīves ritumu, iezīmēdamies kā drūmi plankumi pelēcīgajā fonā. Iedzīvotāji nolūkojās uz viņiem greizi, ar naida pilnu nemieru. Šie stāvi nepavisam nelīdzinājās aristokrātiskajiem pils ubagiem; pilsēta viņus neatzina, bet ari viņu attieksmes pret pilsētu bieži pieņēma kaujiniecisku raksturu: viņi drīzāk nolamāja iedzīvotāju nekā tam glaimoja; viņi labāk ņēma paši nekā diedelēja. Pie tam, kā tas nereti mēdza būt, šajā noplīsu-

šajā un tumšajā nelaimīgo barā gadījās cilvēki, kas ar gudrību un talantu darītu godu izredzētākajiern pils iedzīvotājiem, bet tie nevarēja ar viņiem sadzīvot un deva priekšroku kapu baznīciņas demokrātiskajai sabiedrībai.

Bez šīm personībām, kas izcēlās citu starpā, pie baznīciņas mitinājās vēl vesels bars nožēlojamu skrandaiņu, kuru parādīšanās tirgū arvien sacēla

lielu uztraukumu tirgus sievu vidū, kuras steidzās ar rokām aizsargāt savu preci, gluži kā cā|u mātes ar spārniem aizsargā cālēnus, kad gaisā parādās klijāns. Klīda baumas, ka šie nožēlojamie ļautiņi, kuriem pēc izdzīšanas no pils nebija nekādu līdzekļu iztikai, apvienojušies draudzīgā savienībā un, starp citu, nodarbojoties pilsētā un tās apkārtnē ar sīkām zādzībām.

Sīs grūtdieņu savienības organizētājs un vadītājs bija pans Tiburcijs Drabs, visievērojamākā personība no visām, kurai nebija ļauts iedzīvoties vecajā pilī.

Draba izcelšanās bija tīta vislielākās noslēpumainības tumsā. Daži piedēvēja viņam aristokrātisku vārdu, ko viņš apkaunojis un tādēļ esot spiests slēpties. Taču pana Tiburcija izskatā nemanīja ne mazākās aristokrātisma pazīmes. Augumā viņš bija garš, viņa spēcīgie sejas vaibsti bija rupji un izteiksmīgi, īsie, mazliet iesarkanie mati bija izpūruši; zemā piere, nedaudz uz priekšu izspiedies apakšējais žoklis un ļoti kustīgie sejas muskuļi atgādināja kaut ko pērti- ķirn līdzīgu, bet acis, kas spīdēja zem biezajām uzacīm, nolūkojās drūmi un cieši, un kopā ar viltību tajās atspīdēja ass skadrums, enerģija un saprāts. Kamēr viņa sejā nomainījās grimase pēc grimases, šīs acis paturēja visu laiku vienu un to pašu izteiksmi, tādēļ man bija neapzināti baigi nolūkoties šī savādā cilvēka ākstībās. Zem tām visu laiku it kā gruzdēja dziļas skumjas.

— Paskat, velna dēls, kā lamājas!

Kad pēc tam pans Tiburcijs, pacēlis acis pret griestiem, sāka deklamēt ļoti garos latīņu tekstus, ūsainie klausītāji vēroja viņu ar bijību un žēlu līdzjūtību. Viņiem tad likās, ka Tiburcija dvēsele lido kaut kur nezināmā pasaulē, kur nerunā kristīgu cilvēku valodu, un ka viņa dvēsele tur cieš smagus pārdzīvojumus. Viņa balss skanēja līdzīgi dobjiem aizkapa dārdieniem, tā ka klausītāji, kas sēdēja kaktos un bija vairāk degvīna iebaudījuši, nolaida galvas, nokāra garos, priekšā apgrieztos matu cekulus un sāka šņukstēt.

— Vai dieniņ, cik bēdīgi, lai viņu velns parautu! — Un asaras ritēja no acīm un notecēja pa garajām Osām.

Un, kad runātājs, pēkšņi nolēcis no mucas, izplūda jautros smieklos, ukraiņu nomāktās sejas uzreiz atplauka un rokas sniedzās plato bikšu kabatās pēc vara naudas gabaliem. Iepriecināti par pana Tiburcija traģisko piedzīvojumu laimīgo nobeigumu, ukraiņi dzirdīja viņu ar degvīnu, apkampa, un viņa naģenē skanēdami bira vara naudas gabali.

Tādas apbrīnojamas gudrības dēļ radās jauns nostāsts, ka pans Tiburcijs kādreiz esot bijis kāda grāfa pils puika, grāfs viņu kopā ar savu dēlu sūtījis pie jezuītiem[5] skolā, gan tikai tādēļ lai viņš spodrinātu jaunajam kundziņam zābakus. Bet izrādījies, ka tajā laikā, kamēr jaunais grāfs slaistījies, viņa sulainis uzsūca visas gudrības, kas bijušas domātas jaunā kundziņa galvai.

Neviens nevarēja pateikt, no kurienes panam Tiburcijam gadījušies bērni, bet fakts bija redzams, pat divi fakti: gadus septiņus vecs zēns liela auguma un priekš saviem gadiem pārāk attīstījies un maza trīs gadus veca meitenīte. Zēnu pans Tiburcijs atveda sev līdzi jau pirmajās dienās, kopš parādījās pats. Kas attiecas uz meiteni, viņš sabija prom vairākus mēnešus, iekāms atnesa viņu.

Zēns, vārdā Vaļeks, garš, tievs melnmatis, bez kādas vajadzības reizēm drūmi klejoja pa pilsētu, sabāzis rokas kabatās, un meta apkārt skatienus, kas uztrauca veģu pārdevējas. Meitene bija redzēta tikai vienu vai divas reizes pana Tiburcija rokās, pēc tam viņa kaut kur nozuda, un neviens nezināja, kur viņa atrodas.

Runāja par kaut kādām pazemes alām kalnā zem baznīciņas, un, tā kā tai pusē līdzīgas pazemes alas nebija retums, tad visi ticēja šīm baumām, jo vairāk tāpēc, ka šiem ļaudīm taču kaut kur bija jādzīvo. Un parasti novakarē viņi pazuda tieši baznīciņas virzienā. Turp savā miegainajā gaitā tipināja pusārprā- tīgs vecs ubags, kas bija iesaukts par «profesoru», noteikti un ātri soļoja pans Tiburcijs. Uz turieni pret vakaru aizgāja, pazuzdamas vakara krēslā, arī citas šaubīgās personas, un nebija tik drošsirdīga cilvēka, kam būtu dūša sekot viņām pa mālainajām kraujām. Izrakņātajam kapu kalnam tika piedēvēta slikta slava. Drēgnajās rudens naktīs vecajā kapsētā iedegās zilas uguntiņas un pašā baznīciņā apogi brēca tik spalgi un skaļi, ka no sasodīto putnu kliedzieniem pat drošsirdīgajam kalējam sažņaudzās sirds.

2. es un mans tēvs

—   Nav labi, jaunais cilvēk, nav labi! — nereti man teica vecais Janušs no pils, sastapdams mani pilsētiņas ielās pana Tiburcija klausītāju barā.

Un večuks pie tam kratīja savu sirmo bārdu.

—   Nav labi, jaunais cilvēk, jūs esat iekļuvis sliktā sabiedrībā! … Žēl, ļoti žēl godājamu vecāku dēla.

Patiesi, no tā laika, kad nomira mana māte, bet tēva bargā seja kļuva vēl drūmāka, mani ļoti reti varēja redzēt mājās. Vēlajos vasaras vakaros es izza- gos caur dārzu kā jauns vilcēns, vairīdamies satikties ar tēvu, ar sevišķas ierīces palīdzību atvēru savu logu, ko pa pusei aizsedza bieza ceriņu lapotne, un klusu ielikos gultā. Ja mazā māsiņa blakus istabā savā šūpulī vēl negulēja, es piegāju pie viņas, un mēs klusi viens otru apmīļojām un rotaļājāmies, cenzdamies neuzmodināt veco, īdzīgo aukli.

Bet no rītiem, tikko svīda gaisma, kad mājā visi vēl gulēja, es jau iebridu pēdas dārza biezajā, garajā un rasainajā zālē, pārrāpos pāri žogam un devos uz dīķi, kur mani ar makšķerēm gaidīja tādi paši nebēdnīgi zēni, vai arī devos uz sudmalām, kur nomiegojies dzirnavnieks vēra patlaban vaļā slūžas un ūdens, viegli virmodams pa gludo līmeni, brāzās notekās un mundri sāka dienas darbu.

Lielie dzirnu riteņi, kurus atmodināja šalcošā ūdens grūdieni, arī sadrebēja, kā negribot sāka kustēties.

it kā nevīžodami mosties, tomēr jau pēc dažiem mirkļiem sāka griesties, putas šķiezdami un peldēdamies aukstajās šaltis. Tad lēni un cienīgi iekustējās resnie veltņi, un dzirnavās sāka rībēt zobrati, šņāca dzirnakmeņi, un balti miltu putekļi veseliem mākoņiem vēlās ārā pa vecum vecās dzirnavu ēkas spraugām.

Pēc tam es gāju tālāk. Man ļoti patika novērot dabas atmošanos; es priecājos, ja man gadījās izbiedēt aizgulējušos cīruli vai izdzīt no vagas bailīgo zaķi. No trīsenēm, no pļavu ziediem bira rasa, kad es gāju pāri laukiem uz pilsētas nomales birzi. Koki mani sagaidīja, klusi snaudā čukstēdami…

Es biju paspējis nostaigāt garu gabalu, bet pilsētā \el vienmēr satiku nomiegojušos stāvus, kas tikko vēra vaļā logu slēģus. Bet saule jau paceļas pār kalnu, aiz dīķiem atskan spalgs zvans, kas pulcina ģimnāzistus, un izsalkums aicina mani mājās uz rīta tēju.

Vispār visi mani sauca par klaidoni, par palaidnīgo zeņķi un tik bieži pārmeta man visādas |aunas tieksmes, kad beidzot arī pats sāku visam tam noticēt. Arī tēvs tam noticēja un reizēm mēģināja nodoties manai audzināšanai, tomēr visi šie mēģinājumi beidzās neveiksmīgi. Uzlūkojot bargo un drūmo seju, kurā atspoguļojās neremdināmu bēdu skarbais zīmogs, es samulsu un noslēdzos sevī. Es stāvēju tēva priekšā, mīņādamies burzīju savas bikšeles un raudzījos apkārt. Brīžiem man krūtīs kaut kas saviļņojās,

man gribējās, kaut viņš mani apkamptu, uzsēdinātu sev uz ceļiem un apmīļotu. Tad es piespiestos pie tēva krūtīm un varbūt mēs abi sāktu raudāt — bērns un skarbais vīrs — par mūsu kopīgo zaudējumu. Bet viņš nolūkojās manī aizmiglotām acīm, it kā raudzīdamies pāri manai galvai, un es ierāvos sevī no šī man nesaprotamā skatiena.

— Vai tu atceries māmiņu?

Vai es viņu atceros? Ai, jā, es viņu atceros! Es atceros, ka reizēm, naktīs atmodies, es meklēju tumsā viņas maigās rokas un cieši spiedos pie tām, noklādams tās skūpstiem. Es atceros viņu, kad tā slima sēdēja pie atvērtā loga un skumji aplūkoja brīnišķīgo pavasara ainavu, atvadoties no tās savā pēdējā dzīves gadā.

Ai, jā, es atceros viņu! … Kad viņa, visa apklāta puķēm, jauna un skaista, gulēja ar nāves zīmogu bālajā sejā, es kā meža zvērēns iespiedos kaktā un 110- raudzījos viņā ar degošām acim, kuras pirmo reizi skatīja dzīvības un nāves noslēpuma šausmas.

Arī tagad bieži dziļā pusnaktī es pamodos, sajuzdams mīlestību, kas viļņoja krūtīs, pārpildot mana bērna sirdi, es pamodos smaidīgs un laimīgs. Un atkal, kā agrāk, man likās, ka viņa ir pie manis, ka es atkal saņemšu viņas mīlestības pilnos maigos glāstus.

Jā, es viņu atceros!… Bet, kad man to jautāja lielais, drūmais cilvēks, kurā es gan vēlējos, tomēr nevarēju sajust tuvu un draudzīgu sirdi, es ievilkoš vēl vairāk sevī un klusi izrāvu savu rociņu no viņa rokas.

Un viņš novērsās no manis dusmās un sāpēs. Viņš sajuta, ka tam uz mani nav nc mazākā iespaida, ka starp mums atrodas nepārvarama siena. Viņš par daudz bija mīlējis māmiņu, kad viņa bija vēl dzīva, un savā laimē mani nemaz nepamanīja. Tagad mani no viņa šķīra smagās bēdas.

Pamazām bezdibenis mūsu starpā kļuva arvien platāks un dziļāks. Tēvs arvien vairāk pārliecinājās, ka es esmu ļauns, samaitāts zeņķis ar cietsirdīgu un savtīgu sirdi, un apziņa, ka viņam vajag, bet viņš nespēj pievērsties man, ka vajag mani mīlēt, bet neatrod šai mīlestībai ne mazākās vietiņas savā sirdī, vēl pavairoja viņa nelabvēlīgo noskaņojumu. Un es to izjutu. Reizēm, paslēpies krūmos, es novēroju viņu; redzēju, kā viņš soļoja pa alejām, arvien paātrinādams soļus, un dobji kunkstēja no nepanesamām dvēseles mokām. Tad mana sirds kaisa žēlumā un līdzcietībā. Reiz, kad viņš, iespiedis galvu rokās, nosēdās uz sola un sāka elsot, es nenocietos un izskrēju no krūmiem uz celiņa, sekodams nenoteiktai dziņai, kas mani vilka pie šī cilvēka Bet viņš, izdzir- dis soļus, bargi uz mani paskatījās un apturēja mani, salti jautājot:

— Ko tev vajag?

Man neko nevajadzēja. Es ātri aizgriezos, kaunēdamies par savu jūtu uzplūdumu, baidīdamies, ka tēvs varētu to pamanīt manā samulsušajā sejā. Aizskrējis dārza biezoknī, es pakritu ar seju zālē un aiz dusmām un sāpēm rūgti raudāju.

No sešu gadu vecuma cs jau izjutu vientulības drausmas.

Māsai Soņai bija četri gadi. Es viņu kvēli mīlēju, un viņa izturējās pret mani ar tādu pašu mīlestību; tomēr par mani izplatījies uzskats, ka esmu mazs nelabojams paklīdenis, ari mūsu starpā uzcēla augstu sienu. Katru reizi, kad es sāku rotaļāties ar viņu pēc sava paraduma trokšņaini un draiskulīgi, vecā aukle, kas vienmēr bija miegaina un vienmēr, acis aizvērusi, plucināja vistu spalvas spilveniem, tūliņ atmodās, ātri satvēra manu Soņu un aiznesa sev līdz, mezdama uz mani dusmīgus skatienus; tādos gadījumos viņa man vienmēr atgādināja izpūrušu cāļu māti, sevi es pielīdzināju plēsīgam klijānam, bet Soņu — mazam cālītim. Es tad sajutu rūgtumu un dusmas sirdī. Tādēļ nav ko brīnīties, ka drīz vien vairs nemēģināju uzjautrināt Soņu ar savām noziedzīgajām rolaļam un vēl pēc kāda laika māja un dārziņš, kur neviens man neizrādīja ne mazāko laipnību un maigumu, man jau likās par šauriem. Es sāku blandīties apkārt. Visa mana būtne toreiz trīsēja savādās dzīves nojausmās. Man tā vien likās, ka kaut kur šajā lielajā un nezināmajā pasaulē, aiz vecā dārza žoga, es kaut ko atradīšu; likās, ka man kaut

kas jādara un ka es varu kaut ko paveikt, tikai nezināju, ko īsti. Es neapzināti bēgu no aukles un viņas spalvām, un no pazīstamās, lēnās ābeļu žūžināšanas mūsu mazajā dārziņā, un no apnīkstošās nažu šķindoņas, kas nāca no virtuves, kur kapāja kotletēm gaļu. No tā laika pie citām manām ne visai glaimojošajām iesaukām pievienojās vēi ielas puikas un klaidoņa iesauka, bet es tās neievēroju. Es biju pieradis pie pārmetumiem un panesu tos kā pēkšņi uznākušu lietus gāzi vai saules tveici. īdzīgi es noklausījos pārmetumus, taču darīju pēc sava prāta. Klaiņodams pa ielām, es ziņkārīgām bērna acīm vēroju pilsētiņas un tās būdiņu vienkāršo dzīvi, ieklausījos telegrāfa

stiepļu dunoņā uz šosejas, pūlēdamies uztvert, kādas ziņas pa tām plūst šurp no lielajām pilsētām, vai vārpu sanoņā, vai vēja čaukstos virs augstajiem hai- damaku kapiem. Ne reizi vien manas acis plaši atvērās, ne reizi vien es ar sāpīgu izbīli paliku stāvam dzīves ainu priekšā … Tēls pēc tēla, iespaids pēc iespaida iegūlās dvēselē kā spilgti plankumi; es redzēju un iepazinos ar daudz ko tādu, ko neredzēja bērni, daudz vecāki par mani.

Kad pilsēta malu malas biju iepazinis līdz pat pēdējām netīrajām šķērsieliņām, tad es sāku mest acis uz tālumā redzamo kalnu, uz kapu baznīciņu. Sākumā kā bailīgs zvērēns es tuvojos kalnam no dažādām pusēm, arvien vēl baidīdamies uzkāpt tajā, kam piedēvēja sliktu slavu. Bet, jo tuvāk es iepazinos ar apkārtni, jo vairāk saskatīju, ka manā priekšā paceļas tikai klusas kapu kopiņas un sapostīti krusti. Nekur nebija ne mazāko pazīmju, ka te dzīvotu cilvēki. Viss te bija tik rāms, kluss, nolaists un tukšs. Tikai pati baznīciņa sadrūmusi noraudzījās ar tukšajiem logiem, it kā iegrimusi skumjās domās. Man gribējās to visu apskatīt, palūkoties iekšienē, lai galīgi pārliecinātos, ka tur bez putekļiem vairāk nekā nav. Bet, tā kā vienam pašam būtu baigi un neērti uzņemties šādu ekskursiju, tad es savervēju pilsētas ielās nelielu zēnu grupu no trim draiskuļiem, apsolot tiem nopirkt bulkas un pagādāt ābolus no mūsu dārza.

3. es iegūstu jaunus paziņas

Mēs devāmies ekskursijā pēc pusdienas un, atnākuši pie kalna, sākām rāpties augšā pa mālainajām krantim, ko izrakņājušas iedzīvotāju lāpstas un izrāvušas pavasara straumes. Nogruvumi bija atseguši kalna nogāzes, un šur tur no māliem rēgojās ārā balti satrūdējuši kauli. Kādā vietā bija atsegts satrunējuša zārka stūris, citā vietā atņirdzis zobus cilvēka galvaskauss…

Beidzot mēs, cits citam palīdzēdami, steidzīgi no pēdējās kraujas uzrausāmies kalnā. Saule jau sāka slīdēt uz rietu. Slīpie stari liegi zeltīja vecās kapsētas za|o mauriņu, rotājās uz sašķiebtajiem krustiem, laistījās vēl veselajās baznīciņas rūtīs. Bija kluss, rāmums un dziļš miers dvesa pretī no pamestās kapsētas. Te jau mēs vairs neredzējām ne galvaskausus, ne kaulus, ne zārku. Spirgtā, zaļā zāle kā gluda sega rūpīgi apslēpa nāves šausmas un nejēdzību.

Mēs bijām vieni paši; tikai zvirbuļi lēkāja apkārt, un bezdelīgas nedzirdami šaudījās pa vecās baznīciņas logiem iekšā un ārā, bet pati baznīciņa, drūmi sakņupusi, stāvēja ar zāli apaugušo kopiņu vidū, starp vienkāršajiem krustiem, pussagruvušām akmens kapenēm, uz kuru drupām bija noklājies zaļais, biezais mauriņš, zaigoja dzeltenās gundegas, auga āboliņš un vijolītes.

—  Neviena nav, — ieteicas viens no maniem pavadoņiem.

—  Saule jau riet, — piezīmēja otrs, nolūkodamies saulē, kas gan vēl nebija norietējusi, bet stāvēja virs kalna.

Baznīciņas durvis bija cieši aizsistas, logi atradās augstu virs zemes, tomēr ar biedru palīdzību es cerēju uzrāpties līdz 4iem un ieskatīties baznīciņas iekšienē.

—  Nevajag! — pēkšņi zaudējis savu drošsirdību, iesaucās viens no maniem pavadoņiem un saķēra manu roku.

—  Ej pie velna, bāba! — uzsauca viņam vecākais no mūsu nelielās armijas, pakalpīgi piegriezdams man savu muguru.

Es drošsirdīgi uzrausos uz tās, tad viņš izslējās, un es nostājos kājās uz viņa pleciem. Tādā stāvokli es viegli ar roku sasniedzu loga rāmi, pārliecinājies par tā izturību, uzrāpos uz palodzes un tur apsēdos.

—  Nu, ka tur ir? — no apakšas man jautāja ar lielu ziņkāri.

Es klusēju. Pārliecies pāri palodzei, es ielūkojos baznīciņas iekšienē; no turienes man dvesa pretī pamestas baznīcas svinīgais klusums. Augstās, šaurās ēkas iekšpuse bija bez jebkādiem izgreznojumiem. Vakara saules stari, brīvi ieplūzdami pa vaļējiem logiem, izzīmēja vecās, apdrupušās sienas gaišiem zelta stariem. Es iekšpusē redzēju aizslēgtas durvis,

sagazušas Iuktas, vscas, satrūdējušas kolonnas, it kā sagrīļojušās zem pārāk lielā smaguma. Kakti bija aizausti zirnekļa tīkliem, un tajos valdīja savada tumsa, kāda iegulst visos šādu vecu ēku kaktos. No loga līdz grīdai likās daudz tālāk neka ārpusē līdz zālei. Es raudzījos kā dziļā bedrē un sākumā nevarēju saskatīt savādos priekšmetus, kas apakšā uz grīdas izveidoja dīvainas kontūras.

Maniem biedriem bija apnicis apakšā stāvēt un gaidīt no manis kādas ziņas, tādēļ viens 110 viņiem, izdarījis visu to pašu, ko es jau biju paveicis, nosēdās man blakus, turoties pie loga' rāmja.

—  Kas tas tur tāds? — viņš ziņkārīgi norādīja uz tumšu priekšmetu uz grīdas, kurš atradās blakus altārim.

—  Mācītāja cepure.

—   Nē, spainis.

—   Kādēļ lai te būtu spainis?

—  Varbūt taja kādreiz bijušas ogles kvēpināmajam traukam.

—  Nē, tā patiesi ir cepure. Bet var jau paskatīties. Piesiesim pie rāmja siksnu, un tu pa to nolaidīsies lejā.

—  Jā, kā tad, tā tik vēl trūka!… Laidies pats, ja gribi.

—   Nu, kas tad? Tu doma, ka nenolaidīšos?

—   Laidies vien!

Rīkodamies pēc pirmās ierosmes, es cieši sasēju kopā divas siksnas, piestiprināju tās pie loga rāmja un, pasniedzis vienu galu biedram, otrā ieķēros pats. Kad mana kāja pieskārās grīdai, es nodrebēju, tomēr biedra skatiens, kurš bija līdzjūtīgi noliecis savu sejiņu uz manu pusi, mani atkal uzmundrināja Papēža klaudziens nodunēja, atbalsodamies griestos, baznīciņas tukšumā, tās tumšajos kaktos. Daži zvirbuli uz- spurdza no ierastajām vietām luktā un izlaidas ārā pa lielu caurumu jumtā. No sienas, uz kuras logiem mēs bijām sēdējuši, manī nolūkojās barga, bārdaina seja ar ērkšķu kroni galvā. Tas bija milzīgs krustā sistā tēls, kas sniedzās līdz pašiem griestiem.

Man k|uva baigi; mana drauga acis iekvēlojās ārkārtīgā ziņkārē un līdzjūtībā.

—  Vai tu pieiesi klāt? — viņš klusi jautāja.

—  Pieiešu, — es tāpat atbildēju, saņemdams dūšu. Bet tajā acumirklī notika kaut kas pavisam negaidīts.

Klaudzēdams un ar troksni no luktas nobruka sienas apmetums. Kaut kas augšā sakustējās, uzvandot gaisa putek]u mākoni, un kaut kas liels un pelēks, spārnus vēzēdams, pacēlās pie jumta cauruma. Baznīciņā uz acumirkli it kā k|uva tumšāks. Milzīga veca pūce, mūsu kņadas iztraucēta, izlaidās no tumšā kakta, pavīdēja, iezīmēdamās pa spraugu debesu zilajā fonā, un metās ārā.

Es sajutu drudžainu baiļu uzplūdumu.

—  Velc! — es uzsaucu biedram, saķerdams siksnu.

—  Nebaidies, nebaidies! — viņš mierināja, gatavodamies izcelt mani dienas gaismā un saulē.

Bet pēkšņi viņa seju izķēmoja šausmas; viņš iekliedzās un acumirklī pazuda, nolecot 110 loga. Es instinktīvi atskatījos un ieraudzīju neparastu para- ciibu, kas mani vairāk pārsteidza nekā izbiedēja.

Tumšais priekšmets, par kuru mēs strīdējāmies, vai tas ir spainis vai cepure, un kurš beigu beigās izrādījās pods, pazibēja gaisā un manu acu priekšā nozuda zem altāra.

Es tikai paguvu saskatīt nelielas—it ka bērna rociņas apveidus.

Grūti izteikt manas sajūtas šajā mirklī; jūtas, kas mani sagrāba, pat nevarēja saukt par bailēm. Es biju viņpasaulē. No kaut kurienes, it kā no citas pasaules, dažus acumirkļus līdz manim atskanēja triju bēgošu bērnu kāju trauksmīga dipoņa. Bet drīz ta apklusa. Es biju viens kapā, kam par cēloni bija nez kādas dīvainas un nesaprotamas parādības.

Laika sajūta man bija zudusi, tādēļ nevarēju pateikt, vai tas bija drīz, kad es zem altāra sadzirdēju apvaldītus čukstus.

—   Kādēļ viņš nerāpjas atpakaļ?

—  Redzi, izbijās.

Pirmā balss man likās pavisam bērnišķīga, otrā varēja būt zēnam manos gados. Man likās arī, ka vecā altāra spraugā pazibēja tumšu acu pāris.

Ko viņš tagad iesāks? — atkal atskanēja čuksti.

Pagaidi, — atbildēja vecākā balss.

Zem altāra kaut kas spēji sāka rosīties, tas it kā salīgojās, un tajā pašā mirklī no turienes izlīda kads stāvs.

Tas bija apmēram gadus deviņus vecs zēns, lielāks par mani, kalsens un tievs kā niedre. Viņš bija ģērbies netīrā kreklelī, rokas viņš turēja sabāzis šauro un īso bikšeļu kabatās. Pār melnajām, domīgajām acīm nokarājās tumšas matu sprogas.

Lai gan nepazīstamais, kas tik negaidītā un ērmīgā veidā bija parādījies uz skatuves, tuvojās man tik bezbēdīgi izaicinošā izskatā, ar kādu parasti mūsu tirgus laukumā puikas tuvojas cits citam gatavi kauties, tomēr, ieraudzījis viņu, es kļuvu daudz drošāks. Es kļuvu vēl drošāks, kad no tā paša altāra apakšas vai, pareizāk sakot, no lūkas baznīciņas grīdā aiz zēna muguras parādījās vēl otra netīra sejiņa, ko ietvēra dzelteni mati, zibsnīdama uz mani bērnišķīgi ziņkārām, zilām acīm.

Es mazliet atvirzījos no sienas un arī sabāzu rokas kabatās. Tā bija zīme, ka es nebaidos pretinieka un pa daļai pat izrādu viņam nicināšanu. Mēs nostājāmies viens otram pretī un uzlūkojam viens otru. Apskatījis mani no galvas līdz kājām, puika iejautājās:

—   Kādēļ tu šeit ieradies?

—   Tāpat, kas tev par daļu? — es atbildēju.

Mans pretinieks paraustīja plecus, it kā grasīdamies vilkt roku ārā no kabatas, lai man sistu.

Es ne acu nepamirkšķināju.

—  Es tev gan parādīšu … — viņš draudēja.

Es izriezu krūtis.

—  Nu, sit… pamēģini!…

Mirklis bija kritisks, no tā

atkarājās mūsu tālāko attiecību raksturs. Es gaidīju, bet mans pretinieks, uzlūkodams mani ar to pašu vērīgo skatienu, nekustējās.

—  Es pats, brāl, arī… — es ieteicos, bet jau miermīlīgāk.

Pa to starpu meitene, atspiedusies ar mazajām ro- ķelēm pret baznīciņas grīdu, pūlējās izrāpties no lūkas. Viņa klupa, cēlās atkal augšā un beidzot ne visai drošiem soļiem devās pie puikas. Pienākusi pavisam klāt, viņa tam cieši pieķērās, piespiedās un noraudzījās manī pārsteigtām un pa daļai bailīgām acīm.

Tas visu izšķīra; tagad kļuva pavisam skaidrs, ka tādos apstākļos puika nevarēja kauties, un es, pro-, tams, biju tik augstsirdīgs, ka negribēju savā labā izmantot viņa neērto stāvokli.

—  Kā tevi sauc? — ieprasījās zēns, glaudīdams ar roku meitenes gaišo galviņu.

—  Vasja. Bet kas tu esi?

—  Es esmu Vaļeks… Es tevi pazīstu: tu dzīvo dārzā pie dīķa. Jums ir lieli āboli.

—  Jā, tas taisnība, āboli mums ir labi… Vai negribi kādu?

Izvilcis no kabatas divus ābolus, kas bija domāti kā atlīdzība maniem pavadoņiem, kuri tik negodīgi bija mani pametuši, es vienu atdevu Vaļekam un otru sniedzu meitenei. Bet viņa paslēpa seju, piespiezdamās Vaļekam.

Baidās, — tas ieteicās un pats iedeva ābolu meitenei.

—      Kādēļ tu šeit ielīdi? Vai es kādreiz esmu līdis jūsu dārzā? — viņš pēc tam iejautājās.

—      Nāc vien! Es būšu priecīgs, — es viesmīlīgi atbildēju.

Sī atbilde pārsteidza Vaļeku, viņš kļuva domīgs.

Es neiederos tavā sabiedrībā, — viņš skumji atteica.

Kādēļ ne? — iejautājos, skumjās balss apbēdināts, kādā bija izteikti šie vārdi.

—  Tavs tēvs ir pans tiesnesis.

—      Un kas tad par to? — es vaļsirdīgi pabrīnījos. — Tu taču rotaļāsies ar mani, nevis ar tēvu.

Vaļeks papurināja galvu.

—      Tiburcijs nelaidīs, — viņš noteica un, it kā šis vārds tam ko atgādinātu, pēkšņi attapās.

Paklausies… Man liekas, ka tu esi lāga zēns, tomēr labāk ej projām 110 šejienes. Ja Tiburcijs tevi šeit satiks, labi nebūs.

Es piekritu, ka man patiešām laiks iet projām. Pēdējie saules stari jau aizslīdēja gar baznīciņas logiem, bet līdz pilsētai bija patalu.

—   Bet kā lai es tieku no šejienes ārā?

—  Es tev parādīšu ceļu. Mēs iziesim kopā.

—      Bet viņa? — Es norādīju ar pirkstu uz mazo dāmu.

—  Vai Marusja? Arī viņa nāks kopā ar mums.

—   Kā, vai pa logu?

Vaļeks brītiņu padomāja.

—      Nē, pag: es tev palīdzēšu uzrāpties uz loga, bet mēs iziesim pa citu ceļu.

Ar sava jaunā drauga palīdzību es uzrausos uz loga. Atraisījis siksnu, es apņēmu to apkārt rāmim un, turoties pie tās abiem galiem, paliku karājoties gaisā. Pēc tam es palaidu va|ā vienu galu, nolēcu zemē un izrāvu siksnu. Vaļeks un Marusja mani gaidīja ārpusē pie sienas.

Saule nesen bija aizslīdējusi aiz kalna. Pilsēta grima zilganā miglas ēnā, un tikai augsto papeļu galotnes uz salas krasi izdalījās sarkanīgi zeltainā krāsā, pēdējo rieta staru apmirdzētas. Man likās, ka no tā laika, kad es ierados vecajā kapsētā, ir paga- jusi jau vesela diena, ka tas viss noticis vakar.

—      Cik jauki! — es iesaucos, vakara spirgtuma aizrauts un pilnu krūti ieelpodams vakara vēsumu.

Te ir garlaicīgi… — skumji ieteicās Vaļeks.

—      Vai jūs vienmēr šeit dzīvojat? — es jautāju, kad trijatā devāmies lejā no kalna.

—  Šeit.

—   Bet kur jūsu māja?

Es nevarēju iedomāties, ka bērni varētu dzīvot bez savas «mājas».

Vaļeks pasmaidīja savu skumjo smaidu un neko neatbildēja.

Mēs negājām pa stāvajām krantīm, jo Vaļeks zināja labāku ceļu. Izgājuši cauri izžuvušā purva

niedrājam un pa šaurām laipām pārgājuši pāri upītei, mēs atradāmies kalna pakājē — līdzenumā.

Te mums bija jāšķiras. Paspiedis sava jaunā paziņas roku, es sniedzu roku arī meitenei. Viņa laipni pasniedza man savu sīko rociņu un, skatoties mani uz augšu ar savām zilajām acīm, iejautājās:

—   Vai tu pie mums atkal atnāksi?

—  Atnākšu, — es atbildēju, — katrā ziņā!…

—   Labi, — domīgi ieteicās Vaļeks. — Nāc vien, tikai nāc tajā laikā, kad mūsējie būs pilsētā.

—   Kas tie «jūsējie» tādi ir?

—   Mūsējie ir… visi: Tiburcijs, Profesors… viņš gan mūs laikam netraucēs.

—   Labi. Es noskatīšos, kad viņi būs pilsētā, tad aiziešu. Bet pagaidām sveiki!

—    Ei, paklau, — iesaucās Vaļeks, kad biju jau pagājis dažus soļus uz priekšu. — Bet vai tu neizpļāpāsi nevienam, ka esi bijis pie mums?

—   Nevienam neko neteikšu, — es noteikti atbildēju.

- Nu, tad ir labi! Bet saviem muļķiem, ja tie stās

virsū, pasaki, ka tu tur ieraudzīji velnu.

—   Labi, tā es viņiem pateikšu.

—   Nu, uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos!

Bieza vakara krēsla klājās pār visu Kņazu Pūru, kad es tuvojos mūsu dārza žogarn. Virs pils bija pacēlies šaurais mēness sirpis, iemirdzējās zvaigznes.

Es jau gribēju rāpties uz žoga, kad kāds saķēra manu roku.

- Vasja, draugs, — uztraukti čukstēja mans aizbēgušais biedrs. — Kā tu pārradies? .. . Draudziņ! . .

—  Nu, kā redzi .. . Bet jūs visi mani pamētāt! …

Viņš samulsa, tomēr ziņkārība pārvarēja kauna

jūtas, un viņš iejautājās:

—  Kas tur īsti bija?

—  Kas? — es atbildēju balsī, kas nepielaida šaubas. — Protams, velni. Bet jūs esat zaķapastalas!

Un, atkratījies 110 apjukušā biedra, es uzrāpos uz žoga.

Pēc ceturtdaļstundas es jau gulēju dziļā miegā, un sapnī es patiešām redzēju velnus, kas jautri lēca ārā no melnās lūkas. Vaļeks tos dzenāja ar vītola sti- biņu, bet Marusja jautri zibsnīja ar acīm, smejas un plaukšķināja rokas.

4. pazīšanās turpinās

No šī laika es pilnīgi nodevos saviem jaunajiem paziņām. Vakaros apguldamies un rītos pieceldamies, es domāju vienīgi par gaidāmo apmeklējumu kalnā. Pa ielām es klejoju apkārt vienīgi tādēļ, lai redzētu, vai šeit atrodas tie visi, kurus Janušs bija iesaucis par «slikto sabiedrību». Un, ja Tiburcijs turēja runas savu klausītāju priekšā, bet šaubīgas personas šaudījās pa tirgu, es tūliņ skriešus devos pāri

purvam uz kalnu, uz baznlciņu, iepriekš piebāzis kabatas pilnas ar āboliem, kurus dārzā varēju raut, cik gribēju, un gardumiem, ko vienmēr pataupīju saviem jaunajiem draugiem.

Vaļeks, kas vispār bija ļoti nopietns un ar savu pieauguša cilvēka izturēšanos iedvesa man cieņu, pieņēma manas dāvanas vienkārši un gandrīz vai vienmēr kaut kur noglabāja māsiņai, bet Marusja katru reizi plaukšķināja ar rociņām, un viņas acis iemirdzējās sajūsmā. Meitenes bālajos vaidziņos iesitās sārtums, viņa smējās, un viņas smiekli atbalsojās mūsu sirdīs, atlīdzinot mums par saldumiem, ko mēs viņai devām.

Marusja bija bāla, maza radībiņa, kas atgādināja bez saules gaismas izaugušu puķīti. Lai gan viņai bija četri gadi, viņa staigāja vēl ar grūtībām, nedroši spēra soļus ar savām līkajām kājiņām un līgojās kā smildziņa. Viņas rociņas bija tievas un caurspīdīgas, galviņa uz tievā kakliņa šūpojās kā lauku pulkstenītis, acis reizēm raudzījās tik skumji kā lielam cilvēkam; viņas smaidi man atgādināja nelaiķi māti beidzamajās dienās, kad viņa sēdēja pie atvērta loga un vējš plivināja viņas gaišos matus, un tad man pašam kļuva tik skumji, ka asaras spiedās acīs.

Es Marusju negribot salīdzināju ar savu māsiņu; viņas bija vienos gados, bet mūsu Soņa bija apaļa kā ābols un kustīga kā gumijas bumba. Rotaļādamās viņa tik draiskulīgi skraidīja, tik skaļi smējās; vienmēr viņa valkāja skaistas kleitiņas, un istabene viņas tumšajos matos katru dienu iepina sarkanu lentu.

Bet mana mazā draudzenlte gandrīz nekad neskraidīja un smējās ļoti reti, taču, kad viņa tomēr smējās, tad viņas smiekli skanēja kā mazs sudraba zvaniņš, kas sadzirdams tikai desmit soļu attālumā. Viņas kleitiņa bija netīra un novalkāta, bizītē nebija lentas, bet mati bija daudz kuplāki un skaistāki nekā Soņai, un Vaļeks, man par brīnumu, prata tos veikli sapit bizītēs, ko arī darīja katru ritu.

Es biju liels nebēdnieks. «Šim mazajam,» par mani mēdza teikt vecāki ļaudis, «rokas un kājas pielietas ar dzīvsudrabu.» Tam arī es pats ticēju, lai gan skaidri neizpratu, kas un kādā veidā butu man to izdarījis. Jau pirmajās dienās es šo jautrību ienesu arī savu jauno paziņu sabiedrībā. Nez vai kādreiz vecajā kapličā bija atbalsojušies tik skaļi smiekli kā tagad, kad es centos izkustināt un ievilkt savās rotaļās Vaļeku un Marusju. Tomēr tas man vāji izdevās. Vaļeks nopietni noraudzījās uz mani un meitenīti, un reiz, kad es gribēju viņu piedabūt uz skriešanos, Vaļeks ieteicās:

— Nē, viņa tūliņ sāks raudāt.

Un patiesi, kad es viņu biju izkustinājis un piedabūjis skriet, Marusja, dzirdot manus soļus aiz sevis, pēkšņi pagriezās pret mani, pacēla rociņas virs galvas, it kā gribētu aizsargāties, palūkojās uz mani ar

saķerta putniņa nevarīgu skatienu un sāka skaļi raudāt. Es pavisam apjuku.

—      Nu redzi, — Vaļeks sacīja, — viņai nepatīk rotaļāties.

Vaļeks nosēdināja viņu zālē, saplūca un pasvieda viņai puķes. Marusja beidza raudāt un klusi kārtoja puķītes, sarunājās ar zeltainajām gundegām un spieda pie lūpām zilos pulkstenīšus. Arī es aprimu un nometos blakus Vaļekam pie meitenītes.

—      Kādēļ viņa ir tāda? — es beidzot iejautājos, norādot ar acīm uz Marusju.

—      Tāda skumja? — pārjautāja Vaļeks un pēc tam teica pavisam pārliecināta cilvēka balsī: — Redzi, tas nāk no pelēkā akmens.

—  Jā, jā, — meitenīte atkārtoja kā klusa atbalss.

—  Tas no pelēkā akmens.

—      No kāda pelēkā akmens? — es jautāju, neko nesapratis.

—      Pelēkais akmens izsūcis no viņas dzīvību, — Vaļeks atkal paskaidroja, tāpat lūkodamies debesīs.

—  Tā saka Tiburcijs … Tiburcijs zina visu.

—      Jā, jā, — kā klusa atbalss atkārtoja meitenīte: — Tiburcijs zina visu.

Es neko nesapratu no šiem mīklainajiem vārdiem, kurus Vaļeks bija dzirdējis no Tiburcija, tomēr apgalvojums, ka Tiburcijs zina visu, atstāja savu iespaidu uz mani. Es atspiedos uz elkoņa un nolūkojos Marusjā. Viņa sēdēja tāpat, kā Vaļeks viņu bija nosēdinājis, un vēl arvien kārtoja puķes; viņas tievās rociņas kustējās lēni, bālajā sejiņā ap acīm tumši zili loki, garās skropstas bija nolaistas. IJzlu- kojot šo sīciņo, sērīgo augumiņu, man kļuva skaidrs, ka Tiburcija vārdos slēpjas rūgta patiesība, lai gan es nesapratu šo vārdu nozīmi. Nebija šaubu, ka kāds izsūca dzīvību šai savādajai meitenītei, kura raud tad, kad citi cilvēki smietos. Bet kā gan to var izdarīt pelēkais akmens?

Tā man bija mīkla, daudz baigāka nekā visi vecas pils rēgi. Lai cik briesmīgi arī bija turki, kuri mocījās pazemē, lai cik bargs bija vecais grāfs, kurš vētrainajās naktīs viņus apkaroja, taču tas viss līdzinājās senlaiku pasakām. Bet šeit bija kaut kas neizprotami baigs acu priekšā. Kaut kas bezveidīgs, nepielūdzams, nežēlīgs un ciets kā akmens bija pārliecies pāri mazajai galviņai, izsūkdams no tās sārtumu, acu spožumu un kustību mundrumu. «Tas laikam notiek pa naktīm,» es nodomāju, un mana sirds sāpīgi sažņaudzās žēlabas.

Šo jūtu iespaidā arī es kļuvu rāmāks savās draiskulībās. Piemērodamies mūsu dāmas klusajai nopietnībai, mēs abi ar Vaļeku, nosēdinājuši viņu kaut kur zālē, lasījām viņai puķes, dažādas krāsas akmentiņus, ķērām tauriņus, reizēm gatavojām no ķieģeļiem lamatiņas zvirbuļiem. Dažkart, izstiepušies zālē viņai blakus, nolūkojāmies debesīs, raudzīdamies, kā augša virs vecās baznīciņas apsūnojušā jumta peldēja mākoņi, stāstījām Marusjai pasakas vai arī runājāmies savā starpā.

Sis sarunas ar katru dienu vairāk nostiprināja, manu draudzību ar Vaļeku, tā kļuva lielāka, neraugoties uz mūsu raksturu kraso atšķirību. Manai straujajai draiskulībai pretī nostājās viņa skumjā nopietnība un iedvesa manī cienību ar savu neatkarīgo veidu, ar kādu viņš izteicās par vecākiem cilvēkiem. Bez tam viņš bieži man atklāja daudz jauna, par ko es agrāk nemaz pat nebiju domājis. Noklausoties, ka viņš izsakas par Tiburciju it kā par biedru, es iejautājos:

—  Vai Tiburcijs ir tavs tēvs?

—      Laikam gan tēvs, — viņš domīgi atbildēja, it kā šis jautājums viņam nebūtu ienācis prātā.

—  Vai viņš tevi mīl?

—      Jā, mīl, — viņš noteica jau ar lielāku pārliecību. — Viņš vienmēr rūpējas par mani, un, zini, reizēm viņš mani skūpsta un raud …

—      Un mani arī mīl, un arī raud, — piebilda Marusja ar bērna lepnumu seja.

- Bet mani tēvs nemīl, — es skumji ieteicos.

—  Viņš mani nekad nav skūpstījis . . . Viņš nav labs.

Nav taisnība, nav taisnība, — Vaļeks atteica.

—   Tu viņu nesaproti. Tiburcijs zina labāk. Viņš saka, ka tiesnesis esot vislabākais cilvēks visā pilsēta … Viņš pat notiesājis kādu grafu …

—  Ja, tas taisnība … Grāfs ļoti dusmojās, es dzirdēju.

—  Nu redzi nu! Bet grafu notiesāt nav vis joka lieta!

—   Kādē|?

—   Kādēļ? — pārjaulaja Va|eks drusciņ samulsis. — Tādēļ, ka grāfs nav parasts cilvēks … Grāfs dara, ko grib, un braukā karietē, un tad… grāfam ir nauda; citam tiesnesim viņš būtu iedevis naudu, un tas nebūtu vis notiesājis viņu, bet būtu notiesājis nabago.

Jā, tas tiesa. Es dzirdēju, kā grāfs kliedza mūsu dzīvoklī: «Es jūs visus varu nopirkt un pārdot!»

—  Bet ko tiesnesis?

—  Bet tēvs viņam saka: «Ejiet projām no mana dzīvokļa!»

—  Nu, re, re! Arī Tiburcijs saka, ka viņš nebaidoties aizdzīt bagātnieku, bet, kad pie viņa uz kruķiem ieradusies vecā Ivaniete, viņš licis tai padot krēslu. Tads viņš ir!

Tas viss spieda mani nopietni pārdomāt. Vaļeks bija parādījis manu tēvu no tādas puses, no kādas man nekad neiešāvās prātā viņā noraudzīties. Vaļeka vārdi aizskāra manī dēla lepnuma stīgas, man bija patīkami dzirdēt, ka manu tēvu slavē, un vēl Tiburcijs, kas «visu zina», bet līdz ar to manā sirdī ietrīsējās smeldzoša mīlestība, sajaukta ar rūgtu apziņu, ka šis cilvēks mani nekad nav tā mīlējis un nemīlēs, kā savus bērnus mīl Tiburcijs.

5. starp «pelēkiem akmeņiem»

Pagāja vēl dažas dienas. «Sliktās sabiedrības» locekļi vairs nerādījās pilsētā, un es velti slaistījos pa ielām, garlaikodamies un gaidot viņu parādīšanos, lai skrietu kalnā. Man kļuva pavisam garlaicīgi, jo neredzēt Vaļeku un Marusju man jau bija liels zaudējums. Bet, kad es reiz gāju, galvu nodūris, pa putekļaino ielu, Vaļeks pēkšņi uzlika man roku uz pleca.

—  Kādēļ tu pie mums vairs nenāc? — viņš iejautajās.

—   Es baidījos… Jūsējie nebija redzami pilsētā.

—  Ak tā … Es tev pavisam neiedomājos pateikt: mūsējo nav, atnāc… Bet es jau biju domājis pavisam ko citu.

—   Ko tad?

—   Domāju, ka tev apnicis.

—  Nē, nē … Es, brāl, skriešu tūliņ, — es steidzīgi iesaucos. — Man pat āboli ir līdz.

Pieminot ābolus, Vaļeks ātri pagriezās pret mani, it kā gribētu ko teikt, bet neko neteica, tikai ta savādi paskatījās uz mani.

— Nekas, nekas, — viņš atvairījās, redzot, ka es uz viņu skatos, it kā ko gaidot. — Ej tieši uz kalnu, bet es te kaut kur pieiešu — ir darīšanas. Ce|ā es tevi panakšu.

Es gāju lēnām un bieži atskatījos, gaidot, kad Vaļeks mani panāks, tomēr es paguvu uzkāpt kalnā un nonācu pie baznīciņas, bet viņa vēl vienmēr nebija. Es apstājos neziņā — manā priekšā bija tikai kapsēta, tukša un klusa, bez mazākās dzīvības, tikai zvirbuļi čiepstēja brīvi, un biezie ievu un ceriņu krūmi, piespiedušies pie baznīciņas dienvidu sienas, kaut ko klusi šalca, čabinot biezo, tumšo lapotni.

Es apskatījos apkārt. Kurp lai tagad eju? Redzams, jāsagaida Vaļeks. Es pa to laiku apstaigāju kapu kopiņas, vērodams tās aiz gara laika un pūlēdamies salasīt izdzisušos uzrakstus uz apsūnojušiem kapakmeņiem. Tā slaistīdamies no kapa pie kapa, es uzdūros pussagruvušai palielai kapličai. Tās jumts bija nogāzts vai negaisa norauts un mētājās tepat. Durvis bija aizsistas. Aiz ziņkāres es pieslēju pie sienas vecu krustu un, pakāpies uz tā, ieskatījos iekšā. Kapliča bija tukša, tikai grīdas vidū bija ierīkots loga rāmis ar rūtīm, un caur rūtīm rēgojās pazemes tumšais tukšums.

Kamēr es aplūkoju kapliču, brīnīdamies par loga savādo uzdevumu, kalnā aizelsies un nokusis uzskrēja Vaļeks. Rokās viņš turēja paprāvu ebreju veģi, azotē kaut kas bija iebāzts, pa seju tecēja sviedri.

—  Ahā! — viņš iesaucās, mani ieraudzījis. — Te tu esi! Ja Tiburcijs tevi šeit ieraudzītu, tad ta gan dusmotos! Nu, tagad vairs neko nevar darīt… Es zinu, tu esi labs zēns un nevienam nestāstīsi, kā mēs dzīvojam. Iesim iekšā!

—   Kur tas ir, tālu? — es ieprasījos.

—  To jau redzēsi. Nāc man līdzi!

Viņš atšķīra saussēržu un ceriņu krūmus un nozuda lapotnē pie baznīciņas sienas, es viņam sekoju un atrados nelielā, cieši nomīdītā laukumiņā, ko pilnīgi aizsedza lapotne. Starp ievu krūmiem zemē es ieraudzīju diezgan lielu caurumu ar velēnu pakāpieniem, kas veda lejā. Vaļeks pa tiem nokāpa, aicinādams mani līdzi, un pēc kāda brīža mēs abi atradāmies tumsā zem zemes. Paņēmis manu roku, Vaļeks mani veda pa šauru, drēgnu gaiteni, un, strauji nogriezušies pa labi, mēs pēkšņi nokļuvām plašā pazemē.

Es apstājos pie ieejas, pārsteigts par neredzēto skatu. Divi gaismas kūļi ieplūda no augšas, krasi iezīmēdamies pazemes tumšajā fonā. Gaisma plūda pa diviem logiem: no viena, ko es jau biju redzējis kapličas grīdā, un no otra — patālākā, kā redzams, ierīkota tāpat. Saules stari šeit neiespīdēja tieši, bet vispirms atspoguļojās no veco kapliču sienam; tie ieplūda mitrajā pazemē, krita uz grīdas akmens plātnēm, atspoguļojās un piepildīja visu pazemi ar blāvu atspīdumu. Sienas bija celtas no akmens, lielas, res

nas kolonnas masīvi slējās no apakšas un, izplezda- mas uz visām pusēm savus akmens lokus, pašā augšā cieši sakļāvās velvētos griestos. Apgaismotajos laukumos uz grīdas sēdēja divas figūras. Vecais «profesors», noliecis galvu, pie sevis kaut ko murmināja, bakstīdams ar adatu savās skrandās. Viņš pat nepacēla galvu, kad mēs iegājām pazemē, un, ja neredzētu vieglās roku kustības, tad šo pelēko stāvu varētu noturēt par akmens statuju.

Zem otra loga sēdēja Marusja ar puķu kaudzīti klēpī, sakārtodama tās pēc sava paraduma. Gaismas kūlis krita uz viņas gaišmataino galviņu, apspīdēdams viņu visu, un tomēr, par spīti tam, viņa vāji atšķīrās uz pelēkā akmens fona un šķita kā mazs

miglas punktiņš, kas nupat, nupat izplūdis un izgaisīs. Kad augšā, virszemē, parādījās mākoņi, aizsedzot saules gaismu, pazemes sienas pavisam iegrima tumsā, bet pēc tam cietie, aukstie akmeņi atkal iznira, cieši ieskaujot sīko meitenītes augumiņu. Es negribot atcerējos Vajeka vārdus par «pelēko akmeni», kas izsūc Marusjas jautrību, un māņticīgas bailes iezagās manā sirdī, man likās, ka uz viņu un arī uz sevi sajūtu neredzamo akmens skatienu, neatlaidīgu un alkatīgu.

—  Va|ek! — Marusja klusi un priecīgi iesaucās, ieraudzījusi brāli.

Kad viņa pamanīja mani, viņas acis atspīdēja dzīva dzirkstelīte.

Es viņai atdevu ābolus, bet Vaļeks pārlauza veģi, pusi atdeva viņai, bet otru aiznesa «profesoram». Nelaimīgais zinātnieks vienaldzīgi paņēma dāvanu un sāka tūlīt gremot, neatraujoties no savas nodarbošanās. Es mīņājos un ierāvos sevī, it kā pelēkā akmens nomācošā skatiena saistīts.

—   Iesim . .. iesim projām no šejienes! — Es paraustīju Vaļeku. — Ved arī viņu projām!

—   Iesim, Marusja, augšā! — Vaļeks aicināja māsu.

Un mēs trijatā iznācām no pazemes. Vaļeks bija drūmāks un klusāks nekā parasti.

—  Vai tu pilsētā paliki tādēļ, lai nopirktu veģi? — es viņam jautāju.

—      Lai nopirktu? — Vaļeks iesmējās. — Kur tad lai es ņemtu naudu?

—  Bet kā tad? Vai tu izlūdzi?

Ja, no viņiem gan izlūgsi! . . . Kas tad man dos? … Nē, brāl, es to nočiepu no ebrejietes Sūras galdiņa tirgū. Viņa to nepamanīja.

Viņš to teica parastā balsī, gulēdams izstiepies zemē, palicis rokas zem galvas. Es atspiedos uz elkoņa un paskatījos viņā.

— Tātad tu nozagi? .. .

—  Nu jā!

Es atkal atslīgu zālē, un brītiņu mēs neko nerunājām.

—      Zagt nav labi, — es pēc tam ieteicos skumjās pārdomās.

—      Visi mūsējie bija aizgājuši . .. Marusja raudāja, jo viņa bija izsalkusi.

—      Jā, man ļoti gribējās ēst! — arī meitene vientiesīgi atkārtoja.

Es vēl nezināju, kas ir bads, bet pie meitenes pēdējiem vārdiem man krūtīs iesmeldzās, un es paskatījos uz saviem draugiem, it kā redzētu viņus pirmo reizi. Vaļeks vēl vienmēr gulēja zālē un domīgi vēroja vanaga lidojumu gaisā. Bet, uzmetot acis Ma- rusjai, kas vēl vienmēr turēja savu veģa gabaliņu ar abām rokām, mana sirds iesāpējās.

—      Bet kādēļ, — es ar pūlēm ieteicos, — kādēļ tu par to neteici man?

—      Es jau gribēju teikt, bet tad padomāju — tev jau pašam nav savas naudas.

Nu un tad? Es būtu baltmaizi paņēmis no mājas.

—   Kā, paslepus?

—  Ja-ā.

—  Tātad arī tu būtu nozadzis?

—  Jā … bet no sava tēva …

Tas jau būtu vēl sliktāk! — Vaļeks pārliecināts noteica. — Es nekad nezogu no sava tēva.

—  Nu, tad es būtu palūdzis… Man būtu iedevuši.

—      Nu varbūt iedotu reizi, jo kur lai tik daudz ņem visiem ubagiem?

—      Vai tad jūs esat… ubagi? — es iejautājos nospiestā balsī.

—   Ubagi! — Vaļeks drūmi noteica.

Es apklusu un pēc brītiņa sāku atvadīties.

—  Vai tu jau ej? — Vaļeks iejautājās.

—  Jā, iešu mājās.

Gāju projām tādēļ, ka šodien nespēju rotaļāties ar saviem draugiem bezrūpīgi kā agrāk. Mana tīrā, bērnišķīgā pieķeršanās bija it kā saduļķota … Lai gan mana mīlestība pret Vaļeku un Marusju bija tikpat spēcīga, bet tai piejaucās skaidra līdzjūtība, kas sāpināja man sirdi. Mājās es agri aizgāju gulēt. Iespiedies spilvenā, es rūgti raudāju, kamēr ciets miegs ar savu dvesmu izklīdināja manas dziļās bēdas.

6. uz skatuves parādās pans Tiburcijs

—   Sveicināts! Es jau domāju, ka tu pie mums vairs neatnāksi, — tā mani sagaidīja Vaļeks, kad es otrā dienā atka! ierados kalna.

Es sapratu, kādēļ viņš tā teica.

—  Nē, es … es vienmēr nākšu pie jums, — es atbildēju noteikti, lai reizi par visām reizēm izbeigtu šo jautājumu.

Vaļeks kļuva manāmi jautrāks, un mēs abi jutāmies brīvāk.

—   Ka iet? Kur jūsējie? es jautāju. — Vai vēl nav atgriezušies?

—   Ne, vēl nav. Velns viņu zina, kur tie kavējas.

Un mēs abi jautri ņēmāmies uzrīkot asprātīgas

lamatas zvirbuļiem, diegus es biju atnesis līdzi. Diega galu iedevām Marusjai, un, kad kāds neuzmanīgs zvirbulis, graudu iekārdināts, bezrūpīgi ielēca lamatās, Marusja parāva diegu, lamatu durtiņas aizcirtās, bet noķerto putniņu mēs atkal palaidām vaļā.

Tomēr ap pusdienas laiku debesis apmācās, uznāca tumšs mākonis, un, pērkonam jautri ducinot, sāka gāzt lietus. Sākumā man nepavisam negribējās doties pazemē, bet pēc tam, padomājis, ka Vaļeks ar Marusju tur dzīvo pastāvīgi,es pārvarēju nepatīkamo sajūtu un devos turp kopā ar viņiem. Pazemē bija tumšs un kluss, bet no augšas bija dzirdami dobji

pērkona dārdi, it kā milzīgos ratos kāds brauktu pa ielas bruģi. Pēc kāda brītiņa es jau biju apradis ar pazemi, un mēs jautrā noskaņojumā klausījāmies, kā zeme uzņēma spēcīgo lietus gāzi; dunoņa, gul- dzieni un biežie pērkona grāvieni uzbudināja mūs, izjauca jautrību, kas lauzās uz āru.

—  Spēlēsim vistiņas! — es ieteicu.

Man aizsēja acis. Marusja smējās vāri un žēli ui? šļūca pa akmens grīdu ar savām neveiklajām kājiņām, bet es izlikos, ka nevaru viņu noķert, kad pēkšņi uzgrūdos uz kādu mitru stāvu, un tai pašā mirklī sajutu, ka kāds saķer mani aiz kājas. Stipra roka pacēla mani no grīdas, un es karajos gaisā ar galvu uz leju. No acīm man nokrita apsējs.

Tiburcijs, slapjš un dusmīgs, vēl jo briesmīgāks tādēļ, ka es viņu uzlūkoju no apakšas, turēja mani aiz kājas un mežonīgi bolīja acis.

Ko tas nozīmē, ko? — viņš bargi iesaucās, nolūkodamies uz Vaļeku. — Redzu, ka jūs te jautri pavadāt laiku… Esat atraduši jautru sabiedrību.

—   Laidiet mani vaļā! — es iesaucos, pats brīnīdamies, ka tādā neparastā stāvokli esmu tomēr spējīgs runāt, bet pana Tiburcija roka vēl ciešāk saspieda manu kāju.

—   Atbildi! — viņš atkal bargi uzrunāja Vaļeku, kurš šaja grūtajā brīdī stāvēja, iebāzis mutē divus pirkstus, it kā pierādīdams, ka viņam nav ko atbildēt.

Es tikai pamanīju, ka viņš līdzjūtīgi vēroja manu nelaimīgo augumu, kas kā vēzēklis šūpojās gaisā.

Pans Tiburcijs pacēla mani un ieskatījās sejā.

—  Ehe-he! Pans tiesnesis, ja acis mani nemāna… Kāpēc labpatika mūs apciemot?

—   Laid! es ietiepīgi teicu. Tūliņ laid vajā! — Un pie tam es instinktīvi sakustināju kāju, bet no šīs kustības sāku tirināties gaisā.

Tiburcijs sāka smieties.

Oho-ho! Panam tiesnesim labpatikas dusmoties… Nu jā, tu vēl mani nepazīsti. Es esmu Tiburcijs! Es, liīk, tevi pakāršu virs uguntiņas un izcepšu kā sivēnu.

Va|eka izmisušais izskats it kā apstiprināja domu par šāda bēdīga gala iespējamību. Par laimi, palīgā piesteidzās Marusja.

—   Nebaidies, Vasja, nebaidies, viņa mani drošināja, pieiedama Tiburcijam pie pašām kājām. — Viņš nekad necepina puikas uz uguns … Tā nav taisnība!

Tiburcijs ar strauju kustību apgrieza mani apkārt un nolika uz kājām, pie kam es tikko nepakritu, jo man apreiba galva, bet viņš mani pieturēja ar roky un tad, apsēdies uz koka kluča, ieņēma mani starp ceļgaliem.

—   Bet kā tu šeit iekļuvi? — viņš turpināja iztaujāt. — Vai sen jau?… Runā tu! — viņš griezās pie Vaļeka, ta ka es nekā neatbildēju.

—   Sen, — Va|eks atbildēja.

—   Bet cik sen?

—   Dienas sešas.

Likās, ka ši atbilde panu Tiburciju daža ziņā apmierināja.

—      Oho, sešas dienas! viņš ierunājās, pagriezdams mani ar seju pret sevi. — Sešas dienas ir ilgs laiks. Un tu līdz šim vel nevienam neesi izpļāpājis, kurp ej?

—   Nevienam.

—  Vai taisnība?

—   Nevienam, — cs atkārtoju.

—      Teicami!… Var ceret, ka ari uz priekšu neizpļāpāsi. Turklāt es vienmēr esmu tevi uzskatījis par krietnu zēnu, satikdams uz ielas. īstais «ielas puika», lai gan «tiesnesis»… Bet vai mūs tiesāsi — saki nu!

Viņš runāja diezgan labsirdīgi, tomēr es jutos dziji apvainots, tādēļ atbildēju diezgan dusmīgi:

—  Es nemaz neesmu tiesnesis. Es esmu Vasja.

—      Tas viens otru netraucē, un Vasja arī var būt tiesnesis, ja ne tagad, tad vēlāk… Tas, draugs, tā iegājies no seniem laikiem. Lūk, redzi: es esmu 'liburcijs, bet viņš — Va|eks. Es esmu nabags, un viņš ir nabags. Un, ja runājam vaļsirdīgi, es zogu, un arī viņš zags. Bet tavs tēvs mani tiesā, un tu tiesāsi kādreiz … lūk, viņu!

—  Es Vaļeku netiesāšu, — es drūmi atteicu. — Nav taisnība!

—  Viņš netiesās, — aizstāvēja ari Marusja, dziļi pārliecināta, novērsdama no manis briesmīgās aizdomas.

Meitenīte paļāvīgi piespiedās pie šī savādnieka kājām, bet viņš ar dzīslaino roku mīļi glaudīja tās gaišos matus.

Nu, to tu iepriekš nesaki, — savādais cilvēks domīgi noteica, griezdamies pie manis tada balsī, it kā runātu ar pieaugušu cilvēku. — Nesaki, draugs… Katram sava tiesa, katrs iet savu ceļu, un kas zina . . . varbūt tā ir labi, ka tavs ceļš ir krustojies ar mūsējo. Tev tas nenāks par ļaunu, jo ir labi, ka krūtīs pukst cilvēcīga sirds salta akmens vietā, vai saproti?

Es nekā nesapratu, taču ar acīm ieurbos dīvainā cilvēka sejā; pana Tiburcija acis cieši raudzījās manējās.

—  Zināms, ka nesaproti, tāpēc ka esi vēl mazs… Tādēļ teikšu tev īsi: ja tev kādreiz nāksies viņu tiesāt, tad atceries, ka jau toreiz, kad jus abi bijāt muļķi un rotaļājāties kopā, ka jau toreiz tu gāji pa ceļu ar biksēm kājas un labi paēdis, bet viņš skraidīja noplīsis, ar tukšu vēderu … Tomēr, — viņš ierunājās krasi pārvērstā balsi, — iegaumē labi; ja tu izpļāpāsi savam tiesnesim vai kaut putnam, kas tev laukā laižas garām, par to, ko šeit esi redzējis, tad lai es nebūtu Tilnircijs Drabs, ja es tevi nepakārtu aiz kājām šajā kamīnā un neiztaisītu no tevis žāvētu šķiņķi. Ceru, tu to saprati?

—  Es neteikšu nevienam … es… Vai es drīkstēšu atkal atnākt?

—  Nāc, es atļauju… ar noteikumu… Kaut gan par šķiņķi es jau tev teicu. Atceries!…

Viņš mani palaida vajā un pats gurdi atlaidās uz garā sola pie sienas.

—   Paņem to tur, — viņš norādīja Vaļekam uz lielu grozu, kuru ienākot bija atstājis pie sliekšņa, — un iekur uguni. Mēs šodien vārīsim pusdienas.

Tagad viņš jau bija pavisam cits cilvēks, nevis tas, kurš pirms brīža mani biedeja, bolīdams acis, un arī ne jokdaris, kas smīdināja publiku, lai iegūtu žēlastības dāvanas. Viņš rīkojās kā saimnieks un ģimenes galva, kas pārnācis no darba un izrīko mājiniekus.

Man viņš izlikās stipri noguris. Viņa drēbes bija salijušas, viss viņa stāvs pauda pārāk lielu nogurumu.

Mēs ar Va]eku ķērāmies ātri pie darba. Vaļeks aiz- dedzinaja skalu, un mēs devāmies tumšajā gaitenī, kas atradās blakus pazemei. Tur kaktā bija samesti pussatrunējuši koka gabali, krustu atliekas, veci dēļi. No šiem krājumiem mēs paņēmām dažus gabalus un uzkūrām starp akmeņiem uguntiņu. Pēc tam Vaļeks ka pratējs ņēmās gatavot ēdienu. Pēc pusstundas poda jau sāka kaut kas vārīties. Un, gaidot, kamēr virums būs gatavs, Vaļeks uzlika uz trijkāju galdiņa pannu, kurā kūpēja ceptas gaļas gabaliņi.

Tiburcijs piecēlās.

Vai gatavs? — viņš prasīja. — Nu, ļoti labi. Sēdies arī tu, puis, ar mums iekost, — tu esi nopelnījis pusdienas… Skolotāja kungs! — viņš pēc tam iesaucās, griežoties pie «profesora». — Svied adatu pie malas un sēdies pie galda!

Tūliņ, — klusā balsī atbildēja «profesors», bet es par viņa skaidro atbildi ļoti brīnījos.

Vecais «profesors» iesprauda adatu skrandās un, vienaldzīgi, truli noraudzīdamies, nosēdās uz koka biuķiša, kas pazemē noderēja krēsla vietā.

Marusju Tiburcijs turēja rokās. Viņa un Vaļeks ēda ar lielu kāri, kas skaidri norādīja, ka gaļas ēdiens viņiem bija rets gardums; Marusja pat aplaizīja savus taukainos pirkstiņus. Tiburcijs ēda lēnām un, padodamies, ka redzams, savai nepārvaramai gribai runāt, reižu reizēm ar dažiem vārdiem griezās pie «profesora». Nabaga zinātnieks tad izrādīja Tiburcija vārdiem lielu uzmanību un, noliecis galvu, klausījās ar tik prātīgu izteiksmi, it kā viņš apjēgtu katru teikto vārdu. Reizēm viņš pat izrādīja piekrišanu, pa- lokot galvu un klusi iemurminoties.

— Paskat, cik maz vajag cilvēkiem. — Tiburcijs ieteicās. — Vai nav taisnība? Lūk, mēs esam paēduši, un tagad muins atliek tikai pateikties dievam un Kle- vanu ksendzam1 …

—  Tā, tā! — «profesors» piekrita.

—  Tu gan piebalso, bet pats vis nezini, kāda te daļa Klevanu ksendzam, — es taču tevi pazīstu. Tomēr, ja nebūtu Klevanu ksendza, tad mums nebūtu ne cepeša, ne kā cita …

Vai jums to iedeva Klevanu ksendzs? — es iejautājos, pēkšņi atcerēdamies Klevanu priestera apaļo, labsirdīgo seju, kad tas mēdza apciemot tēvu.

—   Sis zeņķis ir ļoti zinātkārs, — Tiburcijs turpināja, vērsdamies kā agrāk pie «profesora». — Patiesi viņa priestera augstība deva mums to visu, lai gan mēs viņu nelūdzam, un varbūt ne tikai viņa kreisā roka nezināja, ko labā dara, bet pat abām rokām nebija ne mazākās nojautas. . .

Es no šīs savādās un juceklīgās runas sapratu tikai tik daudz, ka iegūšanas veids bijis ne visai parasts, un nenoturējos, vēlreiz neieprasījies:

—  Vai jūs paņēmāt… pats?

—  Zēnam netrūkst vērības, — Tiburcijs atkal turpināja kā agrāk. — Tikai žēl, ka viņš neredzēja ksendzu: ksendzam vēders kā īsta četrdesmit spaiņu muca, tātad pārēšanās viņam ļoti kaitīga, kamēr

' Ksendzs — poļu mācītājs.

mēs šeit visi drīzāk ciešam no pārliecīgā vājuma, tādēļ nedaudz pārtikās mums nepavisam nav peļama… Vai pareizi runāju?

— Ahā, ahā! — atkal domīgi norūca «profesors».

Nu, tātad! Šoreiz jūs izteicāt savas domas visai veikli, citādi es jau sāku domāt, ka šim zeņķim prāts ir apķērīgāks nekā dažam labam mācītam vīram… Tomēr, — viņš pēkšņi pagriezās pret mani un teica: — Tu vēl esi par dumju un daudz ko nesaproti. Bet, lūk, viņa saprot: saki, mana Marusja, vai esmu darījis labi, atnesot tev cepeti?

Labi gan! — atteica meitenīte, zilajām acīm liegi iemirdzoties. — Man gauži gribējās ēst.

Šīs dienas novakarē es ar apmiglotu galvu domīgs atgriezos savā istaba. Tiburcija savādā izrunāšanās ne mirkli nebija iedragājusi manu pārliecību, ka «zagt nav labi». Tieši pretēji, sāpīgā sajūta, kāda mani bija pārņēmusi agrāk, pastiprinājās vēl vairāk. Ubagi… zagļi… viņiem nav pat savas pajumtes!… No apkartējiem es jau sen zināju, ka uz tādiem visi nolukojas ar nicināšanu. Es pat jutu, ka man sirds dziļumos mostas nicināšanas rūgtums, tomēr es instinktīvi aizsargāju savas pieķeršanās jutas no šī rūgtā piemaisījuma. Beigu beigās mana līdzjūtība pret Vaļeku un Marusju vēl pieauga un paasinājās, het pieķeršanās viņiem nezuda. Pārliecība, ka «zagt nav labi», palika. Bet, kad savā iztēlē redzēju drau- dzenītes jautro sejiņu un to, kā viņa apsūkāja savus taukainos pirkstiņus, es priecājos līdzi viņai un Va- ļeka priekam.

Dārza tumšajā alejā es negaidot sastapu tēvu. Viņš pa paradumam drūmi staigaja uz priekšu un atpakaļ savā parastajā, dīvainajā gaitā, pie kam viņa skatiens bija it kā apmiglots. Kad atrados viņam blakus, viņš mani saņēma aiz pleca.

— No kurienes tu nac?

Es… pastaigājos…

Viņš uzmanīgi mani aplūkoja, gribēja ko teikt, bet tad viņa skatiens atkal aizmiglojis, un, atmetis ar roku, viņš atkal sāka soļot pa aleju. Man likās, ka es sapratu šī žesta nozīmi:

«Ak, viss viens… Viņas taču vairs nav!…»

Es šoreiz biju samelojies vai pirmo reizi savā mūžā.

Es vienmēr baidījos no tēva, bet šoreiz vēl vairāk. Pašlaik manī majoja vesela nenoskaidrotu jautājumu un izjutu pasaule. Vai viņš varēja mani saprast? Vai es viņam varēju atzīties, nepiemānot savus draugus? Es nodrebēju, iedomājoties, ka viņš kādreiz varētu uzzināt par manu pazīšanos ar «slikto sabiedrību», tomēr kļūt neuzticīgs Vaļekam un Marusjai es nespēju. Ja es viņiem kļūtu neuzticīgs, neturētu viņiem doto vārdu, tad, viņus satiekot, es no kauna nespētu pacelt acis uz augšu.

7. rudeni

Tuvojās rudens. Laukos novaca labību, kokiem lapas sāka dzeltēt. Bet līdz ar to mūsu Marusja sāka sirgt.

Viņa ne par ko nesūdzējās, tikai sakrita; viņas seja kļuva arvien bālāka, acis kļuva tumšākas un lielākās, plakstiņus tikai ar piepūli atvēra.

Tagad es varēju ierasties kalnā, nebēdājot par to, vai «sliktā sabiedrība» bija mājās vai ne. Es biju ar viņiem pavisam saradis un skaitījos kalnā pašu cilvēks. Gados jaunākie apšaubāmie paziņas darināja man no gobas lokus un bultas; garais junkurs ar sarkano degunu grieza mani gaisā kā skaidiņu, mācīdams vingrot. Tikai «profesors», ka vienmēr, bija nogrimis dziļās pārdomās. Visi šie ļaudis mitinājās atsevišķi no Tiburcija, kurš ar savu «ģimeni» apdzīvoja jau iepriekš aprakstīto pazemi.

Rudens arvien vairāk iekaroja savas tiesības. Debesis arvien biežāk pārvilkās mākoņiem, apkārtne grima miglainā krēslā; lietusgāzes, skaļi plīkšķēdamas, plūda uz zemi, vienmuļi un skumji atbalsodamās apakšzemē. Alan tādā laikā nācās diezgan grūti izkļūt no mājām, lai gan aiziet es centos, neviena nepamanīts; kad atgriezos mājās pilnīgi slapjš, tad pats izkāru drēbes pie kamīna un mierīgi likos gultā, ar filozofisku klusēšanu uzņemdams aukļu un kalpoņu pārmetumu lavīnu.

Katru reizi, apciemodams savus draugus, es manīju, ka Marusja kļūst arvien vārgāka. Tagad viņa nemaz vairs neizgāja āra svaigā gaisā, un pelēkais akmens — tumšais un klusais apakšzemes nezvērs — turpināja bez mitas savu šausmīgo darbu, izsūkdams dzīvību no vāra ķermenīša. Meitenīte tagad lielāko tiesu laika pavadīja guļot, un mēs ar Vaļeku visādi pūlējāmies, lai izsauktu viņas klusos un jaukos smieklus.

Tagad, kad biju pilnīgi saradis ar «slikto sabiedrību», Marusjas skumjais smaids man bija kļuvis gandrīz tikpat dārgs kā manas māsiņas smaids; bet šeit neviens man mūžīgi nepārmeta, ka esmu samaitāts, te nebija īdzīgās aukles, te es biju vajadzīgs,— jutu, ka, man paradoties, katru reizi meitenītes vaidziņi prieka nosartojās. Vaļeks mani apskāva kā brāli, un pat Tiburcijs reizēm nolūkojās uz mums trim tādām savādām acīm, kurās iemirdzējās it kā asaras.

Uz laiku debesis atkal noskaidrojās; izklīda pēdējie mākoņi, un par izžuvušo zemi pēdējo reizi pirms ziemas atnākšanas atmirdzēja saulainas dienas. Mēs katru dienu uznesām Marusju augšā, un šeit viņa it kā atdzīvojās; meitenīte raudzījās apkārt plati atvērtām acīm, viņas vaigos parādījās sārtums; likās, ka vējš, kas to no visām pusēm apvēdīja ar savām svaigajām vēdām, atdeva viņai dzīvības daļiņu, kuru tai bija nolaupījis pazemes pelēkais akmens. Taču tā ilgi neturpinājās . ..

Bet ari pār manu galvu savilkās mākoņi. Reiz, kad es, kā parasti, no rīta gāju pa dārzu alejām, vienā no tam ieraudzīju tēvu, bet blakus viņam veco Janušu no pils. Večuks verdziskā pieglaimībā locījās un kaut ko runāja, bet tēvs stāvēja drūms, un viņa pierē ievilkās nepacietīgu dusmu grumba. Beidzot viņš pastiepa roku, it kā atbīdot Janušu sev no ce|a, un noteica:

-  Ejiet projām! Jūs vienkārši esat vecs mēlnesis!

Večuks savādi samirkšķināja acis un, turēdams

cepuri rokas, atkal aizskrēja priekšā un aizstājās tēvam ceļa. Tēva acis pazibēja dusmas. Janušs ru- naja klusi, un viņa vārdus es nevarēju sadzirdēt, toties tēva atsevišķie izteicieni atskanēja līdz manām ausīm pavisam skaidri, tie krita ka pātagas cirtieni.

-  Neticu nevienam vārdam … Ko jūs gribat no šiem ļaudīm? Kur jums ir pierādījumi?… Mutvārdu apsūdzībās es neklausos, rakstiski jums jāpierāda… Klusu! Tā ir mana darīšana . . . Nevēlos dzirdēt vairs ne vārda!

Beigu beigas viņš tik noteikti pastūma Janušu pie malas, ka tas vairs neuzdrošinājās viņam uzmākties; tēvs iegriezās blakus alejā, bet es skrēju pie vārtiņiem.

Man briesmīgi nepatika pils vecais ūpis, un tagad mana sirds nodrebēja iepriekšējās nojautās. Es sapratu, ka saruna, ko biju dzirdējis, skāra manus drau

gus un varbūt ari mani. Tiburcijs, kuram es pastāstīju šo gadījumu, savilka pieri šausmīgā grimasē:

—  U-uf, puis, tās nav patīkamas vēstis! … Ak tu nolādētā, vecā hiēna!

—  Tēvs viņu aizdzina, — es ieteicos it kā mierinādams.

—    Tavs tēvs, puis, ir vislabākais tiesnesis pasaule. Tavam tēvam ir sirds, viņš zina daudz … Varbūt viņš jau zina visu, ko Janušs viņam var pastāstīt, tikai viņš klusē; viņš netur par vajadzīgu vajāt veco bezzobaino zvēru tā pēdējā alā… Bet kā, puis, tev (o paskaidrot? Tavs tēvs kalpo kungam, kura vārds ir likums. Viņam ir acis un sirds tikai līdz tam laikam, kamēr likums guļ plauktos, bet, kad šis kungs nokāps no plaukta un teiks tavam tēvam: «Nu, tiesnesi, vai tagad nebūs pienācis laiks ķerties pie Tiburcija Draba vai kā viņu tur sauc?» — no tā brīža tiesnesis tūliņ noslēdz sirdi ar atslēgu, un tad tiesnesim rodas tik cieti nagi, ka drīzāk pasaule apgriezīsies uz otriem sāniem, nekā pans Tiburcijs izspruks no viņa nagiem . ..

Vai tu to saproti, puis?… Visa nelaime tā, ka man ar likumu kādreiz, jau sen, iznākusi tāda saduršanās… tas ir, saproti, negaidīts strīds… ak, puis, tas bija gluži liels strīds!

Ar šiem vārdiem Tiburcijs piecēlās, paņēma Ma- rusju uz rokam un, iegājis ar viņu attālākā kaktā, saka to skūpstīt, piespiedis savu neglīto galvu pie tās mazajām krūtiņām. Bet es paliku turpat uz vietas un ilgi stāvēju nekustēdamies šī savādā cilvēka savādās runas ietekmēts. Par spīti dīvainajiem un nesaprotamajiem izteicieniem, es labi uztvēru Tiburcija teiktos vārdus par tēvu, un tēvs manās acīs izauga vēl lielāks, barga, bet simpātiska spēka apdvests, pacēlies pat līdz cēlam diženumam. Bet līdz ar to pastiprinājās arī kāda cita rūgta izjiita . . .

«Lūk, tāds ir viņš . . .» es prātoju. «Bet mani viņš tomēr nemīl.»

8. lelle

Saulainas dienas bija pagājušas, 1111 Marusjas veselība atkal pasliktinājās. Uz visām mūsu izdomām viņu izklaidēt viņa nolūkojas pavisam vienaldzīgi ar savām lielajām, satumsušajam un nekustīgajām acīm, un mēs jau sen vairs nebijām dzirdējuši viņas smieklus. Es sāku nēsāt līdzi uz pazemi savas rotaļlietas, bet arī tās spēja uzjautrināt meitenīti tikai īsu

brītiņu. Tad es nolēmu griezties pie savas māsiņas Soņas.

Soņai bija liela lelle ar gaiši izkrāsotu seju un skaistiem linu matiem, nelaiķes matēs dāvana. Uz šo lelli es liku lielas cerības, un tādēļ, pasaucis māsiņu dārza sānalejā, es palūdzu iedot man šo lelli uz kadu laiku. Es tik pārliecinoši viņu lūdzu, tik iespaidīgi stāstīju par nabaga slimo meitenīti, kurai pašai nekad nav bijis savu rotaļlietu, ka Soņa, kas sākumā tikai spieda lelli sev tuvāk klāt, beidzot io pasniedza man, apsoloties divas (rīs dienas parotaļāties ar citām mantiņām, lelli nepieminot.

Sī greznā fajansa jaunkundzīte atstāja uz mazo slimnieci tik lielu iespaidu, kādu nebiju pat paredzējis.

Marusja, kas vita kā ziediņš rudeni, likās, ka pēkšņi atdzīvojas. Viņa tik cieši mani apskāva, tik skaļi smējās, sarunājoties ar savu jauno paziņu … Mazā lelle darīja gandrīz brīnumus: Marusja, kas jau sen nebija celusies no gultas, sāka staigāt, vadādama līdzi savu gaišmataino meitiņu, un reizēm pat skrēja, šļūkdama pa grīdu savām nestiprajām kājiņām.

Toties man šī lelle sagādāja ļoti daudz uztraukuma. Vispirms, kad es ar lelli azotē devos kalnā, ceļa mani sastapa vecais Janušs, kurš ilgi noskatījās man nopakaļus, kratot galvu. Pēc pāris dienam vecā aukle bija ievērojusi, ka lelles vairs nav, un sāka vandīties pa visiem kaktiem, visur meklēdama lelli. Soņa centas viņu nomierināt, lomēr ar saviem vientiesīgajiem paskaidrojumiem, ka lelle viņai neesot vajadzīga, ka lelle aizgājusi pastaigāties, bet drīz atkal pamākšot, tikai sacēla kalponēs apjukumu un radīja aizdomas, ka lelle nav vienkārši pazudusi. Tēvs vēl neko nezināja. Pie viņa atkal bija atnācis Janušs un tika aizdzīts, šoreiz ar vēl lielāku niknumu, tomēr tajā pašā dienā tēvs mani apturēja ceļā uz darza vārtiņiem un pieteica palikt tnajas. Nākamajā diena atkartojās tas pats, un tikai pēc četrām dienām es piecēlos agri no rīta un pāri avi jos pari žogam, kamēr tēvs vēl gulēja.

Kalnā stāvoklis bija atkal pasliktinājies. Marusjai atkal vajadzēja palikt gulta, jo viņai bija kļuvis vēl ļaunāk: viņas seja kvēloja savādā sārtumā, gaišie mati bija izplūduši par spilventiņu; viņa nevienu nepazina. Blakus viņai gulēja nelaimīgā lelle ar sārtajiem vaigiem un spožajām, neizteiksmīgajām acīm.

Es izteicu Vaļekam savas bažas, un mēs nospriedām, ka lelle visādā ziņa jāaiznes atpakaļ jo vairāk tāpēc, ka Marusja to nemaz nepamanīs.

Tomēr mēs bijām maldījušies. Tikko es izņēmu lelli no bezsamaņā guļošās meitenītes rokām, viņa atvēra acis, palūkojās mulsām acīm un, it kā neredzot mani, neapzinādamās, kas ar viņu notiek, pēkšņi sāka klusi, klusi šņukstēt, bet turklāt visai žēli, un vājajā sejiņa murgos pavīdēja tik dziļa skumju izteiksme, ka es tūliņ izbijies nolīku lelli atpakaļ. Meitenīte pasmaidīja, piespieda lelli sev klāt un nomierinājās. Es sapratu, ka biju gribējis atņemt savai mazajai draudzenitei pirmo un pēdējo prieku viņas īsaja dzīvē.

Vaļeks nedroši paskatījās uz mani.

Ko mēs tagad iesāksim? — viņš sērīgi iejautajās.

Tiburcijs, sēdēdams ar bēdīgi nolaistu galvu uz soliņa, ari uzlukoja mani ka jautādams. Tādēļ es pūlējos izrādīties pēc iespējas bezrūpīgāks un ieteicos:

— Nekas! Aukle jau droši vien bus aizmirsusi!

Tomēr vecā nebija aizmirsusi. Kad es šoreiz atgriezos mājas, pie vārtiņiem es atkal sastapu Janušu; Soņu es ieraudzīju ar saraudātām acīm, bet aukle man uzmeta niknu un nosodošu skatienu un kaut ko murmināja ar savu šļupstošo, bezzobaino muti.

Tēvs man jautaja, kur es esot bijis, un, uzmanīgi noklausījies parasto atbildi, aprobežojās ar to, ka atkārtoja man pavēli — bez viņa atļaujas nekur no mājas neiziet. Pavēle bija kategoriska un ļoti noteikta: nepaklausīt es nedrīkstēju, bet neuzdrošinājos arī lūgt tēvam atļauju.

Pagāja četras moku pilnas dienas. Es skumji stai- gaju pa dārzu un sērīgi nolūkojos uz kalna pusi, gaidot turklāt negaisu, kas savilkās virs manas galvas. Kas noliks, es nezināju, bet sirds man bija smaga. Mani vēl neviens nebija sodījis, tēvs man nebija ne tikai piedūris pirkstu, bet es pat nebiju no viņa dzirdējis neviena skarba vārda. Tagad mani mocīja smaga nojauta.

Beidzot mani aicināja pie tēva kabinetā. Es iegāju un bailīgi apstājos pie loga. Logā spīdēja skumja rudens saule. Tēvs labu laiku sēdēja savā krēslā mātes ģīmetnes priekšā un nepagriežas pret mani. Es dzirdēju savas sirds uztrauktos pukstus.

Beidzot viņš pagriezās. Es pacēlu pret viņu acis un tūliņ atkal tās nodūru. Tēva seja man likās baiga. Pagāja kāda pusminūte, un šajā laikā es sajutu sev pievērstu tēva smago, nekustīgo, nomācošo skatienu.

— Vai tu paņēmi māsiņas lelli?

Šie vārdi tik negaidīti, tik skaidri un skarbi atskanēja man ausīs, ka es nodrebēju.

—  Jā, — es klusu atbildēju.

—      Bet vai tu zini, ka tā ir mātes dāvana, kas tev bija jāglabā kā lielākais svētums? … Tu nozagi to?

Nē, — es atteicu, paceldams galvu.

Kā — nē? — pēkšņi iekliedzās tēvs, atgrūzdams krēslu. — Tu to nozagi un aiznesi! … Kam tu to aiznesi? … Runā!

Viņš steidzīgi pienāca man klāt un uzlika savu smago roku man uz pleca. Es ar pūlēm pacēlu galvu un paraudzījos uz augšu. Tēva seja bija bāla, bet acis kvēloja dusmās. Es biju pavisam sarāvies.

Nu ko tu klusē? . . . Runā! — Un roka, kas turēja manu plecu, sažņaudza to ciešāk.

—  N-neteikšu, — es klusu atbildēju.

—      Nē, teiksi gan! — atcirta tēvs, un viņa balsī ieskanējās draudi.

—  Neteikšu, — es nočukstēju vēl klusāk.

—  Teiksi, teiksi .. .

Viņš atkārtoja šo vārdu apspiestā balsī, it kā to izrunātu ar sāpēm un piespiešanos. Es jutu, ka drebēja viņa roka, un nolaidu galvu vēl zemāk; asaras cita pēc citas man saka ritēt no acīm uz grīdas, tomēr es tikko dzirdami atkārtoju:

—      Nē, neteikšu … nekad, nekad neteikšu … Neparko!

Šajā brīdī es biju sava tēva dels. Ne ar kādām mokām viņš no manis nebūtu izdabūjis citādu atbildi. Manās krūtīs pretī viņa draudiem modās pamesta bērna tikko apjaustas aizvainotas jutas un dedzīga mīlestība pret tiem, kas mani bija apmīļojuši tur, vecaja baznīciņā.

Tēvs smagi nopūtas. Es sarāvos vēl vairāk, rūgtas asaras dedzināja manus vaigus. Es gaidīju.

Es zināju, ka tēvs ir ļoti ātras dabas, ka šaja brīdī viņa krūtīs trako niknums. Ko viņš izdarīs ar mani? Tomēr man likās, ka es no viņa nebaidījos… Pat šajā šaušalīgajā brīdī es mīlēju tēvu, bet līdz ar to jutu, ka viņš tūdaļ trakās dusmās sadauzīs šo manu mīlestību drupu drupas. Tagad manas bailes bija pārgājušas. Likās, es gaidīju un vēlējos, lai katastrofa iestātos jo drīzāk. Ja jau tā . . . lad lai arī. . . tad jo labāk, jā, jo labāk.

Tēvs atkal smagi ievilka elpu. Vai viņš pats bija pārvarējis savu pārmērīgo sašutumu, to es vēl līdz šim nezinu.

Zinu tikai, ka šaja kritiskajā brīdi pēkšņi aiz atvērtā loga atskanēja Tiburcija skarbā balss:

— Ehe-he, mans nabaga mazais draugs . ..

«Tiburcijs ir atnācis!» man iešāvās prātā, tomēr, pat sajuzdams, kā iedrebas tēva roka uz mana pleca, es nevarēju iedomāties, ka Tiburcija ierašanās vai cits kāds ārējs apstāklis varētu izmainīt manas attiecības ar tēvu, varētu atvairīt to, ko es turēju par neizbēgamu.

Tikmēr Tiburcijs bija ātri atvēris āra durvis un, apstājies uz sliekšņa, vienā acumirklī ar savām skatl- rajām lūša acīm aplūkoja mūs abus.

—  Ehe-he! .. . Redzu, ka mans jaunais draugs nonācis nožēlojamā stāvoklī…

Tēvs saņēma Tiburciju ar drūmu un izbrīna pilnu skatienu, taču Tiburcijs to izturēja mierīgi. Tagad viņš bija nopietns, nedzina nekādus jokus un viņa acis raudzījās sevišķi skumji.

Pan tiesnesi! — viņš ieteicās maigā balsī. — Jūs esat taisnīgs cilvēks… laidiet zēnu vaļā. Mazais ir bijis «sliktā sabiedrībā», tomēr, dieva vārds, viņš nav darījis nekā ļauna, un, ja viņa sirds ir pieķērusies maniem nelaimīgajiem skrandaiņiem, tad zvēru, lieciet labāk mani pakārt, bet es nepieļaušu, ka ciestu šis nabaga zēns. Te būs tava lelle, mazais! . . .

Viņš atraisīja vīstoklīti un izņēma no turienes lelli.'

Tēva roka, kas turēja manu plecu, atlaidās vaļā. Viņa sejā bija redzams izbrīns.

—   Ko tas nozīmē? - viņš beidzot ieprasījās.

—   Atlaidiet zēnu, — Tiburcijs atkārtoja, un viņa platā plauksta mīļi noglaudīja manu noliekto galvu. — Ar draudiem jūs 110 viņa neko nepanāksiet, bet es jums labprat izstāstīšu visu, ko gribat zināt … Iziesim, pan tiesnesi, otrā istabā!

Tēvs, kas visu laiku bija nolūkojies uz Tiburciju izbrīna pilnām acīm, paklausīja. Viņi abi izgāja, un es paliku viens pats uz vietas, nomākts izjūtām, kas pārņēma manu sirdi. Saja brīdī es neko nesapratu. Biju tikai mazs zēnelis, kura sirdi saviļņo divas dažādas jutas: dusmas un mīlestība — tik stipri, ka sirds saduļķojas. Sis zēnelis biju es, un man pašam sevis it kā bija žēl. Un vēl bija divas balsis, kas, neskaidri, tomēr dzīvi sarunājoties, bija dzirdamas aiz durvīm …

Es vēl vienmēr stāvēju tajā pašā vietā, kad atvērās kabineta durvis un ienāca abi, kas tur bija sarunājušies. Es atkal sajutu uz savas galvas kādu roku un iedrebējos. Ta bija tēva roka, kas maigi glastīja manus inaius.

Tiburcijs paņēma mani rokās un tēva klātbūtnē nosēdināja sev uz ceļiem.

Atnāc pie mums, — viņš teica. — Tēvs tev atļaus atvadīties no manas meitenītes. Viņa .. . viņa nomira.

Tiburcija balss iedrebējās, viņš savādi samirkšķināja acis, bet tūliņ piecēlās, nolaida mani uz grīdas, izstiepās taisns un ātri izgāja no istabas.

Es jautājoši pacēlu acis uz tēvu. Tagad manā priekšā stāvēja pavisam cits cilvēks, tomēr šajā cilvēkā es sajutu kaut ko radniecīgu, ko agrāk bij^i velti meklējis. Viņš nolūkojās manī ar savu parasto, domīgo skatienu, bet tagad šajā skatienā reizē jautās tāds kā izbrīns un jautājums. Likās, ka vētra, kas tikko bija brāzusies pāri mums abiem, izkliedējusi biezo miglu, kas aizklaja tēva skatienu. Un tevs tagad sāka mani atzīt sava dēla pazīstamos vaibstus.

Uzticības pilns saķēru viņa roku un iesaucos:

—  Es taču nenozagu lelli… Soņa pali viņu man iedeva uz laiku . . .

—   Jā-ā, — tēvs domīgi atteica. — Zinu … Esmu vainīgs tavā priekšā, puisīt, un tu papūlēsies drīz to aizmirst, vai ne?

Es dedzīgi saķēru viņa roku un sāku to skūpstīt. Es zināju, ka tagad viņš vairs nekad neuzlukos mani ar tām baigajām acīm, ar kādām bija tikko norau- dzījies uz mani, un ilgi aizturētā mīlestība veselām straumēm plūda manā sirdī.

Tagad man vairs nebija bai|u no viņa.

Vai tu tagad man atļausi iet kalnā? — es jau- taju, pēkšņi atceroties Tiburcija uzaicinājumu.

Ja-ā … Ej, ej, puisīt, atvadies … — tēvs laipni teica vēl it kā ar šaubu pieskaņu balsī. — Jā, tomēr vēl pagaidi, lūdzu, drusku pagaidi, puisīt!

Viņš iegāja guļamistaba un, pēc brītiņa atgriezies, iespieda man sauja dažas naudas zīmes.

Iedod tas… Tiburcijam … Saki,, ka es pazemīgi viņu lūdzu … tu taču saproti .. . pazemīgi viņu lūdzu pieņemt šo naudu … no tevis … Vai tu saprati? … Vēl pasaki, — tēvs piebilda it kā svārstīdamies, — saki, ja viņš pazīst šeit kadu … Fjodoro- viču, tad lai viņš pasaka šim Fjodorovičam, ka tas lai labāk aiziet no mūsu pilsētas . .. Tagad ej, puisīt, ej ātrāk!

Es panācu Tiburciju jau pašā kalnā un, aizelsies no steigšanās, nesakarīgi viņam izteicu tēva uzdevumu. — Pazemīgi lūdz… tēvs… — Un es sāku bāzt viņam saujā tēva iedoto naudu.

Es neskatījos viņam seja. Naudu viņš paņēma un drūmi noklausījās tālāko tēva rīkojumu par Fjodoro- viču.

Pazemē tumšā kaktā uz sola gulēja Marusja. Vārds «nāve» bērna ausīs vēl neskan savā īstajā nozīmē, un tikai tagad, redzot šo nedzīvo ķermeni, man rūgtas asaras iespiedās kaklā. Mana mazā draudzenīte gulēja drūma un nopietna ar skumji izstieptu sejiņu. Aizvērtās actiņas likās iegrimušas dziļāk, un vēl krasak izcēlās zilganās ēnas ap tām. Mutīte bija drusku pavērta un piedeva bērnišķīgi skumju izteiksmi. Sāds Marus- jas vaibsts bija kā atbilde mūsu asa- rām.

«Profesors» stāvēja galvgali un vienaldzīgi šūpoja galvu. Kakta kāds klaudzināja ar cirvi, gatavodams no baznīciņas jumtam noplēstiem veciem dējiem zarciņu. Marusju appušķoja ar rudens puķēm. Va|eks gulēja kaktā, miegā viņam raustījās ķermenis, un reizēm viņš nervozi iešņukstējās.

nobeigums

Drīz pēc šeit aprakstītiem notikumiem «sliktās sabiedrības» locekli izklīda uz visām pusēm.

Tiburcijs ar Vaļeku pazuda pavisam negaidot, un neviens nevarēja pateikt, uz kurieni viņi tagad devušies, tāpat kā neviens arī nezināja, no kurienes viņi bija ieradušies mūsu pilsētā.

Vecā baznīciņa stipri cieta no laika zoba. Vispirms tai iebruka jumts, ielauzdams pazemes griestus. Pēc tam ap baznīciņu sakrājās izbirzumi un tā k|uva vēl drūmāka; ūpji tur sāka sasaukties vēl skajāk, bet tumšajās rudens naktīs virs kapiem sāka plaiksnīties zilas, ļaunu vēstījošas liesmiņas.

Tikai viens kapiņš, iežogots ar vabiņām, zaļoja, katru pavasari aplikts svaigām velēnām, izpušķots raibam puķītēm.

Mēs ar Soņu un dažreiz pat ar tēvu apmeklējam šo kapiņu. Mēs te labprāt sēdējām liegi šalcošā bērza ēnā un nolūkojamies mirgojošā pilsētas dūmakā. Šeit mēs ar māsu kopā lasījām, pārdomājam un dalījāmies jaunajās domas, savos pirmajos spārnotās un godīgās jaunības plānos.

Bet, kad pienāca laiks ari mums atstāt kluso dzimto pilsētu, šeit, pie šī mazā kapiņa, pēdēja dienā mēs abi, dzīvības un cerību pilni, devām nākotnes solījumus.

SATURS

1.    Drupas…………………………………………….. 3

2.   Es un mans tēvs………………………………………………… 16

3.   Es iegūstu jaunus paziņas …. 23

4.   Pazīšanas turpinās……………………………………………… 34

5.   Starp «pelēkiem akmeņiem» …. 42

6.   Uz skatuves parādās pans Tiburcijs . 49

7.   Rudenī…………………………………………………………….. 60

8.    Lelle………………………………………………………………. 64

Nobeigums………………………………………………………… 75

V. Koro|enko PAZEMRS IiERNI Redaktore A. Sprtvule. Māksi, redaktors H. Purvlņš. Tehn. redaktore J. Mazure. Korektore I. Dimdiņa.

Nodota salikšanai 1970. g. Īli. septembri. Pa rakstīta iespiešanai 1970. g. 9. oktobri. Tipogrāfijās papīrs Nr. I, iormāts 70X100/32. 2,50 (iz. iespiedi.; 3,25 uzsk. iespiedi.; 2,80 izdevn. I. Metiens 20 000 eks. Maksā 19 kap. Izdevniecība «Liesma» Riga, Padomju bnlv. 24. Izdevn. Nr. 23855/B 73. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 1. tipogrāfijā Rīga. Blaumaņa ielā 38,'40. Pašūt. Nr. 4520.

2 — 452(1

4 — 4520

[1] camarka — veclaiku poļu apģērbs.

[2] cicerons — ievērojams valsts darbinieks senajā Romā, slavens ar savu daiļrunību. Viņa runas uzskata par oratoru māk-' slas paraugu.

[3] ksenofonts — senās Romas vēsturnieks un karavadonis.

[4] patres conscripti (lat.) — senatoru tēvi.

[5] jezuīti — katoļu muki.

Content

Koroļenko Vladimirs Pazemes bērni

1. drupas

2. es un mans tēvs

3. es iegūstu jaunus paziņas

4. pazīšanās turpinās

5. starp «pelēkiem akmeņiem»

6. uz skatuves parādās pans Tiburcijs

7. rudeni

8. lelle

nobeigums

SATURS