Zeja Alki

Petrs iet pa pilsētu

Alki Zeja

Petrs iet pa pilsētu

1 DAĻA «OHI!»

.

1. nodaļa SIENĀŽA NĀVE

Pulksten piecos no rīta sienāzis papes kārbiņā vēl kustējās. Vakarā Petrs to bija nolicis uz taburetes pie savas gultas, jo tas izskatījās savārdzis. Gandrīz tāpat tas bija izskatījies pirmajā dienā, kad to, izglābtu no kaķa nagiem, ienesa mājā; Petrs bija pieskāries sienāzim ar kociņu, bet kukainis tik tikko kustināja kājiņas. Zēns ielika sienāzi kārbiņā un baroja ar zaļām lapiņām. Beidzot tomēr nabadziņš atžirga un sāka jautri sirsināt. Šodien Petrs grasījās pārnest viņu uz pieliekamo kambari, uz spraugu lielajā sijā. Viss bija ritējis lieliski līdz vakar vakaram, kad sienāzis piepeši sasirga un to vajadzēja pārnest no priekšnama bērnu istabā. Pārliecinājies, ka sienāzis sirsina tā, it kā nekas nebūtu bijis, zēns aizmiga, bet, kad pamodās astoņos no rīta, — ne skaņas. Sēdēdams gultā, Petrs uzlika kārbiņu uz segas un sāka aplūkot beigto sienāzi, kas gulēja nevis uz muguras, ar kājiņām uz augšu kā visi beigti kukainīši, bet gan uz sāniem, uz izplestā spārna. Labi, ka tas notika svētdienā, citādi Petrs būtu steidzies uz skolu un viņam pat nebūtu laika sienāzi apbedīt.

Mājā visi vēl gulēja. Tikai vectētiņš klepoja un grozījās uz sava dīvāna ēdamistabā. Petra māsa Antigone bija lūgusi, lai viņu agrāk uzmodina, jo viņa gribēja, ja laiks būs labs, na rīta iet pastaigāties ar draudzeni. Arā bija silts, saule sildīja,, kaut arī tuvojās oktobra beigas. Pidžamā, basām kājām, ar kārbiņu rokā Petrs piegāja pie viņas gultas. Sienāža nāve viņu bija ļoti sarūgtinājusi, tomēr viņš nespēja apvaldīt smaidu, redzot aizmigušo māsu. Viņas galva, visa vienās baltās lupatiņās, rēgojās no segas apakšas: Antigone katru vakaru tina matus uz lentītēm — reiz Petrs saskaitīja sešdesmit astoņas — un, lai arī cik ilgi bija nosēdējusi mācoties, tomēr neaizmirsa parūpēties par frizūru. Vai bija vērts izniekot tik daudz laika, lai nākamajā dienā galva būtu cirtaina kā puķu kāposts, un tad galvas abās pusēs iesiet divas kārtīgas lentes? Rakstāmgalda atvilktnē Antigone glabāja milzum daudz lentīšu, pa divām no visām krāsām. Tām neviens nedrīkstēja pieskarties, itin kā tie būtu augstsprieguma vadi. Viņa varcn lepojās ar savu frizūru, jo visi teica, ka viņa esot īsta Dina Durbina; par šo aktrisi jūsmoja visas meitenes, un viņas neizlaida nevienu filmu, kurā tēloja šī amerikāniete, un krāja viņas fotogrāfijas. Antigone tiešām bija viņai ļoti līdzīga, un Petrs alka uzzināt, vai arī Dina Durbina guļ ar sešdesmit astoņām lentītēm matos.

Antigone pamodās labā garastāvoklī, un tas ne vienmēr tā gadījās, sauca brāli par «mīļo Petru» un apsolīja aizvest viņu uz četru stundu ilgo seansu «Atidā», tuvākajā kinoteātrī, kurā demonstrēja filmu «Bengālijas šķēpneši». Apsēdies uz māsas gultas malas, Petrs skatījās, kā viņa tin vaļā matus.

— Sienāzis nomira, — viņš bēdīgi paziņoja.

Antigone pārtrauca darboties ar savu frizūru — viņa tik spēcīgi pavilka pēdējo lentīti, ka izrāva veselu matu šķipsnu, un> izņēma viņam no rokām kārbiņu.

— Cik savādi, viņš guļ uz izplesta spārna, — viņa līdzjūtīgi nočukstēja.

Ja tēvs būtu dzirdējis viņas vārdus, droši vien būtu teicis: «Bērnišķība!» Antigonei bija četrpadsmit gadu, un viņš uzskatīja, ka tādai lielai meitenei ir kauns bēdāties par niekiem, piemēram, par kaut kādu nobeigušos kukaini.

— Vai gribi, lai es tev iedodu savas rokassprādzes kastīti, kurā tu varētu viņu apbedīt? — viņa piedāvāja.

Kaut arī māsai bija daudz labu nodomu, Petrs atteicās. Viņš nolēma beigto sienāzi ievietot sijas spraugā.

Brokastis viņš ēda ar piespiešanos, un, kad māte pajautāja, vai viņam ir jāgatavo stundas, viņš kaut ko nesaprotamu nomurmināja. Viņš gribēja ātrāk piecelties no galda un aizskriet uz pieliekamo kambari. Tikko viņš bija pavēris durvis uz kambari, pie viņa pieskrēja Todors, ja tā par viņu var izteikties. Par Todoru sauca lielu bruņurupuci, kas agrāk bija pavisam maziņš un varēja ievietoties sērkociņu kārbiņā. Petrs bija iemainījis bruņurupuci no sava skolas biedra Todora par veselu maisiņu vālīšu un vēl piedevām trim pistongām. Bruņurupucis kustējās ļoti lēni un laiski, tieši tā kā viņa agrākais saimnieks, kura vārdā viņš tika nosaukts. Kad sērkociņu kārbiņa bija kļuvusi par mazu, Petrs ievietoja bruņurupuci konfekšu kastītē, ko bāza kabatā, kad gāja dzīvnieciņu ganīt zālītē. Kad bruņurupucis bija kļuvis pavisam liels, zēns to ievietoja pieliekamajā kambarī, nesa tur barību un paretam izlaida pagalmā ieelpot svaigu gaisu.

— Todor, šorīt rītausmā nobeidzās sienāzis, — viņš bēdīgi paziņoja bruņurupucim.

Petrs ievietoja sienāzi sijas spraugā, aizzieda šķirbu ar plastilīnu un ar kabatas nazīti kokā iegrieza: «1940. gada 27. oktobrī.»

«1940. gada 27. oktobrī,» uz dzeltenas kartītes uzrakstīja arī tēvs, sēdēdams ēdamistabā pie pusdienu galda. Kad viņš būs pierakstījis ar skaitļiem daudzus simtus šādu kartīšu, tad noīrēs lielāku dzīvokli, un Petrain ar Antigoni būs katram sava istaba. «Pagaidiet, kad es uzrakstīšu daudz šādu kartīšu ...» tēvs parasti teica, kad bērni viņam lūdza kaut ko nopirkt. Bet Petrs jau kopš agras bērnības, kad vēl tikko sniedzās līdz ēdamgaldam, bija pieradis uz tā redzēt neaprakstītu kartīšu grēdu. Antigone stāstīja, ka reiz, pirms daudziem gadiem, viņa dabūjusi kārtīgu brāzienu, jo starp tēva skaitļiem uzzīmējusi kaķi. Kad tēvs atgriezās no darba, viņš tūlīt sēdās rakstīt kartītes. Viņš strādāja arī svētdienās. Sestdienas vakaros māmiņa nopūzdamās sacīja, ka viņa gribot aiziet uz kino, bet tētis atkārtoja, ka viņi nesavilkšot galus kopā, ja viņš nenesīšot darbu uz mājām. Tad māte ņēmās lādēt tēva saimnieku Kondojaņa kungu; šis kā skaida tievais cilvēks, īsts sīkstulis, bija starpniecības kantora «Sviests un olīveļļa» īpašnieks. Jau vairākus gadus viņš nepielika tēvam pie algas ne grasi. Reizi gadā, māmiņas vārda dienā, viņš kā dāvanu sūtīja dārgu torti. Petrs nozvērējās šogad kļūt par pirmo skolnieku klasē un pēc skolas beigšanas strādāt un mācīties, un svētku dienās vest māmiņu uz kino. Tā viņš domāja sestdienās, bet nu sākās silta, saulaina svētdiena, un viņš jau šaubījās, vai izdosies kļūt par teicamnieku.

«1940. .gada 27. oktobri,» viņš uzrakstīja uz baltas papīra lapas, kas sen gaidīja, lai uz tās uzzīmētu Austrālijas karti. Kā par spīti, ģeogrāfijas stunda bija pirmdienās, lai visas svētdienas viņam, nabadziņam, būtu jānoņemas ar kartēm. Ikreiz viņš nolēma uzdevumu veikt agri no rīta, bet vienmēr kaut kas traucēja. Ja šodien nebūtu nobeidzies sienāzis, karte būtu bijusi jau gatava.

Kad viņš beidzot sāka kopēt karti uz zīdpapīra, Antigone uzaicināja viņu uz kino. Pirms aiziešanas viņi sastrīdējās. Petrs gribēja iet tenisa čībiņās; māsa piedraudēja, ka neņems viņu līdzi, ja viņš neuzaus puszābakus un neuzvilks zilos svārkus ar zeltītajām pogām, un tad vēl piespieda viņu saslapināt un pieglaust matus. Ja Petrs jau sen nebūtu vēlējies noskatīties šo filmu, viņš labāk bulu pavadījis laiku mājās kopā ar Todoru, tik ļoti viņš nevēlējas vilkt šauros, ķēmīgos svārkus, kas bija pirkti pērn, — jo viņš tagad nezināja, kur likt rokas, kas ērmīgi rēgojās no īsajām piedurknēm. Antigone, kurai bija izdevies savu panākt, pa ceļam jautāja viņam neparasti mīlīgā balsī:

— Petr mīļais, vai tu neiebildīsi, ja kopā ar mums uz kino ies Dimitrs?

— Kāds Dimitrs?

— Manas skolas biedrenes brālēns. Viņš mācās amerikāņu koledžā.

— Ko es varu iebilst? Man taču viņš nav jāstiepj pikpaunā,— Petrs vienaldzīgi atbildēja, sapratis beidzot, kāpēc māsa ir tik laba pret viņu.

Viņas draudzenes, kurām bija vecāki brāļi, viņu apskauda. «Tu, Antigone, esi laimīga,» viņas apgalvoja, «tev ir jaunāks brālītis, un, ja tu ej pastaigāties ar kādu zēnu, neviens tev nesaka: «Tavs draudziņš man nepatīk.»»

Pirms seansa Dimitrs samelsa Antigonei daudz visādu muļķību. It kā mati viņai esot līdzīgi viļņiem, kurus glāsta un šūpo vējš, — kā gan viņš varēja zināt par lentītēm! — un lūpas viņai esot kā smaržojoša roze.

— Nečīkstini, — Antigone pačukstēja Petram, kas, cenzdamies savaldīt smieklus, trinās uz krēsla.

— Paskaties, cik viņa ir līdzīga Dinai Durbinai, — čukstēja savai blakussēdētāja! meitene, kas sēdēja priekšējā rindā, un viņas abas, atpakaļ pagriezušās, blenza uz Antigoni.

Dimitrs, to dzirdēdams, paskatījās uz Antigones galvu, kas atgādināja puķu kāpostu, un teica:

— Tu patiešām esi viņai līdzīga.

Ja Petrs būtu vecākais brālis, viņš uzstātu, lai viņa māsa draudzējas ar Janni, zēnu, kas dzīvo pretējā mājā un dažreiz nāca palīdzēt Antigonei risināt matemātikas uzdevumus. Atpakaļceļā Petrs sadūšojies jautaja:

— Kāpēc Jannis ar mums negāja uz kino? Man šķiet, ka šis Diimiitrs ir stulbenis.

— Nemels niekus! — Antigone viņu pārtrauca. — Visas manas draudzenes draudzējas ar zēniem no amerikāņu koledžas, bet Jannis mācās parastā ģimnāzijā.

Petrs neko neiebilda. Viņš atcerējās, ka pērn Antigone un viņas draudzenes jūsmoja par zēniem no vācu skolas. Bet pēdējā laikā viņas par tiem negribēja ne dzirdēt. Mode pārgājusi, Petrs nodomāja, un tagad šis muļķītes to vien dara kā runā par zēniem no amerikāņu koledžas. Antigones labākā draudzene Rita reiz teica, ka viņas vairs neko negribot zināt par vācietē-niem, — viņa ar to domāja zēnus no vācu skolas — un, ja tie ir pie pilna prāta, viņiem jāpāriet uz citu. mācību iestādi, jo vācieši ar savu Hitleru priekšgalā nolēmuši iekarot visu Eiropu. Petrs mācījās parastā valsts skolā, un viņam bija vienalga, vai ar viņu ies vai neies uz kino, kad viņš būs pieaudzis, kaut kādas tur Ritas vai Antigones. Viņu daudz vairāk uztrauca kas cits: māsa mācījās privātskolā, jo visi tuvinieki, izņemot, protams, viņu, uzskatīja, ka daudz piedienīgāk būs teikt nākamajam līgavainim, ja tāds radīsies: viņa, lūk, beigusi sieviešu privātskolu «Partenons», nevis kaut kādu valsts skolu. Tīrās blēņas!

— Beidz spārdīt kārbiņu, tu man krīti uz nerviem! — Antigone viņu apsauca.

Viņš automātiski spēra ar kāju cigarešu kārbiņu, kas bija pagadījusies zemē pie izejas no kino un tagad ar viņu kopā veica ceļu līdz pašām mājām.

Goda vārds, Petrs tūlīt gribēja sēsties pie Austrālijas kartes, bet pie savām namdurvīm sastapās ar Sotiri, kas dzīvoja šā paša nama trešajā stāvā. Sotiris aicināja viņu pie sevis apskatīt beigto pērļu vistiņu, kuru no rīta bija atradis neapbūvētajā laukumā. Petrs nakad nebija redzējis ne dzīvu, ne arī beigtu pērļu vistiņu. Viņš nemaz nejuta, kā paiet laiks; māte viņu aicināja vakariņās, bet Austrālijas karte vēl aizvien nebija pārkopēta uz zīdpapīra.

Kad Petrs būs pieaudzis cilvēks un viņam būs sieva un bērni, viņš tiem neliks ēst pie galda. No viņa ēdamistabas koka kāpnes vedīs uz antresolu — tādu viņš bija redzējis Ritas dzīvoklī, — un viņš pats, viņa sieva un trīs dēli (lai meitenes dzimst citiem!) ēdīs, sēdēdami katrs uz sava pakāpiena. Tikko visa ģimene sapulcējusies pie galda, tā nezin kāpēc cilvēki sāk melst šausmīgas blēņas. Un skandina katru dienu vienu un to pašu kā pusdienās, tā vakariņās.

— Tev atkal, Petr, ir neapmierinoša atzīme grieķu valodā! — tēvs viņu strostēja.

— Nopērciet man plisētus svārkus. Visām manām draudzenēm ir plisēti svārki, — Antigone plijās virsū vecākiem.

— Kāpēc tik agri vakariņas? Vai nevarat pagaidīt, kamēr es izlikšu pasjansu? Kur lai es lieku kārtis? — vectēvs rūca.

Viņš caurām dienām lika pasjansu «Napoleons» no kāršu komplekta, kas aizņēma visu galdu.

— Nav ko ilgāk vilcināties, mums nepieciešams nopirkt drēbi dīvāna pārvalkam. Kad atnāk viesi, es sarkstu, skatīdamās uz šīm skrandām, — māte žēlojās.

Petrs varēja zvērēt, ka viņi katru dienu atkārto vienu un to pašu, un arī viņam uz mēles bija visneticamākās inu|ķības:

— Bet es šodien redzēju zirgu ar salmu cepuri un ar krellēm.

— Lai kļūtu par kapteini, saka, jāsākot ar kuģa puiku. Vai es drīkstu mācīties par kuģa puiku?

Viņam neatbildēja, jo neviens nekad neņēma nopietni viņa vārdus. Tikai tajās dienās, kad pie viņiem pusdienoja mātes brālis, tēvocis Anhels, mājā viss pārvērtās. Viņš vienmēr stāstīja kaut ko interesantu. Bet Petra dēliem tēvoča Anhela vietā būs krustmāte Antigone, kas runā tikai par plisētiem svārkiem.

Tēvocis Anhels atnāca pēc vakariņām un uzsāka sarunu par karu. Petrs domāja par sienāzi, un viņa sirds skumjās sažņaudzās. Ko tie pieaugušie kā sajukuši ar karu? ...

— Tev piestāvēs formas tērps, tu tajā būsi neatvairāma, — tēvocis Anhels pazobojās par Antigoni.

— Būtu jūs redzējuši Dižo Antigoni iepriekšējā karā! Viņa dziedāja evzona^1 tērpā, — vectēvs teica.

Vectēvs ilgus gadus bija nostrādājis par suflieri Dižās Anti-gones trupā, tāpēc arī viņa mazmeitu nosauca šajā vārdā. Lai arī par ko būtu runa, viņš vienmēr pieminēja Dižo Antigoni. Pat tad, kad Antigone jaunākā viņam teica:

— Ar labu nakti, vectētiņ!

— Ak, ja tu būtu dzirdējusi, kā labu nakti novēlēja Dižā Antigone Ofēlijas lomā! «Ar labu nakti, kundzes, ar labu nakti, dārgās kundzes; ar labu nakti, ar labu nakti!» Kāda balss! īsts metāls!

Reiz vectēvs bija saņēmis ielūgumu uz izrādi svētdienas rītā un paņēma līdzi uz teātri Petru. Dižajai Antigonei, kura, tāpat kā vectēvs, jau sen bija pensijā, vajadzēja uzstāties ainās no veciem uzvedumiem, kas agrāk bija guvuši panākumus. Petrs ieraudzīja uz skatuves izkrāšļotu večiņu, kas tēloja meiteni. Blakus krēslā vectēvam lija aizkustinājuma asaras, bet Petrs garlaikojās un vēlējās ātrāk nok|ūt mājās pie Todora.

Māmiņa pasniedza tēvocim Anhelam kafiju un atgādināja bērniem, ka viņiem laiks gulēt. Antigone lūdza viņu uzmodināt agrāk, lai varētu atkārtot vēstures stundu.

— Bet vai tu, Petr, esi sagatavojis visas stundas? — māte viņu durvīs aizturēja.

— Man nedaudz ar otiņu jāpārvelk pa karti, — viņš atbildēja, bet māmiņa jau nedzirdēja, ko viņš teica, jo tēvocis Anhels ierunājās par miltiem un cukuru.

Petrs salocīja papīra lapu, uz kuras bija jāuzzīmē Austrālijas karte — lapa bija palikusi tīra, tikai augšējā malā rēgojās datums, — un ielika to mugursomā. Ko viņš rīt teiks skolotājam Lukata kungam, kad tas savāks no skolēniem kartes? Ja nu atgadītos kaut kas neparasts, ka rit nebūtu jāiet- uz skolu! Nē, karu, par ko runā tēvocis Anhels, protams, nevajag, bet labi būtu, piemēram, saķert cūciņas. Visa klase bija izslimojusi cūciņas, tikai viņš, kā par spīti, nebija saslimis. Petrs apgūlās un pārvilka pār galvu segu, lai viņu netraucētu gaisma, kas degs, kamēr Antigone uztīs matus uz lentītēm.

Ja sienāzis nebūtu nobeidzies, Petrs svētdienas rītā būtu uzzīmējis šo nelaimīgo Austrālijas karti...

«1940. gada 27. oktobri. Šeit dus Dižais sienāzis...» — lūk, kas bija rakstīts lieliem, zaļiem burtiem uz, Austrālijas kartes. Un Lukata kungs viņu rāj par to.

— Kāpēc tu esi ģērbies sērās? — skolotājs jautā.

— Sienāzis miris, — Petrs atbild, apskatīdams krepa lenti uz savas piedurknes.

— Lai visi skolēni ietērpjas sērās! — Lukata kungs dod rīkojumu.

Bet klase ir tukša, nav nevienas dzīvas dvēseles... Un katedrā tagad svinīgi sēž tēvocis Anhels.

— Kāpēc tu sēdi solā? Zēni jau aizgājuši karā, — viņš saka Petram.

No ārienes atplūst marša uzvarošās skaņas.

— Tur iet Dižā Antigone, — atskan vectētiņa balss.

Petrs izliecas pa logu ārā. Pa ielu soļo viņa māsa Antigone fustanellā. Matus viņa uztinusi uz zilām lupatiņām, kuru gali pland kā karodziņi. Viņa sit bungas. Aiz viņas seko vesels gājiens. Petrs spraucas caur pūli. Cilvēki kliedz. Viņš skrien, skrien, glābdamies no viņu kliedzieniem... Mēģina paslēpties

sijas plaisā. Sienāzis nesirsina, bet ari auro spalgi un skaļi. Petrs savelkas čokurā, sēdēdams plaisā, un aizspiež ar rakām ausis... Cilvēki viņu grūsta, acīmredzot grib aizziest plaisu ar plastilīnu. Bet sienāzis kliedz aizraudamies. Kāds pārvelk ar roku pār Petra pieri...

Viņš atvēra acis. Pie viņa gultas stāvēja māmiņa un Antigone jaunā priekšautā, ar divām zilām lentēm matos vienādā atstatumā no matu šķirtnes. Petrs tūlīt piecēlās sēdus gultā. Viņš acīmredzot aizgulējies un nokavēs skolu. Bet troksni un dunoņu viņš dzirdēja tagad, nomodā, un māmiņa izskatījās tāda kā nobijusies.

— Celies un ģērbies, — viņa teica. — Sācies karš. Vai tad tu nedzirdi sirēnas?

2. nodaļa «PA SVEŠAJIEM KALNLEJU CIEMIEM»

Petrs un Antigone neatgāja no loga. Karte Petra somā varēja gulēt mierīgi: Grieķijā jau bija sācies karš. Paņēmusi līdzi dažas kulītes, satrauktā māte izgāja no mājas.

— Iešu pie pārtikas preču tirgotāja. Ja ierodas tēvocis Anhels, pasakiet viņam, :ka es .drīz atgriezīšos.

Tēvs uzlīka cepuri.

— Bet es laikam iegriezīšos pie Kondojaņa.

Arī vectēvs skatījās uz ielu pa citu logu un murmināja:

— Es taču vēl vakar teicu... Ne velti man nemitīgi nāca karaļi un visu jauca. Pasjanss ne reizi neizdevās.

Uz ielas skanēja dziesmas un marši. Garām brauca kravas automobiļi ar kareivjiem, kuri meta augšā laiviņcepures un sauca:

— Ohi![2] Nē — itāliešiem, kas iedrošinājušies nekaunīgi iebrukt Grieķijā!

— Tu novelsies. — Petrs pavilka Antigoni aiz jakas, jo viņa, izkārusies pa logu, sūtīja gaisa skūpstus kareivjiem, kuri tagad dziedāja «Pa svešajiem kalnleju ciemiem» — dziesmu, ko Petrs jau bija mācījies skolā.

Patiesībā bija jādzied: «Pa svešajiem kalnu un ieleju ciemiem uzvarot karaspēks iet.» Bet Petrs, tāpat kā visi klasē, līdz pērnajam gadam dziedāja: «Pa svešajiem kalnleju ciemiem,» — uzskatīdami, ka tā vajag. Kaut kā,da armija — protams, grieķu — uzvarējusi kalnlcjas, ko Petrs un pārējie skolēni uzskata apmēram par tādu tautu kā rnirmidonjani^3. Un, kaut arī pērnā gada beigās viņus sāka mācīt cits dziedāšanas skolotājs, kas vārdus bija uzrakstījis uz tāfeles, bērniem saprotamāks likās viņu pašu variants, bet vārdi «Pa svešajiem kalnu un ieleju...» viņiem neko neizteica. Un tā karavīri tagad dziedāja, un Petrs iztēlojās, kā viņi ar kailiem zobeniem metīsies virsū kalnlejū barbariem un sakapās tos gabalos.

— Mēs, grieķi, esam uzvarējuši visos karos. Vai nav tiesa, vectētiņ?

Vectētiņš neko neatbildēja, cenzdamies karavīru vidū saskatīt tēvoci Anhclu.

— Tēvocim taču būs zvaigznīte uz uzplečiem, vai ne, vectētiņ?

— Sveiciens varoņiem! — Antigone skaļi kliedza un meta zemē pa pusei apvītušas pīpenes, kas stāvēja vāzē uz palodzes, kareivjiem, ku.ri aizvien vēl gāja un gāja.

Petrs agrāk domāja, ka karš ir nebeidzamas šausmas. Bet viss bija citādi un drīzāk atgādināja svētkus, kaut arī pa brīdim gaudoja sirēnas. Viņš droši varēja priecāties. Un prieks par to, ka šodien nav jāiet skolā, viņā nerimās.

— Paskaties uz Levendi kundzi. — Antigone viņam piebikstīja.

Levendi kundze — resna, sarkanmataina sieviete, kas dzīvoja pirmajā stāvā, — stiepa divas milzīgas somas.

— Labdien, Levendi kundze! — viņi reizē uzsauca no loga.

Bet viņa pat nepagrieza galvu uz viņu pusi un steigšus

pazuda namdurvīs.

Māte atgriezās no pārtikas tirgotāja ar tukšām rokām. Viņa stāstīja, ka veikalā esot daudz ļaužu, bet viņa neesot varējusi stāvēt rindā, jo baidījusies palaist garām tēvoci Anhelu, kurš laikam pēc tam, kad būs ieradies iesaukšanas punktā, ieskries pie viņiem.

— Iespējams, ka viņš pat nepagūs no mums atvadīties, — māmiņa piepeši satraucās.

Arī tētis atnāca no kantora «Sviests un olīveļļa. G. Kon-dojanis».

— Kantoris ir slēgts. Tur nav nevienas dzīvas dvēseles, — tētis teica tik sarūgtinātā balsī, ka Petrs nobrīnījās: kas tur ko uztraukties, ja arī viņam pirmdienas vietā ir svētdiena?

Petrs gribēja izskriet uz ielas, kur viņu aicināja Sotiris, bet tētis nelaida.

— Mēs nezinām, — tētis teica, — kas var notikt šodien. Turklāt ik mirkli var atnākt tēvocis Anhels no mums atvadīties.

Antigonei apnika skatīties pa logu, un viņa laikoja pie spoguļa balto lakatu, ar spraudītēm to piestiprinādama pie matiem.

— Māmiņ, no cik gadiem uzņem brīvprātīgās medicīnas māsas?

Māmiņa neko neatbildēja; sēdēdama juz grīdas, viņa rakņājās zemākajās bufetes atvilktnēs. Vilka ārā papīra kulītes, vēra vajā, ieskatījās tajās un atkal lika bufetē. Viņa nervozēja vairāk nekā pārējie pieaugušie. Varbūt tāpēc, ka viņai nekad nebija svētku. Vienmēr, gan svētdienās, gan ziemassvētkos, viņai bija milzums darba. Un pat tagad, kara laikā.

— Trīs kilo pupiņu... divi kilo cukura... puskilo lēcu...

saujiņa mande|u... kilo miltu, — viņa murmināja, pārbaudīdama kulīšu saturu. ,

Kas viņai lēcies? Kāpēc viņa rūpīgi vāc visu, kas mētājas bufetē?

Atskanēja durvju zvaniņš, taču atnāca nevis tēvocis Anhels, bet gan Antigones skolas biedrene Rita. Acis viņai bija aiztū-kušas no asarām. Viņas brālis bija paņemts armijā. Un viņas tēvs arī aizbraucis uz iesaukšanas punktu. Vispārēja mobilizācija.

— Bet vai tu, tēti, iesi karā? — priecīgi satraukta jautāja Antigone.

Iejaucās māmiņa, atbildēdama:

— Tētis nav tik jauns, lai viņu iesauktu armijā.

Un te Petram gandrīz izlauzās vārdi: «Cik žēl! Tas nu gan būtu vareni, ja tētis aizietu karā!»

Pa namdurvīm- iegāja kāds virsnieks. Ar grūtībām viņā sazīmējis tēvoci Anhelu, Potrs kūleniski metās lejā pa kāpnēm un apvija rokas viņam ap kaklu. Medicīnas dienesta jaunākais leitnants, tā saucās tēvoča dienesta pakāpe. Viņa atšķirības zīmes bija tumšsarkanas apmales uz apkakles stūrīšiem. Cik ļoti tēvocim Anhelam piestāvēja karavīra formas tērps! Māmiņa un vectētiņš, uz viņu raudzīdamies, izplūda asarās. Labi, ka Antigone un Rita izglāba stāvokli. Aizmirsusi savas saraudatas acis, Rita piebikstīja Antigonei un pačukstēja:

— Nu iepazīstini beidzot mani ar savu tēvoci.

— Tēvoci Anhel,. šī ir Rita, mana labākā draudzene. Es tev par viņu jau stāstīju.

— Ak, Antigone, tev ir tik skaista draudzenīte, bet tu mani iepazīstini ar viņu tikai tagad, kad es aizeju armijā, — tēvocis Anhels jokodams sūrojās.

— Tam nav nekādas nozīmes. Es gaidīšu, kad jiis atgriezīsieties ar uzvaru, — Rita koķeti teica un, noņēmusi no kakla zelta medaljonu, devās pie tēvoča Anhela.

— Tu esi jukusi, — Antigone centās viņu apstādināt. — Māte tev sados.

— «Visu armijai» — tāds ir mūsu lozungs, — Rita iebilda am uzikāra medaljonu tēvocim Anhelam kaklā. Viņš jautri iesmējās, gluži kā svētdien, kad ēda pusdienas pie māsas un bērni lūdza viņu pasēdēt vēl mazliet, bet viņš iebilda, smiedamies: «Laidiet mani vaļā, citādi es nokavēšu satikšanos.»

Māte uztraucās, ka tēvocis Anhels var saaukstēties, jo viņam zem formas svārkiem bija uzvilkts tikai plāns svīteris.

— Tikko nokļūsim frontē, mums izsniegs siltu veļu, — tēvocis nomierināja māti.

Viņš steidzās un pirmo atvadoties apskāva vectētiņu. Vectē-, iiņam trīcēja rokas. Māmiņa sāka raudāt. Petrs nodomāja, ka viņa tuviniekiem nav ne drusciņas varonības. Tikai Antigone un Rita prata, kā nākas, pavadīt virsnieku karā. Viņas no abām pusēm saņēma tēvoci Anhelu zem rokas un devās lejā pa kāpnēm, dziedādamas:

— «Lepni so-oļo mū-su ka-ra-vī-ri...»

Petrs skrēja viņiem pakaļ, lēkdams pār katru otro pakāpienu. Viņš sapņoja par to dienu, kad tēvocis Anhels atgriezīsies ar uzvaru. Ko tikai viņš viņiem nepastāstīs! Svētdienās viņi ilgi neļaus viņam iet projām, lai arī kādas viņam būtu satikšanās.

Tēvocis Anhels apstājās pie namdurvīm. Viņš steigšus noskūpstīja meitenes un, maigi noglāstījis Petra vaigu, ielēca pirmajā garām braucošajā automašīnā ar karavīriem. Antigone un Rita ilgi māja viņam ar mutautiņiem. Kravas automobilis pazuda ielas līkumā, bet viņas nekustējās. Viņas skatījās turp, kur izgaisa automobilis. Apgriezies Petrs pamanīja, ka Rita tur roku pie vaiga.

— Vai tev zobs sāp? — viņš jautāja.

— Dumiķi, — Antigone teica. — Tēvocis taču viņu noskūpstīja uz vaiga.

No kāpņu telpas atskanēja rīboņa. Tas bija Sotiris, kas nesās lejā no trešā stāva, kā parasti lēkdams pāri diviem pakāpieniem. Ieskrējienā viņš gandrīz uzdrāzās virsū meitenēm.

— Iesim paskatīties, kā vedīs lielgabalus, — viņš teica Petram.

— Petr, uz kurieni tu? — Antigone iespiedzās.

— Pasaki mammai, ka e§ aizgāju pastaigāties ar Sotiri! — viņš nokliedza: negaidīdams viņas iebildumus, viņš metās

skriet projām kopā ar draugu un drīz vien izzuda skatienam.

Lielgabalus viņiem neizdevās apskatīt. Zēni staigāja pa blakus ielām, blenzdami uz automašīnām ar karavīriem. Viņi grūstījās starp jaudīm, kuri lauzās tramvajos, autobusos, karājās uz pakāpieniem kā vīnogu ķekari un kliedza:

— Ohi! Ne — itāliešiem!

— Viņi steidzas pieteikties armijā, — noteica Sotiris, kas vienmēr visu zināja.

— Laimīgi! Novēlam uzvarēt! — zēni sauca līdz aizsmakumam.

Pēc tam viņi pagatavoja sev divas laiviņcepures no avīzes, kas mētājās uz ietves, un, nostājušies ierindā, — Sotiris, protams, priekšgalā, — sāka soļot, dziedādami improvizētu maršu:

Frančiem, māgā vardes nonāk,

Itāļi rij makaronus,

Angļi lepoties tik protas,

Grieķi varoņi ir toties.[4]

Petrs atgriezās- mājās, no dziedāšanas gluži aizsmacis. Jau bija vakars, bet viņu aizmirsa sarāt.

Taču, lai arī kā būtu, daudz kas bija pārmainījies kopš kara sākuma. Petrs, pēkšņo notikumu satraukts, pavisam bija aizmirsis par Todoru, un tas, nabadziņš, droši vien cieta badu, jo viņam nebija ne mazākā priekšstata par to, ka viņš kļuvis liecinieks neaizmirstamam vēsturiskam brīdim — grieķu kara sākumam ar musolīniešiem, kā Sotiris nosauca itāliešus. Nākamajā dienā agri no rīta Petrs devās pabarot bruņurupuci. Gaitenī pie pieliekamajiem kambariem stāvēja namsaimnieks un sarunājās ar kādu ūsainu punduri.

— Es neņemos veikt tādu darbu, — ūsainais punduris teica.

— Bet kur cilvēki paslēpsies bombardēšanas laikā? — saimnieks jautāja. — Man liek ierīkot bumbu patvertni.

Tātad pieliekamos pārveidos par bumbu patvertnēm, Petrs secināja un centās izdomāt dažādus iemeslus, lai pārliecinātu Antigoni novietot Todoru bērnistabā.

— Drošāk būtu izmantot terasi, jo, ja bumba uzkritīs uz mājas, cilvēki zem gruvešiem aizies bojā, — punduris apgalvoja.

Pieliekamos tā arī nepārveidoja par patvertnēm, un uzlidojumu laikā dienā visi mājas iedzīvotāji — izņemot Petra vectēvu un Sotira vecmāmuļu, kuri nevarēja uzkāpt pa vītņu kāpnēm ārpusē, — pulcējās terasē un bāza galvā kastroļus, lai pasargātu sevi no zenītlielgabalu šāviņu šķembām. Ja bombardēja naktī, neviens nekāpa no gultas ārā. Petrs tikai pārvilka pāri galvai segu. Cilvēki nekrita panikā, kaut arī Pirejas ostas bombardēšanas laikā visa apkārtne drebēja. Stikli rūtīs šķindēja, bet nesaplīsa, jo logi bija aplīmēti ar balta papīra strēmelēm. Sotiris pat ierosināja sacensties par skaistāko rakstu. Visi uzskatīja, ka Atēnas stipri nebombardēs. Tā teica arī Levendi kundze, kas to bija dzirdējusi dažas dienas pēc kara sākuma no angļa Maikla, savas meitas Lelas līgavaiņa.

Reiz pie namdurvīm apstājās taksometrs, un no tā izkāpa Lela ar angļu virsnieku, kura ģīmis bija tikpat sarkans kā Levendi kundzes krāsotie mati. Viņš veda pavadā suni, vācu aitu suni, — Petrs vēlāk ar to sadraudzējās, — ko sauca par Negaisu. Antigonē izraisīja skaudību Lelas jaunais kostīms, bet Petrā — suns, māmiņā — milzīgā kartona kārba, kuru anglis izvilka no bagāžnieka.

— Stāsta, ka angļu virsniekiem katru nedēļu izsniedzot tik ■daudz produktu, ka viņi varot uzturēt divas ģimenes, — māmiņa rūgti noteica.

Pēdējā laikā viņa bija tik ļoti norūpējusies un satraukta, ka viņu vairs neiepriecināja lielās uzvaras frontē. Piemēram, Tepe-lenu ieņemšana. Pat vectētiņš tajā dienā izgāja uz balkona ar karodziņu rokā un dziedāja dziesmas, kas bijušas Dižās Antigo-nes repertuārā labākās un iedvesmojušas karavīrus iepriekšējā karā.

— Māt, ieņemti Tepeleni! — Petrs iesaucās.

— Zinu, neauro, — skanēja atbilde.

Petrs nesaprata, kāpēc māmiņa nepriecājas. It kā viņa nebūtu •grieķiete. Tik daudz uzvaru, tik daudz slavas! Ak, kad beidzot atnāks tēvocis Anhels un visu par to pastāstīs? Rita un Antigonē no rīta līdz vakaram adīja zeķes armijai un dēvēja karavīrus par «mūsu varoņiem». Vectētiņš teica — «mūsu drosminieki». Pat tētis, kas vienmēr izcēlās ar atturību un klusuciešanu — sevišķi kopš tā laika, kad viņš bija zaudējis pamatdarbu un pavadīja augas dienas mājās, jo Kondojaņa kungs, kā teica tēvs, iuz laiku «sakarā ar radušos stāvokli» slēdzis savu kantori, — pat tētis, nolicis malā savas kartītes, pārvietoja karodziņus uz kartes, kas karājās pie sienas, atzīmēdams pilsētas, kuras ieņēmusi grieķu armija.

Tikai māmiņa, visiem par izbrīnu, neinteresējās par karā gūtajiem panākumiem. Visā viņa saskatīja tikai slikto un pat atklātnes, kuras sūtīja tēvocis Anhels, izskaidroja pēc sava prāta, ne tā kā pārējie ģimenes locekļi. Pēdējā atklātnē, kas tika sūtīta kaut kur no frontes, bija rakstīts: «Spriežot pēc jūsu vēstulēm, Atēnās ir saulains laiks, bet šeit — sals un sniegs... Man sāp kājas lielais pirksts...»

Sis pirksts izraisīja pie pusdienu galda lielus strīdus.

— Viņam par mazu zābaki, lūk, kas, — vectētiņš teica.

— Es jums saku, ka viņš to nosaldējis, — māte apgalvoja neparasti žēlā balsī.

— Padomā tikai, viņš to nosaldējis, — vectēvs sašutis teica. — Virsnieki no galvas līdz kājām ģērbti vilnas drēbēs. Vai tu neredzēji uzņēmumus avīzēs? Troņmantnieks pats savām rokām viņus apdāvināja.

Bet māmiņa palika pie sava, ka tēvocis Anhels nav nekāds mīkstčaulis un nežēlotos par sāpēm pirkstā, ja viņam spiestu zābaki. Pat sievietes rindā pie pārtikas veikala, viņa turpināja satrauktā balsī, runāja, ka ik dienu no frontes tiek atsūtīts daudz ievainotu un apsaldētu karavīru.

Atzīmēdami katru jaunu uzvaru, Petrs un vectētiņš nespēja vien griezt karodziņus no zila un balta papīra un kārt tos uz balkona. Petrs mācīja vectētiņam dažādas dziesmiņas, kurās tika izsmiets duče un ļtālieši, kurus vecais vīrs nevarēja ciest, jo pirms daudziem gadiem kāds itālietis viņu bija pamatīgi piekāvis.

Drīz pēc apprecēšanās ar vecmāmiņu, teātra elektriķa meitu, viņš aizbraucis uz provinci kopā ar Dižās Antigones trupu. Izrādīja «Kamēliju dāmu». Kā parasti, kad neesot bijusi sufliera būda, vectētiņš stāvējis aizkulisēs. Dižā Antigone bez viņa neesot varējusi uzstāties. Viņa nekad neesot atcerējusies savas lomas tekstu un bieži vien iespraudusi frāzes no citām lugām. Vectētiņš pratis tik labi teikt viņai priekšā, ka neviens to neesot pianījis. Tāpēc, kad tikusi izrādīta jauna luga, vectētiņam neesot bijis brīv atrauties nevienu mirkli. Turpretī, ja luga bijusi spēlēta daudzas reizes, viņš varējis mazliet atpūsties. Tajā vakarā viņš tomēr neesot nocieties un pametis skatienu parterā, lai papriecātos par vecmāmiņu, kura, greznā kleitā tērpusies, skatījusies «Kamēliju dāmu», sēdēdama pirmajā rindā. Un ko viņš ieraudzījis! Kāds lamzaks, kas sēdējis viņai blakus, centies saņemt viņu aiz rokas, bet vecmāmiņa apjukumā atgaiņājusies. Vectētiņš tūlīt uzskrējis uz skatuves, nolēcis parterā un iecirtis lamzakam pliķi. Tas uzlēcis kājās, un tikai tad vectētiņš sapratis, ka viņa pretinieks ir gandrīz divus metrus garš. Izrāde, protams, tikusi pārtraukta, skatītāji klieguši, bet lamzaks, kā vēlāk noskaidrojies, bijis itāliešu inženieris, kas netālu cēlis tiltu; viņš būtu samalis vectētiņu miltos, ja vecmāmiņa no šausmām nebūtu zaudējusi samaņu.

— Viņš ne tikai mani piekāva, bet vēl nosauca par kumēdiņu rādītāju! — atstāstot šo gadījumu, vectētiņš ikreiz saskaitās.

Tāpēc viņš tagad priecājās, ka itālieši frontē dabū pa kaklu,

— Varbūt tā nelieša mazdēlam vai krustdēlam mūsu kareivīšf tagad kārtīgi sados, — viņš teica.

Turklāt vectētiņš jutās ļoti iepriecināts, ka Dižā Antigone, kaut arī viņai jau vairāk nekā sešdesmit gadu, atkal uzvilkusi' fustanellu un dzied teātrī patriotiskas dziesmas.

— Kādu reizi tu, Petr, mani, nevarīgu večuku, aizvedīsi uz. teātri un es ar viņu tikšos aizkulisēs, — viņš teica, un viņa acis-iemirdzējās.

Kad tika ieņemta Girokastra, vectētiņš, Antigone un Petrs-nolēma dziedāt «Āksts Musolīni» tik ilgi, kamēr aizsmaks. Bet viņus iztraucēja māmiņa, kas ienāca istabā, plaukstā turēdama divus gredzenus. Viņa lūdza Antigoni aiznest tos Levendi kundzei, ar kuru par visu bija norunājusi iepriekš. Tos nopirks angliskā dāvanu Lelai. Petrs krita tādā izmisumā, ka gandrīz sāka. •raudāt. Padomā tikai, ieņemta Girokastra, sakauti itālieši, bet māti tas nemaz nesajūsmina. Viņa pārdod gredzenus un uztraucas, ka tēvocim Anhelam sāp pirksts. Kad viņš atgriezīsies ar uzvaru, viņam būs kauns par savu māsu. Turklāt Petrs, sarkdams, aiz sašutuma, atcerējās, ka pirms dažām dienām, kad skanēja, zvani par godu uzvarai — nav zināms, kādai, —• māte pārnāca mājās un tūlīt Petrs ar tēvu, alkdami uzzināt pēdējos jaunumus,, apbēra viņu ar jautājumiem. Bet matē, palaidusi visu gar ausīm, teica tēvam nosodošā balsī:

— Ja tu nekā nespēj izlemt, es pati aizgāju pie Kondojana.. Viņš mums iedos uz parāda kannu ar olīveļļu.

Tētis saskaitās, kādēļ viņa jaucoties viņa darīšanās, bet māmiņa norūca vēl niknāk, ka negribot bērnus lemt bada nāvei. Viņi sarunāja viens otram vēl daudz ko nepatīkamu, bet Petrs nodomāja, ka jau kopš paša kara sākuma vecāki sarunājas asā, dusmīgā balsī un māte vienmēr ir gatava eksplodēt.

Peitrs ne vienu reizi vien bija lasījis romānos par sieviešu varonību, kuras savā mūžā veikušas ne mazums varoņdarbu. Viņš-zināja līdz vissīkākajām niansēm stāstu par Teklu un it īpaši par Aleksiju, kā viņa pirms daudziem gadsimtiem, Vasilija^5laikā, izlikdamās mēma, iekļuvusi ienaidnieku rindās un viņus-izspiegojusi. Bet, lūk, Antigone, lai arī bija karš, tina matus uz sešdesmit astoņām lentītēm un adīja zeķes, pļāpādama ar Ritu. Zeķes var adīt arī vecenes, bet Antigonci jābēg uz fronti pārsiet ievainotos. Viņai ir jau četrpadsmit gadu! Aleksijai bija apmēram tikpat daudz, kad viņa klīda pa mežiem un kalniem. Bet ja atceras Teklu un Aleksi...

«— Aleksi, vai tu dzirdi mani? — Tekla jautāja mirstošajam jauneklim.

— Es dzirdu tevi, Tekla ... Zvēri man...

— Es zvēru.

— ...ka tu atdosi savu dzīvību par dzimteni.

— Es zvēru.»

Bet māte te uzsāk ķildu c]|as kannas dēļ, te krīt izmisumā tāpēc, ka viņai veikala iesmērējuši tārpainas pupiņas.

«Un Tekla izvilka dunci no Alekša rātais, un tas mirdams nočukstēja:. — Mana dzīve izgaisīs un mani aizmirsīs, bet dzimtene paliks.»

Ak, j.a Petrs būtu vecāks, viņam taču ir tikai deviņi gadi! Kaut arī viņš varētu teikt: «Mana dzīve izgaisīs...» Bet kurš gan ar viņu rēķinās? Labi vēl, ka tēvocis Anhels ir frontē. Labi, ka vismaz viņam «mīlestība uz dzimteni stāv augstāk par visu», kā teica Aleksija. Un vēl labi, ka pēc kara beigām, kad uzvarētāji iejās Atēnās, arī Petra ģimene gaidīs savu varoni. Bet, kad atkal tiks atvērtas skolas un stundās mācīs pašreizējā kara vēsturi, iespējams, ka stāstīs arī par tēvoci Anhelu un viņa portretu uzkārs līdzās Kolokotroņa^6 un Marka Bocara^7 portretiem. Bet ko darīs māte, kad visa pilsēta slīgs karogu jūrā un visi zvani skanēs par godu lielajai galīgajai uzvarai?

3. nodaļa ANTE PORTAS^8

Rita viņus uzmodināja tajā rītā, tikko sāka aust gaisma. Viņa stāstīja, ka nepazīstams cilvēks atnesis viņai zīmīti, kurā rakstīts, ka viņas brālis ievainots .guļ hospitālī. Viņa bija nolēmusi neko neteikt mātei, kurai ir slima sirds. Arī pati Rita trīcēja no uztraukuma.

— Petrs aizies uz hospitāli un visu dabūs zināt, — Antigone apņēmīgi noteica un uzsvieda uz brāļia gultas drēbes.

Petrs vēl nekad nebija bijis slimnīcā. Reiz viņš bija dzirdējis, kā saslimušais vectētiņš vaimanāja:

«Ļaujiet man mierīgi nomirt mājās, uz mana dīvāniņa ēdamistabā, tikai nevediet uz slimnīcu.»

Hospitālis, kurā vajadzēja sameklēt Ritas brāli Morisu, bija' milzīgs. Petrs uzkāpa pa marmora kāpnēm un, iegājis gaitenī, sajuta sāpes kuņģī, tāpat kā kontroldarbā, kad nevarēja atcerēties īpašības vardu un divdabju daudzskaitļa ģenitīva galotnes. Vēl līdz šim viņš tās jauc. Kā ir pareizi: ievainoto vai ievainotu?

Gaiteņos bija saliktas gultas, un tajās gulēja cilvēki ar apsaitētām galvām, tikai acis vien bija redzamas... Jāraksta «ievainoto», viņš toreiz bija uzrakstījis kļūdaini, un skolotājs, izsaucis māti, rāja Petru par to, ka viņš nezina gramatiku. Bet, ja viņš-kontroldarbā būtu uzrakstījis pareizi, kas būtu mainījies? Vai tad Morisu nebūtu ievainojuši? Un kā lai viņu tagad atrod, ja visas apsaitētās galvas izskatās vienādas? «Otrais korpuss, otrais stāvs, trešā palāta» — bija rakstīts zīmītē, kuru viņam iedevusi Rita. Petrs izskrēja oauri gaitenim un, smagi dvesdams, uzkāpa pa kāpnēm augšā. Garām steidzās medicīnas māsas un ārsti,, nepievērsdami viņam nekādu uzmanību. Otrā stāva gaitenī nebija nevienas dzīvas dvēseles. Petrs apstājās pie durvīm ar uzrakstu «3. palāta» un neticēja pats savām ausīm: aiz aizvērtajām durvīm spēlēja akordeons, un dreboša, aizsmakusi sievietes balss dziedāja:

«Akst Musolīni, tev un visiem jums ies plāni...»

Viņš klusītiņām pavēra durvis un izbrīnā sastinga uz sliekšņa. Vectētiņa Dižā Antigone fustanellā stāvēja uz galda un dziedāja, gan ar papēžiem piesizdama takti, gan soļodama uz vietas kā skolā vingrošanas stundās. Viņai līdzās stāvēja vairākas grezni ģērbušās dāmas ar tādām pašām kartona kārbām rokās, kādas veda Lclas līgavainis Maikls.

Kāda medicīnas māsa pagriezusies izbrīnā paskatījās uz Petru. Viņš iedeva tai Ritas zīmīti, un viņa ar acīm norādīja uz kādu ievainoto. Nē, Moriss nebija apsaitēts no galvas līdz kājām, bet kruķis, kas bija piesliets pie viņa gultas, tūlīt krita Petram acīs. Pulēts koka kruķis. Tāds pats gaišdzeltens, līdz spīdumam nopulēts kā zārki, kas stāvēja pie apbedīšanas biroja sienas uz blakus ielas stūra.

— Kāpēc tos krāso tik šausmīgā krāsā? — viņš reiz jautāja Antigonei.

— Lai tie izskatītos atbaidoši, — viņa paskaidroja.

Tātad arī kruķim jāizskatās atbaidošam.

Moriss, kā likās, nemaz neuztraucās, ka pretīgais kruķis stāv pie viņa gultas kājgaļa, — viņš nenolaida acis no Dižās Antigo-nes un aplaudēja viņai... Petrs piegāja viņam tuvāk. Pēdīgi viņu pamanījis, Moriss beidza aplaudēt un skaļi jautāja:

— Kā jūtas ,mana māte?

Ievainotais blakus gultā viņu apsauca.

— Viņa ir vesela, — Petrs atbildēja skajā balsī, un visa palāta uz viņu paskatījās.

Viņš klusēdams stāvēja Morisam līdzās tik ilgi, kamēr Dižā Antigone nodziedājusi beidzot nokāpa no galda un kopā ar greznajām dāmām sāka dalīt ievainotajiem svētbildes un konfekšu tūtiņas. Viņa papliķēja pa vaigu tos, kam bija apsaitēta galva. Pārvilkdama ar roku pār Morisa matiem, viņa noteica:

— Sveicu tevi, varoni!

Petrs nodomāja, kā gan priecāsies vectēvs, kad uzzinās par Dižās Antigones uzstāšanos hospitālī, bet viņas smaržas atkal izraisīja sāpes kuņģī un nepatīkamās atmiņas par grieķu valodas kontroldarbu.

Vectētiņš apgalvoja, ka cīņa prasa upurus, bet uzvaras karā — rokas un kājas. Rita apraudāja brāli, kas bija zaudējis kāju... Atklātnes no tēvoča Anhela vairs nepienāca. Frontē vairs nebija uzvaru.

— Mūsu karavīri gluži kā pārakmeņojušies, — tētis teica.

Antigone un Rita joprojām adīja karavīriem zeķes un lika tās

papes kārbā, vienā no tām, ko Levendi kundze meta ārā, iekšpa-galmā. Jau divas dienas visa apkārtne trīcēja no bombardēšanas, bet neviens vairs negāja uz terasi, uzbāzis galvā kastroli. Tur kāpa tikai tad, kad sirēnas pūta trauksmes atsaukumu, lai apskatītu visapkārt nokritušās šķembas. Tālumā, pie Kastellas pakalna, debess bija spilgti sarkana. Šķita, ka deg visa Pireja. Petrs uztraucās: vai nav uzbrukusi nelaime Sotirim un viņa mātei, kuri iepriekšējā dienā bija aizbraukuši uz Pireju pie kāda radinieka, kas viņiem bija apsolījis iedot puskannu olīveļļas? Viņi vēl līdz šim brīdim nebija atgriezušies, un Sotira vecmāmiņa šorīt vēl mazā gaismiņā bija ieradusies Petra dzīvoklī. Viņa no uztraukuma trīcēja; Petra māte cienāja viņu ar kumelīšu tēju un mierināja, teikdama, ka viņas meita un mazdēls nav varējuši atgriezties mājās, jo nebijis transporta. Sotira vecmāmiņai uz virslūpas auga melnas Ūsiņas. Petrs tagad tās pirmo reizi pamanīja. Viņa vectētiņš agrāk bija audzējis sirmas ūsas, bet tad tās noskuvis. Antigone gan apgalvoja, ka ne jau noskūtās ūsas, bet karš ir vainīgs, ka vectētiņš piepeši pārvērties par nevarīgu, nožēlojamu, mūžam salīgu vecīti. Sotira vecmāmiņa vēl nebija paguvusi aiziet, kad ieradās Rita. Viņa ar asarām acīs metās Antigonei ap kaklu.

— Mīļā Antigone, mēs esam pazuduši... Vācieši mums pieteikuši karu. Māte saka — mūs, ebrejus, vi9us nošaus.

Petrs pagalam izbrīnījās: viņš jau sen pazina Ritu, bet pirmo reizi dzirdēja, ka viņa ir ebrejiete.

20

— Vai tu to zināji? — viņš vēlāk jautaja māsai, kad viņi bija palikuši vieni istabā.

— Jā, — viņa atbildēja, — bet es nemaz par to nedomāju.

Tad viņi ar Antigoni norunāja — ja vācieši gūs uzvaru, viņi

paklusām, vecākiem nezinot, noslēps pie sevis Ritu.

— Es viņu paslēpšu zem savas gultas, un tikai pār manu līķi vācieši tiks viņai klāt, — Antigone teica, lepni atmezdama galvu.

— Vai tu gribētu, ka tevi nosauc par Aleksiju? — Petrs viņai tad jautāja.

— Nē, — viņa pakratīja galvu. — Man patīk vārds Antigone, kaut arī tas nav modē.

Tagad jau risinājās īsts karš. Dienu un nakti bombardēja Atēnu apkārtni, un pilsēta drebēja no sprādzieniem. Apklusa jautrās zvanu skaņas. Tētis katru dienu arvien tuvāk un tuvāk pārvietoja karodziņus uz kartes, un visiem bija skaidrs, ka ienaidnieks tuvojas Atēnām. Sotiris un viņa māte beidzot bija atgriezušies no Pirejas.

— Pienācis pasaules gals, dārgā Eleni kundze, — Sotira māte teica Petra mātei. — Itāliešu gaiļ-i vāciešiem līdzi netiek.

Naktī Antigone, piegājusi pie brāļa gultas, viņu pamodināja.

— Vai dzirdi? — viņa jautāja.

Petrs uztrūkās augšā un ieklausījās. Kaut kur skanēja it kā ievainota suņa smilkstēšana. Izgājuši priekšnamā, viņi piezagās pie loga, kas izgāja uz pagalmu. Smilkstēšana skanēja no apakšas.

— Tas ir Negaiss, — Petrs nočukstēja.

Pavēruši loga aizvirtņus, viņi piepla'ka pie rūts. No Levendi kundzes dzīvokļa šurp atlidoja aprauti teikumi un soļu troksnis.

— Kas pie viņiem noticis? — Antigone nobijusies nomurmināja. — Pulkstenis ir jau trīs.

Ēdamistabā atskanēja vectēva šļūcošie .soļi.

— Vectētiņš pamodies, — Petrs izbrīnījies noteica un ieskrēja ēdamistabā.

Stāvēdams pie loga, vectēvs pa aizvirtņa spraugām vēroja, kas notiek uz ielas.

— Vectētiņ, kas noticis? — Antigone jautāja, cenzdamās apvaldīt drebošo balsi.

— Brauc projām Lelas līgavainis Maikls. Pareizāk sakot — pašā nakts vidū mūk projām, — viņš atbildēja.

— Mūk projām?! Nabaga Lela! — novilka Antigone, kas dziļi ņēma pie sirds visus mīlestības pārdzīvojumus.

— Nabaga Grieķija. — Vectētiņš nopūtās. — Ja angļi mūk projām, tātad vācieši ir ante portas.

Pēdējos vārdus Petrs nesaprata, tomēr neko nejautāja. Viņš nevarēja aizmirst Negaisu, kas joprojām smilkstēja.

Nāikamās dienas rītā Sotiris pasauca Petru un parādīja viņam maisu, kurā kaut kas bija sabāzts.

— Raugies, šeit ir vesela bagātība, — viņš palielījās.

Maiss bija pilns ar karavīru zābaku pazolēm. Ar biezām ādas

pazolēm.

— Es to atstiepu no angļu armijas veikala, no tā, kas atrodas tepat blakus. Kāds pienapuika aizstiepa kasti ar bikšturiem. Cilvēki vāc visu, ko angļi pametuši. Aizlaidušies anglīši lapās.

Tad viņš uzaicināja Petru kopā doties uz Monastiraki^9 pārdot pazoles. Petrs kautrējās atzīties,- ka nezina, kur atrodas Monastiraki, -un tikai pajautajai

— Vai mēs vēlu atgriezīsimies?

—• Ko, vai tu baidies skolu nokavēt? — Soti-ris izsmejoši novilka, ķerdamies pie maisa viena gala klāt.

Pirms kara Petrs viens pats negāja nekur tālāk par savu kvartālu. Un vēl ne reizi nebija uzkāpis Akropolē. Lukata kungs bija apsolījis turp aizvest viņu klasi: jo, kad viņš jautāja, kurš jau bijis Akropolē, pacēlās tikai piecas rokas. Bet sākās karš, un viņš nebija paguvis izpildīt savu solījumu. Petrs pat nezināja, kas notiek aiz tuvākā klajuma, kur viņš ar zēniem spēlēja futbolu. Tikai nesen viņš sāka klejot pa nepazīstamām ielām. Mājās viņam nejautāja: «Kur tu biji?» Ja viņš nokavēja pusdienas, māte viņam teica:

— Es tev atstāju ēdienu.

Ja pirms kara, aizrāvies ar futbolu, viņš aizmirsa laikus ierasties mājās, māte tūlīt gāja viņu meklēt.

— Es negribu, ka tu līdz tumsai skraidi pa ielām, — viņa rāja Petru.

Tagad skolas bija slēgtas, tētis negāja uz darbu, un dzīve -mājās pilnīgi pārmainījās. Neviens neieminējās, ka laiks ēst pusdienas vai vakariņas. Vectētiņš gandrīz vairs necēlās no dīvāna, gulēja, pledā ietinies, jo viņam pastāvīgi sala. Visu ziemu nekurināja krāsniņas un, kaut arī laiks bija saulains, istabās bija drēgns un auksts. Tētis caurām dienām klusēdams sēdēja krēslā un centās uztvert kādu ārzemju raidstaciju. Viņš klausījās angļu, franču, krievu un vācu pārraides, kaut arī ne vārda nesaprata. Māmiņu tas šausmīgi kaitināja, turklāt radioaparāts bija vecs un šņāca kā pārkaitēta ogļu krāsniņa.

— Kāpēc tu klausies, ja neko nesaproti? — māte uzbudinājās.

— Pēc diktora intonācijas es izdaru dažus secinājumus, — tēvs ar cieņu atbildēja un atkal ilgu laiku klusēja.

Reiz Petra klātbūtnē māmiņa sūdzējās vectēvam par tēti:

— Ko viņš tur sēž kā nedzīvs? Viņam vajadzētu paskraidīt pa pilsētu, pamokiet darbu. Vai tad viņš var uzturēt ģimeni ar savām draņķīgajām kartītēm?

Tētis patiešām bija kā pārakmeņojies kopš tās dienas, kad vācieši pieteica karu Grieķijai. Viņu nekas cits neinteresēja kā vien radiopārraides. Māte līdz vēlai naktij sēdēja un adīja. Ne jau karavīriem, bet nez kādām dāmām, kuras maksāja viņai par darbu naudu. Labi vēl, ka tēvocis Anhels aizstāvēja ģimenes godu, karodams frontē...

Petrs agrāk nebija varējis iedomāties, cik aizraujoši ir ar pazoļu maisu klaiņot pa Monastiraki laukumu. T gad vairs nevajadzēja stiept maisu no smaguma notirpušajās rokās: saņēmuši aiz abiem galiem, zēni vilka to pa zemi. Ar ko tikai te, laukuma vidū, netirgojās! Kāda sieviete piedāvāja sarūsējušu cinkotu vanniņu un krāsainām krellītēm izšūtu dāmu rokassomiņu. Garīdznieks pārdeva zem svārku stērbeles paslēptu, ar zelta stariem rotātu ripidu^10, uz kuras bija attēlots eņģelis ar baltām cirtām.

Vecs vīrs stāvēja, azotē turēdams kaķi ar apaļām, zaļām acīm, bet viņa pavērtajā delnā bija redzami divi pāri aproču pogu. Vājš vīrietis kliedza, ka pārdodot zārku — garu, platu un ērtu; viņš vienā laidā kāpa tajā iekšā, gūlās uz muguras un pamira, uz krūtīm sakrustojis rokas, — viņš tēloja mironi.

— Paskaties! — Petrs pavilka Sotiri aiz piedurknes.

Laukuma stūrī bija ierīkots balagāns; aizkara vietā bija

izstiepti palagi, un ritēja leļļu teātra izrāde. Lelles parādījās virs palaga, kam saule spīdēja cauri, un bija redzama aktiera ēna, kurš vadīja lelles. Lelle — evzons spēra lellei — itāliešu kareivim ar gaiļa spalvām rotātu cepuri galvā. Tas metās bēgt un stenēdams berzēja sev pakaļgalu. Evzons vēl nebija paguvis pēdējo reizi iespert, kad izlēca lelle — vācietis ar automātu, kas kaisīja dzirksteles. Petrs un Sotiris, aizturējuši elpu, raudzījās uz skatuvi. Neapbruņotais evzons rokām un kājām sadeva vācietim.

— Iekausti viņu! — abi zēni aizrāvušies kliedza.

— Esiet sveicināti, mazie patrioti! — teica gara auguma līk-degunis, kas stāvēja viņiem blakus un uzsita zēniem pa muguru.

— Mēs izrēķināsimies ar vāciešiem!

Pēc niknas cīņas evzons nogāza vācieti un atņēma viņam automātu. Sotiris un Petrs no sajūsmas palēcās.

— Kurš bērns vēlas uziet uz skatuves un kaut ko nodziedāt? — jautāja uzvarējušais evzons.

— Nu, ejiet, ko jūs kautrējaties? — viņus pabīdīja uz priekšu garais vīrietis.

Zēni nedroši saskatījās.

— Ei, brālīt,'te ir divi varoņi! Viņi labprāt uzdziedās! — viņš iesaucās un sāka lauzties caur pūli, atbrīvodams ceļu jaunajiem māksliniekiem.

— Lai nāk šurp, lai nāk! — evzons nopriecājās.

— Vai jūs pieskatīsiet mūsu maisu? — Sotiris jautāja garajam vīrietim.

— Kādu maisu? — viņš izbrīnā jautāja, kaut gan maiss gulēja viņam pie kājām. — Nu, protams, pieskatīšu. Ejiet, mazie patrioti! Iedvesmojiet tautu!

— Ejam! — Petrs beidzot izlēma, nodomādams, ka ne jau tēvocim Anhelam vienam pašam jāaizstāv ģimenes gods.

Izspraukušies līdz balagānam un gandrīz sapinušies palagos, zēni uzkāpa uz skatuves. Aktieris, kas vadīja lelles, bija tik vājš, ka likās — atliek tikai uzpūst un viņš nogāzīsies. Vienā rokā viņš turēja evzona diegu, otrā — vācieša. Petrs un Sotiris pacē-

Jās uz pirkstgaliem, lai labāk skanētu viņu bērnišķi sīkās, tomēr dzidras un patīkamās balsis.

Pa svešajiem kalnleju ciemiem Uzvarot karaspēks iet...

Kad dziesma bija galā un viņi sasarkuši iznāca no balagāna, cilvēki jau sāka laukumu atstāt. Viņi piegāja pie tās vietas, kur bija palicis maiss, bet maiss un garais vīrietis bija pazuduši bez vēsts.

— Nospļauties, — Sotiris teica. — Jo labāk. Tagad nebūs ne jātirgojas ar pazolēm, ne arī jāstiepj tās mājās.

— Ak, cik lieliski viņš tēloja gan evzonu, gan vācieti! — Petrs jūsmoja, jo uz viņu atstāja lielu iespaidu tas, ka viens aktieris spēj vadīt divas lelles.

— Ne par kādu naudu pasaulē es nebūtu ar mieru tēlot vācieti, — Sotiris paziņoja.

— Kā tu domā, vai mēs ar vāciešiem arī izrēķināsimies? — Petrs jautāja.

— Izrēķināsimies... — Sotiris pārliecinoši atbildēja. — Zēl, ka es sev neatstāju pazoju pāri, manējās ir pavisam nodilušas.

4. nodaļa INTRA PORTAS'

Iespraucies pa aizvirtņu spraugu, saules stariņš nokrita uz Petra gultas, tad maigi pārslīdēja pār Todoru, kas iepriekšējā vakarā bija jāienes bērnistabā, jo visi runāja, ka vācieši kuru katru brīdi ienākšot Atēnās. Par Todoru, protams, nebija ko baiļoties, taču tādā smagā brīdī Petrs negribēja no viņa šķirties, un Antigone, lai arī cik savādi, neprotestēja pret bruņurupuča pārvietošanu.

Atvēris acis, Petrs ņēmās aplūkot puteklīšus, kas lidinājās saules starā. Bija svētdiena, bet kara laikā visas nedējas dienas kļuvušas cita citai līdzīgas: gan svētdiena, gan otrdiena, gan darbadiena, gan svētki — īsta vienmuļība. Labi tomēr iet skolā, Petrs prātoja. Tad vismaz jūti, ka svētdiena ir sevišķa diena, gaidi to ar nepacietību. Bet tagad, ja nebūtu kalendāra, kur svētku dienas atzīmētas sarkanā krāsā, nemaz nejustu, ka pienākusi svētdiena. Katru rītu vai nu viņš, vai Antigone, kurš agrāk pamodās, skrēja pie kalendāra, lai norautu lapiņu ar [11]

vakardienas datumu un paņemtu sev, jo otrā pusē bija iespiesti dzejoļi vai sakāmvārds. Pašķielējis uz Antigones gultu, Petrs pārliecinājās, ka viņa jau piecēlusies, un pasteidzās noraut kalendāra lapiņu, kamēr viņa vēl nav atgriezusies istabā.

«Svētdiena, 1941. gada 27. aprīlis, Skneona, tā Kunga radinieka, un Poplina diena,» viņš izlasīja.

Otrā pusē bija jocīgs sakāmvārds:

«Vai nu krasts ir šķībs, vai arī mēs šķībi peldam.»

«Antigonei nu gan es parādīju garu degunu,» viņš nodomāja un ielika lapiņu grāmatā.

Todors rāpoja pa istabu un ar bruņām grūdās virsū gultu urt krēslu kājām. Petrs izstaipījās, nožāvājās un pēkšņi ar kājām atsvieda segu. Viņam iešāvās prāta lieliska doma. Izlēcis no gultas, viņš steigšus pārskatīja eļļas krasas tūbiņas, kas piedereja Antigonei. Viņš atrada sarkano krāsu un, noķēris Todoru, kas nebija paguvis paslēpties zem kumodes, uzrakstīja ar otu uz bruņām: «1941. gada 27. aprīlis.» Tad viņš bruņurupuci palaida vaļa. Iznāca lielisks dzīvais kalendārs, kas kustējās pa istabu. Iespējams, ka tas iepatiksies Antigonei un viņa negribēs to atkal nest uz pieliekamo. Bet kas noticis ar māsu? Kāpēc viņa izlēkusi no> gultas pirms saules? No ēdamistabas plūda skaļas nacionālās himnas skaņas, ko pārraidīja radio.

— Vectētiņ, klusāk, — Petrs iesaucās, — citādi vēl sacelsi kājas visus kaimiņus!

Viņš saklausīja steidzigus soļus, un durvīs parādījās māmiņa un Antigone. Antigones nesasprogotie mati bija pārsieti ar melnu lenti. Par ko gan šodien pārvērtusies ka puķu kāposts sprogaina Dinas Durbinas galva, izbrīnījies jautāja sev Petrs. Viņš gribēja kaut ko teikt, bet taja brīdī māte izbiedēta iejautājās:

— Vai jūs dzirdat?

Pieskrējusi pie loga, Antigone ieklausījās ielas troksnī.

— Lieikas, bramc tanki, — viņa čukstēja.

— Vācieši ienākuši pilsētā, — Petrs iekliedzās un, arī pieskrējis pie loga, gribēja atvērt aizvirtņus.

— Nedrīkst! — māte iekliedzās. — Never vaļā!

Pieplakuši pie loga rūts, viņi skatījās pa aizvirtņa spraugām. Iela bija tukša, veikalu režģi un dzīvokļu aizvirtņi ciet. Tomēr varēja jaust, ka aiz visiem logiem slēpjas cilvēki, kuri, tāpat kā viņi, plaši atplestām acīm vēro notiekošo.

... Kad Klaudijs^11, guvis uzvaru, iegāja pilsētā, mājas bija aizslēgtas un ielas tukšas. Nebija redzami ne kaķi, ne suņi — ne viena vienīga dzīva dvēsele... Viņš tikai juta, ka simtiem acu viņu vēro aiz režģotajiem aizvirtņiem. Un tad Klaudijs saprata, ka neapbruņots ienaidnieks, ienaidnieks ar naidu acīs ir visbīstamākais ...

Uz brīdi Petram šķita, ka viņš ir Sirakūzās, kur iesoļo pilsētas iekarotāji romieši.

Mājā valdīja mēms klusums, it kā visos kaktos slēptos ienaidnieki. Tēvs noņēma no sienas karti, kurā bija iestiprināti karodziņi, un saplēsa to driskās. Radio apklusa, pārraidos tika pārtrauktas. Neviens nepārtrauca klusumu, it kā mājā būtu smagi slims cilvēks. Petrs atcerējās, kā mira Sotira vectētiņš: viņa tuvinieki toreiz pa dzīvokli staigāja uz pirkstgaliem, bet Sotiris— vienās zeķēs... Piepeši atskanēja dobjš klaudziens, un visi satrūkās. Tas bija Todors, kurš, aizķēries aiz palodas, apstājās durvīs.

— Paskatieties! — Antigone izbrīnījusies norādīja uz Todora muguru. Tad piemetināja: — Bruņurupuci dzīvo līdz simt gadiem, un visa pasaule dabūs zināt, ka pirms gadsimta vācieši ■ieņēmuši Atēnas.

— Vectētiņ, kā tu teici — anle portas? —Petrs jautāja.

— Nē, nu jau ir intra portas, — vectētiņš izlaboja.

Pirmās trīs dienas neviens neizgāja no mājas. Petrs kāpa augšā pie Sotira, un viņi ilgi sēdēja viņa mazajā istabiņā, kur tikko pietika vietas gultai. Uz tās uzkāpuši, viņi skatījās pa aizvirtņu spraugām uz vācu karavīriem, kas staigāja pa ielu haki krāsas formas tērpos, uz viņu izskūtajiem pakaušiem un zivs acīm.

Otrās dienas rītā Petrs un Sotiris iedrošinājās paklusām uz-lavīties terasē pa pagalma ieejas dzelzs vītņu kāpnēm. Viņu māja atradās pakalnā, un no terases labi bija redzama pilsētas daļa līdz pašai Akropolei.

— Paskaties, cik dīvaini plīvo karogs! — Sotiris teica.

Pūta vējš, un karogs, kas bija piestiprināts garā kātā. Akropoles austrumu daļā trīsēdams plīvoja kā milzīgs tintes traips. Spēcīgā vēja brāzienā karogs piepeši attinās.

— Ak vai! — Sotirim paspruka.

Sabāzuši galvas kopā, zēni skatījās uz Akropoli. Karogs, kas plaši plīvoja, bija nevis zilais grieķu karogs, bet sarkans, ar kāškrustu — lielu, briesmīgu krustu vidū; aizliektie gali atgādināja plēsīga putna nagus.

Ar smagu sirdi viņi abi nokāpa lejā, cenzdamies netrokšņot, lai viņus nepamanītu.

Pieaugušie raudāja no rīta līdz vakaram, neviens neiedrošinājās skaļi izrunāt tēvoča Anhela vārdu, baidīdamies satraukt vectētiņu, kuram no uztraukuma tūlīt sāka drebēt rokas kā simtgadīgam vecim. Arī Sotira tēvs neatgriezās no frontes... Antigone tagad... dzejoja. Padomājiet tikai! Sēdēdama uz gultas, viņa dzejoļus pārrakstīja biezā burtnīcā ar ķiršu sarkaniem vākiem, un Petram nerādīja, tikai 'dažreiz jautāja:

—• Izdomā atskaņu vārdam «iekarotāji».

Petrs neko citu nevarēja izdomāt kā vien «sapņotāji» un «put-rotāji». Putrotāji, putrot, putra. Jau trešo dienu no viņu galda nenozuda lēcu putra. To uzsildīdama, māte katru reizi lēja kastrolī ūdeni, un putra kļuva arvien negaršīgāka. Pieaugušie to ēda ar piepūli, bet Petram bija kauns, ka viņš ir izsalcis un viņam nemaz nezūd ēstgriba, kaut arī vācu zābaki klaudzina «tuk-tuk» pa ietves plāksnēm zem logiem.

Kad vakarā pie viņu ārdurvīm apstājās vācu automašīna, Petram un Sotirim aizrāvās elpa. Plaši ieplestām acīm viņi vēroja vācu karavīru, kas, atvēris pakaļējās durvis, izstiepās kā pēc komandas «mierā». No mašīnas izkāpa Lela ar salmu krāsā nokrāsotiem matiem un gaišmatains vācu virsnieks. Šoferis viņiem nopakaļ stiepa kartona kārbu, līdzīgu tām, kuras bagāžniekā veda anglis Maikls, iepriekšējais Lelas līgavainis.

Petrs aizskrēja mājās pastāstīt jaunumu Antigonei. Kāpdams lejā, viņš dzirdēja apakšā soļus un, pārliecies pār margām, ieraudzīja, ka grieķu virsnieks ar bārdu, saplēstā formas tērpā, stāvēdams uz kāpņu platformas, ar netīru, melnu roku rāda viņam kaut kādas zīmes. Petru sabiedēja virsnieka sarkanās, it kā asinīm pielietās acis. Viņš pagriezās atpakaļ, lai dotos pie Sotira.

— Petr! — atskanēja pazīstama balss.

Zēns metās lejā un apķērās ap kaklu skrandainim. Tas viņu atvairīja.

— Nevajag. Dabūsi vēl utis.

Ordeņi, nospodrināti zābaki, balts zirgs, zvīļojošs zobens, uzvaras un varoņdarbi — viss, kas Petra sapņos saistījās ar tēvoča Anhela atgriešanos, vienā mirklī sašķīda pīšļos un putekļos.

— Kas tev noticis? — tēvocis Anhels nogurušā balsī jautāja apjukušajam zēnam.

Tikai tad Petrs pamanīja, ka viena kāja tēvocim Anhelam pārsieta netīrām lupatām. Pieskrējis pie savām durvīm, viņš kā neprātīgs ņēmās bungot ar dūrēm.

— Atveriet! Atveriet! Atgriezies tēvocis Anhels!

Tagad uz vectētiņa dīvāniņa sēdēja novājējis cilvēks ar gludi noskūtiem iekritušiem vaigiem un sarkanām, iegrimušām acīm. Tēva pidžama uz viņa auguma karājās kā uz pakaramā. Vienā kājā bija uzvilkta māmiņas zaļā mājas čībiņa — tēvam nebija lieka čību pāra, — un no tās rēgojās pēda, bet otrās, basās kājas lielais pirksts bija apsiets ar tīru pārsēju. Šo cilvēku, tēvoci An-helu, gaidīja mājās pārnākam kā varoni. Viņam vajadzēja no frontes atgriezties apkārušamies ar ordeņiem, iejāt Atēnās uz. zirga un pavēstīt, kā, dziedādami kara maršus, grieķi ieņēmuši tādu augstieni, kā ievainotie krituši uz saviem vairogiem, — jā,, tā nav kļūd-a, tieši uz vairogiem mūsu dienās, — krituši blakus savām šautenēm un miruši ar saucienu «Atnāc un paņem!»[12], bet smieklīgie itālieši ar gaiļa spalvām pie cepures, baidīdamies nosala, sniega un mūsu karavīriem, nometuši ieročus un glābušies, bēgot projām.

Ko rīt Petrs teiks Sotirim, kas alkst dzirdēt par tēvoča Anhela varoņdarbiem? Vai tiešām to, ka tēvocis nepārtraukti runā par vilnas veļu, kas tā arī nebija nokļuvusi priekšējās pozīcijās, par izmirkušajiem zābakiem un apsaldētajām kājām? Viņš taču saka: «Mūs pļāva sals,» — nevis: «Mūs pļāv.a lodes.» Vai tiešām to, kā, nākdams uz Atēnām, tēvocis Anhels utains, saplēstos zābakos klīdis no ciema uz ciemu, izlūgdamies sausu maizes garoziņu, bet pirms viņa tur bija gājuši grieķu kareivji un iztukšojuši ciemus vai arī zemnieki noslēpuši pārtiku? Vai stāstīt, kā viņš Ritas dāvāto zelta medaljonu apmainījis pret pusklaipu maizes?

— Tomēr itāliešus mēs sakāvām, — pēkšņi Petram izspruka.

— Tā jau ir pagātne, — tēvocis Anhels atsaucās nogurušā balsī un aizgāja gulēt, jo vairākas naktis nebija gulējis.

Pateikt Sotirim, ka izmocītajam tēvocim nav prātā atmiņas par varoņdarbiem vai arī pašam izdomāt kādu notikumu? Piemēram, tēvocis Anhels atauļojis uz zirga — labi, ka Sotiris neredzēja, kā viņš atgriezās, — un pavēstījis viņiem, cik veikli rīkojies ar zobenu, piespiezdams itāliešus laisties lapās.

Bet melot Potram nevajadzēja. Kad nākamajā dienā viņš kopā ar Sotiri beidzot izgāja uz ielas, uz katra soļa viņiem pretī nāca noskranduši karavīri, -kas lūdza vecas drēbes un kaut ko ēdamu. Sotira tēvs vispār neatgriezās — ne noskrandis, ne kropls.

— Ko lai saka Ritai? — Antigone jautāja, pirms gulētiešanas tīdama matus.

— Vai par viņas -medaljonu? — Pe-trs jautāja.

— Nē. Viņa bija gaidījusi atgriežamies varoni.

Kaut vai būtu ievainojuši tēvoci Anhelu kaujā, spriedelēja Petrs, bet viņš tikai apsaldējies ...

Viņi nodzēsa gaismu, un, tikko bija iesnaudusies, kā viņus izbiedēja mežonīga aizsmakusi balss, kas skanēja no mātes istabas:

— Ložmetēju!... Velc šurp ložmetēju!... Uz la-bo!...

Bet pēc tam atskanēja māmiņas maigā balss:

— Anhel, nomierinies ...

— Tātad viņš tomēr cīnījies, — Antigone priecīgi čukstēja.

— Viņam rādās, ka viņš dodas kaujā, — Petrs nopriecājās. Pēc tam viņi abi iegrima dziļā miegā un nedzirdēja, kā tēvo-

•cis Anhels kliedza:

— Nē, nē, nesitiet viņu! Viņš ir gūsteknis!

5. nodaļa KRUPIS

Lelas vācietis bija nolēmis izdresēt Negaisu. Jo Negaiss, kaut arī bija suns, nevēlējās mainīt saimnieku, kā Lela bija apmainījusi līgavaini. Vācieša uzvārds bija Vinters. «Kvin-ļers, minters, krupis.» Petrs un Satinis nosauca viņu par Krupi. Tiklīdz Krupis tuvojās Negaisam, kas gandrīz vienmēr sēdēja piesiets iekšpagaknā, tā suns rūca un ņirdza zobus.

Reiz Petrs, stāvēdams pie log.a priekšnamā, saoda smaržu: no pirmā stāva, Levendi kundzes virtuves, plūda cūkgaļas karbonādes smarža. Viņš izbāza pa logu ga.lvu un aizvēra acis, lai patīksminātos par dievišķīgo aromātu, bet, kad atkal atvēra acis, redzēja, ka iekšpagalmā iziet Krupis. Viņš bija uzvilcis bikses un sporta kreklu un rokā turēja pletni. Viņu ieraugot, Negaiss izstiepa ķēdi visā garumā un sāka riet, bet Krupis viņam iesita ar pletni. Suns sarāvās čokurā un žēli iesmilkstējās, bet, tikko vācietis mēģināja tam tuvoties, tas, it kā aizmirsis sāpes, sāka neganti riet. Kad atkal gaisā uzšāvās pletne, Negaiss veikli atlēca sānis un sitiens trāpīja pagalma plātnes. Sarkans kā tomāts Krupis pagrieza sunim muguru un sastinga gluži kā statuja. «Ko viņš dara?» Petrs nesaprata. Kad ne Petrs, ne Negaiss negaidīja, vācietis pēkšņi apgriezās un uzšāva ar pletni sunim pa purnu. Nabaga Negaiss iekaucās, niknumā kratīdams galvu. Krupja acis iezalgojās, viņš noteica kaut ko līdzīgu «frachten, fruchten» un apmierināts aizgāja.

Petrs tūlīt uzlēca kājās un, noskrējis pa kāpnēm lejā, izdrāzās pagalmā. Pie zēna pienāca Negaiss, asti kulstīdams, un sāka berzēt purnu pie viņa kailajiem ceļgaliem. Pagalma durvis atvērās, izplatīdamas cūkas karbonādes aromātu, un uz sliekšņa parādījās Lela.

— Skrien ātrāk projām! Tu esi galīgi jucis, — viņa izbiedēta čukstēja Petram.

Viņam kļuva nelabi no karbonādes smaržas. Viņš apskāva suņa kaklu, un viņa rokas kļuva valgas no suņa asarām. Viņš agrāk nezināja, ka suņi prot raudāt. Atlaidis Negaisu vaļā, zēns piegāja pie Lelas.

— Es nebaidos no tava Krupja, — viņš nomurmināja un nobrīnījās par savu drosmi. Viņš bija gribējis pateikt pavisam iko citu — par Maiklu, kas dziedāja «My bonny lies over the ocean..

— Petr!

Viņš atjēdzas, izdzirdis mātes pārbiedēto saucienu, un pats neatcerējās, kā nokļuvis mājās. Māte visa drebēja.

— Tu mūs iegrūdīsi postā, — viņa rāja Petru. — Neuzdrošinies vairs tuvoties sunim. — Pamanījusi, ka viņš sabožas, viņa turpināja: — Vai tu domā, ka man ir viegli sasveicināties ar Lelu un viņas māti? Bet ko lai dara?

Par laimi, Antigone nostājās viņa pusē. Viņi nolēma vairs nesveicināt ne Levendi māti, ne meitu, pat ja vaigu vaigā sastapsies ar viņām uz kāpnēm. Bet Negaisu viņi katrā ziņā izglābs. Ja Sotiris atteiksies viņiem palīdzēt, viņi paši to izdarīs. Petrs juta, ka viņu slāpē neizturams naids pret Krupi, vācieti,. 1

Mana skaistulīte ir aiz okeāna ... (Angļu vai.)

'kas piekāvis piesietu suni par to, ka tas nebija vēlējies viņu atzīt par saimnieku.

Sotiris bija ar mieru piedalīties Negaisa glābšanā un ieteica pameklēt cilvēkus, kuriem varētu atdot suni. Petrs atcerējās ģimnāzistu Janni, kas dzīvoja ielas otrā pusē un dažreiz palīdzēja Antigonei risināt matemātikas uzdevumus. Rīt viņš aizies pie Jaņņa. Ja pie Jaņņa grieztos Antigone, kas viņam patīk, viņš noteikti tūlīt piedāvātu viņai savus pakalpojumus. Bet šī muļķīte priekšroku deva Dimitram, tādam niekkalbim!

— Jā, bet kur palicis tavs Dimitrs? — Petrs jautāja māsai, atcerēdamies viņas pielūdzēju.

— Pirmkārt, viņš nav mans, otrkārt, es nevēlos viņu vairs redzēt.

— Kāpēc? — viņš nobrīnījās, atcerējies, cik lepni Antigone gāja ar Dimitru uz kino.

— Viņš man, pēdējo reizi tiekoties, teica, ka uzvarēšot vācieši, viņi, lūk, esot prasmīgi karotāji.

— Viņš taču mācījās amerikāņu koledžā! — Petrs nesaprašanā iesaucās, bet Antigone klusēja, un viņš atkal jautāja: — Bet kurš tēv tagad patīk?

— Tagad ir okupācija, — viņa teica tik dramatiskā balsī, ka viņu būtu apskaudusi pat vectētiņa Dižā Antigone.

Kad Petrs un Sotiris pēc vāciešu ienākšanas Atēnās gāja pa ielām, viņiem likās — viņi nokļuvuši svešā pilsētā. Atēnas bija pilnas ar Krupjiem, kuri nevis runāja kā cilvēki, bet čirkstēja «šņikt-šņakt», it ka šņirkstētu šķēres, kas griež papi, gluži kā darbmācības stundās skolā, kad klase strādāja pilnīgā klusumā. Lukata kungs bija gribējis, lai bērni izgatavotu no papes mājiņām veselu pilsētu. Bet viņi nebija to pabeiguši, jo sākās karš... «Sņi'kt-šņaktb, dzelžaina kārtība — lūk, par ko tagad bija pārvērtušās Atēnas.

— Tā tik vien trūka! — Sotiris iegrūda sānos Petram.

Ielas otrā pusē gāja itāliešu nodaļa, ar pušķiem un gaiļa spalvām. Viņi gāja un dziedāja, it kā nekas nebūtu bijis, it kā Petra tētis nebūtu katru dienu uz kartes pārvietojis karodziņus, kuri bija nonākuši gandrīz pie jūras Albānijā. Jā, tātad arī sabiedrotie soļo kā uzvarētāji pa Atēnām!

Petrs sažņaudza dūres. Apmēram to pašu viņš juta, kad kautiņa skolas pagalmā bija uzvarējis savu biedru, bet tad parādījās lielāks zēns un, protams, nolika Petru uz abām lāpstiņām. Petram toreiz sūrstēja acis no tik tikko aizturētām asarām, viņu nomāca netaisnības sajūta, bet ko lai dara, ja vecākie lemj tiesu un tas, kurš mazāks, nedrīkst ne iepīkstēties!

«Ko-man-dan-tū-ra», «Ko-man-dants», «Ko-man-dan-tū-ras pār-val-de» — viņi ar Sotiri lasīja pa zilbēm jaunās izkārtnes, kas lielā daudzumā bija parādījušās uz ēkām. <rVer-bo-ten,»[13]viņi ar grūtībām izlasīja uzrakstu, kas rēgojās visur, kur vien paskatījās. Petrs nolēma vēlāik pajautāt Antigonei, ko tas nozīmē. Viņa bija iemācījusies dažus vārdus vāciski, kad draudzējās ar vācu skolas zēniem.

Uz ielas stūra sēdēja divi noskranduši grieķu kareivji un nogurušā, nedzīvā balsī lūdzās garāmgājējiem:

— Palīdziet mums atgriezties mājās ...

Piegājis pie viena tuvāk, Sotiris uzmanīgi ieskatījās viņam sejā.

— Ko tu blenz? — Petrs viņu pavilka aiz krekla.

— Tāpat vien, — viņš atbildēja, kad viņi bija pagājuši mazliet tālāk. — Sākumā man likās — tas ir mans tētis.

— Tu redzēsi, viņš noteikti atgriezīsies, — Petrs pārliecināts teica. — Varbūt viņš zaudējis atmiņu... Es lasīju kādā grāmatā par šādu gadījumu.

— Ak, ej tu ratā ar savām grāmatām! — Sotiris, Petram par izbrīnu, aizsvilās.

Viņi nonāca līdz Omonija laukumam un nolēma braukt uz tramvaja buferiem mājās, kad piepeši ieraudzīja, ka no visām pusēm uz laukumu skrien cilvēki. Uz viņu jautājumu, kas noticis, viņiem čukstus atbildēja:

— Gūstekņi...

Un zēni, pūļa aizrauti, skrēja pakaļ kādai pilnīgai sievietei, kurai skrienot visu laiku krita nost tupeles un kura elsa un šņāca kā kalēja plēšas. Pie Politehniskā institūta cilvēki apstājās, arī zēni apstājās. Dārzā, zemē, sēdēja karavīri angļu formas tērpos. Daži, pievēruši acis, grieza seju pret pusdienas sauli, citi slēpās nīkulīgu pomeranču koku ēnā. Šķita, ka viņi spēlē rotaļu «Sastingsti»: ja tev pieskaras rotaļas vadītājs, tev jāsastingst kaut kādā pozā, bet, ja tu pakustēsies, «sadegsi».

Piepeši vienam gūsteknim uzkrita kaut kas uz galvas: kāds no pūļa bija viņam pasviedis maizes gabalu. Anglis, kas izskatījās pēc Maikla — Petram visi angļi šķita Maiklam līdzīgi, — sākumā kā sastindzis skatījās uz maizi, bet tad, pakampis to, sāka kāri ēst. Tagad uz gūstekņiem kā krusa bira sausiņi, cigaretes, kartupeļi, konfektes. Tos meta cilvēki, iedami gar dārza stiepju žogu; meta visi: vīrieši, sievietes, bērni, pat veči un vecītes. Vācu sargkareivji svilpa, kliedza «Sņikt-šņakt!», bet cilvēki neatkāpās. Sotiris un Petrs rakņājās pa kabatām, bet neko neatrada, tikai košļājamās gumijas paliekas, kas tur bija atrodamas vēl no pirmskara laikiem.

Tajā pašā vakarā tika veikta operācija «Negaiss». Jannis ierosināja aizvest suni pie sava drauga citā kvartālā. Viņš Petru uzslavēja: tas taču bija nolēmis izglābt no vācieša dzīvu būtni,, kaut arī suni.

— Kā klājas Antigonei? — Jannis jautāja, ikad viņi apspriedās, kā drošāk aizgādāt projām Negaisu.

— Lūdza nodot tev sveicienu, — Petrs sarkdams sameloja.

— Vai viņa zina par suni? Un to, ka tu griezies pie manis?

— Antigone pati mani sūtīja pie tevis, — Petrs teica, galīgi sapīdamies melos.

Toties tagad viņš bija drošs, ka Jannis noteikti paglābs no nelaimes Negaisu.

— Tad es iegriezīšos pie jums, atnesīšu Antigonei kādu grāmatu, bet, projām ejot, ielīdīšu pieliekamajā un tur tevi gaidīšu.

— Tikai nesāc runāt par Negaisu, — Petrs nomurmināja,, izbijies, ka viņa meli nāks gaismā. — Izliecies, ka tu par viņu neko nezini.

— La-abi, — Jannis gari novilka. — Es ieradīšos it kā tikai grāmatas dēļ.

Petrs rotaļājās ar Todoru, bet visu laiku sasprindzis klausījās. Viņš gaidīja signālu no Sotira, kurš neatgāja no savas istabas loga; tikko viņš ieraudzīs, ka Krupis un Lela no .mājas iziet, tā apgāzīs krēslu uz grīdas, lai Petrs dzirdētu. Beidzot atskanēja kritiena troksnis.

Petrs satrūkās. Satrūkās arī Antigone, kas bija iegrimusi-Jaņņa atnesto dzejoļu lasīšanā.

— Tavs Sotiris mums nedod ne mirkli miera, — viņa saniknota norūca.

Izlikdamies, ka neko nedzird, Petrs izslīdēja virtuvē. Par laimi, mātes tur nebija, viņai vēl bija par agru gatavot vakariņas. Iedams pa gaiteni, Petrs palūkojās pa logu pagalmā. Viņu ieraugot, Negaiss priecīgi iesmilkstējās.

— Cst... — Petrs nočukstēja, un Negaiss, it kā viņu sapratis, klusēdams sāka luncināt asti.

Zēns noskrēja pa kāpnēm lejā un pēc brītiņa bija pie suņa.

— Tu, Negais, esi labs... labs. — Viņš glāstīja suni.

Atcerējies, ka suns grieķu valodu nesaprot, Petrs viņam pačukstēja dažus angļu vārdus, kurus agrāk bija dzirdējis no

Maikla. Viņš atraisīja ķēdi no kakla siksnas un maigi uzsita sunim pa skaustu. Suns, lāgā nesaprazdams, tomēr ne skaņas neizdvesdams, paklausīgi sekoja zēnam. Petrs ieveda viņu pieliekamajā, kur viņus jau sen gaidīja Jannis.

— Vai Antigone lasa manu grāmatu? — Jannis tūlīt čukstus uzprasīja.

«Atradis laiku, kad jautāt,» Petrs nodomāja un arī čukstus atbildēja:

— Lasa.

— Vai viņa nelūdza man kaut ko pateikt?

— Nē. — Petrs pakratīja galvu un piebilda: — Viņš nesaprot grieķu valodu.

— Kas? — Jannis apjucis jautāja.

— Suns. Negaiss. Ta viņu sauc.

— Mans draugs prot ang|u valodu. Viņš iemācīs suni saprast grieķiski. — Jannis pasmaidīja un tad piebilda: — Viņa laikam vēl nav redzējusi veltījumu.

— Kas? — savukārt Petrs nesaprata. Viņš apskāva Negaisa kaklu un teica vairākas reizes: — Jannis good^14, Jannis friend^15.

— Antigone, — Jannis atbildēja, ņemdams suni pie kakla siksnas.

Petrs pirmais izgāja no pieliekamā un atvēra vārtiņus, pa kuriem varēja nokļūt šķērsieliņā aiz mājas.

— Neviena nav, — viņš Jannim klusu teica.

Tikko sāka krēslot, Jannis veda Negaisu, turēdams pie kakla siksnas, un tas paklausīgi viņam sekoja, it kā atzīdams viņu par draugu. Petrs stāvēja un skatījās viņiem nopakaļ, kamēr viņi nozuda aiz stūra. Atgriezies mājās, viņš pārliecinājās, ka pagaidām neviens nav pamanījis suņa pazušanu.

Visi jau bija paēduši vakariņas; māte un Antigone novāca no galda netīros traukus, un vectētiņš tur sāka likt pasjansu. Vakari bija silti, pavasarīgi, bet logi bija jātur aizvērti, un aptumšošanai jānolaiž zilās štoras. Turklāt tētis vēlējās paklausīties pārraidi no Londonas grieķu valodā, bet pie atvērtiem logiem tas būtu bīstami. Ēdamistabā bija neciešami tveicīgs. Māte tūlīt nomazgās traukus un sāks adīt. Pēdējā laikā tēvocis Anhels pa vakariem nenāca ciemos: vācieši bija noteikuši komandanta stundu, un viņš nevarēja pagūt laikā nokļūt mājās. Cik ļoti tēvocis Anhels bija pārmainījies pēc atgriešanās no frontes! Viņš vairs nejokojās, nesmējās, nevarēja atrast sev vietu, it kā būtu vainīgs visās sakāvēs, kā izteicās vectētiņš.

Petrs nezināja, kur dēties. Ēdamistabā viņu mocīja tveice un garlaicība, bet bērnistabā Antigone, nodzēsusi gaismu un pavērusi štoras, skaļi lasīja dzejoļus.

— Viņu sauc Kosts Agarins, — viņa paziņoja Petram gurdā-balsī.

— Kuru? — viņš painteresējās, jo nekad nebija dzirdējis tādi» vārdu.

— Dzejnieku, kura dzejoļus es lasu.

Petrs nodomāja: ja pastāstīs Jannim, ka Antigone ir sajūsmā par viņa grāmatu, viņš neatteiksies aizvest Petru ciemos pie Negaisa.

— Eleni kundze, vai jūs neesat redzējusi suni? — pie sētas ieejas atskanēja Levendi kundzes balss.

Māmiņa paskatījās kāpņu telpā. Uz trešā stāva kāpņu platformas iznāca Sotiris un viņa māte. Nē, Negaisu neviens nebija-redzējis.

— Zināt, Eleni kundze, es pat nevaru pasaukt suni, — mātei atzinās Levendi kundze. — Mēs taču Vinteram teicām, ka viņu sauc par Mori. ‘

Petrs un Sotiris pasmīnēja; pat ja Negaiss pats būtu norāvies no ķēdes un izskrējis uz 'ielas, viņš ne galvu nebūtu pagriezis, izdzirdīs savu jauno vārdu. Padomā tikai — Moris!

Bet mazliet vēlāk Petrs satrūkās ne pa jokam. Viņš izdzirda, ka pie namdurvīm apstājas automašīna. Atskanēja niknas vāciešu balsis. '

«Atraduši Negaisu,» viņam iešāvās prātā. «Krupis laikam visu uzminējis un izsaucis kareivjus, lai mani apcietinātu.»

Viņš centās atcerēties visu, ko lasījis par saviem vienaudžiem, kuri bija veikuši varoņdarbus. Viņš pie sevis atkārtoja: «Es nomiršu, un mani aizmirsīs, bet dzimtene paliks,» — un sajuta, ka trīc ceļgali. Daudz vieglāk, protams, ir saceret par varoņiem visādus stāstus nekā pašam kļūt par varoni. Ko viņam Krupis var padarīt? Piekaut ar pletni kā Negaisu? Bet ja viņam, Petram, pajautās, kas viņam palīdzējis? Viņam jāaizmirst Jaņņa vārds. «Nezinu! Nezinu! Es viens pats to izdarīju!» — «Kur ir suns?» — «Nezinu!» Bet ja nu viņš nespēs izturēt spīdzināšanu un visus nodos?... Viņš dzirdēja, kā aizcērtas namdurvis un ierunājas Levendi kundze, tikai nevarēja saprast viņas vārdus; pēc tam dobji atbalsojās vāciešu soļi kāpnēs. Tūlīt viņa pateiks, lai viņi uzkāpj otrajā stāvā, kur dzīvo Petrs, un viņu zābaki klaudzēs uz pakāpieniem. Iespējams, ka viņi Petru nogalinās tieši pie dzīvokļa durvīm.

— Pie Levendi šodien ir dzīres. Vai dzirdēji, ka pie viņiem ieradies vāciešu bars? — vectēvs teica māmiņai, kas sēdēja un adīja.

— Jā, — viņa izklaidīgi atbildēja.

Petrs gaidīja, acis pievēris. Nē, kāpnēs valdīja klusums. Tad iečīkstējās ārdurvis un ska|i ierunājās Krupis.

— ... Kārava kalps pie desmitnieka, pīķa septiņnieks pie kalpa... Nē, tālāk nāk karalis... — vectēvs murmināja.

— Kas mums rīt būs pusdienās? — viņš jautāja mātei.

Petrs atvēra aois. Uz ielas skanēja vāciešu balsis.

— Melnās pupiņas.

Mašīnas durtiņas ar troksni aizcirtās, ierūcās motors.

— Tās visas ir tārpainas, — vectēvs norūca.

Petrs paskatījās uz viņu.

— Es tev brokastīs atdošu savu piena porciju, — viņš apsolīja, pēkšņa prieka pārņemts, izjuzdams nevaldāmu tieksmi būt labam.

— Kārava dūzis. Nav nemaz slikti! — vectēvs pacēla nākamo kārti. — Bet ko tu pats dzersi brokastīs?

— Zāju tēju, — Petrs atbildēja.

— Ej nu ej! Vai tiešām tev tā garšo? — vectēvs iesaucās un atkal iedziļinājās pasjansā.

Tajā naktī Petrs sapņoja, ka viņš, jādams uz zirga, ar zobenu kapā vāciešus tāpat kā Atanass Djaks^16 — turkus. Viņam nebija bruņu, un šaurā pidžama, no kuras viņš bija izaudzis, traucēja saliekt ceļgalus, tāpēc viņš cirta, stāvēdams kājās, kas bija iebāztas kāpšļos.

No rīta pamodies, viņš tūlīt atcerējās zāļu tēju, kas nemaz neremdēja bada sajūtu un kam bija asa smaka. Saraucis uzacis, viņš aizčāpoja uz ēdamistabu. Tētis jau bija ieslēdzis radio un klausījās Atēnu pārraidi. Vīrieša balss, smalka, gluži kā sievietei, kaut ko nomurmināja grieķu valodā.

— Kas noticis? — Petrs izbijies jautāja.

— Pārraida, ka angļu gūstekņiem palīdzējuši izbēgt no Politehniskā institūta.

— Kas palīdzējis?

— Nezinu. Teica, ka nezināmas personas. Kas būs noslēpis pie sevis angli, to nodos tribunālam.

— Bet kas būs noslēpis suni? — Petram paspruka, taču tētis, kas centās uztvert citu staciju, viņa jautājumu nedzirdēja.

6. nodaļa NEZINĀMAS PERSONAS

Antigone nevarēja ciest maijvaboles un visādus citādus kukainīšus, bet maijvaboles it sevišķi.

Petrs noķēra trīs maijvaboles un, piesējis pie diedziņa, milzīgā ātrumā grieza pa gaisu. Vaboles griezīgi dūca.

Antigone lūdza, lai viņš izejot no bērnistabas: viņš jau esot apnicis viņai, turklāt drīz atnākšot Rita, viņām esot savi noslēpumi, bet viņš mūžam te grozoties visiem pa kājām. Petrs gribēja uzsākt strīdu ar māsu: padomā tikai, istaba taču nav viņas personiskais īpašums, un viņam šī Rita apnikusi līdz kaklam, tāpat arī viņu noslēpumi, tomēr viņš neielaidās strīdā. Izvilcis no pagultes Todoru, viņš to ievīstīja lupatā, jo ar uzrakstu uz bruņām nevarēja vest viņu pastaigā, un, paķēris maijvaboles, uzpūties vilkās uz durvju pusi. Pašās beigās viņš tomēr atriebās Antigonei.

— «Nepin bizēs krāšņās lentes velti, kad tu domā mandeļkokus stādīt...» — viņš noskaitīja.

Antigone aizcirta grāmatu, ko bija lasījusi, un, pieskrējusi pie Petra, satvēra viņu aiz cekula.

— Ko tu teici? — viņa dusmīgi kliedza. — Mēģini tikai atkārtot!

— Bet kādēļ gan ne? Vai tad tikai tu drīkst lasīt Kosta Aga-rina dzejoļus?

— Neiedrošinies par mani ņirgāties! Vai dzirdi! — Antigones acis nikni zvēroja.

— Raganā! — matus pieglaudis, Petrs norūca caur zobiem, laizdamies lejā pa kāpnēm.

Netālu no viņu mājas atradās dārza ieskauta savrupmāja. Tuvumā nekur citur dārza nebija, turklāt vēl ar tik augstu priedi. Nelielā māja, ko no visām pusēm ielenca daudzstāvu ēkas, likās pavisam pamesta. Agrāk tur dzīvoja vientuļš vecs vīrs, kas reti satikās ar kaimiņiem. Petrs vairākkārt bija vērojis, kā viņš strādā dārzā. īsi pirms kara vecais vīrs nomira, māja tagad stāvēja noslēgta, un dārzs bija pavisam nolaists. Pārkāpis pār žogu, Petrs ļāva Todoram paganīties mauriņā, bet vaboles ielika rožu krūmā. Maijvaboles, kā stāsta, pārtiekot no rozēm un cukura. Māte, protams, nekādā ziņā nebūtu devusi viņām ne drupatiņu cukura, kas, tiesa gan, mājā bija kļuvis par lielu retumu.

Petrs izstiepās zālē. Kaut gan vēl bija agrs rīts, šī pēdējā maija diena solījās būt silta, un saule jau viegli karsēja. Cik labi, ka viņš, sastrīdējies ar Antigoni, aizgāja no mājām. Gulēdams dārzā,’ viņš varēja domāt, par ko vien vēlējās, un neviens viņu netraucēja. Augstu virs galvas slīdēja mākonis; tas bija līdzīgs Donam Kihotam, kas jāj uz savas Rosinantes; tad mākonis pārvērtās par putnu ar izplestiem spārniem; mākonis attālinājās, pamazām pārvērzdamies tikko manāmā punktā, un .beidzot pavisam izzuda. Debess noskaidrojās, kjuva zila. Maijvaboles arvien ciešāk vilka diegu, un Petrs palaida to mazliet brīvāk. Kaut būtu iespējams šeit dārzā dzīvot kopā ar bruņurupuci un vabolēm pilnīgā vientulībā un aizmirst, ka vācieši iegājuši Atēnās! Aizmirst, ka tētis vairs nestrādā kantorī «Sviests un olīveļļa», ka māmiņa izmisumā caurām 'dienām viņu lūdz: «Meklē darbu... Meklē darbu... Meklē darbu... Jebkuru darbu, citādi mēs ziemā nomirsim badā.» Bet .tētis no rīta līdz vakaram mēģina pa radio uztvert dažādas raidstacijas. «Interesanti, ko tu darīsi, ka,d vācieši aizzīmogos radiouztvērējus un mēs varēsim klausīties .tikai Atēnas? Norausi zīmogu? Bet kas tad notiks ar bērniem?» Bērni, bērni! Ja māmiņa zinātu, ka Petram ir gluži vienalga, vai tētis noraus zīmogu no radiouztvērēja vai nenoraus! «Kara iznākums izšķirsies Ēģiptē.» Kas to teica? Tēvocis Anhels. «Ēģipte ir pavisam tuvu Krētai. Bet Krēta ieņemta. Vācieši cīnījās veselu mēnesi, lai to ieņēmtu, izmeta tur izpletņlēcēju desantus,» tētis viņam iebilda. «Krētieši aizstāvējās tikai ar akmeņiem,» tēvocis Anhels palika pie sava. «Krētā iznīcināts pēdējais pretošanās punkts,» vakar ziņoja Atēnu radio. «Sabiedroto karaspēks pārcēlies uz Ēģipti,» Londona raidīja. «Tēvoci Anhel, vai tu brauksi uz Ēģipti?» — «Nemels niekus un nekad vairs neko tādu nerunā pat pa jokam!» māte Petram uzbruka.

Kas teica, ka šogad pagalmiņā pat rozes neesot uzziedējušas? Kosts Agarins, Antigones dzejnieks. Nav tiesa. Visapkārt smaržo rozes. Tās ir muļķības, lielo dzejniek! Liels dzejnieks, kas nav minēts nevienā hrestomātijā! Jannis atnesa Antigonei viņa grāmatu tikai tāpēc, ka tai ir skaists vāks. Ja Jannis zinātu, kā par viņu tenko Antigone un Rita!

— Vai viņš tev nemaz nepatīk?

— Tu joko! Kā gan var iemīlēties puikā ar tādu ādamābolu?

Turpretī Petram Jannis ]oti patika, kaut arī, tikko viņš ierunājās, ādamābols viņa kaklā sāka lēkāt kā galda tenisa bumbiņa spēles laikā.

— Ja mans draugs, kurš paņēma Negaisu, tev kaut ko lūgs izdarīt, vai tu viņam neatteiksi?

— Nē, nē! Saki — kas jādara?

— Ne tūlīt. Citu reizi.

Jannis stāstīja, ka Negaiss ātri .pieradis pie jaunā saimnieka. Dīvains suns. Tikai Krupi tas negribēja atzīt.

— Zināt, dārgā Eleni kundze, ja vāciešus neaiztiek, tad arī viņi neaiztiks, — .tā mātei teica Levendi kundze, satiekoties kāpņu telpā.

— Māmiņ, vai viņi arī Ritu neaiztiks?

.Klīda valodas, ka Atēnās ebrejus neaiztikšot. Atēnas vācieši taču esot uzdāvinājuši itāliešiem. Padomājies tikai, piemēram, tev jautā: «Kādu dāvanu tu gribi saņemt dzimšanas dienā?» — un tu teiksi: «Ņujorku vai Maskavu.» — «Labi, tās ir tavas.» Ja iPetram kādreiz piedāvās kā dāvanu kādu pilsētu, viņš lūgs Zunklu, kas atrodas Aiosas Andreasas tuvumā, kur viņš brauca vasarā uz nometni. Stivasar nav kur braukt atpūsties. Nekas labs nav gaidāms.

Komandantūra. Komandants. Komandantūras pārvalde... Labi ir šeit, pamestajā dārziņā, kaut arī pašlaik ir okupācija. Viņš katru dienu nāks šurp ar maijvabolēm un Todoru. No rīta (līdz pusdienlaikam uzkavēsies dārziņā. Tāpat kā agrāk skolā. Katru dienu, kamēr no pilsētas aizvāksies okupanti. Ja Atēnās būtu vairāk dārzu, kur cilvēki varētu paslēpties un gaidīt... Ja vāciešus neaiztiek, arī viņi neaiztiks... Bet ko Negaiss bija nodarījis Krupim? Kāpēc viņš sita suni ar pletni? Suns viņu nemīlēja. Tā tikai vēl trūka — mīlēt viņus, vāciešus!

— Ei, Petr, vai tu .mani precēsi?

Viņš paslējās un apsēdās zālē. Balss skanēja kaut kur no augšas. Pacēlis galvu, viņš ieraudzīja, ka priedes zarā sēž Ņura, kaimiņu maiznieka jaunākā meita. Maiznieka trim meitām, apaļīgām un tuklām kā franču smalkmaizītes, bija dīvaini vārdi: Sūra, Mūra un Ņura. Stāstīja, ka maiznieks jau sen atbraucis no Krievijas un viņa maiznīcā vēl līdz šim laikam karājas krievu cara Nikolaja portrets. Petrs necieta visus trīs skuķus, jo viņas zobojās par viņa kalsnumu, kad māte viņu sūtīja uz maiznīcu pēc maizes. Ņura mācījās ar viņu vienā klasē. Starpbrīdī, pieskrējusi pie viņa kopā ar draudzenēm, viņa kliedza:

— Ei, Petr, vai tu mani precēsi?

Skaļi smiedamās, meitenes skatījās uz viņa tievajām kājām ...

— Ko tu tur augšā dari? — Petrs nikni jautāja, jo bija neapmierināts, ka iztraucēts viņa miers dārzā, kurā viņš jutās kā īsts saimnieks.

— Gribēju paskatīties... Bet no šejienes neredz.

— Ko paskatīties?

— Es tev neteikšu, — Ņura koķeti atbildēja, rapdamas no koka zemē. — Iedod man maijvaboli, tad pateikšu.

— Nedošu.

— Nu, tad arī neuzzināsi par kātu.

— Kādu kātu?

— Nu par to, kas rēgojas bez karoga. Es par to dzirdēju maiznīcā runājam.

— Labi, iedošu tev maijvaboli.

Viņš atdeva to, kurai nebija tik mirdzoši spārni. No ielas puses skanēja steidzīgu soju duna, acīmredzot ļaudis kaut kur steidzās, un Petrs, izlīdis no garās zāles, pārliecās pār dārza žogu. Viņš ieraudzīja Sotiri un pasauca to.

— Es tevi meklēju, — Sotiris teica, pieskrējis pie Petra. — Uzkāpsim pakalnā un no turienes paskatīsimies uz Akropoli. Stāsta, ka norāvuši vāoiešu karogu ...

— Kas?

— Nezināmas personas. Palicis tikai karoga kāts.

— Pagaidi mani, — Petrs lūdza, rausdamies uz žoga.

Atskatījies viņš ieraudzīja, ka Ņura garā diegā vadā dūcošo

maijvaboli.

— Vai tu man nevarēji pateikt? — viņš dusmīgi uzsauca, parāvis meiteni aiz rokas, un tad pārrāpās pār žogu.

Pakalnā bija sapulcējies daudz ļaužu: visi skatījās uz Akropoli. Tur slējās kails karoga kāts — gluži kā masts debesīs. Pirmo reizi Petrs nožēloja, ka ne reizi nav bijis Akropolē. Kurš gan tur uzrāpies un norāvis karogu?

— Kāds angļu virsnieks, — kā noslēpumu viņam pateica viszinis Sotiris.

Viņiem līdzās stāvēja vecīte, turēdama rokā bļodu ar grīdas lupatu.

— Dievs atsūtījis eņģeli, un tas aiznesis karogu, — ar brīvo roku krustīdamās, viņa nomurmināja.

Aiz karoga kāta gluži kā apzeltītas maija saulē mirgoja Par-tenona kolonnas.

Tikko iestājās vakars, tā uz māju sienām, sētām un pat uz elektrības stabiem parādījās da.udz vāoiešu uzsaukumu. Ar to dienu komandanta stunda sākās desmitos vakarā. Katrs, kurš parādīsies uz ielas pēc desmitiem, tiks nošauts. Tam, kurš dos patvērumu karoga nolaupītājiem, arī draud nošaušana. Un arī to, kurš karogu norāvis, gaida nāve, kaut arī tas būtu bijis dieva eņģelis, kā apgalvoja vecīte.

7. nodaļa vājprātīgais pidžamā

Petrs neko neatcerējās. Viņš bija visu aizmirsis. Aizmirsis arī to, kas bija pirms kara, līdz okupācijai. Bet vectētiņš vienmēr stāstīja daudz dažādu notikumu un tā, ka varēja domāt, tas viss noticis iepriekšējā dienā.

— Nu tā, mēs uzstājāmies Fivā... Dižā Antigone uznāk uz skatuves, paver apmetni, kuru satur sprādze ar dārgakmeni — kāda Volosas bagātnieka dāvana ...

— Vectētiņ, kad tas bija?

— M-m-m ... pirms kādiem trīsdesmit gadiem.

Vectētiņš pat atcerējās, ar ko viņus cienāja pilsētas mērs goda mielastā pēc izrādes un kas sēdēja pie galda no viņa, vectētiņa, pa labi un kas pa kreisi. Petrs ar grūtībām varēja .atcerēties, kas viņam sēdējis solā blakus vēl pavisam nesen... pirms kara. Viņš- ar grūtībām spēja atcerēties, kā garšo cepta teļa gaļa a.r kartupeļiem, pat to, kāda izskatās jūra, kurp viņš brauca vasarā, klintis, lēcienus ūdenī un tā zēna vārdu, kurš smiltīs apmeta četrus kūleņus. Viņš ar grūtībām spēja atcerēties, kā svētkos izskatījās māmiņa jaunā kleitā, kad mājā smaržoja pēc svaigi ceptas tortes un grīdas vaska, ar kuru spodrināja parketu.

Šķita, ka tas viss bijis ļoti sen, arī apmēram pirms trīsdesmit gadiem. Pat uzvaras pār itāliešiem aizmirsušās. Ko mēs ieņēmām agrāk — Tepelenu vai Girokastru? Bet to, kas notika pēc tam, kad vācieši ieņēma Atēnas, Petrs nespēja aizmirst, it īpaši vājprātīgo pidžamā ...

Tuvojās septembra beigas. Putekļainā, karstā vasara bija pagājusi. Petrs un Sotiris ilgi sēdēja pagalmā uz terases vītņu kāpnēm. Tur tik ļoti nemocīja saule, kaut arī oda pēc atkritumiem, bet šai smakai jaucās klāt patīkamā smarža, kas plūda no Levendi kundzes virtuves. Sievietes vairs neaplaiistīja karstumā sakaitētās ietves plāksnes. Nepietika ūdens. Tikai ik pēc divām dienām virtuvē tika pielieta milzīgā krūze ar ūdeni. Māte dusmojās uz Petru, kas bez gala skrēja pie krūzes, lai padzertos.

— Tu it kā tīšām bez gala lien klāt...

_ Viņš to nedarīja tīšām. Siltais, negaršīgais ūdens neremdināja slāpes.

— Kad vēders pilns ar ūdeni, tik ļoti nav jūtams izsalkums, — viszinis Sotiris viņu apgaismoja.

Un Petrs konstatēja, ka Sotir.im ir taisnība.

Visi runāja, ka ziemā iestāšoties bads. Petrs un Sotiris nevarēja saprast, kādu gan badu vēl gaida: arī tagad taču viņi pastāvīgi gribēja ēst. It īpaši Sotiris. Pie galda nedrīkstēja lūgt papildu porciju vai drupināt zupā vairāk maizes, lai tā būtu sātīgāka.

— Drīz es noadīšu kleitu un dabūšu par to maizes klaipu, — reiz rnāte teica.

Tētis uzskatīja, ka līdz ziemas sakumam viss nokārtosies. Viņš, tāpat kā agrāk, negāja nost no radiouztvērēja. Māte, spriežot pēc viņas vārdiem, būtu bijusi loti priecīga, ja visus radiouztvērējus būtu aizzīmogojuši ar trīskāršu zīmogu.

— Nomierinies! — viņai teica tēvocis Anhels, likdams galdā savu algu.

Petrs ne reizi nebija redzējis tik daudz naudas.

— Ko tu blenz? Drīz es savu algu vedīšu ar ratiņiem, bet šīs naudas nepietiks pat kilogramam pupu, — tēvocis Anhels vīpsnāja.

Kad māte ar tēvu strīdējās pie pusdienu vai vakariņu galda, Antigone, savu porciju neapēdusi, piecēlās un aizgāja uz bērnistabu. Petrs ilgojās, kaut māsa neatgrieztos un viņam tiktu atļauts apēst viņas dalu. Bet māte pievilka Antigones šķīvi sev •tuvāk un pēc tam, uzsildījusi zupas vai pupu paliekas, baroja meitu virtuvē.

Tajā dienā pie vakariņu galda Petrs nodomāja: būtu labi pēc daudziem, daudziem gadiem pastāstīt, kā tagad vectētiņš to dara: «Atceros, reiz, pirms kādiem trīsdesmit gadiem...»

Nesen viņš aizgāja līdz kvartāla galam, kur aiz mājām pacēlās neliels uzkalniņš. Tur viņš aizrautīgi rakņājās zemē starp akmeņiem, meklēdams zenītartilērijas šāviņu šķembas. Viņi abi ar Sotiri tās sēja kā smagumu pie papīra baložiem, ko laida gaisā no terases. Kad sāka krēslot, Petrs negribīgi devās mājup. Drīz laikam tur iedegs gaismu, mazas spuldzītes, kas līdzīgas naktslampiņām; to gaismā lasīt bija gandrīz neiespējami — sāpēja acis. Vācieši bija aizlieguši mājās dedzināt daudz elektrības — «verboten». Tagad Petrs labi zināja šā vārda nozīmi. Visās istabās tika nomainītas spuldzes, tikai ēdamistabā dega mazliet gaišāka. To nolaida zemu virs galda, un tā atstaroja gaišu apli uz vectēva pasjansa. Kārtis spīdēja, un vectēvs jauca kalpus ar karaļiem un kāravus ar erceniem. Tāpēc tagad viņam izdevās pasjanss daudz biežāk, bet kāda jēga: lai arī ko vectēvs iedomājās, nekas nepiepildījās. Petrs labi zināja, par ko viņš sapņo: par bļodu pehlevi^17, kas bagātīgi pārlieti ar sīrupu.

Šovakar viņš lūgs Antigoni paspēlēt ar viņu dzīvās bildes, laji ātrāk paietu laiks līdz gulētiešanai. Ko lai viņš notēlo, lai māsa neuzminētu?

— Ei, zēn ...

Balss skanēja it kā no pazemes. Petrs pamanīja sev blakus ar dēļiem pārklātu bedri. Tur meta iekšā visādus atkritumus, jo rati ar pilsētas aptīrītajiem parādījās reti. Pieliecies pie bedres, Petrs pabīdīja dēļus sānis.

— Nebaidies, — viņš saklausīja to pašu balsi.

Petrs nenobijās. Viņš tikai izbrīnījās, ieraugot atkritumu bedrē vīrieti pidžamā. Vai tas nav kāds vājprātīgais?

— Vai tu zini, kur ir Aristomena iela? — vīrietis nepacietīgi jautāja.

— Tepat tuvumā.

Petrs, protams, labi šo ielu zināja. Tur klajumā viņi ar Sotiri spēlēja futbolu.

— Vai tu nevarētu turp aiziet uz pieopadsmito numuru, pieklauvēt pie durvīm un pateikt, ka tevi atsūtījis Mihalis? — Balss skanēja vēl nepacietīgāk un reizē arī lūdzoši.

— Kāds Mihalis?

— Es.

— Vai jūs neesat jucis? — Petrs iedrošinājās pajautat.

— Iespējams... mazliet, bet es neesmu bīstams, — nepazīstamais nevilšus pasmaidīja. — Es gribu atgriezties mājās. Pasteidzies, citādi atklās, ka es esmu aizbēdzis no slimnīcas, un sāks mani visur meklēt. Saki: mani, tā sakot, atsūtījis Mihalis, viņam vajadzīgs .apģērbs.

Gluž.i kā piekusis no garās runas vīrietis apklusa, smagi elpodams.

— Kam to pateikt?

— Tam, kas atvērs tev durvis. Tikai ātrāk.

Pērn vectētiņš bija dabūjis brīvbiļeti uz izrādi un paņēmis uz teātri līdzi Petru. Luga bija par karali, kuru meitas kā vājprātīgu bija izdzinušas no mājām, un viņš klīda pa dažādām zemēm un valstīm, meklēdams patvērumu.

Karali sauca par Līru, Petrs beidzot atcerējās. Varbūt arī šis cilvēks īstenībā nemaz nav vājprātīgs, bet meitas, lai tiktu no viņa vaļā, ievietojušas viņu slimnīcā. Pēc karaļa viņš, protams, nemaz neizskatās, jo tam vējā plīvoja gara bārda. Kaut gan arī svešinieka vaigi bija iekrituši un acis drudžaini spīdēja.

Virs piecpadsmitā numura mājas durvīm karājās sakaltis vainags, kas tur acīmredzot palicis no pērnā gada pirmā maija, vēl no pirmskara laika. Petram durvis atvēra tukla sieviete iesir-

miem matiem, viņas gludā seja, kurā neredzēja grumbu, bija labsirdīga un vēlīga.

— Nu, atkal... Jau no paša rīta es to vien daru, kā atdodu jums bumbas, kas ielidojušas no pagalma, — viņa teica māksloti stingrā balsī. — Ņarņ bet tikai pēdējo reizi...

— Es neatnācu pēc bumbas, — Petrs apjucis nomurmināja. — Mani atsūtīja Mihalis.

— Mihalis?! — Sieviete pārsteigumā sastinga.

— Viņam vajadzīgs apģērbs.

Viņa iebīdīja Petru priekšnamā un aizslēdza durvis.

— Pasaki, dieva dēļ, — kur viņš ir?

— Tepat netālu, atkritumu bedrē. Viņš negrib atgriezties trako mājā.

Sieviete pēdējos vārdus nedzirdēja. Viņa pazuda istabā un tūlīt atgriezās ar saini rokās. Atdevusi saini Petram, viņa steigšus noskūpstīja zēna galvu. No viņas plūda patīkama saimniecības ziepju smarža. Visā okupācijas laikā māmiņa viņu ne reizes nebija noskūpstījusi, pat ne vakarā pirms gulētiešanas ...

Jau bija gluži satumsis, kad Petrs ieradās mājās. Viņš tūlīt apsēdās ēst vakariņas. Pieaugušie, kā vienmēr, runāja par visikdienišķākajām lietām.

«... Paldies. Uz drīzu redzēšanos! Un neizpaud mūsu noslēpumu,» viņam pašās beigās teica vājprātīgais pidžamā un stingri paskatījās acīs ...

Kādreiz, ļoti sen, kad Petrs bija ieraudzījis uz ielas savādu zēnu ar milzīgu, apaļu galvu kā arbūzs un pastāstījis par redzēto mājās, viņam neviens neticēja.

— Ar tevi allaž notiek visādi brīnumi. — Antigone par viņu pasmējās.

— Goda vārds...

Ja nu tagad pastāstītu par pidžamā ģērbto vīrieti, kurš sēdēja atkritumu bedrē! Bet, ja tagad noklusēs, kas zina, vai viņš visu sīki atcerēsies, tā kā vectētiņš, pēc trīsdesmit gadiem? Piemēram, kas tam vājprātīgajam bija uz rokas? Tur, kur nēsā pulksteni, bija kāda zīme, it kā baku rēta... Bet Petrs neko neteica, nevis aiz bailēm, ka viņam neticēs, bet lai viņam būtu pašam savs noslēpums.

Pa to laiku pie galda izraisījās nopietna saruna. Tēvocis Anhels paziņoja, ka atradis darbu citā pilsētā un laikam aizbrauks projām uz ilgu laiku.

— Varbūt tu esi nolēmis precēties un slēp to no mums? — Antigone pajokoja.

— Uzminēji! — tēvocis Anhels atbildēja tādā pašā tonī.

Kādu laiku visi klusēja, neviens nejautāja, uz kurieni viņš.

brauks. Ari Petrs klusēja. Viņš zināja, ka tēvocis Anhels gatavojas doties uz Ēģipti. Vai tad viņš vienmēr neatkārtoja: «Kara iznākums izšķirsies Ēģiptē?»

— Bet kā būs ar Ritu? — Petram negribot paspruka.

Visi dusmīgi uz viņu paskatījās, it kā viņš būtu izmuldējis briesmīgu muļķību. Bet tēvocis Anhels smiedamies viņu apskāva.

— Es, draudziņ, Ritai esmu par vecu. Man jau ir divdesmit astoņi gadi. Bet, ja viņa sagaidīs manu atgriešanos un līdz tam laikam paaugsies, tad ...

Apskāvusi tēvoci AnheLu, Antigone sāka raudāt. Bet Petrs, apzinādamies visu mirkļa nozīmību, nostājās viņam blakus un, uzlicis roku uz viņa pleca, kā to darīja skolas direktors, kad izsniedza absolventam gatavības apliecību, svinīgi teica:

— Tu, tēvoci Anhel, nomirsi un tevi aizmirsīs...

— ...bet dzimtene paliks! — zēnam par lielu izbrīnu, teikumu pabeidza tēvocis Anhels. — Vai tu domā, ka tikai tu esi lasījis par Aleksi? — viņš smējās.

Pirms gulētiešanas Antigone, tīdama matus, ilgi pūta un elsa.

Bet viņas nopūtas nozīmēja, :ka viņa jūtas aizkustināta un labprāt grib vaļsirdīgi izrunāties.

Petrs apsēdās uz viņas gultas malas.

— Vai tev ir žēl Ritas? — viņš jautāja.

— Nē, es viņu apskaužu.

— Apskaud?!

— Zini, cik skaisti ir mīlēt cilvēku, kuram kaut kur tālumā draud briesmas. Tu uztraucies, nezini, kas ar viņu ir, sapņo par viņu katru vakaru, un tavs spilvens kļūst mikls no asarām...

Viņš no pārsteiguma vai pamira.

— Un kas tur par labumu?

— Tu vēl esi mazs un neko nesaproti.

Petrs neiebilda. Viņam bija nosalušas kājas, viņš tās apsedza ar māsas segu, un Antigone, uztinusi matus, sāka sildīt viņa aukstos pirkstus ar savu karsto dvašu.

II DAĻA «GRI-I-BU ĒST...»

.

1. nodaļa JAUNĀS SPĒLES

Skola sākusies! Taču nebija ne jauna skolas tērpa, kas kārtīgi tiek uzlikts uz krēsla atzveltnes, ne jaunu mācību grāmatu, ikas reibinoši smaržo pēc tipogrāfijas krāsas. Antigone pielaikoja veco priekšautu. Kaut arī visa apakšmala bija izlaista, priekšauts bija tik īss, ka, uz Antigoni skatoties, nevarēja no smiekliem atturēties.

— Ai, kā tu esi izaugusi! — māmiņa iesaucās tik izmisušā balsī, ka bērni apstulba.

Māmiņa apņēmās izadīt jakas Antigones direktorei un viņas meitām uz mācību maksas rēķina. Bieži vien vakaros, kad Petrs viņai palīdzēja šķetināt dziju un tīt to kamolos, viņš domāja, ka Antigone, tāpat kā viņš, tīri labi varēja mācīties valsts skolā, un māmiņai tad nevajadzētu mocīties ar rupjo kazu vilnas dziju, kas sāpīgi durstīja rokas. Bet māte par to pat dzirdēt negribēja.

Privātskolas «Partenons» ēkā bija ievākušies vācieši, un meitenes tagad mācījās kāda žurnāla redakcijas telpās. Viņas sēdēja divas uz viena krēsla, bet pēc stundām nesa krēslus blakus istabiņā, jo pulksten piecos darbā ieradās redakoijas darbinieki. Reiz, atgriezusies mājās, kārtīgā Antigone, ne tā kā parasti, nosvieda portfeli uz gultas un, aizvērusi bērnistabas durvis, paskatījās uz Petru uztraukumā zibošām acīm.

— Vai tu zini, kas ir žurnāla direktors?

— Kāda žurnāla? — viņš neizpratnē jautāja.

— Kura redakcijā mēs mācāmies.

— Kas tad? — Petrs vienaldzīgi pajautāja, nemaz nealkdams to dabūt zināt.

— Kosts Agarins!

— Nu un tad?

Antigone tūlīt sāka stāstīt: šodien, kad viņas pirms nodarbībām kārtoja krēslus, ieraudzīja kaktā žurnāla «Pegazs» kaudzi. Vāka apakšā bija salikts skaistiem burtiem: «Direktors Kosts Agarins.»

— Un ko es vēl atradu! — viņa iesaucās, aizelsdamās no uztraukuma, un parādīja papīra lapiņu, uz kuras bija kaligrāfiski uzrakstīts: «Atnākšu astoņos. Kosts Agarins.»

Petrs nebija paguvis pajautāt, vai zīmīte adresēta viņai un, ja nav, kāpēc viņa to paņēmusi, kad Antigonc atkal ierunājās:

— Vai nav lieliska zīmīte? Es to paņēmu sev piemiņai.

Viņa salocīja zīmīti, noslēpa kādā grāmatā un atkal sāka

melst, bet Petrs nespēja ilgi klausīties viņas runas plūdos. Viņam steidzīgi vajadzēja sameklēt Sotiri: viņiem bija savas darīšanas . . .

Ar Petra skolu bija vēl sliktāk. Tās telpas bija ieņēmuši kara-bīnieri, un stundas notika agrākajā garāžā, kur uz zemes klona bija izplūduši e]ļas traipi un no milzīgajām dzelzs durvīm, pat kad tās bija aizvērtas, plūda aukstums. Tur katra klase sasēdās pa kaktiem atsevišķi, bet, ja kāds skolotājs nebija atnācis, divas, dažreiz pat trīs klases sasēdināja kopā. Stundas beidzās pulksten divpadsmitos, jo pamatskolas skolēnus nomainīja ģimnāzisti. Mājās ejot, Petrs bieži sastapa Janni, kas devās uz mācībām. No septiņdesmit Petra klases biedriem skolā nāca ne vairāk par divdesmit. Lukata kungs tagad nepārbaudīja ne pēc saraksta klātesošos, ne arī jautāja: «Kāpēc tu noseboji?» — ja kāds ieradās stundas vidū. Viņš vairs nekliedza, vicinādams rādāmo kociņu: «Klusēt!» — un neatkārtoja savu iemīļoto teikumu, kuru

visi zināja no galvas un pat ačgārni: «Es tevi nosūtīšu skaldīt malku.» Atnākuši pirmo reizi pēc pārtraukuma skolā, bērni tik tikko viņu pazina. Viņš sagaidīja viņus ar vārdiem «Mani mīļie bērniņi» un jautāja, vai viņi ēduši brokastis. Roku pacēla vienīgi maiznieka meita Ņ.ura.

Reiz satiekoties, Jannis teica Petram un Sotirim, ka tie drīz būšot viņam vajadzīgi, un zēni nāca uz garāžu pulksten piecos-un gaidīja Janni. Sākumā Petrs domāja, .ka Jannis grib dabūt zināt kaut ko par Antigoni, bet tas pat nepajautāja, kā viņai klājas. Reiz, apskāvis Petr.u un Sotiri ap pleciem, viņš aizveda viņus pa šķērsieliņām pie lielās šosejas. Uzrāpušies uz uzbēruma,, viņi skatījās, kā garām brauc milzīgas vācu kravas automašīnas, no kuru smaguma, šķita, pat asfaltam jāiegrimst.

— Velns lai parauj, ko viņi ved? — Sotiris jautāja.

— Munīciju, — Jannis atbildēja, izvilkdams kaut ko no azotes. — Vai pārdursim viņiem dažas riepas? Kā jūs domājat? — Un viņš uzmeta puišeļiem šķelmīgu skatienu.

— Bet kā? — Tie pielēca klāt.

Azotē Jannim bija paslēpts papīra vīstoklis, kurā atradāsīsas„ resnas naglas ar lielām galviņām. Zēni aizrautīgi sāka mest tas gluži kā konfeti uz šosejas. Tad paslēpās un gaidīja, kad, smagi pakšķēdama, brauks pāri pirmā automašīna. Piepeši atska-

nēja skaļš blīkšķis kā pistoles šāviens. Sotiris un Petrs pieplaka pie zemes. Jannis viņiem pačukstēja:

— Pārplīsa riepa, pārplīsa! — Un ādamābols priecīgi lēkāja viņa kaklā.

Noslēpušies aiz uzbēruma, viņi nenolaida acis no kravas automašīnas, kas bija apstājusies tuvumā; tās motors joprojām puk-.šķēja. No kabīnes izlīda vācietis, tad parādījās vēl divi, un viņi ņēmās mainīt riepu.

— Viņiem darba pietiks stundai, ne mazāk, — Jannis teica.

— Te mums ir īsts aizklājs.

— Viņš pārbrauca manām naglām pāri. Es tās nometu, — Sotiris palielījās.

— Aizskrien pārbaudi, — Jannis viņu apvaldīja.

Netālu uz šosejas parādījās otras smagās automašīnas kravas kaste. Bet, satvēris zēnus aiz rokas, Jannis laidās bēgt. Kad viņi iegriezās šķērsielā, atskanēja jauns sprādziens.

— Tagad tās ir manas naglas, — Jannis iesmējās.

Kopš tā laika Petrs un Sotiris bieži gāja uz uzbērumu un no turienes vēroja šoseju, slēpdamies dažādās vietās, lai viņus neatrastu vācieši. Jannis bija iemācījis savus jaunos draugus trāpīgi mest naglas un pats vairs viņus nepavadīja. Pēdējo reizi viņi tur atveda visu savu futbolkomandu, un zēni vienbalsīgi nolēma, ka tā ir ļoti interesanta spēle. Futbols, ko viņi spēlēja katru dienu, bija paguvis viņiem apnikt. Bet, .līdzko pārplīsa tikai viena riepa, viņi gandrīz sakāvās, jo katrs apgalvoja, ka tieši viņa nagla ir to pārdūrusi. Pēc tam viņi vairs negāja uz šoseju, jo no rīta līdz vakaram vilka spēcīgs vējš, kas aizpūta naglas malā. Turklāt Jannim beidzās «munīcija».

— Lai uzspridzinātu vāciešu vilcienu, naglas nav vajadzīgas, — Sotiris paziņoja.

Jannis viņa vārdus uzņēma nopietni.

— Tādas operācijas veikšanai es paņemšu līdzi tikai Petru,— viņš teica bez mazākās humora pieskaņas. — Tu, blēdi, apgalvotu, ka viens pats esi visus sastāvus uzspridzinājis.

Degdams nepacietībā, Petrs katru dienu gāja sastapt Janni, bet tas, pārvilcis roku pār viņa matiem, teica:

— Rīt.

Tad Petrs piebiedrojās Sotirirn un citiem zēniem, kuri skraidīja gar savas bijušās skolas ēku un klaigāja:

—• Que bello pakaļa! Que bello pakaļa!

Karabīnieris, kas stāvēja pie durvīm, domāja, ka viņi spēlē kādu spēli, un, tikai kad viņi pieskrēja pavisam tuvu un pārāk skaļi auroja, viņš mīņājās ar nospodrinātajiem nonēsātajiem zābakiem un nogurušā balsī kliedza:

— Avanti.. avanti\ es tev gan!...

— Tev, man un viņam! — zēni ska]i .kliedza korī un pazuda aiz stūra.

Drīz vien sākās tāds sals, ka viņi nevarēja vairs skraidīt pa ielām.

Petrs vēl nekad nebija redzējis sniegu. Reiz, šķirstīdams lielo grieķu enciklopēdiju, viņš uzgāja fotoattēlu: Atēnas, kas ieputinātas sniegā, un apakšā paraksts: «Rets Atēnu uzņēmums.» Šogad, tikko sākās novembris, uzkrita sniegs. Mājā bija šausmīgi auksts, bet par krāsns kurināšanu nebija ko domāt. Tikai virtuvē māte iekūra uguni, lai uzvārītu pusdienas. Iebērusi apaļā kannā zāģskaidas, viņa sablietēja tās ar koka veltnīti, ar ko pirms kara veltnēja siera pīrāga mīklu, tad iebāza kannas kaklā saburzītu laikrakstu lapas un aizdedzināja tās. Māte pūta, vēdināja ar papes gabalu, kamēr uguns iedegās. Tāpēc viņa vienmēr smaržoja pēc dūmiem un zāģskaidām. Bet Petrs atcerējās, kā viņam, agrāk pirms gulētiešanas patika apskaut māmiņu, no kuras plūda rožu smarža.

«Es atsūtīšu jums ar Petru recepti. So losjonu es gatavoju pati,» viņa stāstīja pazīstamām dāmām, kuras svētkos nāca pie viņiem oiemos un sajūsminājās par viņas smaržām.

Un, ja Petrs tagad kādreiz gribēja pieglausties mātei, lai sasildītos, tad, atcerējies dūmu un zāģskaidu smaržu, uzskatīja par labāku salt.

Vectētiņš staigāja pa māju — retos gadījumos, kad negulēja, — ietinies ķiršu krāsas pledā, kas bija apsiets ar virvi. Visvairāk Petram sala rokas, tās bija tumšas un uztūkušas. Māte izadīja no daudzkrāsainu dziju galiem cimdu pāri Antigonei un bieži viņai jautāja satrauktā balsī:

«Vai tu neesi apsaldējusi rokas?»

Varēja likties, ka pasaulei pienāks gals, ja Antigone būs apsaldējusi rokas. Mātei pirksti uztūka un kļuva resni kā cīsiņi. Kad viņa mazgāja veļu vai skaloja traukus, viņa neļāva Antigonei palīdzēt.

«Meitenei jāsaudzē rokas,» māte teica stingrā balsī; bet, ja viņa kaut ko bija ieņēmusi galvā, pārliecināt viņu darīt pretējo nebija iespējams.

Lai arī kā pārējie ģimenes locekļi iebilda, viņa lēja sev zupu lēzenajā šķīvī. Vakariņās viņa parasti vārīja negaršīgu, biezu zupu, kas tikai mazliet remdēja izsalkumu. Visi to ēda bez maizes, tikai vectētiņš pataupīja sev garoziņu no pusdienām. Uz kartītēm vienam cilvēkam izsniedza dienā simt trīsdesmit gramu [18]

maizes, kas bija staipīga un dzeltena kā olas dzeltenums. To .cepa uz papīra lapām, kas bija ieziestas ar olīveļļu, un, ja mēģināja to dabūt no papīra nost, garoza sadrupa, tāpēc maize bija jāēd kopā ar papīru.

— Ja jūs metat ārā papīru, — Sotiris teica Petram, — tad nes to man.

Petrs kautrējās atzīties, ka viņi to nedara, un katru dienu atdeva Sotirim garozu no savas daļas — tas ir, papīra lapu ar pielipušo garozu, — un Sotiris kāri to apēda līdz pēdējai drupatiņai. Tikko maizi atnesa no maiznīcas, māte iedeva katram viņa daļu, kas bija ievīstīta salvetē. Kamēr Petrs sēdēja mājā, viņš, protams, lauza pa gabaliņam no savas daļas, un līdz pusdienām viņam nekas vairs nebija atlicis. Ne vienu reizi vien viņš bija nosolījies līdz pusdienām maizei nepieskarties, bet nekā nespēja noturēties. Visi maizi apēda pusdienās, tikai vectētiņš atstāja :gabaliņu vakariņām. Taču Petrs vairākas reizes bija ievērojis, ka viņš kaut ko zelē citā laikā.

Reiz, tikko Petrs bija paguvis atgriezties mājās no skolas, Sotiris skaļi pieklauvēja pie viņu dzīvokļa durvīm.

— Skrienam! Uz stūra guļ līķis... Stāsta, ka nomiris no bada.

Viņi pa galvu pa kaklu nojoņoja lejā pa kāpnēm un izskrēja •uz ielas. Uz stūra drūzmējās ļaudis. Lauzdami sev ceļu ;ar elkoņiem, zēni virzījās caur pūli. Uz mājas sliekšņa sēdēja vīrietis, nevarēja saprast, vai viņš bija jauns vai vecs. Piespiedusi viņa galvu sev pie krūtīm, sieviete sita viņam pa vaigiem, lai viņš nāktu pie samaņas. Vīrietis uz brīdi atvēra acis.

— Kas jums kait? — sieviete jautāja.

No viņa krūtīm izlauzās dīvainas, ķērcošas skaņas:

— Gri-i-bu.ēst...

Pakāpusies uz trepēm, sieviete skaļi teica ļaudīm:

—• Viņš no bada zaudējis spēkus.

Kāds ielika vīrietim rokā maizes gabalu, kas bija nogriezts no vāciešu maizes klaipa. Vecīte ielika viņam mutē dažas rozīnes. Tad kaimiņmājas meitene iznesa pusglāzi piena.

Petrs klusiņām aizmuka no Sotira. Viņam atkal iesāpējās vēders, bet ausīs skanēja šausmīga balss: «Gri-i-bu ēst...» Kad mirstošais atvēra acis, tās, gluži kā no diviem bezdibeņiem, sāka lūkoties bezgalībā... Petrs iegrūda roku kabatā. Tur atradās eļļainais papīrs ar garoziņu, ko viņš bija pataupījis Sotirim. Alkatīgi iegrūdis to mutē, viņš rūpīgi visu sazelēja un norija. Pie savas mājas ārdurvīm viņš saskrējās ar Sotiri.

— Runā, ka pie baznīcas vēl trīs cilvēki pakrituši no bada. Viens patiešām esot nomiris. Vai iesim paskatīties?

— Mani nelaidīs mamma, — Petrs atbildēja un steigšus pazuda aiz durvīm.

Vakarā, apēdis savu porciju zupas, viņš pateica tik skali, ka pats satrūkās:

— Es neesmu paēdis!

Visi izbrīnā blenza uz viņu, it kā viņš būtu pateicis kaut ko neticamu. Bet vectētiņš nomurmināja diezgan dusmīgi:

— Kurš gan domā, ka tu esi paēdis? Bez tam neiedrošinies žēloties! Jūs abi ar Antigoni dabūjat maizi vairāk par visiem. Es redzu, kā jūsu māmiņa jums nogriež vislielākos riecienus.

— Tēt! — Māmiņas balss ieskanējās tik pikti, ka Petrs nekad agrāk tā'du nebija dzirdējis.

Veotētiņš piecēlās no galda, iepriekš notīrījis šķīvi ar pēdējo maizes garoziņu, un apgūlās uz dīvāna, apsegdams galvu ar pledu. Tēvs ieslēdza radio un uztvēra Londonu. Pagriezis radio skaļāk, viņš nočukstēja:

— Apklustiet, — kaut gan neviens nebija izdvesis ne skaņas.

Atskanēja diktora balss, skaidra un mierīga:

«... Atkārtoju: Aleksis no Atēnām sūta sveicienus savai ģimenei un jaunajai līgavai. Māsasdēlu viņš lūdz neaizmirst, ka augstāk par visu stāv dzimtenes mīlestība.»

— Tas ir tēvocis Anhels!

Neviens neatrāva skatienu no radiouztvērēja, cerēdami dzirdēt turpinājumu. Vectētiņš izbāza galvu no pleda apakšas. Diktors turpināja runāt tikpat lēni:

«Giorgs, S'ifa dēls, no Heraklionas Krētā ...»

Piegājusi pie vectētiņa, māmiņa apskāva viņu, un viņi abi klusu ieraudājās. Antigone nespēja apvaldīt savu prieku.

— Viņš atcerējās Ritu, vai dzirdējāt? Savu jauno līgavu!

Pēc tam, gultā gulēdams, Petrs, lai arī kā centās, nevarēja

iztēloties tēvoci Anhelu, kas, angļu uniforma ieģērbts, skrien ka Erols Flins ar dūrienam izstieptu šķēpu. Kad viņš aizvēra acis, viņš redzēja šādu ainu: tēvocis Anhels sēž smiltīs zem augstas dateļu palmas, bet viņam priekšā atrodas milzīga papes karba, kādas mēdza vest Maikls, Lelas pirmais līgavainis. Reiz_ Levendi kundze bija iedevusi māmiņai mazliet angļu marmelādes. Ta spēcīgi smaržoja pēc apelsīna, un mutē vēl ilgi bija jūtama patīkama, rūgtena garša.

Tekla, Aleksis, Atanass Djaks, kas ienaidniekus cirta ar zobenu, Petram vairs nenāca prātā. Tagad viņam rādījās tikai tēvocis Anhels ar lieliem baltmaizes gabaliem, kas bija apziesti ar apelsīnu marmelādi. Petram pēkšņi sāka neizturami sāpēt vēders.

— Kas tev noticis? — Antigone, kas vēl nebija paguvusi aizmigt, jautāja, .izdzirdusī, ka viņam neviļus izlaužas vaidi.

— Gri-ī-bu ēst...

Petru sabiedēja viņa paša kliedziens.

— Zini ko — nogulsties uz muguras un piespied pie vēdera spilvenu, — māsa viņam deva padomu. — Redzēsi, ka tev kļūs vieglāk. Guli, bet rit ēdīsim pankūkas. Ņuras tēvs apsolīja māmiņai iedot mazliet miltu, kas izgatavoti no Jāņa maizes koka augļtem.

2. nodaļa MAZāS CARIENES

Tikai Šura, Mura un Ņura vienīgās visā kvartālā vēl arvien bija apaļīgas un tuklas kā franču smalkmaizītes. Viņas jau sen tika dēvētas par mazajām carienēm, jo viņu tēva ceptuvē pie sienas karājās krievu cara portrets. Tagad arī maiznieks pats bija kļuvis par sava kvartāla caru, jo milti bija vērtīgāki nekā cara dārgumi. Kur viņš tos dabūja? Vieni runāja, ka viņš sadarbojoties ar itāliešiem, citi — ka ar vāciešiem ... Viņš cepa pelēkus, apaļus maizes klaipus uin pārdeva tos zem letes par zelta liru gabalā. Nevienam kaimiņam nebija zelta liru, bet Petrs pat nekad nebija redzējis tādas monētas.

Cilvēki pārdeva visu līdz pēdējam, bet maiznieks savām meitām uzpirka visu pēc kārtas. Vecākā meita Mūra nēsāja kaklā Antigones krustiņu, kaut gan uz tā bija iegravēts bijušās īpašnieces vārds. 'Antigonei krustiņu bija uzdāvinājusi viņas krustmāte, Dižā Antigone, un vectēvs bieži ar lepnumu atkārtoja:

— Sakiet, ko gribat, bet tas ir no tīra zelta!

— Tas ir no tīra zelta, — māmiņa teica maiznieka sievai, atdodama viņai krustiņu.

Naudas vietā viņa par krustiņu dabūja pelēcīgu miltu tūtu. No tiem viņa cepa pankūkas tumšbrūnā olīveļļā, kas koda kaklā.. Pankūkas remdināja izsalkumu. Māmiņa pārdeva arī savu laulības gredzenu; to nevarēja novilkt no uztūkušā pirksta, un, lai to pārzāģētu, vajadzēja iet pie atslēdznieka.

Svētdienu vakaros, lepni uzcirtušās, mazās carienes apsēdās pie maiznīcas skatloga. Antigone naidīgi skatījās uz Muru, kas nēsāja viņas krustiņu. Ņura turēja klēpī porcelāna lelli ar dabiskiem matiem .un sukāja tos.

— Tā ir mana lelle, — Potram teica trešās klases skolniece Aleka, kas mācījās tai pašā skolā, kurā arī viņš. — Viņu sauc par E'ifrosirri, tāpat kā manu vecmāmiņu. Viņai ir lādīte ar kleitiņām. Tās šuva vecmāmiņa. Bet Ņura lelli tagad sauc par Nicu.

Aleka un Petrs stāvēja pie .maiznīcas skatloga, un meitene, pieklauvējusi pie rūts, padraudēja ar pirkstu Ņurai.

— Viņa izraus lellei visus matus, — Aleka nikni nomurmināja.

Sūra un Mūra ar krāsainiem diegiem izšuva spilvenus. Viņām līdzās stāvēja ar gaišzilu lentu apvīts salmu rokdarbu groziņš, kas tik labi bija pazīstams Petram. Viņš kopā ar savas klases zēniem — toreiz viņi mācījās trešajā klasē — bija uzdāvinājis tos savai skolotājai kāzās. Sājā nolūkā viņš bija izņēmis no krāj-•kasītes piecas drahmas. Skolotājas vīrs, airī skolotājs, no kara atgriezās bez rokas.

Mazās carienes dzīvoja otrajā stāvā virs maiznīcas. Pie maiznīcas ieejas izveidojās gara rinda pēc maizes, bet pie blakus durvīm, kas veda uz maiznieka dzīvokli, vienmēr stāvēja vairākas sievietes ar saiņiem rokās. Neviens visā kvartālā necieta maiznieka ģimeni, bet vienmēr mīlīgi smaidīja, kad sastapa viņu, viņa sievu un viņu meitas, cerēdami dabūt mazliet pelēcīgo miltu, kas dažkārt bija tārpu pilni. [19]

3.nodaļa SOTIRA DARBS

No rīta Antigonei gandrīz 'bija jāpaliek mājās, nevis jāiet uz skolu. Viņai kurpes bija kļuvušas par mazām.

Bet vakar taču tu tajās gāji! — māte izmisumā iesaucās.

Rīdama asaras, Antigone ar lielām pūlēm iegrūda kurpēs kājas.

Bet vai tu man iedosi naudu autobusam? — viņa žēli jautāja .mātei.

Piegājis pie skolas, Petrs ieraudzīja durvīs Lukata kungu, kas raidīja bērnus atpakaļ uz mājām.

— Stundu nebūs. Garāžā jūs sastingsiet. Nāciet, kad beigsies-šis suņa aukstums.

«Suņa aukstums» — teica Lukata kungs! Viņš bērniem nekad neļāva teikt «mana mamma», izlabodams: «Mana māmiņa.»

— Lieliski! — Sotiris nopriecājās. — Tātad es varēšu pastrādāt arī no rītiem.

— Vai tad tu strādā?! Kur? — Petrs pārsteigts jautāja.

Sotiris apsolīja paņemt viņu līdzi, bet lika zvērēt, lai Petrs

nevienam neizpauž noslēpumu.

— Es strādāju «prīmusā».

— Par konduktoru?

— Pats redzēsi.

Viņi kājām aizgāja līdz nelielam laukumam, kur bija autobusu gala pietura. Sotiris teica, ka viņi kopā iekāps «prīmusā», bet pieprasīja, lai Petrs klusē, neuzsāk ar viņu sarunu un lai izkāpj nākamajā pieturā, pirms pie viņa piegājis konduktors, likdams nopirkt biļeti. Bet Sotiris brauks tālāk.

— Ko tad tu darīsi? — Petrs nerimās.

— Pielipis kā pirtsslotas lapa. Pats redzēsi.

Zēni iesēdās autobusā, kurš sāka kustēties ar tādu rāvienu, ka pasažieri uzkrita cits citam virsū. Kad motora rūkoņa nedaudz aprima, Sotiris, pavirzījies uz priekšu autobusā, sāka dziedāt gauži žēlā balsī:

Ar tukšu somu nabags puisēns Pa dubļu peļķēm bēdigs nāk,

To rūgtums māc, ka gluži bešā Tam savās mājās jāpārnāk.

Kāda dāma līdzjūtīgi paskatījās uz Sotiri un, izvilkusi no somas netīru, sagumzītu naudaszīmi, iemeta to Sotira pastieptajā cepurē. Sotiris dziedāja vēl žēlāk. Un divas asariņas izripoja no viņa acīm.

Autobuss strauji apstājās. Petrs izkāpa nepazīstamā ielā urt nezināja, kā atgriezties mājās. Viņš gāja uz labu laimi, un viņam ausīs ilgi vēl skanēja Sotira žēlabainā balss:

Ar tukšu somu nabags puisēns Pa dubļu peļķēm bēdigs nāk ...

Viņš nespēja saprast, kā draugam izdevās izspiest asaru. Parasti taču Sotiris neraudāja, pat tad ne, kad Lukata kungs plēsa viņu aiz ausīm. Petram pēkšņi kjuva kauns par savu biedru, nožēlojamu diedelētāju. Padomā tikai, ja nu kāda Antigones draudzene uzprasa:

«Vai šis diedelnieks Sotiris ir tava brāļa draugs?»

Ubags. Sotiris ir ubags! Ak tāds ir viņa bēdīgi slavenais darbs! Bet ja to dabū zināt viņa māte vai smagi slimā vecmāmiņa? ... Vectētiņš, protams, būtu priecīgs, ja viņa mazdēls lūgtu žēlastības dāvanas un pirktu melnajā tirgū viņam sauso pienu... Bet viņš, Petrs, nespētu pēc vajadzības birdināt asaru un sarktu, stiepdams cilvēkiem savu cepuri. Ja varētu atrast īstu darbu, tad mājās mazāk ciestu badu. Un vectēvs paēdis kļūtu atkal tāds kā agrāk, atcerētos, cik reižu tika pacelts priekškars, kad Dižā Antigone spēlēja «Kamēliju dāmu»... Petrs jau gribēja nogriezties ap stūri, kad pēkšņi ieraudzīja uz ietves divus bez dzīvības izstiepušos ķermeņus. Varbūt arī šie cilvēki čukstēja: «Mēs gribam ēst.» Garāmgājēji neapstājās un steigšus gāja garām, novērsušies sānis, lai neredzētu nelaimīgo cilvēku acu skatienu, kas droši vien vērās bezgalībā.

— Mēs visi nomirsim badā, — vectētiņš bieži atkārtoja, kļuvis kašķīgs un drūms no pastāvīgā izsalkuma. [20]

4. nodaļa　 atkal vājprātīgais pidžamā

Sapratis, ka apmaldījies nepazīstamajās ieliņās, Petrs izgāja uz šosejas, no kurienes zināja, kā nokļūt mājās. Un te viņam šķita, ka viņš sapņo.

Pa plato šoseju virzījās dīvains gājiens. Vīrieši un sievietes gāja klusēdami — kā noburti. Priekšgalā ratiņos brauca invalīdi, viņus stūma medicīnas māsas baltos apmetņos. Tad nāca kropļi ar kruķiem, bet aiz viņiem milzīgs pūlis ar baltiem plakātiem, uz kuriem lieliem, melniem burtiem bija rakstīts: «Mēs ciešam badu.» Nebija dzirdama ne skaņa, uz asfalta vienīgi klaudzēja kruķi. Tad atskanēja «klik-krak», it kā tiktu uzvilkti automāti. Pagriezis galv.u, Petrs ieraudzīja, ka pūlim pretī nāk kara-bīnieri. Cilvēki joprojām gāja, it kā nekas nebūtu bijis. Petrs gribēja skriet projām, bet viņa kājas bija kā piekaltas pie zemes, it kā arī viņš būtu noburts. Invalīdu ratiņi aizvien vēl tuvojās; vējš plivināja medicīnas māsu baltos apmetņus kā karogus.

Vienu reizi savā mūžā, vēl pirms kara, divdesmit piektajā marta^21, Petrs kopa ar skolu gāja demonstrācijā. «Tas ir obligāti visiem,» viņiem paziņoja Lukata kungs. «Kurš neatnāks, saņems neapmierinošu atzīmi.» Petrs tāpat būtu gājis, jo viņš ļoti gribēja padižoties gaišzilajā falangista^22 formas tērpā. Direktors bērniem atgādināja, ka, ejot gar valdības tribīni, viņiem jāsauc: «Lai dzīvo mūsu dižais vadonis![23] Lai dzīvo Hellāda!» Sotiris un vēl daži zēni, vislielākie klases draiskuļi, sauca nevis: «Lai dzīvo mūsu dižais vadonis! Lai dzīvo Hellāda!» — bet gan: «Lai dzīvo mūsu dižais badonis! Lai dzīvo teļāda!» Viņu izsaucieni pazuda kopējā troksnī, bet Petrs, kas soļoja blakus Sotirim, bija sašutis:

— Ja jūs nebeigsiet, es visu izstāstīšu Lukata kungam!

Kaut arī Sotiris zinaja, ka Petrs nevienu nenodos, tomēr nosūdzēja viņu biedriem, un Petru nosauca par špiku. Veselu mēnesi zēni viņu neaicināja spēlēt futbolu, un, ja viņš nebūtu tik lielisks vārtsargs, viņi laikam nekad viņam nepiedotu. Petru nemaz neaizvainoja dižā vadoņa izsmiešana, bet viņš nespēja pieļaut ņirgāšanos par dzimteni. «Augstāk par visu ir mīlestība uz dzimteni,» viņam mācīja tēvocis Anhels. To pašu rakstīja arī grāmatās.

Bet pūlis, kas klusēdams gāja pa šoseju, nedziedāja nacionālo himnu, uz plakātiem nebija rakstīts: «Lai dzīvo Hellāda! Lai dzīvo grieķu tauta!», bet tikai «Mēs ciešam badu.» Petrs nevarēja atcerēties nevienu vēsturisku personību, kas būtu saukusi: «Es ciešu badu!» Pat tad, kad turki bija aplenkuši Miso-longu, badā mirstošie grieķi kliedza: «Brīvība!»

Kad klusējošais gājiens bija nonācis līdzās Petram, tas pēkšņi apstājās karabīnieru priekšā. Kli.k-krak!... Tagad viņi sāks šaut. Petrs gaidīja, ka cilvēki atkāpsies un medicīnas māsas apgriezīs apkārt invalīdu ratiņus. Bet pēkšņi kāda medicīnas māsa izbīdīja uz priekšu ratiņus, kuros sēdēja invalīds, kam nebija abu kāju. Tūlīt šaus, šaus!... Petrs piemiedza acis. Nebija dzirdama ne skaņa. Kad viņš beidzot atvēra acis, tad ieraudzīja, ka karabīnieri nolaiduši automātus. Un atkal ratiņi ripoja tālāk un invalīdi steberēja ar kruķiem, bet viņiem sekoja pārējie jaudis. Viņi bija pārrāvuši itāliešu aizklāju un virzījās uz priekšu. Piepeši kāds parāva Petru aiz piedurknes:

— Ko tu stāvi kā stabs? Ej kopā ar pārējiem!

Gara auguma vīrietis cieši saspieda zēna roku. Petrs viņu kaut kur agrāk bija redzējis. Vīrieša Lielajā rokā, kam bija spēcīgi pirksti un izspiedušās dzīslas, zēna vājā roka pavisam pazuda. Kad vīrietim uz brīdi mazliet sabrauca uz augšu piedurkne, uz dclrna bija redzama liela zīme, kāda paliek pēc baku potēšanas. Vājprātīgais pidžamā! Mihalis! Pacēlis galvu, Petrs paskatījās uz viņu, un Mihalis viņam uzsmaidīja kā vecam draugam. Pēc kāda laika cilvēki sāka izklīst, bet Petrs vēl mazliet pavadīja vājprātīgo pidžamā.

— Šoreiz nešāva, — Mihails domīgi teica, — bet citreiz ...

— Kas nešāva? — Petrs .pajautāja.

— Fašisti.

— Itālieši?

— Gan itālieši, gan grieķi.

— Grieķi? — zēns vai pamira.

— Jā, arī grieķu vidū ir fašisti. Tie, kuri sadarbojas ar okupantiem.

Petram pēkšņi noreiba galva, varbūt tāpēc, ka viņš ieraudzīja milzīgo vācu karogu, kas plīvoja vējā tur priekšā. Uz tā melnoja kāškrusts. Petrs paskatījās uz Mihail, bet tā seja bija kā sastingusi, pāraikmeņojusies, viņa deguns, acis, mute — viss it kā pēkšņi izplūda.

— Apsēdies! — kaut kur tālumā skanēja Miha|a balss.

Atvēris acis, Petrs ieraudzīja, ka tas noliecies pār viņu.

— Vai tu gribi ēst? — Mihalis jautāja.

— Nē, nē, — Petrs nočukstēja.

Bet Mihails,' it kā nesaklausījis atbildi, izvilka no kabatas kaut ko tumšu, līdzīgu rupjmaizes gabalam, un maziem kumosiņiem bāza zēnam mutē. Puisēns juta, ka šī maize ir salda un reizē mazliet sāļa.

— Vectētiņš saka — mēs visi nomirsim badā, — viņš šausmās nomurmināja.

— Nē, nē, mēs nenomirsim badā, — Mihalis protestēja, un viņa acis iemirdzējās. — Tu redzēsi, es tev zvēru. Vispirms mēs likvidēsim badu, bet pēc tam visu pārējo... Mēs cīnīsimies par brīvību...

«...Ja prifekšgalā nostāsies drošsirdis baltā tērpā, mēs visi viņam sekosim... Un nostājās priekšgalā drošsirdis ar mirdzošām acīm, un tauta viņam sekoja ...» Tātad grāmatās tiek aprakstīti ne tikai fantastiski notikumi vien... Un, ja tagad priekšgalā nostātos Mihalis ar baltu karogu, uz kura melniem burtiem būtu rakstīts: «Mēs ciešam badu,» — Petrs viņam sekotu, pat ja viņus no visām pusēm būtu aplenkuši vācieši, karabīnieri un grieķu fašisti.

— Kas jūs tāds esat? — Petrs kautrīgi jautāja šķiroties, jo tagad viņš, protams, vairs noticēja, ka tas ir vājprātīgais, kas izbēdzis no psihiatriskās slimnīcas.

Mihaļa seja kļuva ļoti nopietna.

— Kādreiz dabūsi zināt. Tagad es esmu tikai Mihails. Tādos grūtos laikos jo mazāk mēs zinām cits par citu, jo labāk. — Un tad, tāpat kā agrāk, viņš piebilda: — Uz drīzu redzēšanos!

Mājās māte teica, ka pēc Petra esot vaicājis Jannis.

— Varbūt viņam bija vajadzīga Antigone?

— Nē, tu. Viņš atnākšot vēlreiz.

«Acīmredzot pienācis laiks uzspridzināt vāciešu viloienar sastāvu,» Petrs nodomāja. Pietiek komandantūru un komandantu! Kad viņš būs pieaudzis, viņš stāstīs saviem dēliem pie pusdienu galda vai, pareizāk sakot, uz kāpnēm, — jo viņš un viņa bērni ēdīs, sēdēdami uz kāpnēm, tas ir stingri nolemts:

«Es jūsu vecumā spridzināju vāciešu vilcienus, dedzināju munīcijas noliktavas, dūru kravas automobiļu riepas... Man bija rokas ložmetējs (nē, viņš taču samelojies)... bija pistole. (Iespējams, ka Jannis viņam iedos vecu pistoli.) Visi mani zināja pēc iesaukas Atanass Djaks (Nē, labāk tikai Djaks, īsāk un iespaidīgāk.) Es ne no viena nebaidījos, un, tikko notika kārtējais sprādziens, visi saprata, ka tas ir Djaka roku darbs. Es-pirmais metos uz priekšu ...»

Te Petrs piepeši novērsās no saviem sapņiem. Pa puspievērtajām durvīm viņš ēdamistabā pamanīja vectēvu ar lielu virtuves nazi rokā. Ko viņš tur dara? Petrs sāka vērot viņu pa durvju spraugu. Piesardzīgi lūkodamies apkārt, vectēvs pavilka bufetes atvilktni, un, izņēmis no tās maizes porcijas, kas bija ievīstītas salvetēs, ātri grieza no katras nelielu gabaliņu un bāza to visu mutē; tad, kārtīgi ietinis maizi, ielika to atpakaļ atvilktnē. Lūk, kāpēc vectēvam palika maizes garoziņa pat vakariņām! Kad viņu dienā moka izsalkums, viņš zog saviem tuviniekiem maizi! No katra pa mazam gabaliņam! Tūlīt Petrs ieies ēdamistabā un pateiks viņam: «Tu esi zaglis, es redzēju, kā tu zagi mūsu maizi.» Bet viņš juta, ka nevar pakustēties no vietas, viņa kājas bija kā svina pielietas. Tagad vectēvs apsēdās uz dīvāna. Tuk! — Todors ar bruņām piegrūdās pie galda kājas. Vectēvs pieliecās un apgrieza bruņurupuci augšpēdus. Tas viņam bija vislielākais sods. Vectēvs sēdēja ar nazi rokā un skatījās uz Todoru. Petrs iedrāzās ēdamistabā.

— Kāpēc tu viņu moki? — viņš saniknots uzbruka večukam.

Večuks apmulsa, negaidot ieraudzīdams mazdēlu, un apjukumā kaut ko nomurmināja kā skolnieks, kuru direktors pieķēris nerātnībās.

— Zini... es gribēju paskatīties... vai viņš spēs pats apgriezties apkārt...

— Bruņurupuči paši nekad nevar apgriezties, — Petrs sašutis teica un paņēma Todoru rokās.

Vectēva vārdi, kas izskanēja savādā sažņaugtā balsī, lika viņam durvīs apstāties.

— Itālieši ēd kaķus un... bruņurupučus. Saka — no bruņurupučiem iznākot lieliska zupa.

Ieskrējis savā istabā, Petrs apsēdās kaktiņā uz grīdas un -spieda pie krūtīm Todoru. Viņš lūgs Janni paslēpt kaut kur bruņurupuci, tapat kā kādreiz Negaisu. Negaiss izglābās no Krupja, bet Todoram draud briesmas, jo pa māju klīst vectēvs, kas apbruņots ar lielu virtuves nazi. Sotiris ir diedelnieks, bet vectēvs — zaglis un slepkava! Vectēvs... Dižās Antigones dievinātājs, kas ar maizes drupačām baroja uz palodzes zvirbuļus. Tiesa, agrāk, pirms kara ...

5. nodaļa AR ZAĻO KRāSU

Tagad visi ir pārmainījušies: māte, tēvs un viņš pats. Tikai Antigone bija tā pati, kas agrāk: katru dienu tin matus uz sešdesmit astoņām lentītēm un raksta dzejoļus kladē ar ķiršu krāsas vākiem. Bet, kad viņa tērzēja ar Ritu, viņas nekad nerunāja par izsalkumu, — kaut gan Petrs labi zināja, ka māsa, tāpat kā viņš, cieta badu, — viņas runāja tikai par tēvoci Anhelu un par to dzejnieku Kostu Agarinu. Sestdienās Rita parasti palika pie viņiem pa nakti. Kopš tā laika, kad tika aizliegts pēc desmitiem vakarā iet uz ielas ārā, meitenes vairs nevarēja ilgāk sēdēt viena pie otras, kaut arī dzīvoja pavisam tuvu. Petram māte ļāva klīst pa pilsētu līdz pat krēslas stundai, bet Antigoni negribēja laist nekur vakaros, un, ja viņa kaut kur aizkavējās, māte, pametusi visu, gaidīja viņu pie loga. Bet kopš tā laika, kad Krupis, ieraudzījis Antigoni kāpņu telpā, teica viņai grieķu valodā: «Labdien, skaistās actiņas,» — māte sagaidīja viņu pie ārdurvīm.

Antigone būtu varējusi tikpat labi pārgulēt pie Ritas, kurai bija atsevišķa istaba, bet māte par to ne dzirdēt negribēja. Kaut arī Atēnās vēl ne reizi neaiztika ebrejus, viņa teica, ka nekad nevarot zināt, kas var notikt. Ja nu pēkšņi Ritas dzīvoklī ielauzīsies vācieši un nodomās, ka Antigone ir ebrejiete!... Tāpēc sestdienās Rita nāca pie viņiem un gulēja kopā ar Antigoni vienā gultā. Petrs dzirdēja, kā viņas pļāpā līdz vēlai naktij. Viņš nenoklausījās, bet gribot negribot dzirdēja viņu sarunas, jo viņas skaļi sačukstējās, ķiķināja un stāstīja daudz visādu notikumu, kas tiešām palīdzēja Petram, aizverot acis, aizmirst cilvēkus, kas mira uz ielas no bada.

Tajā vakarā meitenes atcerējās, kā Antigone atstāja ziediņu: solā, kas vakarā pārvērtās par žurnāla «Pegazs» redakcijas rakstāmgaldu. Aiz šī galda, kā viņa bija noskaidrojusi, sēdēja Kosts Agarins. Nākamajā dienā viņa tur atrada baltu gliemežvāku, kura iekšpusē kaligrāfiski bija ierakstīts, gluži kā tipogrāfijā iespiests: «Pateicos.»

— Tu esi iemīlējusies, — Rita teica. — Es redzēju, kā tu ņēmi gliemežvāku. Tev trīcēja rokas.

— Neviena meitene nekad nav saņēmusi gliemežvāku vēstules vietā, — Antigone teica tādā sajūsmā, it kā būtu vakariņās ēdusi siera pīrāgu ...

Jannis, kā bija solījis, atnāca vēlreiz pēc pusdienām.

— Vai tu nāksi man līdzi rakstīt uz māju sienām? — viņš sazvērnieciski jautāja.

— Rakstīt uz māju sienām! — Petrs pārsteigts palēcās uz vietas.

— Jā. Rakstīt, taisnību sakot, rakstīšu es, bet tu_ stāvēsi sardzē. Kā ieraudzīsi, ka mums tuvojas kāds, tā sāksi dziedāt dziesmu, kādu — par to mēs vienosimies ar tevi iepriekš.

— Bet ko tu rakstīsi uz sienām? — Petrs nesaprata.

— «Mēs ciešam badu un prasām bezmaksas pusdienas!» — Jannis atbildēja un tad piebilda: — Petr, tu redzēsi, ka mēs nenomirsim badā. Sākumā šo, bet pēc tam visu pārējo...

Petram likās, ka ar viņu runā vājprātīgais pidžamā. Vai varbūt Jannis bija ar viņu pazīstams?

— Redzi, vieni raksta ar sarkanu krāsu, citi — ar zilu, daži — ar zaju, — Jannis turpināja. — Mēs rakstīsim ar zaļu krāsu.

Jo labāk! Petraim loti patika zaļā krāsa. Viņi norunāja satikties pie skolas pulksten sešos. Sākumā iegriezīsies pie kāda pēc krāsas un otas, tad ķersies pie darba. Jannis palūdza mātei, lai viņa atjauj Petram uzkavēties ārpus mājas vakaros līdz komandanta stundai. Viņi iešot pie kāda drauga mēģināt leļļu teātra lugu. Māte, juzdama uzticību pret Janni, neko neiebilda.

— Es būšu daudz mierīgāka, Janni, ja zināšu, ka viņš ir kopā ar tevi un neklaiņo viens pa ielām, — viņa teica.

— Mēs nodarbosimies arī ar leļļu teātri, es neesmu pilnīgi samelojies, — viņš pačukstēja Petram, kad viņi bija palikuši vieni.

Bet Petrs, cerībās vīlies, sadrūma. Viņš ilgojās kopā ar Janni spridzināt ienaidnieka vilcienus, dedzināt komandantūru, graut komandanta pārvaldi, bet viņš pļāpā par kaut kādiem uzrakstiem un leļļu teātri.

— Tu taču apsolīji, ka mēs uzspridzināsim vilcienu?

Sā'kumā Jannis tā smējās, ka ādamābols viņa kaklā sāka lēkāt, tad piepeši kļuva ļoti nopietns.

— Tas ir tikai sākums. Mēs abi iesim uz kādu māju, kur es tevi stādīšu priekšā ar citu vārdu. Mans segvārds ir Kimons. Izdomā arī tu sev kādu vārdu.

Petrs gribēja sevi saukt par Djaku, bet viņam šķita aplam, ka Atanass Djaks rakstīs lozungus uz māju sienām. Viņš jau gribēja teikt «Aleksis», bet Jannis pasteidzās pirmais:

— Es tevi nosaukšu par Pienenīti.

—• Par Pienenīti?

— Jā, jā, — Jannis iedegās. — Reiz tu biji atnācis pie manis uz ģimnāziju, bet es stundās nebiju. Mans klases biedrs Andreass, liels jokupēteris, otrā dienā man teica: «Tevi vakar meklēja Pie-nenīte.» Jo tu esi melnīgsnējs, kā viņš paskaidroja, tev ir balta vilnas cepure un tāpēc tu izskaties pēc kūkas ar baltu krēmu, ko tagad pārdod uz ielām un sauc par «pienenīti».

Par tādu iesauku Petrs nepavisam nebija sajūsmināts. It kā to nojauzdams, viņš jau sen strīdējās ar .māti, negribēdams valkāt balto cepuri, kas izskatījās pēc mazuļa aubītes. Bet uznāca sals, un viņam sāpēja auss. Padomā tikai — Pienenīte! Ko viņš stāstīs saviem dēliem? «Mani sauca par Pienenīti. Vai jūs zināt, kas tā ir? Tā ir tumša kūka, kas apkaisīta ar baltu pulveri, un to pārdeva okupācijas laikā uz ielas.» Petrs gribēja Jannim lūgt, lai viņu nosauc kaut vai par Aleksi, bet te istabā iebrāzās Anti-gone, kas bija atgriezusies no skolas — viņas skolā aukstuma dēļ mācības netika pārtrauktas, — un Jannim tagad Petrs neinteresēja. Nosarcis līdz ausīm, viņš jautāja Antigonei smalkā, smalkā, pavisam svešādā balsī:

— Kā iet pa skolu?

— Labi, paldies, — Antigone cienīgi atbildēja.

— Un kā klājas Ritai?

— Lieliski. Viņa lūdza tevi pasveicināt.

— Vai tu par mani smejies? — Jannis bikli nomurmināja, nezinādams, vai viņam pniecāties vai apvainoties.

— Pat nedomāju, — Antigone piepūtusies noteica. — Bet tu gan, kad ej ar kādu kopā pa ielu un sastopi mani un Ritu, izliecies, ka mūs neesi pamanījis.

Un viņa strauji izgrūda, ka abas ar Ritu redzējušas viņu vakar vakarā kopā ar kādu tumšmati, kurš dižojies biezā svīterī, kas bijis adīts ar trim labiskiem un vienu kreilisku valdziņu. Viņi gandrīz saskrējušies, bet Jannis izlicies, ka neredz viņas, un tad viņas klusītiņām sekojušas jauniešiem un ilgi viņus izsekojušas, kamēr tie iegājuši pa tumšzaļiem vārtiņiem Zaimja ielā, trīsdesmit sestajā numurā. Kad Jannis un draugs piezvanījuši pie

vārtiņiem, uz balkona iznākusi meitene ar gaišām acīm un melniem, cirtainiem matiem, pamājusi viņiem ar roku, noskrējusi lejā pa kāpnēm un ielaidusi viņus pagalmā.

— Kā gan jums izdevās tik veikli mūs izsekot? — Jannis •iesaucās, sajūsmā skatīdamies uz Antigoni.

— Ļoti vienkārši, — viņa aizdomīgi iesmējās. — Mēs gājām jums aiz muguras, bet jūs tā bijāt iegrimuši sarunā, ka neskatījāties apkārt.

— Esam gan mēs labie, — Jannis domīgi novilka un pēc brītiņa piebilda: — Vai gribi, lai es jūs iepazīstinu ar savu draugu?

— Tas tik būtu lieliski! — Antigone nopriecājās, aizmirsusi savu ietiepīgo vēlēšanos iedzelt Jannim. — Rita būs kā septītajās debesīs. Viņa apgalvo, ka tas garais puisis esot kā izliets kinoaktieris Tairons Pauers.

Viņi gandrīz sastrīdējās, jo Jannis apgalvoja, ka Tairons Pauers ir neapdāvināts stulbenis, viņa vienīgā rota ir uzacis, un vairāk nekas, toties viņa draugs...

Nākamajā dienā Petrs satikās ar Janni, kā viņi bija norunājuši, pulksten sešos vakarā pie avīžu kioska netālu no skolas. Pirmais ieradās Petrs, bet tūlīt arī parādījās Jannis.

— Sveiks, Pienenīte!

— Sveiks, Kimon!

Jannis uzslavēja viņu par akurātību. Bet Petrs nodomāja, ka .reiz viņš tomēr parunās a.r Janni par segvārda maiņu: viņš nevarēja klausīties, ka viņu sauc par Pieņemti.

— Nu, ejam! — Jannis teica, un viņi aizsoļoja blakus pa lielu.

Viņi rakstīs lozungus diezgan tālu no mājām, citā kvartālā, kur viņus neviens nepazīst. Jau bija sācis tumst, un viņi drebinājās no aukstuma. Petrs nožēloja, ka nav uzlicis balto cepuri, jo viņam iesāpējās auss, bet viņš bija nozvērējies to vairs nevalkāt. Lai sasildītos, viņi gan skrēja, gan gāja palēkdamies. Jannis jokojās, stāstīja dažādus notikumus no savas skolas dzīves. Viņam jaunākajās klasēs arī mācījis Lukata kungs, kas toreiz •bijis pavisam jauns, ļoti vājš, un bērni viņu saukājuši par Lulca--kakatu. Petrs nemaz nemanīja, kā pagaja laiks, un viņa rokas nebija paguvušas nosalt, jo Jannis tās sildīja pēc kārtas savās kabatās. Viņi apstājās pie kādiem vārtiņiem. Jannis trīs reizes īsi un aprauti piezvanīja. Sievietes balss jautāja:

— Kas tur ir?

— Kinions.

Vārtiņus viņiem atvēra meitene ar gariem, melniem matiem, tik tumšus matus Petrs vēl nekad nebija redzējis.

— Sveiks, Kimon! — viņa sasveicinājās ar Janni, bet tad sniodza Petram roku kā pieaugušajam.

— Sveika, Drosula! Tas ir Pienenlte, tu par viņu esi nomanīs dzirdējusi, — Jannis smaidīdams teica.

Arī šeit viņš paguvis viņu stādīt priekšā kā Piienenīti, skumji nodomāja Petrs.

— Lieliski, — Drosula novilka. — Ahillejs drīz atnāks, viņš. izgājās ar suni pastaigāties.

Viņa ieveda viņus pagalma iekšienē pie stikla verandas, atvēra nelielas koka durtiņas, un viņi iegāja verandā. Petrs apmulsa,, ieraudzīdams visapkārt skulptūras un neapstrādātu akmeņu bluķus. Jannis sarunājās ar meiteni, bet viņš, kā sastindzis uz vietas, ar acīm vai rija skulptūras. Cik daudz šeit bija sieviešu ģipša galviņu! Dažām mati krita brīvi uz pleciem, citām bija sasieti mezglā, bet visas bez izņēmuma izskatījās pēc meitenes,, ko sauca par Drošuļu. Arī uz dzegas stāvēja no māla veidota Drosula. Viņa bija izstiepusi uz priekšu abas rokas, it kā atvairīdama kaut ko.no sevis.

Cik labprāt Petrs būtu palicis šeit un apskatījis skulptūras, nevis gājis kaut kur kopā ar Janni! Viņš ar roku pieskārās pie kājas Drosulai, kas stāvēja uz dzegas. Māls vēl nebija pavisam izžuvis. īstā Drosula, apsēdusies uz apgāztas kastes, pusbalsī sarunājās ar Janni, un bija tik līdzīga savam atveidam mālā! Un ne tik daudz pēc sejas, kā pēc žestiem: viņa pašlaik bija. izstiepusi uz priekšu abas rokas, gluži kā tā statuja.

Pagalmā atskanēja soļi un tad kāda balss:

— Mierīgi, mierīgi!

— Atnācis Ahillejs, — Drosula teica.

Petrs nebija paguvis aptvert, kāpēc Jannis paskatījās uz viņu, šķelmīgi smaidīdams, kad verandā iebrāzās suns un priecīgi griezās Drosulas priekšā. Petrs neticēja savām acīm. So suni viņš būtu pazinis starp simtiem, tūkstošiem citu suņu. Starp visiem suņiem pasaulē.

—• Negais! — viņš nočukstēja drebošā balsī.

Suns pagrieza galvu, piesardzīgi sacēla ausis, paraustīja degunu un tad, priecīgi smilkstēdams, metās pie Petra. Zēns apskava Negaisu un, sajutis uz sava vaiga suņa karsto elpu, arī gandrīz sajūsmā sāka smilkstēt; viņš gribēja gan smieties, gan raudāt, bet, kautrēdamies no pārējiem, viņš tikai stomīdamies murmināja:

— Negais, good.

— Viņš tagad saprot arī grieķiski, — teica garš, jauns, cilvēks, kurš pielieca galvu, lai varētu ieiet pa durtiņām.

Viņš bija izliets Tairons Pauers, kā teiktu Aiitigone, tikai viņam bija neparasti dzīvas acis. Pieiedams pie Petra, viņš ar vienu roku apskāva viņu, ar otru — Negaisu.

— Nu, Pienenīt, vai tu priecājies, ka esi sastapies ar savu veco draugu?

Ahilleja plauksta bija tik liela un plata, ika tajā būtu ietilpusi visa Petra galva.

Cik labi būtu pasēdēt skulptūru darbnīcā un nekur ar Janni .neiet! Viņš pamazām šeit iejustos un tad pajautātu Ahillejam — tā taču laikam sauc šo slaido jaunekli?—'kā var no māla izveidot roku, kas izskatās kā dzīva, un kāpēc statujas mala mati plīvo kā īstie ...

Bet tad Drosula piecēlās un pasniedza Jannim krāsu bundžu un resnu otu, bet Ahillejs kaut ko teica par kaujas kristībām, cieši raudzīdamies Petram acīs.

— Bet vai viņš nav par mazu? — Drosula pajautāja.

— Ko nu! Viņš jau mācās ceturtajā klasē, — Jannis iebilda, slēpdams azotē otu un krāsu bundžu. — Turklāt viņš taču stāvēs sardzē.

— Ceru, ka tev ir muzikālā dzirde, — Ahillejs pajokoja.

— Vectētiņš saka — man esot muzikālas spējas, — Petrs palielījās, un visi iesmējās.

Pirms aiziešanas viņi uzklausīja pēdējos Ahilleja norādījumus:

— Tikai bez liekas drosmes, un atpakaļceļā katrā ziņā ienāciet pie manis. Man jāzina, ka viss noritējis labi.

Pirmā mūra sēta, kuru bija izraudzījušies Jannis un Petrs, bija tīra un līdzena.

— Sī sēta gluži vai pati mūs aicina: «Rakstiet!» — Jannis nomurmināja, izvilkdams otu.

Petrs nostājās uz stūra. Ja parādīsies kāds garāmgājējs, viņš dziedās: «Esi tik labs un atsūti šodien man ziedus, mans draugs, atsūti,» — un Jamnis pārtrauks darbu. Bet, tikko briesmas būs garām, viņš uzvilks: «Tik zilas acis, dziļas kā jūra...»

... Savādi, ka Drosulai ir tik melni, melni mati un gaišas, zilas acis, dziļas kā jūra ... Ik pa brīdim Petrs paskatījās uz Jamni, kas uz sētas rakstīja lieliem, zaļiem triepieniem. Zēns nejuta baiļu, tā vismaz viņam likās. Viņš tikai sala, no aukstuma viņam zobs uz zoba nestāvēja. Bet ja nu pēkšņi bū:s jādzied un viņa balss sāks drebēt? Lai sasildītos, viņš uz brīdi pieskrēja pie Jaņņa, kuram vajadzēja uzrakstīt «bezmaksas pusdienas», bet viņš bija ticis tikai līdz burtam «k». Cik lēni rit laiks... Sotiris viņu apskaudīs, kad dabūs zināt, ka viņš gatavo leļļu teātra izrādi... Petrs atgriezās savā postenī... Ko viņš

teiks Sotirim, ja tas lūgs, lai paņem ari viņu uz mēģinājumu? Varbūt: «Tu vēl esi par zaļu.» Tā par viņu bija izteicies Jannis,. kad Petrs jautāja, vai viņa draugs drīkst kopā ar viņiem rakstīt lozungus uz māju sienām. Bet Jannim nav taisnība: vai tad vectētiņš, būdams pieaudzis cilvēks, nedara vairāk muļķību kā Sotiris?

Uz pretējā stūra parādījās kāds pārītis. Petrs nezināja, kas klaudz stiprāk: karavīra zābaki uz ietves vai viņa paša sirds. Tuk-tuk-tuk...

— «Esi tik labs un atsūti šodien man ziedus...» — viņa-smalkā balstiņa trīsēja un skanēja kā meitenes balss.

Viņš saklausīja Jaņņa ātros soļus. Pārītis pagāja garām Pet-ram. Tas bija itāliešu kareivis ar meiteni.

— Tardi, tardi, caro,1 — meitene teica, un pēc viņas izrunas tūlīt varēja saprast, ka viņa ir grieķiete.

Apstājušies ielas vidū, viņi saskūpstījās. Petrs bikli pastiepa roku, it kā lūgdams dāvanu. Tā viņu bija mācījis Jannis.

— Tardi, tardi, — meitene atkārtoja, atraudamās no itālieša.

— Padauza, — Petrs nomurmināja zem deguna.

Viņš zināja, ka tardi itāliski nozīmē «vēls». Labi, ka tardi, citādi viņi šeit bučotos, un Jannis nekad nebūtu uzrakstījis .lozungu. Itālietis un meitene, nepievērsdami ne vismazāko uzmanību mazajam ubagotājam, kas stāvēja ar pastieptu roku, gāja tālāk; ejot viņi gan skūpstījās, gan ķiķināja, sevišķi skaļi to-darija meitene. Petrs no viņiem nemaz nebaidījās. Ir gan ko baidīties no smieklīga italīša ar gaiļa spalvām uz galvas! Viņi pagriezās aiz stūra, ķiķināšana vairs nebija dzirdama, un kareivju zābaku troksnis līdz Petram vairs neatskanēja. Tagad-viņa balss ptūda tīri un droši:

— «Tik zilas acis, dziļas kā jūra ...»

Drosula vairs nejautās: «Bet vai viņš nav par mazu?»

Uz pēdējās sienas Jannis, kas ar grūtībām turēja otu sastingušajos pirkstos, ļāva Petram uzrakstīt burtu «p», bet pats. nostājās sardzē.

Petrs ar drebošu roku uzvilka lielu šķību «p» kā pirmajā klasē, kad viņš veselas lappuses burtnīcā pierakstīja ar svītriņām un aplīšiem.

Viens no pirmajiem man skolā Jāiemācās burtiņš «P».

Skaisti uzrakstīt to solos,

Uzrakstīt un iegaumēt.

1 Vēls, vēls, dārgais. (Itāliešu vai.)

Viņa pirmā skolotāja Eleni kundze lika viņiem korī skandēt šo pantiņu. Tad, iedama gar rindām, viņa noliecās pie burtnīcām un pārbaudīja, kā bērni raksta.

— Atkal tev, Petr, «p» ir šķītos, — viņa teica, paraustīdama zēnu aiz auss.

Tagad nosalusī auss sāpēja, bet viņam, jau lielam zēnam, nepiestāvēja valkāt cepuri, kas līdzīga mazuļa aubītei.

— Mēs esam pārāk ilgi aizkavējušies, — Jannis, pie viņa pieiedams, teica.

Viņš pat nepaskatījās, kā uzrakstīts burts «p». Tikai pajautāja, vai Petrs pats varēs atrast ceļu uz mājām, jo viņam, Jan-nim, vēl jāiegriežas pie Ahilleja.

Petrs piekrītoši pamāja ar galvu, bet sirds dziļumos nožēloja, ka vairs neredzēs Drošuļu un viņai līdzīgās statujas.

6. nodaļa ŠAUSMU PILSĒTA

Tikko Petrs bija palicis viens, viņš tūlīt saprata, ka nezina ceļu uz mājām. Aptumšotās ielu spuldzes meta tikai blāvu gaismu, lai gājēji tumsā nepakluptu. Nepazīstamās ielas grima tumsā. Petrs negribēja pakļauties baiļu sajūtai, kaut gan sirds skaļi pukstēja «tuk-tuk», kā itāliešu kareivja zābaki uz ietves. Laikam viņš gāja pārāk ātri un tāpēc aizelsās. Nosalušās rokas viņš bija ievilcis svītera piedurknēs, bet tūlīt vilka ārā, lai paberzētu nosalušos ceļgalus. Nē, viņš nepadosies bailēm. No kā lai viņš baidītos? Kas aiztiks nelaimīgu zēnu, kas apmaldījies pilsētā? ... Maizes rindā sievietes stāstīja, ka reiz kāds vācietis sakropļojis roku zēnam, kurš bija nozadzis maizes klaipu. Viņš to salauzis pret savu celi kā dēli: krakšķ — un kauls pārlūzis... Petrs neko nebija zadzis. Lai arī cik cietsirdīgi ir vācieši, viņi taču ne no šā, ne no tā nelauzīs cilvēkiem rokas? ... Viņš iegriezās vienā... otrā... trešajā ielā. Pirms okupācijas Petrs bija redzējis Atēnas naktī. Bet tagad tā, likās, bija nevis viņa dzimtā pilsēta, bet kāda sveša, ar tumšām, spokainām mājām. Un viņš pats pēkšņi bija pārvērties mazā, jocīgā cilvēciņā, līdzīgā Nil-sam Holgersonam, Selmas Lāgerlēvas grāmatas «Nilsa Holger-sona brīnišķīgais ceļojums ar meža zosīm» varonim: jo Nilss, nolēcis no zoss Mārtiņa muguras, arī klīda pa neparastu pilsētu. Cīnīdamies ar bailēm, Nilss soļoja pustumsā un svilpoja. Petrs arī mēģināja svilpot, bet viņam nekas neiznāca... Laikam aukstuma dēļ. Viņš arī nebaidījās: rakstīja uz mājām lozungus, neļaudams rokām trīcēt, stavēja sardzē un izlikās par ubagotāju, kad gāja garām cilvēki. Viņam visi pirksti bija notriepti ar zaļo krasu.

Esam sešas meitenes Tā kā niedres slaidas,

Un par savu visas mēs Kādu krāsu skaitām.

Zaļā krāsa —

Cerības,

Visas zemes Apģērbs tas...

Viņa klases meitenes bija kā jukušas uz šo spēli; spēlēja to visos pārtraukumos. Katra no viņām izvēlējās sev kādu krāsu. Anmula priekšroku deva zaļajai krāsai. Viņu jau sen skolā neredz. Esot pietūkusi no bada un nevarot paiet, tā stāsta viņas draudzenes. Bet zaļā krāsa patiesi nozīme cerību. Drīz skolās atvedīs katlus ar kūpošu zupu un karotes, lai pabarotu bērnus. Cik labi, ja tā būtu miežu vai kukurūzas putra! Karsta un sātiga. Cik lozungu gan ir jāuzraksta, lai cilvēkus sātīgi paēdinātu? Daudz. Visā pilsētā. Tad visiem jāraksta lozungi, pat vectēvam ... un pat Dižajai Antigonei. Tas nu gan būtu skats: vectēvs stāv sardzē, bet Dižā Antigone velk ar otu burtus! Nu, bet jaunākā Antigone ar savu skaisto rokrakstu patiešām varētu nodoties šim darbam...

Pagriezis galvu, Petrs ieraudzīja .izkārtni, ko vāji apgaismoja blāva, zila spuldze: «Krina konditoreja». Un tad viņš ne pa jokam nobijās, sapratis, ka aizklīdis tālu prom, uz Omonija laukumu. Krina konditoreju viņš lieliski zināja. Pirms kara svētdienās tētis bieži veda viņu šurp, lai pacienātu ar medu piesātinātu, karstu lukumu ... No saldumiem bojājas zobi. Kāds muļķis to izdomājis? Bez saldumiem gan zobi bojājas. Kļūst tumši un bojājas visi pēc kārtas ...

Krins vairs netirgojās ar kūkām. Pie skatloga bija pielīmēta papīra lapa, uz kuras vīdēja uzraksts lieliem burtiem: «Pērku dzelzs izstrādājumus un dziju.»

P.ie veikala uz ietves stāvēja milzīga tvertne, līdz augšai pilna ar atkritumiem. Pēkšņi Petrs tuvumā ieraudzīja vecenīti un ņo-lēma pajautāt, kā lai viņš nokļūst mājās. Bet skrandās ģērbtā vecenīte, kuras pinkainie mati nokarājās kā noplīsušās bārkstis pie vectēva pleda, gāja, viņu neievērodama, it kā nohipnotizēta tieši uz atkritumu tvertni. Laikam viņa ir kaut ko pazaudējusi un tāpēc drudžaini rakņājas atkritumos, Petrs nosprieda. Beidzot

viņa atrada pazaudēto mantu! Izvilkusi no .tvertnes, vecenīte to apskatīja un steigšus .iegrūda mutē. Tad atkal parakņājās atkritumos un atrada vēl kaut ko ... un vēl... Vecenīte ēda atkritumus! Petrs stāvēja viņai līdzās, .bet viņa zēnu neredzēja. It kā viņai nebūtu ne acu, ne deguna, tikai milzīga mute .pār visu seju.

— Mēs nomirsim badā, — runāja sievietes, kas stāvēja rindā .pēc maizes, — cilvēki sākuši ēst atkritumus...

Pēkšņi pamanījusi Petru, vecenīte uzgūlās uz atkritumu tvertnes un aizsedza to ar abām rokām, it kā baidīdamās, ka viņai atņems tādu dārgumu ...

Jannis aiznesa krāsu bundžu un otu, citādi Petrs uz visām mājām būtu uztriepis «Bezmaksas pusdienas», tūkstoš reižu uzrakstījis «Bezmaksas pusdienas». Un ja nu pēkšņi pienāktu tāda diena, kad arī viņa māmuļa dētu rakņāties atkritumu izgāztuvē?

Petrs vēlējās ātrāk atgriezties mājās. Bet viņu, tāpat kā Nilsu, neuzsēdinās sev uz muguras meža zoss Aka. Viņš ir nevis pasaku varonis, bet dzīvs cilvēks, un šī šausmu pilsēta — īsta pilsēta ...

Atēnas — pilsēta gaišā,

Atēnas — brivibas māte.

Mūžus tā pasaulei staro Ka saule daudzinātā ...

So dzejoli skolas sarīkojumā lasīja Antigone, tērpusies baltā kleitā, ar zilām lentem matos. «Cik skaista meitene!» iesaucās citu bērnu mātes. Un viņa māte lepojās ar meitu. Arī viņš pats lepojās ar māsu. Un apkārt viss toreiz bija tik tīrs un skaists. Bet tagad ... tagad ir okupācija. Nav brīvības, tikai vienas šausmas; viņš apmaldījies tumsā, un vecene ēd atkritumus ... Meža zosis neatlidos viņam paka], bet baloži, kas mitinājās pilsētā, sen jau apēsti... Kā lai atgriežas mājās? Pa kādu ielu lai iet? Pet-ram priekšā pletās Omonija laukums. Vienā galā stūrī kaut kas melnoja un viegli kustējās kā biezu krūmu .zari. Pirms kara Lukata kungs veda viņu klasi stādīt priedītes. Kam tagad .ienāks prātā stādīt krūmus laukumā, tieši uz plātnēm? Kad Petrs piegāja tuvāk, zari sakustējās, un pilsēta kļuva vēl neparastāka un baismīgāka. Tad dzīvais cilvēks, nevis pasakas mazulis, nodrebēja. Nakts vējā kustējās nevis krūmi, bet bērni. Uz milzīgiem , režģiem, zem kuriem gāja dzelzceļa elektrovilcieni, sēdēja nožēlojami, mazi skrandaiņi ar vecīgām sejiņām. Caur režģiem plūda silts gaiss, bet kopā ar to arī šķebinoša smaka. Ieraudzījis Petru, kāds zēns mazliet pavirzījās sānis, atbrīvodams viņam vietu, un

nejauši ar elkoni pagrūda savu kaimiņu, bet tas, kā sēdēja, tā arī novēlās — gluži kā putnu biedēklis, ko apgāzās vējš.

— Nobeidz-ies, — zēns .noteica sēcošā balsī. — Kaput! — un, sarāvies čokurā, pavilka zem sevis kājas.

Klīda baumas, >ka bāreņi, ikuru vecāki gājuši bojā 'bombardēšanu .laikā, mitinoties dzelzceļa tuneļos un uz tā režģiem. Tā runāja sievietes maizes rindā.

Petru šausmināja briesmīgie atgadījumi, par kuriem nepārtraukti stāstīja rindā. Viņš nesūkstījās, ka māte vienmēr sūtīja viņu, nevis Antigoni pēc maizes; nesūkstījās, ka ilgi jāstāv un jāsalst, bet viņam vairs .nebija spēka klausīties šos nostāstus, un viņš nezināja, kur dēties no līdzjūtīgajiem skatieniem, kurus uz viņu raidīja, bēdīgi šūpodamas galvu, sievietes, aizkustinātas par viņa kalsnumu.

Varbūt drīz arī no viņa nekas nepaliks pāri? Varbūt arī viņš drīz vien nomirs? Kaput, kā teica zēns, gaidīdams savu rindu ceļā uz viņpasauli. Bet kaut kur uz mājas bija palicis greizais «p», uztriepts ar zaļu krāsu. «Zaļā krāsa — cerības, visas zemes apģērbs tas.»

Negaidot Petrs sāka skriet un pats neatminējās, kā atradis ceļu uz mājām. Uz mājām! Cik skaists vārds! Es eju uz mājām! Nekas neskan labāk kā: «Es eju uz mājām. Mani gaida māmuļa.» Kaut arī viss ir citādi nekā līdz karam, kaut arī vectētiņš zog maizi un klīst pa istabām ar blāvu skatienu, gatavs nosist Todoru.

Kautrais cilvēciņš pazuda. Kaput. Viņu aprija šausmu pilsēta. Tagad Petrs skrēja pa lielām, kas veda uz māju. Aizelsies viņš pieskrēja pie savām namdurvīm un, aizvēris tās, atspiedās pret sienu, lai atvilktu elpu. No Levendi kundzes dzīvokļa plūda klavieru skaņas un Lelas balss. Vispirms viņa dziedāja viena, tad viņai piebiedrojās Krupis. Viņa mācīja viņam grieķu dziesmiņu; Krupis skaļi vilka viņai līdzi, svepstēdams un kropļodams vārdus:

Tavas aštiņaš mūšarn Manu saprātu jauc ...

Locīdamās no smiekliem, Lela viņu izlaboja.

— Vazaņķe! — Petrs nomurmināja, zobus sakodis.

Uzskrējis pa kāpnēm, viņš ātri ieslīdēja savā dzīvoklī. Petrs

baidījās sastapties ar Sotiri, kurš droši vien būtu jautājis, kur viņš bijis. Visa ģimene sēdēja pie pusdienu galda. Neviens neinteresējās, no kurienes viņš tik vēlu atgriezies. Viņš gribēja piespiesties pie māmuļas, kaut arī no viņas plūda dūmu un zāģ-

skaidu smaka. Viņš uzgrūdās uz krēsla, un visi pikti uz viņu paskatījās.

— S-š-š ... — tēvs dusmīgi nošņācās.

Tikai tad Petrs saprata, ka viņi, pieplakuši pie radiouztvērēja, 'klausās Londonu. Ari viņš piegāja tuvāk, bet pārraide jau beidzās, un viņam izdevās sakļausit tikai pēdējo teikumu: «...Mūsu dārgie brāļi un māsas, mēs zinām, ka jūs ciešat badu; mēs šeit esam nodrošināti ar pārtiku un domājam par jums ik brīdi.»

— Se jums! — vectevs ar abām rokām padraudēja radioaparātam. — Vispirms pieēdas līdz kaklam angļu kungu žēlastības dāvanas un tad arī mūs atceras... Pazemīgi jums pateicamies par jūsu labo sirdi. — Un vectēvs zomu paklanījās radioaparātam, it kā stāvētu uz skatuves līdzās Dižajai Antigonei un pateiktos publikai par uzmanību.

— Redzēsiet, ka drīz dos bezmaksas pusdienas... skolās un visur, — Petrs paziņoja tik svarīgā balsī, ka visu acis pievērsās viņam.

— Nav tiesa! Kā tu to zini? — vectēvs iedegās.

— Es tā dzirdēju, — Petrs noteica mazliet atturīgāk.

— Dievs dotu! — māte nopūtās, sakrustodama pirkstus; viņas sarkanās, apsaldētās rokas bija klātas krevelēm.

Tajā vakarā Petrs ilgi nevarēja aizmigt. Viņš gribēja izstāstīt Antigonei visu: par Ahilleju un Drošuļu, par skulptūrām, lozungiem uz māju sienām, par dīvaino pilsētu un mirušajiem bērniem. Viņš dzirdēja viņas vienmērīgo elpošanu, taču zināja, ka viņa vēl nav aizmigusi, Antigone nekad uzreiz neaizmiga. Pacēlusi augstāk spilvenu, viņa ar aizvērtām acīm sapņoja. Reiz viņš jautāja, par ko viņa domā, un dzirdēja atbildi: «Par pļaviņu ar ziedošām magonēm.» Tad Petrs, uzskatīdams šādu atbildi par ļoti muļķīgu, nosmējās savā nodabā, bet tagad priecājās, ka māsai patīk pasapņot un tāpēc viņa ātrāk par viņu neaizmieg. No apakšējā stāva plūda klavieru skaņas, Lelas smiekli un Krupja balss:

Tavas aštiņaš mušām Manu saprātu jauc ...

— Kā viņa tā var! — Antigone nomurmināja.

— Ko var? — Petrs jautāja.

— Mīlēt vācieti! Tāda skaistule... Viņai ir gaiši mati un gluda, gluda āda.

— Melni mati ir daudz skaistāki, — Petrs piezīmēja žāvādamies, jo viņu māca nogurums un miegs.

— Rau, mūsu Petram, izrādās, ir sava gaume! — Antigone sāka smieties.

Petrs apgriezās uz otriem sāniem un nepaguva māsai atbildēt, jo viņu pārņēma miegs, kaut art viņš .gribēja vēl mazliet patīksmināties zem siltās segas, ar baudu apzināties, ka viņam ir māja, gulta, spilvens un māsa, kuras smiekli skan kā zvārgulītis un kura sapņo par pļaviņu ar sarkanām magonēm.

7. nodaļa MIRUŠĀS VECMĀMIŅAS PASTAIGA

Rīta agrumā nomira Sotira vecmāmiņa. Nomira nobada.

— Bet vai tu esi redzējis, ka cilvēki tagad mirtu no kaut kā cita? — Petram jautāja Sotiris.

Viņa vecmāmiņa bija astoņdesmit vienu gadu veca. Jau sen viņa neko nevarēja ēst, tikai baltmaizi, kas izmērcēta siltā pamatīgi sasaldinātā pienā. Petrs daudzas reizes bija vērojis, kā viņa sēž, turēdajna trīcošajā rokā lielu fajansa krūzi, pilnu ar pienu. Bet tas bija sen, laikam pirms tūkstoš gadiem. Vēl toreiz... pirms vāciešu ienākšanas Atēnās.-Bet kur lai tagad dabū vecmāmiņai baltmaizi un pienu? Viņa dzēra kalnu zaļu tēju, bet dažreiz Sotira mātei izdevās nopirkt v.iņai melnajā tirgū mazliet sausā p,iena.

— Es esmu kļuvis gluži līdzīgs vecim un drīz sākšu mest spalvu kā pērtiķis, — Sotiris turpināja pat ar zināmu lepnumu.

Un tad Petrs pirmo reizi pamanīja, ka viņa drauga seja ir gandrīz tikpat krunkaina kā vectētiņam. Jā, uz pieres viņam iezīmējās četras dziļas grumbas.

— Šoziem apmirs visi veči, — Sotiris piebilda, — bet pēc viņiem arī bērni... Kaput!

Kaput, kaput! Petrs šo vārdu jau .bija dzirdējis no zēna Omo-nija laukumā... Tātad vectētiņš apzināti zog maizi: viņš nevēlas, lai viņam pienāktu kaput kā visiem pārējiem mājā.

— Zvēri, ka tu manā labā kaut ko izdarīsi, — Sotiris viņu iztraucēja no pārdomām.

— Zvēru, — Petrs atbildēja, neko nedomādams, un tūlīt to nožēloja, jo Sotiris atkal varēja aicināt, lai viņš nāk līdzi zagt kabeli.

Pēdējā laikā vācieši vārda tiešajā nozīmē ārdījās tāpēc, ka «nezināmas personas» griež kabeli un pārdod to melnajā tirgū. Par to rakstīja laikrakstos un paziņojumos, kas tika piestiprināti pie māju sienām un elektrības stabiem. «Ļaundaru banda zog kabeli... Vainīgie tiks stingri sodīti...» Petrs nezināja, kas notiek citos kvartālos, bet viņu kvartālā «bandu» pārstāvēja Soti-

ris. Viņš nezin no kurienes bija sadabūjis milzīgas aitu cērpja-mās šķēres un vakaros tumsa rāpoja pa zemi uz vedera un — šņikt-šņakt! — grieza kabeli.

— Bet kur skatās sargkareivis? — reiz viņam jautāja līdz nāvei pārbiedētais Petrs.

— Es pagaidu, kad viņš aizies savās darīšanās, — Sotiris smējās un piebilda, ka tā ir sabotāža, turklāt viņš pārdod kabeli melnajā tirgū, lai viņa tuvinieki nenomirtu badā.

To visu viņš stāstīja gluži mierīgi, it kā runa būtu par skolēnu palaidnībām, piemēram, par to, kā viņš klasē, notrāpījis īsto bridi, kad Lukata kungs pagriež bērniem muguru, met ar krītu nosmērētu sūkli Ņurai tieši sejā-

— Arī tu esi kļuvis par spekulantu, — Petrs uz viņu noskaitās.

Viņš neatcerējās, ko Sotiris viņam bija atbildējis. Bet kopš tā vakara Omonija laukumā Petrs saprata, ka viņa draugs zog kabeli, jo nevēlas, lai viņam pienāktu kaput, turklāt zog no vāciešiem . . .

— Es jau zvērēju! Kas man jādara tavā labā? — satrauktais Petrs jautāja.

— Vai tu nāksi apglabāt manu vecmāmiņu?

— Iešu.

Petram šķita dīvaini', ka viņam tāpēc liek zvērēt. Viņš taču ir Sotira draugs un kaimiņš. Uz bērēm ies daudzi viņu mājas iedzīvotāji, pat vectētiņš, kas vēl pērnā gada ziemā spēlēja ar vecenīti kārtis.

Bet Sotiris viņu neaicināja uz bērēm. Apbedīšana nenotika. Spriežot pēc viņa vārdiem,ilai vecmāmiņu apbedītu,kā pienākas, pēc baznīcas parašām kapsētā, jānoformē dokumenti un jāatdod viņas maizes kartīte. Ja no šīs procedūras izvairīsies, tad Sotiris un viņa māte katru dienu saņems arī vecmāmiņas maizes devu. Kas jādara ar nelaiķi, Sotiris Petram paskaidroja un pat palielījās, ka to visu viņš pats esot izdomājis.

Kad Petrs tās pašas dienas vēlā vakarā, kā bija norunāts agrāk, aizgāja pie drauga, vecmāmiņa sēdēja uz krēsla pie loga. Taču tā bi'ja nevis īstā vecmāmiņa, bet ar lupatām piebāzts izbāzenis, kam mugurā uzvilkta vecmāmiņas kleita. Izbāzeņa galva bija mazliet pieliekta uz pleca pusi, un no ielas šķita, ka cilvēks šuj vai ada. Vecenīte jau daudzus gadus negāja āra no mājas, tāpēc viegli varēja noslēpt, ka viņa nomirusi. Tuviniekiem gan Petrs, protams, varēja izstāstīt taisnību, viņi nenodos ...

īstā vecmāmiņa gulēja gultā, it kā būtu aizmigusi. Bet viņu, protams, nevarēja ilgi turēt istabā.

— Viņa kaut kur jānogādā, — Sotiris teica.

Tādē| arī viņam bija nepieciešama Petra palīdzība. Viņi divatā aizvilks vecmāmiņu līdz kapsētai un tur atstās. Petrs nemaz nenobijās, redzot mironi, tikai sajuta sāpes kuņģī — kā agrāk grieķu valodas kontroldarba laiikā un tagad no bada. Saņēmuši vecenīti zem padusēm, zēni nostādīja viņu uz kājām; viņa bija viegla kā pūciņa. Sotira māte neraudāja, viņa skatījās uz viņiem sausām acīm, kā pārakmeņojusies. Tad viņa uzsēja vecmāmiņai galvā lakatu un uzvilka to dziļi uz pieres-

— Ja kāds no kaimiņiem jautās, kurp jūs ejat, pasakiet, ka vedat viņu pie ārsta, — viņa teica svešādā balsī.

«Ar mums visiem kaut kas ir noticis,» Petrs nodomāja, «it kā vācieši mūs būtu nobūruši, kā burvis nobur princi, kuram pēkšņi pārakmeņojusies sirds.»

«Krustmāmiņa Vasila iekliedzās, un viņas sirds pārakmeņojās, kad viņa ieraudzīja, kā turki viņas acu priekšā nogailina vīru un bērnus...»

«. . . Bet asaras nespēja atveldzēt viņa iekaisušās acis, izsīkdamas bēdu bezdibenī.. .»

Tā bija rakstīts Petra iemīļotajās grāmatās. Viņš tās nebija vēris va|ā kopš okupācijas sākuma. Viņa atmiņā bija saglabājušies atsevišķi teikumi, bet viņš .negribēja pārlasīt stāstus par Aleksi un Teklu vai par Konstantīnu un viņa draugu Mihaili. Viņu vairs neinteresēja, vai imperators Vasilijs ar triumfu ieies Konstantinopolē un vai uzvarētāji laupīs gūstekņiem acu gaismu, sadzinuši tos laukumā. Toreiz šausmas viņš pazina tikai no grāmatām, un tomēr asinis stinga no tām dzīslās. Tagad viņu it nemaz nebiedēja gaidāmā pastaiga pa pilsētu ar mirušo vecmāmiņu.

Viņi izgāja trijatā uz ielas — vecmāmiņa, Sotiris un Petrs. Zēni bez sevišķām grūtībām «veda» mazo, vājo vecenīti. Bija jau satumsis, un .reti gadījās kāds garāmgājējs. Petrs sev jautāja: vai tiešām viņš būtu tikpat mierīgs, ja Sotira vecmāmiņas vietā būtu viņa vectētiņš? Jau par to iedomājoties vien, viņš nodrebēja. Nē, vectētiņu viņi neizmetīs kapsētā, kaut arī būtu jāzaudē viņa maizes kartīte ... Viņiem pretī kādi nāca — skanēja triju zābaku pāru troksnis uz ietves plātnēm: tuk-tuk-tuk... Petrs izbijās.

— Tās ir mazās carienes, — Sotiris viņam pačukstēja.

Tumsā viņas nebija redzamas, bet viss kvartāls zināja, ka

viņas valkā jaunas kurpes ar koka pazolēm. Ņuras kurpītes rotāja sarkanas lentītes. Sotiris nemaz nenobijās, bet, piegājis meitenēm tuvāk, sāka dziedāt:

Sniegi snieg,

Un lietus linā,

Mana labā vecmāmiņa Mazmeitiņai rausi cep:

Meitiņ, neraudi, bet ēd!

A sariņas noslaucīšu,

Ķurpniekzēnam aiznesīšu Silto rausi,

Jauko rausi:

Kurpniek, lūdzu, pašuj man Apzeltītas kurpītes Ar sārtām lentītēm ...

— Dziedi arī tu! — viņš ieknieba Petram ar brīvo roku.

U;n Petrs sāika vilkt līdzi otro balsi, kā viņus, vislabākos dziedātājus klasē, bija mācījis dziedāšanas stundās dziedāt duetu Lukata kungs.

Viņš man pašūs kurpītes;

Viņš man pašūs kurpītes, —

viņi atkārtoja vairākas reizes, jgluži kā sabojājies patafons.

Sūra, Mūra un Ņura, briesmīgi apskaitušās, pienākdamas zēniem tuvāk, lepni novērsās, nevēlēdamās sasveicināties. Tad meitenes nozuda skatienam, bet koka pazoles vēl ilgi skanēja «tuk-tuk-tuk» pa ietvi.

Petrs un Sotiris aizvien vēl dziedāja, lai nedzirdētu šos «tuik-tuk-tuk».

Viņš man pašūs kurpītes Ar sārtām lentītēm...

Viņi pietvīka no piepūles, jo bija noguruši, velkot nelaiķi: dzīslas uz viņu kakla no dziedāšanas uztūka.

Beidzot viņi bija nonākuši pie kapsētas aizmugurējās sienas.

Kaut arī bija kļuvis gluži tumšs, viņi vispirms paskatījās visapkārt, vai kāds nenāk, un tad nolika vecmāmiņu zemē.

Atpakaļceļā viņi nepārmija ne vārda, un pie neliela laukuma aizgāja katrs uz savu pusi. Petrs devās tikties ar Janni, lai rakstītu lozungus uz mājām, bet Sotiris — griezt kabeli.

Tajā vakarā Pienenīte un Kimons uzrakstīja vairāk nekā divdesmit reizes vārdus «bezmaksas pusdienas».

— Vecmāmiņas piemiņai, — teica Jannis, kuram Petrs izstāstīja par viņas bērēm.

8. nodaļa DZĪVĀ VECTĒTIŅA PASTAIGA

Tiikai Petra ģimene zināja, ka Sotira vecmāmiņa nomirusi.

— Vai jūs mani arī izmetīsiet izgāztuvē, lai dabūtu manu-maizes daļu? — vectētiņš jautāja, dabūjis zināt, kā vecmāmiņu «apbedījnši». — Bet ņemiet vērā, es tik drīz nemiršu ...

Antigone uzskatīja, ka notikums ar Sotira vecmāmiņu pamatīgi nobiedējis viņas vectēvu. Bet tas nācis viņam arī par labu. Viņš vairs caurām dienām negulēja uz dīvāniņa, lai, pēc viņa vārdiem, netērētu liekas kalorijas, bet pat gāja uz ielas.

— Iešu uz mazo laukumu, pastaigāšos, paelpošu svaigu gaisu, — viņš teica.

Māte uztraucās, ka tikai vectētiņš nesaaukstētos, bet viņš apgalvoja, ka viņam jāiebauda... svaigs gaiss, ja jau viņš nevar iebaudīt ēdienu. Un patiesi, pastaigas darīja viņam laibu. Seja kļuva mazliet a.paļāika.

— Vai tev neliekas, ka vectētiņam ir ļoti aizdomīgs izskats» kad viņš gatavojas iziet no mājas? — Antigone jautāja Petram.

Vairākas reizes viņa sūtīja Petru uz laukumu paskatīties, ko vectētiņš dara, bet Petrs nekad viņu tur nebija sastapis. Laukums bija niecīgs, tajā atradās tikai divi soliņi un laternas stabs.

Reiz Petrs un Antigone nolēma izsekot vectētiņu un beidzot dabūt zināt, kurp viņš iet. Tikko viņš kāpa lejā, viņi uz pirkstgaliem izgāja kāpņu laukumiņā un no augšas viņu novēroja. Vectētiņš nedaudz pakavējās pie jzejas un tikai pēc kāda laika» aizcirtis durvis, izgāja uz ielas. Tad viņi noskrēja pa kāpnēm lejā un piepi aka pie durvju šķirbas.

— Paskaties, kā viņš apģērbies! — Antigone ar elkoni piebikstīja brālim.

Vectētiņam mugurā bija veci, nodriskāti svārki un izbalējušas-bikses ar daudziem ielāpiem. Bet no dzīvokļa viņš bija izgājis labā uzvalkā. Viņš bija aizkavējies pie izejas — viņš pārģērbās!

— Varbūt Dižā Antigone uzlūgusi viņu nospēlēt kādu lonni? — Petrs ieteicās.

— Neesi tāds muļķis! — Antigone viņam uzbruka.

Tikko vectētiņš bija attālinājies no mājas, viņi izslīdēja uz ielas un novēroja viņu no tālienes tā, lai atskatoties viņš tos nepamanītu. Bet vectētiņš nemaz nedomāja atskatīties. Viņš soļoja ātri, nogriezās dažādās ielās un šķērsielās, kamēr nonāca pie kvartāla, kurā pacēlās plašas divstāvu savrupmājas ar marmora kāpnēm un bronzas durvju rotājumiem.

— Viņš pakrita! — Petrs uztraukts satvēra māsu aiz rokas, neraudzīdams, ka vectēvs izstiepjas uz pakāpieniem.

Antigone rāvās uz priekšu, lai pieskrietu pie vectētiņa, bet tūlīt sastinga uz vietas. Pagāzelējies viņš mazliet pacēlās uz augšu, paskatījās visapkārt, izvilka no azotes tukšu konservu bundžu un nolika to sev blakus. Petrs un Antigone, paslēpušies vārtu velvē, tagad tuvumā varēja viņu vērot. Sēdēdams uz pakāpiena, vectētiņš pārmainīja vairākas reizes stāvokli, bet, tikko viņam aiz muguras atveroties iečīkstējās durvis, viņš aizvēra acis un nokāra uz krūtīm galvu — tūlīt kļūdams apbrīnojami, līdzīgs tiem nelaimīgajiem, kas krita uz ielām no bada, — un novilka īdobjā balsī:

— Gri-iJbu ēst...

Pa durvīm iznāca uzposusies dāma un, ieraudzījusi uz kāpnēm izstiepušos veci, izbīlī kāpās atpakaļ, bet tad pasauca kalponi, kura ielika kaut ko vectētiņa konservu bundžā. Kad greznā dāma bija pazudusi aiz stūra, vectētiņš rijīgi iebāza mutē bundžas saturu un aizslāja tālāk pa ielu. Petrs jautājoši paskatījās .uz māsu: ko lai mēs tagad darām?

— Ja uz viņu šeit būtu paskatījusies Dižā Antigone, viņa būtu noslēgusi ar viņu līgumu uz diviem gadiem, — rūgti noteica Antigone jaunākā.

Viņi tālāk vairs neizsekoja vectēvu un devās mājās. Bet bērni vēl nebija paguvuši aizgriezties aiz stūra, kad atkal saklausīja vectētiņa aizkapa balsi:

— Gri-i-bu ēst...

III DAĻA BEZMAKSAS PUSDIENAS

.

I. nodaļa DAMONS UN FINTIJS^24

Viss notika tā, kā bija teicis Jannis un Ahillejs, bet vēl agrāk vājprātīgais pidžamā. Māju sienas un žogi tika nokrāsoti ar lieliem sarkaniem un zaļiem burtiem — šur tur paga-

dījās arī zili, — un, kad visas Atēnas bija kļuvušas līdzīgas milzīgai ābecei, skolās atveda lielus, melnus katlus.

Petra skolā, bijušajā garāžā, atkal tika uzsāktas nodarbības,, un tagad, lai saņemtu bezmaksas pusdienas, uz stundām gāja gandrīz visi bērni. Katrā pusdienlaikā atbrauca ratiņi un no tiem izkrāva Damonu un Fintiju. Ta dēvēja divus kūpošus katlus, melnus ka sodrēji. Kad tos gaidīja pirmo reizi, neviens bērns nespēja nodarbībās koncentrēties, un klikata kungs sāka skaļi lasīt stāstus no kādas grāmatas:

— «Tālā pagātnē senajās Sirakūzās dzīvoja divi nešķirami draugi Damons un Fintijs...»

— Brauc! Brauc! — no klases kaikta pēkšņi atskanēja sīka. balstiņa.

Bija iekliegusies maza meitenīte; viņa pa durvju šķirbu skatījās, vai nebrauc, protams, ne jau Damons un Fintijs, bet gari pusdienu katli, kuri kopš tās reizes ieguva šādus vārdus.

Bērni iesmējās, sāka trokšņot un uzlēca no vietām. Lukata kungs nesteigdamies cienīgi piegāja pie durvīm un plaši tās. atvēra. Pie garāž'as stāvēja ratiņi ar diviem katliem. Divas labi ģērbušās dāmas un meitene melnā svīterī un izbalējušos zilos svārkos jautāja, kur lai atrod skolotāju. Visapkārt bija sadrūz-mējušies ļaudis — kā vienmēr, ka.d uz ielas kaut kas notiek. Cilvēki klusēja, nebija dzirdama ne skaņa. Tikai kāda sieviete, pacēlusi pret debesīm rokas, iesaucās:

— Beidzot mūsu bērni pieēdīs pilnus vēderus!

Dāmas un meitene mazliet aprunājās ar Lukata kungu. Cilvēki noņēma no ratiņiem katlus un novietoja tos klases vidū. Piegājis pie tāfeles, skolotājs uzrunāja bērnus tik svinīgi, it kā teiktu runu nacionālajos svētkos:

— Paņemiet savus katliņus un nostājieties rindā! Sākas bezmaksas pusdienu izsniegšana.

Iodžinkstējās kanniņas, tad iestājās klusums, un Lukata kungs deva pavēli kā parādē:

— Mazie uz priekšu, lielākie beigās, pārējie vidū! Netrokšņot!

Sotiris un Petrs stāvēja vidū. Gaidot savu rindu, viņi skatījās, kā lielas metāla pavārnīcas iegrimst katlos un pēc mirkļa paceļas smagas jo smagas un kūpošas un no tām kanniņās līst bieza zupa. Mazuļiem, kas stāvēja priekšā, bija laimējies, viņi jau bija saņēmuši savu porciju un nogāja malā, nolaizīdami lāses, kas tecēja gar pilno kanniņu malām. Ar vienu pavārnīcu rīkojās trešās klases skolotāja, ar otr.u — melnajā svīterī ģērbtā meitene, kuras vārds bija Sofija. Bagātās dāmas nez ko atzīmēja

uz papīra lapām, kurām augšējā stūrī bija sarkans krusts, urr sarunājās ar Lakata kungu.

— Acīmredzot pāri paliks kadas trīsdesmit porcijas, — viena no viņām teica.

— Kuriem bērniem ir vairāk nepieciešams? — otra jautāja.

— Visiem ir nepieciešams, — Lukata kungs atbildēja. — Simt procentu distrofiķu.

— Tavu brīnumu! — Sotiris piebikstīja Petram. — Vai tu zināji, ka mēs esam distrofiķi?

Petrs nebija paguvis atbildēt, kad pienāca viņa rinda. Meitene melnaja svīterī iegremdēja pavārnīcu katlā.

Lūk, ko nozīmē bezmaksas pusdienas — vārdi, kurus viņi abi ar Janni tik daudzas reizes bija rakstījuši uz māju sienām un žogiem. Vārdi, kurus Ahillejs izrunāja īpaši svinīgā balsī: «Mums jāpanāk, lai izsniedz bezmaksas pusdienas.» Kopš šā brīža Petrs zinās, ka burvju vārdi, kas uzrakstīti uz māju sienām, īstenojas.

Zupa no pavārnīcas ielija Petra kanniņa, kas bija izveidota no dzeltenas margarīna skārda bundžas ar melniem burtiem. Pirms kara vectētiņš rūca uz māti, ka viņa ēdiena pagatavošanai lieto margarīnu. «Sviests ir vērtīgāks un garšīgāks,» viņš apgalvoja. Bet margarīns bija divas reizes lētāks, un mātei

•vienmēr vajadzēja taupīt naudu... Karstā, smagā bundža dedzināja Petra rokas. Meitene melnajā svīterī viņam uzsmaidīja.

— Paldies! — Petrs samulsis nomurmināja.

— Kaut viens cilvēks pateica paldies! — viņa iesmējās un ielēja viņam vēl puskausu zupas.

— Paldies! — Sotiris skaļi teica, stāvēdams aiz Petra, un arī saņēma piedevu.

Petrs apņēmās vairāk Sofijai nepateikties. Uz mājām viņš gāja viens. Sotiris nolēma palikt līdz izsniegšanas beigām, cerēdams, ka viņam, tādam nīkulim, katrā ziņā vēl ielies zupu... Petrs soļoja, uzmanīgi nesdams karsto bundžu, kas viņu pašu sasildīja. Bundža lēnām svārstījās, un virsū peldēja vairākas tauku lāsītes, kas izskatījās kā saliņas jūrā. Ja Petrs nebūtu baidījies apdedzināties, viņš būtu mazliet iestrēbis. Bet labi, ka zupa ir tik karsta, citādi pirmajam malkam sekotu otrs un trešais, un margarīna bundža kļūtu tukša. Atnācis mājās, viņš uzlika zupu uz galda.

— Es atnesu bezmaksas pusdienas, — viņš teica ar tādu 'lepnumu, it kā pavēstīdams, ka kļuvis par pirmo skolēnu klasē.

Piegājusi pie galda, māte pārkrustījās un gluži kā pie svētbildes pieskārās ar lūpām pie dzeltenās skārda bundžas ar melnajiem burtiem.

Viņu mājās svētbilžu nebija. Virs vectēva dīvāniņa karājās Dižās Antigones fotogrāfija zeltītā rāmī. Ja piepeši vectētiņam būtu radusies vēlēšanās pārkrustīties — viņš gan nekad nekrustījās, — viņam to laikam būtu vajadzējis darīt Dižās Antigones portreta priekšā. Māte taču nuipat bija pārkrustījusies zupas bundžas priekšā kā vecenes lieldienās krusta gājiena laikā.

Drīz vien ne. tikai skolēniem, bet arī veciem ļaudīm un slimniekiem izsniedza bezmaksas pusdienas. Vectētiņš pierakstījās «veco, smagi slimo» sarakstā, lai saņemtu pusdienas, ko izsniedza uniātu garīdznieki.

— Uniāti^25 — tiie ir īsteni ticīgi cilvēki, — vectētiņš sajūsmināts teica. — Viņi papildus izsniegs melnās rozīnes.

Bet ne tikai tādēļ viņš pārtrauca savas pastaigas pa pilsētu.

— Vai tikai viņam nav radušās aizdomas, ka mēs zinām, kā viņš tēlo mirstošo? — Petrs un Antigone prātoja.

Viņi bija stingri nolēmuši atradināt viņu no šīm pastaigām. Tikko viņš gatavojās iziet uz ielas, Petrs vai Antigone tūlīt bija klāt.

— Es iešu tev līdzi, vectētiņ.

— Es vēl neesmu galīgi nonācis bērna prāta un varu pastaigāties viens, — vecais vīrs iekaisis teica.

— Nē, es tevi pavadīšu, — Anīigone skarbi teica — gluži kā stingra guvernante nepaklausīgam bērnam.

— Tad es palikšu mājas, — vectētiņš ietiepās kā nepaklausīgs bērns un gluži pikts apsēdās uz dīvāna, ievīstījies ķiršu krāsas pledā.

Acīmredzot viņš saprata, ka ir izsekots. Jo, kad māte jautāja,, kas viņam noticis, ar ko viņš nav apmierināts, vectētiņš nesūdzējās vis par mazbērniem, kas, pildāmies virsū ar saviem pakalpojumiem, nejauj viņam vienam iet no mājām ārā, bet murmināja, ka viņam sāpot kājas. Sos vārdus sakot, viņš šķielēja uz Petru un Antigoni, kas nevainīgi skatījās pa logu. Viņiem gribot negribot vajadzēja pielietot pret viņu tādu stingrību, bet Antigone gluži ka zagle pat paklusām iebāza roku viņa svārku kabata un izvilka karoti.

Vectēvs nesa mājās mazliet ūdeņainas zupas kanniņas dibenā.

— Redz, ko izsniedz mums, večiem, — viņš norūca liekuļotā sašutumā.

«Padomā tikai,» Petrs sprieda, «Ahillejs daļu sava ēdiena atdod Negaisam! Un Drosula vienmēr pataupa sunim maizes, gabaliņu. Bet Levendi kundze un Lela katru dienu izmet atkritumu tvertnē ēdiena paliekas. Ja varētu tās savākt!...» Bet viņas nodomātu, ka viņš, Petrs, pats apēd ēdiena paliekas. Taču viņš nevēlējās pat Negaisu barot ar ediena paliekām no Krupja šķīvjiem! ... Reiz Lela pasauca Petru pie savām durvīm un iegrūda viņam rokā četnus cukura gabaliņus. Viņš juta, cik_ tie ir cieti un kraukšķīgi. Saspiedis tos oieši saujā, lai papriecātos, par šo sajūtu, viņš nometa zeinē visus četrus gabaliņus, it kā tie viņam būtu dedzinājuši roku. Lola ātri tos pacēla.

— Mu|ķa puika! — viņa nomurmināja un pēc brītiņa piebilda, pa pusei lūdzošā, pa pusei dusmīgā balsī: — Vai tiešām tu nesaproti, ka jūs visi, visi drīz nomirsiet...

Petrs neatcerējās, kad viņš pēdējo reizi bija ēdis cukuru. Par šo gadījumu viņš pastāstīja tikai Antigonei un So'tirim.

— Tev vajadzēja iespļaut viņai sejā! — Antigone teica.

— Esi gan tu mu|ķis, tev vajadzēja paņemt. — Sotiris teica. — Kurš gan met zemē cukuru?!

2. nodaĻa MĀTE SASVEICINĀS

Māte satiekoties aizvien vēl sasveicinājās ar Levendi ikundzi un Lelu. Antigone un Petrs nolēma pateikt mātei, lai viņa beidz sasveicināties ar šiem cilvēkiem. Varbūt tieši Krupis bija salauzis roku zēnam, kas bija nozadzis nelaimīgo maizes klaipu. Varbūt tieši viņš paikāris divus grieķu patriotus mazajā laukumā. Un, protams, viņš kopā ar citiem pa naktīm laužas iekšā mierīgo iedzīvotāju mājās, lai izdarītu kratīšanu. Un Petrs sev jautāja: ja vācieši apcietinātu viņu uz ielas ar otu rokā, vai arī tad māte, tāpat kā agrāk, sveicinātos ar Lelu, kura, pēc Antigones vārdiem, iet taisna kā stīga ar Krupi zem rokas? Tieši tāpat viņa pastaigājās ar angli Maiklu, kurš tagad kaut kur Āfrikas tuksnesī droši vien ēd rūgtenu apelsīnu marmelādi un atceras savu grieķu līgavu, ko atstājis milzīgā suņa apsardzībā.

— Noteikti japarunā ar māti, — Petrs vēl vairāk iekaisa no tādām domām, un viņi ar Antigoni devās uz virtuvi, zinādami, ka atradīs tur māti tagad vienu.

... Agrāk, pirms kara, Petram ļoti patika sēdēt virtuvē. Bieži pēc vakariņam māmiņa cepa torti, un Petrs ar grāmatu rokās apsēdās uz kāpnītēm, kas veda antresolā. Kā viņam patika skatīties no augšas uz māti, kas rosījās piie plīts! Ik pēc brīža viņa jautāja: «Vai tu notīrīji savus zābakus?» — vai: «Rīt būs auksts •laiks, uzvelc svīteri.» Plīts siltums un tortes aromāts no cepeškrāsns atplūda līdz augšējam pakāpienam, uz kura viņš bija apsēdies. Tad māmiņa uzlika tortes gabaliņu uz šķīvja un, novietojusi to uz. marmora galdiņa, teica: «Nogaršo, vai tā labi piesūcinājusies ar sīrupu?»

Tad Petrs nokāpa lejā, apsēdās pie .galda un, nogaršojis torti, konstatēja, vai tā labi piesūcinājusies vai arī sīrups vēl jāpielej klāt. Pēc tam, uzlicis elkoņus uz galda un atspiedis galvu rokās, viņš sēdēja un gaidīja. Tuvojās brīdis, kad māte sāks kavēties atmiņās. Atmiņās par tiem laikiem, kad viņa, jauniņa meitene, bija sapņojusi kļūt par aktrisi Dižās Antigones teātrī un apprecēties ar Larnbru Asteri, kas tēloja varoņu-mīlē-tāju lomas.

Petrs un māte bija it kā noslēguši slepenu līgumu, lai viņš pēc vakariņām ar grāmatu rokā ierastos virtuvē, bet viņa, beigusi darbus, stāstītu viņam par sen pagājušiem laikiem...

Nekad ne ar vienu citu māte nedalījās savās atmiņās. Un Petrs māmiņas stāstīto neizpauda nevienam, pat Antigonei ne. Vislabāk viņam patika stāsts par to, kā Lambrs Asteris samta

kamzolī lūdzis māmiņas roku. Viņš spēlējis Ferdinanda lomu lugā «Mīla un viltus» — māmiņa Petram izstāstīja visu tās saturu — un kādā jaukā dienā, noiedams no skatuves, saskrējies ar māmiņu, kas skatījusies izrādi no aizkulisēm. Viņu ieraudzījusi, māmiņa gribējusi aizbēgt, bet viņš satvēris viņu aiz rokas un nokritis viņas priekšā uz ceļiem.

«Uzticies man! Es būšu tavs sargeņģelis!» viņš iesaucies.

Māmiņa, kas katru dienu gājusi uz teātri, no galvas zinājusi visu lugu un tāpēc tūlīt sapratusi, ka tie ir Ferdinanda vārdi no pirmā cēliena ceturtās ainas, bet viņai ļoti paticis, ar kādu izjūtu tos pateicis Lambrs Asteris, stāvēdams viņas priekšā uz ceļiem. Tad viņš lūdzis, lai viņa kļūstot par viņa sievu, un piebildis, ka viņi izveidošot savu trupu, kurā māmiņai būšot galvenās lomas, un viņi braukāšot pa visu Grieķiju, sniegdami izrādes. .Bet vectētiņš par to ne dzirdēt negribējis. Lambram A'sterim taču neesot bijis pat savas garderobes! Tas ir, viņam nav bijis apjomīgas, ar teātra kostīmiem piebāztas, aizbultētas lādes — tieši tāda vectētiņa lāde tagad stāvēja pieliekamajā kambarī, un "tajā lika vecas grabažas. Visi kostīmi, kuros uzstājies Asteris, piederējuši Dižās Arttigones trupai.

To klausīdamies, Petrs priecājās, ka Lambram Asteriin nav bijis savas garderobes un tāpēc māmiņa apprecējusies ar tēti. Kaut arī tētis nav pārāk runīgs cilvēks, toties ir labs, viņš gandrīz nekad nerāj Pelnu un izturas pret viņu kā pret pieaugušo. Turklāt nekā.dā ziņā viņš nebūtu gribējis, ka māmiņa spēlē teātri. Cik labi, ka māmiņa ir pilnīgi tava, visu dienu mājā, un, ja iznāk neliela aizkavēšanās skolā vai rotaļājoties uz ielas, viņa tevi gaida kāpņu telpā. Bet māmiņa vienmēr viņu gaidīja uz kāpnēm; vispirms rāja, kļūdama nikna, tad čukstēja, spiezdama viņu sev klāt: «Es par tevi uztraucos, nejaukais puika.»

Varbūt, to visu atcerēdamies, viņš tagad bija zaudējis drosmi uz virtuves sliekšņa, kur viņi ar Antiigoni stāvēja kā karabī,nieri, gatavi uzsākt kratīšanu.

— Vai tiešām mēs viņai lā arī teiksim? — viņš šaubīdamies jautāja.

— Ja tu esi pārdomājis, es iešu viena, — atbildēja vecākais karabīnieris Antigone.

Kad viņi icgaja virtuvē, māte nepievērsa viņiem ne vismazāko uzmanību. Viņa kūra uguni ogļu krāsniņā ar zāģskaidām, bet uguns negribēja iedegties. Ieraudzījusi māti ar piepūstiem vaigiem un dūmos asarojošām acīm, Antigone palika stāvam svārstoties. Beidzot māte bija viņus pamanījusi un uzkliedza:

— Ej.iet projām no šejienes! Jūs odīsiet pēc dūmiem... Bet tu tikko kā nomazgājies, — viņa uzbruka meitai.

— Mums ar tevi nopietni jāparunā, — Antigone drūmi izdvesa.

Novērsusies no ogļu krāsniņas, māte izslaucīja acis priekšauta stūrī un izbijusies paskatījās uz viņiem:

— Vai kaut ka.s gadījies?

— Kāpēc tu sasveicinies ar Levendi ģimeni? — Antigone jautāja un piegrūda Petram, lai tas viņu atbalstītu.

— Kāpēc tu sasveicinies ar viņiem, pie viņiem taču dzīvo tas. pretīgais vācietis? — viņš noteica basā, kā parasti sarunājās ar maziem bērniem uz ielas, tēlodams pieaugušo.

— Man nav jāatskaitās jums par savu rīcību, — māte norūca ne pārāk nikni un, pārliecinājusies, ka nav notikusi nekāda nelaime, nomierinājusies atkal-piegāja pie ogļu krāsniņas.

Bet Antigone neatkāpās.

— Tad mēs ar tevi vairs nerunāsim. Vai ne, Petr?

Petrs, pilnīgi apjucis, nezināja, ko darīt. Viņš negribēja pievilt māsu, bet mēle nekustējās pateikt mātei: «Es ar tevi nerunāšu.»

— Vai ne, Petr? — Antigone atkārtoja.

Viņš nebija paguvis atbildēt, jo saniknotā māte pagriezās pret viņiem, nejauši aizķerdama ar elkoni ogļu krāsniņu, kas apgāzās, un gruzdošās zāģskaidas izbira uz grīdas.

— Ej projām, ej tūilit projām! — māte uzkliedza Antigonei, — Tev mati odīs pēc dūmiem.

Viņa pagrūda meiteni uz durvju pusi, un tagad tā savukārt apjiuka. Viņa izskatījās ne vairs pēc braša vecākā karabīniera, bet pēc bailīga itāliešu kareivja, kas mūk projām no kaujas lauka. Nometusies uz ce):iem, māte ar sarkaniem, uztūkušiem pirkstiem vāca'kopā karstās zāģskaidas, un Petrs tūlīt metās, viņai palīgā.

— Ko lai es daru? Ko lai es daru? — māte izmisusi atkārtoja. — Tagad ogļu krāsniņu vairs nevarēs iekurt!

Petrs sameklēja papes gabalu un vāca ar to zāģskaidas, bet māte dusmīgi izrāva papi no viņa rokām un pati ņēmās ar to darboties. Viņš stāvēja, skatīdamies uz māti, un ārī nezināja, ko iesākt. Viņam kaklā iespiedās kamols. Ja nebūtu karš un okupācija, varētu ar sērkociņu iedegt gāzi — un uzplandītu zila, zila liesma, ja atvērtu krānu — plūstu ūdens. Un māmiņai būtu tievi, gari pirksti, uz zeltneša rotātos zelta laulības gredzens, bet uz vidējā pirksta — gredzens ar sarkaniem akmentiņiem.

— Ko tu stāvi kā stabs? — māte jautāja. — Ej nopurinies, citādi sabērsi gultā zāģskaidas.

Viņš sabozies aizvilkās uz bērnistabu; tūlīt, protams, viņam uzkiups Antigone par to, ka viņš nav atbalstījis to, bet māsa sāka pārmest viņam pavisam ko citu.

— Kāpēc tu nepalīdzēji māmiņai? — viņa tūlīt brālim uzbruka.

— Viņa negribēja.

— Bet tev nevajadzēja atlaisties.

— Kāpēc tad tu neej viņai palīgā? — viņš diezgan pikti nomurmināja.

•Pavisam nelaikā no pagaldes izlīda Todors un it ka tīšam rāpoja pa bērnistabu, atsizdamies pret krēslu kājām.

— Rit tu viņu aiznesīsi uz pieliekamo kambari, — Antigone Izrīkoja. — Citādi istaba drīz vien pārvērtīsies par zvēru dārzu.

— Liecies mierā! Tu man esi apniikusi! — viņš bargi norūca.

Antigone sāka raudāt, bet Petrs bija pārliecināts, ka ne jau

par v.iņa rupjajiem vārdiem.

Nākamajā rītā, steidzoties uz skolu, Petrs uz kāipnēm saskrējās ar Levendi kundzi, kura saniknota nesās lejā, rokās turēdama spainīti ar kaļķiem un slotu. Izgājis uz ielas, Petrs sajūsmā gandrīz iekliedzās. Uz viņu mājas sienas lieliem sarkaniem burtiem bija uzrakstīts: «Bezmaksas pusdienas.» Viņš apstājās, priecādamies par lozungu, un tūlīt ieraudzīja, ka Levendi kundze piesteigusies sāk ar kaļķiem aizziest sarkanos burtus.

— Ragana, — viņš norūca zem deguna. — Nodevēja.

Taču, lai arī kā viņa pūlējās, uzraksts caur kaļķiem bija saskatāms. Petrs bija ar mieru viņai uzkliegt, ka viņa veltīgi pūlas. Kā gan Levendi kundze varēja zināt, ka krāsai piejaukta zivju līme un tā nenoies pat no Lietus?

— Es jums sagatavoju mūžīgo krāsu, — viņam un Jannim teica Drosula, sniegdama bundžu ar zaļo krāsu-

Uz ielas iznāca arī Sotiris, un viņi divatā skatījās uz nupat izbalsināto sienu, uz kuras skaidri iezīmējās sarkanie burti. Ja Petrs drīkstētu izstāstīt draugam, kā tika gatavotas krāsas Ahilleja darbnīcā! Kādi tur tēsti akmeņi un ģipša skulptūras, līdzīgas Drosulai! Kā tagad klājas Negaisam ... Bet viņam nebija tiesību to darīt. Viņš bija saistīts ar «Filiki Eterijas»1 zvērestu: «Es nezinu neko un nevienu ...» Viņam neprasīja zvērēt, viņš pats sev deva zvērestu un nebija pat pārliecināts, vai nav sajaucis tajā vārdus. Bet Petrs bija lasījis, ka tādu zvērestu devuši 1821. gada patrioti, kas cīnījušies pret turkiem par Grieķijas atbrīvošanu. '

’ Slepena grieķu patriotu biedrība, kas bija nodibināta cīņai pret turku jūgu (1814).

«Zvēru tev, ka . ..» viņš teica Jannim.

«Nevajag,» tas smējās. «Ja es tev neuzticētos, neņemtu sev līdzi.»

Visvairāk viņš gribēja savu noslēpumu atklāt Antigonci. Tāpēc viņš ļoti nopriecājās, kad reiz vakarā Jannis uzlūdza Anti-goni un Ritu skulptūru darbnīcā, lai iepazīstinātu viņas ar gara' auguma jaunieti, kas līdzīgs Taironani Paueram.

— Tur būs literārs vakars, — viņš teica. — Mēs lasīsim dzejoļus, dziedāsim dziesmas... — Un tad piemetināja, šķelmīgi smaidīdams: — Un jūs gaida kāds pārsteigums.

Petrs nodomāja, ka runa ir par Negaisu.

3. nodaļa «PASAULĒ VISSKAISTĀKAIS TANGO»

Tajā svētdienā Petrs atcerējās, kā dienu pirms kara sākuma viņi ar Antigoni bija gatavojušies doties uz kino un kā? viņa likusi viņam uzģērbt zilos svānkus. Zilie svārki kaut ka bija uzgājuši viņam mugurā pirms pusotra gada, bet tagad par to--nebija pat ko domāt. Petram nebija ne darba, ne izejamā uzvalka. Viņš valkāja raibu svīteri, kuru māmiņa bija noadījusi no dažādu dziju gaLiem. Iekšpuse svīterim bija vienos mezglos, kas mazliet kutināja ādu. Bet Antigonei tomēr izdevās iegūt jaunu kleitu literārajam vakaram, uz kuru viņu bija ielūdzis Jannis.

Tēvocis Anhels kādreiz bija māmiņai uzdāvinājis ķiršu krāsas-samta galdautu; to klāja uz galda tikai svētkos. Kopš kara sākuma galdauts gulēja skaipī uz plaukta un gaidīja savu rindiņ lai nokļūtu kādas maiznieka meitas pūrā, tāpat kā Antigones-krustiņš, māmiņas gredzeni, tilla aizkari ar pāviem apmalēs, sudraba cepešbļoda, senatnīgas zvejnieka un zvejnieces porcelāna figūriņas, šujmašīna «Singer», kura pati šuva, ja ar kāju kustināja pedāli, kā arī ūdenspīpe — austrumnieku smēķēšanas piederumi, ko vectēvam bija uzdāvinājis kāds tautietis Dižās Antigones trupas viesizrāžu laikā Konstantinopolē. No ķiršu krāsas-galdauta māmiņa neuzdrošinājās šķirties un pietaupīja to, cerēdama paglābt. Bet kādā jaukā dienā Antigone iztina to no baltas drānas un teica mātei:

— Pašūsim no tās kleitu!

Māmiņa ilgi skatījās uz galdautu, neteikdama ne vārda, un Petrs nodomāja, ka viņa ar skumjām atceras savas dzimšanas dienas svinības, kad viņa, skaisti safrizējusies, jaunā kleitā,.

iesmaržojusies ar paštaisītām smaržām, pieņēma viesus. Bet, izmērījusi galdauta garumu un platumu, māmiņa teica:

— Iznāks, tikai piedurknes būs pusgarās.

Vienā acumirklī viņa izklāja uz galda vecas avīzes, izgatavoja no tām piegrieztni, piediedza pie tās samta drēbi — jo par kniepadatām nebija ko domāt, — un izgrieza kleitu. Viņas nožēlojamie, pietūkušie pirksti, kas ar pūlēm turēja šķēres, centās kustēties pēc iespējas ātrāk. Rita un Antigone ņēmās viņai palīdzēt, jo visas vīles bija jāšuj ar rokām. Kājminamā šujmašīna «Singer» tagad šuva tērpus tikai mazajām carienēm.

— Viņi sapirkuši visas šujmašīnas šai kvartālā, — māmiņa nopūtās un iesmējās: viņu uzjautrināja Antigone un Rita, kuras skaļi sapņoja par saviem kāzu tērpiem.

— Es gribu baltu kleitu ar garu plīvuru līdz pašai zemei, — Antigone paziņoja-

Rita deva priekšroku gaišzilai kleitai ar puķītēm un svārkiem ar ielocēm. Viņa tādu kādreiz bijā redzējusi amerikāņu filmas varonei — tagad amerikāņu filmas bija aizliegtas — un līdz šai •dienai to nespēja aizmirst.

Visjocīgākais bija tas, ka arī Petram atradās darbs: viņš vēra adatās diegus, lai darbs veiktos ātrāk.

— Bet kā būs ar kurpēm? — Antigone pēkšņi jautāja, un māte ar Ritu, mulsi saskatījušās, pamira ar adatām rokās.

Antigone valkāja rupjas ādas puszābakus ar biezām gumijas pazolēm, kas bija izgatavotas no automobiļa riepas. Tādos apavos un biezās, tumšbrūnās zeķēs staigāja gandrīz visas meitenes. Rita labprāt būtu aizdevusi viņai savas baltās sandales, bet Antigonei tās bija par mazām. Kaut ari bija karš, Rita ģērbās labi, jo viņai mājās bija divi skapji, bāztin piebāzti ar mātes kleitām — tā viņa pati stāstīja, — kuras viņai pamazām pāršuva. Ja viņa drīkstētu, pusi tērpu viņa atdotu draudzenei, jo viņai ļoti patika dāvināt, bet diemžēl vecāki neļāva to darīt. Viņas māte bija ļoti taupīga un glabāja pat kleitiņas, kuras Rita bija valkājusi agrā bērnībā. Viņu dzīvoklis bija līdz pēdējam pieblīvēts ar vāzītēm, statuetēm un dažādiem nieciņiem.

Petrs reiz teica māsai, ka Ritas dzīvoklis ir līdzīgs vecu mantu pārdotavai, un viņa piekrita. Viņus abus pārsteidza uz bufetes novietotā sudraba vāze ar tējkarotēm. Viņi saskaitīja tajā četrdesmit astoņas karotītes, četrus dučus! Ritas ģimene, viena no nedaudzajām kvartālā, neko nebija pārdevusi mazajām carienēm. Iedama pie Antigones, Rita vienmēr atnesa mazliet kaut ko ēdamu un, bez šaubām, darīja to, mātei nezinot.

Bet tagad viņa bija stingri nolēmusi atnest draudzenei pāri vajadzīga lieluma mātes kurpju. Antigone ies uz sarīkojumu vecajos puszābakos, bet greznās kurpītes uzvilks pie darbnīcas durvīm. Antigoņes māte negribēja,'ka Rita kaut ko slepus nes no mājarn ara, bet tā nepiekāpās un tad piebilda it kā tikai pati sev:

— Interesanti, kāpēc mātei vajadzīgs tik daudz pāru apavu, ja mūs visus pievāks vācieši?

— Kādus visus? — Petrs nesaprata.

— Ebrejus, — viņa atbildēja. — Vai tad jūs nezināt, kas notiek citās zemēs? Pienāks arī mūsu rinda.

Istabā iestājās klusums, adatas vairs iezibēja tik ātri kā iepniekš, bet, kad Rita bija saposusies uz mājām iet, māte un Antigone turēja ilgi viņu apskautu, it kā atvadoties uz visiem laikiem.

— Es tev atnesīšu pāri brūnu zamša kurpīšu. Ļoti jaukas! — Rita jautri teica, stāvēdama durvīs, un noskūpstīja visus pēc kārtas, pat Petru.

Ap pulksten četriem viņiem pakaļ atnāca Jannis. Antigone uzposās ķiršu krāsas kleitā un ar divām ķiršu krāsas lentītēm sasēja matus, pāršķīrusi tik taisnu celiņu, gluži kā ar lineālu.

— Ja es pateikšu saviem draugiem, ka pie viņiem atbraukusi Dina Durbina no Holivudas, viņi man noticēs! — Jannis iesaucās, sajūsmā raudzīdamies uz Antigoni.

Petrs nodomāja, ka viņa māsa ar kaut ko atšķiras gan no Ritas, gan no Drosulas un no Sofijas — meitenes melnajā svīterī —, kas izsniedza bezmaksas pusdienas. Antigone ir līdzīga pirmskara meitenēm, beidzot viņš nosprieda. Kopš kara sākuma viss un visi bija pārmainījušies. Māmiņa tagad vairs katru sestdienu nemazgāja galvu un neizlaida vaļā matus, uzmetusī uz pleciem pūkainu dvieli. Vectēvs valkāja bikses nevis ar ādas siksnu, bet apjoza tās ar resnu virvi. Tēvs agrāk neizgāja uz ielas, neuzvilcis.vesti un neuzsējis kaklasaiti, bet tagad zem svārkiem nēsaja māmiņas adīto jaku; viņš vilka to ar mugurpusi uz priekšu, lai pogas būtu aizpogātas aizmugurē, un, kad mājā viņš novilka svārkus, likās — viņa galva ir nepareizi pieskrūvēta pie ķermeņa. Arī pat.s Petrs bija mainījies. Viņš bija ļoti izaudzis, kaut arī staigaja īsās biksītēs, un viņa nobrāztie ceļgali atgādināja zivs zvīņas. Kukainīši viņu vairs neinteresēja. Viņš piedalījās Pretošanās kustībā. Un ne vienu reizi vien darbnīcā Ahillejs viņam jautāja:

«Kādas ir tavas domas, Pieņemt?»

Tas vairs nebija mazais Petrs, kas dzenāja bumbu pa laukumu. Tikko metās krēsla, viņš kļuva par Pienenīli, kurš rakstīja lozungus uz māju sienām, stāvēja sardzē vai arī Ahilleja uzdevumā gāja uz tādu un tādu ielu, tāds un tāds mājas numurs, ar zīmīti vienai vai otrai personai.

Antigone, tāpat kā pirms kara, mazgājās katru nedēļu, bet bļodas un kastroļus nesa uz vannas istabu, jo vannā tagad uzglabāja tīru ūdeni, kas tecēja ti'kai dažas stundas katru otro dienu. Sestdienā no ogļu krāsniņas ņēma nost vēl neizvārīto zupu, lai uzkarsētu Antiigonei ūdeni, un māte vienmēr uzmeklēja viņai baltu ziepju gabaliņu; pārējiem bija domātas melnas ziepes, kas parasti gulēja ziepju trauciņā, bet tās, likās, tikai notriepa rokas.

Tagad jaunieši gatavojās doties uz sarīkojumu. Rita bija grezni ģērbusies, bet viņas seja bija bāla. Kaut arī bija ziema, Jannis dižojās vieglās sandalēs; viņa vājais kakls bija kļuvis vēl garāks un vājāks, tāpēc ādamābols izskatījās nevis kā galda •tenisa bumbiņa, bet gandrīz vai kā baznīcas kupols. Uz viņu Toņa patīkami izcēlās Antigone ar sārtajiem vaigiem un sprogaino galviņu kā puķu kāposts; viņai piestāvēja jaunā kleita, kas bija pašūta no māmiņas galdauta.

Jo tuvāk viņi gāja darbnīcai, jo vairāk Petru uztrauca doma: vai Drosulai patiks viņa māsa? Pagalmā viņiem pretī izskrēja Negaiss un palika kā sastindzis. Arī Antigone sastinga. Negaiss nemetās viņai pretī, nenotraipīja ar ķepām viņas samta kleitu, bet, kā jau labi audzināts angļu auns, paberzēja degunu pie

Antigones rokas, un meitene čukstēja uztraukumā saraustītā balsi:

— Negaisiņ, Negaisiņ, kā tu še gadījies?

Darbnīcā viņus gaidīja Ahillejs un Drosula.

— Sveicinātas, meitenes! — Drosula viņas noskūpstīja kā senas paziņas.

— Tātad šīs ir tās abas spiedzes, kas mūs bija izsekojušas,— Ahillejs pajokoja, un visi iesmējās.

Petrs uzskatīja, ka pasaulē nav jaukākas Rietas par skulptūru darbnīcu. Sevišķi jauki te bija šodien, kad Ahillejs ar veciem krēsliem bija iekurinājis krāsniņu un uz tās kūpēja liela tējkanna ... Drosula teica, ka vēl atnāks viesi, ka viņa tējas vietā savārīs kalnu zālītes un visu pacienāšanai viņai atradīsies saujiņa sīku rozīņu. Jannis un Petrs palīdzēja viņai ņemt no rozīnēm ārā sēkliņas. Ahillejs pa to laiku Tādīja meitenēm darbnīcu. Antigone, kas nebija pārāk bikla, pāris mirkļos izklāstīja viņam visu: ka Ritai patīk glezniecība un viņa labi zīmē, bet viņa pati dod priekšroku dzejai. Ahillejs lūdza, lai Rita atnesot parādīt savus zīmējumus.

— Ko tev vislabāk patīk zīmēt? — viņš jautāja.

— Portretus, — Rita atbildēja.

— Vat tu mācīsies glezniecību, kad būsi beigusi skolu?

— Ja pagūšu, — viņa nenoteikti atbildēja.

Ahillejs izbrīnā paskatījās uz .viņu.

— Es esmu ebrejiete, — viņa nomurmināja.

Viņu sarunu pārtrauca trīs meitenes un divi puiši, kuri smiedamies un trokšņodami iebrāzās darbnīcā.

— «Uzmini, ja vari, ko mēs tev šodien atnesām,» — viena meitene nodziedāja kādas modernas dziesmiņas rindiņu, mākslotā svinīgumā sniegdama Drosulai kaut ko apaļu, kas bija ievīstīts laikrakstā.

Drosula lēni tina vaļā saini. Tajā bija vesels klaips vācu rupjmaizes! Atskanēja sajūsmas pilni kliedzieni un «urā» saucieni. Petrs zināja skābeno šās sātīgās maizes garšu. Reiz māmiņa bija nopirkusi melnajā tirgū gabaliņu no tāda klaipa.

Kādēļ šeit bija tik labi un mājīgi? Vai karstās krāsns, kūpošās tējas, rozīņu un maizes dēļ? Petrs sasildījās un paēda. Pirmo reizi viņš saprata, cik labi, ja nesalst un nav jāmokās badā. Darbnīcā izdevās aizmirst badu, okupāciju un visas tās šausmas... Šeit varēja klusu dziedāt dziesmas par brīvību un to dziesmu, kura sevišķi patika Drosulai, un viņa iedziedājās gluži negaidīti:

Par jauno dzivi Uz priekšu arvien ...

Un visi viņai piebiedrojās. Pat Negaiss, pacēlis purnu uzaugšu, iesmilkstējās, cenzdamies ieturēt takti... Darbnīcā varēja teikt: «Kad beigsies karš...» — vai: «Ka'd aizies okupanti .. .»

Piepeši Negaiss izskrēja pagalmā un ierējās. Drosula izgāja atvērt vārtiņus un drīz viien atgriezās ar gara auguma tumšmati. Ahillejs iepazīstināja:

— Draugi, es gribu jūs iepazīstināt, — Šķelmīgi smaidīdams,,

viņš paskatījās uz Antigoni, — ar mūsu draugu dzejnieku Kostu Agļarinu. . i

Antigones vaigi kļuva koši sārti kā viņas kleita. «Tad, rau, •kāds pārsteigums bija sagatavots!» Petrs nodomāja un paskatījās uz Janni, kam kaklā neiedomājami ātri uz augšu, uz leju sāka kustēties ādamābols.

Kosts Agarlns bija Skaists, jauns gara auguma tumšmatis, bet Petram tūkstoš reižu labāk patika Jannis ar ādamābolu, un viņš ne pret vienu nebūtu mainījis savu draugu Kimonu, kas savās kabatās sildīja viņa rokas, kad viņi abi skraidīja pa pilsētu ar otu un krāsām.

Sēdēdams kaktā pie krāsniņas, Petrs klausījās vecāko biedru sarunas. Tad Kosts Agarins skanīgā, dziedošā balsī lasīja savus dzejoļus. Arī Antigone nolasīja dzejoļus, protams, Agarina dzejoļus.

— Vai jūs esat tā pati meitene, kas bija atstājusi uz mana galda ziediņu? — viņš jautāja.

Acis Antigonei mirdz kā zvaigznes, vaigi kaist. «Kāda apburoša meitene!» jūsmo citu bērnu mātes. Un māmiņa lepojas ar savu meitu. Svētkos skolas zāle rotāta ar puķēm. Māmiņa zilā, greznā kleitā izskatās skaistāka par citām mātēm. Kad Antigone beigusi runāt dzejoļus uz Skatuves, māmiņa, viegli paspiedusi viņas roku, sāka: «Iesim uz mājām. Klusiņām iziesim no zāles. Man cepeškrāsnī cepas teļa gaļa ar kartupeļiem. Baidos, ka nesadeg.» Kaut tikai nesadegtu! Petrs uzlēca kājās: kaut tikai nesadegtu teļa gaļas cepetis!...

Viņš bija iesnaudies, sasilis pie krāsniņas, un tagad izbrīnījies skatījās visapkārt: izrādās, ka viņš atrodas Ahilleja darbnīcā. Drosula uzgrieza patafonu, kas stāvēja uz grīdas, un apmainīja skaņuplati. Atskanēja skaļas «Pasaulē visskaistākā tango» skaņas.

Neviens negrasījās dejot, bet Petrs zināja, ka šo plati spēlē vienmēr, kad Ahillejs gatavojas teikt kaut ko svarīgu, kas nav jādzird svešām ausim. Ja kāds svešinieks piezvanītu pie vārtiņiem -vai negaidot ienāktu darbnīcā, tas redzētu, ka daži pāri dejo sapņainu tango.

Uz dzegas stāvēja ģipša figūra ar dobtu vidu. Tas bija vecītis <ar platmali un spieķīti. Drosula to bija nosaukusi par Pelopidu^1. Tajā tika glabāti visādi sīkumi, un, ja vajadzēja kaut ko izņemt no slēptuves, viņa teica: «Iešu pačukstēties ar Pelopidu.»

Šodien Pelopids izsniedza viņiem trīs balta audekla r.u||us, kurus Drosula nosauca par transparentiem, Ahillejs un Jannis izklāja tos uz grīdas. Uz viena no tiem bija rakstīts: «Prasām visiem bezmaksas pusdienas!» — uz otra: «Prasām maizi!» Vārdi bija rakstīti zaļā krāsā, kas sajaukta ar zivju līmi un ko nevar ar ūdeni nomazgāt, — air Drosulas krāsu.

Ahillejs ierunājās tīši bezrūpīgā tonī, kā parasti, kad gribēja paziņot kaut ko svarīgu. Viņš teica, ka jau pienācis laiks iziet uz ielām. «Trešdienas rītā ... pulksten desmitos ... kurš vēlas...»

Patafons joprojām griezās, un plūda ska|as «Pasaulē visskaistākā tango» skaņas.

4. nodaļa TREŠDIEN... KURŠ VĒLAS

Iepriekšējā dienā, otrdien, Rita bija palikusi pa nakti pie Antigones. Ielīdušas gultā, viņas ilgi pļāpāja, muti neaizvērdamas. Petrs ļoti gribēja gulēt. Bet atsevišķi vārdi, kas tika izteikti gan skaļos čukstos, gan pilnā balsī, atlidoja līdz viņam, neļaudami iemigt.

— Vai tu domā, ka viņš rīt neatnāks?

— Tu taču dzirdēji, viņš jautāja Ahillejain, ko var uzsākt ikarabīnieri un policisti.

— Vai tu domā, ka viņš baidās?

— No kā viņam jābaidās? Viņš ir varen garš, gandrīz vai divi metri.

— Liekas — Ahillejs ne no kā nebaidās.

— Vai viņš tev patīk? Liekas — viņš mīl Drošuļu.

— Ak, ja man būtu tādi biezi, melni mati kā viņai!

... Tad Petrs paņem transparentu un iziet priekšgalā. Viņš ir ļoti garš — kā Kosts Agarins. Aiz viņa iet ļaudis. Demonstrācijai pretī lēni virzās karabīnieri un policisti; vācu virsnieki pielādē dīvainus ložmetējus: pie cilvēka ķermeņa galvas vietā pierīkots parasts stobrs. Bet Petrs ne no kā nebaidās, viņš soļo un soļo pirmajā rindā. Ahillejam nebija taisnība, kad viņš uzskatīja, ka

1 Slavens grieķu karavadonis un politisks darbinieks (IV gs. pirms mūsu •ēras).

policija neuzdrošināsies uzbrukt neapbruņotiem cilvēkiem, kas prasa maizi. Ložmetēji paši veļas tieši uz demonstrantiem, atklādami uguni. Visi stobri vērsti uz Petr.u, bet pat šajā brīdī viņš nebaidās. No viņa rētām asinis neplūst, un viņš sāpju nejūt, kaut arī no daudzajām lodēm viņa ķermenis izskatās kā sietiņš, kurā māmiņa notecina izvārītos makaronus...

Kad v.iņš no rīta pamodās, Rita un Antigone vēl gulēja. Viņas bija uzrāvušas segu pāri galvai, un uz spilvena rēgojās tikai krāsainas lupatiņas, kas izskatījās kā karogu gabaliņi,'un izjukuši kastaņbrūni mati.

Iepriekšējā dienā, otrdien, vakars sākās, kā parasti sākas visi okupācijas laika vakari. Māmiņa adīja, vectēvs gulēja, sasilis-uz sava dīvāniņa, tētis klausījās radio, bet Antigone rakstīja dienasgrāmatu. Petrs garlaikojās. Viņi ar māsu būtu varējuši pasēdēt bērnistabā pat tumsā, — bija izdots rīkojums taupīt elektrību, un gaisma tika iedegta tikai vienā istabā, — pasēdēt tumsā un parunāties par nākamās dienas demonstrāciju. Bet Antigone bija kā piekalta pie krēsla. Viņa rakstīja un rakstīja, aizpildīdama lappusi pēc lappuses skaistiem, vienādiem burtiem, un, šķita, nekad nobeigs. Tādēļ vien Petrs nekad nebūtu gribējis piedzimt par meiteni. Labāk uzrakstīt tūkstoš lozungu uz māju sienām nekā kaut vienu rindiņu dienasgrāmatā!

Stāvu augstāk Sotiris darīja kaut ko neticamu. Ko viņš tur meistaroja, nebija saprotams, bet viņš kā apsēsts dauzīja ar āmuru. Vectēvam beidzot zuda pacietība: tūlīt viņš satvers sav.u nūju un klaudzinās pie griestiem ...

Drīz beigsies pēdējās ziņas, un tētis, izslēdzis radio, teiks: «Vācieši atkal uzbrūk.»

Māmiņa pajautās, vai viņam nav izdevies atrast citu darbu. Viņš pakratīs galvu: «Nē.» Māmiņas adāmadatas nikni šaudīsies: klik-kla:k... Pēdējā laikā tētis strādāja kādā veikalā. Viņš tur .pavadīja divas stundas dienā, rakstīdams rēķinu grāmatas, un par to saņēma Jāņa maizes koka miltu maisiņu, no kuriem māmiņa cepa pankūkas.

Blaukš! . .. Sotiris tik spēcīgi iesita ar āmuru, ka no sienas nokrita Dižās Antigones portrets. Par laimi, tas nokrita uz dīvāniņa un stikls nesaplīsa. Bet fotogrāfija rāmī sagriezās šķībi, un vectētiņš briesmīgās dusmās ņēmās to labot.

— Kas tad tas? — viņš pēkšņi neizpratnē iesaucās.

Kad vectētiņš bija noņēmis no rāmja aizmugures papi, lai noliktu vietā fotogrāfiju, uz grīdas izbira lapiņas, kas bija aprakstītas sīkiem, vienādiem burtiem, gluži kā uz rakstāmmašīnas-uzrakstītiem. Petrs tūlīt pazina tēva rokrakstu. Uzlēcis kājas, tētis steigšus vāca kopā lapiņas.

— Nekas sevišķs, — viņš nedroši nomurmināja, it kā Lukata kungs būtu viņu stundā notvēris ar ko citu nodarbojamies. — Lai neaizmirstu, es pierakstīju dažus jaunumus, ko biju dzirdējis vakar pa radio, — viņš .piebilda.

Petram nepaslīdēja garām, ka māmiņa ir ļoti uztraukusies.

— Man šķiet, ka tu esi .galīgi jucis. — Tas bija viss, ko viņa pateica.

Vectētiņš satriekts kratīja galvu. Petrs zināja, ka viņš tēti neciena un, iespējams, nožēlo, ka māmiņa nebija apprecējusies ar Lambru Asteri, kaut arī tam nebija savas garderobes. Pēc vectētiņa domām, tētis nebija ne uz ko spējīgs. Rindās stāvēja .māmiņa, uz tirgu pēc olīveļļas skrēja māmiņa. Māmiņa pardeva visu, kas mājā bija, maiznieka meitām un pati ar viņām kaulējās. Māmiņa adīja viņām jaciņas un par to saņēma tārpainus zirņus un pupiņas. Tētis nesa mājās vienīgi mazu maisiņu Jāņa maizes koka miltu.

«Vai tas ir dzirdēts, ka vīrietis dienu un nakti sēž pie radio! Kas tur ko klausīties! Kā uzbrūk vācieši? It kā to varētu dabūt zināt tikai no radiopārraidēm!» — tā reiz vectētiņš Petra klātbūtnē izteica māmiņai savu sašutumu.

Vācieši tiešām visu laiku tikai uzbruka un uzbruka frontēs, un tētis pierakstīja savādus krievu pilsētu nosaukumus, ko vācieši bija iekarojuši. Petrs tos nekad nebija dzirdējis, jo par Padomju Savienību skolā ģeogrāfijas stundās nemācīja un viņš nemaz īsti nezināja, kur šī valsts atrodas.

Tētis paņēma no grāmatplaukta biezu rēķinu grāmatu, kas bija apvākota ar zilu papīru. Tās lappusēs bija savilktas līnijas neparastā veidā un augšā, kreisajā pusē, uzrakstīts «ienākumi», bet labajā pusē — «izdevumi». Māmiņas adatas pārstāja darboties un acis pievērsās tēva rokām, kas kārtīgi paslēpa zīmītes aiz zilā apvāka.

— Rīt, Eleni, — tētis teica tik skumjā balsī, ka Petram kļuva viņa žēl, — rīt no rīta to vairs nebūs mājās.

Rīt no rīta! Tētis gāja uz darbu vēlu, ap vienpadsmitiem. Petrs bieži no rītiem palika mājās ilgāk, jo stundas skolā sākās dažādā laikā. Katru dienu pulksten pusvienpadsmitos skanēja zvans un ieradās melnīgsnējs neliela auguma cilvēciņš; ap viņa kaklu bija apmesta bieza, no raibām lupatiņām sašūta šalle, it kā pundurītis gatavotos šajā kostīmā tēlot arlekīnu.

— Vai Andreasa kungs ir mājās? — viņš jautāja Petram, kas viņam parasti vēra vaļā durvis.

Tad tētis steigšus gāja ārā priekšnamā un deva arlekīnam biezo rēķinu grāmatu ar «ienākumiem» un «izdevumiem». Pēc tam tētis gāja uz darbu un mājās atgriezās atkal ar savu rēķinu grāmatu ...

Petrarn pēkšņi atausa gaisma: tātad arī tētis piedalās Pretošanās kustībā! Viņš zem galda viegli uzmina Antigonei uz .kājas — signāls, kas nozīmēja, ka viņai tiks pateikts kaut kas svarīgs. Tikko viņi bija piegājuši pie ēdamistabas durvīm, lai dotos uz savu istabu, tā viņiem aiz muguras atskanēja niknā mātes balss:

— Andreas, tu mājā rotaļājies ar uguni!

Kā lai māte zinātu, kurš -vēl viņu mājā rotaļājas ar uguni? Kā lai māmiņa zinātu, ka nākamā dienā, kad viņa pavadīs bērnus uz skolu, brālis un māsa, rokās saķērušies, pazudis aiz stūra un nepavisam neies pa to ielu, kas ved uz viņu skolām ...

Pēc tam kad trešdienas rītā viņi bija nokāpuši lejā, Antigone priekšnamā noņēma skolas priekšautu un paslēpa kakta, laikam tur, kur vectēvs lika savu izejamo uzvalku, lai ieģērbtos skrandās. Izrādījās, ka zem priekšauta Antigone bija uzvilkusi samta kleitu.

— Es esmu gatava, — viņa teica.

— Vai tu esi jukusi? — Petrs iesaucās. — Vai tiešām tu iesi tāda uzcirtusies?

Antigone teica «jā» tādā balsī, kas necieš iebildumus. Uz ielas viņus gaidīja Rita. Viņa bija darbdienas kleitā, bet viņu nemaz neizbrīnīja Antigones tērps, «kas izskatās kā karogs», kā izteicās Potrs.

Saķērušies rokās, viņi trijatā jautri gāja pa ielu, it kā pastaigādamies — tā viņiem bija ieteicis Ahillejs —, kamēr nonāca līdz laukumam, kur vajadzēja tikties ar draugiem.

Viss atgādināja pirmskara svētdienas rītu. Pa laukumu savā nodabā pastaigājās cilvēki. Pēkšņi no šķērsielas iznāca vīrietis, augstu virs galvas turēdams transparentu ar milzīgiem sarkaniem burtiem: «Mēs ciešam badu! Bezmaksas pusdienas visiem!» Aiz viņa tūlīt sastājās cilvēki. Petrs un meitenes gaidīja, kad parādīsies viņu transparents.

Beidzot parādījās Drosula, viņas melnie mati brīvi krita pār pleciem; viņa kopā ar Ahilleju nesa transparentu. Aiz viņiem, gluži kā nejaušs garāmgājējs, gāja Jannis, un ādamābols viņa .kaklā uztraukumā kustējās. Antigone bez mitas grozīja galvu: viņa meklēja pūlī gara auguma tumšmati, kas pirms divām dienām bija uzdāvinājis viņai savu grāmatu ar veltījumu: «Mazajai baltajai lilijai.» Petrs nu gan nosmējās! Antigone ir tā baltā lilija! Ar viņas kastaņbrūnajiem matiem un sārto ģīmi!

— Tu neko nejēdz! — Viņa sadusmojās un paslēpa grāmatu zem spilvena ...

Arī viņi nostājās aiz sava transparenta un, pārgājuši pāri mazajam laukumam, izgāja uz plaša prospekta, pārpilna ļaužu, kuri plūda uz turieni no apkārtējām ielām. Karabīnieri un policisti, nekustēdamies no vietas, klusēdami vēroja pūli. Viņi turēja automātus gatavībā. Nākamreiz Petrs paņems līdzi Sotiri. Jannis bija jau piekritis. Bet tikai nākamreiz! Taču vai nākamā reize būs?... Vēl daudzas, daudzas reizes cilvēki izies demonstrācijās, kamēr Atēnas kļūs brīvas. Bet šo pirmo demonstrāciju viņš, Petrs, nedrīkst aizmirst. Kaut arī viņš neraksta dienasgrāmatu kā Antigone, tomēr viņam viss līdz pēdējam sīkumam jāpatur atmiņā.

«Zināt, kad es vēl biju zēns, es piedalījos demonstrācijā,» viņš stāstīs saviem trim dēliem. «Mēs nesām vislielāko transparentu ar zaļu uzrakstu. Tauta skaļi pieprasīja maizi, bet klusām — brīvību.»

Viņa tētim nav nekā, ko atcerēties no savas bērnības. Viņš parasti sāstīja tikai vienu notikumu —■ par ārzemju cirka ierašanos; tajā uzstājušās divas punidurītes, kas izšuvušas ar kājām...

Ejot garām policistiem un karabīnieriem, Petrs no bailēm vai pamira. Viņa sirds strauji iepukstējās — tuk-tuk! — kad viņš ieraudzīja uz stūra trīs vācu virsniekus.

— Uz priekšu! — Drosula sacīja.

— Uz priekšu! — Ahillejs viņu .atbalstīja.

Jannis jau bija pagājis garām vāou virsniekiem, kuri noskatījās demonstrācijā aukstām acīm kā tērauds. Beidzot bija pagājis arī Potrs, no bailēm drebēdams. Tomēr ne par kādu naudu pasaulē viņš nebūtu gribējis būt tēva vietā, kam vienīgās spilgtās bērnības atmiņas ir par pundurīšiem, kas izšuj ar kājām.

IV DAĻA «BRĪVĪBA VAI NĀVE!» [26]

.

1. nodaļa PĀRDOMAS KĀPNēS

Tētis norūca: «Draņķis!» — un izslēdza radio. Visi paskatījās uz viņu tā, it kā viņš būtu pateicis kaut ko briesmīgu: jo vienīgais lamu vārds, ko viņš lietoja galējā satraukuma brīdī, bija «velns parāvis!».

Negaidīdams, ko teiks māte, ko norūks vectēvs un ko atbildēs tēvs, Petrs izgāja no istabas. Iegrūdis padusē Todoru, kas pinās viņam priekšnamā >pa kājām, viņš klusām .izslīdēja .kāpņu teLpā un apsēdās uz pakāpiena starp otro un trešo stāvu. Tikai tur neviens viņu netraucēja visu pārdomāt. Todors klusi un paklausīgi kā aita arī sēdēja uz pakāpiena, bāzdams no bruņu apakšas ārā te galvu, te astīti. Petrs nobaidījās, ka Sotiris uzvelsies viņam v.irsū no augšas, jo tas bija aizgājis uz «darbu».

Kad Sotiris runāja par «darbu», nevarēja saprast, kur sākas patiesība un kur beidzas meli. Viņš skotā bija kļuvis slavens ar neticamiem stāstiem, kurus klāstīja vēl pirms kara. Petrs, protams, neticēja visādiem izdomājumiem, piemēram, it kā viņa draugs staigājis naktī pa ielām un ķēris aiz kājām zagļus, kuri mēģinājuši uzlīst balkonā, vai, piezadzies slepkavam, negaidot kutinājis to un tas izmetis no rokām nazi. Petrs zināja, ka tie ir meli, kaut vai tādēļ, ka bija dzirdējis naktī Sotira krākšanu, kas atskanēja no augšējā stāva. Taču vienmēr atradās mazāki bērni, kas melotājā klausījās atplestām mutēm, jo Sotiris, tur nav ne ko pielikt, ne atņemt, prata neparasti patiesi stāstīt dažādus neticamus notikumus.

Nesen viņš Petram kā noslēpumu bija paziņojis, ka viņu savā bandā uzņēmuši piecpadsmit gadu veci puiši — viņš tur esot visjaunākais —, kuri naktīs no vāciešiem un itāliešiem zogot automobiļu daļas. Petrs draugam noticēja, tāpēc ka tas patiešām pēdējā laikā vēlu atgriezās mājās, skaļi klaudzinādams kāpnēs.

— Mūsu bandai ir pat sava himna, — Sotiris viņam šķelmīgi piemiedza ar aci.

— Sava himna? — Petrs izbrīnījies pārjautāja.

Sotiris sāka dziedāt:

Pielavīšos, pieskriešu,

Rezervjdaļas nočiepšu ...

«Gan sabotāža, gan spekulācija,» Petrs nodomāja. Tad viņš nosēdās ērtāk uz pakāpiena, lai augšējais pakāpiens nespiestu viņam muguru, jo no viņa tagad bija palikuši tikai kauli un āda. Viņš gatavojās ilgi sēdēt uz kāpnēm, lai visu apdomātu, bet nezināja, ar ko lai sāk.

Tobruika... Elalameina... Pilsētu nosaukumi, kas atgādināja filmas, kurās tēlojuši Erols Pilns un Harijs Kūpers, un vēl vienu filmu ar Resno un Tievo, Lorelu un Hardiju. Šie aktieri tēloja karavīrus, kas izbēruši smiltīs naglas, 1 a.i uz tām basās kājas ievainotu viņu vajātāji, bet viņi paši izglābtos. Taču tagad vācieši uzbruka, bija ieņēmuši Tobruku un Elalameiinu, un tētis, īzdzirdis

to pa radio, noteica: «Draņķis,» — un vairs nevēlējās klausīties pārraidi. Kā tagad klājas tēvocim Anhelam? Vai viņš karo Āfrikā ikopā ar angļiem? Ja arī viņš bārsta naglas tuksnesī, vāciešiem tas nekait: viņi valkā zābakus ar biezām pazolēm, kuras nevar pārdurt pat ar dzelzs iesmu. Pēc vectētiņa vārdiem, ja angļi uzvarēs, tēvocis Anhels peldēs zeltā, jo angļi, kā jau īsti džentlmeņi, pateiksies visiem, kas viņiem palīdzējuši.

— Tēvocis Anhels nekaro naudas dēļ, — Antigone sašutusi teica.

— Nu labi, labi. Sājā mājā ne vārda nevar pateikt, — vectēvs caur zobiem izgrūda.

Petrs zināja, ka tēvocis Anhels nekad nebūtu karojis naudas dēļ, tomēr būtu labi, ja viņam atrastos mazliet sīknaudas, par ko māsasdēlam nopirkt Āfrikā, kad pēdīgi beigsies karš, runājošu papagaili. Bet ja uzvarēs vācieši un viņu sabiedrotie? Un uz ilgiem laikiem, uz četrsimt gadiem, kā turku laikā, Grieķija paliks iekarotāju rokās? Ahillejs un Jannis apgalvo, ka tas neesot iespējams.

— Mēs cīnīsimies ar ienaidniekiem un viņus padzīsim.

— Kas ar viņiem cīnīsies?

— Pagaidi, gan redzēsi.

Petrs ilgāk vairs nespēja gaidīt. Viņš steidzās. Steidzās izaugt. Lai visu zinātu uņ saprastu. Kaut arī viņam teica, ka viņš ļoti izstiepies, izaudzis, viņu, dari, ko gribi, tomēr neuzskatīja par pieaugušu. Bet, ja viņš tagad, sēdēdams uz kāpnēm, izstieps kājas, tad ar tām sasniegs trešo pakāpienu, kaut gan pērn ar grūtībām sasniedza otro pakāpienu.

— Nedomā, ka tu visu zini, — Antigone bez gala viņam skandināja.

— Tu, mīļais Petr, visu zini, — viņa dažreiz sacīja, cenzdamās pieglaimoties.

Taisnību sakot, viņa zēnu bija nomocījusi ar saviem uzdevumiem. Piemēram, dzenā ar zīmītēm pie dzejnieka Kosta Agarina. Ahillejs arī sūta viņu ar zīmītēm, bet svarīgām, un tāpēc viņš, Petrs, tagad nevar skraidīt pa pilsētu ar Antigones kundzes mīlestības vēstulēm.

Viņš pagrozīja kabatā zīmīti, kas bija salocīta kā aptiekas pulverīšu papīriņš. Antigone bija viņu pierunājusi aiznest tovakar šo zīmīti. Tagad viņš nožēloja, ka piekritis, un tāpēc kaisa sašutumā. Kaut arī viņa māsa kopā ar Ritu iet uz darbnīcu pie Dro-sulas, veic dažādus Ahilleja uzdevumus, pirms gulētiešanas viņa, lai cik dīvaini, lej asaras uz spilvena, tāpēc ka Kosta Agarins atkal nav atnācis uz demonstrāciju.

— Viņš taču nav gļēvulis, — viņa caur asarām saka Ritai.

— Viņam ir kāds nopietns iemesls, — Rita čukst, vienmēr gatava mierināt draudzeni.

Petrs nodomāja, vai nesaviļāt Antigones zīmīti kamolā un neatdot Todoram, lai tas norij, bet pēkšņi viņam iešāvās galvā doma par Aleksiju no grāmatas. Vai viņa mīlētu Konstantīnu, ja viņš nebūtu drosmīgs un skaists?

«Lai notiek, aiznesīšu,» viņš nolēma, «bet tikai pēdējo reizi.» Aleksija gan darīja visu iespējamo dzimtenes un, protams, arī Konstantīna labā. Ķā redzams, ir tādas lieliskas sievietes, Petrs sprieda. Piemēram, Drosula... Viņa ir īpaša, nav līdzīga nevienai pazīstamai meitenei. Un viņai ir tādi tumši un gari matif Viņš nespēja iedomāties, ka Drosula tin tos uz lentītēm. Reizēm viņa atgādināja Petram māti, agrāko, kāda viņa bija pirms kara, kaut gan pēc sejas viņas nemaz nebija līdzīgas. Pēkšņi viņam ienāca prātā doma: vai tiešām viņš vairs nemīl tagadējo māti? Bet varbūt viņam, tāpat kā Antigonei, vajadzīga cita māte, kura, kaut arī neietu demonstrācijās, tomēr vismaz pierakstītu uz lapiņām pēdējās ziņas, kas saklausītas pa radio, kā to dara tētis?

Tētis, kas pieradis vienmēr pakļauties māmiņai, šoreiz bija parādījis raksturu un joprojām rakstīja lapiņas un slēpa tās aiz Dižās Antigones portreta rāmja, kaut gan māmiņa apgalvoja, ka viņš «mājā rotaļājas ar uguni». Visdīvainākais, ka pat vectēvs pēc kādām vairāk vai mazāk sātīgām vakariņām piedāvājās tētim:

— Vai gribi, es pārrakstīšu tev šo to no šīm blēņām? — Un tad piemetināja, ka viņam, pēc vispārēja atzinuma, esot kaligrā-fisks rokraksts un, kad viņš strādājis Dižās Antigones trupā, tad pārrakstījis visas lomas.

Kopš tā laika bieži vakaros, sēdēdami pie galda viens otram •iepretī, tētis un vectēvs cītīgi rakstīja, kā divi priekšzīmīgi skolēni, kas gatavo mājas darbus. Tētis vienmēr klusēja, bet vectēvs ņurdēja un bārās, ja viņam vajadzēja uz lapiņas atzīmēt kādu vāciešu uzvaru.

Tagad bezmaksas pusdienas jau saņēma visi, pārtikas tirgotājs izsniedza uz kartītēm mazliet olīveļļas, pupiņu un zirņu, tagad jau mazāk cilvēku mira uz ielām no bada, un vectēvam pamazām atgriezās viņa agrākā jautrība un patika jokoties. Viņš-bez gala lika Napoleona .pasjansu, nosaukdams kārtis pēc sava prāta. Erceni bija kļuvuši par krieviem, pīķi — par vāciešiem, kreiči — par itāliešiem, un kāravi — par sabiedrotajiem. Dažreiz Antigone un Petrs piedalījās pasjansa likšanā. Stāvēdami vectēvam aiz muguras, viņi deva padomus, it īpaši, kad pārsvars bija pīķiem, tas ir, vāciešiem.

— Vectētiņ, pārbīdi ercena karali. Vai tad tu neredzi, ka viņš ir pīķu ielenkumā?

— Vai tiešām man jāziedo krievu ģenerālis? — viņš iekaisa. — Kā es pēc tam uzbrukšu?

Bieži vien iejaucās arī tētis:

— Glābiet savus krievus, tēv. Citādi viņus gaida pilnīga sagrāve.

— Kas jums ir zināms par krieviem?—vectēvs sašutis teica, jo uzskatīja, ka vienīgi viņam ir kāda jēga par krieviem. — Pajautājiet labāk man, es par viņiem zinu visu.

— Vectētiņ, kā tu to zini? — viņam piesējās mazbērni, jau agrāk uzminēdami atbildi.

— No «Annas Kareņinas» ... Ja jūs būtu redzējuši, kā Dižā Antigone tēloja Kareņinu! Neaizmirstami! Kareņina — tā ir pati dzīve, pati burvība!

Vectēvs bija pārliecināts, ka katrā ziņā uzvarēs krievi, jo Kareņina — tā ir pati dzīve, un Dižā Antigone šajā lomā ir neaizmirstama.

Vakari vairs nebija tik skumji kā agrāk, kaut arī zem logiem krēslas stundas klusumā arvien biežāk atskanēja vācu zābaku iklaudzoņa uz ietves. Tikai māmiņa turējās malā no vispārējām sarunām. Viņa adīja-vai lāpīja vecās drēbes. Ja viņa pati neklausījās radio, viņa nekad nejautāja, kādas ir pēdējās ziņas, un runāja tikai par miltiem un saldajiem radziņiem, kurus izsniedza uz kartītēm, vai arī par pagalam noplīsušajiem bērnu zābakiem.

Cik ilgi, Petrs iedomājās, viņš nav skūpstījis māti? Varbūt viņš patiešām izaudzis, bet lielie zēni necieš lieku maigumu. Taču sirds dziļumos' viņš zināja, ka viņš negrib māti skūpstīt ne jau tāpēc, ka viņš ir izaudzis, un ne jau tāpēc, ka viņas mati smaržo pēc zāģskaidām, bet gan tāpēp, ka viņu neinteresē, vai vācieši virzās uz priekšu Krievijā un Airikā. Jo Petrs droši varēja apgalvot: ja māte negaidot dabūtu zināt, piemēram, ka krievu armija dzen projām hitleriešu ordas, viņa, it kā nekas nebūtu noticis, aizskrietu uz blakus kvartālu, kur, pēc kādas kaimiņienes vārdiem, katoļu garīdznieki izsniedz riekstus. Bet Petrs negribēja, ka viņam būtu tāda māte, kas caurām dienām to vien dara kā skraida pa rindām ar kulītēm rokās. Viņš atcerējās, kā reiz agrāk, jau sen, viņš toreiz bija pavisam maziņš, pie viņiem viesos atnāca kāds paziņa un starp citu teica tētim:

«Tev laimējies. Tava sieva par visu interesējas. Zina, ko izrāda teātros... Bet manējā ne par ko citu ne dzirdēt negrib, vienīgi par kastroļiem un lupatām.»

Petrs toreiz jutās lepns, ka viņa tētim tāda neparasta sieva, bet viņam pasaulē visskaistākā un greznākā māmiņa, kura turklāt .lasa franču romānus un zina no galvas visu «Kamēliju dāmu» un «Mīlu un viltu».

Ja māmiņa gāja iepirkties, viņa Antigoni neņēma līdzi.

«Iesim uz veikalu,» viņa teica Petram.

Un viņš zināja, .ka māmiņa grasās iet uz veikalu, kur pārdod kaut kādus apģērbus. Reiz viņi kopā devās pirkt cepuri. Māmiņa apsēdās uz zema soliņa pie liela spoguļa, bet pārdevējs viņai pasniedza pielaikot dažādas cepures. Viņa uzlika galvā sarkanu cepuri ar platām malām, un viņas apēnotās acis tūlīt šķita tumšas un dzelmainas. Bet māmiņa to nenopirka, jo tā bija dārga. Viņa izvēlējās maziņu salmiu cepurīti ar īsu plīvuru. Bet Petrs vēl līdz šim laikam nespēja aizmirst māti lielajā, sarkanajā cepurē, viņas attēlu spogulī un mēmo jautājumu viņas acīs, vai viņam patīk ... Viņš toreiz uzlika galvu uz māmiņas pleca, un arī viņu savā ēnā apslēpa sarkanā cepure.

Petram piepeši kļuva skumji, ka viņš vairs nav tas mazais zēns, memmes dēliņš, ar maigu ādu uz ceļgaliem, kas neizskatās kā zivs zvīņas, zēns, kas nezina par okupantu eksistenci un par īstiem, nevis rotaļu ložmetējiem ...

Nu labi, viņš aiznesīs Antigones zīmīti viņas dzejniekam, bet, ja tas neies demonstrācijās, viņš piespiedīs māsu uz visiem laikiem izbeigt ar viņu draudzēšanos. Un lai Antigones kundze beidz viņu saukāt par «dārgo Petru», par «mīļo». Viņš ir jau liels, bet māsai jāklausa brālis, pat ja viņš ir jaunāks.

Iespiedis padusē Todoru, viņš noskrēja pa kāpnēm, lēkdams pāri diviem pakāpieniem, un izgāja uz ielas pastaigāties ar bruņurupuci. [27]

2. nodaļa. VĀJPRĀTĪGAIS BEZ PIDŽAMAS

«Tiek izsludinātā 700 miljardu drahmu liela atlīdzība par Mihaļa (uzvārds nav zināms) .— bīstama noziedznieka notveršanu; viņš izdarījis daudz pret okupācijas varu vērstu ļaundarību un sabotāžu.»

Ja nebūtu satumsis, Petrs tūlīt Initu skrējis uz skulptūru darbnīcu, kaut arī bija māsai apsolījis aiznest viņas zīmīti. Ahillejs un Drosula droši vien kaut ko zina un apstiprinās, ka neviens grieķis nenodos pidžama tērpto vājprātīgo. Tātad viņš bija uzspridzinājis tiltu, pa kuru brauca vācu kravas automašīnas? Viņš sarīkojis streiku elektrostacijā? Un viņš noorganizējis partizānu nodaļas un nosūtījis tās kalnos?

«Kas jūs esat?» atvadoties pēc demonstrācijas, Petrs viņam bija jautājis.

«Kādreiz dabūsi zināt... Tagad es esmu Mihalis.» Un tad piebildis: «Uz drīzu redzēšanos!»

Ko viņš domāja, tā runādams? Kur Petrs varētu viņu sastapt? Varbūt laiks pienācis mest pie malas otu, krāsas un ņemt rokās īstu ieroci? Petrs prata trāpīgi šaut. Viņš pielādēja rotaļu šauteni ar olīvju kauliņiem un gāza uz visiem skursteņiem, kas rēgojās virs terases. Sotiris, kas ne vienmēr trāpīja mērķī, vai plīsa aiz skaudības... Zēl, ka Jannis šodien ir aizņemts un viņi nerakstīs lozungus uz māju sienām. Viņu varētu par visu iztaujāt...

Kosts Agarins pats atvēra Petram durvis, lūdza viņu ienākt priekšnamā un, izlasījis Antigones vēstulīti, nomurmināja:

— Labi! — Ieraudzījis, ka Petrs skatās uz viņu neizpratnē, viņš atkārtoja: — Pasaki viņai, ka es teiou «labi».

Lai Antigone saprot, kā zina, Petrs nolēma. Viņam nebija ne vismazākās vēlēšanās minēt dzejnieka rēbusus. Atpakaļceļā viņš mazliet pastāvēja pie Mihaļa fotogrāfijas ar nezināmo uzvārdu, it kā gribēdams vēlreiz pārliecināties, ka tas patiešām ir vājprātīgais pidžamā.

Petrs aizgāja gulēt agrāk, lai ātrāk iestātos rīts un viņš varētu aiziet uz darbnīcu pie Ahilleja, un arī tādēļ, lai liktu vaļā no Antigones, kas viņu bija nomocījusi ar savu izprašņā-šanu:

— Vai viņš smaidīja, kad lasīja manu zīmīti?

.— Pateica tikai «labi».

— Kāds ir viņa dzīvoklis? Vai viņam mugurā bija melnais svīteris?

Un Petrs izlikās, ka ir aizmidzis, lai viņu liktu mierā, bet, kā redzams, aizmiga pa īstam. Atcerējās tikai, ka pamodies no briesmīgas dārdoņas, kas izklausījās pēc pērkona grāvieniem; likās — kaut kas no visa spēka kustina viņa gultu. Priekšnamā bija sapulcējusies visa ģimene, un visi šausmās skatījās uz durvīm, kas no briesmīgajiem sitieniem varēja sašķīst druskās. Atbīdīdama visus nost, māte teica skaļā, mierīgā balsī:

— Atļaujiet, es atvēršu.

Viņai uz pleciem bija uzmests tēva vecais mētelis, un viņa bija apbrīnojami līdzīga milzīgam, pelēkam putnam.

Durvis atvērās, un dzīvoklī ielauzās četri karabīnieri un grieķu tulks, melnmatains pundurītis ar Ūsiņām, kas bija kā ar ogli uzzīmētas; viņam mugurā bija gandrīz līdz pašai zemei garš, ar jostu sajozts lietusmētelis. Zēl, ka neklausīja vectēvu, kas iepriekš bija ieteicis uz nakti slēgt ārdurvis. Bet tam nepiekrita Levendi kundze, jo Krupis vēlu atgriezās mājās un viņš uzmodinātu nakts vidū visu māju. Bet tagad karabīnieriem nekas netraucēja nokļūt .līdz Petra dzīvoklim.

— Nekustēties! — tulks nočiepstēja smalkā, griezīgā bal-stiņā. — Pie jums izdarīs kratīšanu.

Divi karabīnieri aizgāja kratīt istabas, bet abi pārējie palika priekšnamā apsargāt cilvēkus. Atcerējies, ka tēva papīriņi paslēpti aiz Dižās Antigones portreta rāmja, .Petrs šausmās sastinga.

— Mēs meklējam kādu noziedznieku, — tulks paskaidroja, kaut arī viņam neviens neko nejautāja.

Mazliet nomierinājies, Petrs paskatījās uz tēvu, no kura sejas sāka zust nāves bālums. Vectēvs pavēra muti, gribēdams kaut ko teikt, bet māmiņa deva viņam zīmi klusēt. Viņš bija piecēlies no gultas, līdz galvai ievīstījies segā, un ķiršu krāsas pleds, no kura viņš nešķīrās arī dienā, lietodams to kā brunčus, vilkās viņam līdzi pa grīdu kā šlepe.

Karabīnierim, kas stāvēja durvīs, apnika turēt paceltu automātu, un viņš to nolaida. Otrs karabīnieris pat nepakustējās. Viņš nenovērsa acis no grāmatu skapja priekšnamā, kurā Anti-gone un Petrs lika savas grāmatas, jo tām nepietika vietas bērnistabā. Viņš skatījās tā, it kā no turienes varētu izlīst vājprātīgais pidžamā.

Un pēkšņi bez steigas, neparasti lepni no grāmatu skapja apakšas izrāpoja Todors. Petrs nepaguva apjēgt, kā tas viss norisinājās. Viņš atcerējās tikai to, ka karabīnieris viena rokā turēja automātu, bet otrā — Todoru. Pēc tam Petrs sāka

brēkt, ieķēries karabīnierim rokā, kuru tas, nelaizdams bruņurupuci vaļā, bija pacēlis augstu virs galvas. Itālietis kliedza:

— Tartaruga!... Tariaruga!.. .*

— Vediet pie prata to draņķīgo puiku! — tulks nopīkstēja.

Māte no visa spēka vilka Petru, mēģinādama viņu atraut no

itālieša. Ko darīja pārējie, Petrs neatcerējās, viņš centās noliekt uz leju ienaidnieka roku, lai atņemtu Todoru.

— Viņš ir mans! Mans! Atdodiet viņu! — viņš nikni kliedza.

Priekšnamā ieskrēja arī abi pārējie karabīnicri. Nesapratuši,

kas notiek, viņi pavērsa pret zēnu automātu stobrus.

Māte, mežonīgi kliegdama, aizsedza Petru ar savu augumu.

— Tartaruga... Tartaruga... — nomurmināja karabīnieri un nolaida automātus.

— Kratīšana beigusies, — tulks nopīkstēja.

Pavēris durvis, viņš 'izgāja no dzīvokļa; viņam sekoja trīs karaibīnieri kopā ar Todoru. Māte aizspieda ar roku Petra muti, lai viņš nekliegtu. Ceturtais karabīnieris, apstājies durvīs, ieknieba vaigā Antigonei, kas bija bāla kā audekls, un smaidīdams teica:

— Non avere paura, bellina![28] [29]

Beidzot itālieši aizgāja. Neviens priekšnamā nekustējās ne no vietas, neteica ne vārda. Bija dzirdams, kā karabīnieri klaudzina pie Sotira durvīm, pēc tam ar troksni pārbīdīja augšā mēbeles. Pirmā ierunājās māte:

— Ejiet gulēt, citādi sasalsiet ragā ...

Petrs piezagās pie loga un caur aizvirtņu spraugām paskatījās uz ielu. Pie viņu ārdurvīm stāvēja automobilis, «melnais būris», kā to dēvēja, tajā gluži kā noklīdušus suņus meta iekšā apcietinātos. Kāds viņam uz pleciem bija uzmetis vectēva ķiršu krāsas pledu. Nepagriezies viņš tūlīt saprata, ka tā ir māte. Acīmredzot viņa baidījās, ka viņš nesa aukstējas, un vēl vairāk, ka nesāk kliegt. Bet Petram likās — viņš zaudējis valodu uz visiem laikiem.

Karabīnieri tulka pavadībā izgāja pa ārdurvīm un devās uz automobili. Tumsā Petrs nevarēja saskatīt Todoru.

— Ej gulēt! — māmiņa pusbalsī teica.

Viņa aizveda zēnu līdz gultai.

Un tagad Petrs raudāja, raudāja tik rūgti, ka nespēja atvilkt elpu, un viņš ļoti gribēja piespiesties pie māmiņas, bet viņš piespiedās pie spilvena un jutās nelaimīgs, bezgala vientuļš.

3. nodaļa Drosula

Kad Drosula bija palikusi viena skulptūru darbnīcā, viņai, kā viņa izteicās, uznākusi tīrīšanas mānija. Viņa uzmaz-gāja grīdu un, uzkāpusi uz augstas taburetes, ņēmās tīrīt verandas stiklus, kaid pēkšņi uz sliekšņa parādījās Petrs.

— Arī līdz Negaisam es esmu tikusi, — Drosula smaidīdama viņam teica, — «izmazgāju» viņu pamatīgi.

Sēdēdams uz paklājiņa, Negaiss pacietīgi gaidīja, kad viņam izžūs spalva. Drosulai vajadzēja tikai viņam pačukstēt kaut vienu vārdu, un viņš kļuva paklausīgs kā jēriņš.

—• Es tev palīdzēšu, — Petrs piedāvājās.

Drosula pasvieda viņam lupatu.

— Notīri apakšējos stiklus, bet tikai tā, lai tie spīdētu.

Petrs sāka tīrīt stiklus pēc labākās sirdsapziņas. Viņš bija

atnācis agrāk par visiem, stundu pirms noteiktā laika, un tāpēc varēja ar Drošuļu pēc patikas izrunāties. Viņa pļāpāja ar zēnu par šo un par to, kavējās atmiņās, tāpat kā māmiņa kādreiz virtuvē tika stāstījusi viņam par Lambru Asteri.

— Tāds, Pienenīt, ir mans raksturs... — Drosula nopūtās. — Tiklīdz man par kaut ko zūd sirdsmiers, tā mani pārņem tīrīšanas mānija.

Kad bērnībā, viņa atcerējās, viņai nomiris mīļotais vectētiņš, viņa sākusi mazgāt leļļu kleitas. Rūpīgi izmazgājusi visas kleitiņas. Tad izkārusi tās uz auklas. Viņas krustmāte, sašutusi par radinieces uzvedību, teikusi kādai kaimiņienei: «Bezjūtīgs bērns! Mājā mironis, bet viņa mazgā leļļu lupatas.»

— Man, Pienenīt, bija tādas bēdas, ka es pat nevarēju paraudāt, — Drosula beidza, centīgi tīrīdama stiklu.

Petirs uzskatīja, ka viņam nav un nekad dzīvē nebūs par Drošuļu tuvāka drauga. Tikai viņa saprata, kā viņš cieš un cik ļoti viņarn žēl Todora. Viņa izveidoja no māla bruņurupuci, ļoti līdzīgu Todoram, kuru Drosula nekad nebija redzējusi, un uzdāvināja to Petram.

— Lai tu, Pienenīt, vienmēr atcerētos Todoru, — viņa teica, pasniegdama viņam bruņurupuci, un viņas seja bija neparasti nopietna un skumja.

Drosula visus žēloja, par visiem priecājās, par visiem uztraucās. Kad Antigone uztraucās, krita izmisumā sava dzejnieka dēļ, Drosula arī uztraucās un krita izmisumā. Kad Rita atskrēja uz darbnīcu galīgi izmisusi, izdzirdusi par kārtējo izrēķināšanos ar ebrejiem, Drosula bēdājās kapā ar viņu. Un, kad Jannis sēdēja kaktā bēdīgs, vērsdams uz Antigoni skumju skatienu un ādamābols viņa kaklā tikko kustējās, arī Drosula kļuva skumja. Kad Ahillejs neatgriezās laikā, kā šodien, vai kad Jannis un Pctrs neieradās noteiktajā laikā pēc lozungu rakstīšanas uz māju sienām, Drosula sāka kopt māju un mazgāt grīdas.

— Labi, ka darbnīcā tik daudz logu. — Viņa pasmaidīja un tad domīgi piebilda mazliet trīcošā balsī: — Tu redzēsi, Piene-nīt, kad Ahillejs aizbrauks, es tādu kārtību ieviesīšu mājā ...

Tad iestājās klusums. Tikai bija dzirdams, kā lupata slīd pa stiklu un Negaiss ar ķepu kasa vēl mitro ausi.

«Kad es būšu aizbraucis «uz turieni», nāc apciemot Drošuļu,» pirms dažām dienām Petram bija teicis Ahillejs.

Petram no sāpēm sažņaudzās sirds. Viņš nespēja iedomāties darbnīcu bez Ahilileja. Bet tā tas mēdza būt. Jaunieši, kas ieradās darbnīcā, cits pēc cita aizbrauca «uz turieni», un viņu vietā radās citi. Tūkstoš nozīmju varēja būt šim «uz turieni». Cits darbs... cita pilsēta... Bet_ Petrs zināja, ka viņa draugs aizbrauc kaut kur tālu. Ne uz Ēģipti, kā tēvocis Anhels, jo Ahillejs neuzskatīja, ka kara iznākums tiks atrisināts Ēģiptē. «Mūsu cīņas iznākums izšķirsies kalnos,» viņš teica. Un kalnos tiešām bija daudz partizānu noda|u. Ak, ja arī viņu, Petru, Ahillejs ņemtu sev līdzi! Kad viņš mazliet paaugsies, varbūt viņš arī aizbrauks «uz turieni». Un Drosula par viņu uztrauksies.

Ikreiz, kad Petrs ar saviem draugiem devās kādā uzdevumā, viņš jutās drošs un mierīgs. Drosula gāja viņam blakus tik nesatricināmi mierīga un bezrūpīga, ar somu pār plecu un pēkšņi visnegaidītākajā brīdī izmētāja pa ielu skrejla,pinas, un tad, it kā nokas nebūtu bijis, pastaigu turpināja. Petrs nebija paguvis ne acu pamirkšķināt, kad skrejlapiņas jau izkaisījās pa ietvi.

Reiz svētdienas rītā viņi divatā devās uz tuvāko baznīcu. Ieiedama sieviešu pusē, Drosula viņu nosēdināja sev blakus no tās puses, kurā viņa turēja somu. Petrs nemaz neizbrīnītos, ja no šīs burvjiu somas izlidotu baloži vai izlēktu zaķēni. Drosula bija veiklāks burvju mākslinieks nekā tas, kuru viņi ar Sotiri reiz redzēja kinoteātrī «Atida». Programmā bija rakstīts, ka pārtraukumā starp seansiem uzstāsies iluzionists Hanti. Sotiris apgalvoja, ka tas viss ir blēņas un publiku apmānījuši, paņemdami par biļetēm vairāk nekā parasti. Kaut arī viņš pats bija ielavījies kā zaķis, nesamaksājis ne graša, tomēr nevēlējās, pēc viņa vārdiem, uzķerties uz blēžu makšķeres. Taču uzstājās īsts iluzionists. Viņam blakus stāvēja meitene sarkanā kleitā ar zelta spīgulīšiem. Iluzionists viņu iesēdināja lielā grozā un, noskaitījis virs viņas burvju vārdus, atvēra groza vāku. No groza izspurdza balodis ar sarkanu lupatiņu uz muguras, kas ari bija izšūta ar zelta spīguļiem.

— «...No svētā Jāņa evaņģēlija grāmatas...» — no kanceles tēvs Grigoris sāka lasīt evaņģēliju tik zemā balsī, ka baznīcā sāka dārdēt logu rūtis.

Pēkšņi virs dievlūdzēju galvām izspurdza baloži ar melniem plankumiņiem uz spārniem. Tā Petrs iedomājās skrejlapiņas, kas izlidoja no Drosuīas burvju somas. Neviens tā arī nepamanīja, kad viņa paguvusi tās izvilkt. Viens putns pārlidoja pār tēva Grigora galvu un klusu nolaidās uz atvērtā evaņģēlija. Petrs bija gatavs saderēt, ka garīdznieks ar vienu aci lasīja skrej-lapiņu, bet ar otru — lūgšanu. Rau, viņš pāršķīra lappusi un aizklāja ar to skrejlapiņu ...

«Brīvība vai nāve!» tur bija rakstīts. «Brīvība vai nāve!» Cik daudzas reizes Petrs bija rakstījās šos vārdus uz māju sienām un žogiem!

— Paskaties uz mazajām carienēm! — viņš ar elkoni piebakstīja Drosulai, kura ne reizi vien no viņa bija dzirdējusi par Muru, Šuru un Ņuru.

Gar ziemeju pusi pie sānu altāra stāvēja maiznieka sieva ar trim meitām. Viņas bija grezni uzpostas, mirgoja viņu zelta auskari, brošas un Antigones krustiņš. Jaunākā, Ņura, pacēla roku, cenzdamās satvert savādo putnu, kas igriezās virs viņas galvas un nedomāja nolaisties. Vecākā māsa iesita Ņurai pa roku.

Lai arī Nura, Mūra un Sūra neizlasa skrejlapiņas. Toties visi cilvēki baznīcā lasīja: «Brīvība vai nāve!» — un paslēpa skrej-lapiņas kabatās vai azotē. «Brīvība vai nāve!» izlasīja arī pārtikas veikala tirgotāja, kas cienīgi stāvēja spīdīgā, melnā, ar stikla pērlītēm izšūtā kleitā...

Lai nenomirtu badā, Dižā Antigone izpārdeva savu garderobi. Vectēvs skraidīja pa kvartālu, piedāvādams viņas kleitas. Visas iegādājās pārtikas veikala tirgotāja — pilnu lādi! Tas nu gan būs numurs, domāja Petrs, ja kādā jaukā dienā viņa parādīsies baznīcā Džuljetas vai Kamēliju dāmas tērpā!...

«Brīvība vai nāve!» Tirgotāja nometa lapiņu zemē tā, i.t kā lapiņa viņai dedzinātu rokas.

Drosulai nepatika vārds «nāve» un uz lielā transparenta, kuru viņa gatavoja demonstrācijai, uzrakstīja tikai «Brīvība». Vārdu «nāve» pēc tam uzrakstīja Ahillejs. Tāda jau bija Drosula: to, kas viņai negāja pie sirds, viņa izlaida, atstājot tukšu vietu, kuru aizpildīja kāds cits.

— Bet kā tev patīk vārds «mobilizācija»? — Ahillejs par viņu pazobojās.

— Nav slikts vārdiņš, — Drosula smējās.

— Tad uzraksti: «Nost ar .mobilizāciju!»

Vairākas dienas pēc kārtas darbnīcā gatavoja plakātus un skrejlapiņas, jau vairākas dienas uz žogiem Petrs un Jannis rakstīja «Nost ar mobilizāciju!». Un, kaut arī Kosts Agarins nepiedalījās demonstrācijās, viņš sacerēja skrejlapiņas tekstu, griezdamies tajā pie mātēm, māsām, līgavām — visām sievietēm, lai viņas ne|autu vāoiešicm dzīt viņu tuviniekus darbos uz Vāciju.

— Viņš atradis tādus vārdus, ka pat akmeņiem jākliedz, — Drosula teica.

Bet Antigone .apgalvoja, ka skrejlapiņas spēj sacerēt katrs, bet lai katrs pamēģina iziet demonstrācijā!

— Tad kāpēc Antigone neiemīlas Jannī, kas neizlaiž nevienu demonstrāciju? — Petrs Drosulai jautāja.

— Tu esi jokdaris, Pienenīt!... — viņa iesmējās.

Drosula ilgi smējās. Viņa smējās skanīgi un tā, ka citiem bija jāsmejas līdzi. Pielieca galvu sānis, un viņas mati izplūda par labo plecu. Tieši tā viņa smējās arī tad, kad Petrs jautāja, kāpēc debess viņas gleznās vienmēr ir dzeltenīga, bet jūra pelēkzaļa.

— Man, Pienenīt, apnikusi gaišzilā krāsa.

Petram šī krāsa bija sevišķi iegulusi atmiņā. Māmiņa pirms kara bija uzšuvusi sev jaunu mēteli un uzvilkusi to mugurā pirmo reizi divdesmit sestajā oktobri, divas dienas pirms kara sākuma. Tā bija svētā Dimitra diena, un viņa aizveda Petru ciemos.

«Jums ļoti piestāv šis mētelis. Ļoti piestāv,» viņas draudzene apgalvoja. «Kāda skaista krāsa!»

«Gaišzila,» māmiņa teica.

Tagad viņa valkāja garu jaku, kas bija noadīta no vecas, izbalojušas dzijas, un nekad nevilka mugurā jauno mēteli. Tas glabājās skapī, ietīts saplīsušā palagā. Māmiņa to glabāja Antigonei, kura tā bija izaugusi no sava vecā mētelīša, ka kleita par to bija veselu plaukstas tiesu garāka. Pagājušo svētdien, kad Antigone devās pastaigāties ar Ritu, māmiņa izņēma no skapja gaišzilo mēteli. Antigonei tas derēja ...

— Gaišzils, — Drosula dusmīgi nomurmināja. — Cik muļķīga krāsa!

Ģimnāzijā, viņa stāstīja tālāk, viņai bijusi zīmēšanas skolotāja, Lulas kundze, kura likusi visai klasei zīmēt vienādas, gaišzilas debesis.

— Vai tu domā, ka mākslas fakultātē māca 'labāk? Debess, jūra, kleitas — visam jāibūt gaišzilam.

Petrs bija pārliecināts, ka Drosula negatavotu krāsu, ja uz sienām un žogiem būtu jāraksta tādā krāsā.

Līdz Ahi.lleja atnākšanai viņi bija paguvuši notīrīt rūtis verandā, bet, kad bija sapulcējušies pārējie un patafons sāka spēlēt «Pasaulē visskaistāko tango», Drosula jau visos kaktiņos bija ieviesusi kārtību...

Februāris tuvojās beigām, bet tas rīts bija auksts. Antigone. protams, nesala; viņa uzvilka māmiņas gaišzilo mēteli ar lielu, stāvu apkakli, kurā varēja paslēpt pat degunu.

Māmiņa viņu aizturēja priekšnamā.

— Uzvelc uz skolu veco mēteli, — viņa teica ne gluži bēdīgā, ne gluži dusmīgā balsī.

— Mums šodien nodarbību nav, — Antigone atcirta un pagrūda Petru uz durvju pusi, steigdamās izmukt no mājas.

— Kur tad jūs tādā gadījumā dodaties? — māmiņa uztraukti jautāja.

— Uz de-mon-strā-oiju, — korī novilka brālis un māsa, it kā būtu agrāk norunājuši.

Māte apjukumā sastinga uz vietas: tētis taču bija aizgājis no •mājas jau pirms gaismas, teikdams, ka viņam ir neatliekamas darīšanas, un arī vectēvs ģērbās, gatavodamies kaut kur iziet.

— Iešu uzzināt, vai mums sindikātā izsniegs produktu talonus, kā bija solījuši, — viņš teica mātei, atbildēdams uz viņas izbrīna pilno skatienu.

Antigone un Patrs pa galvu pa kaktu metās lejā, bet māmiņa, stāvēdama kāpņu laukumiņā, centās pusbalsī viņus pārliecināt, baidīdamās, lai tikai nesadzirdētu Levendi kundze, viņas meita un Krupis:

— Bērni! Bērni, griezieties atpakaļ! ...

Sotira soļu klaudzoņa apslāpēja mātes lūdzošo balsi.

Šodien arī viņš ies demonstrācijā, taču ne ar Petru, bet ar savu bandu. Šodien ir sevišķa diena. Šodien uz ielas izies visa pilsēta. Varbūt pat teātra suflieru pensionāru sindikāts. Tikai māte patiks mājās. Un, kaut arī viņa zaudēs mieru, viņu nepārņems tīrības mānija kā Drošuļu; viņa sēdēs uz krēsla ar pārakmeņojušos seju, bezspēkā nolaistām rokām. Kaut arī gribētu, viņa nespētu pat lūgt dievam novērst briesmas no viņas tuviniekiem. Mājā taču nav svētbilžu, un pie sienas karājas tikai Dižās Antigones portrets ar tēva zīmītēm, kas paslēptas aiz papes...

Uz viena ielas stūra Petru un Antigoni gaidīja Jannis, uz cita — Rita. Viņi vispirms devās iuz skulptūru darbnīcu, lai šoreiz visi kopā izietu demonstrācijā. Ieraudzījusi Petru, Drosula iesaucās:

— Vai tiešām jūs neredzat, ka viņš ir sasalis ragā ... Galīgi zils!

Un viņa uzvilka viņam mugurā savu garo svīteri, apjoza ar siksnu, lai Petrs jaunajā apģērbā neizskatītos pēc meitenes kleitiņā.

— Tagad tu esi īsts kazaks, — viņa teica.

Uz ielas Drosula viņu paņēma pie rokas. Viņš sākumā gribēja protestēt, apvainojies, ka ar viņu apietas kā ar maziņu, bet viņas karstā delna patīkami sildīja roku.

Atēnas šodien bija pārvērtušās. It kā gaidīdama kādas pārmaiņas, pilsēta bija aizturējusi el.pu. Visur, kur vien paskaties, stāvēja karabīnieri un vācu kareivji. Kur viņu tik daudz radies?

Ahlllejs aizveda draugus pa šķērsielām uz turieni, kur vajadzēja notikt lielajam mītiņam. Uz katra stūra viņiem pievienojās nepazīstami cilvēki, un drīz vien viņi izveidoja veselu kolonnu. Uz plašā prospekta tā ieplūda ļaužu jūrā. Meitenes izvilka no mēteļu apakšas plakātus un tos izpleta.

Brīvība vai nāve!

Nost ar okupantiem!

Nost ar mobilizāciju!

Ieskanējās dziesma, kas sildīja sirdis:

Par jauno dzivi

Uz priekšu arvien ...

Drosulai bija skaista, skanīga balss. Jannis, kas gāja pa priekšu, vilka nepareizi, toties skaļi. No visām pusēm saskrēja karabīnieri un uz motocikliem piebrauca vācieši.

— Ciešākas rindas, ciešāk cits pie cita, — Ahillejs visu laiku atkārtoja.

Drosula nelaida vaļā no sevis Petru. Tikko viņš mēģināja izraut roku, viņa vēl ciešāk to sažņaudza. Pēkšņi norībēja automāta kārta, un .tad atskanēja kliedziens:

— Šauj! Šauj!

Cilvēku jūra saviļņojās. Salīgojās arī pomeranču koki, kas ieskāva prospektu. Cilvēki, kas tajos bija sakāpuši, rāva nost pomerances un meta zemē. Atsevišķi kliedzieni izgaisa kopējā troksnī, un vairs nevarēja saprast ne vārda.

Petrs neviļus atcerējās, kā vasarā vēl pirms kara, kad viņu veda uz vasarnīcu, viņš iebrida jūrā, tā ka ūdens sniedzās līdz mutei, un tad kājas šausmās tīri vai pieauga pie jūras dibena, viņš nevarēja pagriezties atpakaļ uz krastu un tikai dzirdēja attālu troksni, pazīstamu balsu dūkoņu, bet nevarēja saprast nevienu vārdu.

It kā saprazdama zēna pārdzīvojumus, Drosula vēl stiprāk spieda viņa roku. Cilvēki cēla no zemes pomerances, kas bija zaļas un cietas kā akmens. Beidzot palaidusi vaļā Petra roku. Drosula ari vāca pomerances. Petrs no viņas neatpalika, viņš zaļos augļus bāza azotē. Josta, kas bija cieši savilkta ap vidu, neļāva tiem birt zemē.

Sekoja otra automātu kārta, bet tagad, uz to atbildot, demonstranti meta pomeranču krusu uz karabīnieru galvām.

Nožēlojamās, noputējušās pomerances... Ja agrāk kāds puika norāva kaut vienu augli, viņu notvēra policists... Tagad Petrs liela uzbudinājumā varēja tos mest un mest, ciik vien tīk. Viņš pacēlās pirkstgalos, lai pār priekšējo galvām varētu trāpīt mērķī.

Pirmajā rindā soļoja Ahillejs un Jannis ar plakātu rokās, aiz viņiem gāja Rita un Antigone, tad Drosula un Petrs. Karabīnieri mazliet atkāpās, un starp viņiem un demonstrantiem izveidojās brīva telpa. Cilvēki pārstāja sviest pomerances. Dūkoņa apklusa. Visi aizturēja elpu. Pēkšņi no karabīnieru rindas uz priekšu panāca viens, turēdams automātu pie kājas. Viņam pievienojās divi vācu motociklisti no lauka žandarmērijas, kā pēc tam Pet-ram paskaidroja viszinis Sotirds. Ko karabīnieris darīs?

Viņš lēni nolaida automātu, mērķēdams uz demonstrantiem. Tagad neviens neturēja Petru aiz rokas, bet tā vēl bija karsta.

— Neuzdrošinies šaut! — atskanēja kliedziens.

Kliedza Drosula, kas bija izgājusi uz priekšu. Viņa apstājās karablniera priekšā pavisam tuvu un izstiepa uz priekšu rokas, it kā gribēdama to aizturēt.

— Atpakaļ! — Ahillejs viņai uzsauca lūstošā balsī.

... Viņa bija tieši tāda kā no māla veidotā Drosula uz pjedestāla tur, darbnīcā, izstiepusi uz priekšu abas rokas, it kā no sevis kaut ko atvairīdama ...

Pomerances atkal sāka birt kā krusa, bet tagad krita arī akmeņi, asfalta gabali, ķieģeļi un nūjas. Pūlis sauca: «Uz priekšu! Uz priekšu!» — kā grieķu karavīri, uzbrūkot itāliešiem.

Petru nobīdīja malā, bet viņš ar elkoņiem lauza sev ceļu pie sava plakāta,'kas pazibēja priekšā... Pēdējā piepūle — un viņš bija nokļuvis pie tā.

— Nogalināja meiteni! — kāda sieviete sāka vaimanāt.

...Uz asfalta gulēju Drosula. Viņas mati kā vēdeklis pletās ap galvu. Uz oranžā svītera rēgojās liels, tumšs plankums. Ahillejs un Jannis bija nometušies ceļos pie viņas. Viņi kaut ko kliedza, bet viņu vārdi nenokļuva līdz Petra apziņai. Kaut ko kliedza arī Antigone. Viņš tikai redzēja viņas lūpu kustības, bet nedzirdēja ne skaņas, kā kinoteātrī, kad pēkšņi sabojājas aparāts, skaņa pazūd un redzams tikai, kā kustas aktieru lūpas.

Novilkusi gaišzilo mēteli, Antigone to uzklāja Drosulai.

— Ne! Nē! — Petrarn izlauzās, un viņš pats nobijās no sava kliedziena.

«...Man, Pieņemt, ir apnikusi gaišzilā krāsa.»

Ahillejs un Jannis saudzīgi, uzmanīgi pacēla Drošuļu. Satvērušas Petru aiz rokām, Antigone .un Rita aizvilka viņu sev līdzi...

Pacēlās kāda veikala durvju režģi, un viņus ielaida iekšā.

Par jauno dzīvi Uz priekšu arvien...

Cilvēki uz ielas dziedāja Drosulas iemīļoto dziesmu. Skaļi, droši, bez kādām bailēm...

Tas bija grāmatu veikals. Telpas vidū atradās liela, ar grāmatām apkrauta lote. Drošuļu uzlika tieši uz grāmatām. Antigone un Rita apskāvušās skaļi raudāja.

«. . .Tad kāpēc Antigone neiemīlas Jannī, kas neizlaiž nevienu demonstrāciju?» — «Tu esi jokdaris, Pienenīt...» Drošuļa prata tā īpaši smieties: viņa pielieca galvu uz sāniem, un mati izrisa uz labā pleca. Arī tagad viņas galva bija noliekusies uz sāniem, bet viņa nesmējās. Acis bija aizvērtas, seja bāla, mazliet dzeltenīga. Atskanēja troksnis, visi satrūkās. Tā bija pēdējā pomerance, kas izkrita no svītera apakšas, no Drosulas oranžā svītera.

«...Vai tiešām jūs neredzat, ka viņš ir .sasalis ragā... Galīgi zils!...»

— Vai tiešām jūs neredzat, ka zēns ir pārbijies? Iedodiet viņam mazliet ūdens.

To teica veikala īpašnieks. Bet zēns — tas laikam bija Petrs. Bet viņš nebija pārbijies.

— Vai tev ir slikti? — pie viņa piegājis, dobji čukstēja Jannis.

Petrs noliedzoši papurināja galvu. Viņš gribēja kaut ko jautāt, bet nespēja pavērt lūpas. Gribēja pieiet pie Ahilleja, bet viņa kājas neklausīja.

— Ko tu teici? — Jannis nomurmināja.

Petrs nezināja, vai viņš kaut ko bija teiois. Viņš gribēja kaut ko dabūt zināt... Drosula uz plakātiem nerakstīja "tos vārdus, ikurt viņai nepalika. Nāve... Nāve... So vārdu viņa nekad nerakstīja. «Brīvība vai nāve!» Cik reižu Petrs skolā nedabūja brāzienu par šo «vai». Šķiramais saiklis, beidzot viņš to bija apguvis. Labi vai slikti. Viens izslēdz otru. Bet, ja nāve, tad nav brīvības...

— Izdzer! — Jannis viņam pasniedza glāzi ūdens ar kaut ko saldu, līdzīgu cukuram.

Tā ir nāve! Tāpēc netiek saukts ārsts, tāpēc visi sēž klusēdami, tāpēc meitenes joprojām raud. Bet Petrs neraudāja. Viņš rīkojās kā Drosula: vārds viņam nepatika, un viņš to neatkārtoja pat domās. Nāve. Drosula ir mirusi. Nekad viņš neizteiks to, kas viņai nepatika. Sliktākajā gadījumā pateiks: «Aizbrauca uz turieni.»

Uz ielas trakoja tauta. Automātu uguns, akmeņu lietus, dziesmas. Pacēlis no grīdas cieto pomeranci, Petrs to spēcīgi, līdz sāpēm, sažņaudza saujā. [30]

4. nodaļa　 GARIBALDIJS

Ahillejs devās kalnos. Viņš bija paņēmis līdzi Negaisu. Laimīgais Ahillejs, viņš varēja sist vāciešus, itāliešus un pie viņu krūtīm piestiprināt zīmīti: «Par Drošuļu.» Petrs varēja tikai rakstīt lozungus .uz žogiem un māju sienām.

Zini, Pienenīt, ka arī ota ir ierocis, — Ahillejs viņam teica, kad viņi visur rakstīja «Staļingrada».

Tētis tagad varēja klausīties radio un nenervozēt. Viņi ar vectēvu piestiprināja Padomju Savienības karti pie ēdamgalda izbīdāmā dēja.

— Krievi iegājuši Rostovā!... Ieņēmuši Harkovu! — Vectētiņa seja staroja.

Lai dabūtu zināt notikumu rezultātu, viņš tagad neizlika pasjansu, bet, pārliecies pār ģeogrāfijas karti, sastādīja kara operāciju plānus, iedomādamies, kā Sarkanā Armija sagraus vāciešus.

— Redzēsiet, kas būs, kad Lembesis iztīrīs Āfriku, — vectētiņš triumfēja.

Par Lembesi viņš bija iesaucis ģenerāli Montgomerijai, jo, pēc vectētiņa vārdiem, tas bija pārsteidzoši līdzīgs aktierim Lembe-sim, kurš Dižās Antigones trupā tēloja salonu lauvas.

Tētis apgalvoja, ka tagad varot brīvi uzelpot, klausoties radio. Potrs arī centās brīvi uzelpot, bet viņa krūtis žņaudza it kā stīpa. Kopš tā laika, kad Drosula «aizbrauca uz turieni»...

— Kad es domāju par Drošuļu, kaklā iestrēgst kamols, — Antigone teica.

Viņa vairs netina matus uz lupatiņām; pēc Drosulas «aizbraukšanas» viņa tos pārsēja ar melnu lentu, kā tajā dienā, kad vācieši iegāja Atēnās. Starp citu, Dina Durbina jau bija izgājusi no modes. Visi apgalvoja, ka Antigonei ļoti piestāv jaunā frizūra — gari, taisni mati un lenta ap galvu un viņa ir līdzīga Alindai Valli, itāliešu kinoaktrisei, — vairākas filmas, kurās viņa tēloja, toreiz tika demonstrētas Atēnās. Petrs nesaprata, kāpēc viņa māsai katrā ziņā ir jābūt līdzīgai kādai aktrisei. Piemēram, Drosula nevienam nebija līdzīga...

Un visiem sirds vai pamira, kad tika atnestas mājās jaunas ziņas:

— Apcietināts Leonīds.

— Apcietināta Marija.

— Niks kaut kur pazudis, neieradās uz tikšanos.

— Mūs, ebrejus, visus saņems ciet, — Rita stāstīja, sirdij vai pamirstot, un kļuva bāla kā audekls.

Sotirim nekad bailēs nepamira sirds. Viņš gandrīz vienmēr saglabāja jautru noskaņojumu. Pat tad, kad uzzināja, ka viņam drīz būs patēvs. Viņš par to stāstīja kā par lielu veiksmi. Petrs atcerējās Sotira tēvu, pavisam jaunu, jautru, citādu nekā viņa tēvs. Dažreiz svētdienās viņš zēnus ņēma līdzi pastaigāties un spēlēja ar viņiem futbolu. Viņš valkāja rūtainu kreklu bez kaklasaites un, vakaros atgriezdamies no darba, svilpoja modernas dziesmiņas. Pctra māte sākumā nopriecājās, ka Sotirim būs patēvs.

— Viņi kaut mazliet izķepurosies no trūkuma, — viņa teica.

Reiz dienā pie viņas ienāca Sotira māte paziņot par savu saderināšanos.

— Jūs manu līgavaini zināt, — viņa mazliet mulsi piebilda.

Izdzirdusi viņa vardu, Petra māte tikai novilka: «A-a-a!» Jo līgavainis bija tēva bijušais priekšnieks Kondojanis — «Sviests un olīveļļa». Viņš vairs netirgojās ne ar sviestu, ne ar olīveļļu — visu vācieši bija konfiscējuši, bet pārdeva zitamīnu — pelēku masu, ko ieguva no alus mielēm un sviesta vietā zieda uz maizes. Ziiamins bija iesāļš un garšīgs. Klīda valodas, ka Kon-doj.anis sadarbojoties ar vāciešiem, citādi viņš nebūtu varējis dabūt raugu un alus mieles un kļūt bagāts. Pērn viņam nomira sieva, un uz kapa viņš uzcēla kapliču, tik milzīgu kā māja.

Nabaga Sotiris! Petram bija viņa ļoti žēl. Tagad viņam būs tēvs ar garu nagu uz mazā pirkstiņa, un, kad šim tētim pie tējas piedāvās sīrupu, viņš atbildēs:

— Dodiet, lūdzu, ja tas ir tikpat garšīgs un salds kā jūs.

Šādu joku Kondojaņa kungs atkārtoja katru gadu, kad nāca pie Petra matēs uz- vārda dienu. Antigone un Potrs vienmēr ar nepacietību gaidīja, kad viņš to pateiks, un šķelmīgi saskatījās.

Kondojanis ne reizi nebija redzējis Sotiri. Kādu iespaidu uz viņu varēja atstāt padēls, apaudzis ar matiem kā pērtiķis, — runājot paša Sotira vārdiem, — līdz asinīm saskrāpētām rokām, kājām un pat ausīm. Jauks zēns, kas savu valodu piebārstīja ar lamu vārdiem, salīdzinājumā ar kuriem vārds «draņķis» skanēja tik nevainīgi kā, piemēram, «labdien». Ka gan’ Kondojaņa kungs — «Sviests un olīveļļa» varēja zināt, ka šis zēns zaga automašīnu rezerves daļas, maizi un kabeli, pat vilka pistoles no maksts karabīnieriem demonstrācijas laikā? Kā gan nākamais patēvs varēja zināt, ka Sotiris nodarbojas ar sabotāžu un spekulāciju? Kā gan «Ziitamīna kungs» varēja zināt, ka Jannis meklēja zēnu, kas būtu «izveicīgs kā zaķis, ar ožu asu kā sunim, gudrs kā zirgs un viltīgs kā lapsa», lai aizsūtītu viņu kalnos par sakarnieku pie Ahilleja, un izvēlējās, pēc Petra ieteikuma, viņa padēlu, bet Petrs no skaudības vai mira nost? ... Starp citu, neviens no zēniem, vienīgi Sotiris, nevarēja uz ilgāku laiku aiziet no mājām, neradot 'uztraukumu. Bet Sotiris jau vairākas dienas dzīvoja viens, un bija grūti paredzēt, cik ilgi viņam tā būs jā dzīvo.

— Pieskatiet viņu mazliet, Eleni kundze, — Sotira māte lūdza Petra māti. — Mēs viņam sūtīsim iztikas līdzekļus.

Svētdien notika kāzas, un nākamajā dienā jaunlaulātie aizbrauca uz citu pilsētu.

Bet Sotiris tā arī neredzēja savu patēvu.

— Es, Eleni kundze, taču esmu tāds... Ja mani stādītu priekšā līgavainim, viņš droši vien laistu vajā ļekas, — Sotiris paskaidroja Petra mātei, spriezdams kā pieaugušais.

— Vai tu esi .sarūgtināts? — Petrs viņam jautāja.

— Kā tad! Kādēļ lai es būtu sarūgtināts? — viņš protestēja. — Tagad es uz goda varēšu klīst pa pilsētu, jo man būs «iztikas līdzekļi»...

Petrs labi zināja, ka Jannis neļaus viņa draugam «klīst pa pilsētu».

«Bet vai patiešām viņš nejūtas sarūgtināts?» Petrs domāja.

Viņa pārdomas pārtrauca troksnis kāpnēs: Sotiris dancodams lēca pāri diviem pakāpieniem un skaļi dziedāja jautrā, skanīgā balsī:

Musolini dziest,

Musolīni dziest,

Mušmires Tas pārēdies.

— Kas tev noticis, vai jucis esi? — Petrs, atvēris dzīvokļa durvis, metās viņam virsū. — Izdzirdēs vēl Krupis.

— Kas tad par to? — sataisījis vienaldzīgu ģīmi, Sotiris novilka. — Itālija ir kaput ...

Te priekšnamā ienāca tēvs.

— Itālija kapitulējusi! — viņš priecīgi paziņoja. — Tikko ziņoja pa radio!

— Iesim uz ielas, paskatīsimies, kas tur notiek, — Sotiris ierosināja.

Zēni skraidīja pa pilsētu, kā pirmajā dienā pec kara pasludināšanas, kad visi dziedāja «Pa svešajiem kalnleju ciemiem».

Visur drūzmējās ļaudis, kas alka dabūt zināt pēdējos jaunumus. Itālieši bija pazuduši. Komandantūru un komandanta pārvaldi apsargāja vācu sargkareivji, kas stāvēja pie durvīm.

— Viņus ved konvoja pavadībā! Viņus ved konvoja pavadībā! — kāds uz ielas stūra iekliedzās.

Petrs un Sotiris aizskrēja paskatīties, kas tur notiek. No visām pusēm turp steidzās cilvēki, skrēja arī kāda vecīte, kas ļoti jocīgi krustījās un murmināja:

— Kungs, glāb un apžēlojies! Glāb un apžēlojies!

— Paskaties! — Sotiris iebļāvās. — Tagad lauka žandarmērijas vācieši apsargā itāliešus!

No aizstūra parādījās milzīga itāliešu karavīru kolonna, kurai abās pusēs uz motocikliem lēni brauca vācieši. Tikai pagājušo svētdien bija notikusi itāliešu kājnieku parāde. Viņi lepni soļoja, un gaiļa spalvas uz viņu galvām tik jocīgi kustējās, ka no smiekliņ liem bija vai jāplīst. Un tās pašas dienas vakarā māmiņa paņēma Petru līdzi ciemos pie savas paziņas, kas dzīvoja netālu no Aija Paraskevi; un, kad viņi piebrauca pie komandantūras, itālieši izsēdināja visus no autobusa, lai pārbaudītu dokumentus.

— Su! Su! Presto! Presto![31] — viens no karabīnieriem griezīgā balsī kliedza.

Tagad vairs neskanēja kliedzieni «Presto!». Itālieši gāja kailām galvām, atpogātos formas svānkos, bez uzplečiem, bez dienesta pakāpju atšķirības zīmēm. Neskuvušies, nožēlojami — tieši kā ka ragus tekni, kas cietuši sakāvi kaujā.

Petrs piespieda sevi ar naidu domāt par karabīnieri, kas bija paņēmis Todoru, un par to otru, kas draudējis ar automātu... Viņš tagad centās sevī apslāpēt žēlumu pret itāliešiem, ikuri vilkās tik nelaimīgi savu bijušo sabiedroto konvoja pavadībā un žēli diedelēja: «Pane... sigaretta,»[32] — kā vectētiņš, kad tēloja mirstošo pie svešajām durvīm.

Aizmugurē skrēja puikas, un aizelsušies dziedāja:

Musolini dziest.

Musolini dziest,

Mušmires Tas pārēdies.

Itāliešus tas nemaz neuztrauca, viņi lūdzoši skatījās uz bērniem un atkārtoja:

— Bambino ... pane .. .[33]

No tabakas kioska iznāca pārdevējs un pasvieda itāliešiem vairākas cigarešu paciņas. Tie palēkdamies ķēra tās gaisā. Tad sievietes meta viņiem maizi, riekstus, rozīnes.

Petrs un Sotiris gāja aiz kolonnas kopā ar puikām, kas dziedāja:

Kājas tikko tirinās,

Acis tikko virinās,

Morgā viņš nu Spirinās.

Sākumā arī viņi vilka līdzi, bet tad apklusa, it kā pēkšņi atcerējušies, ka viņi vairs nav mazi puikas kā kara sākumā.

— Ejam mājās! — viņi abi reizē nolēma, it kā vienu un to pašu domu pārņemti.

I<ad Petrs iegāja ēdamistabā, visa ģimene sēdēja pie galda.

— Tagad pie mums komandēs vācieši un stingrāk pievilks skrūves, — tētis teica.

— Kur nu! — vectēvs iebilda. — Skrūves jau tā ir stingri pievilktas.

— Nē, no vāciešiem neko labu negaidi, — tētis palika pie sava.

— Es gribu jums kaut ko pateikt, — nepievērsdama uzmanību viņu strīdam, māte satraukti ierunājās, it kā steigdamās dalīties ar viņiem domās, kas nejauši iešāvušās galvā.

Visi izbrīnījušies uz viņu paskatījās. Māmiņa nekad nepiedalījās sarunās pie galda un, ja par kaut ko runāja, tad tikai par ēdienu. Tagad viņa it kā gatavojās paziņot kaut ko pavisam citu. Nenovērsdami no viņas skatienu, visi klusēdami gaidīja.

— Lejā, mūsu pieliekamajā kambarī, paslēpies kāds itāliešu kareivis, — māte paziņoja tik vienkārši, it kā runa būtu par zāģskaidu maisu krāsniņas iekurināšanai.

— Madonna mia^34... — vectētiņš smieklīgi novilka, pārsteigts par māmiņas «joku».

Neviens pat nebija paguvis ne muti pavērt, jo māmiņa sāka steigšus un juceklīgi stāstīt, kā viņa, iedama uz pieliekamo pēc zāģskaidām, atklājusi, ka durvis nav aizslēgtas.

— Protams, tu biji aizmirsis tās aizslēgt, — viņa teica Pet-ram nevis dusmīgi, bet drīzāk gan pat laipni. — Tu visu laiku šaudies šurpu turpu un rakņājies pa grabažām.

Pctrs gribēja taisnoties, bet māmiņa turpināja savu stāstījumu. Iegājusi pieliekamajā, viņa ieraudzījusi kareivja zābaka purnu, kas rēgojies no vectēva lādes, un līdz nāvei nobijusies.

— Non abbia paura, signora^35, — atskanējusi dreboša balss.

No lādes bikli izlīdis nobijies itāliešu kareivis.

— Sono buono, non sono fascista![36]

Māmiņa nevis tikai izstāstīja šo notikumu, bet «notēloja», kā senajos laikos, kad viņa Petram tēloja veselas ainas no «Mīlas un viltus», atveidodama dažādas darbojošās personas. «Viņa ir gluži pārvērtusies, kļuvusi tāda kā pirms kara,» Petrs nodomāja. Viņas acis spīdēja kā toreiz veikalā, kad viņa pie spoguļa pielaikoja cepures. «Atdod skatuvei savu Eleni,» vectēvam teica aktieri, kuri bija sajūsmā, redzot, kā māmiņa, toreiz vēl pavisam jauniņa, atdarina viņus aiz kulisēm.

:Pirms kara, ikad slimais Petrs gulēja gultā un māmiņa nāca pie viņa pasēdēt, viņa nekad nestāstīja pasakas, bet tikai «spēlēja». Viņa tēloja gan vienu, gan otru kaimiņieni, atdarināja viņu grimases un balsi tik dabiski, ka Petrs tūlīt uzminēja, kas ar to domāts... Viņš jau bija aizmirsis to māmiņu, un pēkšņi viņa no jauna atdzima viņa priekšā, tēlodama pārbijušos itālieti.

— Sono buono, non sono fascista, non sono Mussolini. Sono Bandoglio.. .*

Māmiņa tik jocīgi viņu atdarināja, ka visi no smiekliem locījās.

— Non fascista, non fascista... — vectēvs norūca. — Ko lai mēs ar viņu darām?

— Nevar taču viņu izdot vāciešiem, — tētis nopietni teica.

— Tātad, kad beigsies karš, mēs pie sevis paslēpsim arī Krupi? — viņam nepiekrizdama, Antigone sašutusi teica.

— Nē, nē. Tas ir pavisam kas cits! — ar degsmi, kas viņai nemaz nebija raksturīga, māmiņa iebilda. — Itālieši tagad ir uz vienu roku ar sabiedrotajiem, uz vienu roku ar mums.

Petrs neticēja pats savām ausīm. Līdz šim viņš uzskatīja, ka māte nemaz neinteresējas par politiku un pat lāgā nezina, kas ar ko karo.

— Es neizdošu nabadziņu vāciešiem. Mēs viņu kaut kur paslēpsim, — māmiņa paziņoja tik noteikti, kā pirms kara, kad izrīkoja visus mājiniekus: «Antigone iestāsies privātskolā», «Mēs nopirksim viņai plisētus svārkus», «Kaut kā savilksim galus kopā»... Bet ja māmiņa kaut ko bija ieņēmusi galvā...

Visu vakaru viņi strīdējās. Tētis palika pie sava:

— Mēs taču nedrīkstam viņu izdot vāciešiem.

— Lieks zupas šķīvis... — vectēvs rūca.

Māmiņa klusēja. Kad satumsa, viņa teica:

— Vai man neaiziet uz pieliekamo? — viņa it kā gribēja zināt viņu domas; bet varēja redzēt, ka viņa stingri nolēmusi atvest itālieti uz māju.

— Paskatīsimies, kas par putnu ir šis Garibaldijs, — vectēvs teica pēc tam, kad māmiņa bija izgājusi ārā no istabas.

Izbrīnītais Petrs jautāja māsai, kā vectēvs zina itālieša uzvārdu. Tad Antigone viņam paskaidroja, ka vectēvs pajokojis, Garibaldijs bijis ievērojams itāliešu revolucionārs.

— Nu jā! Vai tad tiešām starp itāliešiem bijuši ievērojami cilvēki? — Petrs neticīgi iesaucās, bet viņa piezīmi neviens neievēroja.

Slēpdamies aiz māmiņas muguras, ēdamistabā ienāca itālietis; viņš bija maza auguma, vājš, melnīgsnējs un tik ļoti nobijies, ka Antigone, mainījusi savas domas, teica: [37]

— Viņš pelnījis tikai līdzcietību ...

Māmiņa staigāja pa dzīvokli rosīga, īt kā atmodusies no dziļa miega. Likās — viņa atbrīvojusies no visām rūpēm un pavisam aizmirsusi, kā sadusmojās uz tēti par viņa papīriņiem: «Tu mājās spēlējies ar uguni.» It kā pavisam aizmirsusi, kā ik rītu uztraucās, izvadīdama Antigoni un Petru no mājām, — viņa taču lieliski zināja, ka viņi ne vienmēr iet uz skolu. Tagad viņai it kā nebija ienācis prātā, ka stāvu zemāk dzīvo Krupis un pilsēta ir pilna ar vāciešu patruļām, kuras jebkurā dienas vai nakts laikā var ielauzties mājā un izdarīt kratīšanu. It kā pavisam aizmirsusi niknos vārdus, kuri viņai hija izlauzušies, kad viņa dabūja zināt, ka apcietināta kāda paziņa, kas slēpa savā mājā angļu virsnieku: «Vai tiešām viņa nepadomāja par saviem bērniem?»

Māmiņa sīki izklāstīja labi pārdomāto plānu; varēja likties, ka viņai jau sen dots uzdevums paslēpt pie sevis mājā kādu pagrīd nieku.

Itālietis nedrīkst iziet uz ielas. Dienā viņš'atradīsies istabās, bet, ja atnāks kāds svešinieks, pasēdēs virtuvē. Viņš gulēs antrc-solā, ko parasti dēvēja par kalpones istabu. Uz turieni no virtuves veda vītņu kāpnes, uz kurām agrākajos laikos sēdēdams Pctrs labprāt papļāpāja ar māmiņu; tagad viņam, kad viņš uzkāpa antresolā, vajadzēja pieliekt galvu, lai neatsistos pret durvju palodu vai pret zemajiem griestiem ...

Pirms kara Levcndi kundzei bija kalpone, Petra vienaudze, vājiņa, bāla meitenīte. Saimniece viņu rāja no rīta līdz vakaram. Petra māte ļoti žēloja meitenīti, un, kad tā uzkāpa pa kāpnēm terasē kārt veļu pēc lielās mazgāšanas, viņa iznāca pa sētas puses durvīm un teica viņai:

«Pagaidi, Petrs tev palīdzēs.»

Viņš paņēma smago grozu pie viena roktura, meitene — pie otra.

«Saimniece mani piekaus, ja ieraudzīs mūs kopā,» kalpone nobijusies čukstēja.

Pēc tam, mazliet apradusi, viņa ielaidās sarunā. Bieži stāstīja, ka baidoties gulēt antresolā. Viņai likās, ka zemie griesti uzgāzīsies virsū; un vasarā, izgājusi pagalmā, viņa snauda,, sēdēdama uz ārējām kāpnēm, kas veda uz terasi. Ja Levcndi kundze viņu tur būtu uzgājusi no rīta, viņa būtu varējusi nodomāt, ka kalpone izgājusi pēc kaut kā no mājas un, apsēdusies uz kāpnītēm, nejauši iesnaudusies.

«Tu guli iedama, sliņķe!» saimniece viņu strostēja.

Itālietis, kā redzams, nemaz nebaidījās no zemajiem griestiem. Māmiņa uzskatīja, ka antresols ir visdrošākā vieta. Ja naktī atnāktu izdarīt kratīšanu, Garibaldijs varētu izlīst pa logu uz pagalma izeju un, uzrāpies uz terases, pāriet uz kaimiņu mājas jumta. Māmiņa visu bija paredzējusi! Un, kamēr viņa staigāja no istabas uz istabu, vāikdama apģērbu, segas un palagus itālietim, viņš sekoja viņai kā ēna, it kā baidīdamies kaut uz minūti palikt aci pret aci ar pārējiem ģimenes locekļiem.

— Ja viņš būtu skaistulis, es domātu, ka mana meita viņā .iemīlējusies, — vectēvs pajokoja. — Bet viņš...

— ...pelnījis tikai līdzcietību, — Antigone pabeidza viņa vietā.

Kad Petrs bija nolicies gulēt, viņam pēkšņi likās, it kā mājā atgriezies Todors un viņa bruņas klaudz «tap-tap» pret krēslu kājām. Bet tur kareivja zābakos čāpoja Garibaldijs, staigādams mātei pakaļ.

5. nodaļa. SIEVIEŠU DZIMTES LIETVĀRDS, KAS BEIDZAS AR «A»

Tētim bija taisnība: no vāciešiem neko labu nevarēja gaidīt. Iespējams, ka mazajām carienēm un maizniekam nekas nebija mainījies, bet Levendi kundzei, Lelai, Krupim, Petra ģimenei un pārējiem kaimiņiem daudz kas mainījies.

Šķiet, ka Krupis nolēmis kļūt par operdziedoni. Viņš ne no šā, ne no tā sāka dziedāt pilnā rīklē un tad vectēvs teica:

— Ja Krupis dzied, tad kaut ko labu dzirdēsim vakarā pa radio.

— «Sie heißt Lili Marlen,»[38] Krupis dziedāja kā lakstīgala.

Visi ātri uzminēja viņa triku: viņš izlikās jautrs, lai cilvēki

domātu, ka vācieši gūst uzvaras.

— Viņš mūs uzskata par idiotiem, — vectēvs uztraucās.

Mazajā kvartālā, kurā dzīvoja Petrs, neviens nevarēja mierīgi gulēt, kaut arī ārzemju radiostacijas skaļi ziņoja: «Uzvara tuvojas,» — kaut arī frontēs uzbruka krievi un angļi ar amerikāņiem.

«Melnais būris» riņķoja pa ielām, visu laiku apstādamies pie Ikādām durvīm. Šodien viņi... rīt mēs...

Sotiris aizbrauca pie Ahilleja. To zināja vienīgi Petrs un Jannis, pat Antigone ne. «Jo mazāk mēs zinām cits par citu, jo labāk.» Vai tad tā neteica vājprātīgais pidžamā? Petrs nezināja neko par Grigora kungu, kas dzīvoja kaimiņu mājā. Bet viņš :bija tik svarīga persona, ka pēc viņa atbrauca «melnais būris» ar desmit līdz zobiem apbruņotiem vācu kareivjiem; viņu izcēla no gultas rītausmā un kaut kur aizveda.

Grigora kungs, pasta ierēdnis, gāja no rītiem uz darbu, bet vakarā sēdēja kafejnīcā un tik skaļi strēba kafiju, ka bija dzirdams uz pretējās puses ietves. Petrs viņu necieta, jo, katru reizi tiekoties uz ielas, dzirdēja no viņa vienu un to pašu jautājumu:

«Nu, dclveri, kādi ir tavi panākumi skolā?»

Neko Petrs nezināja arī par Nilki kundzi, kuru kopā ar abām meitām apcietināja vācieši. Kad viņi ar Sotiri vēl bija mazi zēni, tad piezvanīja pie viņas dzīvokļa durvīm un tūlīt paslēpās kāpņu telpā. Niiki kundze atvēra durvis un, nevienu neredzēdama, kliedza:

«Bezjūtīgie radījumi!»

Bet viņi savā slēptuvē no smiekliem sprauslāja.

Jannis vairs mājās nenakšņoja. Lai ar viņu-tiktos, Petrs gāja uz citu kvartālu pie nepazīstamiem cilvēkiem. Skulptūru darbnīcā jaunieši vairs nepulcējās. Tagad tur dzīvoja blondīne Maro, kurai mati vijās sīkās sprodziņās kā nēģerietei. Viņa spēlēja vijoli. It kā iedams uz mūzikas stundām, Petrs pie viņas gāja divas reizes nedēļā. Vijoļkastē viņš nesa saiņus ar avīzēm, kas bija nodrukātas uz vienas puses un ko iespieda Jannis ar saviem draugiem kādā veļas mazgātavā. Maro teica viņam tikai «labdien». Klusēdama izņēma avīzes un atdeva viņam tukšo vijoļ-kasti. Petrs mazliet vilcinājās, gaidīdams, vai viņa neuzsāks sarunu, un tikmēr priecājās par māla Drošuļu. Bet Maro sasveicinājusies vairs neatvēra muti. Viņa vienmēr uz Petru raudzījās ar vienaldzīgām acīm, nekad nesmaidīja, bet arī neizskatījās bēdīga. Viņas seja bija kā izcirsta no akmens, bet to nebija izcirtis Ahillejs, jo akmens viņa rokās atdzīvojās ...

Tikai vienu reizi, kad Petrs no rīta atnāca ar savu «vijoli» uz darbnīcu, viņš ieraudzīja citu Maro. Vispirms viņa teica:

— Labdien, Pienenīt!

Tad atšķaidīja viņam ūdenī mazliet sausā piena un iedeva gabaliņu kēksa, kas bija izcepts no saldajiem zirnīšiem.

— Ed un dzer! — viņa teica aizsmakušā balsī un pēc brītiņa piebilda: — Šodien šautuvē nošāva septiņus... Viņu vidū arī Antoni...

Pēdējā pirmskara vasarā, piecpadsmitajā augustā, Petrs gāja ar tēvoci Anhelu uz gadatirgu.

«Ieiesim šautuvē,» tēvocis Anhels ierosināja.

Petrs, nezinādams, kas tā tāda ir, tūlīt piekrita, jo ar tēvoci viņam visur bija interesanti.

Izrādījās, ka šautuve — tas ir liels dēļu balagāns bez priekšējās sienas un ar garu leti. Dziļumā rindā karājās pieci seši balti kvadrātveida papes gabaliņi ar melnu a,pli vidū, tam apkārt melnas aploces, viena lielāka par otru, kā apļi ūdenī, ja ezerā iemet akmeni. Tuklā jaunava aiz letes deva tēvocim Anhclam šauteni.

— Mērķējiet pašā sirdī, — viņa teica, koķeti smaidīdama.

Paņēmis šauteni, viņš mazliet saliecās un, atspiedis elkoņus

pret leti, nomērķēja un izšāva. Otra lode trāpīja melnā laukuma centrā. Meitene noņēma no plaukta lielu lelli rožainā kleitā, ar apaļu seju un pasniedza to tēvocim Anhelam. Viņš pēc tam ilgi, ilgi smējās ...

Tāds priekšstats Petram bija par šautuvi. Bet tagad Maro teica, ka tur nošauti septiņi, to vidū arī Antonis... Maro ar pārakmeņojušos seju, kā parasti, izņēma no futrāļa avīzes, bet no acīm viņai lija asaras, un no tām izplūda svaigi iespiestie burti, kam vēl nebija nožuvusi tipogrāfijas krāsa.

Petrs neiedrošinājās pajautāt, kurā šautuvē tas noticis un kas ir Antonis. Bet pēc dažām dienām viņš un visas Atēnas dabūja zināt vēl par trim, tad par divdesmit, trīsdesmit nošautajiem... Kad partizāni bija uzspridzinājuši vāciešu vilcienu vai tiltu un sagūstījuši kā ķīlnieku kādu vācu virsnieku, tauta gaidīja, ka šautuvē slepkavas nomērķēs tieši sirdī...

— Nošauti divi simti cilvēku, — reiz no rīta paziņoja galīgi satrauktā māmiņa, atgriezusies mājās no veikala ar pirkumiem.

Tas notika pirmajā maijā. Antigone pamodusies izstaipījās un, izkāpusi no gultas, plaši atvēra loga aizvirtņus. Istabā ielija saules gaisma.

— Atceries, Pctr, pēdējo pirmo maiju pirms kara? — viņa jautāja un pagriezās pret logu ar muguru, tā ka saule zeltīja viņas matus.

Petrs lieliski atcerējās to dienu. Viņš ar tēti gāja uz Patīsija ielu, lai nopirktu vainagu, ko pakārt virs savas mājas durvīm. Māmiņa bija pasūtījusi sarkanu rožu vainagu, un, kaut arī tas bija visdārgākais, viņi to nopirka tāpēc, ka māmiņai no visām puķēm visvairāk patika sarkanas rozes... Bet Drosulai patika pīpenes... Reiz viņa bija uzzīmējusi pīpeni ar nokārušos galviņu un teica Petram: «Tā ir meitene, kas pazudināta olīveļļas piliena dēļ.» Drosula teica — nevis «gājusi bojā», bet «pazudināta». Petrs skatījās uz noliekušos pīpeni, un viņam likās — tā ir meitene, kas nomirusi badā ...

Ja Drosula nebūtu «aizbraukusi uz turieni», viņa tagad butu 'uzzīmējusi divus simtus pīpeņu ar sarkanām sirdīm un .nokārtam galviņām. Ja viņa nebūtu «aizbraukusi uz turieni», viņa būtu lasījusi Kosta Agarina dzejoļus par varoņiem, kurus šauj katru dienu rītausmā, un teikusi:

«Viņš ir atradis tādus vārdus, kas saraudinās pat akmeņus.»

Antigone paslēpa Agairina poēmu aiz vecas mācību grāmatas apvāka un bieži to ņēma ārā, lai nolasītu Petram. Tagad tikai ar brāli viņa varēja parunāt pirms aizmigšanas par savu dzejnieku. Jo R.ita neies uz ielas, kamēr vācieši nebūs pametuši pilsētu. Viņa atradusi patvērumu kādu cilvēku mājā; tikai Antigone zinaja, kur, un reizi nedēļā gāja viņu apraudzīt.

— Mazāk staigā šurpu turpu, — Jannis viņu brīdināja.

Skaidrā, saulainā dienā Antigone sevišķi bēdājās:

— Nabaga Rita! Kad beidzot viņa ieraudzīs sauli!

Rita izglābās, jo bija paklausījusi Janni. Vācieši izdeva pavēli, tai visi ebreji reģistrējas. Viņas vecāki tūlīt to izdarīja, un katru rītu viņiem vajadzēja Ierasties pie vācu varas orgāniem atzīmēties sarakstos.

— Tu neiesi reģistrēties, — Jannis teica Ritai.

— Neejiet ari jūs, — viņa lūdzās savus tuviniekus. — Jāpaslēpjas. Mani draugi mums palīdzēs.

Bet māte viņu nepaklausīja. Viņa baidījās atstāt bez uzraudzības dzīvokli ar visu mantību. Ja nu piepeši ielaužas zagļi, uzostījuši, ka tur neviena nav? Tad viņai likās, ka, izņemot reģistrēšanos katru dienu, viņus negaida nekādas citas nepatikšanas. Rita paslēpās, lai ari kā māte protestēja. Kādā jaukā rītā ebreji aizgāja reģistrēties un vairs mājās neatgriežas. Viņuis iesēdināja preču vagonos un aizveda nezināma virzienā. Aizgāja bojā Ritas vecāki, aizgāja bojā vienkājis Moriss. No viņu dzīvokļa vācieši izveda visu.

Vakaros Petrs, bezgala noguris, likās gultā. Tagad viņam bija daudz rūpju, v.iņš ne tikai rakstīja lozungus uz māju sienām... Pirms aizmigšanas viņš ieklausījās mātes balsī, kas mācīja itālietim grieķu valodu. Māmiņas rokas bija kļuvušas baltas un skaistas kā agrāk, un, ja viņa nebūtu pārdevusi mazajām carienēm savu laulības gredzenu, tas viegli ietu viņai pirkstā. Jo viņa vairs nededzināja zāģskaidas krāsniņā, neskaloja veļu aukstā ūdenī, nemazgāja traukus un grīdu — visu šo melno darbu darīja itālietis. Ja māmiņa ķērās, piemēram, pie veļas mazgāšanas, viņš skatījās uz viņu nelaimīgs, tāds, kas «pelnījis tikai līdzcietību», kā par viņu teica Antigone.

— Es pati, es pati, — viņš teica, pie viņas pieskrējis, un smaidīja pār visu ģīmi.

Garibaldijam nepatika sēdēt bez darba. Viņš prata darīt visu. No pelēkajiem miltiem, kas bija nopirkti pie maiznieka, viņš gatavoja tādus makaronus, ka tīri vai pirkstus varēja aplaizīt.

— «...Es ē-du... Tu spē-le-j ies,» — Garibaldijs dziedoši lasīja pa zilbēm.

Vēl mirklis — un Petrs būtu aizmidzis. Antigones balsi viņš dzirdēja jau gandrīz miegā:

— Man šķiet, ka es esmu iemīlējusies. Viņš pat nepakustējās.) Man šķiet, ka es esmu iemīlējusies, — viņa atkārtoja skaļāk.

Petrs bija pārliecināts, ka viņa tīšām neļauj viņam gulēt.

— Nu labi, liecies mierā. Es zinu, — viņš uzbudināti nomurmināja.

— Zini, bet nezini, kurā ...

Te Petrs pilnīgi pamodās.

— Savā dzejniekā. Ļauj taču man gulēt.

— Viss pa-gā-jis, — Antigone novilka, uzsvērdama katru zilbi. — Pagājis kopš vakardienas.

Viņam miegs tūlīt pārgāja.

— Tātad tu neesi iemīlējusies? — Viņš galīgi neko nespēja saprast.

— Es esmu iemīlējusies ... Jannī.

Viņa māsa bija jukusi. Vai tad viņa neteica Ritai, ka Jannī nav iespējams iemīlēties, tāpēc ka ādamābols viņa kaklā lēkā kā galda tenisa bumbiņa? Turklāt viņa vai mira nost aiz mīlestības uz savu dzejnieku... Tagad viņa apgalvo, ka iemīlējusies Jannī vakar, pulksten sešos vakarā, kad viņi kopā gājuši veikt kādu uzdevumu un atpakaļceļā Jannis viņai teicis: «Paskaties, kā riet saule. It kā nebūtu nekādas okupācijas.»

— Nu un kas tad par to? — Potrs jautāja pilnīgā neizpratnē.

— Ak, tu taču gluži neko nesaproti! — Antigone izmisusi nopūtās un, atmetusi galvu uz spilvena, pagaudās: — Būtu šeit ar mani Rita...

Viņa nebija paguvusi Jannim atzīties mīlestībā, jo nākamajā dienā vācieši viņu apcietināja.

«Cik lieliski ir mīlēt cilvēku, kurš tāilurnā kaut kur ir pakļauts briesmām. Tu uztraucies, nezini, kas ir ar viņu, sapņo par viņu katru vakaru, un tavs spilvens ir mikls no asarām...» Tā Antigone teica, kad tēvocis Anhels bija aizbraucis karot uz Ēģipti, un viņa apskauda Ritu, ka tai ir par iko domāt. Ar Janni viss bija citādi. Drīz vien tika zināms, ka viņš sēž kādā no Atēnu cietumiem. Tēvocis Anhels varēja krist kaujā, taču viņš karoja ar ieroci rokās. Janni kuru katru dienu rītausmā varēja nošaut, mērķējot tieši sirdī.

Cik dīvaini, Petrs prātoja, tik daudz notikumu norisinās katru dienu, katru sekundi, bet liekas, ka nekas nenotiek. Pirms kara, kad pa ielu gāja dresētājs ar lāci un sita tamburīnu, visi izbira uz ielas, lai uz viņu paskatītos.

— Iet dresētājs ar lāci! Iet dresētājs ar lāci! — skanēja sauciens, un no visām pusēm saskrēja ļaudis — pieaugušie un bērni.

Reiz laukuma vidū apstājās milzīgs kravas automobilis ar kaut kādu ierīci uz platformas un resnu cauruli. Mašīna ar troksni un dārdoņu raka grāvjus. Petrs un Sotiris tik ilgi grozījās ap to, ka nokavēja skolu.

— Vai jūs esat redzējuši mašīnu, kas rok grāvjus? — viņi jautāja citiem zēniem un paši aiz lepnības cēla degunus gaisā.

Tagad īsā laika sprīdī bija norisinājies tik daudz notikumu, tik daudz briesmīgu notikumu — ja ikaut viens no tiem būtu bijis pirms kara, satrauktos viss kvartāls. Nošāva Antoni, Maro draugu, pazuda ebreji, ko aizveda no Atēnām preču vilcienos, apcietināja Grigora kungu, Niķi kundzi, pat.Jannis sēdēja cietumā, un visi šie šausmīgie notikumi sekoja cits citam! Turklāt Jaņņa mā'te, tāpat ,kā agrāk, katru rītu gāja iepirkties, bet viņa tēvs pulksten divos vai trijos skrēja uz tabakas kiosku un stāvēja rindā pēc cigaretēm. Tikai Antigone raudāja naktīs spilvenā.

Jaņņa pienākumus tagad veica Milts, jautrs gara auguma puisis, kas visu laiku jokoja. Petrs gāja pie viņa uz ve|as mazgātavu. Milts, tāpat kā agrāk Jannis, izsniedza tikko iespiestas avīzes, kuras Petrs iestūķēja vijoļkastē. Drošuļu nomainīja Maro, Ahilleju — Giorgs. Visu laiku viens nomainīja otru... It kā nekas nebūtu noticis. Tikai Petru neviens nenomainīja...

Kādā jaukā dienā negaidot parādījās Sotiris. Viņš tik skaļi kāpa pa kāpnēm, ka likās — tās tūlīt sabruks.

— So-ti-ri! — atskanēja Levendi kundzes balss. — Ir pusdienas laiks, cilvēki atpūšas.

— Es esmu savās mājās. Ko es gribu, to arī daru, — viņš rupji atcirta un kāpa vēl skaļāk.

Petrs aizskrēja pie viņa. Sotiris viņu neapskāva, tikai paspieda viņa roku.

— Sveiks, cīņu biedri! — viņš rupjā balsī teica, šķelmīgi pamirkšķinādams Petram. — Tā tur saka.

Par to, kas notiek «tur», viņš neko nestāstīja. Turēja doto zvērestu. Tikai izpļāpāja, ka Ahillejs izaudzējis bārdu.

— Viņš teica, — Sotiris apķērās, it kā pēkšņi atcerējies kaut :ko, — pasaki Pionenītei, ka pirmo atbrīvoto Atēnu .kvartālu mēs nosauksim Drosulas vārdā.

Reiz Drosula Petram bija uzdāvinājusi zīmēšanas albumu, un viņš dažreiz sēdēja skulptūru 'darbnīcā un zīmēja, gaidīdams Ahilleju un viņa biedrus. Tad Petrs aiznesa albumu iuz mājām un paslēpa virtuves skapītī zem vecām kūku formiņām. Reiz viņš to bija izvilcis, izmantodams brīdi, kad Antigone bija (kaut kur izgājusi, un paņēma viņas smaili noasinātos zīmuļus. Viņš uzzīmēja Ahilleju un tēvoci Anhelu. Sadevušies rokās, viņi stāvēja .pie Akropoles. Bārdainajam Ahillejam uz krūtīm bija sakrustotas ložmetēja .lentes; tēvocis Anhels bija angļu karavīru formas tērpā. Petrs Atēnu atbrīvošanas dienu iztēlojās šādi: pilsētā lienāks partizāni, bet tēvocis Anhels ar angļu floti pietauvosies Falironā. Vectēvs apgalvoja, ka Grieķija drīz vien kļūs par ziedošu zemi. «Jūs ilgi 'badojāties, cīnījāties, daudzus nošāva... Tagad ēdiet, cik tīk,» teiks krievi un sūtīs uz Grieķiju ar melnajiem ikriem piekrautus kuģus. «Ēdiet, cik tīk,» teiks angļi un amerikāņi un sūtīs uz Grieķiju maisus ar dolāriem.

— Ka tīk nepasaka: dabūsiet pa zobiem, — Garibaldijs piezīmēja.

— Ak, Garibaldij! Vai tad tā drīkst domāt? — vectēvs pakratīja galvu.

Ietiepīgi kratīja galvu arī Garibaldijs; viņi abi izskatījās kā spītīgi puikas, kas saķildojušies spēles laikā.

Bija smieklīgi vērot, kā viņi strīdas. Viņi apsēdās viens pret otru ar muguru un niknām sejām, vienam sarkana seja, otram — melna. Biežāk taisnība bija itālietim, bet vectēvs nemēdza piekāpties. Tā viņi sastrīdējās pēdējo reizi skrūvgrieža dēļ. Visu vakaru vectēvs plijās Petram virsū:

— Aizej pie atslēdznieka, palūdz viņam skrūvgriezi. Man vajag piegriezt skrūvītes vecajam dīvānam, citādi reiz nakts vidū es sabrukšu kopā ar to.

Itālietim bija apnicis apgalvot, ka lietas būtība neslēpjas skrūvēs, ka dēlis ir satrunējis, tāpēc skrūves tajā neturas, un ka viņš zina, kā salabot dīvānu, tas kļūs stiprs un varēs izturēt pat ziloni. Vectēvs spitīgi palika pie sava:

— Man vajadzīgs 'Skrūvgriezis.

Petrs negribēja iet. Viņš tikko kā bija atgriezies noguris no «mūzikas stundas». Turklāt uzskatīja, ka taisnība ir Garibal-dijam. Bet vai tad večuks liks cilvēku mierā!...

Atslēdznieka darbnīca atradās laukumā aiz stūra. Kad viņš tur ieradās, darbnīcu jau slēdza ciet. Atslēdznieks iedeva viņam skrūvgriezi un aizvainots teica:

— Kur pazudis tavs vectēvs? Nobijies, ka es viņu trīs reizes apspēlēju tavli spēlē^39? Pasaki, ka rīt es viņu gaidīšu.

Viņš tikko bija paguvis izteikt šos vārdus, kad no visām pusēm laukumā sadrāzās motocikli un automašīnas, bet tajās sēdēja līdz zobiem apbruņoti vāou kareivji.

— Kungs, apžēlojies! — atslēdznieks iesaucās, ievilkdams darbnīcā Petru, kas stāvēja durvīs.

Viņš gribēja nolaist durvju režģi, bet nepaguva: viņu satvēra aiz rokas vācu kareivis; kāds cits izvilka uz ielas Petru.

— Raus... raus![40] — viņi auroja.

Laukumā drūzmējās cilvēki, kurus vilka ārā no kafejnīcām, veikaliem, mājām. Viņus dzina no visām pusēm.

— Raus... raus!

Nezinādams, kur likt skrūvgriezi, Petrs to saspieda saujā. Atslēdznieku kratīja sīki drebuļi. Petrs pirmo reizi redzēja, kā cilvēkam trīc viss ķermenis.

— Raus ... raus!

Vācieši vilka rītakleitā ģērbtu sievieti, kās spieda sev klāt kastroļa vāku.

— Mūs nositīs... Mani nabaga bērniņi... — atslēdznieks raudāja.

Ap laukumu novietoja ložmetējus.

— Tvarstīšana, — kāds teica.

— Tvarstīšana, — cilvēki čukstēja.

Piebrauca vieglā armijas automašīna un apstājās laukuma centrā. No tās izkāpa divi vācu virsnieki un cilvēks, kas izskatījās pēc putnubiedēkļa. Kapuce aizsedza viņa seju, bet acu vietā .rēgojās lielas spraugas.

— Mūs nogalinās... — Atslēdznieks trīcēja.

«Ko nogalinās?» Petrs nesaprata. «Mūs?» Tas ir, arī viņu?... «Kad, Pienenīt, beigsies karš...» Karš Drosulai nekad nebeigsies... «Pirmo atbrīvoto Atēnu kvartālu mēs nosauksim Drosu-las vārdā.» Bet Drosulai nekad nepienāks brīvība. Un arī viņam, Petram! Viņš nekad nekļūs pieaudzis. Uz visiem 'laikiem paliks zēns. «Nabaga Pienenītc aizgāja pēc skrūvgrieža un...» par viņu teiks. Vai viņam sāpēs?... «Mērķējiet pašā sirdī.» Varbūt pēc tam atvērs rotaļlietu veikalus, un visi vācieši aizvedīs sev līdzi uz Vāciju lelles .rožainās kleitās.

Atslēdznieks tagad raudāja skaļā balsī. Petram neciešami spieda zābaki. It kā viņam kājas būtu izaugušas lielākas. Viņš gribēja noaut zābakus. Viņš cieta neciešamas sāpes.

Cilvēks kapucē bakstīja ar savu resno, īso ipirikstu:

— Sis... Tas ... Šitais...

Tos, uz kuriem viņš norādīja, kareivji iegrūda «melnajos būros».

Viņš norādīja arī uz sievieti rītakleitā. Viņa klusēdama piespieda pie krūtīm kastroļa vāciņu un iesēdās mašīnā.

Petrš vairs nespēja nostāvēt šaurajos zābakos. Resnais, īsais piriksts vēl arvien atlasīja un atlasīja cilvēkus.. Vai tas apstāsies pie •zēna ar skrūvgriezi rokās? Nē, cilvēks kapucē viņu izilaida un mērķēja uz atslēdznieku. Tas skaļi raudāja, ķērās pie elektrības staba.

— Mani bērniņi... Pažēlojiet manus bērnus! — v.iņš gaudoja.

Atrāvuši atslēdznieku no staba, vācieši degrūda, pareizāk sakot, iesvieda viņu mašīnā.

Petrarn bija nepieciešams nomest zābakus, citādi viņa lielie pirksti izlīdīs ārā. Cilvēkam ar kapuci bija zābaki bez auklām. Laikam viņam tūka kājas ...

Kopā ar Petru skolā mācījās kāds resnītis, Lakis, briesmīgs pienesējs.

— Kurš izsita logu? — Lukata kungs jautāja.

— Viņš, — Lakis norādīja ar resnu, īsu pirkstu uz kādu zēnu.

— Kurš svieda krītu pret sienu?

— Viņš. Un viņš.

— Kurš samīdīja puķes dobē?

— Viņš.

Lakis neaizsedza seju ar kapuci, kam acu vietā bija caurumi. Lielajā starpbrīdī uz skolu nāca viņa tēvs, kam piederēja neliels traktieris, un nesa viņam ceptu zivi taukainā papīrā. Laķa tēvam, arī resnītim, uztūkušās kājas ar grūtībām līda zābakos, no kuriem bija izvilktas auklas. Resnais, īsais Laķa pirksts, pēc tam kad viņš bija apēdis zivis, spīdēja...

Laukums kļuva tukšs, aizbrauca armijas mašīnas un «melnie būri». Petrs spieda drebošajā rokā skrūvgriezi. Brīvībā palikušie cilvēki, neprātīgi kliegdami un raudādami, izklīda.

— Nolādētie! Nolādētie! — kliedza vecene, pacēlusi pret debesīm rokas.

— Ej mājās, — Petrarn metās virsū vecīga sieviete. — Tvarstīšana beigusies, bet tava māte no uztraukuma var prātu zaudēt.

...Tvarstīšana beigusies. Tvarstīšana. Tvarstīšana...

Pctrs ar grūtībām cilāja kājas, kuras bija kā svina pielietas, kaut arī zābaki vairs nespieda.

Viņš pastāstīs par tvarstīšanu Garibaldijam, kaut mazliet atvieglos sirdi. Tas visu zina un visu prot.

... Sieviešu dzimtes lietvārdi beidzas ar «a», matē mācīja itālietim. Māja, siena, gulta... tvarstīšana! Ir tikai viens sieviešu dzimtes lietvārds, kas beidzas ar «a»: tvarstīšana, tvarstīšana, tvarstīšana. Pretēji savai gribai Petrs bez gala atkartoja pie sevis: «Tvarstīšana, tvarstīšana, tvarstīšana, tvarstīšana ...» Un ar šo vārdu uz lūpām gāja mājās.

6. nodaļa MARELTIH TUPAK

Vectēvs ar nepacietību gaidīja angļu desanta izcelšanos Grieķijā.

— Anglis neatnāks, — vectēvam par lielu sašutumu apgalvoja Garibaldijs.

— Jo labāk, — tētis teica. — Tātad mēs paši atbrīvosim dzimteni un nevienam nebūsim pateicību parādā.

Ahillejs un viņa draugi ieņēma pilsētu pēc pilsētas, ciematu pēc ciemata. Vectēvam nebija nozīmes skatīties uz ģeogrāfijas karti: viņš lieliski pazina savu zemi, jo bija to izbraukājis krustām šķērsām kopā ar Dižās Antigones trupu.

— Partizāni ieņēmuši Edesu, — tētis paziņoja.

— Lieliska publika, — vectēvs tūlīt atsaucās. — Divpadsmit reižu izsauca Dižo Antigoni pēc «Kamēliju dāmas» izrādes.

Ja viņš dzirdēja par kādu pilsētu, kas bija atstājusi viņam nepatīkamas atmiņas, tad nomurmināja:

— Hm, pagalam partizāni: ūdens glāzi viņiem tur nepasniegs ... Mēs spēlējām tukšai zālei.

Vectēvs ar tādu nepacietību gaidīja kara beigas, it kā viņam tūlīt, tūlīt draudētu nāve. Caurām dienām viņš klīda pa istabām, visu laiku gāja uz balkona skatīties, vai Faiironā nav jau parādījusies angju flote. Viņš bija daudz nepacietīgāks nekā nabaga itālietis, kas nedrīkstēja pat degunu bāzt pie loga.

Vectēvs gaidīja kara beigas, bet Sotirim tas jau bija beidzies. Pēc atgriešanās no kalniem viņš teica, ka no Krupja plūstot līķa smaka un viņš veltīgi zaudējot laiku, labinādamies Lelai, jo vāciešiem, ja ne šodien, tad rīt, būs jabēg no Grieķijas. Sotiris sāka kaitināt Krupi. Sastapis vācieti pie mājas, viņš kliedza pilnā rīklē, it kā gribēdams, lai viņu dzirdētu arī augšējā stāvā:

— Mareltih tupak!

Viņš neizteicās ķīniešu valodā. Sotirim jau skolā patika vārdus izrunāt no otra gala, lai viņu saprastu tikai izredzētie. Kad zēni klasē starpbrīdi jārējās un viņš dzirdēja, ka tuvojas skolotājs, tad, uzlēcis uz sola, kliedza:

— Stakul!

Ja lasa no otra gala, tad iznāk «Lukats». Zēni, sapratuši, kas nāk, aprimās. Tātad «mareltih tupak» nozīmēja «Hitleram kaput»..

Ka gan Krupis to būtu varējis zināt? Bet viņš juta, ka zēna vārdos slēpjas kaut kas aizskarošs un acīmredzot sūdzējās Lelai un tās mātei, jo reiz Lcvcndi kundze apturēja Petru uz kāpnēm un jautāja, ko nozīmē Sotira .pēdējais joks.

— Kā lai es to zinu? — viņš vienaldzīgi paraustīja plecus. — Laikam viņa parastie triki.

Bet Sotirim nenozuda no mēles šie ačgārnie vārdi. Viņš ar tiem sagaidīja ne tikai Krupi, Petru, bet arī visus paziņas viņš sveica ar uzvarošu saucienu:

— Mareltih tupak!

Sotiris zvērēja, ka viņš izmuļķos arī mazās carienes. Viņš jau agrāk nebija viņas cietis, bet tagad satiekoties viena no viņām katrā ziņā griežās pie zēna ar jautājumu:

— Kas jauns, Sotir? Vai jau atbraukusi tava māmiņa un patēvs?

Pēdējā laikā Sotira pēdās, gluži kā uzticami suņi, visur staigāja pieci seši puišeļi — viņa personiskā banda. Katru dienu tajā laikā, kad maizes ceptuvē pulcējās daudz pircēju un mazās carienes, nostājušās aiz letes, palīdzēja griezt maizi un svērt to •tā, lai nevienam netiktu kāds lieks grams, Sotira banda nostājās pie maiznīcas logiem un pēc sava vadoņa norādījuma uzsāka dziesmu:

Piezvanu pie durvim es,

Skaļi nodžinkst slēdzenes,

Un uz sliekšņa pūš un dveš Resna tirgoņsieva.

Cilvēki smīkņāja, mazās carienes dusmās sarka un bālēja, bet puiše|i turpināja dziesmu:

Piezvanu pie durvim es,

Skaļi nodžinkst slēdzenes,

Un uz sliekšņa pūš un dveš Resna tirgoņsieva.

«Maizes nava,» saka tā,

«Veikals sen vairs nestrādā.»

Citu zvanu spiežu es,

Atkal nodžinkst slēdzenes,

Un uz sliekšņa pūš un dveš Resna tirgoņsieva.

«Zivju nava,» saka tā,

«Veikals sen vairs nestrādā.»

— Tikko būs beidzies karš, mēs mazās carienes izcepsim krāsnī, — Sotiris paziņoja Petram.

Briesmīgāku sodu viņš nespēja viņām izdomāt, viņām, kas aiz alkatības bija nopirkušas pat salauztu pulksteni ar lielām bumbām, kurš bija karājies viņa istabā pie sienas.

To, ka vācieši pavisam drīz izvāksies no Atēnām, pirmais saprata vectēvs. Reiz vēlu vakarā, kad viņš aiz kaulu sāpēm nevarēja ilgi aizmigt, viņš izdzirdēja, ka pie namdurvīm apstājas automašīna. Vectēvs izbijās, vai tas nav «melnais būris», un, piecēlies no dīvāna, paskatījās pa aizvirtņa spraugu uz ielu. Viņš pazina Krupja mašīnu. No tās izlīda vācu kareivis, kuram bez zvanīšanas tūlīt atvērās Levendi kundzes durvis. Drīz vien viņš iznesa no mājas divus milzīgus čemodānus. Viņam pa pēdām izskrēja Levendi kundze un Lela, abas ģērbušās siltos mēte|os, kaut gan vēl bija septembris un naktīs nesala. Vispirms mašīnā iesēdās Levendi kundze.

— Pēc tam Lela. Bet vispirms, apskatījusies apkārt, viņa palūkojās uz māju, it kā no tās atvadīdamās uz visiem laikiem, — no rīta vectēvs stāstīja.

Kad Petrs bija vēl pavisam maziņš, viņš ļoti mīlēja Lelu. Viņa bieži cienāja viņu ar šokolādi un jokojās. Lela toreiz valkāja melnu skolas priekšautu, viņai bija resna, gaiša bize. Un Negaiss viņu mīlēja. Apsveicinoties viņš trina purnu gar viņas plaukstu. «Jūs visi nomirsiet badā,» viņa reiz bija teikusi Petram un iegrūdusi viņam rokā dažus cukura graudiņus, bet viņas acis bija loti skumjas. Lelu neceps krāsnī — tā nolēma Sotiris. Viņu pieliks pie mājas sienas, un visi kaimiņi, iedami garām, spļaus viņai sejā. Petram bija kauns pat sev pašam atzīties, bet viņš bija priecīgs, ka Lela aizbraucot izvairījās no šāda pazemojuma.

Taču -Krupis pagaidām vēl ir nedomāja mukt projām! Katru vakaru viņš ieradās Levendi kundzes dzīvoklī un nesa ārā dažādas mantas. Reiz pie mašīnas viņam no rokām izkrita sainis un pa ietvi izbira dakšiņas, naži, aizvēlās liela pavārnīca.

Bet vācieši tomēr brauca projām. Viņi atbrīvoja Petra vecās skolas telpas, kurās pirms viņiem bija dzīvojuši karabīnieri. Divas dienas viņi no turienes veda projām milzīgās kravas mašīnās ieročus — smagas koka un dzelzs kastes.

— Mareltih tupak! — Sotiris kliedza, redzēdams, ka vācu mašīna, kurai no lielā smaguma bija saplakušas riepas, izbrauc uz šosejas.

Antigone teica, ka Atēnas par brīvām varēs saukt tikai tad, kad Krupis, paķēris pēdējo sudraba karoti, uz visiem laikiem izgaisīs no pilsētas. Ai, kaut tas notiktu ātrāk!

Vectēvam apnika, stāvot uz balkona, gaidīt ang|u floti, un tagad viņš ar nepacietību gaidīja Petru, kas nesa pēdējos jaunumus.

— Tas kvartāls jau ir atbrīvots! Goda vārds, vectētiņ! Vācieši tur vairs nebāzīs savu degunu, — pēdējo reizi, no uztraukuma

sasārtiis, ziņoja Petrs.

Tas bija tas pats kvartāls, kurā atradās par tipogrāfiju pārveidotā veļas mazgātava. Divas dienas Petrs nevarēja tur iekļūt. Norisinājās kaujas. Krita seši cilvēki, kas strādāja kopā ar Miltu, un trīs vācu kareivji. Vācieši vis viegli nepadevās. Viņi sīvi aizstāvēja katru māju, katru slieksni. Tagad atbrīvoto kvartālu apsargāja Milts un viņa biedri, kas bija apbruņoti ar automātiem. Ložu caurumos sienā — tur, kur bija nogalināti seši varoņi, — meitenes bija iespraudušas neļķes, un iztālēm šķita, ka starp kailiem akmeņiem uzplaukuši ziedi.

Tipogrāfijā bija sakrājies tik daudz darba, ka Milts un viņa draugi nebija gulējuši jau vairākas naktis. Viņu iekaisušās acis mirdzēja kā drudzī. Petrs lika vijoļkastē avīzes, lai nestu tās Maro.

— Paņem arī šīs. Izkariniet tās uz ielām, — kāds teica mazliet aizsmakušā balsī, tūlīt Petrā pamodinādams atmiņas.

Pārliecies pār vijoļikasti, viņš lika tajā avīzes. Kad viņš pasniedzās pēc jauna saiņa, pēkšņi ieraudzīja kādu roku ar lielu zīmi, gluži kā no baku potes, tajā vietā, kur parasti nēsā pulksteni. Petrs pacēla galvu, un viņa acis sastapās ar Mihaļa acīm.

— Kā tu esi izaudzis! Es tevi uzreiz nepazinu. Brašs esi kļuvis! — Un vājprātīgais pidžamā spēcīgi apskāva Petru.

Viņa seja bija pavisam tumša, it kā iedegusi saulē, un ļoti novārgusi. «700 miljardu drahmu atlīdzība par notveršanu ...» Neatradās neviens nodevējs!

— Esi uzmanīgs! — Mihalis teica, kad Petrs aizvēra futrāli. — Pēdējās dienās nevajag sevišķi riskēt.

Viņš teica «pēdējās dienās», bet Mihaļa vārdi vienmēr bija piepildījušies!

— Vectētiņ, tagad jau ir pēdējās dienas! — mājās atskrējis, priecīgais Petrs pasteidzās paziņot.

Bet pēc dažām dienām viņu pasauca Sotiris.

— Drāz lejā! Krupis aizvācas. Es redzēju, ka viņš atdeva dzīvokļa atslēgas mājas saimniekam.

Viņi abi tūlīt noskrēja pa kāpnēm lejā. Krupis jau sēdās mašīnā un ieslēdza motoru. Sotiris metās viņam pakaļ.

— Mareltih tupak! — viņš iesaucās pilnā rīklē, draudēdams Krupim ar abām rokām.

Mašīna strauji nobremzēja un no tās izlīda Krupis. Laikam kaut ko aizmirsis, Petrs nosprieda. Arī Sotiris apstājās. Atstājis vaļā mašīnas durvis, Krupis paspēra divus soļus atpakaļ. Petrs nepaguva aptvert, kā tas notika, — viss norisinājās vienā mirklī. Vācietis izvilka pistoli, Sotiris iekliedzās un kā nopļauts nokrita ielas vidū. Petrs pieskrēja pie viņa un, nometies ceļos, vai pamira, skatīdamies viņam acis. Sotiris mazliet pacēla galvu.

— Tu-pak... — viņš ar grūtībām nočukstēja, paskatīdamies uz draugu, un viņa galva bezspēkā noslīga uz krūtīm.

«Nē!» Petrs domās teica. «Nevar būt! Pēdējās dienas! Tā apgalvoja vājprātīgais pidžamā. Sotiris nedrīkst aizbraukt «uz turieni» pēdējās dienās! Nē!»

— Neaiztieciet viņu, kamēr nebūs atnācis ārsts, — kāds teica.

Tas .bija Petra tēvs... Sapulcējās visi kaimiņi. Petra māte, izplūzdama asarās, ar baltu salveti slaucīja Sotira pieri...

Skolā sevišķus panākumus guva Sotira triks, kad viņš iēloja Nezināmo kareivi. Viņš, sajūsmināto skatītāju ielenkts, nogūlās pagalma vidū, atmeta galvu atpakaļ un atspērās ar pēdām pret zemi. Viņa ķermenis izliecās kā loks. Tieši tādā pozā bija atveidots Nezināmais kareivis piemineklī, kas atradās Konstitūcijas laukumā. Vairoga vietā Sotiris sev priekšā lika atkritumu tvertnes vāku ...

Tagad viņš kā nedzīvs kamoliņš gulēja šeit, uz bruģa.

Viņu apbedīja pēc dienas tajos pašos kapos, kur viņi ar Petru bija atstājuši vecmāmiņu. Bēres gribēja sarīkot ātrāk, bet pie kapsētas norisinājās kaujas. Tad vācieši aizvācās arī no šī kvartāla, un Sotiris varēja nokļūt atbrīvotajā zemē. Atbrauca viņa māte, tērpusies sērās, ar lielām, melnām brillēm un Kondojaņa kungs — «Sviests, olīveļļa, zitamīns» — melnā kaklasaitē, ar krepa lenti ap piedurkni. Tā beidzot notika patēva Iepazīšanās ar padēlu. Zārkā gulēja kārtīgi uz celiņa sasukāts zēns garās biksēs, kas apsedza saskrāpētās, spalvainās kājas. Viņu saposa baltā kreklā, ar kaklasaiti, lielos, gandrīz gluži jaunos vīriešu zābakos. Petram šķita, ka Sotiris tūlīt viņam teiks, šķelmīgi smaidot: «Paskaties, kādu švītu no manis iztaisījuši!»

Cik ļoti Petrs gribēja ar viņu aprunāties vienatnē! Lai neviena cita nebūtu blakus.

— Ko te glabā? Kāpēc sapulcējies tik daudz ļaužu? — jautāja baznīcas sardze.

No Sotira atvadīties atnāca ne tikai kaimiņi, bet arī Milts ar saviem biedriem un daudz Petram nepazīstamu jauniešu un meiteņu ar veseliem ziedu klēpjiem. Atnāca arī trīs mazās carienes. Vecākā, Mūra, atnesa lietu paplāti ar cepumu no baltiem miltiem, bet vidū ar sudraba papīrā ietītām konfektēm un citām, .mazākām, bija izveidots vārds «Sotiris».

«Mēs izcepsim mazās carienes krāsnī...» Garīdznieks lasīja dvēseles aizlūgumu, bet Petrs skatījās uz Sotira bandu, kaš stāvēja malā, nenovērsdama acis no cepuma. Un pēkšņi, it kā pēc Sotira signāla, zēni metās pie paplātes un, sagrābuši cepumu, sāka to ātri grūst mutē.

— Kauns! — teica «Sviesta, olīveļļas, zitainīna» kungs.

— Sotira dvēsele nopriecāsies, — Petra māte nomurmināja.

Kad baznīcas ceremonija bija beigusies, Milts un viņa biedri uzsāka dziedāt dziesmu, Drosulas dziesmu:

Par jauno dzīvi Uz priekšu arvien...

Dziesmu uzsāka visi. Jautru, dzīvespriecīgu, uzmundrinošu, kura neapklusa arī tad, kad virs Sotira uzbēra zemes uzkalniņu un Antigone kopā ar citām meitenēm apklāja to ar ziediem.

— Kauns! Dziedāt bērēs?! — teica «Sviesta» kungs un, paņēmis Sotira māti zem rokas, pirmais devās uz vārtiem.

Petrs aizgāja no kapsētas pēdējais. Saule sildīja, bet vairs nokarsēja. Tā visapkārt zeltīja krustus un marmora kapakmeņus. Zem Petra kājām mētajās izbirušās sudraba konfektes. Viņš tās pacēla un aizmeta tālāk, kā agrāk viņi kopā ar Sotiru meta naglas zem kravas automašīnas riteņiem... vēl toreiz...

— Mareltih tupak! — sakodis zobus, spītīgi izgrūda Petrs un ar plaukstas virspusi noslaucīja neapturami plūstošās asaras.

1944. gada 12. oktobris. Ja Todors nebūtu pazudis, Petrs varētu uzrakstīt uz viņa bruņām šo datumu. Bruņurupuči dzīvo simt gadus, un tad vismaz vienu gadsimtu cilvēki neaizmirstu, ka šajā dienā no okupantiem tika atbrīvota visa Grieķija...

Tagad Drosula būtu uzrakstījusi uz liela transparenta ar zaļu, nenomazgājamu krāsu vārdu «brīvība». Viņa mīlēja šo vārdu un pati to būtu uzrakstījusi. Ja nobūtu gājis bojā Soti-ris, viņš tagad uzsvilptu Petram, un viņi kūleņu kūleņiem noveltos pa kāpnēm, divatā izietu brīvo Atēnu ielās.

Vācieši muka projām! Pareizāk sakot, viņus dzina, cīnoties par katru māju, katrām durvīm. Zvanīja zvani. Jau rītausmā cilvēki vēra slēģus, vēra logus vajā un balkonos izkāra karogus. Māte ar itālieti uz ātru roku sameistaroja karogu no palaga un zilām lupatiņām. Pametusi savu slēptuvi, Rita rītausmā atnāca pie Antigones. Viņai nebija palicis neviens piederīgais, ti'kai šī draudzene un varbūt tēvocis Anhels... Kad viņš izcelsies ar desantu un «atbrīvos» jau brīvo Grieķiju... «Anglis neatnāks.» Taisnība bija Garibaldijam. Kuru katru brīdi jāparādās Jannimt Kāda sieviete uz ielas kliedza, ka atvērtas cietumu durvis.

— Vai tu pateiksi Janniin? — Petrs uzmācās māsai.

— Ko lai es viņam saku? — viņa izlikās, ka nesaprot jautājumu.

— Ka tu esi viņā iemīlējusies.

— Viss ir pagājis, — Antigone novilka. — Tagad es nevienā neesmu iemīlējusies, Tagad sākas jauna dzīve.

Petrs, Antigone un Rita stāvēja uz balkona, un Antigone izstiepa uz priekšu rokas, it kā gribēdama aizlidot.

Par jauno dzīvi Uz priekšu arvien...

Pa ielu ar karogiem gāja cilvēki un dziedāja.

«Kad, Pieņemt, beigsies karš ...»

— Pietiek, Garibaldij, noņemties ar karogu. Iesim uz ielas,— no ēdamistabas atskanēja vectēva balss.

Viņi izies uz ielas un nobaidīsies, ka viņiem kāds var nomērķēt tieši sirdī. Vairs nekad. Vairāk nekad.

Bija jau pavisam gaišs. Rudenīgās debesis krāsojās vara krāsā. «Man, Pienenīt, apnikusi gaišzilā krāsa.» Ja Petrs būtu bijis mazs zēns, viņš būtu iztēlojies, kā Ahillejs Atēnās iejāj uz zirga, ar kailu zobenu rokā un vislielākajā laukumā uzstāda pieminekli Drosulai. «Pasaki Pienenītei, ,ka .pirmo atbrīvoto Atēnu kvartālu mēs nosauksim Drosulas vārdā ...» Bet Petrs jau izaudzis liels. Balkona režģi bija viņam līdz vidum. Kāds uz ielas pamāja. Tā bija Sotira banda. Zēni nesa papes Hitleru un karātavas. Viņi raustīja auklu, un Hitlers pakārās cilpā. Viņi skaļi dziedāja:

Hitlers dziest,

Hitlers dziest,

Mušmires Tas pārēdies.

Kājas tikko tirinās,

Acis tikko virinās.

Morgā viņš nu Spirinās.

— Es eju! — Petrs iesaucās un, noskrējis pa kāpnēm, piebiedrojās viņiem, kaut ari bija jau pavisam liels trīspadsmit gadi nav joka lieta!

1970

.

SATURS

I daļa. «OHI!».........

1. nodaļa. Sienāža nāve......

2. nodaļa. «Pa svešajiem kalnleju ciemiem»

3. nodaļa. Anle porlas......

4. nodaļa. Intra portas......

5. nodaļa. Krupis.......

6. nodaļa. Nezināmas personas ....

7. nodaļa. Vājprātīgais pidžamā

II daļa. «GR1-I-BU ĒST...»......

1. nodaļa. Jaunās spēles.....

2. n o d aļa. Mazās carienes.....

3. nodaļa. Sotira darbs......

4. nodaļa. Atkal vājprātīgais pidžamā .

5. nodaļa. Ar zaļo krāsu.....

6. nodaļa. Šausmu pilsēta.....

7. nodaļa. Mirušās vecmāmiņas pastaiga

8. n o d aĻa. Dzīvā vectētiņa pastaiga

III daļa. BEZMAKSAS PUSDIENAS . . .

1. noda a. Dainons un Finlijs ....

2. n o d a a. Māte sasveicinās ....

3. noda a. «Pasaulē visskaistākais tango» .

4. noda a. Trešdien... kurš vēlas .

IV daļa. «BRĪVĪBA VAI NĀVE!».......

1. nodaļa. Pārdomas kāpnēs.......

2. nod a 1 a. Vājprātīgais bez pidžamas.....

3. nodaļa. Drošuļa..........

4. nodaļa. Garibaldijs........ .

5. nodaļa. Sieviešu dzimtes lietvārds, kas beidzas

ar «a» ..........

6. nodaļa. Mareltih tupak ........

А л ь к и 3 е и

ПЕТРОС ИДЕТ ПО ГОРОДУ Повесть

Издательство «Лнесма» Рига 1978 На латышском языке Перевела с русского А. Брнверс Художник М. Силння

Vidējā skolas vecuma bērniem

Alki Zeja

PETRS IET PA PILSĒTU

Redaktore T. Pētersone. Mākslinieciskais redaktors H. Purviņš. Tehniskā redaktore V. Brālēna. Korektore J. Silīte.

Nodota salikšanai 13.01.78. Parakstīta iespiešanai 27.03.78. l-'ormats 60X84/16.’ Tipogrāfijas krilotais papīrs JV? 1. Latiņu garnitūra. Augstspiedums. 8,37 uzsk. iespiedi.; 9,51) iz-devn. I. Metiens 30 000 eks. Pasūt № 85-BI. Cena 45 kap. Izdevniecība «Liesma» Rigā. 226017 Padomju bulv. 24. Izdevn. ,V: 240/ 29I30/B-436. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas tin grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Evzons — grieķu gvards. Viņa formas tērpa sastāvdaļa ir īsi svārki — fustanella.

2

Nē! (Grieķu vai.)

3

Senie iedzīvotāji Grieķijas apgabalā Tesālijā, ko pārvaldīja leģendārais Ahillejs.

4

Vārsmas atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

5

Vasilijs II — Bizantijas imperators (976—1025).

6

Kolokotronis (1770—-1843) — slavens grieķu karavadonis un politisks darbinieks, k|uvis ievērojams cīņās pret turku jūgu.

7

Marks Bocaris (1790—1823)—kļuva slavens cīņā pret turku ieka rotājiem.

8

Pie vārtiem. (Latiņu vai.)

9

Kvartāls Atēnās.

10

Baznīcas vēdeklis.

11

'Marks Klaudijs M a r c e I s — romiešu konsuls, kas 211. gadā pirms mušu ēras iekaroja Sirakīizas Sicīlijas salā.

12

Tā grieķu-persiešu karā (5. gs. pirms mūsu ēras) grieķi atbildēja persiešiem, kas viņiem lika atdot ieročus.

13

Aizliegts. (Vācu vai.)

3-85

14

Labs. (Angļu vai.)

15

Draugs. (Angļu vai.)

16

Atanass Djaks (1788—1821) kļuva slavens 1821. gadā, kad grieķi sacēlās pret turku jūgu.

17

Austrumu saldumi.

18

Uz priekšu, ejiet garām! (Itāliešu vai.)

21

Nacionālie svētki, 1821. gada sacelšanās gadadiena. Tajā gadā grieķi uzvarēja turku iekarotājus.

22

Bērnu fašistiskās organizācijas biedrs.

23

Grieķijas diktators Metakss.

24

Divi grieķi no Sirakūzām. Par viņu uzticību un draudzību stāsta sengrieķu autori.

25

Pareizticīgās un katoļu baznīcas savienības piekritēji.

28

Bruņurupucis!... Bruņurupucis!... (Itāliešu vat.)

29

Nebaidies, skaistulīt! (Itāliešu vai.)

32

Maizi... Cigareti... (Itāliešu vai.)

33

Puisēn... maizi... (Itāliešu vai.)

34

Ak, madonna... (Itāliešu vai)

35

Nebaidieties, sinjora. (Itāliešu vai.)

36

Es esmu labs, es neesmu fašists! (Itāliešu vai)

37

Es esmu labs, es neesmu fašists, es neesmu Musolīni. Es esmu Bando-lio... (Itāliešu vai.)

38

Viņu sauc Lili Marlēna. (Vācu vai)

39

Dambretei līdzīga austrumnieku spēle.

40

Arā ... ārā! (Vācu vai.)

Content

Zeja Alki Petrs iet pa pilsētu

1 DAĻA «OHI!»

1. nodaļa SIENĀŽA NĀVE

2. nodaļa «PA SVEŠAJIEM KALNLEJU CIEMIEM»

3. nodaļa ANTE PORTAS

4. nodaļa INTRA PORTAS'

5. nodaļa KRUPIS

6. nodaļa NEZINĀMAS PERSONAS

7. nodaļa vājprātīgais pidžamā

II DAĻA «GRI-I-BU ĒST...»

1. nodaļa JAUNĀS SPĒLES

2. nodaļa MAZāS CARIENES

3.nodaļa SOTIRA DARBS

4. nodaļa　 atkal vājprātīgais pidžamā

5. nodaļa AR ZAĻO KRāSU

6. nodaļa ŠAUSMU PILSĒTA

7. nodaļa MIRUŠĀS VECMĀMIŅAS PASTAIGA

8. nodaļa DZĪVĀ VECTĒTIŅA PASTAIGA

III DAĻA BEZMAKSAS PUSDIENAS

I. nodaļa DAMONS UN FINTIJS

2. nodaĻa MĀTE SASVEICINĀS

3. nodaļa «PASAULĒ VISSKAISTĀKAIS TANGO»

4. nodaļa TREŠDIEN... KURŠ VĒLAS

IV DAĻA «BRĪVĪBA VAI NĀVE!»

1. nodaļa PĀRDOMAS KĀPNēS

2. nodaļa. VĀJPRĀTĪGAIS BEZ PIDŽAMAS

3. nodaļa Drosula

4. nodaļa　 GARIBALDIJS

5. nodaļa. SIEVIEŠU DZIMTES LIETVĀRDS, KAS BEIDZAS AR «A»

6. nodaļa MARELTIH TUPAK

SATURS

1