Gamarā Pjers

Piedzīvojums ar Spārnoto čūsku

Pjers Gamarā

Piedzīvojums ar Spārnoto čūsku

.

1 PIEDZĪVOJUMU MEKLĒTĀJS FĒLIKSS

Šis notikums sākās kādā vējainā un nemierīgā decembra vakarā, kad spēcīgās vēja brāzmas likās sadrebinām visus kalnus. Un var būt, ka dīvainās ziemeļvēja balsis dziļajos dižskābaržu un egļu mežos, kuri ieskauj Fabjaku, mūsu Pireneju ciematu, ir palīdzējušas rasties šim stāstam …

Es vēl kā šodien atceros, ka tai ziemas vakarā sildījos pie kamīna. Pie manām kājām .mirdzēja kaudze kvēlojošu ogļu, kas neatvairāmi saistīja manu skatienu. Brīžiem, nepiedalīdamies vakara sarunās, es centos saskatīt sārtajā ogļu kaudzē dažādas ainavas un fantastiskus tēlus.

Zem dziļās kamīna nojumes vējš gan čukstēja, gan vaidēja, gan bārās, gan kauca, un es mēģināju nojaust, ko nozīmē šīs vaimanas un neskaidrie čuksti.

Sai neaizmirstamajā vakarā istabā kādu bridi valdīja klusums. Reizēm tā atgadās, kad visi klātesošie apklust. Bez šaubām, ari viņi, tāpat kā es, klausījās ziemeļvēja balsīs un domāja. Tad es pacēlu acis un paraudzījos uz noslēpumaino ceļotāju, pēc tam atkal atnācu pie uguns un vēroju liesmu deju pār pagalēm, sārtās un zeltainās liesmu čūskas. Un varbūt tieši šai brīdī notikums sākās .. . Kas to lai zina?

Tomēr ir nepieciešams palūkoties vēl tālākā pagātnē. Tanī rītā, kad devos uz skolu, es nemaz nenojautu, kādi jautājumi man nedos miera vakarā un nākamajās dienās.

Es piecēlos ļoti labā garastāvoklī, un brokastis man lieliski garšoja. Kad devos ceļā, ledains vējš durstīja man seju kā ar adatiņām, bet tas man tīri labi patika. Sis asais ziemelis taču vēstīja, ka drīz būs klāt Ziemassvētki un brīvdienas, tas pareģoja, ka drīz uzkritīs sniegs un sāksies slēpju un ragaviņu sezona. Un tas man arī atvēdīja smaržu vilni, kurā bija jaušams apelsīnu, kraukšķīgu cepumu un jaunu grāmatu lakoto vāku aromāts.

Izņēmuma kārtā šogad kalnos vēl nebija uzsnidzis sniegs. Mans tēvs, kad es devos ceļā, pārlaida skatienu debesīm un miglainajai ielejai. Viņš nogrozīja galvu un pēc tam noteica, ka sniegs tūlīt būšot klāt.

Mūsu māja atradās pašā ciemata malā, kur sākas līkumotais ceļš, kas vijas šurp no ielejas, kurai bija tipiska ledus laikmeta ieleju U forma, kā teica mūsu skolotājs Kazena kungs.

Māja bija divstāvu, celta no iežu plāksnēm, apjumta ar kārniņiem, un tās otro stāvu apņēma koka balkons, kuram pāri slējās jumta stāvs, kur atradās mana un vēl divas istabas, ko mēs lietojām kā pieliekamo. Tajā glabājās ziemas āboli un bumbieri, kastaņi, sīpolu un ķiploku virtenes un citi produkti.

Aiz mājas bija redzams siena šķūnis. Turpat pletās arī sakņu dārzs, bet tālāk pacēlās diezgan stāva klints. Sī Pireneju māja bija tāda pati kā vairums ciemata

mājokļu. Gan mazliet plašāka nekā caurmēra mājas un tās priekšā pie diviem stipriem kastaņkoka stabiem bija pienaglota izkārtne, kas vēstīja, ka šeit ir

Šī mazliet svinīgā izkārtne lai jūs nemaldina. Daregiberī kafejnīca-viesnīca — Daregiberī ir mana tēva uzvārds, kā liekas, basku cilmes — nebija nekāda greznā iestāde. Fabjakas ciemata iedzīvotāji visbiežāk še sapulcējās sestdienas vakaros un svētdienās. Viņi spēlēja kārtis, pārrunāja jaunumus, bet pasūtīt gan neko nepasūtīja.

Vasarā mani vecāki pieņēma pansionārus un izmitināja tos trīs mazajās otrā stāva istabiņās. Taču par šiem ienākumiem nevarētu uzturēt veselu ģimeni. Mūsu galvenais iztikas avots bija zeme.

Fabjaka — mūsu ciematiņš nav liels, tanī ir savi trīs simti iedzīvotāju, tas atrodas jaukā vietā, tikai tam pagrūti piekļūt. Ceļš, kas ved šurp no ielejas, ir ļoti stāvs, kaut arī ārkārtīgi līkumots, un no lejas Fabjaka gandrīz nemaz nav saredzama. Pirms kraujās klinšu sienas un ozolu mežiņa apmēram pus kalna augstumā ir tāda kā platforma, kur ērti novietojies ciemats, bagātīgi apgādāts ar ūdeni. Augstāk sākas lielie dižskābaržu meži, tad nāk eglājs, kura treknā melijzeme baro Fabjakas tīrumus. Apstrādātas zemes gabali izsvaidīti, kā pagadās, tie nekad nav bijuši līdzeni, taču diezgan auglīgi.

Patiesību sakot, raugoties no lejas, ainava jums nesola neko sevišķu, tā jāatklāj, un ar to jāiepazīstas. Tādēļ arī tūristu mašīnas brauc pa Lišonas ceļu, neliekoties par mums ne zinis.

Tanī rītā, iznācis no mājas, es ieraudzīju Harija Peirē kravas mašīnu, kas brauca lejā klabēdama kā parasti, un šo klaboņu radīja mašīnā novietotās dzelzis, kannas un kastes.

Harijs Peirē, lāga puisis, gadu trīsdesmit vecs, noliecās pār stūri.

Viņš bija sacēlis kažoka apkakli, un zem platās kalnieša beretes iezīmējās viņa raksturīgais profils ar kumpo degunu un stipri izvirzīto zodu.

—   Hei! Harij, sveiks! — es iesaucos.

Viņš sāka braukt lēnāk.

—   Sveiks, Bertran! Vai neaizvest tevi uz Lišonu?

—   Labprāt, tikai Kazena kungs nebūs ar mieru!

—   Kā vēlies. Vai tavam tēvam šodien nekā nevajag?

—   Liekas, ka ne! Tad jau viņš būtu tevi pagaidījis.

—        Labi. Braucam! Es steidzos, jo nezinu, kas mani gaida lejupceļā …

—   Varbūt sniegs, Harij?

—   E! Var jau būt, bet mana Marinete ir drosmīga.

—   Atved mums pansionārus!

—        Tas nu gan būtu numurs. Šādam ziemelim pūšot, tūristiem labāk patīk ar rīta kurpēm kājās sēdēt pie uguns. Bet slēpotāji ir iecienījuši Siperbaņēru. Paliec sveiks!

*

Marinete sāka kustēties. Marinete bija Harija kravas mašīna, cienījams un varonīgs satiksmes līdzeklis, kas veda lejā uz kooperatīvu pienu un tikpat drosmīgi pārvadāja arī pasažierus, putnus, teļus, cūkas, augļus, dārzeņus, kā arī dažādus saiņus Fabjakas tirgotājiem.

Nenogurdināmajai Marinetei nekas nebija neiespējams. Tā niķojās, rūca, sprausloja, lēkāja uz vietas, visas skārda plāksnes drebēja, bet tad tikpat neprātīgi drāzās lejup. Pēc dažiem metriem mašīna palēnināja gaitu, bet vēl arvien brauca uz priekšu. Kazena kungs sacīja, ka Marinetei esot tā pati devīze, kas slavenajam Fukē[1], kura lepnumam aplauza ragus Luijs XIV: «Es nerimšos, kamēr tikšu pašā augšā!»

Man ir jāpiemin šī šķietami nenozīmīgā tikšanās ar Hariju. Kā jūs vēlāk redzēsiet, tai tomēr ir sava jēga.

Kamēr Marinete rūca kalna nogāzē, es devos uz skolu. Pēc brīža jau atrados pie sava drauga Fēliksa Lapižada mājas. Es ieraudzīju, ka vienam no virtuves logiem ir pacelts aizkars, un pamanīju pie rūts piespiestu sava drauga Fēliksa salīgo degunu. Fēlikss aizvien bija apdomīgs. Kad bija jauks laiks, viņš mani sagaidīja ārā. Tiklīdz pūta mazākais vējiņš, viņš m^ni gaidīja pie loga.

Fēlikss pamāja, lai nāku tuvāk. Protams, mute viņam bija pilna. Nezinu tāda cilvēka, kas būtu varējis palielīties, ka redzējis Fēliksa žok|us miera stāvoklī. Klasē, kad Kazena kungs izdzirda kādu pārkožam riekstu vai čaukstinām šokolādes ietinamo papīru, viņš nekavējoties griezās pie mana klases biedra un teica:

— Nu, Fēliks, vēl jau nav pusdienas laiks!

Fēlikss norija kumosu vienā paņēmienā un noliecās pār savu burtnīcu.

Pat tad, kad viņš lasīja — un viņš patiesi bija aizrautīgs lasītājs, — viņa žokļi kustējās. Arī gramatas viņš rītin aprija tāpat kā ēdienu.

Todien Fēlikss bija paskaidrojis savai mātei, ka labākais aizsarglīdzeklis pret salu esot bagātīga maltīte. Kad es ienācu, viņš beidza savas otrās brokastis. Pēc parastās tases kafijas ar pienu un sviestmaizēm Fēlikss vēl notiesāja pamatīgu maizes riku ar žāvētu šķiņķi. Pirms promiešanas viņš arī man piedāvāja krietnu šķēli no tā. Man jāsaka, ka Fēlikss bija jaukākais zēns pasaulē un vienmēr izpalīdzīgs iespējamības robežās.

Es atteicos no uzkodas, un mēs devāmies projām, pēc tam kad Fēlikss bija piestūķējis pilnas kabatas ar pelnos ceptiem kastaņiem. Viņš bija tērpies piemēroti aukstajam laikam, un droši vien zem vēja blūzes un mēteļa viņam bija trīs biezi vilnas svīteri, kas padarīja viņa jau tā drukno augumu tik apaļu kā bumbu. Biezajā vilnas cepurē pazuda viņa seja, apaļa un sārta kā mēness, tā ka sala briesmām bija pakļauts vienīgi degungals.

—   Brr… Patiesi, nevarētu sacīt, ka būtu silts! — viņš murmināja.

—   Šis vējš sapūtīs sniegu!

—   Sniegu! Nepiesauc nelaimi!

—   Ne jau vienmēr sniegs ir nepatīkams.

—   Jā, protams, kad to var vērot krītam aiz loga un sildīties pie uguns …

—   Un ja vēl biedros ir pankūkas! — es piebildu smiedamies.

—   Jā gan. Pankūkas un laba grāmata.

Fēlikss kļuva domīgs.

—   Paklau, kas gan var būt gardāks par pankūkām? Tu notiesā vienu vai divas tādas ar šķiņķi, pēc tam noēd plāno pankūku ar cukuru un nobeidz mielastu ar pildīto. Jāņogu želeja pildījumam ir gluži laba, bet vēl gardāka ir melleņu želeja.

Es gardi un zobgalīgi pasmējos. Es labi zināju, ka Fēlikss necienī ziemas sporta veidus. Ragaviņas, slēpes, slidošana, nobraucieni un kalnā kāpšana viņu atstāja vienaldzīgu. Patiesībā Fēlikss Lapižads dievināja piedzīvojumus, tikai piedzīvojumus romānos. «Man taču,» es nodomāju, «jāatdod viņam viena grāmata.»

—   Nupat pabeidzu lasīt Amazonijas dārgumus, — es teicu. — Man tā būs tev jāatnes,

—   Nav tik steidzami. Kā tev patika?

—   Lieliski!

Es nemeloju. Amazonijas dārgumi, Patrika d'Olerona piedzīvojumu romāns, bija aizraujoša lasāmviela. Jāpiebilst, ka pat tad, ja man pret šo grāmatu vai pret tās autoru būtu kādi iebildumi, es nebūtu… uzdrošinājies (šī vārda tiešā nozīmē) tos izteikt pārāk klaji. Patriks d'Olerons bija Fēliksa mīļākais rakstnieks. Viņa vārds tam bija svēts. Rāmais Lapižads kļuva nikns kā lauva, ja kāds nepraša uzdrošinājās kritizēt šā ģeniālā stāstnieka darbus. Fenimors Kupers, Gustavs Emars, kapteinis Main-Rīds— tie bija pieņemami ļaudis; Daniela Defo, Robinsona Kruzo autora priekšā varēja noņemt cepuri. Zila Verna vārds jau pelnīja zināmu uzmanību . . . Bet neviens pagātnes romānu rakstnieks, neviens tagadnes stāstnieks un, bez šaubām, arī nākotnes rakstnieks nevarēja un nekad nevarēs līdzināties Patrikam d'Olero-

nam. Dikensu vai Dodē, Viktoru Igo vai Servantesu — tos tiešām vēl varēja respektēt, tie nebūt nebija zemē metami, bet Patriks d'Olerons bija Patriks d'Olerons. Tāds bija tikai viens. Veids, kā viņš prata aizvilināt lasītāju sev līdz mežonīgajās zemēs, ar neskaitāmiem un negaidītiem aizraujošiem sarežģījumiem, bija nesalīdzināms.

Un tādi darbi kā Uz ledus gabala pazudušie, Borneo noslēpums, Gorillu karalis, Spoku džonka, Skalpu mednieka atmiņas, Kosmosa Robinsoni, Visuma iekarolāji utt., utt., protams, bija nemirstīgi.

Fēlikss bija uzņēmies šo lielisko autoru aizstāvēt arī Kazena kunga acīs un bija to darījis tik dedzīgi, ka, pacietību zaudējis, mūsu skolotājs beidzot bija spiests iegādāties dažus vērtīgus eksemplārus skolas bibliotēkai. Par laimi, Patriks d'Olerons bija ļoti ražīgs rakstnieks. Fēlikss sekoja katras viņa jaunās grāmatas iznākšanai. Ja Fēliksam gadījās pavadīt savu tēvu uz Lišonu, viņš to vilka visās galvenajās pilsētas grāmatnīcās, lai tur atklātu kādu jaunu sava iemīļotā rakstnieka romānu.

Fēlikss labprāt dalījās ar mums šai apbrīnā. Viņš mums aizdeva grāmatas, kuru tam bija daudz, pēc tam kad bija mūs iekārdinājis ar vilinošu satura atstāstījumu.

Šorīt Fēlikss satraukti runāja par pēdējo Patrika d'Olerona romānu — Ķenguru princi, kuru viņam kā dzimšanas dienas dāvanu bija atsūtījusi krustmāte no Tulūzas: tas bija neparasts notikums, kas norisa plašajos Austrālijas klajumos.

Vēl jāpiebilst, ka dažās Kazena kunga ģeogrāfijas stundās Fēlikss klausījās tik uzmanīgi, ka nepalaida garām neviena vārda. Es uzsveru — dažās. Jo parastās un civilizētās valstis viņu maz interesēja. Viņš alka noslēpuma, nezināmā. Jūs viņu nemaz nesajūsminātu, runājot par Parizes baseina reljefu vai Bretaņas un Normandijas masīvu. Varbūt vienīgi, ja vajadzētu pastāstīt par Brī novada un Sampaņas lauksaimniecības ražojumiem . . . Vispirms viņam bija vajadzīgi necaurejami džungļi, tuksneši, briesmīgi ūdenskritumi, liānām aizaugušas senu pilsētu drupas… Baltie laukumi uz kartes viņu neatvairāmi valdzināja. Viņš sapņoja par teiksmainiem kalniem un nepazīstamām planētām .. .

Bet visumā, es vēlreiz atkārtoju, Fēlikss bija vismierīgākais zēns pasaulē. Un, ja arī viņam ļoti patika pazust mūža mežā, iekarot Marsu vai Venēru, tad tikai kāru muti kožot pamatīgu sviestmaizes riku ar pastēti vai pankūku ar melleņu ievārījumu.

Tā tērzēdami, mēs bijām nonākuši ciemata laukumā. Rīta stundas nupat kā sākās. Kazena kungs jau mūs gaidīja uz skolas sliekšņa. Viņš mūs gaidīja, lai noturētu interesantu stundu. Daudz interesantāku, nekā es sākumā biju domājis.

Man jāpiebilst, ka es visu dienu tomēr neko nenojautu, lai gan interese par minēto stundu bija liela.

Un tikai vakarā piedzīvojums izpleta ap mums savus noslēpumainos tīklus… -

2 acteks VEIKALA

Ap pusdienas laiku saule jau bija paguvusi noglāstīt Fabjakas pelēkās mājas. Pēc īsa brīža no ielejas atkal sakāpa migla, debesis apmācās vēl vairāk, vējš pieņēmās un kļuva saltāks.

Vakara stundās mēs gaidījām, kad aiz logiem parādīsies pirmās sniega pārslas. Taču šie ziemas tauriņi vēl negribēja lidot pār mūsu nogāzēm.

Ja būtu uzkritis sniegs, visi Fabjakas skolnieki, kas sapņoja par slidināšanos un kauju ar sniega bumbām, būtu aiz prieka nodrebējuši. Nepacietīgi mīņātos puszābakos un galošās tērptās kājas. Bet pelēkās debesis, spēcīgās vēja brāzmas, kas locīja dižskābaržus un egles kalnos virs ciemata, neradīja ne vismazāko vēlēšanos iet ārā. Patiesībā mēs jutāmies gluži labi klusajā un siltajā klasē, kamēr pagalēm piebāztā krāsns klusi sprakstējaun Kazena kungs, soļodams savu mierīgo soii, staigāja no vienas rindas pie otras. Kazena kungs mācīja «lielos» zēnus un meitenes. Sagatavošanas klasēs un pamatskolas pirmajās klasēs mācīja Kazena kundze.

Skolotājs pelēkā uzvalkā reizumis apstājās pie loga. Viņš vēroja tukšo laukumu un drūmās debesis. Viņš atgriezās, noglauda savas iesirmās ūsiņas, sakārtoja acenes un noliecās pār burtnīcām.

Sai brīdī viņš uzlūkoja mani. Skolotāja stūrainajā sejā, ko vainagoja sirmu matu cekuls, aiz briļļu stikliem iedzirkstījās acis. Vai tā bija ironijas vai nemiera dzirksts? Vai skolotājs bija nojautis gaidāmos notikumus?

Pēdējā stunda pirms mājās došanās bija zīmēšana, un tanī es sēdēju kopā ar Fēliksu Lapižadu un kādu desmitu citu skolnieku.

Kazena kungs bija nolicis uz paaugstinajuma skaistu dzeltenu kafijas kannu, uz kuras pusi, cik tālu vien roka sniedza, mēs stiepām savus zīmuļus, lai labāk uztvertu kannas proporcijas. Pa šo laiku skolotājs palīdzēja vidējām klasēm izbaudīt gramatikas priekus.

Fēlikss paliecās uz manu pusi.

—       Man gan labāk būtu paticis brīvs zīmējums, -viņš teica pusbalsī.

—   Un ko tad tu būtu zīmējis?

—   Kortesu, kad tas apcietina Montezumu. Krāsās.

Marija Lestrada, kas sēdēja mums priekšā un bija

dzirdējusi Fēliksa atbildi, šķelmīgi nočukstēja:

—       Varbūt labāk Kortesu, kad tas nogaršo savu pirmo šokolādes tasi?

Fēlikss paraustīja plecus. Viņš labāk palika atbildi parādā. Vispirms jau tādēļ, lai nevērstu uz sevi skolotāja uzmanību. Un otrkārt, — ko tur teikt! — tādēļ ka šādi skuķi taču nekad nespēj saprast pētnieka aizrautību!

Sis īsais, bet dīvainais dialogs prasa dažus paskaidrojumus. No rīta ģeogrāfijas stundā mēs mācījāmies par Meksiku un Kazena kungs pastāstīja kaut ko par šīs zemes vēsturi.

Viņš mums stāstīja par Centrālās Amerikas senajām civilizācijām, it īpaši par toltekiem un actekiem. Pēdējie 1325. gadā nodibināja Tenočtitlanas pilsētu, tagadējo Meksiku. Tenočtitlana! Sī dīvainā vārda mūzika liegi skanēja Fēliksa Lapižada ausīs. Viņš jau iedomās sevi redzēja pētījam acteku mītņu drupas, kas gadsimtiem ilgi slēpās džungļu biezoknī.

Kazena kungs mums attēloja spāniešu iebrukumu slavenā konkvistadora Fernanda Kortesa vadībā, kurš sagūstīja acteku valdnieku Montezumu II un 1519. gadā lika to nonāvēt.

Skolotājs mums paskaidroja, kā bija dzīvojuši indiāņi pirms iekarotāju ierašanās… Galvenais kultūraugs, viņu pārtikas pamats, bija kukurūza, bet indiāņi pazina arī vairākas pupu šķirnes, melones, tomātus, sarkanos piparus, vaniļu, kokvilnu. Viņi audzēja kakao un no šī auga pupiņām gatavoja ēdienu, ko sauca pa šokolatl. Spānieši tūdaļ to bija novērtējuši un izplatījuši Eiropā. Acteki, tāpat kā viņu tagadējie pēcteči, dzēra pulki — raudzētu dzērienu, kaut ko līdzīgu stipram alum, ko tie ieguva no Meksikas agaves — lekna auga, kura lapas dod labu aužamo šķiedru.

Būtu lieki piebilst, ka tieši šīs stundas viela milzīgi patika Fēliksam. Viņš par to priecājās divkārši. Pirmkārt, tā radīja vēlēšanos doties atklāt noslēpumainās priekškolumba laikmeta Amerikas civilizācijas, kas atstājušas Meksikas, Gvatemalas un daudzās citās Amerikas zemēs diženas pēdas. Otrkārt, tā sagādāja baudu — kaut domās — nogaršot seno tautu ēdienus. Acteku šokolatl Fēliksu sajūsmināja. Senā indiāņu vārda pēdējā I skaņa viņam sevišķi patika.

Apskatījis fizisko ģeogrāfiju, minējis mūsdienu Meksikas pilsētas un zemes bagātības, Kazena kungs mums parādīja seno pieminekļu, piramīdu, neparastu dievu statuju reprodukcijas… Un starp šiem dieviem bija slavenais Kelsalkoalls — «Spārnotā čūska» — vēja, dzīvības un dabas parādību dievs, kā arī Teskatlipoka — «Kūpošais spogulis», uguns izgudrotājs, dzīru un

dzērienu dievs … Sis Teskatlipoka Fēliksam gluži labi patika, kaut gan to parasti attēlo sevišķi dīvainu — ar vienu kāju un čūskas galvu.

— Es neprasu, lai jūs atcerētos visus šos vārdus, —< mums sacīja Kazena kungs.

Par Fēliksu jāsaka, ka viņš gan bija apņēmies iegaumēt tos it visus, līdz pēdējam balsienam.

Taču arī man ši stunda ierosināja pārdomas. Es to klausījos ar ipašu uzmanību, gan ne tā dēļ, ka man būtu bijis sevišķs prieks uzzināt, ka Meksika ir liela rombveida plakankalne, kurā dažas virsotnes pārsniedz 5000 metru augstumu, proti, Orisava un Popokatepetls … Iemesls bija gluži personiskas dabas.

Mans uzvārds ir basku cilmes, bet Pireneju baski aizvien bijuši lieli ceļotāji. Reiz kāds mana tēva brālēns, saukts Žans Daregiberī, bija pametis savu ģimeni un devies uz Ameriku meklēt laimi. Viņam nācās krietni palocīt muguru daudzās vielās, pēc tam nabadziņš bija miris Meksikā vēl pirms manas dzimšanas.

Žans Daregiberī rit-bija atgriezies Fabjakā kā citi «amerikāņi». Mūsu kalnu ciematos par «amerikāņiem» sauc tos šejienes ļaudis, kas izceļojuši un pēc tam atgriezušies mūža novakari pavadīt savos dzimtajos Pirenejos.

Nē, Žans Daregiberī neatgriezās Fabjakā un neatklāja zelta bedres viņpus Atlantijas okeāna. Bija zināms vienīgi tas, ka viņš strādājis ostās, lauksaimniecības fermās, fabrikās. Viņš pat bija piedzīvojis kuģa katastrofu, kuģojot gar piekrasti. Visās šais ziņās būtu grūti sameklēt kādu skaidrību.

Garas vēstules Žans Daregiberī netika sūtījis tā vienkāršā iemesla dēļ, ka viņš neprata rakstīt. Vārdu sakot, viņš nomira tur svešumā kādā Meksikas slimnīcā, kura par viņa nāvi paziņoja ģimenei Francijā. Par visu to bija saglabājies neskaidrs nostāsts, un reizēm, ģimenes lokā, radi ņēmās iztēloties, cik laimīgas varētu būt viņa mūža beigas……….. la brālēns Žans būtu iekrājis prāvusummu, viņš varbūt butu aicinājis mūs pie sevis. Tagad mēs dzīvotu kādā bagatā rnuižā vai arī vadītu kādu kokvilnas fabriku vai kuģu sabiedrību … Vai arī, ja brālēns Žans būtu atgriezies Fabjakā ar dolāru pilnām kabatām un licis uzcelt greznu vasarnicu, kur mani bieži ieaicinātu, lai pastāstītu savus piedzīvojumus.

Ne vienreiz vien Fēlikss Lapižads šai sakarā mani iztaujāja. Bet ko tad es varēju teikt? Patiesība izrādījās ļoti vienkārša un parasta. Brālēns Žans devās projām, lai kļūtu bagāts. Viņš tāds nebija kļuvis un nebija ari atgriezies.

Lūk, kādēļ es tik uzmanīgi klausījos Kazena kunga stāstos par seno un mūsdienu Meksiku. Es iztēlojos, kā brālēns Žans dodas caur Jukatanas džungļiem vai šķērso augsto Meksikas plakankalni, ēzdams kukurūzas galetes un saules izdedzinātajos ciematos dzerdams pulki. Es iedomās redzēju, kā viņš kāpj acteku piramīdās, šais augstajos senās reliģijas pieminekļos, kuru sienas klātas ar sarežģītiem bareljefiem. Laiku pa laikam Fēlikss man piebikstīja ar elkoni, lai atgādinātu, ka šie stāsti par Meksiku mūs abus interesē vairāk par visiem, jo viņš ir speciālists piedzīvojumu novadā, bet man ir gods būt saistītam ar Meksiku ģimenes radniecības saitēm.

Jāatzīmē, ka mēs abi bijām visai domīgi, kad izgājām no skolas. Bet pēc dažiem mirkļiem norisa pirmais notikums.

Lielais laukums bija gandrīz tukšs. Tam apkārt savas tumšās fasādes slēja ciešā lokā sabūvētās mājas. Puta ledains vējš.

Patiesību sakot, šis lielais laukums nebija nemaz tik liels. Tur atradās skola un turpat blakus mērijas ēka, tālāk daži nelieli veikaliņi. Ceļš, kas veda augšup no ielejas un gāja gar manu māju, izbeidzās šī laukuma galā. Tur bija Kantjē gaļas veikals un Morēra pārtikas un tabakas preču bodīte. Tālāk ceļš aizlocījās gar mēriju un skolu un izbeidzās pie Tužā veikala. Un tad lielais ceļš sadalījās nelielos ceļos un takās, kas vijās augšup kalnos starp ābeļdārziem un pļavām.

Iznākot no skolas, «lielie», kā parasts, sapulcējās Tužā veikala priekšā. Šāds paradums bija iegājies no paaudzes uz paaudzi. Mazie vislabprātāk klaiņoja gar pārtikas un tabakas preču veikalu, kur skatlogā varēja apbrīnot lācīšus, cukura pīpes un kārbas ar skābajām konfektēm. Ap Ziemassvētkiem tur, protams, vēl tika izliktas dateļu kārbiņas, šokolādes figūras un cukurā grauzdētas mandeles, skatlogs turklāt vēl bija piebārstīts ar mandarīniem un vizuļojošām zvaigznītēm. Bet Tužā

veikalā — kas īstenībā bija niecīga bodele — tur skatlogā atradās vērtīgākas preces.

Tiešām neticami, ka tik mazā telpā varēja novietot tik daudz priekšmetu: apģērbus, apavus, gumijas zābakus, sēklu sainīšus, barojošus miltus putniem un mājlopiem, pītas auklu sandales, preparātus pret kaitēkļiem, zemkopības rīkus, medību un zvejas piederumus…

Firmas īpašnieka dēls Robērs Tužā, kas mācījās mūsu skolas pēdējā klasē, šogad bija pārliecinājis savus vecākus, lai tie Ziemassvētkos izdekorētu skatlogu īsti atbilstoši šiem svētkiem. Viņš netika taupījis pūļu, lai radītu šo Fabjakas tirdzniecības šedevru.

Vitrīnu rotāja biezs, sīki sagumzīts, brūns papīrs, kas attēloja kalnu masīvu, kura piekāji klāja sūnas un as-, lapainās palmas. No kraujajām ar higroskopisko vati un zaļa papīra eglītēm apliktajām nogāzēm traucās lejup slēpotāji — leļļu zēni un meitenes. Slēpes un nūjiņas Robērs Tužā pats bija izgriezis no liepas koka skaidiņām.

ik rītus un vakarus «lielie» devās aplūkot vitrīnu. Viņi izteica dažas kritiskas piezīmes, un reizēm Robērs ņēma tās vērā. Viņš pārvietoja kādu slēpotāju, stikla bumbiņu vai eglīti. Kad satumsa, šos necilos brīnumus apgaismoja krāsainas elektriskās spuldzītes.

Es labi atceros šo miglaino un vējaino vakaru. Laukuma dziļumā mirgoja Tužā veikaliņa zaļās, rožainās un zilās zvaigznītes. Mūsu pulciņš ātri izklīda. Mums sala, gribējās ēst, un mēs steidzāmies ātrāk uz mājām. Kuru katru bridi varēja gaidīt sniegu. Varbūt tas uzkritīs naktī. Reiz taču sniegam jāuzkrīt.

Pašlaik mēs atradāmies laukuma vidū. Mēs, tas ir, Fēlikss, Marija Lestrada, Robērs Tužā, es un vēl daži. Mēs jau gribējām atvadīties. Pēkšņi pamanīju, ka Fēliksa vairs nav. Es tērzēju ar pārējiem un nebiju ievērojis, kad viņš aizgāja. «Na nu,» es nodomāju, «droši vien Fēliksam briesmīgi gribējās ēst, un viņš mani negaidīja.»

Es gāju uz ceļa pusi, kad pēkšņi no tumsas iznira Fēlikss Lapižads, nostājās man priekšā un tā dīvaini uzlūkoja mani. Viņa acis mirdzēja. Mute bija pavērta, laikam aiz milzīga apmulsuma.

2

!9

Un tad viņš čukstus izgrūda dīvainos vārdus:

—   Man likās, ka Tužā veikalā es redzēju acteku.

—    Ko tu saki?

—   Es tev saku, ka Tužā veikalā ir kāds acteks.

—   Acteks?

—   Es tev saku skaidri un gaiši: acteks!

Viņš apgriezās, piesardzīgi izpētīja visas tumšās vietas laukumā un pakavējās pie apgaismotā veikaliņa. Likās, ka tālumā kalna pakājē mirdz kāda sīka ala, kur kalnu gariņi rīko svētkus. Starp papīra eglītēm un spulgojošām zvaigznēm dejoja rūķīši.

—        Man . .. šķiet, ka veikais tagad ir tukšs, — čukstēja Fēlikss. — Kur tad viņš ir aizgājis? Bet lieku galvu ķīlā, ka tas bija acteks, nudien.

—   Acteks? Pēc kādām pazīmēm tad tu to noteici? Ieliņās svilpoja vējš. Tas brāzās pa ceļu uz priekšu.

No ielejas, kura kā neredzams bezdibenis gulēja mums pa labi, šķita atskanam vaidpilnas balsis.

Pēc kāda brīža, kad mēs jau soļojām uz mājām, Fēlikss atskatījās un sacīja:

—   Acteks ir šeit. Acteks seko mums!

3 SMIEKLI NAKTI

Fēlikss nesapņoja: acteks sekoja mums. Tumsā aiz mums kustējās pasīks stāvs. Sākumā es nodomāju, ka tā ir Marija Lestrada, kura grib mūs panākt. Varbul viņai kaut kas vaicājams?

—   Tas tiešām ir acteks! — Fēlikss nočukstēja.

—        Kāpēc tu viņu sauc par acteku? Vai tu viņu pazīsti?

—        Nē. Viņš nav no mūsu ciemata. Es viņu nepazīstu. Es viņu nekad neesmu redzējis. Viņš tikai līdzīgs actekam, vienam no tiem, ko mums rādīja Kazena kungs.

—        Vai ar tādiem kā svārciņiem un spalvu rotu uz galvas?

—        Nē. Sis te tērpies normāli. Viņam ir gaiši pelēks mētelis.

—   Pēc kā gan tu spried, ka viņš ir acteks?

—        Pēc viņa sejas… Pagaidi! Man liekas, viņš paslēpās . . .

—   Nē taču, lūk, kur viņš. Soļo.

—   Varu derēt, — Fēlikss izgrūda caur zobiem, — ka

viņš apmeties pansijā pie tevis!

Fēlikss nebija maldījies. Pie mums bija ieradies viesis. Ziemā tas bija ārkārtējs notikums. Noskūpstījusi mani, māmuļa tūlīt man to pavēstīja. Kāds kungs apmeties mūsu pansijā «Pie Pireneju lāča».

—   Vai uz ilgu laiku? — es pavaicāju.

'— Uz pāris nedēļām.

—   Vai ārzemnieks?

—   Ārzemnieks? Kas lai to zina? No mūsu ļaudīm nav.

^—'Varbūt kāds amerikānis? Vai meksikānis?

—        Meksikānis? Nedomāju vis, — mana māte noteica. — Runā bez akcenta. Viņš ir francūzis.

Viņa sarauca uzacis un, brīdi padomājusi, piebilda:

—        Dīvaini. Parīzietis viņš nevarētu būt. Viņam nav turienes izrunas. Varbūt viņš ir no dienvidiem. Tomēr viņš ieradies no Parīzes. Es viņam devu izpildīt reģistrācijas kartīti.

—   Kā tad viņu sauc?

—        Pagaidi… Tāds pavisam parasts vārds… tūlīt atcerēšos … Emīls Dirans.

—   Ar ko viņš nodarbojas?

—       Viņš ir ceļotājs. Tā vismaz rakstīts kartītē. Starp citu, tūdaļ jau arī viesim jābūt klāt. Viņš aizgāja uz ciematu nopirkt zobu pastu. Es viņam ieteicu Tužā veikaliņu. Esot atbraucis še atpūsties. Viņš man teica, ka meklējot klusu vietu. Harijs viņu nejauši sastapa Lišonā.

—   Tas ir dīvaini…

Ļoti izbrīnījusies, māte uzlūkoja mani.

—        Dīvaini? Kādēļ dīvaini? Tas ir pavisam normāli. Fabjaka ir klusa vieta. Sis ceļotājs sastapa Hariju, un Harijs viņam pastāstīja par Fabjaku un ieteica mūsu māju. Viņš ir ļoti laipns kungs.

—   Vai viņam tāda brūngana sejas krāsa?

-— Jā, var teikt, ka brūna.

—   Neliela auguma?

—   Ne sevišķi liels. Vai tu viņu sastapi?

—   Es . . . hm … jā, mēs viņu ievērojām veikalā.

—        Viņš drīz pārnāks. Es iešu sakārtot viņa istabu. Tu ej iekod palaunadzi. Vai tev daudz uzdots?

—   Jāzīmē karte un matemātikā viens uzdevums.

*

Kad svešinieks ienāca istabā, es sēdēju pie maza galdiņa kamīna tuvumā, kur es parasti mēdzu gatavot savus uzdevumus:

Daregiberī viesnīcas zāle nebūt nelīdzinājās pils ēdamzālei. Bet tādēļ tā nebija mazāk mājīga. Ienākot telpā, pa labi atradās koka lete, aiz kuras rindojās aperitifa pudeles, un tad ienācēju aicināja kāpnes, kas veda augšējā stāvā. Pa kreisi bija četri galdi, pārklāti ar rūtainu vaskadrānu, kuras sārtās un baltās rūtis harmonēja ar logu aizkariem. Uz plaukta virs kamīna laistījās katli un vara katliņi. Pie gaišajām sienām katrā pusē spoži mirdzēja dažādi reklāmu kalendāri, mazliet ieplaisājuši spoguļi, kaktusu un zaļumaugu podi. Dekorāciju papildināja senlaicīgi gultu sildītāji. Un tas viss spīdēja un laistījās, jo tīrības ziņā mana māte varēja sacensties ar holandietēm.

Šai ziemas dienā uguns dega ar gaišu liesmu un zālē virmoja vīna mērcē sautēta trusīša cepeša smarža. Spožā uguns, tās vizošie atspīdumi uz katliņiem, sārtie aizkari, brūnās sijas, kairinošā sīpolu un karstvīna smarža, visas šīs krāsas un aromāti likās sajaucamies, lai iepriecinātu ikvienu, kas kāpa pāri slieksnim.

Es biju viens. Māte rosījās virtuvē. Tēvs kūtī apkopa lopus. Pārnācis mājās, es tūdaļ iegāju viņu noskūpstīt. Un tad steidzos atpakaļ zālē.

Brīdī, kad vērās vaļā durvis, es ar vieglu līniju zīmēju Meksikas apveidus.

—    A, lūk kur jaunais Bertrans, — ierunājās kāda silta balss.

Rūpīgi aizvēris durvis aiz sevis, acteks tuvojās man smaidīdams. Viņš lēnām novilka cimdu un sniedza roku.

—    Labvakar, jaunais cilvēk. Mani sauc par Emīlu Diranu, esmu apmeties pie jums uz kādu laiku pansijā. Jā, «Pie Pireneju lāča» …

—   Labvakar, msjē, — es nomurmināju.

—   Kas par lielisku nosaukumu — «Pie Pireneju lāča»! Man ļoti patīk Pireneji… Hm! Uguns ir tik jauka, un cepetis arī nav peļams. Kāda burvīga smarža! Es dievinu trusīša cepeti vīna mērcē . . .

Rokas berzēdams, acteks staigāja ap manu galdu.

—   Kā redzu, mēs cītīgi mācāmies. Ļoti jauki. Karte.

He, he, te top karte. Paraudzīsimies mazliet. Skat, skat, tā jau Meksika. Jūs zīmējat Meksikas karti. Ļoti jauka zeme … Meksika. Burvīga. Tad es jūs vairs netraucēšu un pirms ēšanas iešu augšā mazliet atpūsties. Esmu šeit atbraucis atpūsties. Man ir vārgas plaušas. Sai apvidū ļoti veselīgs gaiss. Un še ir ārkārtīgi klusi. Tas ir jauki jauki. Es nupat kā apmetu mazu līkumu. Ciemats man patīk. Es šeit jūtos kā mājās. Lieliski. Uz drīzu redzēšanos, jaunais cilvēk. ..

Maza zobgalīga vīpsnā, un viņš nozuda kāpnēs.

Tātad šis bija acteks vai, pareizāk sakot, ceļotājs, kuru mans draugs Fēlikss no pirmā acu uzmetiena bija nosaucis par acteku. Zīmīgi, ka šis ceļotājs pazina Meksikas karti, ko es nupat kā biju uzskicējis. īstenībā tas jau neko nepierādīja. Pat visai neizglītots cilvēks lielos vilcienos pazīst Centrālās Amerikas kontūras ar Jukatanas pussalas kupraino izliekumu, Meksikas līci, kas iedobj pussalu austrumu pusē, un Tevantepekas zemes šaurumu — tik šauru, ka kontinents liekas vidū iežņaugts, un tālāk rietumos Lejas Kalifornijas smailo mēli… Jā, tas viss ir tik raksturīgs un tik pazīstams.

«Ja šis ir acteks, tad tikpat labi arī Harijs Peirē ir tāds!» es nodomāju. «Manam draugam Fēliksam pārāk dzīva iztēle.»

Tomēr šī cilvēka āriene zināmā mērā bija eksotiska. Neliela auguma, smalkām un brūnām rokām, vingru gaitu. Viņa vecumu es nepratu noteikt. Varbūt piecdesmit gadu vecs? Varbūt vecāks vai arī jaunāks. Kad viņš noņēma savu mīksto platmali, es ieraudzīju ļoti tumšus matus, kuros vīdēja daži sidrabaini pavedieni, un stipri iesirmus deniņus. Viņa apaļā un gandrīz vai tumšbrūnā seja ar tumšajām acīm likās nekustīga. Bet acis tanī mirdzēja ar dīvainu spīdumu. Vai tas bija liesmu atspulgs, kas iededza šajās tumšā dzintara zīlītēs zeltainus punktiņus? Vaigu kauli viņam bija diezgan asi, mute neliela, pabiezām lūpām … Jā, labi pārdomājot, arī man likās, ka šim Emīlam Diranam — kāds parasts vārds! — ir zināma līdzība ar tām seno acteku sejām,, kādas mums tika rādījis mūsu skolotājs.

īsi pirms pusdienām, izgudrojis kaut kādu iemeslu, es skriešus devos pie sava drauga Fēliksa.

Romānu cienitājs nupat kā bija pabeidzis zīmēt Meksikas karti. Tā bija īsts mākslas darbs! Starp abu okeānu tumšajiem zilumiem Sjeramadre kalnu grēda izlocīja savu iespaidīgo tumšbrūno muguru. Pilsētas, kas bija atzīmētas ar spilgti sārtiem punktiem, dziedoši skandēja savus valdzinošos nosaukumus: Civava, Durango, Kčilpansingo, Oahaka, Kampeče, Verakrusa . ..

Man bija aizdomas, ka Fēlikss izvēlējies pilsētas —■ patiesībā Kazena kungs mums neprasīja pieblīvēt ar tām kartes — nevis pēc to svarīguma, bet gan pēc vārdu skanīguma. Tomēr Meksiku viņš nebija piemirsis.

—        Nu? — mirdzošām acīm viņš man jautāja. — Vai tu viņu redzēji?

—   Jā, redzēju.

—   Un tad?

—        Gluži parasts pansionārs, tāds pats kā visi. Saucas Emīls Dirans. Ka redzi, tas nav nekas oriģināls.

Fēlikss vīlies saviebās, pēc tam tūdaļ sarauca uzacis.

—   No kurienes viņš ieradies?

—   No Parīzes.

—   No Parīzes? Vai viņš ir francūzis?

—   Tā stāsta.

—   Vai tad viņam nepiemīt kaut kas sevišķs?

—        Jā. Es pašreiz zīmēju savu karti. Biju uzvilcis uz papīra vienu pašu līniju. Viņš tūdaļ pazina, ka tā ir Meksika.

—        Ā! Es nekļūdos. Sis cilvēks ir ļoti noslēpumains. Droši vien viņu nesauc par Diranu, un viņš noteikti nav francūzis. Es tev teicu, ka viņš ir meksikānis, viņš ir acteks. Paklau! Es iekārtošos tā, lai tētis vakarā paņem mani līdz pie tevis. Man jāpārliecinās!

Velns parāvis! — es nodomāju. Ja Fēlikss uzdrošinās šādā ziemeli doties ārā un nākt vakarā pie manis, nevis palikt siltajā gultā, tad šis gadījums viņam liekas nopietns.

Bet mūsu pārsteigumi vēl tikai sākās!

Krēsloja novakare. Sasēdušies lokā ap uguni, visi klātesošie mierīgi tērzēja. Se bija mani vecāki, mūsu pansionārs Emīls Dirana kungs, Fēliksa tēvs Lapiža-da kungs, drukns un paresns kalnietis, pats Fēlikss un Ilarijs Peirē, kas bija veicis savu kārtējo braucienu.

Par godu mūsu viesim tēvs bija ielicis kamīnā milzīgu malkas šķilu. So vareno, grubuļaino šķilu no visām pusēm apņēma fantastiskas liesmiņas. Arā vējš dziedāja savu dziesmu un trakoja visā ielejā. Sildoties pie tik mājīgas uguns, bija jauki iztēloties, kā izskatās laukā, kad joņo saltās decembra brāzmas, kad kalnus klāj ledains klusums un lielie koki lokās vētrā . .. Cieši piek|āvies pie klints, mūsu ciemats klusēja. Aiz slēgtajiem aizvirtņiem viss liekas kā izmiris. Ja garām tumšajām mājām ietu kāds ceļotājs vai aizkavējies kalnietis, viņš dzirdētu vienīgi dažus čukstus, dažas dobjas skaņas, kas nāca no kūts: kājas piesitienu, sprauslošanu, siena čaboņu… Fabjakas ļaudis pulciņos sēdēja pie kamīniem un grauza kastaņus.

Par godu mūsu pansionāram mana māmuļa bija uzlikusi uz karstajiem pelniem vīna krūzi, lai sasilst. Kā šeit parasts, smaržas dēļ tur tika pielikts mazliet kanēļa un apelsīnu miziņas.

Karstvīna un apelsīnu aromāts sajaucās ar degošo pagaļu un sūnu rūgto smaržu, ar kurām bija noaudzis koka stumbrs.

Karstvīns bija domāts pieaugušajiem. Fēliksam un man bija jābūt mierā ar krūzīti saldināta piena. Fēlikss ar lielu baudu pielika brūnā cukura gabaliņu pie sārtas ogles un iepilināja pienā dažus brūnus šķidrās karameles pilienus. Kas par neizsakāmu jaukumu! …

Sākumā valodas risinājās ap laiku, aizgājušo vasaru, ievākto ražu. Siens bija paaudzis bagātīgi. Emīls Dirans klausījās sevišķi uzmanīgi. Viņš ļoti interesējās par dzīvi ciematā un nemitīgi centās uzzināt par to kaut ko sīkāk. Viņš gribēja zināt, kāda ir caurmēra zemes platība lauciniekiem, cik daudz no tās ir aramzemes, meža, pļavu …

Bet Fēlikss pieliecās man klāt un klusi teica:

— Savādi, vai ne? Liekas, ka šis acteks grib visu reģistrēt anketā …

Pēc tam runas novirzījās uz lāčiem. Senāk mūsu pusē to bijis daudz, bet nu jau kādus piecpadsmit gadus lāči vairs nav manīti. Tie aizbēguši uz klusajam augstienēm.

—   Bet vilki? — ievaicājās mūsu viesis.

—        0! Arī vilku šeit vairs nav, — atbildēja mans tēvs. — Veci |audis gan atceras nostāstus par vilkiem. Tagad vilki ir pilnīgi iznīcināti. Tomēr, liekas, dažos Pireneju nostūros varbūt kāds pusducis ir paglābies.

Fēliksa tēvs, Lapižads, uzsāka sarunu par amerikāņiem, tas ir, par [audim, kuri dodas meklēt laimi ārpus dzimtenes. Patiesību sakot, Emīls Dirans pats ar veikliem jautājumiem bija ievirzījis sarunu par šo tematu.

—        Kā lai saka, — paskaidroja Lapižads, — zeme jau dod paskopu iztiku savam kopējam, bet darbs nav no vieglajiem. Se nav līdzenums! Tālab jaunieši dodas prom meklēt darbu citur — pilsētās, rūpnīcās un dažreiz pašā pasaules galā.

—        Pašā pasaules galā? — smaidīdams vaicāja pansionārs. — (Jn kur tad ir šis pasaules gals?

—        Var teikt — visur, — attrauca mans tēvs. — Lln reizumis arī Amerikā. Rau, viens mans brālēns, Žans Daregiberī, jau krietni sen kā turp aizkūlās,

—   Lai saraustu bagātības?

—    Diemžēl viņš neiedzīvojās mantā.

—   Vai jūs viņu pazināt?

—   Tā neskaidri atceros. Es tolaik biju ļoti jauns.

—   Un kas ar viņu notika?

—   Viņš tur Meksikā nomira bez plika graša.

Dirana kungs līdzjūtīgi pašūpoja galvu.

Tieši šo bridi izraudzījās Fēlikss, lai ievadītu sarunu mazliet citādā gultnē.

—        Šodien stundā Kazena kungs mums stāstīja par Meksiku. Tai jābūt skaistai zemei, — viņš sacīja neparasti maigā balsī.

—       Jā, tā ir ļoti jauka zeme, — apstiprināja Dirana kungs. — Ar ļoti senu civilizāciju.

—        Kazena kungs mums stāstīja par actekiem, — atkal ierunājās Fēlikss, — un par viņu dieviem Ketsalkoatlu un Teskatlipoku .. .

—   Ketsalkoatlu… — atkārtoja ceļotājs …

Viņa acis bija viegli pievērtas. Viņš likās aizsapņojies.

—   Cik dīvaini vārdi! — izsaucās mana māte. — Tais laikos, kad es gāju skolā, mēs mācījāmies daudz vienkāršākas lietas. Kas tas tads par ērmu tas Ket. . .?

—        Ketsalkoatls, — paskaidroja Dirana kungs, — ir čūska ar spalvām, spārnotā čūska. Kāds teiksmains karalis, kas kļuvis par dievu.

—    Par vēju dievu, — es pusbalsī piebildu.

—        Ari patlaban viņš auro, — nočukstēja mana māte, sakārtodama uz pleciem savu brūno vilnas lakatu.

—       Un ko tad jūsu brāiēns tur svešumā darīja? — ievaicājās Dirana kungs, griezdamies pie mana tēva.

—        Visu un neko. Izmēģinājās visos amatos. Viņš bija no Pirenejicm. Tātad prata kopt lopus un apstrādāt zemi. Mans tēvs stāstīja, ka, braukdams mazā kuģītī gar piekrasti, brālēns Žans piedzīvojis katastrofu. Viņš pats gan esot izglābies, bet līdz ar to zaudējis savus nelielos ietaupījumus.

—   Gar kādu piekrasti?

—        Vai tad es to zinu? Mani vecāki šo puisi pazina labāk nekā es. Viņi jau miruši . ..

Tēvs nopūtās.

—        Ko jūs gribat! Sitās tālās zemes jau nevar visus padarīt bagātus. Bet jaunieši iedomājas, ka lur var atrast zeltu veseliem stieņiem… īstenība bieži vien nav tik jauka.

Es pamanīju, ka uz īsu mirkli mr isu viesa acis iezibējās, pēc tam viņš nolieca galvu un savukārt nopūtās.

—       Un tomēr Meksika ir jauka zeme, — sacīja Fēlikss, kas apbrīnojami pacietīgi vēl arvien virzīja valodas uz acteku pusi.

—        Un cilvēki to apdzīvo jau tik sen, — es savukārt piebildu.

Emīls Dirans mani uzlūkoja un sacīja:

—   Tur atrodas lieliski senatnes pieminekļi.

—        Vai jlīs esat ar tiem iepazinies? — ievaicājās Harijs.

—    Pazīstu pēc nostāstiem un grāmatām . . .

—        Un kāds ir jūsu ceļojuma nolūks? — vēl pajautāja Ilarijs.

>— Papīra tirdzniecība, — atbildēja Dirana kungs.

—   Bet šobrīd man jāatpūšas. Man ir vārgas plaušas. Sis apvidus ir lielisks atpūtai.

—   Un šeit, — ierunājās Lapižada kungs, — jūs esat nokjuvuši jaukā mājā. Te ir klusi, silti, ģimenes virtuve. Daregiberī kundze ir lieliska saimniece, gan viņa jums sagādās visādus pārsteigumus.

—   Es jau nogaršoju trusīša cepeti vīna mērcē. Burvīgs!

—   Vienīgi tuvākajās dienās gaidāms sniegs. Tad nevarēsit visai tālu pastaigāties. Protams, ja jūs slēpojat…

—   O, tas nu vairs neder manos gados, — noteica ceļotājs. Viņš mazliet skumji pasmaidīja. Abos mutes kaktiņos iezīmējās divas dziļas rievas. Viņa iesirmie mati, grumbas, pārsteidzošais skatiena dzīvīgums radīja savādu iespaidu: šķita, ka šis cilvēks ir reizē jauns un vecs. Pat viņa balss mani pārsteidza: maiga, mierīga, ar pēkšņām metāliskām modulācijām un tomēr bez jebkāda izteikta akcenta. Vai viņš bija no ziemeļiem vai dienvidiem? Viņš tomēr runāja ļoti literāri.

AAāte pasniedza viesim karstvīnu, un mazajā pulciņā atskanēja sajūsmas saucieni.

—    Šīs te ir lieliskas zāles pret gripu! — pērkona balsī nodārdināja Lapižada kungs.

—   Paraugieties tikai, kas par krāsu! — iesaucās Ilarijs.

Mēs ar Fēliksu sūcām maziem malciņiem pienu, ko mans draugs bija sabrūninājis.

Karstvīna un kanēļa spēcīgā smarža mūs viegli reibināja. Pietvīkušiem vaigiem Fēlikss griezās pie Dirana kunga.

—   Un šis slavenais Ketsalkoatls? — viņš tam jautāja.

—   Kā, lūdzu? — viesis, mazliet pārsteigts, noprasīja.

—   Kas viņš īstenībā bija? Kazena kungs mums par to mazliet pastāstīja, bet nevisai daudz.

—   A! — iesaucās pansionārs. — Tas ir jauki. Šie jaunieši kāro visu uzzināt. Ketsalkoatls ir ļoti sena acteku dievība. Kā leģenda stāsta, šo veco karali no viņa zemes izdzinuši paša brāļi. Tad viņš devies uz Rietumu jūru kopā ar saviem kalpotājiem, kas pārvērtušies putnos.

Viņš solījies atgriezties. Kad spānieši izcēlušies Meksikas piekrastē, indiāņi sākumā nodomāja, ka atgriezies viņu dievs . .. Dažreiz viņu attēlo kā sirmgalvi, ar tumšu ķermeni, sarkanu galvu un smailu purnu . . .

Bet dažās skulptūrās, kas atrastas netālu no Teotivkanas, viņš atveidots kā briesmīga čūska ar spalvu pušķi galvvidū un baismīgiem nagiem.

«Smails purns, sirmgalvis, nagi …» es nodomāju.

Emīls Dirans raudzījās ugunī. Harijs nožāvājās. Klusumā varēja dzirdēt, ka vējš arvien pieņemas, un "tā

skajie auri pāršalca zāli no durvīm līdz kamīnam.

*

Mazliet vēlāk es jau gulēju savā istabiņā. Māte bija sasildījusi manus palagus ar gultas sildītāju, kādu lieto mūsu pusē. Tā ir iegarena koka kaste, kuras iekšpusē iekar trauku ar karstām oglēm. Gulēt šādi sasildītā gultā ir brīnumjauki.

Visi gulēja. Es domāju, ka visi devušies pie miera. Fabjakas ļaudis pametuši kamīnus un ielikušies gultās. Mājas mātes aprušinājušas ogles, uzmezdamas tām dažas lāpstas pelnu. Arī uguns snaudīs līdz rītam. Pietiks dažu sausu zariņu un viena plēšu pūtiena, lai tā atdzīvotos gaišā liesmā.

Man virs galvas iečīkstējās dēļi. Vienreiz, otrreiz, trešoreiz.. . Ceļotājs tātad vēl negulēja. Ko gan viņš darīja? Kra … kra … kra … Es sapratu, ka viņš staigā šurp un turp, kā to mēdz darīt cilvēki, kad tie kaut ko pārdomā vai aizsapņojas. Viņš staigāja lēniem soļiem, kas radīja vieglu troksni. Ceļotājs jau nebija nekāds smagais. Tomēr dēļi krakšķēja un liecināja, ka viņš nomodā.

Pēkšņi soļi apklusa. Kaut kas dobji iebrikšķējās. Vēja auri kļuva skaļāki. Varena brāzma iešalca istabā virs manis. Es sapratu, ka viesis bija atvēris logu. Vai tad šādā vakarā varēja apbrīnot ieleju?

Es vilcinājos. Tīkamais gultas siltums mani aizturēja. Es zināju, ka, mazliet paliecoties uz priekšu, no sava jumta lodziņa varu redzēt balkonu.

Tagad mūsu viesis bija iznācis uz balkona, par to es biju pārliecināts. Viņš atradās uz galerijas, no kurienes bija redzama ieleja. «Tas nu gan ir dīvaini,» es nodomāju, «ka to dara kungs, kam vārgas plaušas.»

Beidzot es piecēlos un lēnām nospiedu jumta lodziņa rokturi. Mans skatiens mēģināja ielauzties tumsā.

Virpuļoja sārtas dzirkstelites. Atspiedies uz koka margām, viesis smēķēja.

Es pamanīju viņa mazo, tumšo ēnu, ko apņēma dzirkstelites, un viņa sīko stāvu .. . Viņš bija ieķēries margās gluži kā kuģa malā un šķita spītējam vējam.

Viņš nevarēja mani dzirdēt. Vēja gaudas noslāpēja visu.

Un tomēr man likās, ka dzirdu smieklus …

4 VECAIS ŠĶŪNIS

Nākamajā dienā, sestdienā, beidzot uzkrita sniegs. Vispirms tās bija dažas sīkas pārsliņas, kas, likās, izkusīs gaisā, zemi nesasniegušas. Bet pamazām kārniņu jumti, koki un pļavas pārklājās ar smalkiem, baltiem putekļiem. Ap pusdienas laiku visa zeme jau bija baltā rotā.

Ieleja likās kļuvusi lielāka. Saules gaisma nogāzes mirdzēja spilgti baltas. Dārzos nabaga kāpostgalviņas, nožēlojamās burkānu dobes ar savītušajiem lakstiem un tumšie krūmi bija pazuduši: varēja apjaust vienīgi mīkstus, bālgani dzeltenus apveidus.

«Ai, ja sniegs būtu salds!» sacīja Fēlikss, soļodams pēcpusdienā man blakus uz skolu.

Viņa iztēle bija ierosināta, un kārumnieks jau devās fantastiskā dēkā.

—        Iedomājies, — viņš sacīja, — ka pētnieki ierodas uz kādas neizpētītas planētas. Viņi izkāpj no savas raķetes un ierauga milzīgu sniega klajumu … Viņi to notur par sniegu… Viņi noliecas… Neticami! Sniegs ir salds, tas ir putu krējums… Vai tu apjēdz! Uztura problēma ir pilnīgi atrisināta …

Te pēkšņi Fēlikss kļuva domīgs un vaicāja man:

•— Un ko acteks?

—   Neko sevišķu. Šorīt viņš palika istabā. Māte tā man teica. Eda kopā ar mums. Viņam laba ēstgriba. Kad gāju prom, viņš smēķēja pie kamīna savu pīpi. Kā redzi, nekā ārkārtēja!

—   Jā … Drošs paliek drošs, acis jātur vaļā. Tu teici, ka viņš smēķē pīpi?

—   Pīpi un cigaretes.

—   Nav jāaizmirst, ka tabaku mēs ievedām no Amerikas!

—   Es neredzu nekā …

—   Tieši tādēļ, ka tu nekā neredzi, tev ir jāatver acis! — atcirta Fēlikss tādā tonī, kas necieš iebildumu.

Es viņam pastāstīju, ka vakar vakarā redzēju mūsu pansionāru, kad tas smēķēja cigareti uz savas istabas balkona.

Fēliksam tas likās ļoti nenormāli. Ziemas naktī jau neviens neiet ārā uz balkona ieelpot svaigu gaisu. Normāli ļaudis cieši saritinās gultā.

Sniga visu pēcpusdienu. Kad sāka krēslot vakars, laukumu klāja bieza sniega kārta. Ciemats bija kluss. Soļu troksni apslāpēja šī iezilganā, pūkainā sega. Durvis atvērās un atkal steidzīgi aizvērās. Sur un tur dzirdēja mīkstus kritiena trokšņus. Tur šķūnīšos vīri skaldīja malku. Tumšajās namu sienās iemirgojās logu uguntiņas. Nobažījušās un bārdamās mātes vilka savus puišeļus mājās.

Drīz vien uz laukuma palika tikai bariņš vecāko klašu skolnieku. Mēs runājām, kā rītdien noorganizēt pirmās slēpošanas un ragaviņu braukšanas sacīkstes.

—   Sniegs ir lielisks, — sacīja Marija Lestrada. — Nav ko iet pārāk tālu. Morēra pļava būs laba diezgan.

Tā bija skaista pļava lēzenā nogāzē, kas atradās aiz skolas, un to varēja ērti sasniegt.

—    Es neesmu mierā, — iesaucās lielais Robērs Tužā. — Ja mēs paliksim šeit, tad mazie mums kā mušas maisīsies pa kājām. Es ierosinu iet uz Daregiberī pļavu. Bertrana tēvs mums to atļauj. Vai ne tā, Bertran?

Es pamāju ar galvu. Mans tēvs nebija nekāds sporta pretinieks, un mūsu pļava lieliski noderēja nobraucieniem.

—   Bertrana pļava ir ļoti stāva! — iebilda miesnieka dēls mazais 2ozefs Kantjē.

—   Tieši tas mums vajadzīgs! — sacīja Tužā, kās bija pirmklasīgs slēpotājs.

—    Dariet, kā zināt, — mierīgi noteica Fēlikss, — bet es jūs jau iepriekš brīdinu: Bertrana pļava ir šausmīga. Tā ir visbaigākā mūsu pusē. Pagājušajā gadā es tik tikko…

—   … neaizbraucu uz Lišonu! — pārtrauca Marija Lestrada.

Visi skaļi smējās.

Pagājušajā gadā Fēlikss Lapižads patiesi bija izdarījis sensacionālu nobraucienu un pēc tam atguvies tikai ceļmalā, pazaudējis slēpes un slēpju kokus un pats pārvērties sniegavīrā.

—    Un bez tam, — atsāka Fēlikss, ne acu nepamirkšķinājis, — jūs esat aizmirsuši, ka šai vietai ir slikta slava. Tur reiz kādu viru apēduši vilki . . .

—    Kurā gadā? — ievaicājās Marija Lestrada, vai plīzdama aiz smiekliem.

—    1645., — Fēlikss attrauca. — Un tas vēl nav viss. Senos laikos šai vietā mitinājušies laupītāji. Tie uzglūnējuši ceļotājiem un dedzinājuši tiem kāju pēdas. Liekas pat, ka reizēm šai pļavā uzklīst lāči…

—   Apstādiniet viņu, apstādiniet viņu! — izsaucās Marija Lestrada. — Ja jūs ļausit viņam runāt, viņš mums te visu vakaru stāstīs savus romānus.

Nekā noteikta neizlēmuši, mēs izšķīrāmies. Tomēr norunājām tikties uz laukuma nākamās dienas pēcpusdienā.

—    Nemaz īsti nezinu, — Fēlikss sacīja, kad mēs gājām uz māju, — vai es piedalīšos. Esmu mazliet saaukstējies. Tad labāk jāuzmanās. Un beztam man šausmīgi gribas pārlasīt Amazonijas noslēpumu. Es apsēdīšos pie krāsns. Ielikšu pelnos cepties dažus ābolus un…

Teikums palika karājamies gaisā. Fēlikss saķēra mani aiz rokas un ievilka kādā iedobumā netālu no Morēra pārtikas tirgotavas. Viņš izslējās uz pirkstgaliem un iečukstēja man ausi:

—   Nekusties! Viņš ir tur! Paskaties!

Patiesi, acteks bija tur. Viņš mūs nebija redzējis. Puskrēslā viņš pārgāja pāri laukumam. Tērpies savā pelēkajā mētelī, cepuri cieši pār acīm uzmaucis, rokas kabatās sabāzis, viņš devās uz kalnu pusi. Nelikās, ka viņš visai steigtos.

Dažus mirkļus mūsu viesis pakavējās pie Tužā veikaliņa skatloga, tad nogriezās pa kraujo ceļu, kas ved uz pļavām un meža pusi. Sis ceļš sazarojas. Pa labi tas nogriežas garām skolai un nonāk līdz Morēra pļavai, pa kreisi pa to var nokļūt līdz mana tēva pļavai, kas atrodas kādus piecus metrus no ceļa.

—   Kā būtu, ja izsekotu viņam? — Fēlikss ierosināja.

—   Tu joko! Jāiet mājās. Ir jau vēls. Un bez tam.. . tu esi mazliet saaukstējies.

—   Sekosim viņam. Ne visai tālu… Viņš mani uztrauc. Sis nav nekāds laiks pastaigai.

—   Labi. Sekosim viņam.

Acteks aizdedzināja cigareti un nogriezās pa kreisi. Vējš aizpūta sērkociņa dzirkstis. Viņš atradās kādus piecdesmit metrus no mums.

—   Ļausim, lai viņš paiet vēl mazliet uz priekšu, — Fēlikss sacīja. — Man ir kas padomā.

>— Ko tu gribi darīt?

•— Es tev pastāstīšu vēlāk.

Taciņa līkumodama vijās lejā gar pļavām. Fēlikss atkal mani satvēra aiz rokas.

—    Paklau, — viņš teica, — lai izsekojamais neko nemanītu, visprātīgākais ir… aizsteigties tam priekšā. Mes šeit nogriezīsirnies sānis. Te ir tāda pavisam maza taciņa. Iesim mazliet ātrāk par acteku un tad pagaidīsim viņu.

Mūs aizsedza ceļmalā augošie buksi un lazdas, un mēs tikām uz priekšu diezgan ātri. Laiku pa laikam mēs apstājāmies, lai noraustu sniegu, kas bija pielipis pie mūsu pazolēm.

Es biju pārsteigts par Fēliksa drosmi. Dēku kārei patiesi bija jābūt lielai, lai tā viņu noturētu ārā šai skumjajā ziemas pavakarē.

Taciņai, pa kuru mēs gājām, bija mūs jānoved mana tēva pļavā. Acteks gāja pa lejas taciņu. Tā mēs netraucēti varējām viņu gaidīt un novērot.

Mēs pirmo reizi apstājāmies. Notupušies aiz kāda biezi apsniguša krūma, mēs uzmanījām, kad nāks acteks. Viņš kāpa mierīgā solī un ik pa brīdim apstājās, lai apbrīnotu vai izpētītu ainavu.

—   Ejam uz priekšu, — Fēlikss čukstēja. — Paslēpsimies aiz tava šķūņa.

Mēs sasniedzām šķūni — zemu ēku ar ]oti stāvu jumtu, kur tēvam stāvēja daļa siena. Senāk ēka bijusi krietni vien plašāka. Tā bija noderējusi pat par dzīvojamo māju pirmajiem Daregiberī, kas bija apmetušies Fabjakā. Tanī bija dzīvojis kāds mūsu dzimtas atzars, bet kāds cits bija apmeties tur, kur mēs dzīvojam tagad. Sos ļaudis tā arī sauca par «Pļavas Daregiberijiem» un «Ceļmalas Daregiberijiem». Tad «Pļavas atzars» bija izmiris. Bet Amerikas Žans nekad nebija atgriezies Fabjakā apraudzīt savas dzimtās mājas paliekas.

Par māju parūpējās mans tēvs. Viņš būdu pārmūrēja vai, pareizāk sakot, pārtaisīja to daļu, ko varēja izlietot. Kad bija izņemtas starpsienas, lejā palika plaša telpa, ko tēvs pārveidoja par kūti un kur dažreiz turēja lopus. Augšējā daļa noderēja par siena šķūni.

Virs mums iemirdzējās kaut kas gaišs. Acteks atkal aizdedzināja cigareti. Vējš pierimās. Kalni grima baltā klusumā. Debess tomēr bija apmākusies, bet baltajā sniega vizmā vēl varēja diezgan labi redzēt. Tā kā mēs bijām ļoti steidzīgi kāpuši, mums vairs nesala.

—   Viņš iet tieši uz šķūņa pusi. Uzmanību! — Fēlikss nočukstēja.

Acteks gāja uz priekšu tai pašā mierīgajā solī. Vispirms viņš apstājās pļavas lejas galā. Pieplakuši pie šķūņa sānsienas, mēs viņu novērojām. Viņš raudzījās apkārt kā cilvēks, kas pazīst vietu vai arī mēģina to atsaukt atmiņā. Pēc tam, kā liekas, viņš pamanīja šķūni. Kā zems un tumšs blāķis tas bija it kā sakumpis nogāzes augšā. Krietnu brīdi viņš to aplūkčja, un mēs domājām, ka viņš mūs ievērojis.

Nē. Tagad acteks pagrieza mums muguru un rūpīgi pētīja ieleju. Aiz taciņas dziļais ielejas dobums likās izzūdam zilganajā tālē. Pretim gulošo nogāzi vairs nevarēja manīt. Acteks pieliecās. Varbūt viņš mēģināja saskatīt ceļu, kas ved uz Lišonu?

—        Paskaties! — teica Fēlikss. — Liekas, ka viņš kaut ko vēro, meklē.

No vestes kabatas acteks bija izvilcis kādu priekšmetu. Viņš uzrāva sērkociņu. Noliecās pār savu delnu. Nekustīgajā gaisā sīkā sērkociņa liesmiņa izskatījās kā niecīgs jāņtārpiņš.

—   Ko viņš dara? — es vaicāju. Fēlikss man iegrūda ar elkoni.

—        Es … es nojaušu … Vai tu zini, kas viņam rokā? Kompass. Tas var būt vienīgi kompass. Man taisnība. Viņš meklē kādu virzienu, kādu zināmu virzienu!

Gaismiņa nodzisa. Ceļotājs kāpa uz šķūņa pusi.

—   Kapa klusums! — Fēlikss pavēlēja.

Mēs piesardzīgi atkāpāmies. Es dzirdēju, ka zem mūsu pansionāra soļiem šņirkst sniegs. Mēs vēl aizvien kāpāmies atpakaļ, kad viņš nonāca pie šķūņa koka durvīm.

Ar ierastu kustību viņš nospieda rokturi. Viņš jau nevarēja zināt, ka atslēgu mans tēvs glabā starp divām šīfera plāksnēm netālu no sliekšņa.

Pēc tam viņš sāka soļot apkārt ēkai. Mēs bijām paslēpušies krūmos, kādus metrus desmit aiz šķūņa.

Acteks pagāja mums garām, un viņam pat neienāca prātā, ka viņu novēro divi spridzīgi acu pāri. Viņš gāja nesteigdamies, it kā iegrimis dziļās pārdomās.

Mēs izdzirdām, ka viņš berzē rokas, piesit kāju pret kāju.

—   Ko tas nozīme? — Fēlikss uztraucās.

—   Viņam droši vien salst. Viņš sildās.

Atskanēja aizdomīgs troksnis.

—   Kas tad nu atkal? — Fēlikss jautāja.

—   Viņš nošņauc degunu, droši vien saaukstējies.

Acteks atgriezās pa savām pēdām mūsu virzienā. Vai

mēs bijām atklāti? Nē. Viņš kāpa lejā. Mēs ļāvām, lai viņš paiet krietnu gabalu uz priekšu.

—   Vai tu esi padomājis? — Fēlikss jautāja.

—   Ko tad?

—   Kadeļ acteks pastaigajas?

—        N… nē. Es nevaru iedomāties. Droši vien viņam gribējās izstaigāties pa āru. Viņš saka, ka kalnu gaiss ierosinot ēstgribu.

—   Jā, bet viņš jau varēja pastaigāties citur.

—   Protams.

—        Nu, bet kur viņš nāk staigāt? Tava šķūņa apkaimē. Pie škūna, kurš pieder Daregiberijiem.

—   Un tad?

—   Pie šķūņa, kur dzīvojuši tavi senči.

—   Jā. Un kas tad? …

—        Pie šķūņa, kurā dzīvojis tavs brālēns Žans. Kur varbūt ir palikušas kādas pēdas. Atceries Ketsalkoatlu!

—   Kāds tam sakars ar Ketsalkoatlu?

—        Nu padomā labi, ko viņš nupat darīja, un atceries teiku. Par karali, kurš aizgāja un atgriezās …

Pateicis šos pravietiskos vārdus, Fēlikss mudināja mani steigšus iet lejā uz ciematu. Viņš nupat kā bija atcerējies, ka šādos sniegotos vakaros viņa māte parasti cep pankūkas. Visiem zināms, ka Fēlikss dievināja pankūkas un ka tikpat labprāt viņam patika noraudzīties, kad tās cep. Kā gan viņš varēja aizkavēties šādā pankūku vakarā? Tātad noslēpumam laikam bija lielāks pievilkšanas spēks nekā gardēdībai?

—        Tagad rikšiem! — Fēlikss nokomandēja. — Ciematā mums jānonāk ātrāk par acteku, un it īpaši tev jābūt jau mājās, kad viņš vērs vajā durvis.

Tā patiesi arī notika. Mēs skriešus metāmies pāri lielajam laukumam, kas aizvien vēl bija tumšs un kluss. Mazs atelpas brīdis, lai paraudzītos, kas noticis ar vientuļo gājēju. Un tad mēs likāmies, ko kājas nes, kamēr vēl viņa sīkais stāvs rēgojās Tužā veikaliņa priekšā.

Un, kā paredzēts, kad acteks ienāca, es it nevainīgi jau sēdēju pie sava skolas galda. Viņš uzmeta man skatienu, vienu vienīgu skatienu, kas man likās reizē aizdomu pilns un izaicinošs.

Tad viņš sacīja savā klusajā balsī:

—   Sniegs ir gluži patīkams …

5 meksika sniega

Fēlikss Lapižads deva man bezgala daudz pamācību. Vispirms būt apdomīgam. Paturēt vienaldzīgu sejas izteiksmi. Klausīties un klusēt. Neizrādīt, ka acteks būtu mūsos pamodinājis kādas aizdomas. Un, pats par sevi saprotams, viņu uzmanīt, likt vērā katru viņa vārdu un būt skaidrībā par katru viņa kustību.

—   Mēs esam uz pēdām, — Fēlikss sacīja, uzmezdams man bargu skatienu. — Mēs vēl īsti nezinām, ko izpētīsim un ko atklāsim… Var būt, ka draud briesmas, protams, ka draud briesmas. Ja kāds pamanīs, ka mēs esam kaut ko atklājuši, tad droši vien gribēs tikt no mums va]ā …

—   Bet kas ir šis k ā d s ? — es pajautāju.

—   Es nekā nevaru pateikt. Notikumi vēl nav galā.

Tās sestdienas vakarā acteks — vai pareizāk, Emīls Dirana kungs, mūsu pansionārs — ēda ar varenu apetīti, bija sajūsmā par šejienes šķiņķi, ko viņam pasniedza māmuļa, un neskopojās ar komplimentiem par sautēto vērša gaļu sīpolu un timiāna mērcē, kādu māte bija pagatavojusi.

Pusdienas laikā viņš joprojām mūs iztaujāja par šejienes dzīvi, ciemata iedzīvotājiem, dažādām ģimenēm. Bet visi jautājumi tika izteikti mierīgā tonī, it kā starp citu, kā parasti mēdz apvaicāties tūristi.

— Starp citu, Daregiberī kungs, — beidzot ieteicās viesis, griezdamies pie mana tēva, — pastaigājoties es biju aizgājis līdz jūsu šķūnim …

Es uzmanīgi klausījos. Droši vien acteks bija kaut ko uzzinājis. Tātad ne jau nejauši viņš nogriezās pa mūsu pļavas ceļu.

—   Vai jums nesala? — apjautājās mans tēvs.

—        Nē. Man patīk sniegs. Un man bieži negadās redzēt to tik skaistu. Pilsētās, kā zināt, sniegs ātri pārvēršas dubļos.

Tēvs domīgi noglauda savas brūnās ūsas.

—   Sis šķūnis nav jauns. Drīz tas būs jāpalabo.

—   Vai jūsu ģimene arī senāk dzīvoja šai vietā?

—       Jā, šeit dzīvoja mans vectēvs. Viņš bija nopircis šo māju kopā ar savu brāli. Vēlāk abi ģimenes atzari izšķīrās. Un tā radās Pļavas un Ceļa mājas.

—   Saprotu. Bet jūsu radinieks emigrants?

—       Viņš ir dzimis tur augšā. Viņš cēlies no Daregiberī Pļavu atzara.

—        Sis ģimenes atzarojums ir pilnīgi izmiris, vai ne? Un jūs mantojāt māju?

—        Nu ja, — tēvs atteica. — Es to pārveidoju par šķūni. Māja nebija diezko vērta.

Es nevarēju atturēties, nepametis uz mūsu viesi sevišķi zīmīgu skatienu. Likās, ka viņš to manīja, un viņa mute savilkās tādā kā smaidā. Nožēlā es cieši jo cieši sažņaudzu dūres zem galda. Nupat es sevi nodevu. Nepratu saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, kā bija pavēlējis Fēlikss.

Par laimi, ieradās māte un ienesa saldam ēdienam domāto cepumu, un deserts mūsu sarunu izkliedēja. Acteks likās aizmirsis dažādos mūsu ģimenes atzarojumus un jūsmoja par cepumu. Labi uzrūgušais cepums ar trauslu un gaišu garoziņu smaržoja neizsakāmi jauki pēc smalkiem miltiem, svaigām olām un sviesta, un visam vēl pievienojās liega citrona smarža.

—        Burvīgs! — izsaucās pansionārs pēc pirmā kumosa. — Tas jau pats kūst uz mēles. Cik maigs!

Māmuļa aiz prieka bija gluži pietvīkusi.

—        Es nekad neesmu ēdis kaut ko tik garšīgu … Bet, sakiet lūdzu, liekas, ka jums šai pusē ir vēl viens brīnums. Cepums uz iesma. Man par to stāstīja.

—   Es zinu, — atbildēja māte, — taču tas nav vis šejienes, bet Augšpireneju, Tarbas novada cepums.

—   Tikai, — iekrita starpā tēvs, — pat tur to necep katru dienu. Pie tam iesms nav parastais cepeša iesms, bet iegarena konusveida koka nūja. Kad pašķidrā mikla ir gatava, tad kāda sieviete lēnām, ļoti lēnām griež iesmu virs uguns, kamēr otra ar koka karoti lej iesmam virsū miklu. Tā nabadzītēm stundām ilgi ir pašām vai jācepas, līdz mīkla siltumā uzrūgst un kļūst gaiši brūna. Tas patiesi ir rets cepums. To gatavo lielos svētkos un svinībās.

—   Kad aizbraukšu uz Tarbu, — sacīja Dirana kungs, — mēģināšu nogaršot šo iesma cepumu! Lai nu kā, jūsējais ir nepārspējams!

Paēdis pusdienas, mūsu viesis ilgāk nepakavējās novakara sarunās. Viņš ļoti steidzīgi uzkāpa savā istabā. Man likās — varbūt arī tā bija tikai iedoma? — ka viņš vis negāja atpūsties, bet, gluži otrādi, bija ļoti možs. Viņa acis dzirkstīja, viņa kustības bija dzīvas un ātras… Nudien, es nodomāju, liekas, ka viņš kaut ko perina…

Es pats lielo zāli atstāju drīz pēc tam. Es gribēju labi izgulēties sakarā ar rītdien paredzēto slēpošanu. Tomēr pirms gulētiešanas iegāju mazajā darbnīcā blakus virtuvei, kur tēvs bija uzstādījis ēveļsolu. Kalniešu mājās aizvien ir simtiem sīkumu, kas pašiem jāizgatavo. Manas slēpes bija šeit. Es rūpīgi pārbaudīju siksniņas un dzelžus, notriepu slēpes ar pamatīgu ziedes kārtu, pēc tam ieziedu arī savus zābakus.

Kad atgriezos zālē, tur nebija sevišķi daudz ļaužu. Daži kalnieši spēlēja kārtis. Tie bija ļaudis no pavisam tuvas apkaimes. Mana māte adīja. Tēvs noraudzījās spēlētājos un pieskatīja uguni.

Otrā stāva kāpņu laukumiņā es palēnināju soļus un nevarēju noturēties, nenopētījis Dirana kunga durvis. Zern durvīm iezīmējās gaismas svītra. Tātad viņš negulēja. Bez šaubām, lasīja. Es dzirdēju, kā viņš iekāsējas, pasper dažus soļus, viegli nopūšas un pabīda krēslu .. . Atkal iestājās klusums.

Es iegāju savā istabā.

Man rādījās dīvains sapnis. Klasē bija ieradies kāds jauns skolnieks. Kazena kungs bija klāt, kad viņš pierakstījās. Skolotājs pārliecās pāri rakstāmgaldam un vaicāja, kā viņu sauc.

—        Mani sauc par Emīlu Ketsalkoatlu, — atbildēja jaunais.

—   Kā? Lūdzu, atkārtojiet!

—        Emīls Ketsalkoatls, — klusā un mierīgā balsī atkārtoja skolnieks.

—        Hm? Kā? Piedodiet… Bet tas taču nav nekāds īsts uzvārds! — izsaucās mūsu skolotājs. *"

—        Ir gan, pat ļoti īsts, — jaunais neapmulsa. — Lapižads mani pazīst un Daregiberī arī.

—   Kā? Lapižads, Daregi…

Tas bija ļoti dīvains skolnieks. Mazs, kalsns, tumšu sejas krāsu, smailu degunu. Viņš stāvēja uz vienas kajas

kā gārnis. Uz viņa galvas plīvoja daudzkrāsainas spalvas. Pēkšņi tās pamanīja Kazena kungs.

—        Bet saki, manu zēn,ko nozīmē šī ērmīgā galvas rota? Kā jums šķiet, kur jūs atrodaties? Bet vispirms pastāstiet man mazliet, no kurienes jūs nākat?

Mūsu skolotājs sita ar dūri uz galda. Viņa balss dārdēja. Viņa iesirmās uzacis sašutumā izspūra.

—   No kurienes jūs nākat?

—   No Tenočtitlanas.

Un Fēlikss Lapižads precizēja neparasti drosmīgā balsī:

—   Citiem vārdiem sakot, no Meksikas!

—   Kā? No kurienes? No kādas zemes jūs esat?

—   Es esmu acteks.

—   Kā, lūdzu?

—        Es esmu acteks, acteks, acteks… — jaunais skolnieks apgalvoja spalgā balsī.

Kazena kungs pagriezās pret mani. Viņa acis meta briesmīgus zibšņus.

—        Bertran, panāc mazliet šurp, paskaidro man, kas še notiek. Es tevi lūdzu — paskaidro, vai arī tu paliksi pēc stundām līdz pat Lieldienām.

Pēkšņi es biju zaudējis valodu. Parasti tik mierīgais Kazena kungs mētājās ar rokām un draudēja man ar lineālu. Drausmīga situācija! Man nenāca pār lūpām neviena skaņa.

—   Bertran! Bertran! Bertran!

Vai tas bija acteks vai Kazena kungs, kas mani tā purināja? Beidzot es atvēru acis. Istaba bija spožas gaismas pielieta. Kur es atrados? Es meklēju dīvaino skolnieku ar viņa raibajām spalvām.

«Kāds muļķis!» es pēkšņi izsaucos. Es taču atrodos savā istabā, savā gultā. Šī gaisma nāk no sniega . . . Un roka, kas mani tik nepacietīgi purināja, nebija ne mūsu pansionāra, ne mūsu skolotāja, bet gan mana drauga Fēliksa roka.

—        Nu vai zini! Ir gan tev ciets miegs! Es atnācu tevi apraudzīt, un tava māte teica, lai ejot tevi pamodināt. Viņa lika pateikt, ka brokastis jau gatavas. Tu vari kāpt lejā. Ievēro, es tev nākšu talkā … Hm! Sitais aukstums veicina ēstgribu . . .

—   Labi. Es eju.

—   Pagaidi mazliet. Es … tas ir ļoti svarīgi.

Šoreiz Fēlikss runāja ar mani ļoti klusā un sevišķi noslēpumainā balsī.

—   Kas noticis?

—   Ir jaunumi!

— Jaunumi? Kādi jaunumi?

Es vēl atrados sava sapņa ietekmē.

—   Skaties!

Fēlikss sāka rakņāties pa savu kabatu un, vēl neko neizvilcis, piegāja pie durvīm, pameta ātru skatienu'ārpusē un rūpīgi aizvēra tās.

—   Skaties! — viņš atkārtoja.

—   Es taču nekā neredzu, nevilcinies, atver sauju!

Viņš to atvēra.

Tur atradās mitrs un saburzīts papīra gabaliņš, piezīmju grāmatiņas robotā lapiņa, ko Fēlikss bija rūpīgi izgludinājis un kur ar zīmuli steigā bija uzmestas kādas kontūras, kuras es it viegli pazinu.

—        Es to atradu ceļmalā, sniegā, nākdams pie tevis. Droši vien viņš to pazaudējis.

—   Kas tad?

—        Nu, protams, acteks. Sis papiritis_ bija viņa kabatā. Viņš vilka kabatas lakatiņu. Papīrītis izkrita. Vai tu pazīsti?

—   Tā ir karte.

—   Nu jā.

—   Tā ir Meksika.

—   Tieši tā.

—        Es tūlīt pazinu Jukatanu, Meksikas līci.. . Otrā pusē ir Klusais okeāns un Lejaskalifornijas pussala.

—        Tas vēl nav viss. Viņš atzīmējis arī pilsētas — Meksiku, Tampiko. Bet šis aplītis ar krustiņu vidū?

—       A! Tas ir pats svarīgākais! — Fēlikss sacīja, kļūdams aizvien noslēpumaināks.

—   Vai tu zini, ko nozīmē šis krustiņš?

—        Es . .. N … nē, es nezinu. Bet es kaut ko nojaušu. Ko var nozīmēt tāds krustiņš uz kartes?

—        Kazena kungs mums teica, ka tā apzīmē granīta slāņus.

—        Tad jau vajadzētu būt vairākiem. Viens vienīgs krustiņš uz sīka papīrīša?

—        Vai tā būtu kāda aizmirsta pilsēta? Vai arī vieta, kur noticis kāds nelaimes gadījums? Varbūt vieta, kur kaut kas pazaudēts?

Fēlikss vairākas reizes nogrozīja galvu.

—        Es kaut ko nojaušu bez lielas minēšanas, un tomēr. Jāpārdomā un jātur acis vaļā. Tagad ģērbies un nāc brokastīs.

Tikai pašā pievakarē mēs atklājām acteka noslēpumu.

6 FĒLIKSA ATKLĀJUMS

Bariņš «lielo» bija norunājuši tikties uz laukuma ap pulksten vieniem. Protams, «acteka noslēpums», kā Fēlikss tagad teica, nodarbināja arī mani, bet es tomēr biju nolēmis pievienoties slēpotāju komandai. Laiks bija burvīgs, sniegs labs, un gadījumu vajadzēja izmantot.

Fēlikss nevarēja izšķirties. Vispirms viņš aicināja, lai es dodos pie viņa un pavadu pēcpusdienu nopietnās pārdomās … nogaršojot ceptus ābolus. Kad es atteicos, viņš izskatījās pavisam apmulsis.

—   Es vēl īsti nezinu, ko darīšu . .. Katrā gadījumā,, negaidi mani, — viņš noteica.

Pēc pusdienām mūsu pansionārs sacīja, ka došoties, pastaigāties kalnos, un tūdaļ izprašņāja mani par vietu,, kur mēs iesim slēpot. Es viņam atbildēju, ka īsti vēl neesam to izraudzījušies, bet iespējams, ka mēs atrādīsimies netālu no vecā šķūņa.

—   Varbūt vēlaties, lai es jums aizdodu slēpes? — iejautājās mans tēvs.

Viesis smaidot atteicās.

—   Vai jūs nekad neesat slēpojuši?

—   Senāk, kādreiz … Kad biju jauns. Tagad es droši vien būtu ļoti neveikls. Labāk atturēšos."

—   Kā vēlaties, — atteica tēvs. — Bet, ja vien jums. iepatīkas, zēni var jūs pamācīt. Jaunais Tužā ir jau. īsts čempions. Viņi var atrast jums piemērotu vietu,, šeit ir arī lēzenas nogāzes …

—   Jūs esat ļoti laipns, — atbildēja Dirana kungs. — Bet nepūlieties. Es tikai gribēju izmest nelielu līkumu.

Varbūt iešu paraudzīties uz jautro komandu. Pēc tam atpūsties.

Ilgāk nepakavējies pie galda, es uzkāpu savā istabā, lai saģērbtos. Man bija prātā tikai viena doma: skriet pretim sniegam un saulei. Nabaga Fēlikss, es nodomāju. Kā viņš spēj palikt mājās šādā dienā.

Labu bridi noņēmos ar zābaksaiti. Pēc tam meklēju dūraiņus. Balsis uz ceļa atvilināja mani pie loga, un es ieraudzīju mūsu viesi, kas, atvadījies no tēva, devās projām.

Es biju gatavs. Kur tad biju iegrūdis savu vilnas cepuri, jauko sarkano cepuri, ko bija noadījusi māmuļa? Bez tās nu nekādi nevarēju doties laukā. Uzrāpies uz ķeblīša, es pašreiz nepacietīgi rakājos skapja augšējos plauktos, kad koridorā atskanēja soļi. Tie bija smagāki un steidzīgāki nekā Dirana kungam. Soļi apstājās otrajā stāvā.

Es pametu savu istabu. Nevienas dzīvas dvēseles. Tomēr mūsu pansionāra durvis bija puspavērtas. Es ieraudzīju, ka tās pēkšņi atveras, un instinktīvi atrāvos atpakaļ.

Es nepaguvu neko lielu uztraukties. Tie paši smagie, bet vēl steidzīgākie soļi tuvojās man.

— Tas esi tu! — es iesaucos.

Tas bija Fēlikss. Fēlikss, kuru es negaidīju un kurš nāca man pretim, zābakus ieziedis, no galvas līdz kājām tērpies slēpotāja kostīmā, vēl apaļāks, nekā parasts, bez šaubām, savilcies triko veļu un visam pāri uzvilcis gaišzilu neilona vējablūzi. Fēliksam galvā bija zila vilnas cepure, tāda pati kā manējā, tikai galā tai bija daudz iespaidīgāks pušķis.

Tomēr manu uzmanību saistīja nevis jaunā vējablūze, nedz arī mana drauga cepures pušķis, bet gan viņa seja, kurā varēja lasīt neaprakstāmu satraukumu. Acis Fēliksam bija izspiedušās, mute aiz brīnumiem vaļā.

—   Tu … es … Ir kaut kas … Neticami!

—   Nomierinies, Fēliks, — es sacīju. — I<as tad ir?

—   Nāc! Kāpsim tūdaļ lejā, — tik tikko izdvesa mans draugs.

—   Pagaidi! Ļauj man paņemt cepuri.

—   Nāc ātri!

—   Kas noticis? Vai tu nāksi slēpot kopa ar mums?

—         Jā … esmu izlēmis. Un vēl jo vairak tādēļ, ka ieraudzīju uz ceļa pastaigājamies acteku._

—        Viņš grib nākt paskatīties, kā mēs slēposim. Tā viņš nupat pie galda mums teica .. .

—   Ļoti labi. Tagad seko man. •— Kur tu ej?

Mēs stāvējām kāpnēs. Fēlikss piesardzīgi nokāpa, šoreiz izvairīdamies čīkstināt pakāpienus. Viņš pastiepa trīsošu pirkstu uz pansionāra istabas pusi.

—        Kad es nācu tevi meklēt, redzēju, ka durvis nebija aizvērtas.

—        Vai tu iegāji iekšā? Ai Fēliks, tas nav labi. Ja vecāki to zinātu, viņi būtu ļoti neapmierināti. Saki, vai durvis vismaz bija vaļā? Vai tu nemaz nenospiedi rokturi?

Fēlikss paraustīja plecus un nopūtās.

—        Tu to nevari saprast. Tu sapratīsi, kad es tev parādīšu, ko ieraudzīju.

—   Ko tad tu ieraudzīji?

Fēlikss nokāpa vēl divus pakāpienus un atradās uz kāpņu laukumiņa. Viņš pagrūda Dirana kunga istabas durvis. Mani vēl pēdējo reizi pārņēma bažas.

—   Fēliks, tas patiešām nav labi. Nevajag še nākt.

Durvis klusi atvērās. Mans tēvs bija rūpīgi ieeļļojis

mājā visas viras un visas atslēgas.

Fēlikss pagriezās pret mani, aiz sašutuma piesarcis.

—        Ko tu iedomājies? Vai tu uzskati mani par zagli vai par ziņkārīgu muļķi?

—   Nē, bet tomēr…

—        Nāc! — viņš sacīja tādā tonī, kas nepieļauj nekādu iebildumu.

Es pazinu šo istabu. Tā nebija ne sevišķi plaša, ne arī sevišķi grezna. Tur atradās gulta, skapis, kumode, vienā stūrī neliels mazgājamais galdiņš un pie loga galds.

Pirmo reizi, rūpīgi pārlaižot acis istabai, es nemanīju nekā, kas radītu aizdomas. Mūsu pansionāra ceļa somas bija novietotas kaktā. Uz galda stāvēja pelnu trauks, pīpe, iesākta cigarešu paciņa, kaudze ilustrētu žurnālu, ceļa kartes, ādas mape un vēl atvērts tualetes piederumu nesesers, kur rēgojās flakoni un sukas. Blakus laikrakstiem gulēja dažas grāmatas un ģeogrāfijas atlants «Pasaules kartogrāfija».

—   Paskaties! — svinīgi teica Fēlikss.

—   Es neredzu nekā sevišķa.

—   Paskaties labi!

•—' Tabaka, kartes, pīpe …

—   Un mape! Paraugies uz mapi, nāc tuvāk!

Es paklausīju. Un tad, lūk, es sapratu.

Mapē atradās papīra loksnes. Sīs droši vien steigā ieliktās lapas bija mazliet izlīdušas no mapes. Varēja izlasīt dažus steidzīgā, nervozā, stūrainā rokrakstā uzmestus vārdus, kas pirmajā brīdī lēkāja man acu priekšā.

Ar milzīgu piepūli es apvaldīju savu satraukumu.

—        Vai tagad tu apjēdz? — neskanīgā balsī vaicāja Fēlikss. — Jā, tas nav labi, ka es šeit ienācu. Es tikai gribēju uzmest acis. Starp citu, es arī neko vairāk nedarīju. Vispirms es nemanīju nekā neparasta. Istaba bija kārtībā … Nav nekā ko teikt. Es pienācu tuvāk galdam. Manu uzmanību saistīja šis atlants. Mape ir gluži parasta mape — kā visas citas. Ja cilvēki ce|o, viņiem taču jāraksta vēstules saviem radiem vai draugiem. Mapē viņi ieliek aploksnes un papīru. Tas ir gluži normāli…

—   Vai tu atvēri mapi?

—        Nē. Es, tāpat kā tu, ieraudzīju lapu, kas bija mazliet izlīdusi, noliecos un to izlasīju. Izlasīju to pašu, ko tu vari izlasīt.

—   A! — es izdvesu. — Un ko tagad?

—   Tagad jāizlasa tālākais.

—        Ko tu iedomājies! Tas ir kaut kas slepens, tas ir kaut kas personisks.

—        Seit ir kāds noslēpums, — Fēlikss čukstēja. — Bet es tev saku, lapa noteikti jāizlasa. Vismaz sākums. Ja mēs redzēsim, ka rakstītais kaut kādā veidā skar mūs, tad apsvērsim. Tagad tikai jārīkojas drosmīgi un mierīgi.

Sai brīdī atskanēja mana tēva balss. Viņš mūs sauca no viesnīcas zāles.

—        Puikas, ko jūs tur darāt? Citiem būs jāgaida uz jums. Vai jūs nenāksit?

Fēlikss ne uz mirkli nezaudēja aukstasinību. Viņš pārliecās pār kāpņu margām un kliedza:

—        Mēs tūliņ iesim… Vēl jau ir laiks. Bertrans man pašreiz izskaidro kādu uzdevumu. Mēs abi lauzām galvas!

—       Ļoti labi! — atteica tēvs. — Es negribu jūs aizkavēt darbā, bet saulīte arī jāizmanto.

—   Jā, jā, mēs tūliņ dosimies …

Pēc šiem nevainīgajiem meliem Fēlikss pagriezās pret mani.

—   Nu? Vai lasīsim?

—        Ai, nezinu, — es vilcinājos. — Liekas, ka tas nav labi.

Es biju pārliecies pār adas mapi. Es vēlreiz izlasīju tos pāris vārdu, ko varēja saredzēt uz papīra malas.

Tad Fēlikss lēnām atvēra mapi, un mēs sākām lasīt. Jau izlasot pirmās dokumenta rindas, es nomierinājos. Mums netik vien bija tiesibas, bet pat pienākums izlasīt šo papīru.

7 spĀrnotĀ ČŪska

Mans testaments.

Es rakstu šis rindas, būdams fiziski un garīgi vesels. Mazajā Fabjakas ciematā (Augšgaronnas departaments), kuru es atradu pēc norādījumiem, ko man kādreiz bija devis francūzis Žans.

Lai tas, kas nejauši atklās šis rindas, izlasa tās lidz galam. Sī ir patiesi vaļsirdīga atzīšanās. Esmu apņēmies visos sīkumos izklāstīt savu neparasto un traģisko piedzīvojumu. Ak vai, ne tikai savu vien!

Es negribētu aiziet no šis pasaules, neuzticējis kaut šīm niecīgajām papīra lapām «Spārnotās čūskas» noslēpumu. Lai mans turpmākais liktenis būtu kāds būdams, man tomēr ir cerības, ka šo stāstu kāds izlasis, ka varbūt … Bet neaizsteigsimies nolikumiem priekšā.

Fēlikss pacēla galvu.

— Redzi, — viņš sacīja, — pats rakstītājs mums liek turpināt… Lasīsim!

Vispirms man mazliet sīkāk jāpastāsta, kāds bijis manas dzīves sākums. Mani sauc par Emīlu Očoa. Esmu dzimis kalniešu ciematā Francijas basku zemē. Mana ģimene nebija bagāta, un tās dažas zemes strēmeles, kas mums piederēja, nekad nebūtu varējušas sagādāt uzturu maniem vecākiem, maniem brāfiem un man, ja mēs visi būtu palikuši pie zemes darba.

Karadienestā mani iesauca pēc pirmā pasaules kara. Kad pēc demobilizācijas atgriezos savā pusē, tur nekas

liels nebija mainījies. Un tad es sāku domāt par aizceļošanu.

Dēkainās basku asinis mani urdīja doties pameklēt laimi citur. Es sapņoju par zelta vai dimanta raktuvēm, par greznām muižām, par plašu tirdzniecību. Es nebiju pirmais mūsu apvidū, kas loloja šādus sapņus. Tad es pametu savējos un nedaudz vēlāk Bordo ostā uzkāpu uz kāda kuģeļa, kas brauca uz Meksiku.

Pirmajiem gadiem, ko nodzīvoju svešumā, es pārskriešu ātri pāri. Mēs izkāpām malā Verakrusā, un vispirms šis vārds skanēja manās ausīs kā brīnišķīga mūzika. Es iedomājos neparastu zemi, kur banānu ķekari un ananasi būs pa roku tvērienam. Pietiks tikai noliekties, lai paceltu milzīgos zelta tīrradņus. Es redzēju sevi ērti zvilnam atzveltnes krēslā, (aujoties silta jūras vēja glāstiem, kas viegli šūpoja man virs galvas palmu vēdekļus.

Bet es ātri vīlos. Tropu zemes skaistuma nepietiek, lai varētu dzīvot. Man.bija jāstrādā vissmagākie darbi, lai nopelnītu sev iztiku tikai dažām dienām.

Protams, Verakrusas štats ir ļoti bagāts. Tur var atrast zeltu, akmeņogles, tur ir marmora lauztuves, tur bagātīgi aug tropiskie augi — vaniļa, kafija, kokvilna. Diemžēl man pietrūka pirmā dolāra, lai uzsāktu plantatora vai tirgotāja karjeru. Es biju gan krāvējs ostā, gan apkalpotājs tavernā, gan zemes strādnieks, gan mūrnieks … Es strādāju kādā cukurfabrikā, pēc tam fabrikā, kur pin slavenās kaņepāju šķiedras tauvas. Mazliet vēlāk es nolēmu aizbraukt uz Tampiko un Tamaulipasas štatu, kas atradās vairāk uz ziemeļiem un kur bija naftas urb'.uves.

Es saslimu un galu galā paliku Tampiko, kur man piedāvāja pārdevēja vietu ostas veikaliņā. Piedzīvojumi un bagātība bija krietni tālu. Es sāku pārdot buru audeklu, tirgojos ar virvēm, vējlukturiem, krāsainiem krekliem, jūrnieku somām… Eksotiskā zeme, par kuru es sapņoju, bija pārvērtusies šaurā un tumšā stūrī, kur es pavadīju savas dienas kopā ar ķildīgo veikala 'īpašnieku.

Kādu vakaru ostas krodziņā, kur laiku pa laikam iegriezos nevis iedzert sliktu cukurniedru degvīnu, bet paklausīties jaunumus, es iepazinos ar diviem matrožiem, kuri, cik nopratu, bija nesen atbraukuši, lai ari izmēģinātu laimi šai zemē. Viens bija spānietis, otrs francūžis. Viņi bija satikušies uz viena un tā paša kuģa un tagad meklēja darbu.

Spānietis Pedro un francūzis Žans atradās apmēram tādā pašā situācijā kā es pirms nedaudz gadiem. Un las nav nekas pārsteidzošs.

—   Nu, — es viņiem teicu, — nedomājtet, ka laime jūs te gaida katrā ostas ieliņā. Seit dzīve ir sūra.

—    Bāl — noteica francūzis, — man nav nekā ko zaudēt.

Viņš man pastāstīja, ka nākot no Fabjakas, no neliela ciemata Lišonas apkaimē, un ka viņa ģimene cēlusies no baskiem. Mēs lūlit iedraudzējāmies. Viņa liktenis ļoti līdzinājās manējam. Viņš bija nabadzīgs, viņa ģimenei trūka zemes. Tādēļ viņš bija devies uz Ameriku.

—   Bet es, — sacīja spānietis, — esmu pasaulē viens pats. Man nav ne vecāku, ne bērnu! Neviena! Nadie!

Es viņiem pastāstīju par savu pašreizējo nodarbošanos, par saviem raibajiem ceļojumiem.

—    Kā tad tā! — izsaucās francūzis. — Vai tad zemes iekšienē nav apstrādājamas zemes? Man teica, ka šeit varot dabūt milzu saimniecības par gabalu maizes.

—    Jā, — es atteicu, — tas tā varēja būt kādreiz. Bet tagad jābūt kapitālam, mašīnām, cilvēkiem . . .

Beigās es viņiem uzticēju, ka esmu nolēmis atgriezties Francijā.

Un tad kāds pie blakus galdiņa sēdošs vīrs, kas droši vien jau labu laiku bija mūs novērojis un klausījies mūsu sarunā, pieliecās uz mūsu pusi. Viņš pacēla savu plato sombrēro, un es ieraudzīju kalsnu seju ar mirdzošām acīm, šauru muti, ko ietvēra garas, melnas ūsas.

—   Estimados senores, cienījamie kungi, — viņš mums sacīja, — at(aujiet man iejaukties jūsu sarunā. Es mazliet runāju franciski un, kā liekas, esmu sapratis, ka jūs meklējat darbu. Un ir tā sagadījies, ka varu jums piedāvāt interesantu nodarbošanos… Ļoti interesantu.

Viņš vēlreiz pacēla savu milzīgo cepuri un stādījās mums priekšā.

—    Ovidijo Valdivlja, jūsu padevīgais kalps. Esmu

otrais stūrmanis uz «Spārnotās čūskas», kapteinis Svens Bjernsons. Tas ir lielisks kuģis. Magnifico, estimados senores! Jūs varbūt to būsit ievērojuši ostā. Mēs transportējam augļus, un mums vajadzīgi trīs viri.

—        Bet mēs gan neesam profesionāli matroži, — es atteicu.

_— Bāl — sacīja senjors Valdivija, — «Spārnotai čūskai» ir laba komanda. Mēs tikai gribam to papildināt. Jūs jau tomēr neesat nekādi iesācēji. Mums vajadzīgi trīs spēcīgi viri. Ēdiens labs, alga krietna. Mēs izbrauksim šovakar divpadsmitos.

—   Jūs transportējat augļus? — es klusi noprasīju.

—    Tieši tā.

—    Vai ilgi būs jābrauc?

—        Mazliet pabraukāsim gar krastu. Ķabotāža. Neliels brauciens un dažas izkraujamas kastes.

—    Kādēļ gan ne? — ierunājās spānietis.

Es vēl vilcinājos.

—        Nu, nu, — sacīja Ovidijo Valdivija, pamirkšķinādams man ar aci, — es jau jums neprasu jūsu jūrnieku grāmatiņas. Neprašņājiet arī jūs pārāk daudz. Alga ir laba, un, galā nonākot, paredzēta speciāla prēmija.

—        Tiem jābūt ļoti smagiem augļiem, — es ieteicos, — sevišķiem augļiem …

—    Oho! Ko jūs gan iedomājaties!

Es iedomājos to, ka šeit nav vis runa par ananaslem vai banāniem, bet, iespējams, par ieroču un municijas kastēm, ko mums slepus lūgs izkraut tai vai citā piekrastes punktā. Lūk, kādēļ senjors Valdivija meklēja trīs spēcīgus vīrus, nemaz neinteresējoties par viņu jūrnieku spējām. Runa bija par ieroču kontrabandu.

—    Es pieņemu piedāvājumu, — teica spānietis Pedro.

—    Es ari, — piebiedrojās francūzis Žans.

Es paraustīju plecus. Lidz šim aizvien biju izvairījies iejaukties šāda veida padarīšanās, bet šoreiz jutu, ka mana enerģija ir galā. Vismaz būs iespēja likt prom no Tampiko. Ko es varu zaudēt? Un tad arī es piekritu.

—        Satiksimies pusnakti pie trapa, — sacīja «Spārnotās čūskas» otrais stūrmanis. — Es jūs gaidīšu.

Es nenojautu, ka šī tikšanās ir sākums kādam drausmīgam, neticamam piedzīvojumam.

Tanī pašā vakarā, pusnaktī, mēs uzkāpām uz kuģa.

Ātri nokārtojis savas saistības, es panācu biedrus krastmalā. Senjors Valdivija mūs gaidīja, viņš bija apmainījis savu plato sombrēro pret netīru naga cepuri, uz kuras varēja redzēt zeltījumu zaudējušas uzšuves.

Viņa baltie zobi mirdzēja tumsā, un viņš mums izrādīja tādu pašu laipnību kā iepriekš. Vispirms viņš mūs ieveda ekipāžas zālē, lai kopā iedzertu glāzi pulkes par godu mūsu aizbraukšanai, pēc tam nekavējoties aicināja mūs doties uz kojām. Acīm redzot, viņš nevēlējās, lai mēs klaiņotu pa klāju, kad tiks pacelts enkurs.

Tā, lūk, es atstāju Tampiko. Kad pamodos, mēs jau atradāmies atklātā jūrā. Tagad es varēju pārliecināties, ka «Spārnotā čūska» patiesi nav jauns kuģis. Tā bija neliela šonerbriga, droši vien daudzkārt mētāta pa viļņiem Meksikas līcī un Karaību jūrā, iekām tā bija nonākusi kapteiņa Svena Bjernsona rokās. .

Sis kapteinis bija īsts dāņu milzis, rudiem matiem, ar tikpat lodzigu gaitu kā viņa kuģim. So mūžam līgano gaitu radīja ne tikai jūras šūpošanās, bet ari apbrīnojamais alkohola kvantums, kādu viņš spēja sevi uzņemt. Mēs viņu gandrīz vienmēr redzējām iereibušu, tomēr arī tad viņš prata paturēt tādu smagnēju cieņu. Praktiski kuģa vadība bija aizvien smaidošā un glumā senjora

Valdivijas rokās. Un es klusībā nodomāju, kāda gan loma kapteinim Svenam Bjernsonam.

Mazliet vēlāk es sapratu, ka, par spīli rumam, viskijam un pulkei, — viņš prata saglabāt apbrīnojamu kuģotāja gaišredzību. Vairākkārt tiku redzējis viņu iznākam no kajītes un dodamies pie Valdivijas vai kāda matroža, lai pateiktu vienu vārdu, vienu vienīgu vārdu vai pat lai ar vienu vienīgu kustību norādītu viņiem kādu pagriezienu vai virzienu. Ar to pietika. Viri tūdaļ izmainīja virzienu vai nolaida buras, un milzis ar liesmainajiem matiem, plecos šūpodamies, devās kajītē pie savām degvīna pudelēm.

Kuģa komandā bija līkai paši nepieciešamākie ļaudis. Bez Valdivijas un pavāra ķīnieša uz kuģa vēl bija pieci indiāņu matroži, klusi un darbīgi. Jaukā laikā ar tiem pietika.

Patiesību sakot, uz kuģa darīja tikai visnepieciešamākos darbus. Pārējais bija atstāts novārtā. Klājs nekad nelika mazgāts. Simtiem tīrīšanas, bēršanas un spodrināšanas darbu, kādus parasti veic uz kuģiem, šeit galīgi nepazina. Rūpējās tikai par to, lai «Spārnotā čūska» jūrā tiek uz priekšu. Par netīrumiem un rūsu nebija daļas ne kapteinim, ne viņa palīgam. Faktiski bija grūti iedomāties, ka šī nabaga briga varētu būt vēl vairāk norūsējusi, laika zoba saēsta un sagrabējusi, nekā tā bija, un es velti meklēju kaut ko lādu, kas atgādinātu krāsu spaini vai darvas podu.

Bet no kurienes nāca šis neparastais «Spārnotās čūskas» nosaukums? Senjors Valdivija man paskaidroja, ka tā esot kāda sena indiāņu dievība ar ļoti dīvainu vārdu — Ketsalkoatls — un ka matroži esot ļoti laimīgi, ka varot braukt uz kuģa, kam tāds vārds. Kam gan bija ienākusi prātā doma nosaukt šādā vārdā šonerbrigu? To bija grūti zināt, pieņemot, ka kuģis jau sasniedzis cienījamu vecumu.

— Neuztraucieties, amigo! — līksmi izsaucās otrais stūrmanis. — Spārnotā čūska mūs sargā. Sis kuģis ir vecs, bet stiprs. Augļu transportam nevajag labāka.

Sos pēdējos vārdus viņš izrunāja, piemiedzot aci, un atgādināja man par neredzamo kravu, kas mums bija jāizkrauj. Sis slavenās «augļu» kastes atradās kuģa kravas telpā, bet rūpīgi aizbultētās un ar piekaramām atslēgām noslēgtās lūkas aizliedza katru pārbaudi.

Es atstāstu šos sīkumus tādēļ, jums būtu priekšstats, kāds mums varēja būt garastāvoklis pirmajās ceļojuma dienās. Atskaitot otro stūrmani, likās, ka mēs nevienam sevišķi neinteresējām. Ēdiens nebija teicams, bet pietiekams: žāvēta gala, risi, citroni un apelsīni. Mums nekā sevišķa nebija ko darīt. Mēs gaidījām.

Senjors Valdivija mums bija paskaidrojis, ka šis neredzamās kasies izkraut būs diezgan grūts darbs un ka tieši tādēļ mēs esam nolīgti.

Diezgan grūts un, domājams, arī bīstams darbs. Sāda doma man iešāvās prātā mūsu brauciena otras dienas vakarā, kad «Spārnotā čūska» mainīja kursu.

Orientējoties vispirms pēc saules, es sapratu, ka mēs šķērsosim Meksikas līci līnijā Tampiko—Ņuorleāna. Tas mani ieintriģēja. Turpinot šādu ceļu, mēs varējām piestāt malā tikai kādā vietā pie Savienoto Valstu krastiem, viņpus Riogrande, kas ir Meksikas ziemeļu robeža. Vai mēs turpināsim ceju un virzīsimies uz Floridu? Droši vien ka ne. Es toreiz domāju, ka zināmu iemeslu dē( labāk ir braukt pa atklātu jūru. Vēlāk mēs nogrieztos uz rietumiem, uz Meksikas piekrasti.

Bet pēc tam maršruts atkal tika mainīts. Mēs atgriezāmies atpakaĻ kā liekas, uz Tampiko vai Verakrusu. Tas man likās daudz jēdzīgāk. Bet kādēļ šī nemitīgā braukšana turp un šurp?

Nākamajā dienā uz klāja ieraudzīju kapteini. Šoreiz viņš neturēja vis rokās pudeli viskija vai kausu pienainās pulkes, bet gan jūras tālskati, ar kuru ilgi un rūpīgi vēroja horizontu. Tomēr kā debesis, tā jūra bija mierīgas. Valdivija piegāja viņam klāt, un viņi pusbalsī sarunājās. Tālskati paņēma palīgs un savukārt nopētīja bezgalīgo jūras un debesu klajumu.

Pamazām es sapratu, ka «Spārnotā čūska» atkal nupat kā bija mainījusi savu kursu. Tagad tā devās tieši uz priekšu atklātajā jūrā, tas ir, uz Karaibu jūru. Tā jau vairs nebija kabotāža, bet nopietns jūras brauciens, kuram bija mūs jānoved ārpus Meksikas līča ūdeņiem. Mēs varējām izraudzīties divus ceļus. Pirmais cejš cauri Jukatanas kanālam mūs aizvestu Karaibu jūrā, dienvidos no Kubas, uz Jamaiku .. . Otrs — caur Floridas kanālu liktu mums braukt gar Vēža tropu[2] līdz Baliamas salām…

Nākamajā dienā pēc jaunas rūpīgas novērošanas kurss tomēr netika mainīts. Es sapratu: vai nu brigu novēro un tā grib maldināt savus sekotājus, vai ari kuģis atklājis bīstamus lieciniekus un grib izbēgi viņu skatieniem.

To apstiprināja jaunā virziena maiņa, kas pakāpeniski bez straujām novirzēm mūs veda uz Jukatanas ziemeļpusi. Viss, ko varēja teikt, bija tas, ka «Spārnotā čūska» neievēroja noteiktu un regulāru ceļu. Tā tuvojās savai piestāšanās vielai, melot veiklus likumllkumus, kas ļāva piekrāpt jebkuru nekautrīgu novērotāju.

Kā liekas, sestajā dienā senjora Valdivijas laipnais smaids un apkārt laistā ruma glāze mums vēstīja, ka mūsu dīvainais ceļojums, iespējams, drīz beigsies.

Laiks bija man pa prātam, sevišķi jauks un ļoti silts. Tomēr ap pusdienas laiku pāri jūrai sabiezēja tāda kā tveice, un mani pārņēma neskaidra priekšnojauta, ka. draud briesmas.

Koši zilajās debesīs nebija ne mākonīša. Nekuslīgais jūras līmenis mirguļoja saulē.

Un tad es redzēju Svenu Bjernsonu iznākam no savas kajītes un tuvojamies kuģa bortam, lai vērotu svelmaino plašumu. Viņš skaļi izsauca Valdivijas vārdu, un otrais stūrmanis tūdaļ nostājās viņa priekšā. Viņš jutās vainīgs, ka uzdrošinājies atlaisties diendusā kādā klāja stūri. Kapteinis norādīja uz mastiem. Valdivija uzsvilpa, sasaukdams komandu, un visi sāka nolaist buras. Alēs palīdzējām, cik spējām.

Pēkšņi baismīgā ātrumā debesis apmācās. Sacēlās vējš. Tas brāzās pa jūru, saceldams putainus viļņus. Svelme bija kļuvusi neciešama. Bjernsons negāja atpakaļ kajītē. Viņš palika kuģa priekšgalā, tālskati rokās, vērojot debesis un jūru. Šoreiz es biju pārliecināts, viņš to nedarīja, lai uzmanītu izsekotājus, bet lai pārliecinātos par vētras pieņemšanos.

«Spārnotā čūska» lēkāja pa milzīgajiem viļņiem negaidīti veikli. Lai arī tauvas žņaudza man pirkstus, lai ari buras plīkšķēdamas plandījās vējā un pāri mūsu galvām debesis satumsa arvien tumšākas, es nopriecājos par lielisko skatu, kā mūsu burinieks, vējam brāžot, skrēja pār viļņiem. Bet par šo prieka mirkli man bija dārgi jāsamaksā.

Stāvot blakus Valdivijam, es konstatēju, ka viņa seja nobālējusi dzeltena kā vasks. Virām bija bailes, bet viņš centās smieties un uzsauca man:

— Pie darba, companero! Man šķiet, iia esam iekļuvuši istā ciklonā.

Viss pārējais man saglabājies atmiņā kā dīvains murgs. Es vēl atceros šausmīgos pērkona grāvienus un zibšņus, kas dzirkstīja ap mums, atceros, kā «Spārnotā čūska» pacēlās virs viļņu kalniem, lai tūdaļ atkal iegrimtu satrakotās jūras zaļganajās un melnajās bezdibeņa dzīlēs. Bet drausmīgāks par pērkona grandoņu bija grolmasta lūšanas troksnis. Mūs apņēma neaprakstāms izmirkuša audekla un trīcošu vanšu mudžeklis. Kapteinis izkliedza pavēles, bet viņa balss izgaisa trakojošās vētras auros …

Matroži sāka nolaist laivas. Mani pasauca francūzis. Milzīgs zibsnis apgaismoja mūsu kapteiņa lauvas seju, kas atradās man tieši blakus. Viņa sārtie mati paliesi likās liesmojam. Viņš man norādīja uz kuģa malu un

kliedza: «Laivās!» Es nolaidos pa kādu tauvu un sasniedzu vienu no laivām, kurā jau atradās divi matroži un francūzis Žans. Otra glābšanas laiva nožēlojami mētājās viļņos nedaudz soļu atstatumā no mums. Tur bija iekāpis Valdivija, pavārs un pārējie tris matroži indiāņi. Del kur spānietis? Es viņu saucu. Mans kliedziens saplūda kopā ar Valdivijas saucienu, kas rēca, saliecies uz priekšu:

—   Ķaptein! Kapteini

Lieliem airu vēzieniem matroži jau attālinājās no kuģa. Spānietis bija pazudis, varbūt vijņu aizrauts, — kas gan lo zina? Bet dānis?

Es ieraudzīju viņu atspiedušos pret kuģa komandtillu, un mani pārņēma apbrīna un žēlums. Dānis nebija pametis savu veco kuģi. Viņam nebija nodoma to atstāt. Kontrabandists un žūpa, alkohola sabeigtais cilvēks, palika uzticīgs sensenajam drosmīgajam kapteiņu likumam. Viņš savukārt kliedza:

—   Pedro! Pedro! Spānieti! Spānieti!

Viņš uztraucās par spāņu jūrnieku. Dānis atstās «Spārnoto čūsku» vienīgi kā pēdējais. Bet vai viņš to vispār varēja un gribēja atstāt? Vētras un varbūt arī pašas dzīves pieveikts, kapteinis atteicās lēkt jūrā, lai pievienotos mums. Viņš ies bojā kopā ar šo kuģi, kas bija viņa pēdējais kuģis, viņa pēdējā un lielā mīlestība.

«Spārnotā čūska» bīstami nozvēlās uz sāniem. Un tās bija beigas. Kāds milzu vilnis aiznesa mūs projām no brigas. Pēdējais, ko varēju pamanīt, bija vienīgi nožēlojams balku, saplēstu buru un takelāžas jūklis, kas šūpojās satrakotajā jūrā.

Valdivijas laiviņa traucās uz priekšu lielā ātrumā. Man likās, ka iekšā sēdošie labprātīgi dodas kāda punkta virzienā pretī apvārsnim. Viņus pacēla kāda milzīga banga. Laiviņa pazuda. Vai tā būtu nogrimusi?

Kā gan mēs izglābāmies? To es precīzi nepratīšu pastāstīt. No rīta, kad jūra atkal bija atguvusi savu mieru, gluda kā spogulis, un pār mums pletās dzidras, it kā nupat nomazgātas debesis, es atmodos smilšainā jūras krastā.

«Spārnotas čūskas> maršruts no Tampiko līdz bojā ejas vietai.

Laiva nekur nebija redzama. Es atcerējos, ka man bija jāpeld, lai sasniegtu cietzemi. Tumsā es soļoju un tad sabruku smiltis. Karstās smiltis man likās brīnišķīga guļvieta. Mani spēki bija galā, un es tūliņ aizmigu.

Man priekšā okeāns pleta savu tuksnesīgo un mirgojošo plašumu. Balsu troksnis mani atmodināja, un es pagriezu galvu. Abi indiāņu matroži smaidīdami mani uzlūkoja.

—   Donde estamos? Kur mēs esam? — es viņiem vaicāju.

—   En el Yucatan, Jukatanā, — atbildēja viens no viņiem.

Mēs bijām sasnieguši Jukatanas pussalu. Tā arī bija paredzams.

—   Y Juan, donde esta Juan? Bet Žans, kur ir Žans? — es vēl jautāju.

Viņi norādīja uz manu biedru, kas, tāpat kā es, mazliet tālāk gulēja smiltis. Viņš bija cieši aizmidzis.

Tā mūsu laiviņas komanda palika sveika un vesela. Mums, bez šaubām, ceļi un delnas bija nobrāzti, bija dažas brūces, bet nu tas vairs nebija svarīgi.

Abi matroži — viņus sauca Ignasio un Santjago — bija nodomājuši doties izpētīt apkaimi. Viņi sarunājās pusbalsī Kad viņi jau gāja prom, es viņiem uzsaucu:

—   Bet pārējie? Un Valdivija?

Viņi pakratīja galvu par zīmi, ka nekā nezina.

Kas gan ko varēja zināt?

Patiesībā mums bija laimējies. «Spārnotā čūska» līdz ar visu noslēpumaino kravu bija nozudusi jūras dzīlēs. Un dānis tai bija sekojis līdz šai ūdens kapā.

Man mugurā bija palicis vienīgi saplēsts krekls un kājās audekla bikses, un tāds es atrados svešā krastā, kurš — kā to varēja spriest — nemaz nebija tik neviesmīlīgs. Pietiktu mazliet pastaigāt, un mēs uzietu kādu ciematu. Mēs droši vien bijām nokļuvuši meksikāņu zemē. Lai sasniegtu Hondurasu vai Gvatemalu, būtu jādodas pāri Karaibu jūrai. Tātad mēs bijām palikuši Meksikas līcī.

Tālāk aiz liedaga stiepās za(a, taisna linija, ko šur un tur pārtrauca robotas palmu galotnes… Netālu no mums bija mežs. Koki, tātad arī putni, dzīvnieki un dzeramais ūdens. Tā bija dzīvība. Manas lūpas bija izkaltušas. Man slāpa.

Un tad pamodās mans biedrs. Es redzēju, kā viņš tīksmīgi izstaipās. Viss bija labi.

—        Iio, matrozi! — es iesaucos. — Prēmija par izkraušanu nebūs sevišķi smaga!

—        Prēmija … — viņš nočukstēja. — Kur mēs atrodamies?

Žans izberzēja acis un pamazām sāka atcerēties, kā bija risuši notikumi.

—   Jukatanas piekrastē.

—    Un kur pārējie?

—        Es redzēju, ka viņu laiviņai draudēja briesmas. Ja viņi ir izglābušies, tad tie nevar būt sevišķi tālu…

Žans atkal izstaipījās.

—   Man gribas ēst!

—   Tā ir laba zīme. Bet, lūk, tur jau nāk brokastis.

Ignasio un Santjago atgriezās un sniedza mums izstieptajās rokās mazas, raibas oliņas. Pārmeklējot krastu, viņi bija uzgājuši šis jūras putnu olas.

—        Nav pelami, — steidzīgi satverdams tās, noteica Žans. — Bet es labprāt kaut ko iedzertu.

Ignasio, garākais no matrožiem, norādīja uz meža pusi. Tur mēs droši vien atradīsim ūdeni.

Mēs sākām solot džungļu virzienā, un tad tikai mūsu piedzīvojumi īstenībā sākās. Neviens no abiem indiāņiem nepazina šo apgabalu. Viņi mums apgalvoja, ka kuģim bijis jāpiestāj britu Hondurasas pierobežā. Vētra nelaimīgā kārtā bija saīsinājusi šo ceļojumu.

Sākumā indiāņi neizrādīja nekādas nemiera pazīmes.

65

Pēc brīža mēs jau atradāmies tropu mežā. Vispirms mēs šķērsojām palmu birzi, pēc tam tādu kā sāļu dūksnāju un tad pēkšņi atradāmies zaļā pasaulē. Augstu virs mūsu galvām slējās koki, bet īsts liānu un citu vīteņaugu režģis, leknas, košas puķes izveidoja blīvu velvi, kas vietumis tik tikko laida cauri gaismu, vietumis to pavisam aizsedza.

5_ 1545

Par laimi., šos džungļus šķērsoja gara plaisa. Tas bija it kā ceļš cauri augu biezoknim, ceļš, kuru izlauzusi uguns vai kāds cilvēks nezin kādā laikmetā … Varbūt šeit tikuši cirsti mahagonija koki?

Mūs pasauca Sanljago. Viņš gāja pa priekšu un nupat kā bija apstājies pie skaista, kupla koka ar apaļiem, iepelēkiem augļiem.

— Sapotila koks, — paskaidroja indiānis.

Viņš mums pastāstīja, ka šos kokus it īpaši izmantojot pienainās sulas dēļ, un es sapratu, ka tas ir tropiskās Amerikas sapotacijas dzimtas kokaugs.

To lielos daudzumos eksportē uz Savienotajām Valstīm, kur no tā pagatavo slaveno košļājamo gumiju. Man nebija ne mazākās vēlēšanās košļāt gumiju, bet es ar baudu apēdu šā koka augli, kura iesārtais mīkstums mazliet remdēja mūsu slāpes.

Mēs turpinājām savu gājienu. Abi matroži mums pastāstīja šo to par Jukalanu. Si zeme, uz kuras mēs pirmo reizi spērām kāju un kuru arī paši matroži nekad nebija apmeklējuši, bija sena maiju zeme. To kādreiz apdzīvoja organizēta indiāņu cilts, kura atstājusi civilizācijas pēdas visā pussalā. Maiji bija lieliski celtnieki. Bet vēlāk viņu pilsētas un tempļus pārņēmuši un apslēpuši džungļu biezokņi. Es biju dzirdējis runājam par šiem maijiem. Tā patiesi bijusi ļoti civilizēta lauta, prasmīgi lauksaimnieki. Viņiem bija komplicēta rakstu sistēma, vēl mūsdienās ļoti vāji atšifrēti hieroglifi, un viņi, kā liekas, bijuši izcili matemātiķi un astronomi.

Mežs kļuva arvien biezāks. Mēs tagad soļojām pa tādu kā tikko nojaušamu taciņu starp kokiem un biezokni. Papagaiļu kliedzieni, putnu čiepstoņa un svilpieni skanēja kā īsts koncerts, kas reizumis apklusa. Vai tas bija tādēļ, ka mēs tiem tuvojamies, vai arī vēstīja par kādu noslēpumainu traģēdiju, kas norisa zaļganajā tumsā?

Tad es pēkšņi jutu, ka zem mūsu kājām ir nogāze un mēs ejam lejup. Drīz vien izmainījās ari veģetācija. Biezoknis vairs nebija tik necaurejams, koki auga brīvāk. Mēs tagad ienācām īstā būvkoku mežā, kur bija

daudz ciedru. Mani pārņēma dīvaina sajūta: it kā es atrastos pie kādas paslēptas apdzīvotas vietas, kur es iekļūšu, bet kur mani neviens negaida. Kaut ari šeit auga koki, es tomēr neskaidri nojautu, ka šo vielu sensenos laikos pārveidojušas cilvēku rokas.

Saules apmirdzētie klajumiņi starp kokiem parādījās arvien biežāk. Mēs bijām pienākuši pie meža malas.

Pēkšņi abi indiāņi, kas gāja mums pa priekšu, apstājās. Es dzirdēju, ka viņi sarunājās klusā balsi. Arī viņiem bija līdzīgas izjūtas kā man.

—   Man liekas, ka mēs še kaut ko atklāsim, — es sacīju savam biedram.

—   Ko tad? Vai ciematu?

—   Es nezinu. Pavēro indiāņus.

5*

67

—    Viņi, liekas, ir satraukti.

Dažus simt metrus tālāk mēs atklājām mirušu pilsētu. Vispirms pagāja zināms laiks, līdz mēs to sapratām. Mēs atradāmies džungļu malā, uz nelielas augstienes. Zem mūsu kājām viegli viļņaina slīga ieleja. No pirmā acu uzmetiena bija redzama vienīgi slīpa nogāze ar zaļiem plankumiem un kokiem … Uzmanīgāk ielūkojoties, zaļumā varēja pamanīt citus pelēkus un iesārtus plankumus. Vai tās bija klintis vai smilšakmena slāņu atsegums?

Ignasio ierunājās pirmais:

— Una ciudad antigua! Sena pilsēta! — viņš pusbalsī noteica.

«Redz nu!» es nodomāju. «Mūsu ceļojums, liekas, nebūs bijis velts.» Kas zina, ko mēs būsim atklājuši? Varbūt kādu vēsturniekiem nepazīstamu pilsētu?

Tomēr, pirms pienācām klāt zem zaļās augu segas dusošajām drupām, mēs uz brīdi apstājāmies. Mūsu priekšā urdza avotiņš. Tas sākās kādas klints •pakājē un izveidojās par strautu, kas tecēja uz mirušās pilsētas pusi. Kāriem malkiem mēs dzērām dzidro avota ūdeni, kas bija sakrājies tādā kā nosūnojušā, laika zoba sagrauztā lēzenā akmens tvertnē. Man likās, ka šis akmens baseins nav radies nejauši, bet ka to izgrebušas un izrotājušas cilvēku rokas. Tad mēs sākām iet uz to pusi, kur rēgojās kaut kas līdzīgs klinšu bluķiem. It kā negribēdami,

abi indiāņu matroži soļoja mums nopakaļ. Viņi vilcinājās pienākt tuvāk šai mītnei. Ar milzīgām koka nūjām mēs attīrījām ceļu no liānām un citiem augiem. Nebija nekādu šaubu. Mēs atradāmies kādas senas celtnes priekšā. Bija redzamas augstas kāpnes. Tās veda augšup tādā kā sakropļotā piramīdā, kuras virsotnē varēja nojaust vēl kādu citu celtni. Jumtu, kas atgādināja apgāztu sili, balstīja četras varenas kolonas.

—   Tā ir kāda pils, — nočukstēja Žans.

—   Kāda pils vai senlaiku templis, — es piebildu.

Indiāņi bija apstājušies netālu no mums. Viņi raudzījās uz visām pusēm, it kā gaidītu pēkšņi parādāmies šī senā tempļa iedzīvotājus, savus tālos senčus. Manas nepietiekamās spāņu valodas zināšanas neatļāva uzsākt nopietnākas sarunas ar abiem matrožiem. Es tomēr viņiem pavaicāju, vai šis nevarētu būt dievam Ketsalkoatlam — slavenajai Spārnotajai čūskai — celts templis.

Viņi kratīja galvas un paskaidroja, ka tā neesot maiju, bet acteku dievība. Bet mēs taču esam maiju zemē. No viņu diezgan neskaidrajiem izteicieniem nopratu, ka Spārnotā čūska šeit nav visai vēlama, ka tā ir kaut kas līdzīgs iekarotājam. Viņi vēl piebilda, ka šeit nav nekas vairāk redzams kā vienīgi seni akmeņi un ka tagad būtu jātiek laukā no meža. Žans aši viņiem piekrita un pamirkšķināja man ar aci.

Pirms dodamies tālāk, mēs nolēmām tempļa pakājē mazliet atpūsties. Abi mūsu biedri indiāņi bija pārliecināti, ka mežs nav sevišķi liels un, ejot tai pašā virzienā, mēs drīz vien sasniegtu iekoptus laukus un ciematus. Vispirms derētu kaut ko iekost. Abi indiāņi aizgāja nomedīt putnu vai pērtiķi, kas būtu kaut cik lietojams barībai. Viņi mums teica, ka protot ar sensenas metodes palīdzību no sausiem kokiem dabūt uguni.

Un šeit, lūk, paliesi sākās mūsu piedzīvojums. Redzēdami, ka mēs esam atlaidušies atpūsties, abi indiāņi aizgāja prom. Drīz pēc tam Žans pielēca kājās.

—   Nāc, — viņš man teica. — Nevar jau gulēt tempļa priekšā un to nemaz nepapētit.

—    Derētu kādu bridi atpūsties, — es iebildu. — Mēs vēl neesam izkļuvuši no ķezas.

Es tomēr viņam sekoju, un mēs kāpām pa lielajiem pakāpieniem augšup. Pasitot sānis ērkšķainos krūmus, savijušās liānas un krūmājus, mēs sasniedzām kādu platformu. Tur izsvaidīti gulēja milzīgi, dīvainām skulp ■ tārām rotāti akmens bluķi. Četras kolonas, kas bija spējušas pretoties gadsimtu ilgai pamestībai, likās pamatīgas.

—   Seit noteikti jābūt durvīm, — sacīja Žans.

Bet augi bija savijušies tik cieši, ka mēs nevarējām neko redzēt.

—    Nāc, — es sacīju, — kāpsim lejā. Si vieta neizskatās tāda, kas varētu palikt mūsu draugiem. Vajadzēs viņiem pastāstīt par šo atklājumu. Kas zina, cik daudz gadu pagājuši. . . kopš te cilvēks nav spēris kāju .. .

Es jau domās redzēju, ka esmu ieradies šeit ar labi apgādātu ekspedīciju, kopā ar arheologiem un vēsturniekiem.

Uz apdrupušās fasādes bija redzami dīvaini hieroglifi.

—   Mēs nespesim še neko izpētīt. Te butu vajadzīgas zemes racēju un lauzēju brigādes.

Pēkšņi Žans iekliedzās.

—   Seit ir durvis.

Patiesi aiz kolonām atradās četrstūraina sprauga.

—   Nav iespējams iekļūt iekšā, — es teicu. Ieeju aizsprostoja klinšu bluķi. Laikam bija nogruvusi kāda velves daļa. Milzīgās grīdas plāksnes bija saplaisājušas. Lai gan tās bija apaugušas ar sūnām, tomēr uz tām varēja izšķirt hieroglifus un izvaikstitu seju attēlus.

Žans pagriezās uz manu pusi. Viņa kalsnajā un brūnajā seja, ko klāja vairākas dienas neskūtās bārdas tumšie rugāji, pēkšņi atplauka divains smaids. Lai gan viņš bija noguris, viņu valdzināja atklājuma prieks.

—       Tomēr var gan ieiet. Es redzu kādu pieliekami lielu plaisu.

—   Piesargies! — es iesaucos. — Tur varbūt ir čūskas! Viņš iebāza caurumā nūju. Es redzēju, ka viņš atkal

smaida.

—    Viss kārtībā. Nav nekādu šķēršļu. Var ieiet.

—        Kā? Bez gaismas, bez ieročiem . . . Neiespējami! Žans jau bija nozudis. Es neko nedzirdēju. Biezās sienas apslāpēja sofu troksni. Tad parādījās Zaņa roka. Viņš māja man, lai sekoju. Es ari ielidu šaurajā spraugā, kas bija izveidojusies starp diviem akmens bluķiem.

Vispirms es neko neredzēju. Pēc žilbinošās āra gaismas telpa likās slīgstam visdziļākajā tumsā. Tomēr pamazām iezīmējās neskaidri apveidi.

Cauri augstajai velvei virs mūsu galvām spraucās daži gaismas stariņi. Es nodrebēju. Gaiss man šķila ledains. Mēs atradāmies kādā diezgan plašā telpā, kur vidēja kaut kādi neskaidri apveidi, tās droši vien bija statujas. Mēs klusējām, saķērušies roku rokā kā divi izbijušies bērni.

Musu acis pamazām aprada ar puskrēslu. Nevarēja saprast, vai akmeņi, kas izveidoja velves liekumu, bija dabas rotaļa, vai ari tas bija konstrukcijas brīnums? Lai tiu kā, bet vājā gaisma ļāva mums kaut ko saskatīt.

Mēs gājām lēnām uz priekšu gar zīmējumiem un rakstu zīmēm klāto sienu. Mana biedra roka bija karsta un mazliet drebēja.

—   Bet tev jau ir drudzis, — es ieteicos.

—   Nē, nē … Ziņkārības drudzis …

Es atceros viņa acu dīvaino mirdzumu. Varbūt tiešām tā būtu drudža lēkme? Labāk še ilgāk neuzkavēties. Tieši pretī mums iemirdzējās kāds gaišums, divains mirdzums, ko es līdz šim nebiju pamanījis.

—   Nāc, — sacīja Žans. — Se ir vēl otra sprauga.

Tas patiesi bija it kā tāls saules atspīdums. Mēs soļojām uz to pusi. Ari mani pārņēma atklājuma prieks.

Gadsimtiem ilgi neviens nebija spēris kāju šai noslēpumainajā puskrēslā. Gaišums tuvojās. Labajā pusē arvien vēl jutu skulptūrām rotāto sienu. Mana roka laiku pa laikam pieskārās pie tās. Pēkšņi es satrūkos. Ari mana kreisā roka atdūrās pret kādu sienu. Otra siena! Es satvēru savu biedru aiz pleca un sapurināju tik spēcīgi, ka viņa krekls pārplīsa.

—   Jāiet atpakaļ, — es iekliedzos.

Nu ari viņš saprata. Acis tālajai gaismai pievērsuši, mēs nemanot bijām ienākuši šaurā ejā.

Mēs steidzīgi atgriezāmies atpakaļ. Bet to nevajadzēja darīt. Man šķita, ka siena izliecās. Eja turpinājās. Mēs vairs neatradām zāli.

—  Labirints! — es čukstēju. — Mēs esam ienākuši labirintā.

—   Nekas! — sacīja Žans. — Tas nevar būt nekas briesmīgs. Zāle nav plaša, un pats templis arī nav ļoti liels. Gan jau mēs atradīsim izeju.

Mēs atgriezāmies tai pašā vielā. Mums priekšā mirgoja iedzeltenā gaisma. Tur bija kādas citas durvis, kas varbūt mums ļaus iziet laukā piramīdas pretējā pusē.

Es nevaru atsaukt atmiņā šo brīdi bez satraukuma. Es skaidri dzirdu, it kā tas būtu bijis vakar, Zana drudžaino, drebošo balsi:

—   Tā ir kāda cita zāle! Nāc!

Un drīz pēc tam viņš piebilda:

—    Vai tu zini, no kā rodas šī gaisma? Paskaties! Tas ir zelts! Zelta stieņi!

Tādā pašā puskrēslā augšup slējās kāda liela statuja. Tas bija svētku drānās tērpta cilvēka slāvs, kura galvu rotāja akmens spalvu pušķis. Tumšās statujas pakājē mirdzēja metāla stieņi. Desmitiem un desmitiem kaudzē sakrautu stieņu. Zelts, tas patiesi bija zelts!

8 desmit tŪkstoŠi zelta stieŅu

Es pacēlu galvu. Kur es atrodos?

Vai tropu džungļos? Vai maiju tempļa puskrēslā? Vai viltīgajā labirintā, kur bija iekļuvuši abi neprātīgie?

Nē. Es nebiju atstājis Fabjaku, savu ciematu. Aiz jumta lodziņa sniegā jauki dzirkstīja saule. Spilgtā un spožā Pireneju saule rotājās mūsu kalnu baltajā un skaistajā sniegā.

Un tomēr man sažņaudzās sirds. Mans brālēns Žans taču bija viens no šī piedzīvojuma nelaimīgajiem varoņiem, ja vien varēja ticēt testamentam. Tur patiesi bija minēts viņš, francūzis Žans, Fabjakas Žans (no Augšgaronnas). Es domās redzēju viņu drudžainu, satrauktu ejam pretim šīm neticamajām bagātībām, kas gadsimtiem ilgi bija gulējušas apslēptas. Kas ar viņu noticis?

—        Šausmīgi! — aiz satraukuma pietvīcis, izdvesa Fēlikss.

—   Jā, tas ir briesmīgi … Bet kas notika pēc tam?

—   Testaments še beidzas.

—        Nē, — es iebildu, — testaments še nebeidzas. Vai nu tas nav pabeigts, vai arī trūkst beigu lapu.

—        Ļoti pareizi. Katrā ziņā mums tas jāizlasa līdz galam… Tagad pazūdam! Tavs tēvs sāks uztraukties, kādēļ mēs nenākam.

Šoreiz nevis tētis, bet gan māte uztraucās par aizdomīgo klusumu. Viņa mums uzsauca no kāpņu gala:

—        Bērni, vai jūs neiesit ārā? Ejiet taču mazliet paskraidīt saulītē.

Es metos lejā pa kāpnēm.

—   Jā, jā, mēs jau nākam.

Pa šo laiku Fēlikss sakārtoja lapas tādā pašā kārtībā, pēc tam aizvēra mapi un rikšiem vien panāca mani.

Māmuļa nopētīja mūs, drusku nobažījusies.

—   Vai jūs risinājāt kādu uzdevumu?

—   Jā, māmiņ.

—   Vai grūtu?

—        O jā, ļoti grūtu, — pavisam nevainīgi iekrita starpā Fēlikss.

—   Un vai atrisinājāt?

—       Vēl ne … Hm … Esam jau uz pēdām. Mēs to tūdaļ pabeigsim.

—        Labi. Ejiet drusku izkustēties. Saule ir brīnišķīga. Tikai esiet prātīgi. Nebrauciet tik strauji kā lielais Tužā.

—       O nebaidieties, Daregiberī kundze! — izsaucās Fēlikss. — Mēs jau neesam ķerti.

Pēc brīža mēs soļojām pa balto ceļu. Harijs Peirē, redzēdams, ka mēs ejam garām ar slēpēm uz plcca, uzsauca:

—        Hei, čempioni! Jūs esat nokavējuši! Pārējie jau laižas no kalna.

—   Kur viņi ir? — es jautāju.

—       Tava tēva pļavā! Pasteidzieties! Saule drīz pazudīs.

Fēlikss kāpa uz priekšu lieliem soļiem. Ne jau tādēļ, ka viņu valdzinātu slēpošanas prieki. Viņš gribēja aiziet tālāk no mājām, lai varētu netraucēti ar mani visu pārrunāt. Dīvaini, ka Fēlikss bija aizmirsis par aukstumu. Viņš pat piemirsa, garām ejot, iegriezties savā mājā, lai paņemtu līdz bagātīgu palaunadzi.

Mazliet tālāk aiz ciemata, kad mēs jau soļojām starp nogāzi un ieleju, mans draugs apstājās, pieslēja slēpes pie koka un satvēra mani aiz slēpotāja jakas:

—        Paklau! Nav ko steigties. Kad aiziesim, aiziesim. Vispirms jāpārdomā.

—   Labprāt.

—        Kā tev liekas, vai šis acteks jeb, pareizāk sakot, šis Očoa — neaizmirsti, ka viņu sauc par Emīlu Očoa — ir labs vai ļauns?

—   Neizskatās jauns.

—   Ārējais izskats bieži viļ.

—   Kas varēja notikt pēc tam, kad viņi atrada zeltu?

—   Ir vairākas iespējas, — nopietni sacīja Fēlikss.

—   Očoa varēja tikt vaļā no tava nabaga brālēna, lai viens pievāktu zeltu. Tagad viņu droši vien moka sirdsapziņas pārmetumi, un viņš vaļsirdīgi atzīstas, jo nolēmis darīt sev galu.

—        Viņš nu gan neizskatās pēc cilvēka, kas gribētu darīt sev galu.

—   Par to es neesmu vis tik droši pārliecināts.

—   Un otrā iespēja?

—   Otrā iespēja, — diezgan kautrīgi iesāka Fēlikss,

—  ir, ka . .. tavs brālēns .. . Piedod, bet rados var visādi gadīties… Un bez tam viņam bija drudzis… Mm…

—        Tu gribi teikt, ka mans brālēns būtu ticis vaļā no šī Očoa?

—        Jā. Bet Očoa nav miris. Viņš ierodas, lai atriebtos. Tad viņš uzzina, ka tavs brālēns nekad nav atgriezies dzimtenē, bet miris Meksikā. Tad nu Očoa meklē ap šķūni. Varbūt viņš aizmirsis, kur aprakta manta?

—        Es tiešām tā gribētu domāt, bet kādēļ tad viņam jāsastāda testaments?

—   Tas tiesa. Kādēļ?

—   Viņam nav ko baidīties.

—   Patiesi… Es zinu! — pēkšņi iesaucās Fēlikss.

—    Atrisinājums ir rokā. Pietiek tikai drusku palauzīt galvu.

—   Stāsti!

—        Tūlīt. Očoa ticis vaļa no tava brālēna. Pēc tam viņu moka sirdsapziņa .. .

—   Tā ir pirmā versija.

—        Pagaidi. Es tātad teicu: acteku moka sirdsapziņa. Viņš atgriežas Fabjakā. Viņš varbūt nav pārliecināts, ka tavs brālēns ir miris. Očoa grib tam atdot daļu no šīs pasakainās bagātības vai arī viņš grib to nodot mantiniekiem … Vai saproti?

—   Lieliski.

—        Bet tad iejaucas starpā Valdivija. Arī tas nav miris. Viņš ir izglābies un atklājis tempļa noslēpumu. Valdivija zina, ka Očoa ir bagāts, ka viņam pieder miljoni .. . Vai varbūt ari tā. Valdivija uzzinājis, ka džungļos apslēptas milzīgas bagātības. Viņš seko Očoa, viņš grib, lai tas viņam atklāj vietu, kur tās apraktas. Očoa jūt briesmas. Viņš sastāda savu testamentu, lai ļaudis uzzinātu patiesību.

—   Bet tad jau tas nozīmē, ka senjors Valdivija atrodas šeit un ka viņš seko mūsu pansionāram?

—    Es nezinu. Očoa ir atbēdzis šeit. Viņš atcerējies šo aizmirsto ciematu, par kuru viņam stāstījis francūzis Žans, tavs nelaimīgais brālēns. Lai nu kā, bet tagad jābūt modrākiem nekā jebkad. Kad es tev saku, še var slēpties briesmas!

—   Jā, iespējams . ..

—    Tas ir vairāk nekā iespējams, tas ir pilnīgi droši. Iedomājies … Kādu vakaru Verakrusas vai Tampiko tavernā vai arī kādā citā vietā, piemēram, Kampečē … Očoa atstājis džungļus, nesdams zelta stieni …

—   Pār plecu?

—   Es nezinu. Očoa izkūlies sveikā. Tagad viņš kļuvis bagāts. Viņš ieiet, kā jau teicu, tavernā. Viņš iedzer rumu vai pulki. Viņš apreibst. Viņš runā, viņš izstāsta savu piedzīvojumu, pats nemaz to neapzinoties. Kaut kur netālu atrodas senjors Valdivija. Tas noklausās visu, vai ari kāds viņam to atstāsta. Tad Valdivija saprot, ka tā vis nav nekāda dzērāja muldēšana. Viņš zina, ka zem maiju tempļa velvēm atrodas pasakainās bagātības. Tas ir loģiski, vai ne?

—   Protams. Gluži loģiski, bet no visām šīm versijām man jau sāk sāpēt galva.

—   Tomēr ir kāds apstāklis, kas mani mulsina.

—   Un kāds?

—   Ja šis Očoa būtu pavisam godīgs, viņš uzmeklētu tavu tēvu un sīki izstāstītu šo piedzīvojumu. Tātad viņam nevar būt visai tīra sirdsapziņa. Viņš patiesi ir izdarījis ļaunu darbu. Tas apstiprina manis teikto…

Fēlikss pēkšņi pagriezās. Turpat blakus atskanēja apslāpēts troksnis. Bet tā bija tikai sniega pika, kas novēlās no nolīkuša zara.

—    Iesim, — es vedināju, — piebiedrosimies pārējiem. Tu zini, ka acteks . .. vai, pareizāk sakot, Očoa man teica, ka viņš nākšot paskatīties, kā mēs slēpojam.

—   Labi. Iesim turp. Ja viņš mūs neredzēs, viņam radīsies aizdomas.

Kad atnācām mana tēva pļavā, visapkārt atskanēja zobgalīgi izsaucieni. Robērs Tužā, drāzdamies lejā milzīgā ātrumā, nevainojami skaisti nobremzēja tieši mūsu priekšā ceļa malā.

—        Ko jūs darījāt? Mēs jūs gaidām veselu mūžību. Sniegs ir lielisks.

Krāsaini svīteri un pušķiem rotātas adītas cepurītes ar saviem spilgtajiem krāsu plankumiem atdzīvināja garo nogāzi, kur bez apstājas augšup un lejup brauca trīs sporta ragaviņas. Marija Lestrada, tērpusies dzeltenā puloverī, slēpoja garām šķūnim un pagriezās tieši uz mūsu pusi. Dažus metrus atstatu viņa pārvērstā balsī sāka saukt:

—        Fēliks, Fēliks, palīgā! Es, tāpat kā tu, nevaru nobremzēt.

Bet tūdaļ slaidā pagriezienā viņa jau brauca augšā.

Fēlikss paraustīja plecus kā cilvēks, kuru nomāc citas daudz svarīgākas rūpes nekā rotaļas sniegā un sīki jociņi, kas dažiem šķiet oriģināli.

—        Iesim tur, — viņš apņēmīgi sacīja. — Bet būsim apdomīgi. Nav nekāda prieka pārnākt mājā ar sagrūstu potīti. Sais dienās mums būs daudz darba.

Kad es jau gatavojos kāpt augšā uz šķūņa pusi, Fēlikss mani apstādināja.

—   Paklau, — viņš čukstēja. — Bet karte?

—   Kāda karte?

—       Nu, Meksikas karte. Tanī jābūt norādītai vietai, kur manta aprakta.

—   Tādā gadījumā tā tomēr nav pietiekami precīza.

—       Varu derēt, ka acteks to nometis tīšām, lai piekrāptu Valdiviju!

Mums tuvojās Marija Lestrada.

—        Ko jūs abi divi te sačukstaties? Varbūt gaidīsit, līdz sniegs nokusīs?

Aizmirsis Očoa un viņa sirdsapziņas pārmetumus, es piestiprināju pie kājām slēpes un sāku slēpot. Toreiz es vēl nebiju tik veikls slēpotājs kā Robērs Tužā, bet, goda vārds, — braucu labāk par citiem.

Robērs Tužā noraudzījās manā nobraucienā un pamāja ar galvu. Viņš atzina manu stilu.

—        Diezgan labi! — viņš noteica. — Tu vēl esi mazliet saspringts, bet brauc gluži pieklājīgi.

No kalna sāka laisties lejup kādas ragaviņas, un pārsteiguma pilnie izsaucieni, kuri tās pavadīja, lika man

pavērst galvu uz to pusi. Sporta ragaviņas sākumā viegli pašķobījās, piesardzīgi tikdamas pāri negludumiem. Priekšā sēdēja Žozefs Kantjē. Bet viņam aiz muguras sakumpušu muguru mans labais Fēlikss. Viņš bija samierinājies ar nobraucienu.

Marija Lestrada, kas arī brauca lejā no kalna ar slēpēm, izdarīdama elegantus pagriezienus, ieraudzīja abus braucējus un virzījās uz viņu pusi.

— Esi prātīga, Marij! — sauca Fēlikss. — Sīs ragaviņas nav īsti drošas.

Marija neatbildēja, pagriezās uz ragaviņu pusi un slīdēja arvien tuvāk.

Es pamanīju, ka Fēliksu pārņem šausmas par neizbēgamo sadursmi.

Sai brīdī notika vēl kaut kas. Laukmalē parādījās acteks. Es biju pārliecināts, ka Fēlikss ir viņu ieraudzījis. Nabaga zēnu māca divkāršas rūpes — paturēt acīs noslēpumaino Očoa un uzmanīties, lai ragaviņas saglabā līdzsvaru.

Tuvojās Marija Lestrada. Ragaviņas skrēja arvien ātrāk. Velti Fēlikss mēģināja bremzēt ar papēžiem, nogāzes slīpums bija nepārvarams.

Tad mūsu pansionārs nošķaudījās, izvilka savu kabatas lakatiņu un pielika to pie sejas. Man likās, ka, dzirdēdams šķavas, Fēlikss sarāvās. Viņš noliecās uz ce|malas pusi, kur stāvēja acteks.

Tad kā viesulis nesās šurp Marija Lestrada, un gandrīz būtu notikusi sadursme. Bet nē, braucēji tomēr nesaskrējās, jo Marija vēlreiz īsti meistarīgi nobremzēja. Tikai ragaviņas apgāzās, un abi iekšā sēdētāji ievēlās sniegā. Žozefs Kantjē tūliņ piecēlās kājās. Bet Fēlikss joprojām ripoja kā muciņa un apstājās tikai pie Očoa kunga kājām.

Piesteidzās Marija un kopā ar ceļotāju palīdzēja Fēliksam piecelties.

—   Sirsnīgs paldies,— norūca Fēlikss, — vispirms tu mani apgāz, pēc tam pacel. To es pratīšu novērtēt.

—   O Fēliks, mīļo Fēliks, es tikai gribēju mazliet pajokot . . .

—   Tie ir bīstami joki, — Fēlikss strupi atteica.

Es arī pienācu Fēliksam klāt, un mēs visi kopā norausām sniegu no neveiksmīgā čempiona kostīma.

—   Galvenais, ka nekas nav lauzts, — sacīja Očoa. — Sniegs ir labs.

—   Hm! Sniegs ir labs, — noņurdēja Fēlikss, — labs gan, bet auksts.

Viņš stāvēja mūsu priekšā, cieši sakniebis dūres.

—  Es atvainojos, Fēliks, — vai plīsdama aiz smiekliem, izsaucās Marija. — Es tā vairāk nedarīšu.

—   Protams, nav ko atvainoties. Bet šai dienai man pietiek. Es eju mājās. Vai tu arī nāksi, Bertran?

Es vilcinājos. Patiesi, labais Fēlikss pārspīlēja! Viņš zaudēja drosmi šāda niecīga kritiena dēļ. Es tikai nule kā sāku īsti izjust ziemas priekus, kad viņš jau mani gribēja vilkt mājās pie krāsns.

Marija Lestrada vēlreiz laidās lejup. Mazliet tālāk,

paklausot dažu vidējo klašu audzēkņu lūgumam, Robērs Tužā demonstrēja lielisku slaloma nobraueienu. Acteks, rokas kabatās sabāzis, pīpi zobos, kāpa gar ceļmalu un, likās, bija lielā sajūsmā par ainavu. Zozefs Kantjē, vilkdams liktenīgās ragaviņas, pienāca pie paša šķūņa.

—   Vai tu nepaliksi? — es vaicāju Fēliksam.

—    Redzēs. Es domāju, ko tas Očoa te dara.

—   Tev taču nekas nav lauzts?

Fēlikss uzmeta man nicinošu skatienu.

—        Tu arī laikam iedomājies, ka es nokritu nejauši? Ē, manu mīļo draudziņ, vari būt drošs, ka es vēlos tāpēc, ka tā gribēju.

—   Patiesi.

—   Kāpēc tu saki — patiesi? Vai tu nezini, kādēļ es

novēlos tieši pie Očoa kājām?

—   ? ? ? ? ?

—   Es novēlos pie viņa kājām, lai kaut ko paceltu.

—   Vai atkal Meksikas karti?

—        Nē. Papīra strēmelīti, ko viņš pazaudēja, velkot laukā kabatas lakatu.

—        Šim cilvēkam kabatas mūžīgi piebāztas ar papīriņiem.

—   Skaties!

— Skaidrs? Vai ne? — Fēlikss noprasīja.

Fēlikss atvēra plaukstu. Es ieraudzīju saburzītu papīra gabaliņu, no lielas lapas noplēstu stūrīti. Tur varēja lasīt dažus tai pašā nervozajā un steidzīgajā rokrakstā uzmestus vārdus.

.

9 tĀlruŅa zvans

Nākamajā dienā es ēdu zālē brokastis, kad durvis pēkšņi atvērās.

—  Rau! Fēlikss ar klāt! — iesaucās māmuļa.

Fēlikss ieradās, lai kopā ar mani ietu uz skolu. Tas

bija kaut kas neparasts. Kā zināms, viņš vienmēr gaidīja, kad es iešu garām viņa mājai.

—     Kas noticis, Fēliks? — brīnījās mana māte. — Vai jūsmājās kāds saslimis? Vai tu nāc zvanīt ārstam?

—    Nebūt ne. Vecāki jūtas labi. Es iznācu drusku ātrāk un tāpat vien atnācu pie Bertrana.

—  Tas ir jauki! Šodien, liekas, mazliet piesalst…

—  Jā, mazliet, — apstiprināja Fēlikss.

—    Bet diena būs skaista. Vai iedzersi tasīti kafijas, Fēliks?

—    O! Ja nu jūs tā vēlaties, kā teikt, biedros Bertranam. Lielo paldies!

Es sapratu, ka mans draugs gaida, līdz māmuļa aizies, lai varētu ar mani netraucēti parunāt. Es pastūmu uz drauga pusi maizi un sviestu.

—  Vienu sviestmaizīti, Fēliks?

—  Ja tu uzstāj …

Viņš nogrieza pamatīgu maizes riku un sāka rūpīgi triept tai virsū sviestu, visu laiku neuzkrītoši raudzīdamies apkārt. Beidzot māte teica, ka iešot pabarot putnus. Tēvs kūtī apkopa lopus. Mēs bijām vieni.

—    Nu, kā šonakt? Nebija nekā aizdomīga? — pilnu muti vaicāja Fēlikss.

— Nē, nekā. Patiesību sakot, es gulēju kā nosists.

—  Hm … nevajag būt tik bezrūpīgam.

—   Acteks jau agri uzkāpa savā istabā.

—   Vai viņš nav iznācis?

—   Liekas, ka ne.

—        Labi, tagad mums katrā ziņā jādabū testamenta beigas. Es ceru, ka viņš tās ir uzrakstījis un tās atrodas viņa istabā.

—   Vai tu atkal gribi ieiet viņa istabā un meklēt?

—   Protams.

Fēlikss norija pēdējo sviestmaizes kumosu un pavērsa uz mani lielas un nopietnas acis.

—   Kas sākts, tas jānobeidz.

—   Bet ja nu viņš mūs pārsteidz?

—        Tas nedrīkst notikt. Jānogaida izdevīgs brīdis. Neaizmirsti, ka to nevar atlikt, te ir runa par dzīvību un nāvi. Un šis notikums skar tevi. Tas taču tavs brālēns. Un kas ir viņa mantinieks? Tu! Vai tu maz esi apdomājis, ka vari mantot desmit tūkstoš zelta stieņu?

'—«Desmit tūkstoš zelta stieņu?

—        Tā bija rakstīts uz mazā papīrīša .. . Neraizējies, es to paslēpu drošā vietā… Jā, desmit tūkstoš zelta stieņu. Ievēro, viss atkarīgs no stieņu lieluma . . . Tie varbūt nav nekādi baļķi, bet, ja arī katrs no tiem ir kaut vai šokolādes tāfelītes lielumā, vari iedomāties, kas tā par bagātību!

Fēlikss nogrozīja galvu un aizdomājās. Viņš nemitīgi sapņoja par šiem desmit tūkstoš zelta stieņiem vai tāfelītēm, es tikai nezinu, kas viņam patika labāk: zelts vai šokolāde?

Mums bija laiks doties ceļā. Fēlikss vēl izsūca pēdējo pilienu kafijas ar pienu, un mēs posāmies uz skolu.

Fēlikss jutās vīlies, jo mūsu pansionārs nerādījās. Droši vien pēc vakardienas pastaigas viņam gribējās ilgāk pavārtīties gultā.

—        Žēl, — sacīja Fēlikss, — es labprāt būtu gribējis uzzināt viņa dienas iedalījumu. Katrā ziņā mums viņš ir jāuzrauga. Jābūt sevišķi modriem!

Pa ceļam uz skolu man nelika mieru kāda doma:

—   Paklau, Fēliks, tu runāji par mantojumu, tātad tu

domā, ka es varētu būt sava brālēna mantinieks …

—   Vispirms tavs tēvs, pēc tam tu:

—        Labi. Bet šis zelts nepieder mums. Cik man zināms, tas pieder maijiem, meksikāņiem …

—    Jā, tiesa gan. Bet neaizmirsti, ka tam, kurš atklāj dārgumus, ir tiesības uz kādu daļu no tiem. Tādu kā prēmiju, ja tā var teikt. Pieņemsim, ka tev nepienākas desmit tūkstoš stieņu, bet varbūt puse vai trešā daļa … Un kaut ari tas būtu viens sīks jo sīks šo zelta stieņu gabaliņš … Ko tu darītu?

—   Man liekas, es nopirktu motorolleru.

—   Motorolleru? Tu esi traks. Motorolleri ir bīstami .. .

Fēlikss kādu mirkli aizsapņojās un tad piebilda:

—   Bet es nopirktu grāmatskapi… Skaistu grāmatskapi.

—   Ozola vai riekstkoka?

—   Nē. Tikai eksotiska koka. Palisandra vai sarkankoka grāmatskapi. Ar tīkkoka plauktiem!

Bija rāma ziemas diena. Saule spīdēja tāpat kā vakar. Raugoties pa klases logiem, mēs apbrīnojām pie koku zariem un jumtu malām zaigojošos sarmas pakariņus.

Kazena kungs vairākas reizes izbāra Fēliksu par neuzmanību. Fēliksa domas bija aizlidojušas tālu prom no divdabju likumiem, no daļskaitļu uzdevumiem un no visa cita, ko mūsu skolotājs mums pacietīgi skaidroja. Fēlikss sapņoja. Viņš bija tālu prom no mūsu klases, no labās, vecās, klusi sprēgājošās krāsns, no zaļās un tumšbrūnās Francijas kartes, kas karājās virs paaugstinājuma, no metriskās sistēmas tabulas, viņš bija visu pametis, lai šonerbrigā šķērsotu plašo okeānu. Fēlikss devās iekšā necaurejamos džungļos. Viņš nogalināja boa čūskas un jaguārus ar tīkkoka rungu…

—   Fēliks, ko tu dari? — pēkšņi iesaucās Kazena kungs.

Fēlikss pacēla savu apaļo seju, kas bija pietvīkusi sārtāka par magoni.

—   Neticami! Fēliksa kungs aplūko Meksikas karti, nevis interesējas par rēķināšanu. Un kad mums būs ģeogrāfijas stunda, tu laikam rēķināsi?

—  O nē, skolotāja kungs, — vaļsirdības uzplūdumā atteica Fēlikss.

—   Šodien tev būs jāpaliek pēc stundām!

Fēlikss nopūtās un uzmeta man izmisīgu skatienu. Palikšana pēc stundām iekrita ļoti nelāgā brīdī. Pieva-

kārē mūsu pansionārs bieži vien devās pastaigā. Sādā reizē mēs bijām nolēmuši slepus ielavīties viņa istabā, lai izlasītu testamenta beigas.

-— Jo ļaunāk, — es nočukstēju, — būs jāatliek uz rītu.

Nākamajā dienā mums uzsmaidīja laime. Tētis bija nolēmis kopā ar Fēliksa tēvu atvest no meža malku. Malka jau tur gulēja sacirsta labu laiku, bet šādu vai tādu iemeslu dēļ atvešanu aizvien atlika.

— Nudien! — sacīja mans tētis. — Sniegs nav dziļš, ragavas slīdēs labi, un lopiņiem nebūs grūti vilkt. Malka atrodas lēzenā nogāzē. Mums būs viegli to iekraut.

Tēvs paaicināja mūsu pansionāru braukt līdz, un Dirana-Očoa kungs šo priekšlikumu pieņēma ar prieku.

— Izbrauksim tā pavēlāk no rīta un pirms tumsas būsim mājās. Es labprāt sagaidītu ceturtdienu, lai paņemtu līdz bērnus [3] , bet baidos, ka ne$abojājas laiks … Jums, Dirana kungs, tā būs jauka pastaiga.

Mēs bijām gan vīlušies, gan apmierināti. Vīlušies tādēļ, ka šāda malkas vešanas diena kalnos mums ļoti patika. Apmierināti tādēļ, ka pansionāra prombūtne atstāja mums brīvas rokas.

Tanī rītā mazliet pirms desmitiem — pašreiz bija starpbrīdis un mēs atradāmies skolas pagalmā — izdzirdām Lapižada tēva vareno balsi. Viņš soļoja blakus vēršiem ar garu nūju pār plecu. Pāri skolas pagalma sētai mēs viņu sveicinājām. Mans tētis un pansionārs gāja nopakaļ aiz tukšajām ragavām.

Kad vēršu pajūgs bija nozudis mūsu skatienam, Fēlikss pagriezās pret mani:

—    Ļoti jauki. Brīnišķīga diena! Pēc brokastīm es pieskriešu pie tevis, un mēs izlasīsim testamenta beigas.

Viss noritēja, kā paredzēts. Ap pusdivpadsmitiem, kad mēs ar māti sēdāmies pie brokastu galda, ieradās Fēlikss. Viņam savas brokastis nācās notiesāt varen ātri, un tas bija īsts upuris.

—   Bērni, — sacīja māmuļa, — es jūs atstāšu kādu brīdi vienus. Man jāaiziet uz veikaliņu pēc vilnas dzijas. Jūs pieskatiet māju.

—   Saprotams! — izsaucās Fēlikss. — Nemaz neraizējieties.

—   Būtu brīnums, ja tagad kāds atnāktu . ..

—   Mēs mazliet pamācīsimies, — piebilda mans draugs, — mums jāraksta sacerējums ģeogrāfijā.

—   Iekārtojieties pie kamīna, pēc stundas ceturkšņa es būšu klāt.

Fēlikss mani nozīmīgi uzlūkoja. Galantērijas veikaliņa pārdevējai mēle, kā mēdz teikt, bija īstā vietā, un, ja māmuļa ielaidīsies ar viņu sarunā, tad tik drīz netiks vaļā.

Māte ietinās lakatā un gāja uz durvju pusi.

—   Ai, — viņa sacīja, vēl neizgājusi laukā, — liekas, ka debess sāk apmākties un atceļā mūsu malkas cirtējiem būs jābrien pa dziļu sniegu.

Patiesi, laiks mainījās. Ielejas nogāzes vairs neviznīja spožajā saulē. Pelēcīgu mākoņu vāli gūlās pār Fabjaku. Pamazām gaisma kļuva nespodrāka. Mūsu viesnīcas zāle drīz vien grima puskrēslā. Kad bijām palikuši vieni, mēs instinktīvi sākām runāt čukstus.

—   Vai nav neviena? — jautāja Fēlikss.

—   Neviena!

Vējš nebija diezcik stiprs. Tik tikko dzirdami tas rūca kamīna nojumē. Kāpjot augšā pa kāpnēm, vējš mūs pavadīja un apņēma ar savām sīkajām un čukstošajām balsīm.

Pie pansionāra durvīm Fēlikss pagriezās pret mani:

—   Vai tu esi pārliecināts, ka acteka še nav?

—        Protams. Mēs taču redzējām, kā viņš šorīt devās prom.

—   Protams, — atkārtoja Fēlikss.

Milzīgā klusumā atvērās durvis.

Istaba mums izlikās tada pati kā senāk, klusa un vienkārša, ar savu veco riekstkoka gultu, vēderaino kumodi, mazo galdiņu un dažiem krēsliem. Viss bija kārtībā. Nekur ne puteklīša. Istabā virmoja kāda smarža.

—   Vai jūti smaržu? — vaicāja Fēlikss.

—   Tas ir odekolons.

—   Varbūt…

Uz galda atradās tie paši ilustretie žurnāli. Tur bija arī tas pats pelnu trauks, tā pati ādas mape, tas pats ģeogrāfijas atlants.

Mēs stāvējām uz sliekšņa, mēs vilcinājāmies. Diena jau sāka krēslot. Pa logiem plūda iepelēka gaisma. Mums visapkārt klusi šalkoja vējš.

Fēlikss satvēra mani aiz rokas.

—   Bet ja nu kāds ir uz balkona?

Es paraustīju plecus.

—   Iesim paraudzīties! — klusām mudināja Fēlikss.

Mēs lēnām gājām uz loga pusi. Uz balkona neviena nebija. Un tomēr arī man pielipa Fēliksa bailes. Es iedomājos par senjora Valdivijas atriebību. Var būt, ka meksikānis ar garajām ūsām atradās kaut kur tuvumā, izspiegodams mūsu pansionāru un gribēdams izvilt viņa dārgumu noslēpumu?

—       Nāc! — sacīja Fēlikss, kas bija atguvis aukstasinību.

Mēs tuvojāmies galdam. Fēliksa roka sniedzās pēc mapes, tad atrāvās.

—   Nu! — es izsaucos. — Ver taču vaļā!

Beidzot viņš to atvēra.

Mape bija tukša.

—       Paskat, — es nočukstēju, — viņš būs testamentu ielicis citur. Varbūt ceļa somā.

—   Man liekas, ka ce]a soma ir zem gultas.

—        Mēs taču neskatīsimies viņa ceļa somā. Ja mani vecāki to uzzinās . ..

—        Bet apdomā mazliet! — rūca Fēlikss. — Uz spēles taču tavs mantojums.

Viņam tiešām bija taisnība. Testamentā bija stāstīts par manu brālēnu Fabjakas Zanu un par džungļos apraktām pasakainajām bagātībām.

—        Mums jādabū testamenta beigas, mums tās jādabū rokā! — dūri vicinot, neatlaidās mans draugs.

Es nopūtos. Es biju ļoti apmulsis.

—   Paklau, Fēliks, bet ja es parunātu ar savu tēvu?

—        Tas ir pēdējais, ko tu vari darīt. Mēs jau esam uz pēdām, un Očoa neko nenojauš. Ja tu pastāstīsi par šo notikumu tēvam, viņš var visu saputrot. Očoa nozudīs, un visam būs beigas.

—   Ko lai darām?

—        Meklēsim! Ja testaments ir šeit, mēs to atradīsim. Bet varbūt…

Fēlikss man uzmeta šausmīgu skatienu.

—   Varbūt senjors Valdivija to jau ir piesavinājies!

Mēs stāvējām, nogrimuši pārdomās, kad pēkšņs tālruņa zvans lika mums satrūkties.

—   Kas tas? — čukstēja Fēlikss.

—   Nekas. Tas ir tālrunis.

—   Tālrunis. Atri lejā. Jārunā!

10 dĪvainĀ vĒsts

Atskaitot brīvdienas vai, pareizāk sakot, tai laikā, kad pansijā bija tikai daži viesi, tālrunis pie mums nezvanīja bieži. Mans tēvs to lietoja pavisam reti un bija licis ievilkt it īpaši savas viesnīcas prestiža labad. Nevareja taču iedomāties Daregiberī kafejnīcu-viesnīcu «Pie Pireneju lāča» bez tālruņa. Kaimiņi to lietoja, kad bija jāizsauc ārsts vai sevišķos gadījumos jāsazinās ar radiem Lišonā vai citos tuvējos ciematos. Jāņem vērā, ka šie radi tāpat varēja lūgt kaut ko paziņot Fabjakas ļaudīm.

Reizēm kāds nodokļu iekasētājs, ceļu vai pamatskolu inspektors pieteica savu ierašanos un pasūtīja pie mums istabu vai pusdienas.

Bet šai dienā, kad visa māja bija tik klusa, šai pelēkajā ziemas dienā, kad kuru katru brīdi varēja sākt snigt, spalgais un atkārtotais zvans man likās skanam savādāk nekā parasti.

Arī Fēlikss izjuta kaut ko līdzīgu. Mēs gandrīz bijām pārliecināti, ka šis zvans nav nejaušs, ka tam ir kāds sakars ar mūsu «noslēpumu».

Lieliem lēcieniem mēs noskrējām pa kāpnēm lejā, un es noņēmu klausuli.

—   Alo, alo, — es sacīju satrauktā balsī. — Seit Daregiberī vies…

—   Palieciet pie aparāta, sekos saruna, — sausi atbildēja telefoniste.

—   Alo, alo, — atskanēja kāda tāla balss… — Alo, nepārtrauciet, alo, vai tā ir viesnīca? …

Teikuma beigas izgaisa tādā kā šņākoņā.

—   Alo, alo, jā, šeit DaregiberI viesnī…

Vai tur ir Dirana kungs? Emīls Dirana kungs. Lūdzu, pasauciet viņu.

Šoreiz es ļoti labi sapratu. Balss, vīrieša balss, bija ļoti enerģiska.

—        Dirana kunga nav šeit, — es atbildēju, cik cienīgi vien iespējams, skaidri izrunādams katru balsienu.

Otrā galā sekoja izsauciens, kas pauda neapmierinātību.

>— Kā? Vai viņš jau aizbraucis? Tomēr …

i— Viņš būs mājās tikai vakarā. Viņš devies pastaigā.

i— Ak tā! Vai jūs nevarētu viņam kaut ko pateikt?

Fēlikss, kas nekautrēdamies bija paņēmis otru klausuli, briesmīgi izvalbīja acis un pacēla roku par zīmi, lai esmu sevišķi uzmanīgs. «Kaut ko pateikt?» Runātājs lūdza kaut ko paziņot. Šī ziņa bija domāta Dirana-Očoa kungam! Patiesi, mums uzsmaida laime, ka varam to noklausīties.

• — Sakiet viņam, ka zvanīja Vaid … kungs.

—   Kā, lūdzu? Kāds kungs?

—       Valdērs. V-a-l-d-ē-r-s. Valdērs. Zvana Valdērs. Viņš sapratīs.

—   Valdēra kungs. Ļoti labi. Jā, msjē.

Fēlikss piegrūda man ar elkoni. Viss interesanti sarežģījās. Vīrietis teica — Valdērs, nevis Valdivija, tomēr Valdērs un Valdivija ir visai līdzīgi vārdi… Tas bija skaidrs!

—        Lūdzu, pasakiet viņam, ka es zvanīju sakarā ar dārgumiem…

— Piedodiet? (Aiz uztraukuma man sāka drebēt rokas, un es atkārtoju: «Piedodiet?»)

—• Sakarā ar maiju dārgumiem. Dirana kungs sapra: tīs. Sakiet viņam, ka viss būs kārtībā, ja vien viņš pasteigsies.

Es ļoti skaidri dzirdēju, un arī mans draugs Fēlikss saklausīja dīvaino frāzi, nezaudējot ne balsiena.

Tātad kāds Valdērs zvanīja mums, lai mēs paziņojam Dirana kungam, ka viņam jāpasteidzas. Jāpasteidzas sakarā ar maiju dārgumiem! Neticami!

—    Lūdzu, vēl pasakiet viņam, ka Lopesa kungs ir Lišonā. Lopesa kungs šais dienās viņu apciemos. Ja sūtījums būs gatavs, viņš to var paņemt un atvest man.

—    Labi, msjē, — es paklausīgi noteicu. — Mēs viņam pateiksim, ka Lopesa kungs ir Lišonā un ka viņš nāks kaut ko paņemt, lai aizvestu jums.

—   Lieliski. Jūs esat |oti laipni. Pateicos. Piebilstiet ari, ka vēstule sekos.

—   Jā, msjē, vēstule sekos. Mēs to pateiksim Očoa kungam.

—   Kā, lūdzu?

—   Mēs to pateiksim Dirana kungam.

—   Ļoti labi. Vēlreiz paldies. Uz redzēšanos, msjē.

Valdērs nolika klausuli. Viņa tālā balss, kas bija nonākusi līdz mums, dīvainas šņākoņas pavadīta, izgaisa. Mūsu mājā atkal valdīja klusums. Es lēnām pakāru klausuli.

Fēlikss iespieda rokas sānos un vairākas reizes nogrozīja galvu.

—   Ko tu neteiksi! Nē, bet vai tu vari iedomāties!

Es biju mēms aiz pārsteiguma.

—   Šis Valdērs vai Valdivija bija ļoti pieklājīgs.

—   Pārāk pieklājīgs, lai būtu godīgs, — īgni norūca mans draugs. — Tagad ir skaidrs, ka Valdivija piedraud. Zem šīs laipnības viņš rāda zobus. Kāds nekauņa! Viņš gluži vienkārši piezvana sakarā ar dārgumiem! Un viņš vēl paziņo šim nelaimīgajam, ka kaut kāds Lopess nāks kaut ko paņemt.

—   Ko tad?

—    Nu skaidrs, ka tempļa plānu. Valdērs apņemies atrast šos desmit tūkstoš zelta stieņu. Viņš pavēlējis Očoa uzzīmēt plānu. Un Lopesam tiek uzdots šo plānu atvest. Viss sakrīt. Očoa vilcinās. Viņš negrib atklāt noslēpumu, kas nepieder viņam vienam pašam. Jo — neaizmirsti, ka šis noslēpums ir ari tava nabaga brālēna Zana noslēpums. Nu un tad Valdivija kļūst nepacietīgs. Viņš draud. Jā, viņš piedraud. Es viņu ļoti labi sapratu. Viņam bija tāda pārspīlēta balss. Viņš dod Očoam pēdējo izdevību. Ja Lopess pārnāks tukšām rokām, tad Očoam vakars. Vai arī, kas zina? … Ja OČoa atsakās izdot plānu Lopesam, Lopess zinās, ko darīt. Kalnos jau viegli var notikt nelaimes gadījums! Vienīgi…

—   Vienīgi kas?

—        Vienīgi šis Valdivija ir piemirsis kādu sīkumu, vienu niecīgu sīkumu. Viņam nav ne jausmas, ka mēs esam šeit. Mēs izglābsim Očoa!

Sai mirklī mana māte atvēra durvis, rokās viņa turēja dzijas kamolus.

—       Jūs vēl esat šeit? Ir jau laiks iet uz skolu. Es veikalā aizkavējos … Vai neviena nebija? _

—   Zvanīja Dirana kungam.

—       A! Vai kāds no ģimenes locekļiem? Vai kas ļauns atgadījies?

—        Es nezinu. Viņu apciemošot. Kāds Lopesa kungs, un Valdēra kungs lūdz viņu pasteigties sakarā ar dārgumiem.

—        Labi. Tad jau mums atkal būs viesi… Bet kā tu teici? Pasteigties sakarā ar dārgumiem? Kādiem dārgumiem?

—        Nezinu, — es atteicu iespējami vienaldzīgā balsī. — Zvanītājs lūdza mums tā pateikt. Viņš teica, ka Dirana kungs sapratīšot.

—        Dīvaina ziņa, — māte noteica. •— Galu galā tu jau viņam paskaidrosi, es ceru, ka tu labi saprati?

Pirms došanās uz skolu Fēlikss ilgi nopētīja tukšo ceļu. Ceļš līkumodams aizvijās lejup ielejā. Mīkstais sniegs, kas klāja nogāzes, blāvi vizēja zem pelēkajām debesīm. Varbūt tieši pa šo ceļu nāks Valdivija emisārs

Lopess, lai pēdējo reiz piedraudētu Očoam.

*

—        Es ļoti vēlētos būt klāt, kad tu to pavēstīsi Očoam, — noteica Fēlikss.

Tieši tādēļ, kad vakara stundas tuvojās beigām, mēs abi divi ļoti uzmanīgi ieklausījāmies katrā troksnī, kas nāca no lielā laukuma. Mēs gaidīt gaidījām, kad sadzirdēsim raksturīgo ragavu slieču ņirkstoņu un pajūga vadītāja Lapižada skaņo balsi.

Kad Kazena kungs mūs atlaida mājās, ragavas vēl nebija redzamas.

Krita sīkas sniegpārsliņas.

Mēs nolēmām iet pretim pajūgam.

— Pasteigsimies, — skubināja Fēlikss. — Nekad nevar zināt… Varbūt kaut kur tuvumā lodā Lopess…

Kādus simt metrus no ciemata mēs nomierinājāmies. Gari stiepts sauciens vēstīja mums, ka ragavas tuvojas. Mūsu vērši neveikli brida šurp pa sniegu, purni tiem garoja, un tie vilka ar dižskābaržu un ozola šķilām piekrautās ragavas.

Vakara krēslā uz baltās pļavas fona spilgti iezīmējās Lapižada un mana tēva stūrainie silueti. Mūsu pansionārs it līksmi soļoja viņiem blakus. Neizskatījās, ka viņš būtu noguris. Bez šaubām, viņš nebija sevišķi piepūlējies, jo tika vienīgi noraudzījies malkas vedēju darbā. Arvien lielākas un lielākas sniega pārslu zvaigznītes krita uz viņa mīkstās filca cepures un mēteļa. Sals un gājiens kalnos bija padarījuši viņa seju sārtu. Viņš mūs ieraudzīja jau no tālienes un pacēla roku sveicienam.

—  A, mani zēni, — viņš līksmi uzsauca, — jūs esat daudz ko zaudējuši. Jūs esat zaudējuši jauku dienu. Vajadzēja pagaidīt līdz ceturtdienai.

—   Ceturtdienā, — klusi noteica mans tēvs, bažīgi vērodams debesis, — mēs būsim jau ieputināti!

—   Esmu sajūsmā par šo dienu! — piebilda Dirana kungs. — Es labi izstaigājos, lieliski paēdu, noripināju lejā dažus baļķus. Iedomājieties, zēni, es pat vadīju vēršus. Vienreizēji! Lapižada kungs man aizdeva savu nūju. Burvīgi! Es nupat kā apguvu jaunu amatu.

Viņš berzēja rokas un soļoja raitā solī starp mani un Fēliksu. Draugs man pamirkšķināja. īstais brīdis bija klāt. Es ievilku elpu un sāku:

—   Dirana kungs, tā ap pusdienas laiku, varbūt ap vieniem, jums kāds zvanīja …

—   A! Tiešām? Nevar likt mani mierā…

>— Zvanīja kāds Vaid …

>— Valdērs?

—   Jā, tieši tā. Valdēr…

—   Acīm redzot, viņi man nekad nedos miera, — caur zobiem norūca pansionārs, — es taču viņiem teicu, lai pagaida …

Viņš pagriezās pret mani un noprasīja balsī, kurai bija gandriz vai skarba pieskaņa:

—   Un ko Valdērs gribēja no manis?

—   Viņš teica, ka zvanot sakarā ar maiju dārgum…

—   Ja, jā … Un tad?

—        Valdērs vēl sacīja, ka Lopesa kungs esot Lišonā un ka tas varētu ierasties pie jums un kaut ko paņemt. Lopess tad to aizvestu Valdēra kungam.

—        Kā! Lopess ir Lišonā! Viņš droši vien apmeties tai pašā viesnīcā. Viņi visi mani kaitina … Ja viņi iedomājas, ka es… Labi! Galu galā, tas skar fikai mani… Es viņiem piezvanīšu. Paldies, zēni!

Dirana kungs nopūtās un atsāka māksloti bezrūpīgā balsī:

—        Ai! Patiesi, kas par jauku dienu! Uz vakara pusi to tikai mazliet sabojāja šis sniegs. Bet sakāt, ko gribat, man ļoti patīk sniegs. Kalni bez sniega nav nekādi kalni. Jums gan ir laime, ka varat dzīvot šādā jaukā vietā! Kā gan var pamest šādu apvidu? Vai jūs to mīlat?

—        O jā, Dirana kungs! — izsaucās Fēlikss. — Pat ļoti.

Tad mans draugs piebilda ļoti nevainīga tonī:

—        Pasaulē ir daudz skaistu zemju … Āfrika, Austrālija … Amerika.

—   Es zinu.

—   Meksika …

—        Jā… Meksika… Nu, lai būtu! Sis Francijas novads ir ļoti jauks, un Pireneji ir patiesi Andu vai Sjeramadre kalnu vērti.

—        Vai jums patīk ģeogrāfija, Dirana kungs? — es neuzkrītoši ievaicājos.

—        Ģeogrāfija? Kā to ņem! — pansionārs atbildēja visai noslēpumaini.

Tanī vakarā Lapižadi atnāca pie mums uz pusdienām, un varen skaļā Fēliksa tēva balss pieskandināja mūsu mājas lielo zāli.

Fēliksa māte bija atnesusi līdz īpaši pagatavotu asinsdesu ar sevišķām garšvielām, kas bija viena no viņas specialitātēm, un mūsu viesis neskopojās ar komplimentiem. Netrūka arī pankūku, un tēvs devās pagrabā sameklēt kādu baltvīna pudeli, ko glabāja izciliem gadījumiem.

Fēlikss bija septītās debesīs. Vai nu tam par iemeslu bija gardā asinsdesa, vai arī pankūkas un baltvīns, bet varbūt tikai tas, ka uguns dega tik spoži un visiem bija labas omas, — īsti nezinu kāpēc, bet Fēlikss tagad uzlūkoja Diranu-Očoa kungu gluži draudzīgi. Patiesībā šis cejotājs nevarēja būt ļauns cilvēks. Ja viņš atradās šeit, mūsu vidū, tad viņam bija nopietns iemesls. Viņš gribēja atdot Daregiberijiem daļu dārgumu. Varbūt kādu dienu viņš pasauks sānis manu tēvu un atklās viņam savu noslēpumu? Varbūt viņš ierosinās tēvam sarīkot ekspedīciju uz Jukatanu. Varbūt viņš tikai uzrakstīs Meksikas valdībai vēstuli, kurā būs norādīts, kur aprakti desmit tūkstoš zelta stieņu? Meksikāņi būs sajūsmā, ka ārzemnieks atdod valstij savu mantojumu, un piešķirs mums ievērojamu prēmiju… Bet nedrīkstēja aizmirst noslēpumaino Valdiviju un Lopesu, kas izspiegoja katru nelaimīgā Očoa soli un grasījās viņam krist pie rīkles … Bet pagaidiet! Fēliksam taisnība. Japatur prātā, ka mēs esam šeit. Arī mēs nesnaužam un viegli vien tiksim galā ar Lopesa kungu …

It kā apstiprinot manas iedomas, rūtis sadrebināja zīmīgi dziesmas vārdi:

Ir kalnu vīriem drosme, spars, Dzīvs viņos senais varoņgars…

Pusdienu piedevās Lapižada tēvs bija ar mieru kaut ko nodziedāt un, protams, iesāka ar mūsu tautas dziesmu «Pireneju kalni». Mēs klusi dūcām viņam līdz:

Ai Pireneju kalni, Jūs dārgi esat man… Un dzimtās būdiņās Lai dziesmas atbalss skan… Visjaukākā ir tēvija…

Fēlikss locīja iekšā pankūku pēc pankūkas un sita līdz takti, šūpodams galvu. Mūsu viesis smaidīja, un viņa pietvīkusi seja tiešām varēja liecināt par tīru un mierīgu sirdsapziņu.

Pēc «Pireneju kalniem» Lapižada tēvs mums nodziedāja vēl «Skaistās Po debesis», tad «Tulūzieti», bet Fēliksa māte, kurai arī bija patīkama balss, iepriecināja mūs ar dažām senām Pireneju un Dienvidfrancijas novadu Ziemassvētku dziesmām.

—   Kāds burvīgs vakars! — noteica mūsu viesis.

Viņš pameta skatienu uz loga pusi.

—   Seit ir tik labi, bet ārā … — sacīja tēvs.

Es piecēlos un atvilku aizkaru. Nevai*ēja vairs izšķirt ne ceļa, ne ielejas. Viss bija tīts dziļā sniegā un tumsā. Milzīgas sniega pārslas bira bez apstājas. Tās nepārtraukti krita slīpā un vienmērīgā straumē. Vējš nebija diezgan stiprs. Brīžiem kāda straujāka vēja pūsma mazliet izjauca pārslu vienmērīgo plūsmu. Sniega kārta kļuva arvien biezāka.

—   Cik daudz jau sasnidzis! — es iesaucos.

—   Tad jau, — piebilda Fēliksa tēvs, — Harijs rīt no rīta nevarēs braukt.

Nebija vēl sevišķi vēls, kad es piegāju pie loga. Mēs pa paradumam pusdienas bijām sākuši agri.

Neuzdrošinos sacīt, ka šai brīdī es būtu izdzirdis ārā troksni. Kā gan es būtu varējis saklausīt kādu tuvojamies, ja sniega kārta bija tik bieza, ka apslāpēja pat vissmagākos gājēja soļus. Nē, nē, šai brīdī es nedzirdēju nekā, pat ne pārslu krišanas skaņu. Sniega pārslas slīga pār Fabjaku visdziļākā klusumā. Tās krita

samtaini mīksti, nebeidzamā maigā straumē…

*

Drīz pēc tam sarunas atkal pievērsās Meksikai. Man šķiet, ka tieši Fēlikss viltīgā kārtā uzvedināja uz tām. Pārrunājām arī mūsu skolas darbu, mūsu skolotāja Kazena kunga izcilās pedagoga spējas, uzdotos sacerējumus. Nākamais domraksts mums bija vēsturē un ģeogrāfijā. Mūsu viesis jau labi zināja, ka mēs nupat mācījāmies par Meksiku.

— Tad gan, — viņš mums sacīja, — jūs sīki zināt par actekiem un toltekiem… un vēl citiem?

KādēJ viņš teica «citiem»? So «citu» vidū bija Jukatanas pussalas iedzīvotāji.

—   Kazena kungs mums neko lielu nestāstīja par maijiem, — izdvesa Fēlikss.

Dirana kungs uzmeta viņam ziņkārīgu skatienu, kas manī viesa aizdomas, un sāka smieties.

—   Par maijiem? Viņš jums neko lielu nestāstīja par maijiem? Dīvaini! Maiji ir ļoti interesanta tauta!

—   Kas vēl nebūs! — ierunājās māmuļa. — Kazena kungs jau nevar jums visu pastāstīt. Pietiek, ja iepazīstina ar pašu svarīgāko. Iegaumējiet tikai to, ko viņš jums māca, tad viss būs vislabākajā kārtībā.

—   Maiji, — atsāka mūsu pansionārs, — maiji bija ārkārtīgi interesanta un ļoti civilizēta tauta. Viņus mēdz dēvēt par jaunās pasaules grieķiem. Viņi uzcēluši lielas pilsētas un lieliskus pieminekļus. Maiju galvenā bagātība bija lauksaimniecība. Viņi kultivēja kukurūzu, pupas, piparus, kaņepājus …

—   Kakao arī, — piebilda Fēlikss.

—   Jā. Tomēr labības audzēšanas paņēmieni nebija sevišķi izkopti. Izraudzītajā vietā maiji nodedzināja krūmus un zāles, pēc tam ar smailu nūjiņu iebakstīja zemē caurumus, kur iesēja graudus. Turklāt bez mēslojuma. Tikai šāda metode nav visai izdevīga, jo tā noplicina zemi. Kad zeme bija kļuvusi liesa, tad vajadzēja sēt citur. Senie maiji it īpaši slaveni ar savām zināšanām matemātikā. Viņi ir izgudrojuši nulli.

—   Nulli? — brīnījās Fēliksa tēvs. — Vai tad nulle bija jāizgudro?

—   Nu protams. Bez nulles neko lielu nevar aprēķināt. Matemātikā nav iespējams progress bez nulles. Jā, maiji bija izcili matemātiķi un astronomi. Daži viņu astronomiskie novērojumi ir pārbaudīti. Tie pārsteidz ar savu precizitāti. Maiji lietoja pavisam citu skaitļu sistēmu nekā mūsējā. Mums. kā zināt, skaitļu vienības seko no desmit līdz desmit. Tā ir decimālā sistēma. Desmitniekā ir desmit vieninieku, simtniekā desmit desmitnieku…

-Jā, jā, — apstiprināja Fēlikss, tomēr mazliet saraucis uzacis. Tiklīdz pieminēja rēķināšanu, Fēliksu tūlīt pārņēma tāds kā satraukums.

—   Nu lūk. bet maiji lietoja divdesmitskaitju sistēmu. Viņi skaitīja no divdesmit līdz divdesmit.

—   Nabaga maiju skolnieki! — nopūtās Fēlikss.

—   Bet maiji ir cēluši piramīdas, vai ne? — es pavaicāju.

—   Jā gan. Pat ļoti skaistas. Varbūt mazliet masīvas, bet rotātas ar daudzām dekoratīvām skulptūrām. Dīvainā kārtā maiji tomēr nav pratuši būvēt plakanus griestus vai velves, kādas mēs protam celt. Viņu celtnēs sienas uz augšu kļūst arvien biezākas un biezākas. Tās lēnām savienojas, un pietika viena pēdējS akmens, ar ko aizvērt caurumu.

—   Tad nu gan viņiem vajadzēja milzumu akmeņu! — piemetināja vecais Lapižads. — Dienas beigās viņu mūļi droši vien nespēja kājas pavilkt.

—   Lapižada kungs, viņiem jau nemaz nebija mūļu: Ne mūļu, ne zirgu, ne citu jūga lopu. Tas kavēja tirdzniecības sakarus starp pilsētām, jo visu nācās pārnēsāt uz cilvēku mugurām!

Sis temats bija savaldzinājis Dirana kungu. Viņš runāja daudz, mirdzošām acīm, redzams, ļoti apmierināts, ka var padalīties ar mums savās zināšanās. Mūsu vecāki klausījās viņā ar lielu interesi. Tas bija viens no tādiem vakariem, kādus mēs reizumis pavadījām kopā ar Kazena kungu. Kad skolotājs atnāca uz viesnīcu, gadījās, ka viņš sāka kaut ko stāstīt ne tikai mazajiem, bet arī lielajiem… Un Kazena kunga zināšanu krājums arī bija neizsmeļams.

—   Jūs laikam ļoti interesējaties par Meksiku? — ievaicājās mans tēvs.

—   Patiesi, — apstiprināja Dirana kungs, — Meksika mani interesē. Jā, ļoti…

Es aizturēju elpu. Izšķirošais brīdis bija klāt. Es vēroju, ka mūsu viesis noliec galvu, it kā mēģinādams sakopot domas, lai tad mums beidzot pilnīgi atzītos. Es gaidīju, ka viņš sāks runāt: «Jā gan, Daregiberi kungs, Meksika mani valdzina tieši tādēļ… ka uz turieni es aizbraucu kopā ar jūsu nabaga brālēnu. Un tur, noslēpumaino maiju džungļu dziļumos, aizmirstā Jukatanas pussalas nostūrī. ..»

Taču šādi vārdi, par kādiem es sapņoju, netika izteikti.

Dobji klauvējieni sadrebināja ārdurvis.

—        Kas tur? — ievaicajas māmu]a, nemierīgiem pirkstiem sakārtodama uz krūtīm lakata stūrus.

Durvis atvērās.

Uz sliekšņa parādījās kāds apsnidzis stāvs. Musu viesis pagrieza galvu uz durvju pusi.

—   Lopes! — viņš iesaucās.

11 JŪRAS LAUPĪTĀJS AUKA

Es tomēr nekļūdījos, domādams, ka noslēpums drīz atklāsies un beidzot mēs visu uzzināsim.

Un-mēs to uzzināsim, pateicoties tieši Lopesam, dīvainajam Lopesam, ko bija atsūtījis Valdērs jeb Valdivija un kas tik pēkšņi parādījās, iznirdams no nakts un tumsas.

Nupat pieminētais Lopess bija vīrs ap četrdesmitiem, neliela auguma padrukns tumšmatis, ērgļa degunu un tumšām acīm.

Uz sliekšņa viņš nopurināja sniegu un nolaida savas siltās jakas kapuci.

—   Tas tik ir sniegs! — viņš sacīja. — Es patiesi domāju, ka nekad neatkļūšu šurp… Kad ieraudzīju gaismu, atviegloti uzelpoju. Par laimi, man bija līdz elektriskā laternīte… Man pateica: viesnīca esot pirmā māja ceļa malā… Labvakar, mani kungi un dāmas.

—   Lopes! — atkal iesaucās Dirana kungs. — Es negaidīju jūs ierodamies šādā izskatā. Kā jūs še nokļuvāt? Kājām? Tas taču nav iespējams!

—   Es iesaku ar četriem riteņiem un nobeidzu ar savām divām kājām. Mana mašīna atrodas kaut kur lejā uz ce|a. Atzīstos, ka tiešām biju ļoti vieglprātīgs, uzdrošinādamies braukt kalnos tādā vakarā kā šis… Mani pārsteidza sniegs. Es domāju, ka izkulšos… Kādu kilometru no ciemata, kilometru vai divus, es īsti labi nezinu, riepas sāka slīdēt… Nebija iespējams vairs tikt uz priekšu tik dziļā sniegā. Neatlika nekas cits kā iet kājām. Un, lūk, esmu šeit!

—        Lūdzu, iekārtojieties pēc iespējas ērtāk, — laipni sacīja mans tēvs. — Nāciet tuvāk ugunij. Vai jūs esat ēduši?

—   Nudien, es labprāt kaut ko iekostu.

Kamēr Lapižada māte palīdzēja ceļotājam novilkt viņa apsnigušo jaku un paņēma viņa nelielo ceļa somu, mana māmuļa uzlika uz galda stūra vēl ceturto šķīvi.

—   Bet jūsu mašīna? — bažījās Dirana kungs.

—        Nekas! Tā ir izturīga. Gan jau pārlaidīs vienu nakti sniegā. Kad būs gaišs, iesim to apskatīt… Mašīna riskē mazāk par mani…

—       Varbūt kungs ir no Parīzes? — iejautājās Lapižads.

—       Jā, no Parīzes, es braucu cauri Lišonai, kad man pastāstīja, ka Dirana kungs esot še apmeties.

—   Valdērs man zvanīja, — sacīja Dirana kungs.

—        Es zinu. Viņš man rakstīja, ka telefonēšot jums. Un ņemiet vērā, ka man vajadzēja jums piezvanīt šo pēcpusdienu. Diemžēl es biju aizņemts. Vārdu sakot, nu esmu pats šeit!

—        Jūs tomēr esat bijis mazliet vieglprātīgs, — piebilda mūsu pansionārs. — Kalnos vienmēr ir jāuzmanās, sākumā domā, ka augšā tikt ir viegli, bet beigās plauks!… Taču viss labs, kas labi beidzas…

—        Lūdzu, iekodiet, — aicināja mana māte, nolikdama atnācējam priekšā kūpošu buljona šķīvi.

—        Es jums silti ieteicu šo viru, — piemetināja Dirana kungs.

Lopess, karoti gaisā turēdams, uzlūkoja viņu.

—        Starp citu, Valdērs jau jums zvanīja, ja nu esmu šeit… Es varētu paņemt līdz … Protams, ja ir gatavs!

—        Ai, — noteica Dirana kungs, — par to parunāsim mazliet vēlāk. Tagad strēbiet savu buljonu, tas jums noderēs!

«Savādi!» es nodomāju. «Šķiet, ka viņi abi būtu labos draugos. Šim Lopesam tāda laipna seja, sirsnīga balss. Bet Očoa-Dirans nemaz neizskatās tāds, kas baidītos no viņa. Gluži otrādi, viņš nobažījies par Lopesa veselību un liek tam strēbt buljonu …»

Es atgāju nost no galda pie kamīna blakus Fēliksam, un, kamēr pieaugušie tērzēja par sniegu un kalniem, mēs šo to pārspriedām. "

—   Nu?

—   Neka nesaprotu, — es nočukstēju.

—   Par Lopesu?

—        Es domāju, ka viņš ir ļauns. Viņš izskatās simpātisks.

—   Tomēr uzmanīsimies!

—   No kā?

—   Viņi abi izliekas.

—   Vai tev tā šķiet?

—        Mūsu priekšā viņi tēlo, ka ir labos draugos. Šonakt viņi noslēgs rēķinus.

—   Vai tu domā, ka Lopesam ir klāt revolveris?

—   Kam, Lopesam? Es nezinu.

—        Viņa svārku iekšējā kabata izskatās tāda kā pietūkuši.

—   Bet ja nu viņam ceļa somā dinamīts!

Fēlikss man nozīmīgi pamirkšķināja ar aci, un mēs atnācām atpakaļ pie galda, kur Lopess nogaršoja Lapižada kundzes slaveno asinsdesu.

—        Nu, Lopes, ko jūs teiksit par šo desu? — vaicāja Dirana kungs.

—   Brīnišķīga, Dirana kungs. Patiesi, ļoti garda!

Lapižada kundze dižojās. Acīm redzot, tā bija pirmā

reize, kad tik ļoti slavēja viņas gatavoto asinsdesu.

—        Ai! Sī Pireneju virtuve, — atkal ierunājās mūsu viesis, — ir īsts brīnums. Ja jūs še varētu palikt dažas dienas, tad saprastu. Daregiberī kundze man vakar cēla priekšā tādu kāpostu viru, nu es jums teikšu, ka…

—        Es tomēr nevaru kavēties, Dirana kungs, man jāatgriežas …

—   2ēl, Lopes, žēl gan!

Es atkal neuzkrītoši pamāju Fēliksam, un šoreiz mēs aizslīdējām uz letes pusi.

—   Vai tu ieveroji? — es vaicāju draugam.

—   Ko tad?

—   Kad Očoa uzruna Lopesu, viņš tam saka «Lopes» …

—   Kā tev liekas, ko tas nozīmē?

—        Bet, kad Lopess runā ar Očoa, viņš to godā par «Dirana kungu»… Vai saprati? Lopess ir goddevīgāks par Diranu. Viņš tam parāda cieņu.

Fēlikss novaikstījās:

—       Joprojām tēlo! Šonakt jābūt sevišķi acīgiem. Es labprāt vēlētos pārnakšņot šeit…

—   Bet ja nu ceļa somā ir dinamīts?

—        Vienalga! — lepni noteica mans draugs. — Lai būtu kā būdams, izšķirošais bridis nav tālu …

Tiesa, izšķirošais brīdis nebija tālu. Mans krietnais Fēlikss, tā teikdams, neiedomājās, ka tas tā būs. Lopess jau bija nonācis līdz saldam ēdienam — viņš ēda gabaliņu cepuma un sīrupā iecukurotus augļus, — kad notika kas negaidīts.

*

Vispirms norisa mīklains dialogs. Un tomēr pamazām manā apziņā šis un tas noskaidrojās.

—   Kā veicas ar pārdošanu, Lopes?

—        Ļoti labi, Dirana kungs. Ledus kalns jau pāri par piecpadsmito tūkstoti… Arī gorillām arvien vēl labi panākumi.

—   Bet kosmoss?

—   Lieliski, es aizmirsu par to jums pastāstīt.

—   Un Borneo?

—   Borneo, diezgan labi.

—   Tomēr ne tā kā gorillas?

—   Mazliet mazāk.

—   Un arī ne tik daudz kā kosmoss.

—   Acīm redzot. Bet tagad gaida dārgumus.

—   Maiju dārgumus?

—   Nu kā tad. Valdērs liek uz tiem lielas cerības.

—   Es zinu.

—        Viņš apgalvo, ka tie būšot apbrīnojami. Tādēļ jau viņš jums zvanīja. Viņš gribētu, lai es tos viņam aizvedu. Kā jums šķiet, vai es varētu tos viņam nodot. Vai jūs esat gatavs?

—        Ak vai! Vel ne Lopes, nē. Tam vajadzīgs laiks, ko jūs gribat?

—        2ēl, Valdērs tos augstu vērtē, tas ir, es gribu teikt, iepazinies ar tiem vienīgi no jūsu vēstules…

—   Valdērs vienmēr ir tik nepacietīgs.

—        Dirana kungs, ne jau viņš ir nepacietīgs, bet gan publika … Bet vai jums še ir labi, Dirana kungs?

—   Jā, ļoti labi.

—        Jums apkārt klusums, liclisks_ ēdiens, svaigs gaiss… Nu ko tad lai es pasaku Valdēram? Par dārgumiem, vai būs pēc divi nedēļām? Vai jūs viņam tos aizsūtīsit pēc divām nedēļām?

—   Tas nav iespējams, mans draugs, nav iespejams!

—        Nu tad pēc mēneša? Vai pēc mēneša viņš tos saņems?

—   Pēc mēneša! Jūs nu gan steidzaties!

—   Tomēr! Papūlieties!

—   Es neko nevaru apsolīt.

—        Nu lai iet pēc pusotra mēneša. Ar mieru? Es tā teikšu Valdēram. Pēc mēneša vai pusotra …

—   Jūs esat šausmīgs!

Pēkšņi Lopess atbīdīja savu šķīvi un strauji piecēlās.

—        Es pavisam aizmirsu, Dirana kungs … Un jūs man arī nekā neprasāt! Man ir jūsu pastarītis. Tas atrodas manā ceļa somā. Tikko kā iznācis. Es to nejauši paķēru līdz, izbraucot no Parīzes. Es nezināju, ka sastapšu jūs…

—        Jūs to varējāt atsūtīt man pa pastu, — Dirana kungs neapmierināts noteica.

—        Bet es… Hm… Piedodiet, es vispirms pats gribēju to apskatīt. Es domāju, ka Valdērs jums atsūtīs citu. Varbūt jau rītdienas pastā jūs to saņemsit… Tiesa gan, šādā sniegā …

—   Nu, kad jau jūs esat pateicis, tad parādiet man to.

—   Tūlīt, Dirana kungs.

Lopess meklēdams skatījās apkārt, ieraudzīja ceļa somu un nolika to sev uz ceļiem. Viņš to atvēra, parakājās starp savīstītajiem veļas gabaliem un izvilka grāmatu, kuru tas pavicināja mūsu pansionāra deguna priekšā.

—   Te tas ir, Dirana kungs! Tas ir lielisks!

Izšķirošais brīdis bija klāt!

Ja zibens būtu iespēris galda vidū starp traukiem, kur vēl atradās dažas cepuma šķēles, tad laikam Fēliksam aiz brīnumiem nebūtu platākas acis!

Jo šis sējums, ko Lopess vicināja, ar pievilcīgo krāsaino apvāku bija pārsteidzoši līdzīgs visiem tiem sējumiem, ar kuriem bija pilna Fēliksa Lapižada bibliotēka.

Tas pats formāts, tā pati ārējā apdare, tā pati izdevniecība. Fēlikss tur nevarēja kļūdīties, un es ari ne.

—   Aizraujoši! — izsaucās Lopess. — īsts šedevrs!

Tas bija tas pats formāts un tas pats autors. Bez pūlēm mēs varējām lasīt vāka ilustrācijai augšpusē

PATRIKS d' OLERONS JŪRAS LAUPĪTĀJS AUKA.

—   Jūras laupītājs Auka, — neskanīgā balsī nočukstēja Fēlikss. — Tādu es nezinu.

—   Lūk, jūsu grāmata, Dirana kungs! — sacīja Lopess.

Mēs tieši tā dzirdējām. Šoreiz viss bija skaidrs. Lopess bija teicis: Lūk, jūsu grāmata, Dirana kungs!

Tātad viņš runāja ar grāmatas autoru, ar cilvēku, kas to bija sarakstījis!

Dirana kungs nesaucās Očoa. Dirana kungs saucās Patriks d'Olerons. Dirana kungs, viesnīcas «Pie Pireneju lāča» necilais un noslēpumainais viesis, bija lielais, nesalīdzināmais, ražīgais romānu rakstnieks Patriks d'Olerons, nemirstīgais autors veselai sērijai nemirstīgu darbu, kurus es jums jau iepriekš tiku minējis: Uz ledus gabala pazudušie, Borneo noslēpums, Gorillu karalis, Spoku džonka, Kosmosa Robinsoni, Visuma iekarotāji utt. … utt. …

5iem darbiem nupat pievienojās vēl viens, ar sevišķi valdzinošu virsrakstu — Jūras laupītājs Auka.

Es jau pamanīju Fēliksa acīs iegailējamies nepacietības dzirksti. Mana drauga sirdī pamodās alkas izraut cauri šo jauno Patrika d'Olerona romānu. Patiesi, Fēliksa sirds bija galīgi satraukta. Tātad viņš bija redzējis, viņš bija runājis ar Patriku d'Oleronu, viņš tam bija spiedis roku, viņš bija kopā ar to soļojis pa ceļu! Šausmas, viņš bija to nosaucis par acteku, viņš bija tam izsekojis, turējis to aizdomās, viņš pat bija slepus iegājis rakstnieka istabā! Viņš bija pieskāries ar pulgotāju roku viņa papīriem, viņa manuskriptiem.

Sis slavenais testaments nebija vis nekāds testaments — par to mēs tagad pārliecinājāmies, — tas bija jaunais, tikko iesāktais Patrika d'Olerona romāns.

—   Jūs rakstāt grāmatas, Dirana kungs? — ieinteresēts pavaicāja Lapižads. — Vai šitas ir jūsu darbs? Atļausit! Es… Kā… kā tad tā? Dirana kungs, vai tad jūs esat Patriks d'Olerons? (Lapižads izbailēs iepleta acis.) Neiespējami! Mūsu māja pilna ar jūsu grāmatām! Fēlikss pat zvēre, piesaukdams jūsu vārdu. Vai ne tā, Fēliks? Es esmu ļoti priecīgs, jūtos ārkārtīgi glaimots, Patrika kungs… Jūs taču atļausiet, ka es jūs tā saucu… Jūras laupītājs Auka… Hm, tam jābūt lieliskam! Tikko pārstās sniegputenis, es došos uz Lišonu un to nopirkšu. Redziet, es jau ar lasu jūsu grāmatas, Patrika kungs … Es jau arī tās lasu …

—   Jūs esat ļoti laipns, Lapižada kungs, — smaidot teica mūsu viesis, — bet redziet, šeit Fabjakā es neesmu vis Patriks d'Olerons, es esmu tikai Dirans, kas atpūšas kalnos un kas mazliet raksta, jo viņa izdevējs gaida jaunu darbu…

—   Nu tad, — sacīja mans tēvs, — šitas jūras laupītājs būs jāaplaista. Kā būtu, ja rautu vaļā vienu šampanieti?

—   Uz mana rēķina, — teica Lopess.

—   Piedošanu, uz mana, •— izsaucās Lapižada kungs savā pērkona balsī.

—   Šampanieti jūras laupītājam! — saviebies piebilda Fēlikss. — Jūras laupītājiem labāk patīk rums, cukurniedru degvīns…

—   Vai arī pulke, — es savukārt piemetināju.

12 PIE DARBA, DIRANA kungs!

Nākamajās dienās mēs visu notikušo pastāstījām Dirana kungam vai, pareizāk sakot, Patrikam d'Oleronam, un mūsu stāsts viņu pamatīgi izsmīdināja.

_— Es jau sāku kaut ko nojaust, — viņš mums atzinās. — Es redzēju, ka jūs vienmēr izokšķerējat visus kaktus, un jūsu slepenā sačukstēšanās man likās' dīvaina. Jūs mani slepus uzraudzījāt, jūs man izsekojāt visās malās… Vispirms es nodomāju, ka jūs zināt manu īsto profesiju. Es zināju, ka še kaut kur tuvumā atrodas Lopess. Tas ir izdevniecības komerciālais direktors, un viņarn Lišona ir draugi. Viņš būtu varējis izpaust, ka es atrodos šeit.

—    Ha, tieši to jau viņš izdarīja! — es smaidīdams atteicu.

—    Zināt, man netīk klāstīt, ka esmu rakstnieks. Tad mani liek mierā un es varu netraucēti strādāt.

—    A, Patrika kungs, — ārkārtīgi aizkustināts, iesaucās Fēlikss, — ne jau nu es jūs traucēju darbā.

—    Varbūt Meksika? — es ievaicājos. — Vai visi šie jautājumi, kādus mēs jums uzdevām par šo valsti, jums nelika kaut ko manīt?

—    Nebūt ne. Es uzskatīju, ka tas ir gluži normāli. Es zināju, ka jūs skolā mācāties par Meksiku. Un faktiski tieši jūs devāt ideju manam jaunajam romānam …

—   Maiju dārgumiem? — kāri vaicāja Fēlikss.

—        Jā. Jūsu vai, pareizāk sakot, tava brālēna piedzīvojums man noderēja par izejas punktu.

—   Vai jūs vienmēr ņemat sev līdz atlantu?

—        Jā gan, tas ir, tā teikt, profesijas darba rīks. Bet man ir arī ļoti laba atmiņa. Dažreiz es kaut ko ātrumā uzrakstu uz zīmītēm.

—   Vai jūs rakstāt ātri? — jautāja Fēlikss.

—        Reizumis. Kad sižets man patīk… Par maiju dārgumiem jāsaka, ka tos es iesāku sevišķi ātri un pats biju tik ļoti apmierināts, ka tūdaļ aizrakstīju savam izdevējam Valdēra kungam, lai lielos vilcienos-pastāstītu viņam par grāmatas saturu. Tas viņam patika, un viņš man tūdaļ atbildēja: pasteidzieties, es brīdināšu ražošanas daļu, es paļaujos uz jums.

—   Ražošanas daļu?

—        Manu mīļo Fēliks, tie ir ļaudis, kas ražo grāmatas. Viņiem nodod manuskriptu, un viņi jums pasniedz iespiestu grāmatu. Viņi izvēlas papīru, vada iespiešanu, rūpējas par vāka noformējumu, ilustrācijām, kas dažreiz rotā sējumu …

—        Kā īsti sauc jūsu izdevēju — Valdērs vai Valdivija?

—        Viņš ir Valdērs, — smiedamies atbildēja rakstnieks. — Valdēru es joka dēļ pārtaisīju par Valdiviju un piekāru viņam baismīgas meksikāņa ūsas.

—       Jūs gan daudz zināt par Meksiku, Patrika kungs, — es ieteicos. — Es domāju, ka to, ko jūs mums stāstījāt par actekiem un maijiem, paši vis neizgudrojāt?

—        Protams, ka ne. Tas arī nebūtu vajadzīgs. Pajautājiet Kazena kungam, jūs redzēsit… Es vienīgi esmu izlasījis vairākus darbus par šo jautājumu. Daži ir ļoti labi.

—   Ja, bet tas jau nav viss? — uzstāja Fēlikss.

—   Kā tā?

—   Sis romāns nav pabeigts? Jūs to neesat nobeidzis.

—        Diemžēl ne! Krietnajam Lopesam bija jādodas projām ar tukšām rokām. Viņš cerēja, ka varēs nodot manuskriptu Valdēram. Lai nu ražošanas daļas vadītājs drusku pagaida …

Seit man mazliet jānovirzās no temata un jāpastāsta,

ka Lopesa kungs varēja bez grūtībām aizbraukt divas dienas vēlāk. Sniegputenis bija norimis, un tikai vienā vietā sniega bija sanests milzīgi daudz. Pēc stundas, kad sniegs bija no ceļa notīrīts, mašīna varēja brīvi braukt.

Bet Fēlikss jau bija aizmirsis Lopesa kungu, šo simpātisko Lopesa kungu… Un tāds Valdēra kungs nemaz vairs neeksistēja. Gluži otrādi, tagad bija svarīgs meksikānis Valdivija. Valdivija, «Spārnotās čūskas» otrais stūrmanis, ar tumšbrūno seju un garajām ūsām.

—   Vai pēc mēneša jūs būsit pabeidzis, Patrika kungs? — Fēlikss vaicāja rakstniekam.

—   Patiesi nevaru pateikt.

—   Pēc mēneša, varbūt pēc pusotra?

—   Paskat, tu ari sāksi mani izaicināt? Vai Lopesa vietā?

—   Paklausieties, Patrika kungs. Mēs jūs vairs netraucēsim. Mēs vairs neiesim kopā ar jums pastaigāties. Mēs jums vairs neliksim stāstīt par actekiem un maijiem. Ja vēlaties, Bertrans var jūs pamodināt sešos, nu pusseptiņos. Jūs ātri izdzeriet tasi labas kafijas ar pienu, iekodiet kaut ko stingrāku un — hop! — pie galda klāt. Par aukstumu neraizējieties. Malkas ir diezgan. Pēcpusdienā jūs drusku izejiet ārā — ja laiks ir labs, — tikai nesaaukstējicties un atkal nāciet mājās. Pievakarē jūs vēl varat pastrādāt kādas pāris stundas… Un, ja jūs regulāri sekosit manai programai, tad mēneša laikā grāmata būs pabeigta!

—   Cik tas tev gludi iet, manu zēn! Es jau neesmu rakstāmā mašīna. Tu tikko atļauj man paēst.

—   Nebūt ne! Es tieši saku, ka ir jāēd un labi jāēd. Lai būtu spēks rakstīt.

—   Ir dienas, kad cilvēks nejūtas visai labi.

—   Piespiedieties, Patrika kungs. Valdēra kungs ir nobažījies. Grāmatnīcas gaida. Un… mēs arī!

Tanī ceturtdienā mēs sēdējām pie kamīna. Atkal sniga. Pēc dažu dienu kailsala pār Fabjaku lidoja sniegpārslas, un šoreiz mēs sapratām, ka sniegs turēsies ilgi.

Mēs bijām reizē laimīgi un skumji. Laimīgi tādēļ, ka Ziemassvētku brīvdienas bija pavisam tuvu, laimīgi — vismaz es tāds biju, — domājot par gaidāmajiem ziemas sporta priekiem. Mēs bijām mazliet noskumuši, tādēļ ka vakar vakarā Patriks d'Olerons mums paziņoja, ka viņam jāaizbraucot ātrāk. Viņš labprāt butu pavadījis Ziemassvētkus mūsu vidū, bet dažādas darīšanas viņu sauc atpakaļ uz Parīzi. Viņš atgriezīsies, viņš mums apsolīja atbraukt bieži. Un tas bija neliels mierinājums par to, ka viņam tik steidzīgi jābrauc prom.

Sēdot pie ģimenes galda, mēs raudzījāmies, kā snieg, un gaidījām tagad jau tik labi pazīstamos rakstnieka soļus. Viņam tūlīt bija jānokāpj lejā un jābrokasto kopā ar mums.

Māmuļa uzsauca mums no virtuves:

—   Bērni, vai jūs tur esat? Ko jūs darāt? Kāpēc esat tik ļoti klusi?

—   Mēs esam šeit, — es atbildēju.

Fēlikss noliecās un paņēma no galda grāmatu ar košu vāku. Viņš to mīļi noglāstīja. Tā bija Jūras laupītājs Auka. Fēlikss nupat kā bija pabeidzis to lasīt trešo reizi. Viņš atvēra grāmatu un aplūkoja priekšlapu. Lieliem stūrainiem burtiem tur varēja lasīt ierakstu, ar kuru mans draugs tā lepojās:

Manam mīļajam līdzstrādniekam Fēliksam Lapižadam sirsnīgā draudzībā

Patriks

Man arī bija līdzīgs sējums — mūsu viesa dāvana —• ar tikpat laipnu ierakstu. Tomēr līdz šim es biju varējis grāmatu izlasīt tikai divas reizes. Es nebiju tik kārs ka Fēlikss.

—   Ai, — nopūtās Fēlikss, — es degu nepacietība saņemt Maiju dārgumus ar tikpat jauku veltījumu. Faktiski draugam Patrikam (tagad Fēlikss atļāvās sacīt «draugs Patriks») ir taisnība, mēs savā ziņā esam viņa līdzstrādnieki, mēs viņam devām šo ideju…

Es nepaguvu atbildēt un pievienoties viņa domām. Augšējā stāvā vērās durvis. Zem steidzīgiem soļiem iečīkstējās pakāpieni. Tikko kā noskuvies, ienāca mūsu pansionārs un neparasti jautri mūs sveicināja:

—   Sveiki, puiši! Man jums jāpavēstī jauna laba ziņa.

—   Vai pabeidzāt? — acīm zibot, jautāja Fēlikss.

—   Praktiski tikpat kā gatavs. Plāns izveidots. Krietna daļa izrediģēta. Viss iet uz labo pusi.

—   Bravo! — izsaucas Fēlikss. — Bet…

—   Bet?…

—       Man liekas, ka jums bija jāsaka: esmu pielicis beigās punktu.

Nāca iekšā māte, nesdama tīkami smaržojošu, kūpošu kafijas kannu. Mūsu viesis sirsnīgi viņu pasveicināja.

—   Sveicināti, Patrika kungs. Ceru, ka gulējāt labi?

—   Burvīgi!

Fēlikss saviebās. Gulēt un gulēt, vai nu tas bija tik svarīgi, kad lasītāji gaida!

Es uzrunāju rakstnieku:

—        Patrika kungs, pastāstiet mums mazliet, kas notiek pēc tam, kad dārgumu slēptuve atklāta. Viņi atrodas labirintā. Viņi pamana šo iedzelteno gaismu… Tas taču bija zelts, zelta stieņi?

—        Nu, nu! — iejaucās māte. — Es tevi lūdzu — liec mieru Patrika kungam. Viņš pat nevar mierīgi pabrokastot.

—   Ļaujiet, ļaujiet, — iecietīgi atteica rakstnieks.

Es atkal drosmīgi ierunājos:

—        Kas notiek tai brīdī? Očoa tiek vaļā no francūža Zaņa, mana brālēna …

—        Kā tā, tava brālēna? Ko tu še muldi? — uztraucās māte, kura — tas man jums jāpasaka — nebija nemaz lietas kursā par jauno romānu.

—        Očoa tiek vaļā no Žana. Viņš kļuvis bagāts. Pēc tam viņu sāk mocīt sirdsapziņa. Tad viņš atgriežas Pirenejos un uzmeklē sava upura dzimto ciematu. Vai tā? — es noprasīju.

—        Nestāstiet, Patrika kungs! Nesakiet viņam nekā, — lūdzās Fēlikss.

Es nogrozīju galvu.

—        Nē, tas nav atrisinājums, kādu jūs esat izvēlējušies. Viņi atrodas maiju templī. Drīz pēc tam ierodas Valdivija. Viņš nav gājis bojā vētras laikā. Viņš sagūsta abus, aizved džungļos, piesien pie mahagonija koka stumbra un aiziet. Tad abi izglābjas, pēc tam katrs aiziet uz savu pusi… Tālāk… hm… Es nezinu… Es domāju, ka tās ir pārāk sarežģītas beigas …

Pairiks d'Olerons jau vēra muti, lai pateiktu man savas domas, kad Fēlikss, aiz sašutuma piesarcis, pacēla roku.

—   Nestāstiet viņam neko, Patrika kungs. Tā būs vislabāk, ja jūs neteiksiet ne vārda. Mums pataupīsies pārsteigums. Es negribu neko iepriekš zināt.

Rakstnieks kādu mirkli šaubījās.

—   Patiesi, man liekas, ka Fēliksam ir taisnība. Labāk pagaidiet, kad iznāks grāmata. Jums būs lielāks prieks uzzināt… Ievērojiet, ka, runājot ar jums, man ienāca prātā dažas interesantas idejas. Visumā jūs man ļoti izpalīdzējāt.

—    It īpaši Fēlikss gudroja dažādus atrisinājumus, — es sacīju. — Fēliksam ir īsts izgudrotāja ķēriens.

Fēliksa vaigi atkal pietvīka sārti, bet šoreiz tas nebija aiz dusmām.

—   Ai Patrika kungs, — klusiņām izdvesa Fēlikss, — man tā patīk viss, ko jūs rakstāt… Man ir visas jūsu grāmatas, un es no tām nekad nešķiršos.

—   Es tev pateicos, mīļo Fēliks.

—    Un kā jūs tā protat izvēlēties zemes. Un jūsu romānu personām aizvien ir tik neparasti vārdi… Očoa … Valdivija … Un visiem citiem no pārējām grāmatām … Man tikai jābrīnās, ka jūs sev esat izvēlējušies tādu pseidonīmu. Es saprotu, jūs negribējāt, ka jūs pazīst, jūs vēlējāties, lai jūs netraucē… Un tad jūs sevi nosaucāt nevis par Patriku d'Oleronu, bet gan teicāt: mans vārds ir Emīls Dirans, tas gan nav sevišķi īpatnējs vārds. O! Es labi saprotu, jūs to izvēlējāties tieši tāpēc, lai jūs neievērotu … Tas bija veikli izdomāts.

—   Bet manu mīļo Fēliks, — ārkārtīgi laipni sacīja rakstnieks, — mani nesauc par Patriku d'Oleronu, patiesībā es esmu Emīls Dirans. Mans rakstnieka vārds, mans pseidonīms ir d'Olerons.

—   A! — izsaucās Fēlikss, ārkārtīgi pārsteigts. — Jūsu īstais vārds ir Dirans?

Es sapurināju Fēliksu aiz rokas.

—   Paklau, Fēliks! Moljērs īstenībā bija Poklēns un Voltērs — Aruē. Nu un Patrika d'Olerona īstais vārds ir Dirana kungs, un tas ir ļoti jauki.

—   Jā, tas ir ļoti jauki, — Fēlikss atplauka.

—   Tas ir ļoti jauki, — vēlreiz noteica nemirstīgais Jūras laupītāja Auka un Maiju dārgumu autors, ziezdams uz grauzdētās maizes šķēles pamatīgu kārtu sviesta.

13 fĒliksa noslĒpums

Manos Pirenejos ir atgriezies pavasaris. Lazdu un vītolu spurdzes jau gluži piebriedušas. Uz nogāzēm spīd jaunās zāles zajie laukumiņi, bet ābelēs un persiku kokos saulē iedrebas citi sniegi — baltie un rožainie…

Pazudušas arī ledus garozas, kas vēl ilgi turējās kalnu virsotnēs. Strauti čalodami traucas zem koka tiltiņiem. Vijolīšu pušķīši uz Kazena kunga galda vecajā lauku skolā vēdī savu liego un tomēr spēcīgo pavasara dienu smaržu.

Patriks d'Olerons aizbrauca pirms Ziemassvētkiem, bet mēs viņam nosūtījām svētku sveicienus, un viņš mums atbildēja. Pēc tam mēs pārmijām dažas vēstules. Mēs1 viņam pavēstījām par jaunumiem ne vien Daregiberī un Lapižada ģimenēs, bet arī visā Fabjakā. Pastāstījām par Hariju Peirē un viņa nenogurdināmo kravas mašīnu, par Tužā veikaliņu, par Kazena kungu, par lielo laukumu utt.

Lai gan Patriks d'Olerons ir sevišķi aizņemts, viņš mums vienmēr ļoti kārtīgi atbild. Viņš interesējas par mūsu sekmēm skolā. Vai matemātikā mēs esam tikpat stipri kā senie maiji? Vai vēsture netiek aizmirsta? Vēsture ir ļoti svarīgs priekšmets! Ne tikai Jukatanas pussalas vēsture…

Par ģeogrāfiju gan ir lieki ko bilst. Mēs esam pārliecinājušies, cik tā noderīga, un dievinām ģeogrāfiju. Bet draugs Patriks mums iesaka nepamest novārtā ari mūsu pašu Brī, Bosu un Bretaņu un neveltīt savu cītību vienīgi tuksnešiem un džungļiem.

Protams, romānu rakstnieka valodai jābūt izkoptai, un tādēļ viņš saka mums: mācieties labi dzimto valodu.

Un, iedomājieties tikai, Fēlikss mācās franču valodu varen cītīgi un ar tādu aizrautību, ka Kazena kungs par to ir pārsteigts. Fēlikss ir gluži ķerts uz gramatiku un konjugācijām. Viņš zina kā savus piecus pirkstus visāķīgākos gramatikas likumus. Dažreiz viņš plūc laurus arī domrakstos. Fēliksu jūs vairs neiedzīsit strupceļā, kad jautāsit, kādas ir daudzskaitļa galotnes vārdiem, kas beidzas ar -al vai -ou, nemaz jau nerunājot par vēl grūtākiem izņēmumiem. Arī jums, mazie draugi, derētu no rītiem drusku ātrāk piecelties!

8 — 1545 lli)

Es diezgan ilgi nopūlējos, lai atklātu Fēliksa noslēpumu, bet kādu dienu pārsteidzu draugu viņa mājā pie milzīgas papīra lapu kaudzes, kuras viņš droši vien būs aprakstījis īstā daiļrades drudzī. Tad man viss kļuva skaidrs: Fēlikss raksta! Fēlikss sacerē. Fēlikss ir iesācis romānu!

Viņu apsēdis literatūras dēmons. Reizēm viņš tādēļ aizmirst pat notiesāt savu launagu. Es vēl neesmu iepazinies ar viņa darbu,, bet viņš nozvērējās, ka dos man pirmajam to lasīt. Fēlikss tikai nevar izšķirties par īslo virsrakstu: Šausmīgā atriebība, Anakondas noslēpums vai arī Traģiskais sapotila koks. Es esmu par sapotila koku. Viņš arī, tādēļ ka šī koka augļi ir burvīgi.

Kad manuskripts būs gatavs, Fēlikss to nosūtīs Patrikam d'Oleronam, savam draugam un kolēģim, lai tas izsaka savu spriedumu.

*

Pagājušo ceturtdien mēs gājām makšķerēt. Vienmēr jau nevar rakstīt vai mācīties. Romānu rakstnieki ari dažreiz pastaigājas. Tas ir veselīgi un labi noder, meklējot jaunas idejas.

Tātad mēs devāmies makšķerēt, kad mūs kāds pasauca. Tas bija pastnieks. Viņš mums nodeva divas ierakstītas bandroles. Mēs parakstījāmies un drudžainā steigā attaisījām vaļā iesaiņojumu. Mēs jau labi zinājām, kas tur būs iekšā.

Patriks d'Olerons ar draudzīgu ierakstu sūtīja mums savu jaunāko darbu — romānu par Meksiku un Pirenejiem, aizraujošu stāstu, īstu šedevru. Beidzot mēs uzzināsim, kas notiek slavenajā labirintā, beidzot mēs iepazīsimies ar dārgumu noslēpumu …

Mēs neaizgājām makšķerēt. Mēs apmetāmies Fēliksa dārzā,.jaukajā lapenē, kurai visapkārt aug rozes, kam jau aizmetušies pumpuri.

Un pēc tam, kad bijām iztīksminājušies ap košo grāmatas vāku, kur satrakotās jūras bangās svaidās «Spārnotā čūska», mēs sākām lasīt.

PIRMĀ NODAĻA

«Sis notikums sākās kādā vējainā un nemierīgā decembra vakarā, kad spēcīgas vēja brāzmas likās sadrebinām visus kalnus …»

Sis teikums mums kaut ko atgādināja. Patiesi, romāns risināja stāstu par mums. Man likās, ka starp rindām pavīd Dirana kunga zobgalīgais smaids. Vai viņš būtu zobojies par mums? Negribas ticēt. Piedzīvojuma beigas viņš mums līdz galam neatklāja, atstādams brīvu ceļu mūsu iztēlei…

SATURS

1. Piedzīvojumu meklētājs Fēlikss . „ , , . 5

2.  Acteks veikalā…………………… . , . . 14

3.  Smiekli naktī……………………………………. 21

4.  Vecais šķūnis……………………………………. 33

5.  Meksikā sniegā………………………………….. 40

6.  Fēliksa atklājums……………………………….. 47

7.  Spārnotā čūska…………………………………… 53

8.  Desmit tūkstoš zelta stieņu…………………….. 72

9.  Tālruņa zvans……………………………………. 80

10. Dīvainā vēsts…………………………………… 87

11. Jūras laupītājs Auka……………………………. 99

12. Pie darba, Dirana kungs!……………………… 106

13. Fēliksa noslēpums……………………………. 112

Pjērs Ganiarā PIEDZĪVOJUMS AK SPĀRNOTO COSKU

Redaktors E. Juhņcvičs. Māksi, redaktors V. Selkovs. Telin. redaktors V. Freimanis. Korektore V. Kaptcine.

Nodota salikšanai 1963. g. 5. septembrī. Parakstīta iespiešanai 1963. g. 27. decembrī. Papīra formāls 84x108'/». 3,75 (iz. iespiedi.; 6,15 uzsk. iespiedi.; 5,75 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksā 27 kap. Latvijas Valsts Izdevniecība Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. I7254/J1042. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes Paraugtipogrāfijā Rīgā. Puškina Ielā 12. Pašūt. Nr. 1545 A (Fr)

1 Nikolajs Fukē (1615—1680) Francijas karaļa Luija XIV finansu pārzinis, kura neatlaidība un godkāre, kā ari Francijas tautai uzliktā milzīgā nodokļu nasta palīdzēja tam saraust pasakainas bagātības. pēc Kolbēra denunciācijas karalis 16G1. gadā viņu kā valsis mantas izšķērdētāju apcietināja, un viņš pavadīja ieslodzījuma 19 gadus, kur ari mira. (Tulk.)

[2] vēža trops — ziemeļu saulgriežu loks.

[3] ceturtdiena francijas skolās ir brīvdiena. (Tulk.)

Content

Gamarā Pjers Piedzīvojums ar Spārnoto čūsku

1 PIEDZĪVOJUMU MEKLĒTĀJS FĒLIKSS

2 acteks VEIKALA

3 SMIEKLI NAKTI

4 VECAIS ŠĶŪNIS

5 meksika sniega

6 FĒLIKSA ATKLĀJUMS

7 spĀrnotĀ ČŪska

8 desmit tŪkstoŠi zelta stieŅu

9 tĀlruŅa zvans

10 dĪvainĀ vĒsts

11 JŪRAS LAUPĪTĀJS AUKA

12 PIE DARBA, DIRANA kungs!

SATURS