Pērļupe Lidija

Priekšpilsētas noslēpums

Lidija Pērļupe.

Priekšpilsētas noslēpums

.

Saturs.

1. Cilvēki pie loga……………………….5

2. Puiku ar slavenu vārdu………………..8

3. Glābējs briesmās……………………….13

4. Ģimenes vidū…………………………18

5. Klejošana pa lekšrīgu…………21

6. Divnieku sagandētā liecība……….27

7. Kāpēc Jāzeps ir tik kluss?……….30

8. Kopīgas intereses…………..32

9. Spieķis ar suņa galvu un citas dārgas atminas . . 37

10. Nesmejies tik daudz!…………42

11. Kur ir brālītis? …………..46

12. Visu atstāta……………………. . 51

13. Murgi………………56

14. Dažādas pārgrozības…………59

15. «Mīklains gadījums»………….63

16. Poēzijas varā……………68

17. Trīs detektīvi un viens bērna zābaciņš…..70

18. Visādi slepeni kakti………….79

19. Galējā tumsība un Marijas svece . . I……85

20. Uztraukums parkā …………..91

21. Mēness akmeņi un cilvēks ar baigām uzacīm … 95

22. Pošanās uz ballēm………….99

23. Kāds ārkārtīgs notikums………..103

24. Latgales priekšpilsētas pārmeklēšana……107

25. Pazudušā rota……………113

26. Olimpi ja garnē bļodas…………116

27. Dzīres……………..119

28. Apsvilušais Jāzeps…………131

29. Negaidīts atradums………….135

30. Ugunsgrēka sekas…………..138

31. Iespaidīgā vēstule…………..141

32. Pats pēdējais gājiens…………145

33. Neapmierinātais kārtībnieks……….152

34. Svinīga pārnākšana…………154

35. Smeldzīgā neziņa…………..159

36. Pusnakts viesis……………162

Lapp.

1. Cilvēki pie loga.

«… Septiņreiz astoņi ir piecdesmit seši, septiņreiz deviņi ir sešdesmit trīs,» Īna pusbalsī skaitīja, grāmatā skatīdamās.

«Septiņreiz deviņi ir sešdesmit trīs, taisni seš-desmit trīs,» viņa atkārtoja aizvērtām acīm, uzsvērdama katru balsienu.

Jā, kas to varēja zināt un vēl paturēt! Viņa sēdēja ar noliektu galvu, un gaišie mati tai krita mazajā gaišajā pierē. Jau pusstundu viņa tā kāla. Vienreizviens bija Īnas dzīves vislielākais grūtums. Viņai likās, ka tā visā savā mūžā to neiemācīsies. Katru dienu pēc pusdienas tēvs mēdza viņai to atprasīt.

«Nu, cik tad ir septiņreiz deviņi?» Tad Īnai katrreiz likās, ka tā šo jautājumu dzird pirmoreiz. Kā pazudusi tā skatījās gaisā vai sienā cerēdama, ka varbūt notiks brĪnums un tur parādīsies neatrodamais skaitlis. Ai, šie skaitļi! Visi tie bija melni un mēmi. Kā tos lai pazīst un atšķir citu no cita! Ja tiem vismaz kā cilvēkiem katram būtu savs kristīts vārds vai krāsainas drēbes! Viņa nopūtās. Diezin, kā nu šodien atkal būs?

Te kāds vieglītiņām, daudziem maziem sitieniem, iebungojās pa rūtīm. Krusa!,

«Karlīn, Karlīn, nāc paskaties! balti zirņi danco pa dakstiņiem!» Īna, uz loga uzrāpusies, sauca skaļā balsī.

Un kalpone Karlīne patiešām tūda] izvilka rokas no ziepju putu pilnā tovera un, tās priekšautā slaucīdama, ātriem, gāzēlīgiem soļiem nāca no virtuves istabā.

«Vai tu redz kas par krusu! Pagājušo gad’ manā pusē bira graudi baloža olas un dūres lielumā. Ābelēm notrauca visus negatavos ābolus, kāpostu galviņas sakapāja lupatu lēvuros, un ganu Ješka vēl nedēļu staigāja ar zilumiem un puniem sejā.»

Īna pavērš pret runātāju baigas acis. Bet šoreiz krusa neizrādījās tik nežēlīga kā viņu vasaru Karlīnes pusē. Tāpēc Īna pēc brītiņa sāka lūgties, lai atļaujot viņai noiet lejā apskatīties graudus tuvumā un paņemt tos rokā.

«Nu tad jau vari tai pāžā reizē aiznest tēva zābakus pazolēt. Tepat tuvumā jau kādam kurpniekam "ājadzēja būt. Pagaidi turpat, līdz viņš salāpa, un tad atkal atpakaļ!»

Kamēr Karlīne sameklēja zābakus un naudu, meitene bija saģērbusies. Nu viņa kāpa pa stāvajām kāpnēm, kas vecas un izļodzījušās vijās pustumšajā telpā. Pašā apakšā bija iogs, kur arī dienu dega gaisma. Īnu pievilka šis dīvainais logs. Viņa īsti nezināja, kas aiz tā atradās, jo tikai nesen bija ar vecākiem šai mājā pārnākusi dzīvot. Loga tuvumā uz balsinātās sienas pus-izdzisušiem burtiem bija kas rakstīts, ko Īnai daudzas reizes pa kāpnēm staigājot, izdevās saburtot:

«Afanasijs antikvāriāts. Pulksteņu un rotaslietu darbnīca

Antīkvāriats? Ko tas īsti nozīmēja, viņa nezināja. Katrā ziņā veikala ielas logā bija sakrautas visādas vecmodīgas lietas: sidraba lukturi, vara trauki, svētbildes, spoguļi, porcelāna tases, vēdekļi, no pērlēm šūtas jostas …

Šoreiz pametusi ziņkārīgu skatu uz zaļgani apgaismoto logu, Īna tur, kā jau bieži pirms tam, ieraudzīja padruknu gaišmatainu jaunekli, kas ar acī iemiegtu palielināmo stiklu skatīdamies, darbojās ap kādu sīku vizošu lietiņu. Tā viņš tur sēdēja augām dienām un tagad pat nepacēla galvu, kad mazā pagāja garām

Kad viņa atvēra durvis, iela gulēja vienā saulē, un visi valnīši akmeņu starpā uzzibsnīja balti un graudami kā cukurs.

Bet ne tikai Īnu krusa izvilināja ārā. Pretējās mājas pašā augšējā stāvā pie vaļējā loga sēdēja students Teobalds, noliecies pār saburzītām, sīki pierakstītām papīra lapām. Viņš gatavojās uz eksāmenu, un galva tam jau rūca no lielas mācīšanās. Piepeši tas sejā juta tuvā krusas padebeša vēsumu. Un reizē tam neatvairāmi iegribējās uzlēkt, izmukt no istabas un šauro ieliņu labirinta, lai vēl pirms negaisa izskrietos kādā klajumā, kur varavīksni vari redzēt visā augumā un domāt pats savas domas. Sevišķi viņš mīlēja pastaigas viņā pusē Daugavai, no kurienes zilganā rindā bija labi redzami visi Rīgas torņi. Kad Teobalda acis uz tiem raudzījās, tie mēdza sanīkt, iegrimt zemē, un tai vietā pacēlās kāda aizvēstures pilsēta ar koka palisādēm, vārtiem un torņiem. Un ja arī Teobalds mīlēja Rīgu visos laikmetos, tad šī nepazīstamā Pirmrīga viņa sirdij tomēr bija vistuvākā. Jā, jā, tā jau nemaz nevarēja būt, ka šīs pilsētas senie iedzīvotāji būtu nozuduši, neatstādami nekādu ziņu par sevi. Lūk, vai tagad, vecās ēkas noplēšot, lai rastu vietu jaunceltnēm, neatklājās neskaitāmi seno laiku liecinieki? Pati tumšā, dubļainā zeme, no kuras rēgojās baļķu sienu paliekas un pāļu gali, raudzījās Teobaldā smagu apburtu skatu. Un visi šie nomelnējušie pamatakmeņi, aplauzītie ieroči, apsūbējušās naudiņas un saktas, kas iznira no smiltīm, bija mēmas tikai tik ilgi, līdz mūsdienu cilvēks iemācīsies viņu valodu. Un tāpēc Teobalds ik dienas skrēja uz celtņu laukumiem, rušinājās gruvešu kaudzēs, raka un sijāja zemes un stundām lūkojās atrastajiem priekšmetiem uz lūpām. Cik nevarīga viņa plaukstā šorīt gulēja nupat paceltā, vēl smiltīm aplipušā kaula ripiņa! Vēl viņi viens otram bija sveši, bet gan jau varbūt pēc nedēļas, pēc mēneša, pēc gada tiem radīsies kopēja valoda. Teobalds jautās, un ripiņa atbildēs saviem dīvaini izlocītajiem rakstiem. Par to domādams, Teobalds jau tagad kļuva līksms …

Paķēris savu mūžīgo lietusmēteli, ko tas valkāja ziemu un vasaru, pavasari un rudeni, Teobalds joņoja lejā, pamezdams vēja un krusas varā atšķirtās burtnīcas vaļējās lapas.

2. Puika ar slavenu vārdu.

Īna, mazā meitene īsā, platā gaišsarkanā mētelī, skrēja pa krusas virpuļiem pie kurpnieka. Kur kurpnieks dzīvo, tur parasti pie durvīm karājas melns vai zelta zābaks, bet Īna nekur tādu nevarēja saskatīt. Viņa paskrēja garām kādiem apdrupušiem seniem vārtiem, no kuru augšas tai noskatījās pakaļ divi eņģelīši, mazliet augstprātīgi piepūtuši vaigus, turēdami sakļautos spārnus kā vairogu sev priekšā. Un tur bija Daugava — tumši mēļa, sakulta. Stiprs vējš tūkstoš neredzamām plaukstām bīdīja gājējus atpakaļ. Īna iegriezās šaurā sānielā, kur gar pelēcīgām sienām, spārniem plīkšķinādams, slaidā lokā aizlidoja balts balodis. Tā pamazām viņa aizklai-ņoja krietnu gabalu, līdz nejauši uzdūrās logam, kur ar baltiem burtiem bija rakstīts: «Ātra apavu izlabošana».

Durvis verot, notinkšķēja zvaniņš, un Īna stājās sarunās ar briļļaino kurpnieku, kas sagudzis sēdēja cauru, salāpītu un puslāpītirapavu vidū. Tēva zābaki laikam bija diezgan nelāgā stāvoklī, jo labošana ieilga. Tā kā lieka krēsla dai'bnīcā nebija, tad Īna stāvēja gan uz vienas, gan uz otras kājas, līdz tai gaidīšana apnika un tā sāka staigāt šurp turp pa mazo gaiteni, kas veda kurpnieka dzīvoklī.

Uzreiz tā izdzirda nelabu putna ķērkšanu un, nevilšus paskrējusi uz priekšu, pa atvērtām durvīm redzēja savādu skatu. Laikam no plīts bija izkritusi kāda kvēlojoša ogle, aizdedzinādama uz grīdas gulošās tāsis un papīrus. Tie nu dega gaišās liesmās, kuru priekšā, žadzinādama un spārnus vicinādama, lēkāja auklā piesieta žagata. Pa starpai tā pavisam skaidri izkliedza vārdus: «Sveiki, sveiki! sveiki!» Bet pirms Īna spēja attapties, virtuvē ieskrēja puika, norāva segu no galda un uzsvieda to liesmām virsū. Pats četrrāpus nometies uz segas, tas dau-

zīja ar plaukstām pa grīdu, un uguns bija noslāpēta. Tad viņš iegrūda pagales dziļāk krāsni un notupās pie žagatas.

«Nabaga žagatiņa, vai tu neesi apsvilusi?» un viņš bažīgi sāka to aptaustīt.

Bet žagatas spalvu melnums laistījās sarkanā, zilā un zaļā spožumā, un, lai gan tā nemitējās uztraukta žadzināt, tai tomēr nekas ļauns nebija noticis.

Zēna parupjā seja nemierīgajā uguns atblāzmā izskatījās neparasti dzīva. Īna ievēroja, ka dīvainā kārtā viņa mētelim bija noplēsta zvērādas apkakle, kas to kādreiz bija greznojusi, un palikusi tikai odere ar atirušiem diegiem.

Viņš likās apmierināts ar savu rīcību. Raisīdams auklu no žagatas kājas, tas sāka raudzīties apkārt.

«Diezin kur tas skuķēns atkal aizklunkurējis? Nemaz nevar uz viņu palaisties.»

Viņš uzlēca kājās, zābakiem klaudzot, aizdrāzās caur gaiteni darbnīcā, atrāva durvis uz ielu un kliedza:

«Skuķēn, tūliņ pat nāc mājās! Dzirdi?!»

Viņš uzstājās diezgan kundziski.

Kurpnieks — domājams, puikas tēvs —, kas no visa šā notikuma nekā nebija manījis, mazliet izbrīnījies pameta pa briļļu apakšu īsu skatu uz zēnu, nepārtraukdams savu raito tapiņu sišanu zolē.

Zēns devās atkal atpakaļ virtuvē, pārlika slotas kātu pār galda stūri un plīts malu un uzsēdināja tur žagatu. Tad viņš veicīgi nocēla no uguns katlu, nolēja kūpošo ūdeni un uzgrūda uz plīts dzelzs riņķus, ka noskanēja vien. Pēc tam viņš sāka klāt galdu.

Nekur vēl Īnai nebija gadījies redzēt tādu nekārtību kā šai virtuvē. Varēja droši teikt, ka te šai ziņā bija sasniegta kalngale. Uz grīdas, virtuves vidū, vāļājās daži pāri dubļainu galošu, un blakus bija nolikta panna ar nupat, izceptām olām. Plauktos un uz palodzes bija sakrauti netīri trauki, naži un karotes un starp tiem pavecs saņurcīts priekšauts, skolas grāmatas burtnīcas. Malkas kastē, blakus pagalēm, glabājās spilveni, saplīsuši skalu grozi un lampa ar stikla cilindru un apsvilušu dzeltenu abažūru. Bet gultā, kas stāvēja virtuves kaktā, bija ielikta mazgājamā bļoda ar ūdeni, kurā mirka siļķes.

Tomēr zēns šai lietu chaosā rīkojās bez mazākajām grūtībām, it kā rotaļādamies.

Ar apbrīnojamu veiklību tas no kāda netīru trauku blāķa apakšas izvilka māla bļodu, izskaloja to, sabēra tur nupat izvārītos kartupeļus un uzlika tiem virsū spilvenu.

«Man jau tie ēdēji nekad ar pirmo saukumu nenāk,» viņš paskaidroja Īnai.

Izzvējojis no mazgājamās bļodas siļķi, tas, gaisā palēkdamies, satvēra aiz stūra burtnīcu, novilka no plaukta un izplēsa no tās lapu.

«Coberus es neglabāju piemiņai,» viņš teica, rādīdams Īnai ar sarkanu tinti ierakstītu treknu divnieku uz lapas un aši tanī ietīdams siļķi.

Kamēr viņš siļķi lika uz oglēm, virtuvē iečāpoja maza, resna lakatos savīstīta meitenīte šņukstēdama, asarās mirkdama.

Puika atgriezās ar bargi sarauktu pieri, bet tad piepeši līdzjutīgi iejautājās:

«Ko tad tu bimbā?»

Māšele viņam stiepa pretī nodriskātu lelli bez galvas, bet nevarēja aiz raudām parunāt. Puika izrāva tai lelli no rokas, pagrozīja uz visām pusēm, bet nekā neredzēja. Arī Īna brīnījās: bija grūti noteikt, kādā krāsā reiz lelles drēbes bijušas, tik noplukušas un novārtītas tās tagad izskatījās. Bet nu mazā atguva valodu:

«Olga saka, ka mana lelle esot neglīta.»

«Muļķe, kam tu tici tādiem meliem!» puika sašutumā izgrūda, atdodams tai viņas dārgumu atpakaļ.

Māšele tai pašā brīdī mitējās raudāt.

«Zābaki gatavi!» kurpnieks sauca no darbnīcas un smagi noklepojās. Viņš tos ietina pirmītējā avīžu papīrā un, Īnai sniegdams, teica:

«75 rubļi.»

«Man ir tikai — viens lats — 80 santimu., 4na izbijusies nosarkdama stostījās. «75 rubļi,» kurpnieks atkārtoja. Un viņi kā ne:. tā nevarēja saprasties.

«Visvaldi, panāc šurp!» kurpnieks sauca

Un puika ar noplēsto apkakli, kas tiešām bija sava slavenā vārda cienīgs, pārvarēja arī šo grūtību. Izrādījās, ka Īnai bija pat vairāk naudas, nekā vajadzīgs.

«Viens rublis ir 2 santimi,» viņš skaidroja, un tēvam un Īnai nekas cits neatlika, kā paļauties uz viņa pārākumu praktiskās dzīves lietās.

«jn apsvnusu uzeiten.

3. Glābējs briesmās.

Tā nu atkal Īna bija uz ielas. Vajadzēja steigties mājup. Krusas vietā tagad sniga viegls sniedziņš. Pārgājusi pāri vairākām, šķērsielām, Īna pagriezās pa labi. Bet vieta tai likās sveša. Vai viņa te pirmīt bija nākusi? Laikam ne. Kurpnieku meklēdama, tā bija piemirsusi ielāgot ceļu, bija izturējusies gluži «kā bez galvas», kā tēvs tai bieži mēdza aizrādīt. Beidzot tā nonāca ielā, kas bija pilna braucēju un gājēju. Tik tikko tai neuzdrāzās kāds riteņbraucējs virsū — zēns ar varenu avīžu blāķi aiz sevis. Ziņas jānogādā iespējami svaigas pārdošanas vietā. Tas ir īsts sacīkšu brauciens ar kollēgām — citiem avīžu puikām. Katrs to zina, tikai tādi mazi skuķēm to neapjēdz un grozās pašā ceļa vidū.

«Ceļš jāgriež pa labi!» viņš, tālāk braukdams, kliedza, un, pagriezis galvu atpakaļ, izgrūda garu, griezīgu svilpienu.

Īna galīgi apjuka un gāja, piespiedusies pie namiem. Bet ielas beidzās, un vajadzēja iet pāri platai automobiļu un tramvaju pilnai ielai. Īna pamanīja tramīgu medību suni, garu zīdainu spalvu, kas līdzīgi viņai apjucis un nobijies sitās sānis no tarkšķoša motocikleta un tad metās gājējiem gandrīz vai kāju starpā.

Bet cik ilgi tu stāvēsi un baiļosies trotuāra malā? Vienreiz taču jāsaņemas un jāiet pāri. Un Īna gāja. Pašreiz iela bija tā kā klajāka. Tūliņ būs garām arī smagais važonis ar savu dzelzslietu vezumu. Īna jau ir ielas vidū, bet te lielais spoži brūnais zirgs smagajām spalvainajām kājām paklūp uz noledojušā asfalta. Nolīgojas viņa stalti izliektais kakls ar daudzās pīnītēs sapītajām gaišajām krēpēm, un purns skaļzerr&gt;: baga tis, kā tas tiks augšā? Rati apstāties tūdaļ nevar, bet tai pašā brīdī di dauCa

Ui

un kāds smagais auto. Īna stāv trīcēdama šās nežēlīgi ripojošās kustības vidū. Tad viņa lūko tikt gar ratu malu pāri, bet vērodama, vai zirgs necelsies un negrūdīs ratus atpakaļ, tā nepamanīja kādu mazu gaišzilu auto. kas ātrā braucienā tuvu tai no mugurpuses. Kāds iesaucas un satver viņu aiz drēbēm,  viņa saņem krietnu belzienu nо priekšas, un zābaki, izsisti tai no rokas, lido viens uz vienu, otrs uz otru pusi. Pavisam apdullusi, Īna jūt, ka kāds to paceļ pārnes pāri ielai un atkal nolaiž zemē uz trotuāra.

«Zābaki, zābaki!» viņa tikai atkārto, rādīdama uz ielas vidu. Nāks tramvajs, saspiedīs tos plakanus, noraus auklas. Bet jaunais cilvēks, kas to nupat pārnesis, dodas atkal burzmā un atgriežas ar zābaku katrā rokā. Viens gan ir mazliet apvārtīts un noberzts, bet otrs spīd, kā spīdējis. Īna tos saņem un diezin kādēļ sāk šņukstēt. Ap viņu sasējušies ļaudis, kas baļ'as nezin uz ko, uzdod viņai desmit jautājumu. Caur asarām viņa redz tikai savu glābēju vingrs un it kā no gaisiem nolidojis tas stāv  — spožas melnais lietusmētelis plandās vējā, un viņš skatās uz Īnu tikpat norūpējies kā pirmīt Visvaldis uz savu žagatu.

«Vai tu sasities, mazā Beatriče? Vai tev kaut kur kas nesāp?» svešais prasa.

«Nē, nē,» Īna purina galvu, lai gan plecs tai kā notirpis. «Mani nesauc par Beatriči, bet par Īnu,» viņa murmina šņukstēdama.

«Bet tev taču sarkans tērps… Nu labi, teiksim ,Īna’, ja vēlies, un es esmu Teobalds. Iesim mājās! Pasaki, kur tu dzīvo!»

«Iekšrīgā,» viņa atbild, bet ielu un mājas numuru kā par brĪnumu pilnīgi aizmirsusi.

«Nekas, gan tu atcerēsies,» Teobalds saka un paņem to pie rokas. «Nav jau joks pārciest satiksmes klizmu, kaut ari ar labām beigām. Prātiņš apjūk kā sikspārnim, kas apdauzās gar vēja lukturi. Tā — tos zābakus vari droši man nodot glabāšanā!»

Viņš pasit tos padusē.

Teobalds runā paklusā, zemā balsī, kas Īnai iedveš mierinājumu. Viņa iet tam līdzās itin žirgti, sperdama iespējami lielākus soļus. Tikai ielas šķērsojot, tā katrreiz bailēs tam krampjaini ieķeras piedurknē.

«Nu, nu, tagad jau tu viena nemaz nedrīkstēsi iet pāri ielai. Tas nav labi…»

Īna klusē.

«Bet man ir ļoti labs līdzeklis pret sabraukšanu. Vai gribi zināt?»

«Gribu.»

«Nu, pirms pāriešanas, saprotams, uzmanīgi jāpaskatās uz abām pusēm, vai kāds netuvojas, un bez tam jānēsā šāds talismans.»

Viņš izvelk no kabatas mazu nodrupušu ķieģeļa gabaliņu.

«Redzi: tas ir gabaliņš no senajiem Rīgas aizsargu mūriem, kas ieslēdza gredzenā visu pilsētu un sargāja to no bultām un šķēpiem,» viņa balss kļūst noslēpumaina.

«Šis gabaliņš ir varbūt savus septiņsimt gadus vecs — ar bīskapa zīmogu!» Un noliecies viņš rāda Īnai iespiedumu ķieģeļa druskas malā.

«Daudz cilvēku mūžu tas gulējis tumsā aiz mājas sienas, kas tagad noplēsta. Man ir vairāk tādu gabaliņu.»

Īna raugās uz sārto drupatu savā plaukstā, un viņai liekas, ka tanī ir kāds maģisks sargātāja spēks. Viņa to nēsās arvien pie sevis, un tad viņai nekas vairs nenotiks.

«Varbūt gribi redzēt, kurā vietā ķieģelis dabūts. Nav jau tālu, tikai daži soļi — Jāņa sētā.»

Viņš to ieved it kā laukumā, it kā pagalmā, kur vienā pusē pašreiz jauc nost māju.

«Skaties!» Teobalds rāda uz augstu atsegtu sienu, «tas ir tas mūris. Tur augšā vecos laikos bijusi eja, pa ko šurp turp staigājuši sargi uzmanīdami, vai uzbrucēji netuvojas pilsētai. Redzi: tās spraugas mūrī ir bultu šaujamie lodziņi.»

Siena ir vienmuļi pelēka. Klausoties Teobalda vārdos, Īnai piepeši liekas,’ ka viņa dzird vienmērīgos kareivju soļus, kas ar šaujamiem lokiem rokā staigā pa kādreizējo eju un brīžiem pētīdami raugās pa šaujamiem lodziņiem tālumā. —

«Vai zini, ka šeit pat netālu senatnē atradies Melno mūku tornis?»

Tas nu skan vēl noslēpumaināk. Melnie mūki? Ina tūdaļ redz savā priekšā rindu melni tērptu vīru; zem kapucēm pavīd asi, drūmi vaibsti; rokās dažiem ir krusti un dažiem zobeni.

Teobalds un Īna iziet pa vārtu eju. Parādās Pētera bn.snīcas gals ar vēja rādītāju jumta galā — skārda vīru ur atslēgu rokā. Bet Īna jau, galvu atgāzusi, raugās Pētera baznīcas tornī, kas spēji un vareni savām zaļi apsūbējušām galerijām ceļas debesīs. Viņi iet gar lielajām ieejas durvīm. Tur nišā pīlāru starpā stāv pelēki akmens tēli.

«Kas tie ir?» Īna nevilšus jautā.

«Tie ir tikumi,» Teobalds atbild.

Tikumi? Tādi viņi tur nostājušies baznīcas priekšā — smagi, īsiem, drukniem locekļiem, viļņojošās krokās tērpti. Viens tikums viegli paceltu seju svešādi noraugās īnā, uz rokas turēdams divus baložus, kas skūpstās, otrs, padevīgi noliecis maigo galvu, uz biezas grāmatas nes sīk-sprogu jēru… Un tālāk viens stāv kā lielā vējā — uz sāniem sagriezies, tas sažņaudz rokas un skaļi sauc ko pret debesīm, bet blakus viņam kāds cits, sev pār plecu pārlicis zelta krustu, sper drošu, paļāvīgu soli kā svinīgas himnas ritmā.

Īna tos noskata visus, ne gluži saprazdama viņu nozīmi, un vairāk vēl viņas prātu saista dzīvais raibais kaķītis, kas ieritinājies gul spraugā pie viena tikuma kājām.

«Nu zinu, kur dzīvoju!» Īna piepeši priecīgi izsaucas un pasaka savu ielu un mājas numuru. Bez domāšanas tas tai atkal uzpeldējis atmiņā.

«Nu tad jau mēs iznākam gandrīz vai kaimiņi,» Teobalds saka.

Pie Īnas mājas durvīm viņš tai iedod zābakus un parāda savu logu.

«Lūk, tur es dzīvoju.»

Īna redz, kā vējā dauzās neaizkabinātie loga spārni un kā vējš plivina ārā izrautu aizkaru galu.

Beidzamās stundas notikumi viņu tā pārņēmuši, ka par paldies teikšanu tā atceras tikai trešā stāva kāpnēs.

4. Ģimenes vidū.

Karlīne tai atver durvis.

«Ak tu žē’, vai tad tik ilgi kurpnieks tos zābakus lāpīja? Pa to laiku jau varēja pašūt jaunus! Un pat ietinis nav,» viņa izrauj tos Īnai no rokām un uztraukta mudina:

«Bet nu drīzāk, drīzāk! Ģērbies nost un ej pie galda, ka tētis nesāk rāties!»

Tēvs un māte jau pārnākuši no darba. Viņi sēž pie galda. Vira šķīvjos jau ielieta. Īnai gribētos kaut vārdiņu papaust par notikušo, bet tas aizliegts: tēvs saka, ka bērniem ēšanas reizēs neesot nekādas pļāpāšanas. Tad jāsēž klusu un mierīgi: pat ja sētā ieskanas leijerkaste, nedrīkst uzlēkt no krēsla.

Neparasti ātri Īna šoreiz ir galā, pasaka paldies un skrien priekšnamā, kur mēteļa kabatā atstājusi savu ķieģeļa drumstaliņu.

«Redzi, tēt,» viņa lepni saka, «tas ir ķieģeļa gabals no vecā bīskapa mūra.»

«Ķieģeļa gabals?» tēvs pavirši atskatās.

«Jā, un septiņsimt gadu vecs!» Īnai acis iemirdzas.

«Ko tu tur mels niekus! Varēji sākt domāt par nopietnākām lietām,» tēvs norūc. «Nākošruden būs jāiet skolā, bet vienreizviens tev kā neiet, tā neiet galvā… Nu, cik tad ir sešreiz astoņi?»

Īna skumji klusē.

«Sešreiz astoņi? Dzirdēji? Ko tu tur grozi to ķieģeļa gabalu!» tēvs nepacietīgi izņem to Īnai no rokas un uzliek uz galdiņa.

«Trīsdesmit seši,» Īna saka uz labu laimi, jo ilgāk taču vairs nevar gaidīt.

«Nekā! Un astoņreiz deviņi?»

«Piecdesmit seši,» bet Ina pati neuzdrošinās ticēt, ka būtu pareizi uzminējusi.

«Ej, dabū tūliņ grāmatu! Tu man mācīsies — veselu stundu,» tēvs paskatās pulkstenī.

Īna ieiet bērnistabā. Uz grīdas sēž mazais pusotra gada vecais brālītis un ņurdēdams šķirsta un burna viņas rēķinu grāmatu.

Aši viņa to izrauj mazajam no rokām. Mazliet nobijies un pārsteigts tas paliek sēžot.

«Nedod vis! Gandrīz puika iemācās vienreizvienu ātrāk par tevi. Tad jau tev zemē būs jālien,» saka māte. Īnai tā ir pamāte.

Ar vislielāko maigumu tā paceļ savu bērnu uz rokām runādama:

«Gan tu būsi gudrāks par visām meitenēm!» Īna ļenganā gaitā atnāk pie tēva ar grāmatu.

Pēc ’brīža viņi visi sēž ēdamistabā: tēvs lasa avīzi, māte ar bērnu klēpī sēž uz dīvāna, Īna pusbalsī kal vieni’eizvienu. Pāri grāmatai viņa skatās uz brālīti. Taustīdams mātes saktu, viņš uz kāda asuma mazlietiņ ieskrambā sev pirkstu un iečīkstas. Nobijusies māte pūš uz bērna rociņu un steidzīgi sauc Karlīni, lai tā nes spirtu un apsienamo. Arī tēvs pienāk klāt, un visi norūpējušies raugās uz mazo.

«Vai nebūtu jāsauc ārsts?» jautā māte. «Sakta ir oksidējusies: ka tik neizceļas asins saindēšanās!»

Īna atceras briesmas braucēju pilnajā ielā, belzienu no gaišzilā auto. Paslepšus tā paskatās uz savu plecu, kas sāp ar aizvien lielāku smeldzi. Uz ādas redzami divi lieli tumši zilumi. Viņa nobīstas, bet tūliņ rūgti domā:

«Brālītis noskrambājis pirksta galiņu, un visi jau uztraukušies. Lai mans plecs paliek zaļš un melns, es neteikšu ne vārdiņa!»

Īna paliek viena istabā, kal un kaļ. Ienāk Karlīne. «Kas tad tur man atkal piemētājis māju?!» viņa baras, ieraudzīdama uz spīdīgi nogludinātā magoņkoka galdiņa apdrupušo ķieģeļa gabaliņu un jau taisīdamās to ieslaucīt priekšautā.

«Tas ir brĪnuma ķieģelītis no vecā Rīgas mūra!» Īna gandrīz iekliedzas, to vēl laikus sakampdama.

«Ko tu ar tādiem veciem gruvešiem…» Karlīne norūc.

Un tā nu viņas ķieģeļa gabaliņš tai pēcpusdienā negūst nekādas atzinības.

Vienīgi brālītis to paķer rociņā, kad Īna pirms apgulšanās taisās savu ieguvumu vēl pamatīgi aplūkot.

Bet brālītis jau tīko pēc visām lielās māsas lietiņām

— viss tam jāņem, jālauž, jāburna.

Īna ar varu atliec viņa sažņaugtos pirkstiņus runādama:

«Nevar, nevar, tas nav tev.»

Brālītis sāk kliegt.

«Ko tu nu atkal mazajam dari pāri!» rājas Karlīne, celdama puiku gultiņā.

Bet Īna apguldamās pabāž ķieģeļa gabaliņu zem spilvena.

5. Klejošana pa Iekšrīgu.

Toties pēc dažām dienām šim vecā mūj’a gabaliņam l'iivisam nejauši radās savi cienītāji.

Kad Īna nāca ar ūdenskliņģeriem no maiznīcas, tai pretī gadījās divi puikas. Parasti gan Īna uz ielas no sveķiem zēniem mēdza turēties attālāk kopš kāda sevišķa piedzīvojuma. Proti: reiz tai kāds puika, uz ko tā mazliet ciešāki palūkojās, uzspļāva uz mēteļa atloka, šī pagalam negaidītā izturēšanās viņai lika zēnus novērtēt par bīstamiem i-adījumiem, no kuriem prātīgāki bija piesargāties.

Bet viens no nācējiem likās pazīstams. Kā tad, tas bija Visvaldis, žagatas īpašnieks. Tas Īnu tūliņ pazina un skaļi sauca:

«Mojen!»

«Mojen!» arī Īna nevilšus, lai gan paklusu sauca pretī.

Līdzās Visvaldim gāja otrs puika — izstīdzējis, bāls, plāniem, mīkstiem sajukušiem matiem; uz acīm tam bija brilles melnām malām.

Viņi, kā redzams, nāca no skolas ar grāmatām pr-dusē: Visvaldim bija mazs sainītis, bet briļļainajām portfelis — tik cieši pieblīvēts, ka vietām šuves jau bija atsprāgušas.

«Tas ir mans draugs Jāzeps,» Visvaldis stāstīja Īnai, «ļoti gudrs, visu zina. Viņš būtu pirmais skolnieks klasē, ja tikai pats gribētu.»

Jāzeps savilka muti greizu un mazliet neveikli skatījās projām.

«Aizvakar, ar zābakiem mājā nākdama, es samaldī-jos,» Īna teica.

«Rīgā samaldīties!» Visvaldis brīnījās.

«Jā, ne tikai samaldījos, bet kādā ielā man gandrīz uzbrauca auto virsū.»

Zēni klusēdami viņā skatījās.

«Bet tagad mani neviens vairs nesabrauks. Man ir tāds ķieģelītis, kas sarga, gabaliņš no senā pilsētas mūra, septiņsimt gadu vecs.»

Viņa izvelk to un rāda:

«Ja tādu nēsā kabatā, tad var droši staigāt pa visbīs-tamākām ielām.

«Nieki!» Visvaldis netic nekādiem talismaniem, bet sārto ķieģeļa drusku tas sāk aplūkot ar lielu interesi, sevišķi, kad Īna tam parāda bīskapa zīmoga pēdas.

«Tas ir vērtīgs gabals,» viņš saka un dod arī Jāzepam apskatīt.

«To var ielikt mūzejā,» Jāzeps piebalso.

«Kur tu to dabūji?» Visvaldis prašņā.

«Man to uzdāvināja viens cilvēks — Teobalds. Viņš to atradis pie Melno mūku torņa,» Īna ar noslēpumainu uzsvaru stāsta.

Lai gan Visvaldis Rīgā dzimis un audzis, bet par tādu torni viņš dzird pirmoreiz.

«Kur tas ir? Parādi!» viņš saka.

Īna to dara labprāt. Viņa izvada puikas pa divām tumšām vārtu ejām, skatās uz visām pusēm, bet nevar atcerēties, kur aizvakar ar Teobaldu bijusi. Viņa jau nekad īsti nemēdz ielāgot vietu, šurp turp grozīdamies, tie beidzot iekļūst it kā garenā pagalmā ar klusām mājām. Raibs kaķis ar melnu trīsstūri uz vienas acs pārskrien pār bruģi un ielien pagraba lodziņā. Pa akmeņiem dūdodami pastaigājas baloži. Viņu kakla spalvas vizuļo mēļas un zaļganas.

«Lūk, kur stāv Teobalds!» Īna priecīgi saka.

Atbalstījies pret sienu, viņš uz pelēka papīra ar krāsainiem krītiem tikko bija iesācis zīmēt pretējo ēku. Iztraucēts tas mazliet nepacietīgi atrāva skatu no zīmējuma. Viņš ieraudzīja divus zeņķus un meitenīti sarkanā tērpā ar starojošu seju.

«Īna …» viņš atcerējās. «Nāc paskaties!»

Kad Īna tam nostājās blakus, viņa raudzījās sirmas ēkas slaidajā ķermenī. Apdrupušajā sienā bija vārti un lūkas, bet augšā pacēlās mazi jumtiņi, zem kuriem varēja redzēt uz baļķiem uzritinātas tauvas ar dzelzs kāšiem galā.

«Tā ir noliktava,» Īna teica.

«Nekā,» Teobalds atbildēja, «tā ir vecā Jura baznīca, kas piederējusi reiz ordeņa brāļiem. Vai redzi, ka sienā vēl var saskatīt augstos aizmūrētos logus? Un ievēro:, noliktavas nekad neturas tik cēli, jau pēc tā vien vari zināt, ar ko tev darīšana… Ļaudis, kam smalkāka jušana, te pusnaktī pat dzirdējuši dziedāšanu un redzējuši baltus tēlus ar svecēm rokā.»

Jā, ēka tiešām ir citāda kā pārējās, domā Īna. No tās dveš dīvains mēmums. Tā stāv sastingusi, pārģērbusies vienkāršas pelēkas noliktavas tērpā un ir pārliecināta, ka neviens no nepazīs. Bet ne visus tai izdodas apmānīt. Teobalds tūliņ redz, ka tā patiesībā ir stalta baznīca. Un arī Īna to tagad zina.

«Vai esi dzirdējusi jaunāko?» Teobalds negaidīti saka, «Daugavmalā zem noplēšamiem namiem šorīt uzietas apakšzemes ejas.»

«Apakšzemes ejas?» Visvaldis, kas visu laiku stāvējis gabaliņu atstatu, ilgāk vairs nevar klusēt. «Uz kurieni tās ved?»

«Grūti priekšlaikus to pasacīt. Ejas ir pa pusei aiz-birušais vai aizmūrētas…»

«Vai tik tās nevedīs pāri Daugavai pa zemes apakšu!» Visvaldis izsaucas, kā Ameriku atradis.

«Es kādā grāmatā ko līdzīgu lasīju,» nomurmina mazais briļļainais. «Dažreiz tādas ejas raktas aplenkšanas laikā, lai slepus izkļūtu no pilsētas.»

Bet tik ievērojama lieta Visvaldim pašam savām acīm jāredz, un tūliņ uz karstām pēdām viņš ar Jāzepu devās Daugavas virzienā.

Īna izvilka ķieģeļa gabaliņu no kabatas un rādīja Teo-baldam:

«Es to vienmēr nēsāju pie sevis … Bet tagad man jāskrien mājās, jo Karlīne — mūsu kalpone — man atļāva iziet tikai desmit minūtes.»

Teobalds noskatījās, kā, tievām garām kājām zibinot, sarkanā meitenīte pazuda Svētā gara konventa tumšajos vārtos. Viņš zīmēja tālāk.

Visvaldis ar Jāzepu bija nonākuši pie iežogotajām noplēšamajām mājām. Kāds cilvēks sēdēja uz jumta un lika dakstiņus garā koka renē; grabēdami tie šļūca lejup. Citi strādnieki kala mūra sienas ar veseriem un i.iuzīja ar dzelzs lauztenēm. Viss gaiss vairāku soļu at-tālumā bija pilns baltu putekļu.

Ne šis pulveris, ne birstošie kaļķi, ne ķieģeļi, kas laiļ'u katru mirkli taisījās grūt, nedarīja Visvaldim rūpes. Strādnieku nepamanīts, tas ievijās pa kādu mūra spraugu izārdītajā dzīvoklī, šķērsoja dažas istabas, kur no sienām karājās nodriskātas tapētes, un ielēca padziļā pagraba bedrē…

I

Kamēr Jāzeps vilcinādamies kāpa pār žogu un, no dziļākiem gruvešu slāņiem vairīdamies, meklēja ieeju, viņam jau uzbrēca aizsmakusi rupja balss:

«Kur nu līdīsi? Kas tad tev te ko okšķerēt?!»

Galvu uz garā kakla griezdams, Jāzeps raudzījās pēc izgaisušā biedra.

«Cik ilgi tu vēl te grozīsies?!» rupjā balss pieņēmās niknumā: «Lasies projām! Vai dzirdi?»

Jāzeps juta, ka te nebūs nekādas debatēšanas, un nošļucis vilkās atpakaļ pār žogu. Gabaliņu tālāk tas mēģināja vēlreiz pārkļūt pāri. Bet celtnes laukuma acīgais sargs ar īstu suņa skaudību sāka to par jaunu noriet.

«Es jau eju, es jau eju,» Jāzeps, acis uz kliedzēju nepaceldams, gari vilka.

Kā gan Visvaldis tik nemanīts bija iešmaucis? Ļengani Jāzeps steberēja pa ielu atpakaļ. Pie stūra viņš apstājās un apgriezās. Tur jau skrēja viņa draugs, piesarkušu seju, kaļķiem apbiris, gruvešos noberztiem noplek-šējušiem zābakiem.

«Nu?» Jāzeps ziņkārīgi prasīja.

«Nevar teikt, ka kas sevišķs,» Visvaldis lietišķi teica. «Kā jau daždien pagrabi. Saiet pat divām mājām kopā, bet galā eja vienkārši aizmūrēta.»

«Bet varbūt tu neatradi īsto?» Jāzeps šaubījās.

«Kā nu neatradu! Pārlīdu vēl blakus neaiztiktajā mājā. Bet tur viss kā parasti. Izgrābstījos gar sienām: nekādu citu izeju nav.»

«Vai tad neviens tevi neredzēja?»

«Nemanīju. Visi darbā aizņemti. Tikai viens vecis ārdījās — vai tas bija uz tevi?»

6. Divnieku sagandētā liecība.

Par draugiem šos puikas bija padarījis nejaušs, bet tomēr liktenīgs gadījums, skaidrāki izsakoties — skolotāja stingrā pavēle, kas tos nesen nosēdināja līdzās vienā solā.

Līdz tai dienai Visvaldis nepalaida garām ne mazāko izdevību sacelt stundā kādu traci: ķēra mušas un slīcināja tās tintnīcā, ēda zem galda brokastis, grūstījās un sačukstējās ar kaimiņiem un dažreiz, kad skolotājs pagriezās pret tāfeli, ar gumiju izšāva gaisā mazas papīra lodītes.

Arī mācībās tas ne tikai nekad nespīdēja, bet bieži vien saņēma «coberus».. Tā nu viņa grēki pamazām krājās, līdz mērs bija pilns un klases audzinātājs priekš Ziemsvētkiem, izdodams Visvaldim gaužām vājo liecību, paziņoja, ka rit viņa tēvam jānākot pie pārziņa izrunāties.

Domīgs Visvaldis tai dienā gāja mājā. Visvairāk viņš bija norūpējies tēva dēļ, jo zināja, cik grūti tas izkustināms no mājām. Viņš mūžam sēdēja savā darbnīcā, sita tapiņas un klepoja. Savā laikā Visvaldi skolā pieteica māte, kas bija pilnīga auguma, ar skaļu balsi, arvien izdarīga un droša. Tā tagad jau kopš vairāk gadiem atdusējās kapsētā… Tēvs pat lāgā nezināja, kur skola atrodas, un pārzini tas ne reizes nebija redzējis.

«Un tad — kas man ar taviem skolotājiem ko runāt? Tu esi liels diezgan, gan jau pats tiksi ar viņiem galā!»

Tēvs piķoja zābaku šujamo diegu, grieza ādu, rīkojās ar īlenu: viņš rādījās dziļi darbā iegrimis. Vai Visvaldis tiešām neliks viņu mierā?

«Bet saproti: pārzinis šoreiz ar mani nemaz nerunās,» puika skaidroja. «Es tev visu sīki izstāstīšu, kur un kad tev jāiet. Kas tur nu liels var būt? Nerunā, ja negribi, tikai noklausies, ko viņi tev klāstīs priekšā! No pārziņa un skolotājiem nav ko baidīties: viņi ir patīkami un pieklājīgi ļaudis.»

Un kad nu tēvs, Visvalža pierunāts, galu galā sasparojās un ieradās pārziņa kabinetā, viņš dabūja zināt, ka skolotāji Visvaldi nebūt neuzskatīja ne par patīkamu, ne pieklājīgu.

«Nu sakait paši, vai tad jums par šo sliņķi un delveri nemaz nav jāsūdzas?» pārzinis beidzot mazliet nepacietīgi iejautājās, kad kurpnieks aizvien vēl klusēja.

«Ko lai saku?» viņš atplēta cietās melni sastrādātās delnas, «puika man gādā par saimniecību — esmu atraitņa kārtā — vāra ēst, lāpa un mazgā veļu,» te kurpnieks sausi iesmējās, tūliņ gari un sāpīgi noklepodamies, «viņš pieskata mazo skuķi, palīdz pat ar kundēm izrēķināties … Slinks un delverīgs ? — to es neteiktu. Vienīgi, ka dažreiz kur aizklaiņo un vēlu pārnāk mājā.»

Tomēr, kad tēvs atgriezās, viņam iznāca garāka apspriede ar Visvaldi. Kā tad īsti esot ar tiem numuriem? Visvaldis bez iebildumiem atzina, ka pieci divnieki jau spējot gan liecību galīgi sagandēt. Bet zaudēts jau vēl viss neesot. Viņš lūkošot līdz Lieldienām liecību izlabot. To sakot, viņa acis satumsa un kļuva nopietnas, bet rokas savilkās ciešās dūrēs.

Pēc tam viņš arī nepretojās, kad klases audzinātājs to piesēdināja pie Jāzepa Vaivariņa, par ko puikas mēdza smieties, ka muskuļu vietā tam esot ķīselis. Sākumā Visvaldis nemaz neievēroja savu kluso kaimiņu, pie kura nekad bažīga un barga neapstājās skolotāja acs.

Visvaldis sēdēja deniņus dūrē iespiedis un ar visu savu smadzeņu spēku sekoja skolotāja paskaidrojumiem un skolēnu atbildēm. Un viņš tiešām juta, ka viņa prātā pamazām uzlec gaisma un tas sāk diezgan daudz saprast un šo to arī paturēt.

Bet tā kā stundās, rāmi sēžot, Visvaldis sevī juta neizlietoto kustības enerģiju bīstami blīvējamies un nebija par sevi drošs, ka nekrīt atkal kārdināšanā palaist kādu neatļautu joku, viņš katrā izdevīgā gadījumā pieteicās, lai noslaucītu tāfeli, parādītu kādu upi vai pilsētu uz kartes, atvērtu logu, atnestu skolotāja aizmirstu priekšmetu no skolotāju istabas. Ja skolotājam nokrita zīmulis, viņš ātrāk par visiem drāzās to uzcelt. Ja skolotājs ko jautāja, viņš cēla roku gaisā — vienalga vai zināja, vai nezināja atbildi — tik ļoti viņam gribējās uzlēkt kājās un «izvēdināt plaušas».

7. Kāpēc Jāzeps ir tik kluss?

Turpretī Jāzeps Vaivariņš vislabāk jutās tad, kad klasē neviens — arī skolotājs — netraucēja viņa mieru. Un tomēr aiz viņa lēnuma un lielās klusēšanas slēpās savs āķis, bet tikai pēc ilgāka laika Visvaldim to izdevās uziet.

• Kad Visvaldis pārskrēja mājās, viņam bija tūkstoš lietu ko darīt: jau tie tēva «kundes» un saimniecība (nu, ar trauku mazgāšanu un citiem tādiem sieviešu darbiem viņš tik sevišķi bieži nekrāmējās, — ja sakrājās pamatīga grēda, tad ņēma un mazgāja visus uzreiz), bez tam bija jāpalasa avīzē par kariem Spānijā un Ķīnā, jāaizskrien uz ostu apskatīt nupat iebraukušos kuģus, jāizmēģina ledus stiprums uz kanāla, jāiemāca žagatai kāds jauns vārds runāt — žagatām runāšanā esot izcilas spējas — u. t. t., u. t. t. — nekad jau vienā dienā nevarēja paspēt izdarīt visu, kā vajadzēja un ko pats gribēja.

Bet Jāzeps, no skolas pārnācis, tūdaļ uzmeklēja kādu klusāku kaktiņu, atšķīra grāmatu un lasīja, lappuses acīm rīdams. Ja kāds, istabā ienākdams, to uzrunāja, viņš vai nu nemaz nedzirdēja, vai sadrebējās un gari prasīja:

«Ko—o?»

Un tā tas bija ne tikai skolas laikā, bet arī brīvdienās. Smilgās dziedāja sienāži, gaiss pie sētas virmoja, bet viņš sēdēja un lasīja — lielu, biezu grāmatu par Napoleona karagājieniem.

«Ak Dievs!» māte nopūtās, nākdama no dārza ar saišķi nupat izrautu jauno burkānu rokā, kas bija vēl zemēm aplipuši, «ko tu kverni istabā? Būtu vismaz kur ārā, zālītē atsēdies! Vasara būs garām, un tu pat neesi iededzis.»

Bet viņš, pacēlis acis no grāmatas, nekā nesapraz-&lt;liuns, paskatījās uz viņu caur savām lielajām raga brillēm.

Viņš arī nedzirdēja pēc brīža savu dvīņu māšeļu prie-&lt; igos spiedzienus pie akas, kuras tur apšļāca viena otru mīkstām ūdens šaltīm, mazgādamas un grauzdamas pirmos mātes izvilktos burkānus.

Rudenī Jāzepam nebija ātrāki miera, līdz viņš bija izlasījis visas savas jaunās skolas grāmatas. Viņš sāka ari atrisināt nupat nopirktās rēķinu grāmatas uzdevumus. Kad klasē pārrunāja desmito un vienpadsmito uzdevumu, viņš pats saviem spēkiem jau bija nonācis līdz deviņdesmit otram.

Sēdēt stundā un klausīties otrreiz visas šīs pazīstamās lietas, viņam likās pagalam garlaicīgi. Nekad viņš necēla roku augšā, lai atbildētu. Ja skolotājs viņu tomēr izsauca, viņš teica kaut ko uz labu laimi, jo reti kad zināja, par ko īsti bija runa…

Drīz viņš uzdūrās uz jaunu zināšanu avotu, kas nebija tik drīz izsmeļams kā skolas grāmatas — tās bija tēva konversācijas vārdnīcas. Un nu viņš katru dienu stiepa vairāk sējumu uz skolu un lasīja tos zem galda. Tā kā viņš sēdēja beidzamajā solā, prata sevišķi mākslīgi iespiesties stūrī un pa galda spraugu šķielēt uz rindiņām, tad šo cītīgo lasīšanu citi nemaz nepamanīja. Viņš sēdēja klusāk par peli, skolas uzdevumus vienmēr bija mājā sagatavojis un tāpēc skolotājiem nekādas rūpes nesagādāja. Parasti viņi to tikko ievēroja, un Jāzeps netraucēts varēja lasīt vārdnīcas.

šādā kārtā viņš iepazinās ar dažādiem retiem vārdiem un izdevīgā gadījumā sāka tos arī lietot. Tā viņš kādu dienu pie galda teica, ka olu maisījums ar lokiem esot ļoti garžīgs «agregāts», un citreiz, kad tēva darba biedrs to jautāja: «Vai tev ir arī brāļi un māsas?», atbildēja: «Man ir tikai divas pilnīgi «kongruentas» māsas.» Tēvs, to dzirdēdams, izplēta acis:

«Kur gan tas puika ņem tādus vārdus?»

Bet māte nopūzdamās atbildēja:

«Ko tur var darīt, ka viņš savai attīstībai mazliet aizsteidzies priekšā!»

8. Kopīgas intereses.

Kad nu Visvaldis bija atklājis Jāzepa lielā lēnuma noslēpumu, t. i. kad viņš atrada neviena nenojaustās konversācijas vārdnīcas zem sava kaimiņa galda, — līdz tam neievērotais, gandrīz vai nicinātais puika viņa acīs ar vienu rāvienu ieguva cieņu un atzinību.

Tai dienā Jāzeps bija nonācis līdz «f» burtam. Uz skolu taisīdamies, viņš no tēva plaukta nocēla ne tikai latviešu konversācijas vārdnīcu, bet arī attiecīgo sējumu no biezās Britanijas enciklopēdijas. Pašreiz viņam galdā bija atvērtas abas grāmatas tai vietā, kur lasāms par flagām. Viņa pirksti nepacietīgā skubā uzšķīra lapas ar raibajiem kuģu karogu attēliem.

«Visas pasaules …» viņš aizmirsdamies nočukstēja.

Visvaldis izbrīnījies paskatījās uz viņa laimīgo seju.

— Vai viņš taisās jukt, ka runā pats ar sevi? — Bet tad Visvaldis, sekodams Jāzepa skatam, pablenza galda iekšienē. Nākošajā mirklī arī viņš skatījās kā apburts.

«Paskat’: kara kuģim bieži cita flaga kā tirdzniecības kuģim,» viņš murmināja.

«Ssst!» brīdināja Jāzeps, jo skolotājs pavērsa acis uz viņiem.

Par laimi tūliņ bija zvans. Visvaldis teica:

«Aizšausimies pēc stundām uz eksportostu un paskatīsimies, kādas flagas tur pašreiz plivinās!»

Tas jau bija pavisam necerēts pagodinājums: Visvaldis, kura trokšņainajās pārgalvībās Jāzeps no sava klusā kakta bija bieži noraudzījies ar apbrīnošanu un skaudību, nu viņu uzaicināja kopā apskatīt kuģus! Jāzepa sirds pildījās ar saldu prieku, viņš tikko spēja notikušo aptvert.

Pēc kāda brīža jau abi puikas soļoja pa Daugavas krastu. Pūta auksts vējš, un lija ar sniegu sajaukts lie-

Ins. Ostā bija tikai nedaudz kuģu. Viņi ieraudzīja Vācijas, Dānijas un Igaunijas karogus. Bija arī viens zviedru. Te Visvaldis iejautājās, kāds tad bijis norvēģiem, zīmējums laikam visumā tas pats kā zviedriem, l&gt;et vai mazais krusts augšējā stūi'ī arī esot bijis.

Jāzeps pakalpīgi vilka savu biezo enciklopēdiju no portfeļa. Lielās, slapjās sniega pārslas krita uz krāsainajām lappusēm. To redzot, Jāzeps juta gandrīz vai fiziskas sāpes, bet nevarēja ne iedomāties aizvērt grāmatu Visvalža priekšā, kas pār to ilgi liecās dzīvā interesē…

Turpmākajās dienās ari Visvaldis, pievirzījies Jāzepam tuvāk klāt, raudzījās pa atbīdāmā galda spraugu vārdnīcās. Bet tur viņam nevajadzēja daudz laika, jo parasti viņš aplūkoja tikai attēlus.

Drīz viņiem radās vēl citas kopīgas intereses.

Reiz no skolas nākot, Visvaldis stāstīja Jāzepam par kādu šerloka Holmsa filmu, ko bija noskatījies iepriekšējā vakarā. Uz to Jāzeps viņam atbildēja, ka šā slavenā slepenpolicista piedzīvojumi grāmatās esot vēl daudz pilnīgāki aprakstīti. Otrā dienā viņš atnesa Visvaldim apdriskātu sējumu ar galvaskausu un revolveri uz vāka. Tai pēcpusdienā kurpnieks nopriecājās, redzot dēlu tik uzcītīgi sēžam pie grāmatas. Visu nedēļu šī lasīšanas kāre pieturējās, jo Jāzeps pagādāja Visvaldim vēl divas grāmatas par šo pašu spožo garu. —

Pēc tam, kad Īna zēniem bija parādījusi savu septiņsimt gadu veco ķieģeļa gabaliņu un Teobalds ieminējies par pazemes ejām, viņi ik dienas ilgāku laiku uzkavējās pie celtņu laukumiem.

Starp pāļiem un baļķu kārtām strādnieki raka garenu bedri. Laiku pa laikam atrazdami kādu apsūbējušu priekšmetu, viņi to itin vienaldzīgi iemeta zemē noliktos kartona vākos. Zēniem gadījās redzēt arī Teobaldu, kas no rakumiem pacēla aprūsējušu dzelzs gabalu un ilgi to grozīja rokās, apspriezdamies ar kādu briļļainu kungu.

Reiz Visvaldim un Jāzepam nejauši bija piebiedrojusies arī Īna. Visi trīs, atbalstījušies pret zemo dēļu žogu, raudzījās uz racējiem, kas stāvēja melnos dubļos. Beidzot

\i0

Visvaldim apnika skatīties, un viņš sāka ar koku urķēt pil lēzenu bedri, kurā bija sakrājies zaļš ūdens. Inu visvairāk saistīja vareni grēdā sakrauti pelēki žokļu kauli. Viņa mazliet nodrebinājās. Kādiem zvēriem gan tie bija piederējuši, vai Jāzeps to varbūt zināja? Viņš tai dienā navā konversācijas vārdnīcā bija lasījis par senajiem zemes slāņiem.

«Diezin vai tās nav paliekas no aizvēstures milzu šķir-Kiifām?» Jāzeps prātoja svārstīdamies, vai tie būtu ich-llozauru, pleziozauru vai citu Viņu radinieku žokļi.

«Visvaldi, panāc šurp! Te ir kas sevišķs.»

«Kas? Ichtiozauri? — nepazīstu!» Visvaldis pienācis loica. «Tie ir vai nu zirga vai govs galvaskausi. Droši nevaru pateikt. Bet viens no abiem ir.»

Tomēr šī bezdarbīgā noskatīšanās aiz izrakumu vietu /oga Visvaldi neapmierināja. Kas ir, vajadzēja pašiem pamēģināt kur parakt! Par savu arehaioloģijas pētījumu vietu tie izraudzījās tās mājas pagalmu, kurā dzīvoja Jāzeps. Kā nekā tur jau arī vēl bija Iekšrīga. Pagalma •stūrī starp akmeņiem bija neliels gabaliņš kailas zemes. Tur nu puikas, daudz negudrodami, sāka rakt bedri. Saprotams, sevišķi rūpīgi un pamatīgi šos izrakumus izdarīt nevarēja, jo katru reizi nācās visu atkal steigā aizbērt, lai rakuma vietu noslēptu bargā sētnieka acij. Pēc vairākkārtējas rakšanas tie gan bija uzgājuši tikai stikla tintnīcu, zābaku spodes kārbiņu un saliektu ķilavu bundžu nazi. Sākumā šie atradumi lika viņu sirdīm straujāki pukstēt, bet pēc pamatīgas aplūkošanas abiem gribot negribot bija jāatzīst, ka tie gan nebūs nekādi senie trauki un darba rīki.

Šo nodarbošanos vairāk traucēja nekā veicināja abas Jāzepa māšeles, kas, no augšas pa logu skatīdamās, šad tad, vicinot rokas, iespiedzās:

«Sētnieks nāk!»

Tad viņi steigā bēra bedri ciet un pa kaklu pa galvu ar lāpstām un atradumiem pašmauca gar stūri un nogulās aiz lielās tukšās suņa būdas.

Skrienot Jāzepam uz mitrās ietves slīdēja gumijas zoles; klūpot, izstīdzējušās rokas uz priekšu stiepdams, viņš atgādināja zirnekļa mērkaķi.

«Hi, hi, hi, hi!» no augšas bira skuķēnu smiekli.

Pēc brītiņa tās signālizēja:

«Gaiss tīrs. Barometrs kāpj!» un puikas gāja par jaunu uzsākt rakšanu.

Bet šī pāniskā bēgšana meitenes tā uzjautrināja, ka viņas sāka dot arī maldu trauksmi.

To pamanījis, Visvaldis saīdzis teica Jāzepam, ka šodien būšot diezgan rakts, turpināšot to atkal rīt.

Kad puikas bija aizgājuši, meitenes ierušināja bedrē Jāzepa vecā matroža uzvalka zelta pogas un vistas kaulus, kas bija palikuši pēc pusdienas maltītes.

Kad nu otrā dienā Visvaldis dūra lāpstu irdenajā zemē, tā notinkšķēja pret ko cietu; Jāzeps, ceļos nometies, uzmanīgi ar rokām rušināja nost zemi, bet dvīņu māsas, no augšas kliedza:

«Zelts, zelts un senču kauli!»

9. Spieķis ar suņa galvu un citas dārgas atmiņas.

Īnas mātes pulkstenim uznākuši untumi: šad tad tas nogaidot apstājas, atpūšas kādu pusstundiņu, tad sasparojas un atkal kārtīgi iet tālāk. Bet kad māte, uz savu pulksteni paļaudamās, noteiktā laikā ierodas darbā, stacijā vai koncertā, tai jāpiedzīvo visnepatīkamākie pārsteigumi. Lai šai lietai darītu galu, viņa nosūta Īnu ar pulksteni Afanasija Burdas darbnīcā.

Īna skrien ar sevišķu patiku: nu taču viņa redzēs, kas atrodas aiz aizvien apgaismotā zaļā loga. Vispirms viņa iekļūst mazā telpā, ko pilda trīsdesmit sienas pulksteņu nemitīgā tikšēšana. Viņai ienākot, tie katrs savā mēlē sāk zvanīt pilno stundu. Tas ilgst vairāk minūšu, jo dažs no tiem mīl mūžam steigties saviem biedriem priekšā, bet cits ir tūļīgs vai arī vecs un noguris un netiek pārējiem līdz. Brītiņu Īna apbrīnodama stāv šās plūstošās mūzikas vidū, bet, nevarēdama sagaidīt beigas, tā prasa gaišmatainajam jauneklim, kas ar palielināmo stiklu acī strādā pie galda:

«Vai jūs esat Afanasijs Burdas kungs?»

— «Pasarg’ Dievs, nē, esmu vienkārši Pēteris Pētersons.»

— «Ak tā … man vajadzēja pulksteni izlabot.»

«Paskatīsimies!»

Viņš ar naža galu atvāza pulksteni, it kā tas būtu pāršķeļams rieksts, un sāka pētīt tā iekšieni.

Īna ieraudzīja uz galda mazus apaļus akmentiņus, kas mirgoja it kā lietus lāses sidrabainā pelēkumā. Pētera Pētersona roka tiem rūpīgi pārklāja pāri koka šķīvīti. Tad tur uz galda vēl bija kāds gredzens ar izkritušu dārgakmeni, saliekta sprādze, porcelāna briedis ar nolūzušiem ragiem — visi, kā likās, ilgojās pēc Pētera Pētersona dziedinātāja rokas.

Ar zaļu priekškaru pa pusei aizsegta ieeja veda veikalā. Pustumsā tur varēja redzēt bronzas lukturus, vara traukus, balta zīda rīta svārkus ar teiksmainiem izžūtiem putniem. Bija arī spogulis, un tanī Īnas skats negaidot sastapa kāda cilvēka attēlu: ap pleciem melnas zvērādas kažoks un tumšas bārdas apņemtajā sejā ieslīpas nemierīgas acis.

«Afanasijs Burda!» viņai nevilšus iešāvās prātā.

Rokā viņš grozīja mazu zaļu akmens lādīti, uzmanīgi to aplūkodams no visām pusēm.

«Vai šodien tas večuks man atkal glūnēja pa logu?» viņš ieprasījās.

«Jā,» Pēteris Pētersons izmeta it kā nevērīgi, bet tomēr ar zināmu gandarījumu, «viņš bija saskatījis spieķi ar apzeltīto suņa galvu un savu monogrammu un sāka par to apvaicāties. Arī malachīta lādīte un ziloņkaula krelles viņā, likās, radīja aizdomas. Teicu, ka jūs būsit veikalā pievakarē.»

Bet Burda šos beidzamos vārdus nenoklausījās:

«Aizdomas?» viņš kliedza, «lūdzu, kas te var radīt aizdomas?»

To teikdams, viņš nolika zaļo lādīti pašā redzamākā vietā uz postamenta un piedevām vēl iededzināja visas veikala spuldzes. Asajā gaismā vecās lietas izskatījās kā nobijušās.

«Vai zaļu lādīšu pasaulē nav simtiem un tūkstošiem!» Burda kliedza, pa veikalu skraidīdams šurpu turpu kā tīģeris, «un tāpat ziloņkaula kreļļu. Nu, tā ģeķīgā suņa galva — es jau nesaku — var jau būt, ka tur kāda kļūma sagadīšanās…» viņš apstājās, mēle tam sapinās, un beigas tas tikai neskaidri noņurdēja.

«Ai Burdas kungs!» nopūzdamies ar triumfu un ļoti pamācīgi teica Pēteris Pētersons, «kam jūs toreiz tās lietas pirkāt no līkā Rabinoviča? Viņam taču visu laiku trīcēja rokas kā jau daždien zaglim, un divas reizes viņš pat Iūdza, lai jūs aizverot slēģus.»

«Lādīte bija skaistu skaistā,» Burda, uz kāda ķebļa atsēdies, murmināja, «tāpat krelles… un viņš atdeva l&lt;Hi…»

Brīdi viņš sēdēja nekustēdamies, bet tad piepeši sarauca visu seju un, mežonīgi galvu purinādams, dvēsa:

«Blēdis vien būs bijis… Kaut viņš man vēlreiz gadītos rokā!»

Vērās durvis, un ienāca sirms, salīcis visai cienījama izskata kungs.

«Lūdzu, lūdzu!» Burda jau grozījās viņa priekšā.

Tā kā ienācējs tūliņ nevarēja atrast pareizos vārdus, Kurda nemierīgā steigā atritināja pie viņa kājām paklāju, ka putekļi vien nogriezās:

«Vai redzat, kungs, kas par krāsām? īsts persiešu darbs!»

Un kamēr svešais, kā meklēdams, raudzījās apkārt, Burda jau nesa paplāti ar traukiem:

«Varbūt veneciešu stiklu drīkstētu piedāvāt?» un viņš citu pie cita pieskandināja bālos kausus.

Sirmgalvi šī izdarība mazliet samulsināja.

«Nē, nē,» viņš, pacelto roku viegli purinādams, teica, «es nāku tādā īpašā lietā … Redziet…» viņš brītiņu apstājās, «es pirmīt garām staigādams jūsu logā pamanīju it kā kādu spieķi…» tālāk viņš atkal netika.

Bet Burda jau nesa no loga izņemtus piecus spieķus:

«Kuru jūs domājat?»

— «Lūk, šo ar suņa galvu.»

Burda to atšķīra no citiem.

«Ja es drīkstētu tā izteikties,» vecais stostījās, «man šis daikts neliekas svešs. Es varētu pat apzvērēt, ka esmu to savu simts reižu ņēmis rokā, lai pastaigātos pa kādu

Latgales muižu,» viņš smagi elpoja, «tas bija priekš kara.»

«Vai jūs neapsēstos?» Burda tam piestūma atzveltnes krēslu, kur viņš smagi atlaidās.

«Vēlāk muiža nodega, un viss izzuda pa četriem vējiem. Vai toreiz, granātām plīstot, kādam bija prātā

spieķi ar suņa galvām vai malachīta lādītes?» Vecā acis, pa lelpu slīdēdamas, bija apstājušās pie zaļā šķirstiņa. Kā šodien atceros, ka mana meita tādā glabāja ziloņkaula krelles.»

Burda pasniedzās pie kāda stikla skapīša un izņēma no turienes virkni mākslīgi izgrieztu iedzeltena kaula rozīšu.

Bet kad vētra pārskrējusi un tu, visu zaudējis, pa pasauli klīzdams, ieraugi savus dārgumus svešās rokās.»

Burda ar noliektu galvu stāvēja vecā priekšā, vienā lokā pacēlis lādīti, otrā krelles.

«Kas tad tev jādara?» uz spieķa atbalstīdamies, vecnis piecēlās un saslējās taisni: «tad tev jāatprasa savs īpašums!»

Burda pavisam kluss žigli vīstīja atrastās mantas zīda papīrā un, godbijīgi klanīdamies, izvadīja sirmgalvi pa durvīm.

«Lieliski!» Pēteris Pētersons izsaucās, bet Burda atšļuka tai pašā atzveltnes krēslā un apraka galvu rokās.

Jau labu brīdi pulkstenis bija gatavs. Pēteris Pētersons, pacēlis šķīvīti, atkal darbojās gar pelēkajiem pērļ-veida akmentiņiem. Pašreiz viņš vienu iestiprināja smalkā zelta ietvērumā.

Tiklīdz durvis aiz večuka bija aizvērušās, viņš uzsāka klusi dūkt priecīgu meldiju.

Visus pēdējo brīžu saspīlētos notikumus vērojot, Īna pamazām bija gandrīz pavisam ieritinājusies zaļajā priekškarā un tagad, kā atmodusies, kūņojās laukā.

10. Nesmejies tik daudz!

Īnai tai rītā bija sevišķi priecīgi ap sirdi. Viņa pati nezināja kāpēc. Uz mazā balkoniņa margām stingajā, spožajā gaismā sēdēja baloži.

«Labrīt, labrīt!» Īna sauca un, atvērusi durvis, sāka tiem mest druskas balkonā un tad uz sliekšņa un grīdas. Putni knābādami nāca aizvien dziļāk istabā. Brālītis aiz prieka ieņurdējās un sita ar rokām pa savu mazo galdiņu, pie kura tas, brokastis gaidīdams, sēdēja. Baloži atkāpās dažus soļus.

«Klusu, brālīt, nebaidi putnus! Nāciet tikai tuvāk, balodīši, nebaidaities, nekautrējieties, jūtieties kā mājās!» viņa runāja smalkā pārvērstā balstiņā, locīdamās un gorīdamās un arvien kaisīdama druskas.

Daži metās uz krēsliem, uz brālīša galdiņa, un Īna tos veda aizvien tālāk.

Te Karlīne, sparīgi ar celi atgrūdusi durvis, nāca iekšā ar trauku paplāti. Baloži izbijušies izplēta spārnus, plīk-šināja tos, saceldami vēju, un virpulī traucās uz izeju, Īna un brālītis smējās un kliedza, bet Karlīne rājās:

«Kas nu atkal par jaunām ēverģēlībām!»

Vēlāk Īna virtuvē palīdzēja Karlīnei tīrīt saknes. Bet kad viņa no burkānu ripiņām sāka izgriezt ordeņus, Karlīne to sarāja un sūtīja iekšā mācīties vienreizvienu. Īna paņēma grāmatu, bet tad aizbāza to aiz jostas atzīdama, ka mācīšanos var vēl kādu stundiņu atlikt.

Karlīne aizgāja veļu rullēt. Brālītim, saulē rotaļājoties, uznāca miegs, un viņš turpat uz paklāja iemiga, par lielu prieku Īnai, jo tad viņai mazais vairs nebija jāgana. Īna uz pirkstu galiem teciņus un palēkdamās skraidīja pa visām istabām iedomādamās, ka viņa ir brūns zirgs ar kuplām dzeltenām krēpēm un asti.

Piepeši kāds klaudzināja pie durvīm. Īna atvēra, un iekšā ienāca divi melni vīri — skursteņslaucītāji.

«Sveiki, sveiki!»

Vienu no tiem Īna pazina — tas jau vecajā dzīvoklī aizvien nāca pie viņiem skursteņus slaucīt — tievs, jautrs un kustīgs zellis. Mazā melnā cepurīte tam cieši piegula pie galvas, seja bija notriepta kvēpiem, un, Īnu smīdinādams, viņš to mēdza šķobīt visādās velnišķīgās grimasēs.

Skursteņslauči brītiņu rīkojās ap plīti, bet tad viņi norunāja, ka viens ies lejā, pagrabā, bet Īnas paziņa kāps augšā pie skursteņiem.

«Es iešu jums līdz un skatīšos pa bēniņu lūku, ja drīkst,» Īna pieteicās.

»Nu labi, labi!»

Īna brīnījās, cik ātri skursteņslaucis bija uz augšējā kānņu laukumiņa, likās, ka tam kājās būtu atsperes un iedams. lēktu. Un tiešām, viņš kāpa, izlaizdams pa trim pakāpieniem, kamēr Īna ar grūtībām varēja izlaist divus Nonākusi pie pēdējā pakāpiena, Īna nejauši pamanīja ka kāpnēm tā trūkst viena dēlīša, un līksmas nerātnības uzplūdumā aši izvilka aiz jostas aizbāzto rēķinu grāmatu un iebīdīja to šai spraugā.

šais bēniņos Īna bija pirmoreiz. Taustīdamās viņa gāja pa krēslaino plašo telpu, ko pildīja klusa neredzamu baložu dūdošana. Te skursteņslaucis atrāva kādu lūku, atvērdams ceļu pašai spožākajai debesu gaismai, uzrausās ar rokām augšā un, skārdam grabot, sāka staigāt pa jumtu. Īna pakāpās uz dažām kastēm, un arī viņai izdevās vismaz galvu izbāzt pa lūku. Viņa ieraudzīja dakstiņu jumtus, kas gaišā priecīgā sarkanumā kā puķu dobes plauka pret debesi, un tad — skārda jumta zibošo muguru, pa kujru mazos galopa solīšos slīdēja melnais cilvēks. Viņš juta, ka Īnas ziņkārīgās acis tam seko, un tāpēc tas rādīja šos pārgalvīgos trikus. Likās, ka baiļu viņam nebija nemaz: stūrim, kur divi jumti sagāja kopā, viņš, ceļu īsinādams, vienkārši spēra soli pāri. Uzkāpis pa stāvajām kāpnītēm skurstenī, viņš izplēta rokas kā spārnus un nostājās uz vienas kājas pirkstu gala.

Un arī pašu darbu darot — ritinot pie virves piesieto slotu skurstenī, — viņš kā šmauga stiba locījās uz priekšu un atpakaļ. Ticis ar vienu skursteni galā, tas nemaz vairs nelietoja kāpnes, bet pa kaķa paradumam četrrāpus nolēca uz jumta un tad, griezdamies ap sevi virpulī, devās pie nākošā.

Tā nu viņš visu laiku pārgalvīgi rotaļājās ar draudīgo bezdibeni, kas gulēja dziļi lejā, galvu nolicis uz bīstamajām ķetnām.

Īna, sekojot skursteņslauča kustībām, brīžiem skaļi iesmējās, brīžiem bailēs aizturēja elpu. Bet tad, pārgājis uz otru jumta pusi, viņš kādu laiku nozuda viņas skatam. Kādu brīdi Īna vēl skatījās uz jumtiem, uz kādu skārda karodziņu, kas griezās vējā, bet tad viņa sāka tuvāk aplūkot pašus bēniņus.

Pažobelēs aiz koka margām glabājās vecas istablietas un dažādas grabažas. Pie kādas spāres karājās vadzis ar veciem masku tērpiem.

Piepeši Īnai iešāvās prātā doma arī pašai pārsteigt skursteņslauci ar kādu jautru izdomu, un steigšus viņa ietērpās svešajās drānās …

Uz lūkas, kājas šūpodams, sēdēja skursteņslaucis. Viņš mazliet sarāvās, izdzirdis dobjā balsī teiktu:

«Sveicināts, melnais kungs!»

un ieraudzīdams sev aiz muguras nākam mazu dīvainu tēlu platmalē ar strausa spalvām, garā čaukstošā zili zaļā tērpā, kura krokas, pa zemi vilkdamās, sacēla sprogainus putekļu mutulīšus. Vai no kādas vecas mantu lādes būtu izkāpis senas mājas iemītnieces gars? Nevilšus viņš uzvilka kājas augšā, un Īna sāka pilnā kaklā smieties.

Nu viņai tāpat gribējās nobaidīt ari Karlīni un brālīti, un, negaidīdama skursteņslauča, viņa steidzās lejā.

11. Kur ir brālītis?

Dzīvokļa durvis stāvēja pusviru. Vai tad viņa pinnīt tās neaiztaisīja? Klusiņām viņa zagās iekšā. Ak tā, Karlīnes jau nebija mājās, viņa taču bija aizgājusi veļu rullēt. Bet brālītis? — tas pirmīt iesnaudās viesistabā, uz paklāja. Uzmanīgi viņa pavēra durvis. Istaba bija tukša. Viņa ieskrēja citās istabās, gaitenī, virtuvē, ieskatījās balkoniņā — nekur puikas nebija.

«Pag’,» viņa domāja, «tam jau ari ir sava viltība: būs kur tīšām noslēpies.»

Un nu sākās meklēšana pagultēs, aizdurvēs, skapjos, aiz aizkariem, — bet viss velti. Nesaprašanā viņa brīdi apstājās. Visapkārt bija dziļākais klusums. Piepeši viņai kļuva savādi ap sirdi. ’

«Brālīt! tā taču esmu es — Īna!» viņa skaļi sauca, noraudama platmali ar garajām spalvām.

Mati uz pieres bija slapji.

«Kur tu esi, kur tu esi?» viņa skraidīja lieliem soļiem, pīdamas čaukstošajā, garajā tērpā.

Tad viņa atcerējās, ka pirmīt durvis nebija aiztaisītas, un izskrēja kāpņu telpā.

Viņa pārliecās pār margām, mirkli skatījās lejā un uz augšu, un tad steigšus devās pa kāpnēm zemē. Pagriezienā tā uzmina sava tērpa malai, klupa un pakrita uz dzelzīm apkalta pakāpiena. Roku locītavas dabūja krietnu dragā jumu, bet viņa tikko to juta. Kas tas šādā brīdī! Bez tam viņa taču bija nelādzīga meitene, kam belzieni nāca pēc nopelna: Karlīne aizejot tai piekodināja pieskatīt brālīti, bet viņa, visu aizmirsdama, delverējās pa bēniņiem. Un nu brālītis bija pazudis! Dievs, ko nu sacīs lielie ?

Pie margām krampjaini cieši turēdamās, viņa kāpa izskrēja uz ielas, skatījās pa labi, pa kreisi.

«Brālīt! Brālīt!»

Nevienas dvēseles redzēt. Ā, tur pašreiz nāk Karline nr veļas grozu. Viņai palika tā kā vieglāk ap sirdi.

«Brālītis pazudis!» Īna kliedza, Karlīnei skriedama pretī.

Karlīne skatījās Īnas neparastajā tērpā, apjukuma un izbaiļu pilnajā sejiņā un aizvien vēl nesaprata, kas nolicis.

«Dzirdi: brālītis pazudis, nekur nav atrodams!» Īna «kāļi izsauca katru vārdu, tikko nesākdama raudāt.

«Ej nu ej,» Karlīne nobijusies izgrūda un gandrīz akriešus steidzās mājā iekšā.

Bet arī otrreizēja dzīvokļa pārmeklēšana nelīdzēja: lirālītis kā bija tā palika izgaisis.

«Bet kā tad tas notika, ka tu neredzēji? Vai biji kur aizskrējusi vai? Teicu taču, lai pieskati bērnu!»

«Bija atnākuši divi skursteņslauči. Viens tas, kas agrāk vienmēr pie mums nāca. Es uzkāpu viņam līdz bēniņos.»

«Kā? un otrs palika dzīvoklī? Tad jau tas brālīti būs aiznesis! Iesim tūliņ pat pie sētnieka!»

Un viņas skrēja lejā.

«Dievs, pasargi! ko nu kungi teiks?» Karlīne, smagi elsodama, sevī murmināja.

Bet sētnieks, atvēris viņām sava dzīvokļa durvis, stāvēja uz sliekšņa nesatricināmi mierīgs, lai kā Karlīne uztraucās, prašņāja un vaimanāja.

Ko viņš tur varot pateikt? Puiku? Nekāda puikas viņš šodien ir redzēt neesot redzējis. Nogājis pagrabā kopā ar skursteņslauči, kur tas izņēmis no skursteņa pelnus. Tad pie durvīm ardievojies, un katrs aizgājis savu ceļu. Kam tad tādu troksni celt un tā uztraukties? — gan jau puika atčāpošot, kur tad nu šis būšot palicis, neesot jau nemaz vairs tik mazs bijis.

Bet Karlīne slauka ar priekšauta stūri acis. Šī nemaz nezinot kā būt, ko iesākt… Ak, tas meitēns, meitēns, ka vismaz šoreiz būtu godīgi darījis, ko tam liek!

Īna stāvēja ar nodurtu galvu — viņai sirds rāvās kopā, un viņa nesaprata ko darit.

Bet te jau vērās āra durvis, un nāca vecāki no darba

— abi reizē. Īna to pirmā manīja, pagriezās un gāja pretī:

«Brālītis pazudis, mēs nezinām, kur viņš palicis.»

Māte nobāla un atbalstījās pret margām.

«Kā? kas?» tēvs sarauca pieri un jautādams skatījās pāri Īnas galvai uz Karlīni.

«Jā, kungs, tā ir — puikas nav,» viņa noplātīja rokas.

«Kas tā par atbildi?» māte dusmās iekliedzās, «savāciet tūliņ savas lietas un meklējiet sev jaunu vietu!» un neatskatīdamās viņa steidzās augšā dzīvoklī.

«Es biju vainīga!» nedroši izsaucās Īna. Kakls viņai aizžņaudzās.

«Kā tad tas notika?» tēvs prasīja, skatīdamies uz Karlīni un sētnieku. Un tie nu stāstīja, ko zināja, bet skaidrības no tā bija maz.

Īnai bija tā ap dūšu, it kā kāds viņu pagrūstu dažus soļus uz priekšu; viņa nostājās tēvam cieši pretī un ātri skaitīja baidīdamās, ka to neuzklausīs:

«Kad Karlīne aizgāja veļu rullēt, brālītis aizmiga. Un tad atnāca skursteņslauči, un es uzskrēju līdzi bēniņos. Un kad es nonācu lejā, durvis bija vaļā un brālītis projām.»

Asaras viņai ritēja pār vaigiem, bet viņa pati to nejuta.

«Bet vai tad neviens cilvēks nekā nebūtu manījis?» tēvs teica. «Turpat tai pulksteņu darbnīcā taču pastāvīgi kāds aiz loga sēž.»

Un visi viņi iegāja mazajā darbnīcā. Pētera Pētersona rokās bija zeltā smalki ietverti pērļainie akmentiņi, un viņš pašreiz tos savienoja ar zelta važiņām. Viņš pārtrauca darbu un, kā jautādams, pavērās satrauktajās sejās ap sevi. Vai viņš redzējis bērnu — mazu puiku — pa kāpnēm lejā nākam, jeb varbūt kāds to nesis? Nē. Saprotams, pilnīgi droši jau viņš nevarot pateikt, tā strādājot, bieži nemaz neskatoties, kas tur aiz loga ejot un nākot. Kad tad bērns būtu nozudis? Pirms kādas stundas? Nu, tad gan viņš taisni bijis pusdienā. Pieslēdzis uz bridi veikalu un aizgājis, jo arī Burdas kungs kopš vakardienas esot aizbraucis uz Poliju.

Tēvs darbnīcā ilgāk neuzkavējās, bet steidzās mazajā šaurajā pagalmā un apskatīja tur katru stūrīti. Viņš piecēla kādas durvis, kas veda pagrabā. Vai tur varbūt puika neesot ierāpies? Karlīne šņukstēdama skrēja augšā pēc svecēm.

Pienāca arī Marija, — jaunā kalpone no otrā stāva dzīvokļa — viņa pašreiz atgriezās no tirgus ar lakatiņu galvā un grozu rokā. Izbijusies tā klausījās, kas nupat šai mājā noticis. Kas to būtu domājis — mazais priecīgais puika nozudis!

Karlīne nonāca ar svecēm, aizdedzināja tās, un nu viss mazais pulciņš — tēvs, sētnieks, Karlīne, Īna un Marija — kāpa lejā mitrajā tumsā. Viņi gāja pa šauru eju, tikai ap pašām sveču liesmām bija gaišums un arī tas nenoteikts un drebošs.

«Vili! Vili!» sauca tēvs, pa priekšu iedams.

Aiz kādas mucas izšmauca pārbiedēts kaķis.

«Nē, nē, tas ir skaidrs, bērna te nav,» sētnieks atkārtoja, celdams sveci augstu pār galvām un apgaismodams tumšos kaktus.

Bez padoma un noskumuši viņi kāpa augšā.

12. Visu atstāta.

«Kas ar tevi, meitēn, ir?» tēvs rājās, satverdams to aiz rokas stilba, «ko tu neklausi Karlīnei un atstāj brāli vienu?»

Īna sakoda lūpu, bet jau nākošajā brīdī klupa, uzmīdama uz savu garo svārku vīles.

«Kas tad tie tev par paltrakiem mugurā?» tēvs prasīja.

Pēc viņa balss Īna juta, ka tas ir nemierā ar viņu visu — viņas izturēšanās, viņas rotaļām, viņas priekiem, viņas izskatu, ka viņš to visu nosoda, par visu bargi krata galvu.

Priekšistabā stāvēja māte. Uz deniņiem un kakla tai bija sarkani plankumi. Rokas viņai trīcēja.

«Un kāpēc tad Īna nevarēja puiku uzmanīt?» viņa asi prasīja.

«Es biju bēniņos ar skursteņslauci,» Īna teica.

Viņas sejā un stāvā, ko tērpa jocīgās, nepiemēroti garās drānās, bija kaut kas ārkārtīgi nevarīgs, šai brīdī viņai likās, ka visi no tās aiziet: māte novērsās, it kā viņai būtu pretīgi uz Īnu pat paskatīties, Karlīne nozuda kaut kur virtuvē — viņai jau bija pavēlēts atstāt māju, — bet tēvs rājās:

«Vai tu arī zini, ko esi izdarījusi? Ar savu vieglprātību tu esi iegrūdusi nelaimē savu brāli un mūs. Pat sodīt tevi nevaru, jo neviens sods tev nebūtu liels diezgan.»

Īna aizklāja acis ar rokām. Viņa dzirdēja katru troksnīti: kā sirds tai sita un ausis džinkstēja, kā pulkstenis ēdamistabā tikšķēja, kā lejā kāds aizsita durvis. Māte stāvēja pie loga kā sastingusi, tēvs smagi elpoja.

«Nu, nevar jau nemaz zināt, ko mēs tagad visu nedzirdēsim,» māte pēkšņi ierunājās, strauji atzgriezdamās no loga. «Tavai meitai jau ir visādi neuzticami paziņas.

Vai tur liels brĪnums, ja kāds būtu no viņas izklaušinājis, kad pieaugušie iziet, un tad slepeni aiznesis bērnu!»

Tēvs klusēja.

«Es to domāju nopietni,» māte teica, «katrā ziņā vajadzēja šos ļaudis sameklēt, nopratināt un, ja vajadzīgs, nodot tiesai.»

«Nē, nē!» Īna bailēs iesaucās, «viņi nav vainīgi.»

«Par to tu ļauj spriest pieaugušiem cilvēkiem!» māte stingri teica. «Tev nekā vairāk nav jādara, kā šie ļaudis jānosauc.»

Īna klusēja.

«Nu, vai drīz būs?»

«Ai!» Īna nopūtās, «tie taču brālītim nekā nav darījuši.»

«Klusu!» māte uzsauca. «Pasaki, kā tos tavus draugus sauc!»

«Teobalds,» Īna klusu teica.

«Vai tas ir tas subjekts ar noplēsto apkakli? Vālodzes kundze stāstīja, ka tevi nesen redzējusi Kalēju ielā pavisam nelāgā sabiedrībā.

«Nē, nē,» Īna steidzās atbildēt, «tas nav tas. Teobalds dzīvo tur pāri pretī. Viņš ir liels un izglītots. Un tad — viņš mani izglāba, * kad man reiz tik tikko neuzbrauca auto virsū…»

«Tev uzbrauca auto virsū? Aizvien raibāk!» tēvs sašutis iesaucās.

«Nu, es gribu zināt par tiem citiem!» māte uzstājās.

«Tad vēl ir Visvaldis un Jāzeps, viņa skolas biedrs. Bet tā noplēstā apkakle nav nekāds grēks,» Īnas nopietnajā balsī skanēja asaras, «Jāzeps man stāstīja, ka Visvalža tēvs bijis slims. Viņam sasitušās brilles, un nebijis naudas ko jaunas nopirkt. Un tāpēc Visvaldis sīkumu tirgū kādam tirgotājam pārdevis savu apkakli. Viņš Jāzepam teicis, ka pārdevis to sevišķi izdevīgi un bez tam jau ziemai esot gals un, kad tēvs līdz rudenim sapelnīšoties, viņi varbūt to pašu apkakli varēšot atpirkt atpakaļ.»

«Nu,» tēvs paskatījās uz māti, «man liekas, mēs te tikai laiku tērējam ar tādu veltīgu prašņāšanu…»

Un, uzlicis cepuri, viņš izgāja, lai visu šo lietu steidzīgi pieteiktu policijai.

Īna iespiedās kaktiņā starp sienu un skapi un stāvēja nekustēdamās. Viņa dzirdēja, kā māte virtuvē izmaksāja Karlīnei algu, kā Karlīne šņukstēja un taisnojās, bet māte asi un nepiekāpīgi nogrieza viņas žēlabaino vārdu plūsmu: «Par vēlu. Pirms tam jums vajadzēja padomāt, kas var notikt, ja bērnu pamet vienu.»

Pēc brītiņa Īna piezagās pie loga un redzēja, kā Karlīne, skalu grozutvienā, sasiksnotu drēbju saini otrā rokā, mazliet salīkusi un gāzelēdamās aizgāja pa ielu ko divi iemītnieki bija atstājuši, palika tuvaks, bet tai vietā Īna juta ienākam ko smagu, netveramu, kas padarīja locekļus nespēcīgus un prātu dīvaini trulu.

Viņa novilka zīda tērpu un atkal kvernēja savā kaktiņā. Beidzot tā nošļuka sēdus uz grīdas, kamēr istabā aizvien vairāk biezēja krēsla.

Tad ieradās tēvs ar dīkiem policijas ierēdņiem. Tie apskatīja kāpnes un dzīvokli, apgaismodami katru kaktiņu ar asi gaišām kabatas spuldzēm, lika pārmeklēt mantas, vai kas netrūkstot, pierakstīja Karlīnes jauno adresi, izprašņāja ari Īnu, kas savas nedaudzās atbildes deva tikko dzirdamā neskaidrā balsī, par ko tēvs to sabāra. Beidzot tiem bija vēl vajadzīgas brālīša ģīmetnes — ja iespējams, no pēdējiem mēnešiem. Tādu neatradās daudz. Uz vienas bija redzamā Īna ar brālīti klēpī, un ari to policisti paņēma līdz.

Pusdienu neviens nebija ēdis. Tikai tagad pašā vakarā tēvs viens pats nosēdās pie galda un strēba atdzisušo viru. Īna redzēja, ka viņš to bija uzlējis uz lēzenā šķīvja — acīm redzot, viņa domas kavējās gar citām lietām. i;j

Māte stūma ciet nupat steigā atvilktās lādes un kāra drēbes atpakaļ skapjos. Ik pa brīdi viņa apstājās darbā klausīdamās, vai lejā kāds ienākdams nevirina durvis.

Ar Īnu neviens nerunāja ne vārda, it kā viņas nemaz nebūtu.

Iestājās nakts. Vecāku guļamistabā dega uguns: laikam tie domāja palikt augšā visu nakti.

Īna atgūlās tāpat ar visām drēbēm. Brālīša tukšā baltā gulta baloja caur tumsu.

«Neviens ar mani nekad vairs nerunās. Es esmu ļauna meitene. Brālītis pazudis manis dēļ,» Īna domāja.

Viņai likās, ka tā sēž uz kāda ciņa, kas, no krasta atiris, peld aizvien tālāk nepārredzami plašos ūdeņos iekšā. Cilvēkiem, kas stāv uz krasta, viņa tagad izliekas tik maza kā punkts. Ja viņa sauktu neviens nedzirdētu. Un juzdamās visu atstumta, vņā sāka šņukstēt…

Pēc brīža viņa pacēla seju un raudzījās pāri galvgalim uz logu. Baltais piepeši .kļuva gaišs, un viņa pa tā malu skatījās uz … krita no Teobalda loga. (tālāk - saķēpāta lappuse - nav iespējams izlasīt) v *'&lt;.■*

Teobalds nupat bija ienācis pa durvīm uzgriezis elektribu. Tā ka logs bija atvērts

n-iīiSol:l ipatr'l8%adav‘liļv

ii ',,:i i:■&amp;.dv, n*j^*t2gi Ri.

.icro mui..‘jtij i»r. .V.i.;k:s prekša;^:^;;; •

: •a’āsainMS ua ^ĒM^ekģ^Sj^ķ

di -.. iarakti ļeķitīgs s-. ģMi$š •.

bi;.,izlūdzieoiemi ņ.||gi .

maciņu apižkoja de^zJgā

'Mitad hl pakavviaitte? ||| .bro^as*^»*

b ja pfcd*sЈ$usi 'ķfrdfci iedztvi^j&amp;i'v

**jļNi ar w§i*ku']K*J»iЈrf, Ud* || .sāk^/.^M^if.vai^u s^pra?v, ka tāda rota s&gt;• -V'.fīra. t'Ts $kai'4yāra, spē-c^&amp;jā-n ;iaisnavām. Lo li. Si.ia. māla ;v.r ;‘M •# »ods bija _āvējifc: virs sena .•'

mas smaržoja, kad no DāuggvŽiš'…. ir

tīkliem un zivju ķeramiem kašienļ| Tft^p|a»ii-fi^s, ’ ka viņš dzird durvju dauzīšanu un svaigās b»isjs, kas

runā «senā :-•/.■ :-:.uā latviešu valodā. Bet. tiv'ir gsljfiņš no bruņām, karas tērpās rietumu ļaudis -tās pastāv no maziem tērauda gredzeniem — cieriem un slīdeņiem. Teo-balda acu priekšā parādījis ■.kpttfeafo .&amp;i|§|^3:,faukuši Rīdzenei Јv',v&gt;Ļ BrfiM&amp;s • malā

siāv bruņu .&gt;&lt;(&gt;‘46$ tērpti viri n&lt;i, kā i4wād;inn, kliedz kaut ko senajiem rīdziņM^^koka torņos ar uzvilktiem šaujamie^ lokieJ^^*' i -■ ■* nās Šautras spindzēdamas lido gaisā.. *.

Uz Teobalda apgaismoto logu raudzīdamās, Īna domāja: diezin vai viņš šodien, lejā skatīdamies, nav nejauši pamanījis, kur brālītis nozudis? Viņai gribējās atvērt logu, izliekties ārā un pasaukt. Varbūt viņš dzirdētu. Het vecāku dēļ nedrīkstēja celt troksni.

Viņa atgulās atpakaļ gultā.

Piepeši tā airūgtu žēlumu atcerējās, kā tai krusas dienā brālītis bija sniedzies pēc Teobalda dāvinātā ķieģeļa gabaliņa. Viņa to toreiz puikam ar varu atņēma kliegdama: «Atdod, atdod, tas nav tev!» Ja viņa brālītim šo talismanu būtu atdevusi, varbūt tas viņu būtu pasargājis arī no šīs dienas nelaimes …

13. Murgi.

Pamazām Īnu pārņēma raibu murgu pilns miegs.

Viņa redz, ka brālītis līdzās baložiem tup uz mazā balkoniņa margām. Īna bailēs skrien ārā, lai to noceltu lejā, bet brālītis pieceļas kājās, izpleš rokas kā spārnus un lido zemē. Pārbijusies tā pieskrien pie margām un skatās pagalmā: bet brālītis nebūt nav sasities, viņš raugās augšā un smej. Nu arī viņa izpleš rokas un laižas tam pakaļ. Mazais skrien ārā uz ielu. Īna to grib noķert, bet tas jož neparasti ātri, aiz prieka spiegdams. Ielas vidū ir lūka: tā pati no sevis atveras un aprij brālīti…

Īna nemierīgi mētājās pa gultu. Tai parādījās cits sapnis.

Māte noliek uz galda vāzi ar lauvmutītēm — sāi'tām, zeltoti brūnām, tumšsarkanām — un iziet ārā. Īna norauj dažus ziediņus un spiež tos, tā ka izskatās, it kā lauvmutītes virinātu žokļus vaļā un ciet. Piepeši norautie ziedi sāk augt, pārvēršas sarkanās un zeltainās lauvu galvās, kas pašas no sevis valstās pa galdu, plāta rīkles, asos zobus un smailās mēles rādīdamas, un rūc aizvien dobjāk un briesmīgāk.

Bailēs pukstošu sirdi Īna pamodās. No ostas skanēja kuģa pūtiens. Baigi un drūmi kā kliedziens tas lauzās caur nakti. Bet gaišais atspīdums no Teobalda loga — cik ilgi viņš šonakt paliek augšā! — to nomierināja.

Jau atkal Īna sapņo. Tēvs stingri prasa: «Kur ir tava rēķinu grāmata?» Ai dieniņ, bija pavisam piemirsies, ka tā pirmīt delverējoties paslēpta zem caurā pakāpiena. Viņa ātri skries to dabūt. Taustīdamās, steigā gandrīz klupdama, Īna uzkāpa līdz pašiem bēniņiem un izvilka grāmatu no paslēptuves. Sirds pukstēja no straujā kāpiena, un viņa mirkli atsēdās uz pēdējā pakāpiena.

Lejā gulēja kāpņu telpa: pa mazajiem lodziņiem lija mēness gaisma, padarīdama tumsu caurspīdīgu.

Bet kas tur nāca lejā, soļiem rībot? Tā bija vesela sabiedrība, kas tagad smagi kāpa augšā it kā akmens kājām. Vecie pakāpieni čīkstēja un vaidēja.

JJn Īna piepeši skaidri jūt: tie ir viņi — tikumi no Pētera baznīcas ieejas durvīm. Tie nāk, lai prasītu no Īnas atbildību.

Lūk, kāpņu līkumā tā jau ierauga akmens sejas un plecus, uz kuriem krīt mēnesnīcas blāvie plankumi. Pa priekšu nāk tikums ar raito soli — pats pirmais. Viņam cieši uz pēdām — tas ar plīvojošām drānām. Var redzēt, ka viņš steidzas sašutuma dzīts. Īna vēl pamana zelta krustu un kausu spīguļojam. Viņa redz, ka baloži paceļas no sava nesēja rokas, uzlido gaisā un, nemierīgi dūdodami, apsēžas uz kāpņu margām.

Īnai sirds bailēs pukst. Viņa uzlec kājās un pieskrien pie bēniņu durvīm — bet tās ir aizslēgtas. Ari paslēpties te nekur nevar.

«Īna!» sauc visvairāk sašutušais tikums, citiem priekšā nostādamies, «kur ir tavs brālis?»

Īna trīc, bet tomēr brīnīdamās vēro, kā viņa cirtas un drēbju vīles lokās vējā. Tas laikam ir dusmu vējš, kas tam nāk no iekšienes.

«Atbildi!»

Un arī visi pārējie tikumi sauc: «Atbildi! Atbildi!»

Īna aizklāj seju ar plaukstām un skaļi sāk raudāt.

«Tu nevari atbildēt!?»

Īna atrauj rokas no sejas un skatās apkārt izplēstam asarainām acīm, it kā palīdzību meklēdama. Bet viņā vēršas bargi, stingi skati.

Te parādās tikums ar jēriņu, kas nācis pats pēdējais. Lēnīgi noliekto galvu paceldams, tas klusu iebilst:

«Bet meitene ir nelaimīga un nožēlo notikušo.»

«Ko tas līdz, ka viņa nožēlo?» apsūdzētāja tikuma drānas sāk plandīties kā vētrā, «vai viņas pārkāpums ir piedodams ?»

Viņš sažņaudz paceltās rokas un, kad citi klusē, turpina:

«Vai jums arī zināms, kā viņa veic savus pārējos pienākumus? Vienreizvienu tā vienmēr vēl nav iekalusi un šodien savu rēķinu grāmatu noslēpusi kāpņu spraugā, kur žurkas to var sagrauzt!»

Un, pirkstu pacēlis, tas rāda uz saņurcīto grāmatu, ko meitene spiež pie krūtīm.

«Ak Dievs!» Īna nopūšas — tie ir bargi, bet patiesi vārdi.

Un piepeši tā ar šausmām jūt, ka vecās kāpnes vairs ilgāk neiztur akmens tēlu svaru. Nolīkušie dēļi brīkšķēdami lūzt, un putekļu mākoņos ietītā Īna ar visiem tikumiem gāžas dziļumā…

14. Dažādas pārgrozības.

Nosvīdusi tā pamodās. Dievs, viņa tomēr dzīva un vesela gulēja savā gultā, turklāt ar visām drēbēm. Jā, kā tad: brālītis bija pazudis, vecāki dusmoja, Karlīne atlaista! Vakardienas smagumi tai uzvēlās par jaunu, nospiezdami visus mazos priekus, kas parasti pieteicās līdz ar nomodu.

Te viņa izdzirda mātes balsi aiz durvīm:

«Ašāk, ašāk celies augšā! Zini, ka mums vairs nav Karlīnes. Aizej uz veikalu pēc piena! Bet drīz!»

Īna piecēlās. Drēbes bija saņurcītas. Aukstajā istabā viņa trīcēja. Pa pusei vēl no miega apreibusi, tā āva kurpes kājā, apģērba mēteli.

Lejā kāpjot, tā baidījās satikt mājniekus: tie taču visi zināja, ka viņa. ir tā palaidnīgā meitene, kuras dēļ pazudis mazais puika. Bet arī pa ielu ejot tai likās, ka ļaudis to savādi uzlūko, jo tūliņ redz, ka ar viņu kas sevišķs noticis. Katram tā steidzās garām ar nodurtu galvu.

Pie veikala letes drūzmējās vesels bars pircēju. Pārdevēju bija tikai divi, un tirgošanās tāpēc veicās lēni. Un kā visa te katram nevajadzēja! Kāda paresna sieviete pirīta petroleju, dedzināmo spirtu, zābaku ziedi, Marseļas ziepes, žāvētas reņģes, olas, sviestu, krējumu, sieru, maizi un pienu. Likās, ka tam gala vairs nebūs.

Nāca jauni pircēji. Nevienam nebija ne drusciņas laika. Katrs spiedās priekšā. Īnas nedrošo vaicāšanu pārdevējs nepamanīja. Viņš aizvien piegriezās citiem. Māte taču piekodināja Īnai steigties ašāk. Tā bija netaisnība, ka viņai tik ilgi nācās gaidīt! Tā pagāja vairāk nekā pusstunda. Beidzot Īna saņēma savu piena pudeli.

Kad viņa ienāca dzīvoklī, māte sausi teica:

«Tēvs jau ir projām. Viņš nevarēja sagaidīt.»

Arī viņa jau lika cepuri galvā un, durvīs atgriezdamās, uzsauca:

«Tā ka tu man nekur ne soli neizej, kamēr mēs pārnākam!»

Īna palika viena. Viņai gribējās iziet uz kāpnēm un paņemt noslēpto rēķinu grāmatu, lai izlīdzinātu vismaz šo vēl nepamanīto grēku, bet mātes stingrā piekodinām juma dēļ viņa to neuzdrošinājās darīt.

Viņa klīda apkārt pa istabām.

Viesistabā uz paklāja gulēja brālīša gumijas ēzelītis. Viņa to uzcēla un nesa ielikt rotaļlietu lādē. Bet, atvērusi vāku, tā redzēja, ka viss samests juku jukām, un sāka to sakārtot.

Koka automobilim bija saliekušies vai nolūzuši riteņi. Viņa tūdaļ dabūja rīkus un jo centīgi sāka tos labot. Naglas zem viņas neveiklajiem āmura sitieniem liecās līkas. Bija tās jāvelk ārā un jāmēģina iesist otrreiz. Pāra reizes viņa sev sāpīgi nodauzīja nagus. Pēc tam viņa no saviem krājumiem sameklēja lenti ar zvārgulīšiem un apsēja to brālīša mēi’kaķīšam. Viņa ielika lādē arī divus savus kopā sasprādzētus modemus sunīšus, kas brālīšam tik ļoti patika, bet ko viņa tam līdz šim tikko ļāva aptaustīt.

Ja brālītis atgrieztos, lai tad viņam būtu prieks par šiem pārsteigumiem!

Beidzot viņa sāka domāt, ka pati lāde ir saskrambāta un noberzta un ka derētu to atsvaidzināt. Ar nazīti un smilšpapīru viņa noberza lādes vāku pavisam gaišu un tad sāka to pārkrāsot ar savām ūdens krāsām.

Lūk, lejā būs zaļa pļava ar dzeltenām pienenēm. Tur ganīsies zirgi. Noliekuši galvas, viņi plūks zāli. Bet kā to uzgleznot? Kakli zirgiem izskatās tik gari kā žirafēm. Bez tam tik lielam laukumam sāk aptrūkt krāsu. Un tā nu iznāk, ka zāle ir ne tikai zaļa, bet vietām arī zila un ka pa to brien ne tikai melni un brūni, bet arī sarkani un mēļi zirgi.

Gleznojums ir koši raibs. Puikam tas droši vien patiks!

Tā darbojoties, Īnai paliek itin viegli ap sirdi. Gan jau brālīti atradīs!

Viņš pārnāks un atkal, ņurdēdams vai gaiši kliegdams, tipinās pa visām istabām, gribēs dabūt visas Īnas lietas, un viņa arī dos tam, ko vien viņš prasīs.

Jau pēc pulksten divpadsmitiem pārnāca māte.

Pēc brītiņa ieradās montieri un sāka guļamistabā ievilkt tālruni. Māte to vēlējās: tā viņai tūliņ varētu paziņot par puikas atrašanu.

Un tad atnāca jaunā kalpone — Milda.

Mātei bija jārunājas ar montieriem, un tāpēc viņa lika Īnai aizvest atnācēju meitas istabā.

«Cik debešķīga maza istabiņa!» viņa izsaucās, atvēra čemodānu un sāka izkravāties.

Karlīnei bija svītrotas lauku segas, linu palagi un spilvenu kulēm ar pašas darinātām mežģinēm. Mildai tādu bagātību nebija. Viņa matracei pārsedza tādu kā izbalējušu tumšzaļu galdautu, virsū uzmezdama vēl savu mēteli.

Toties Mildai bija visādi attēli — skaistas jaunkundzes ar šaurām uzacīm un smaidītāji kungi.

«Visas tās ir zvaigznes,» viņa paskaidroja, sprauzdama attēlus pie tapētēm.

Uz galdiņa, loga un plaukta tā uzlika ietvarus ar fotogrāfijām. Uzmanīgāk ieskatīdamās, Īna redzēja, ka visas tās attēloja pašu Mildu: dažās tā rokās turēja puķes, citur bija bez puķēm, bet visur smaidīja.

«Tie ir seni uzņēmumi,» viņa piezīmēja, «kad saņemšu algu, uzfrizēšos un aiziešu, lai uzņem par jaunu.»

Iekārtošanos pārtrauca māte, stāstīdama Mildai, kas jāgatavo pusdienā.

Jau pēc minūtēm divdesmit plīts bija aiz karstuma nokaitēta balta. Tad Milda norāva riņķus un uzlika pannu uz sarkanām liesmām. Visa virtuve pildījās degoša sviesta dūmiem. Zivis sprakšķēdamas cepās, un Milda dziedāja dziesmiņu par laimi, kas nāk tik vienreiz maijā.

Viņa to dziedāja arī pēc pusdienas, traukus mazgādama.

«Vai tad šo mūžīgo vītarošanu nevar apklusināt?» tēvs nepacietīgi teica, paceldams galvu no avīzes, un māte gāja apsaukt Mildu.

15. Mīklains gadījums.

Tad tēvs zvanīja ar jauno aparātu uz policiju, bet nekādu ziņu par brālīti nebija. Īna klausījās, elpu aizturējusi. Nejauši viņas skats apstājās pie avīzes, ko tēvs bija atstājis uz dīvāna. Kas tas? Viņa to strauji satvēra: tur jau bija brālīša ģīmetne. Un virsū uzraksts — «Mīklains gadījums».

Viņa lasīja:

«Vakar pusdienas laikā N. ielā 9—2 vieni palikuši divi bērni: sešus gadus vecā Īna (nepareizi: viņai taču jau drīz būs astoņi ar pusi!) un pusotra gada vecais Vilis. Meitene ar skursteņslaucītājiem uzkāpusi bēniņos, atstādama durvis vaļā, un pa to laiku mazais bēms bez pēdām nozudis.»

Īnai sirds sarāvās šausmās: tātad tagad tas jau iespiests skaidiņ un gaiši, katrs to var paņemt rokā un izlasīt — arī par viņu, Īnu… Jā, jā, arī Teobalds un Visvaldis ar Jāzepu to lasa, un ko gan tie domā par viņu ? Droši vien nosoda. Varbūt pat vairs nesveicinās uz ielas.

Bikli tā piegāja pie loga un skatījās uz Teobalda mitekli. Bet viņa laikam nebija mājās. Piepeši viņa ieraudzīja, kā durvis uz ielu atvērās un tur parādījās vingrs stāvs lietusmētelī. Jā, nu Teobalds pat paskatījās uz augšu, bet tad likās, ka viņš tīšām tūdaļ atrāva acis no viņas loga. Tas negrib viņu redzēt! īnāi asaru kamols iespiedās kaklā.

Bet te viņa atkal izdzirda priecīgas dziesmiņas dudi-nāšanu virtuvē. Milda tik ātri nevarēja pierast pie klusuma režīma. Tagad viņa dziedāja bez vārdiem, brīžiem dzidri trallinādama kā putns.

Tēvs, saīdzis pieceldamies no rakstāmgalda, ar troksni atgrūda krēslu. Tai pašā mirklī pirmoreiz iezvanījās tālrunis. Mātei tā trīcēja rokas, ka satvertā klausule tikko nenokrita zemē. Tēvs un Īna ieskrēja guļamistabā. Bet izrādījās, ka savienojums bijis nepareizs.

Neviens tai pēcpusdienā vairs nezvanīja — visa smeldzīgā, satrauktā gaidīšana bija veltīga.

Ja nu arī rītdiena un parītdiena tā paiet un brālītis nepārrodas? — Īna domāja. Ja viņš vispār nekad vairs nepārnāk? Kā tad viņi te vieni paši turpmāk dzīvos?

Mātei stipri sāpēja galva. Tēvs aizsūtīja Mildu uz aptieku pēc pulveriem, bet Īnu uz veikalu pēc ledus, ko mātei likt uz galvas.

Tikko Īna izgāja uz ielas, viņai pretī ar avīzi rokā gadījās Teobalds. Bikli Īna gribēja atrauties atpakaļ durvīs, bet Teobalds sauca:

«Kas tad tev, meitenīt?»

Īna apstājās ar nodurtu galvu un, asaras valdīdama, prasīja:

«Vai jūs varbūt vakar no augšas neredzējāt, kas aizveda puiku?»

«Kas par puiku?» acīmredzot viņš nekā nezināja.

Bet Īna palūdza viņa avīzi, uzšķīra lapu ar brālīša ģīmetni un «Mīklaino gadījumu» un parādīja to Teobaldam.

Viņš to izlasīja pavisam pārsteigts.

«Un vakar tas noticis. Ap pusdienas laiku. Pagaidi: kur es tad biju? Jā, lekcijā, nieka lekcijā,» kā redzams, viņš to tagad rūgti nožēloja, «būtu es labāk sēdējis pie loga! Jā, tāds mazs puika, kas liek kājiņas uz iekšu, ar lielu ādas cepuri? Es jau vēl aizvakar redzēju jūs abus pie durvīm kopā ar kādu padruknu kundzi.»

«Tā bija Karlīne, un māte viņu vakar atlaida,» Īna nopūtās, «un viss tas ir manis dēļ, un es droši vien reiz nonākšu ellē,» Īnas balss aizrāvās, «es izgājušo nakti redzēju sapnī tikumus, kas mani tiesāja.»

«Tikumus?» Teobalds brīnījās.

«Nu jā, tikumus no Pētera baznīcas ieejas durvīm.»

«Ak tā!»

«Tikai tikums ar jēriņu mani mazliet aizstāvēja, bet tas nekā nelīdzēja.»

Teobalds pasmaidīja.

«Un tagad tēvs un māte ar mani nemaz vairs nerunā, un cilvēki uz ielas man skatās savādi virsū. Man likās, ka jūs pirmīt nogriezāt seju, kad ieraudzījāt mani logā.»

«Nē,» Teobalds nopietni kratīja galvu, «tad es tevi vienkārši aiz aizkariem nebūšu saredzējis. Mēs taču esam draugi!»

Īna sāk šņukstēt. Teobalds viņai uzliek roku uz pleca:

«Tev nevajag bēdāties, gan jau puiku atradīs!»

«Bet es tagad nevaru te ilgāk stāvēt. Mani sūtīja pēc ledus, ko mātei likt uz galvas.»

Un tā nu Teobalds viņai iet līdzi un saka, ka ledu tā veltīgi gribot meklēt pie maiznieka, bet ka to droši varēšot dabūt alus pārdotavā. Un pa ceļam viņš Īnai sīki liek izstāstīt visu notikušo un aprakstīt visus cilvēkus, kas mājā dzīvo un ar ko tie uz ielas satikušies.

«Pašā augšā viens pats dzīvo Afanasijs Burda, bet tas bija izbraucis. Tad ir mūsu dzīvoklis. Un zem mums — es lāgā nezinu… jā, jā — kāda veca kundze ar reuma-tismu. Karlīnei to stāstīja Marija, kas pie viņas kalpo. Un lejā aiz tā dzelteni zaļā loga strādā Pēteris Pētersons.»

«Kas tas tāds ir?»

«Pulksteņu taisītājs, bet bez tam viņš darina kādu skaistu rotu no sidrabainiem akmentiņiem un smalkām važiņām, bet to viņš labprāt vēl citiem nerāda.»

«Ak tā.»

«Un sētas mājā dzīvo sētnieks — vairāk es neviena nezinu.»

«Bet pastaigājoties — vai tur kādi sveši cilvēki brālīti neievēroja?»

«Jā, šad tad kāds teica, ka viņš esot jauks bērns. Laikam sevišķi viņa cirtaino matu dēļ.» Īna kaut ko atcerējās:

«Tā nesen 15. Maija dārzā, kur Karlīne mūs veda pastaigāties, vējš brālītim norāva cepuri, un viņš tūdaļ tai

tuntuļoja pakaļ. Cepure atsitās kādam kungam pie kājām. Puika sniedzās pēc tās un nokrita četrrāpus. Tad kungs viņu pacēla ar visu sakampto cepuri gaisā un teica: «BrĪnumjauks bērns!» Brālītis toreiz sāka nežēlīgi kliegt — kungam bez tam bija melnas drēbes … Bet brālītis vispārīgi aizvien turējās pie Karlīnes un pie svešiem negāja. Dažas aukles tai dārzā viņu sauca mīļos vārdos, bet viņš nemaz neklausījās.»

Teobalds padomāja un prasīja:

«Vai tēvs nav saņēmis kādas vēstules par brālīti?» «Nē,» vismaz Īna nezināja.

16. Poēzijas varā.

Kad Īna pārnāk mājās, viņai ir daudz drošāki ap sirdi: varbūt, ka nemaz tik briesmīgi nebūs!

Māte gul gultā, acis nenovērsdama no mazā melnā tālruņa aparāta. Pie viņas atnākusi viņas draudzene Vālodzes kundze un tagad tai liek ledus kompreses uz pieres.

Īna paņem Teobalda dāvināto ķieģeļa gabaliņu, iesien to mutautiņā un aizbāž sev aiz jostas. Tā kā viņai nav īsti kur dēties, tā ieiet virtuvē, kur šņāc prīmuss.

Pie virtuves galda sēž Milda un raksta. Viņa noraksta dzejoļus no grāmatas kladē. Grāmata tai pieder pašai, un nebūtu nekādas īstas vajadzības dzejoļus pārrakstīt. Viņa to dara aiz tīras patikas. Tāda ar pašas rokrakstu pārrakstīta dzeja raugās uz viņu daudz sirsnīgāk nekā no grāmatas, tā ir kā pieradināta stirna, jauka un pieglaudīga kā smalka ievalkāta kurpe.

«Paklau’, vai tas nav debešķīgi!» Milda saka Īnai, pabeigusi vienu pantu un lasīdama to Īnai priekšā: «Mēness klusi dzelmē zaigo.

Vai tu dzirdi balsi maigo?

Tā par papardīti dzied,

Kas uz tālas salas zied…»

«Tā ir sapņaina dzeja,» Milda paskaidro, «bet man ir arī traģiskas kā, piemēram, šī,» viņa atšķir dažas lapas atpakaļ:

«Nosit pulkstens divpadsmit,

Lēni asins dzīslās rit,

Izplaukst melna roze zarā,

Nododos nu likteņvarā.»

Tādas peršas Īna dzirdēja pirmoreiz un sāka lūgt, lai Milda palasa vēl ko. Tā nelikās divreiz lūgties, bet devīgi skandēja Īnai priekšā visu savu burtnīcu.

Prīmuss šņāca, ūdens burbuļodams dancināja katla vāku, bet ne Milda, ne Īna to nemanīja. Viņas bija pilnīgi poēzijas varā. Milda gan turēja savā priekšā burtnīcu, bet tikko tanī ieskatījās. Aizvērtām acīm tā skaitīja peršas no galvas.

Īnai gaužām patika atskaņas. Un daži nedzirdēti vārdi mulsināja prātu kā mīklas, piemēram, «mūzas», «Kas ausīs medainus vārdus dūc.»

Milda saka, ka tās būšot vai nu bites vai kamenes.

Citur teikts:

«Dzidrajā aitērā lidoja Pēgazs.»

«Kas tas ir Pēgazs?» Īna prasīja.

«Nu, tā, droši vien, ir kāda jauna sporta lidmašĪna,» Milda apstiprināja, «man liekas, ka pagājušos aviācijas svētkos es ko līdzīgu redzēju.»

Un piepeši tā bija aizmirsusi ir dzejoļus, ir Inu un sapņaini raudzījās tumšajā logā.

«Tēja? kur paliek tēja?» tēvs saīdzis pavēra istabas durvis.

Un tūdaļ Milda bija kājās, nogrieza prīmusu un sāka klabināties ar tējas traukiem. Un jau piecās minūtēs viņai viss bija gatavs, galds uzklāts, ka labāki nevarēja. Servjetes bija saliktas līdzīgi pāvq astēm vai propelleriem.

Diemžēl, viņas noskumušie kungi tai vakarā šos mājturības smalkumus nepamanīja: jo māte galvas sāpju dēļ nepiecēlās no gultas, bet tēvs pa vakariņu laiku bija nogrimis sevī.

Vienīgi Vālodzes kundze, pie galda sēzdamās, sasita rokas un sajūsmā izsaucās:

«Mīļā Elza, tava jaunā kalpone būs īsta Indijas pērle!»

«Man gan viņa liekas tāda gaisīga,» tēvs atteica.

Katrā ziņā gaisa augstumi un lidoņi Mildu lielā mērā interesēja. Tiklīdz ierūcās kāda lidmašĪna, viņa tūdaļ atrāva logu vai balkoniņa durvis un ar atgāztu galvu pētīja debesis, un Īnai viņa jau bija pačukstējusi, ka sestdien tai — vai lūst vai plīst — jātiekot uz aviācijas balli.

17. Trīs detektīvi un viens bērna zābaciņš.

Trešajā dienā pēc brālīša pazušanas Īna uznesa uz bēniņiem masku tērpu, kurā tai nelaimīgajā dienā bija pārģērbusies.

Platmali viņa uzmeta uz vadža — baltās strausa spalvas novilnīja vien. Tad pakāpusies piekabināja pie naglas zīda kleitu. Tur nu tā karājās lieliska un kupla, zili zaļa un čaukstoša kā siltzemju jūra līksmā dienā. Likās, ka tanī bija sabēguši visi Īnas līdzšinējie bezbēdīgie prieki, un viņa pati stāvēja zem tās sīciņa un skumja.

Pasitusi padusē apburzīto rēķinu grāmatu, tā lēni kāpa lejā. Uz ielas spīdēja saule, un viņa gribēja paieties līdz stūrim un atpakaļ. Bet tikko tā atvēra durvis, viņa ieraudzīja Visvaldi un Jāzepu, kas pētīja mājas numuru.

Apjukusi viņa palika uz sliekšņa stāvot.

«Vai tu nezini, kurā dzīvoklī tas bērns nolaupīts, par ko vakar bija avīzē rakstīts?» Visvaldis prasīja.

BrĪnums — arī tie nekā nezināja!

«Nu, mūsu dzīvoklī, jo tas ir mans brālis.»

«Tad tu esi tā —Tpagaid’, kā viņu sauca?»

«Īna,» Jāzeps Visvaldim piepalīdzēja.

Īna bikli palocīja galvu.

«Nu, tas taču ir taisni lieliski!» Visvaldis priekā izsaucās. «Tad tu mums varēsi palīdzēt puiku uzmeklēt.»

Īna ieplēta acis:

«Vai tad mēs to varam? To jau dara policija.»

«Ak, ko policija!» Visvaldis teica ar vieglu nicināšanu. «Sarežģītākos gadījumos tā bieži izrādās nevarīga. Tur svarīgāka ir atsevišķa gudra galva, kas prot kombinēt. Varbūt arī mēs to spētu… Vai tu esi dzirdējusi kaut ko par šerloku Holmsu? Lūk, tas bija cilvēks ar smadzenēm un drosmi, pārāks par visiem policistiem. Lai notvertu noziedzniekus, tas dažreiz pats Kļuva par kramplauzi. Nu, mums tas varbūt nebūs vajadzīgs,» viņš iebilda, redzēdams Īnas izbijušos seju. «Katrā ziņā tagad šo lietu kārtosim mēs ar Jāzepu.»

Jāzepa acis aiz brillēm klusi iemirdzējās. Viņš izvilka no kabatas kartīti un rādīja Īnai: tā bija no laikraksta izgriezta brālīša ģīmetne rūpīgi un glīti uzlipināta uz četrstūraina papes gabala.

«Visprātīgākais, ko mēs tagad varam darīt,» Visvaldis teica, «ir nosēsties un novērot ikvienu cilvēku, kas te staigā garām. Kā zināms, nozieguma vieta mēdz pievilkt noziedznieku, un viņam gribot negribot tur jāatgriežas.»

Tā nu viņi sēdēja uz pakāpiena ieejas priekšā, ar sasprindzinātu uzmanību vērsdamies katrā nācējā.

Pagāja garām kāds jauneklis ar garu, tievu dzelzs stieni pār plecu, kas, viņam soļojot, šūpojās augšā lejā. Viņš uz 9. numura māju nemaz nepaskatījās. Tad nāca kāds strādnieks ādas priekšautā, kas likās meklējam kādu noteiktu māju vai veikalu, šad tad tas atskatījās uz zirgu, kas gudri tam pa ielu sekoja, vilkdams ratus ar oglēm.

Nu, varēja redzēt, ka šie divi cilvēki nebija nekādi noziedznieki.

Bet tad nāca vecis, pavisam ievērojams, nekad neredzēts stāvs: klibs, uz spieķa atspiedies, ar gaj-u izplūkātu bārdu un divām lielām tarbām. Viena acs tam bija sarkana un aizpampusi, bet ar otru viņš uzmeta bērniem pē-tīgu skatu un ieķērcās:

«Ir kas pārdodams?»

Sētnieks, kas šai brīdī iznāca pa vārtiem ar slotu, teica:

«Ja gribi, ienāc, man sakrājušās šādas tādas pudeles!»

Viņš veda tarbu nesēju caur pagalmu, bet Visvaldis, pa pusei piecēlies kājās, skarbi nočukstēja:

«Sekosim viņiem!»

Kamēr sētnieks kravājās pa pieliekamo kambari, vecis gaidīja mazajā virtuvē. Bērni stāvēja pusviru atstātajās durvīs.

Vecis nolika tarbas uz grīdas un tad, klusi sevī ko bubinādams, sāka pa vienu rakņāties.

Sētniekam bija pilnas rokas pudeļu:

«Nu, cik tu soli?»

Bet vecis vilka no tarbas izbalējušu dzelteni sarkanu diegu virvi ar bumbuļiem galā un piedāvāja to naudas vietā.

Pie viena bumbuļa bija pieķēries mazs bērna zābaciņš, un arī tas nu nāca dienas gaismā. Visvaldis zābaciņam uzklupa kā vanags pelei un gribēja to tuvāk apskatīt, bet vecais ne pa jokam uztraucās un tūdaļ rāva to saviem līkajiem pirkstiem no Visvalža rokām ārā, izkliegdams nesakarīgus vārdus.

«Ko jūs te maisāties pa kājām?» sētnieks uzkliedza, un visi trīs atkāpās kāpņu telpā.

«Saki, vai tavam brālim pazušanas dienā bija jauni vai veci zābaki kājā?» Visvaldis jautāja Īnai.

«Nu, tādi diezgan pavalkāti, es domāju.»

— «Tādi, kā tas tur?»

— «Gandrīz.»

«Nu, tam vecim droši vien ir kas aiz ādas. Kāpēc viņš citādi tā uztrauktos? Pagaidait! man jāzina, kas viņam ar sētnieku runājams.»

Viņš piespieda ausi pie durvju šķirbas. Iekšā bija dzirdama skaļa sarunāšanās, jo vecis likās pakurls.

«Virve ir gandrīz jauna, ja to iemērc krāsā — iznāks smalka jo smalka josta.»

«Es jau teicu, ka man tādu jostu nav kur likt, un 50 santimu par tik smalkām pudelēm nav daudz prasīts.»

Tā viņi kaulējās labu brīdi.

«Zini, kāda man pašreiz ir kombinācija?» Visvaldis čukstēja Jāzepam: «lai Īnas brāli pēc drēbēm nevarētu uzzīmēt, laupītājs to pārģērbis. Vecās drēbītes un zābaciņus tas pārdevis šim pašam pauniniekam.»

«Bet varbūt viņš pats ir tas laupītājs,» Jāzeps ar piesarkušiem vaigiem čukstēja.

«Jā, jā, līki trīcoši pirksti, glūnīgs skats,» Īna sevī domāja, «droši vien tas ir briesmīgs cilvēks.»

«Vai tik viņš nav sameties ar sētnieku uz vienu roku?» Visvaldis izsaucās, «tas atnācis izzināt, kāds ir stāvoklis. Tagad pat viņi tur runā par pudelēm un virvi, bet varbūt tā ir tīrā viltība un visam tam ir kāda cita slepena nozīme.»

«Bet sētnieks taču mums pats palīdzēja brālīti meklēt,» Īna iebilda.

«Ak ko!» par tādu vientiesību sašutis, Visvaldis norūca, «to viņš darīja tīšām, lai novērstu no sevis aizdomas.»

«Aši prom, vecis nāk!» Visvaldis komandēja, visi trīs skrēja pāri pagalmam ielas mājas kāpnēs un no turienes glūnēja pa stikla durvīm.

Vecis iznāca ar pudelēm pieblīvētu tarbu: viņam klibojot, bija dzirdama skanēšana.

«Paturēsim viņu acīs un sekosim tam nemanot!» Visvaldis čukstēja tālāku rīkojumu.

Brītiņu viņš skatījās pa ielas durvju spraugu un tad izsaucās:

«Nu ir laiks!»

Viņi pārskrēja ielas otrā pusē. Kādu simts soļu atstatumā, veicīgi klibodams, šūpojās dīvainais stāvs ar tarbām. Nu viņš iegriezās šķērsielā, un Visvaldis ar Jāzepu kā vējš drāzās uz priekšu. Īna palika mazliet iepakaļ. Uz stūra zēni atkal brītiņu gaidīja, lai starp pauni-nieku un viņiem rastos kāds atstatums, un tur Īna tos panāca. Tad atkal sākās sekošana. Reiz vecis laikam nejauši pagrieza seju atpakaļ, un Visvaldis tai pašā mirklī iespiedās kādā pagraba lodziņā blakus kaķim. Tad nāca citas ielas, kur bija vairāk gājēju un slepenā sekošana izrādījās vieglāka. Beidzot pauninieks iegāja kādos Vecpilsētas vārtos. Bērni uzmanīgi tam lavījās no muguras. Vecis pazuda kāpņu telpā.

«Pagaidait te!» Visvaldis čukstēja, «es viens pats paskatīšos, ku^ā dzīvoklī viņš ieies.»

Jāzeps un Īna palika gaidām tumšajā pagalmā, pie sienas piespiedušies.

Nevilšus acis paceldama, Īna pretējā sienā ieraudzīja augstus aizmūrētus vārtus, izgreznotus dažādiem nomelnējušiem tēliem: pašā augšā bija redzams kamielis, l&amp;s soļoja gausā gaitā, no pilnības ragiem bira augļi un ogas, bet uz stenderēm ņirdza zobus briesmīgas it kā pūķu, it kā lauvu galvas. Īna atcerējās savu sapni par lauvmutītēm, kas pārvērtās briesmoņu galvās.

«Paskaties, cik tie ir dusmīgi!» viņa čukstēja Jāzepam.

«Kas?» viņš lāgā nesaprata, «ak tā! bet tie jau ir no akmens. Lūk, tur nāk Visvaldis!»

Visvaldis skrēja pilnā sparā.

«Vecis iegāja trešā stāva dzīvoklī un sāka kaulēties to pašu pudeļu dēļ,» viņš stāstīja, «liekas, ka tas drīz nāks ārā. Es katrā ziņā gribu izdibināt, kur viņš tos zābakus ņēmis, žēl, ka nav naudas, ko viņam piesolīt…»

Īnai kabatā atradās 20 santimu, ko tā labprāt šim mērķim ziedoja baidīdamās, vai tik nebūšot par maz.

Bet nu Visvaldis gudroja, ka viņam vajadzētu steidzīgi pārģērbties.

Viņš novilka mēteli un pasvieda Jāzepam:

«Pievāc!»

Tad paņēma kādu zaļu grīdsegu, kas sētā bija iznesta izpurināšanai, un aptina sev apkārt līdzīgi gariem sieviešu svārkiem.

«Tu, Īna, varētu man aizdot savu šalli!»

To viņš sev aplika ap galvu un sasēja zem zoda mezglā.

To darīdams, viņš stāstīja:

«šerlokam Holmsam Londonā bija pieci dzīvokļi, kur tas, noziedzniekiem sekodams, vajadzības brīdī varēja vienā minūtē pārtaisīties par gluži citu cilvēku.»

Bet arī šai nevīžīga izskata čigānu skuķī neviens nebūtu sazīmējis Visvaldi.

«Palūkojies, Jāzep, vai pa trešā stāva logiem kāds mūs nenovēro! Nav neviena? Ko? Kāda izpūrusi galva?»

Īna pamanīja kādu sievieti baltā blūzē koši dzelteniem matiem. Laikam viņai virtuvē bija kļuvis par karstu, un tā atgrūda logu. Bērni atrāvās kādās durvīs vārtu ejā. Bet Visvaldis tūliņ bija gatavs un nostājās pagalmā. Pēc minūtēm piecām pa durvīm iznāca pauninieks. Tagad viņam arī otra tarba bija pilna ar pudelēm.

«Mīļo veco papiņ, vai tev nebūtu kāda skrandiņa, kāda kurpīte nabaga čigānietes bērniņam?» Visvaldis līganā gaitā, soļus krustiski sperdams, tuvojās vecim.

«Nav, nav!» pauninieks īsi nokapāja atbildi, nepiekāpīgi un vienaldzīgi virzīdamies uz vārtiem.

Bet čigāniete neatstājās:

«Ak manu zelta papiņ, es jau neprasu par velti, es tev varu samaksāt ar pašu īstāko naudu.»

Visvaldis pāris reizes pasvieda gaisā savu 20 santimu gabalu.

«Atkāpies un ej savu ceļu, es jau teicu, ka man nav nekā!»

Vecis gribēja to pagrūst sānis, bet Visvaldis ieķērās viņa tarbas stūrī. Vecais sāka trīcēt. Uztraukumā viņam kūja grabēdama nokrita zemē, un viņš, kā sargādams, apklāja tarbas savām līkpirkstu rokām.

«Čigāna bērniņam salst kājiņas, dodi, dodi zābaciņus!» Visvaldis lūdzās, nelaizdams tarbas stūri vaļā.

Drebelīgais ēnai līdzīgais večuks negaidot sāka aizsmakušā balsī bļaut:

«Palīgā! Palīgā!»

Atvērtajā logā parādījās izpūrušā dzeltenā galva.

«Kas tad tur par nelaimi?» sieviete jautāja.

Visvaldis tūdaļ vērsa savas žēlabainās gaudas uz viņu.

«Nu, kādēļ tad jūs liedzaties viņai pārdot?» labsirdīgā sārtvaidze prasīja. «Jums taču kules dibenā, kā likās, bija tāds pavisam novalkāts pāris.»

«Lūdzu, lūdzu, labo papiņ, neapcietini sirdi, padomā par baskājiem!» Vilsvaldis nometās zemē, aizsprostodams pauniniekam ceļu.

Dzeltenmatainās pierunāts un vēlēdamies drīzāk tikt vaļā no čigānietes uzbāzības, vecis tiešām nolika tarbas zemē un, pudelēm skanot, sāka pa tām kravāties. Pēc brītiņa viņš likās ko sačamdījis un bargi uzprasīja:

«Kur tava nauda?»

Visvaldis viņam to iedeva. Nu vecis izvilka vienu noberztu zābaciņu un iegrūda to Visvaldim rokā.

«Paldies, paldies, mīļo labo zelta papucīt,» Visvaldis gaudoja, spiezdams zābaciņu pie sirds, «bet kur tad otrs? čfigāniņš jau nevar uz vienas kājas lēkt kā klibs cālis.»

«Otra man nav,» vecis cieti teica, aizsiedams tarbu un paceldams nokritušo spieķi: viņš bija nolēmis neielaisties vairs nekādās tālākās sarunās.

Bet Visvaldis apskāva viņa kājas un turēja tās ar visu spēku ciet:

«Apžēlojies, dārgo papiņ, un pasaki, kas tev to vienu zābaciņu pārdeva! Tad es iešu lūgties, lai man iedāvina arī otru.»

Pauninieks aiz dusmām šņāca, bet juzdams ka neatbrīvosies no rokām, kas to saistīja kā dzelzs pinekli, teica:

«Ak tu sasodītā čigāniete, tad ej uz N. ielu 23! Tur 13. dzīvoklī es to dabūju.»

Lielā priekā Visvaldis uzlēca, bet straujajā kustībā pazaudēja savus garos zaļos čigānietes svārkus. Veča priekšā stāvēja puika.

«Ak tu elles putns!» vecis, Visvaldi pazīdams, iekliedzās un atvēzējās ar nūju.

Bet Visvaldis, lakatiņu no galvas raudams, joņoja pa vārtiem ārā. Jāzeps un Īna tam uz pēdām skrēja pakaļ.

Aizelsušies tie kādā sāņu ieliņā apstājās, lai apspriestos.

«Nu,» Visvaldis rādīja Īnai zābaku uz plaukstas, «vai tas ir Viļa piederums?»

Zābaks bija saņurcīts un noberzts.

«Es domāju … gandrīz …» Īna stostījās.

Visvaldis jau atkal bija uzģērbis savu mēteli un atdevis Īnai šalli.

«Tātad mums tūliņ jādodas uz N. ielu 23—13.»

Itin drīz viņiem izdevās sameklēt šo ielu un namu. Viņi iegāja kāpņu telpā un pētīja mājas tāfeli.

Dzīvokļu numuri sniedzās tikai līdz 8, sētas mājas nebija, un blakus bija citi numuri. Tātad vecis Visvaldi vienkārši bija piešmaucis, lai drīzāk no tā atkratītos.

18. Visādi slepeni kakti.

Visvaldis kādu brītiņu laida dusmām vaļu, bet tad, neapmierinādamies ar neveiksmi, izteica jaunu priekšlikumu — pārmeklēt dažādus slepenus pilsētas stūrus un kaktus un apskatīties, vai tur varbūt pagaidām nav nobēdzināts bērns vai vismaz nav atrodamas kādas pēdas, pēc kurām varētu uzsākt tālāku meklēšanu.

Viņi aizgāja līdz vecajai Jura baznīcai, kur tie reiz kopā ar Teobaldu bija stāvējuši. Visas durvis un lūkas bija aizslēgtas, velti Visvaldis grabinājās gar aizkaramām atslēgām. Bērni raudzījās pa logu spraugām, bet tās ieslīpi tiecās dziļumā un tumsā, un nekas nebija saskatāms.

«Pasauc tu Vili ar savu balsi, varbūt viņš atsauksies!» Visvaldis mācīja Īnu.

Un viņa gāja pie katra lodziņa, ko tik varēja aizsniegt, un paklusu, bailīgi sauca:

«Brālīt, brālīt, vai tu tur esi?» bet neviens neatbildēja.

Pie Pētera baznīcas bija piebraukuši rati ar mūžīgi zaļiem kociņiem. Daži jau bija nocelti un ienesti iekšā. Sānu durvis stāvēja vaļā.

«Iemetīsim tur kādu skatu!» Visvaldis teica, aši pagriezdamies pret Īnu un Jāzepu, «ejiet jūs pa priekšu, jums tāds pieklājīgāks izskats!»

Viņā galā pie altāra rīkojās kādi cilvēki, nesdami un cilādami lauru kokus. Bet šai galā nebija neviena. Izbrīnījusies Īna pacēla galvu milzīgajā telpā. Gandrīz pie pašiem griestiem bija mazi lodziņi, pa kuriem dzeltenās svītrās baznīcas pelēkajā krēslā lija dienas gaisma.

«Redz, kur zilais gvards jāj!» Visvaldis teica, piegrūzdams Jāzepam ar elkoni un rādīdams uz pieminekli — jātnieka tēlu, kam galvā bija trijstūraina cepure. «Bet

pag’, pag’, tur kādas durvis vaļā, kas ved baznīcas pagrīdē.»

Viņš iesteidzās pa tām iekšā un, pa kāpnēm nolaizdamies, pazuda tumsā. Jāzeps un Īna vilcinādamies palika viņu gaidām. Pēc brītiņa viņa apaļā, grozelīgā galva atkal parādījās virszemē.

«Nu, kas tur lejā ir?» Jāzeps bikli prasīja.

«Tukši zārki,» Visvaldis atteica, «vairāk nekā. Tur nav ko laiku tērēt!

Kad viņi iznāca ārā, sāka smidzināt lietus.

«Es domāju,» piepeši izšķīrās Visvaldis, «ka tagad vajadzētu iet stacijas rajonā. Tur mēdz uzturēties dažādi tumši elementi.»

Viņi turp devās pa līkumotām ieliņām, kur Īna vēl nekad nebija gājusi. Vietām pacēlās senlaicīgas noliktavas ar stāviem augstiem jumtiem, uzvelkamiem blokiem un mūrī iesistiem žuburainiem krustiem.

Viņi iznāca uz kāda laukumiņa un tad ieraudzīja dzelzceļa uzbērumu. Visvaldis gāja tik ātri, ka Īna tikko tika līdzi. Varēja redzēt, ka arī Jāzepam tāds temps bija par ātru, jo vairāk tādēļ, ka viņam nācās stiept smago ar grāmatām piebāzto portfeli. Tomēr nedz Jāzeps, nedz Īna neprotestēja, bet aizelsušies centās nepalikt savam vadonim pakaļ.

Taksīšu un smago auto pilnās ielas šķērsojot, Īna kabatā krampjaini žņaudza savu brĪnuma ķieģelīti.

Visvaldis viņus izvadāja pa visām stacijas uzgaidāmām telpām, kur cauri dīkā stāvētājiem, kas sarunājās, smējās un pīpēja, zilus dūmus pūzdami, steidzīgi spraucās nevaļīgi braucēji ar čemodāniem un groziem, jo kādam vilcienam pašreiz vajadzēja aiziet.

Kāda lielajā lakatā ietinusies sieviete šūpoja uz rokām raudošu bērnu. Jāzeps tūliņ izvilka savu kartīti, lai salīdzinātu bērnu ar Vili, bet Īna pasteidzās paskaidrot, ka brālītis vairs neesot bijis zīdaiņa vecumā.

Tad viņi izgāja uz ielas, un Visvaldis tos paveda zem tumša, smaga tilta. Aizdomīgi viņš raudzījās aiz katra staba, vai tur neslēpjas kāds «elements», bet nekā līdzīga nesaskatīja. Pie pēdējā staba atbalstījās bārdains krievs baltā priekšautā un piedāvāja kliņģerus, kas, daudzās virknēs savērti, tam nokarājās pār pleciem.

«Te laikam jānāk nakts laikā,» Visvaldis teica, dodamies uz kanāli, gar ko tie tagad visu laiku turējās.

Īna brīnījās, ka Visvaldis vietām novirzījās no celiņiem un pieskrēja pie paša ūdens, lai izpētītu patiltes. Dažiem tiltiem tas izgāja pa apakšu cauri. Jāzeps tad ikreiz taisījās tam sekot, bet tomēr aizvien atvilka jau pacelto kāju atpakaļ uz celiņa. Vienā vietā, kur nebija iežogojuma, Jāzeps tomēr iedrošinājās noiet lejā. Visvaldis tur kāpelēja pa koka tilta balstiem, bet, kad Jāzeps to gribēja pamēģināt, viņam kāja līdz pusstilbam iešļuka ūdenī.

Pamazām viņi bija aizkūlušies līdz Viestura dārzam. Lietus pieņēmās stiprumā. Lielie kailie koki drūmi ēr-ģelēja vējā.

Īna ar bažām vēroja, kā viņas mētelis uz pleciem un priekšā piesūcās ar lietu. Grāmatu viņa ar lielām pūlēm iebāza piedurknē. Jāzeps pastāvīgi slaucīja brilles, bet ne viens, ne otrs nemēģināja pierunāt Visvaldi griezties atpakaļ. Jāzeps šai brīdī pat neilgojās pēc savām galošām un lietussarga, jo, kopš Visvaldis tos bija nosaucis par «liekiem smalkumiem», viņš apņēmās visu mūžu arī pa lielāko lietu staigāt bešā.

«Taisni kā par spīti tā līņāšana nevar beigties,» Visvaldis norūca, uzlocīdams savu nodīrāto apkakli.

Viņi pagāja zem staltajiem vārtiem, un zēni atsēdās uz zemē ierakto čuguna lielgabalu galiem.

Bet piepeši Visvaldis uzlēca un skrēja pakaļ kādam smagajam auto, kas brauca visai lēnā gaitā. šoferis apturēja mašĪnu pavisam, un Visvaldis, uzrāpies pie viņa būdas, sāka ar to sarunāties. Laikam tas viņam bija pazīstams. Tad, pagriezies pret saviem draugiem, Visvaldis māja, lai tie nāk klāt.

«Tā, tas ir Žanis, kas mums agrāk dzīvoja blakus,» Visvaldis paskaidroja, «viņš mūs paņems līdz, jo tik nelāgā laikā steberēt kājām nav nekādas jēgas.»

«Bet uz kurieni tad jūs tā taisāties šauties?» Žanis mazliet zobgalīgi prasīja.

Visvaldis tūliņ neatbildēja, bet vilka Īnu un Jāzepu aiz rokas šofeļ-a būdiņā, likdams tiem novietoties uz grīdas, blakus eļļainajiem rīkiem. Īna gan baidījās notraipīt drēbes, bet, tā kā citas izvēles nebija, tad bez vārda runas sēdās turpat kur zēni.

«Mums ir gluži vienalga,» Visvaldis atbildēja Žanim, «ka tu tikai mūs paņem zem jumta, kamēr lietus pārskrien.»

Žanim bija jābrauc no pilsētas ārā, kaut' kur uz kādu fabriku, bet no turienes viņš teicās tūliņ braukt atpakaļ uz muitas dārzu.

Viņi brauca pa tukšu grumbuļainu ielu.

Visvaldis ieteicās:

«Tā sēdēt un stūri turēt es gan arī prastu. Varēji man iedot izmēģināt!»

Žanim nekas liels nebija pretī. Visvaldis kaut kā novietojās viņam līdzās un saņēma stūri. Minūtes piecas viss gāja tīri gludi, bet tad mašĪna sāka ļodzīties kā iereibusi.

«Nekā, brālīt!» Žanis iesmējās, nogrūda Visvaldi no sēdekļa un sakampa stūri atkal savās rokās.

Tā kā Visvaldis bija diezgan sāpīgi uzkritis virsū kādam stūrainam priekšmetam, viņš brītiņu sēdēja pavisam rāmi un šķobīja tikai savu pret lodziņu pagriezto seju.

Lietus gandrīz bija mitējies līt. Viņi brauca cauri ģimeņu dārziņu rajonam.

«Visvaldi,» teica Jāzeps, «ko tu saki par šīm mājiņām ?»

Visvaldis tūliņ saprata Jāzepa domu:

«Stop!» viņš uzsauca Žanim, «ja tu mūs te izlaistu ārā, mēs te pagaidītu, kamēr tu brauksi atpakaļ.»

Visi trīs izrāpās no smagā auto.

«Žanis jau ir lāga puisis,» Visvaldis teica, kad auto bija sācis braukt, «bet savas darīšanas es tam ne katrreiz stāstu. Brīžiem viņš zviedz par nopietnām lietām … Bet tas ir forši, Jāzep: šitajās mājelēs noziedznieks ar bērnu var lieliski noslapstīties: tagad, kad zeme sasalusi, jau neviens te nestaigā.»

Viņš atvēra žoga vārtiņus, un tie, caur sakaltušiem puķu ceriem iedami, citu pēc cita sāka pārbaudīt raibos,

zaļos un brūnos namiņus. Dažā varēja ieskatīties pa rūti, bet citiem bija tikai akli uzkrāsoti logi. Lielākā daļa izrādījās noslēgta. Bērni pie katra piedauzīja jautādami:

«Vai tur ir kāds iekšā?»

Tad Īna piegāja pie pašas skaistākās mājiņas — tā līdzinājās mazam grieķu templim ar četrām baltām kolonnām un dzegu virs tām. Lodziņa iekšpusē ar galviņām uz leju karājās pušķis salmu puķu. Viņa mēģināja pavērt durvis, un dīvainā kārtā tās padevās. Mazliet nobijusies, Īna apstājās, bet tad piepeši juta, ka no iekšienes kāds bīda durvis. Izbijusies Īna atrāva roku: namiņa divviru durvis uz abām pusēm atsprāga vaļā, un no turienes izskrēja paveca sieviņa ar mazu grozu rokā, kurā bija sakaltušas zirņu pākstis, saulespuķu sēklas un salmupuķes.

«Ko tu te spokojies, skuķi!» viņa uztraukti kliedza, bet, ieskatījusies Īnas izbiedētajā sejā, tūliņ norima: «šai laikā te nav nevienas dvēseles, tāpēc es tā nobijos.»

Un viņa sirsnīgi nospļāvās.

«Bet ko tad tu īsti meklē?»

«Brālīti.»

Bija pienākuši arī puikas, un Visvaldis bez prasīšanas iegāja namiņā un sāka purināt uz grīdas noklātos salmus. Un kamēr vecenīte zēnā noskatījās mēmā neizpratnē, viņš sev skaļi teica:

«Nav, nav, nav nekā.»

«Manā mājiņā nekāda jūsu brālīša arī nav ko meklēt,» viņa piepeši nepacietīgi izsaucās, jo šāda negaidīta revīzija tai ķērās pie dūšas. «Jūs redzat: te drīkst glabāt tikai darba rīkus un solu. Un no rudens man te vēl dažas sēklas palikušas, ko nācu pievākt.»

Bet Žanis jau atkal bija klāt un taurēja uz ielas. Nevarēja ilgāk kavēties …

Daugavmalā auto apstājās, un bērni izkāpa ārā. Skriešus tie devās caur plosīgo, auksto vēju. Nāca tumsa virsū, un todien meklēšanu vajadzēja beigt.

«Līdz rītam!» Visvaldis uzsauca Īnai, kad tā iegriezās savā ielā.

19. Galējā tumsība un Marijas svece.

Slapjiem zābakiem viņa, cik ātri vien spēdama, steidzās mājās baidīdamās, ka būs nokavējusies pusdienā un saņems rājienus. Bet šais dienās jau visa mājas kārtība bija izirusi: ari tēvs vēl nebija pārnācis.

Priekšnamā izģērbjoties, Īna izbijusies ieraudzīja, ka vieni mēteļa sāni uri zeķe nopilināta ar tumšu eļļainu šķidrumu.

Kad viņa iegāja bērnistabā, lai pārautu kājas, viņas skapītī neatradās neviena tīra zeķu pāra. Iet mātei prasīt viņa neuzdrošinājās, jo tā, droši vien, būtu sākusi izvaicāt, kur viņa tā nobridusies.

Tēvs pārnācis apspriedās ar māti un nolēma izsludināt tūkstoš latu lielu godalgu zēna atradējam. Pēc pusdienas viņš atkal aizgāja.

Milda, nokopusi pusdienas galdu, tūliņ uzlika vakariņu traukus un pieciem dvieļiem sasegtu tējas kannu, jo bija kundzei izprasījusies aiziet uz ķinīti, kur izrādīja «Čar-daša karalieni», šo nesalīdzināmi debešķīgo filmu, ko nevarēja palaist garām neredzētu.

Māte, aizvērusi durvis, sēdēja guļamistabā pie tālruņa aparāta. Tā nu Īna bija pamesta vientulībai. Pēc visas tās ilgās klaiņošanas un slapjo kāju dēļ tā drebinājās. Viņa atšķīra rēķinu grāmatu, kas arī bija mazliet ar melno eļļu apšļākta, un sāka kalt vienreizvienu. Pēc brālīša pazušanas tēvs gan nebija vēl ne reizes viņai to atprasījis. Viņai pat likās, ka viņš to nekad vairs nedarīs. Māte Īnas priekšā vēra durvis ciet, novērsa seju, it kā tai būtu pretīgi un nepanesami uz viņu paskatīties. Bet tēvs Īnu vienkārši nemaz neredzēja. Īna juta, ka būtu pat laimīga, ja tēvs viņu no jauna tirdītu ar jautājumiem: «Cik ir septiņreiz deviņi, cik ir astoņreiz seši?» jo tas būtu pierādījums, ka viņš to atkal uzskata par savu bērnu, par kuya lielo nezināšanu norūpējies. Bet brĪnums! kad neviens negatavojās šos skaitļus ar lielu stingrību atprasīt, tie paši no sevis viegli un ātri līda galvā. Tomēr prieka par to Īna nejuta nekāda, jo kāds labums gan no visa tā tagad vairs bija? Vienreizviena kalšana šķita tikai tāda godīga laika pavadīšana.

Mājā valdīja dziļš klusums. Tikai lietus grabinājās gar rūtīm.

Atbīdījusi no sevis grāmatu, Īna atcerējās visus tos tumšos kaktus, pagrabus, velves, patiltes, kufos tie šodien velti bija meklējuši brālīti. Ja nu viņam tiešām kādā līdzīgā vietā vajadzētu smakt — tumsā, aukstumā, mitrumā! un neviens to nezināja un nevarēja viņu atrast! Īna nodrebinājās.

Bet te pēkšņi nodzisa elektrība. Tas jau kādreiz notiek, un tur nekā briesmīga nav, bet šoreiz Īnai likās, ka gaisma nekad vairs neiedegsies. Sastingusi tā palika tumsā sēžam. Vai tā jau nebija «galējā» tumsība? Un piepeši Īna atcerējās vecmāmuļu — pār krunkaino seju krīt atirušas sirmu matu šķipsnas, kaulainās rokas tur bībeli, un viņa lasa:

«… viņi taps izstumti galējā tumsībā, kur būs kaukšana un zobu trīcēšana.»

Kādas durvis vērās, un Īna bailēs pieķērās pie galda malas. Bet tā bija māte.

«Atnes sērkociņus no virtuves!» viņa pavēlēja, Īna gāja pa tumsu, ceļā nodauzīdamās gar skapjiem un durvīm. Viņa nogrābāja rokām apakšējo virtuves plauktu, kur Karlīne mēdza glabāt sērkociņus, bet nekā neatrada. Arī uz plīts malas to nebija. Viņa taustījās atpakaļ istabā:

«Es nevienas kārbiņas neatrodu.»

— «Nu tad noskrien lejā veikalā! Cik ilgi mēs tā tumsā sēdēsim?»

Īnai sirds sarāvās: kāpnes tai piepeši iedvēsa bailes. Vai tur uz pakāpieniem nevalstās pūķu galvas atņirgtiem zobiem? Vai lejā jau nenāk smagie akmens tikumi, vai tur varbūt nezogas brālīša laupītāji? Tumsa tai visu pazīstamo telpu piepeši bija padarījusi baigu.

Bet mātei pretī runāt nevarēja.

Pie margām pieķērusies, tā trīcošiem soļiem kāpa lejā. Tumsa bija necaurredzama, un Īna laidās kā akā.

Bet piepeši uzmirgo kā gaišumiņš. Tā ir silta zeltota sveces liesma, ko tur jauna sieviete, iznākusi uz durvju sliekšņa. Svece apgaismo laipnības pilno seju, lielās acis smagiem plakstiņiem. Pār galvu tā viegli pārmetusi lakatiņu, kas atslīdējis atpakaļ, atsegdams spožos rūsganos matus ar celiņu vidū.

«Ko tad tu, bērns, te staigā pa tumsu?» viņa jautā.

Tā jau ir Marija, kalpone no otrā stāva; kā gan Īna to pirmajā brīdī nepazina?

Īna nevilšus iešņukstas un, tuvāk dodamās, saka:

«Mums mājās nav uguns.»

«Es tev iedošu. Ienāc pie manis!»

Viņa apliek Īnai roku ap pleciem un, otrā sveci turēdama, uzmanīgi, lai tā nenodzistu, ved meiteni caur gaiteni.

«Tā, pagaidi!» Marija saka, iesprauzdama sveci tumšbrūnā māla vāzītē un ieiedama virtuvē.

Īna skatās: viņa stāv mazā istabiņā, kas ir tāda pati kā augšējā stāvā Mildai, bet te izbalsinātās sienas ir kailas, tikai virs gultas karājas krustiņš. Uz galda atšķirta gul maza grāmatiņa un melnas krelles, šai mazajā telpā, vienīgās trīcošās sveces gaismā stāvēdama, Īna juta patvērumu no visām bailēm. Tas bija kā dīvains burvja aplis. Ka tikai viņai nebūtu tūliņ jāiet atpakaļ tumsā un vientulībā!

Ienāca Marija ar jaunu sveci un sērkociņiem.

«Vai par brālīti ir kādas ziņas?» viņa prasīja.

«Nav», Īnai nolija asaras pār vaigiem.

«Nevajag izmist,» Marija teica, «bet lūgt Dievu. Vai tu to dari?»

«Vai tas man bija jādara?» Īna, nobijusies par savu nolaidību, bailīgi prasīja.

«Saprotams. Ja gribi, nāc man rīt līdz uz baznīcu! Tikai tad tev jāuzceļas pavisam agri — tumsā. Es uziešu augšā virtuvē tev pakaļ.»

«Jā, jā,» Īnas acis iemirdzas, bet tad viņa atkal nopūšas: «man tagad bail iet pa tumsu. Vai tu mani nepavadīsi gabaliņu?»

«Pavadīšu. Bet tev nemaz nav jābaidās: katram cilvēkam ir savs sargātājs eņģelis.»

«Man arī?»

«Nu kā tad citādi?»

«Bet brālīšam?» Īna gandrīz vai iekliedzās aiz pārsteiguma, «kāpēc tad viņš to nenosargāja?!»

«Tā runāt ir grēks,» Marija kā norādama, saka, «tu nemaz nezini: varbūt viņš to sargājis, ka labāk nevar, un viss šis notikums ir tikai pārbaudījums.»

«Pārbaudījums? Kas tas ir?»

«Nu, Dievs pārbauda, vai cilvēkiem arī nelaimē ir pietiekoši ticības uz viņu. Zini: izmist ir grēks, vajag mierīgi paļauties un cerēt.»

Īna nopūšas.

«Un tagad ar labu nakti! Tikai neaizgulies rīt!»

Marija paceļ sveci augstu un gaismo Īnai ceļu, un kāpdama tā nebaidās vairs ne no viena briesmoņa.

Priekšnamā tā nopūlas iededzināt sveci, bet te negaidot blaku istabā iedegas apdzisušā elektrība.

Pēc dienas lielās staigāšanas Īna bija tik nogurusi, ka apgulusies tūliņ aizmiga un droši vien būtu nogulējusi līdz pulksten deviņiem. Bet arī Mildai tai rītā ļoti nāca miegs, jo, pēc sava paraduma noskatījusies ķinītī visus trīs seansus, viņa pārnāca tikai pēc pusnakts. Tāpēc pulksten pussešos modinātājs nežēlīgi zvanīja veselas piecas minūtes, un, tā kā bērnistabai ar Mildas istabu bija kopēja siena, tieši pie kuras stāvēja Īnas gulta, tad arī viņa laimīgi uzmodās tik neparastā stundā. Viņa tūliņ atcerējās norunāto gājienu un steidzīgi saģērbās.

Tikko viņa virtuvē ierunājās uz Mildu, ka drusciņ iziešot, pie durvīm bija dzirdama Marijas klaudzināšana.

«Tātad augšā gan,» Marija pasmaidīja un māja ar galvu.

Patumšās ielas bija vēl gandrīz pavisam tukšas. Viņas gāja pāri plašam laukumam, kura otrā pusē pacēlās slaids tornis, un atkal iegriezās šaurās ieliņās.

Baznīcas durvis bija vaļā. Marija ielika pirkstus akmens ūdens traukā un pārkristīja sevi un Īnu.

Tieši pretī ieejai virs altāra dega sarkana uguntiņa kā zvaigzne.

«Tā ir mūžīgā uguns, kas nekad nenodziest,» klusu teica Marija.

Viņa izvilka savu grāmatiņu un, ceļos nometusies, lasīja.

Īnas skats sāka klīst pa trūcīgi apgaismoto augsto telpu, pa neskaidri saskatāmām gleznām un lukturiem to priekšā, pa ceļos noslīkušajiem nedaudzajiem ļaužu stāviem un beidzot atkal atgriezās pie Marijas.

Likās, ka Marija ir šeit un tomēr kaut kur citur: smagie plakstiņi bija nolaisti, lūpas kustējās, lūgsnas vārdus skaitot, visa melnā lakatiņa ieskautā bālā seja izstaroja svešādu maigumu. To redzot, Īna juta sirdsapziņas pārmetumus par savu izklaidību šai brīdī. Viņa sāka raudzīties vairs tikai uz zvaigznei līdzīgo uguntiņu virs altāj-a… Un piepeši meitenei likās, ka viņa pati ir mazs tumšs kodols, bet apkārt tai cieši un maigi slēdzas neredzama gaisma kā sargātāja čaula…

Klusēdamas viņas nāca mājās. Īna mazliet atgulās jau uztaisītajā gultā un nevilšus aizmiga pa otram lāgam. Tāpēc viņai vēlāk viss šis rīta gājiens likās kā sapnī tīts.

20. Uztraukums parkā.

Tā ap pulksten pusdiviem Īna, iespiedusies brālīša mazajā soliņā, atkal mācījās vienreizvienu. Saule spīdēja pa logu cauri sarkanajiem kaktusa ziediem, padarīdama tos caurspīdīgus. Tā skāra arī Īnas atvērto grāmatu. Viņa sevī pasmaidīja par to vieglumu, ar kādu tai galvā līda visi ar seši reizinātie skaitļi. Sešreiz seši ir trīsdesmit seši — tas bija pilnīgi droši, to viņa varētu pateikt kaut vai nakts vidū no miega piecelta.

Piepeši viņa izdzirda nedrošu klaudzināšanu pie virtuves durvīm. Kas tas? Marija taču nevarēja būt. Tā kā Milda jau labu laiku kavējās uz balkoniņa, sekodama kādas pārgalvīgas lidmašĪnas kūleņošanai zilajā gaisā, viņa klaudzināšanu nedzirdēja, un Īna, izrāpusies no brālīša galdiņa, skrēja atvērt.

Izbrīnījusies viņa ieraudzīja Jāzepu.

«Īna,» viņš aizelsies tikko spēja izrunāt, «mēs atradām brālīti,» — acis aiz brillēm staroja, un mute smaidīja.

«Kur viņš ir?»

«Nāc, es tevi aizvedīšu! Visvaldis palika to sargām.»

Tur nebija ko vilcināties. Aši uzvilkusi mēteli, Īna sekoja Jāzepam.

«Kur tad jūs viņu atradāt?»

«15. Maija dārzā uz smilšu kaudzes. Viņš tur sēdēja viens pats. Visvaldis pa jokam iesaucās: «Vili, Vili!» un viņš pacēla galvu. Tad es izvilku tava brāļa fotogrāfiju un sāku salīdzināt un — ko domā? — līdzība bija liela. Mēs viņu paņēmām katrs aiz savas rokas un gribējām vest mājās, bet te viņš sāka grozīties un stīvēties pretī. Viņš taču mūs nepazīst. Tāpēc domājām pasaukt tevi.»

Viņi steidzās teciņus uz priekšu, Īna lielā nepacietībā. Lūk, nevajadzēja nekad zaudēt cerību, kā Marija teica;

no rīta viņa bija baznīcā, un šai pašā dienā brālītis būs atradies. Vai tas nebija brĪnums?

Aizkusuši tie kādu gabaliņu gāja soļo? un tad atkal sāka skriet.

Te jau ir 15. Maija dārzs. Zvirbuļi čiepstēdami lēkā pa celiņiem. Uz kāda laukumiņa sastājies pulciņš auklu un bērnu. Mazs, melns šunelis, kam acis izspiedušās kā vardei, nemitīgi rej. Jāzeps un Īna steidzas tuvāk.

«Tas nu vēl nav pieredzēts — sakamps svešu bērnu un vedīs prom!» spiedzošajā balsī izteicās visdziļākais sašutums, «aiz restēm tevi vajadzētu ietupināt.»

«To mēs vēl nezinām, kas aiz tām restēm sēdēs,» tiešām, tā bija Visvalža balss, pašapzinīgāka nekā jebkad.

Īna spraucās cauri pūlim — tur nu stāvēja Visvaldis un turēja aiz apkakles mazu puišelīti — / Īna tūliņ redzēja, ka tas nebija Vilis. Otrā rokā Visvaldim bija’kar-tīte ar uzlipināto Īnas brāļa attēlu. To pacēlis, viņš it kā ar kādu burvja spoguli padarīja bezspējīgļs resnās aukles dusmas, kas puišeli turēja aiz rokas, jo viena daļa ļaužu nostājās viņa pusē un ieteica nogaidīt, līdz atnāks pazudušā bērna māsa. Citi turpretī kopā ar resno aukli sauca Visvaldi par huligānu un draudēja ar ietupinā-šanu aiz «restēm». Visvaldis jau minūtes piecpadsmit atradās šais krustugunīs, bet ir domāt nedomāja pirms laika atlaist cieši rokā satverto zēna apkakli.

Bet nu nāk Īna — izšķiršanās brīdis. Acis nemirkšķinādams, viņš raudzījās tai pretī saukdams:

«Nu, vai ir vai nav?» «

«Nav! un es tā cerēju, ka būs!» Īnas balsī un sejā izteicās tāda vilšanās un bēdas, ka visi tai pievērsās līdzcietībā un ziņkārē, tikko ievērodami vairs Visvaldi, kas mākslotā vienaldzībā noplātīja rokas, un aukli, kas, puiku uz rokām pacēlusi, dusmīgi šņākdama, attālinājās.

Īna tikko spēja atbildēt uz visiem jautājumiem, kas bira uz viņu kā zvirgzdi krasta nobrukumā, un samulsusi raudzījās apkārt, līdz viņas acis kā piekaltas apstājās pie kāda cilvēka. Tas bija melni ģērbies un, ar spieķi dauzīdams akmentiņus, pastaigājās gar tukšo ūdens baseinu. Pacēlis asi veidoto seju ar izliektām melnām uzacīm, viņš raudzījās ozolā, no kurienes plūda pirmā strazda su-

līgais svilpiens. Nevilšus ari Īna paraudzījās uz turieni: strazds pašreiz nozuda būrītī, bet tai pašā mirklī uz zara pazibēja lunkans kaķis, iegrūda ķepu būrītī, izvilka strazdu un, to zobos saņēmis, nozuda.

«Veikls mednieks,» svešais noteica sevī, pagriezās un aizgāja pa celiņu.

Kur gan viņa šo cilvēku jau bija redzējusi? Kā tad — tas jau bija tas pats melnais kungs, kas toreiz, kad vējš puikam norāva cepuri, viņu pacēla gaisā un nosauca par brĪnumjauku bērnu.

Bažīgi viņa tagad meklēja Visvaldi un Jāzepu rokā un gribēja tiem rādīt dīvaino cilvēku, bet tas jau bija nozudis.

Klusēdami visi trīs atstāja dārzu, Īnu nomāca neomulīgā sajūta par nupat redzēto cilvēku,

Jāzeps bija mazliet nokaunējies par savu aplamo zēna uzzīmējumu pēc kartītes, bet Visvaldis gudroja, ko iesākt tālāk.

«Žēl, ka mums vakar tas vecis izspruka,» viņš beidzot teica, «tur jau

mums bija viens pavediena gals rokā … Bet varbūt vajadzētu novērot sētnieku… Katrā ziņā aiziesim Īnai līdz!»

Jāzeps tomēr sāka lūgt, vai to, nevarētu atlikt uz rītu.

«Kāpēc?»

«Nu, senči rūc,» viņš negribēdams teica.

«Ā, dabūji brāzienu par vēlo pārnākšanu. Manējais par laimi bija aizgājis ādas iepirkties. Nu, . ā darīt. Lai atdziest! Bet rīt mēs kā likts būsim klāt.»

21. Mēnessakmeņi un cilvēks ar baigajām uzacīm.

Kad Īna, kāpdama augšā, gar zaļgani apgaismoto logu, viņa tanī pamanīja Pēteri Pētersonu. Viņš, augsti pacēlis, pie važiņām grozīja spožo rasai līdzīgo akmentiņu rotu.

«Gatava!» viņš starodams teica, ieraudzījis Inu un atvēris logu, «nu ko saki, meitēn, vai nav jauka?»

Īna raudzījās tanī apbrīnodama:

«Vai drīkstu tuvāk paskatīties?»

«Kāpēc ne? Ienāc iekšā!»

Pēc brīža Īna turēja rotu savās rokās. Viņai likās, ka akmeņos bija ieslēgta gaisma, kas ar varu lauzās ārā.

«Kas tie ir par dārgakmeņiem?»

«Mēnessakmeņi. Tos sauc arī par zivs vai vilka acīm. Es tos izrakstīju no pašas Grenlandes, un tie maksāja dārgu naudu. Bet vai tad nu cilvēks dienu no dienas var tikai labot pulksteņu iekšas, līmēt sasistus traukus un lāpīt kožu izēstus paklājus? Gribas uztaisīt arī ko veselu, par ko pašam būtu prieks…» viņš pa daļai to teica pats sev.

«Un kas tos dārgakmeņus valkās?» Īna ziņkārīgi prasīja. «Redzēsim! -Kuram, katram es, protams, tos nepārdošu.»

Viņš izņēma rotu no Īnas rokām un uzlicis uz samta spilventiņa, izlika to logā labi redzamā vietā.

«Tā, lai tad nu pagaidām tauta to apbrīno,» viņš teica.

Bet ieliņā bija maz gājēju, un, lai gan viņi nostāvēja pie loga labu brīdi, neviens tur nepiestājās. Beidzot Pēteris Pētersons, iedams atpakaļ savā darbnīcā, lika Īnai logu uzmanīt un tūliņ pat viņu pasaukt, ja kāds sāktu aplūkot rotu.

Īnu no ārpuses nevarēja redzēt, jo to aizsedza pie loga pakārtie ķiniešu rītsvārki. Augšējā loga daļa bija atvērta.

Vairāk gājēju vienaldzīgi pagāja gaj-ām, bet tad piepeši loga priekšā apstājās kāda dāma — jauna un skaista. Viņas priecīgās zilās acis kavējās gar kādu košu vēdekli. Bet Īna apbrīnoja, cik jauki viņas tumšajām biezajām cirtām piestāvēja mazā cepurīte ar gaisīgo zilo plīvuru.

Bet tad — Inas sirds brīdi apstājās pukstēt: logam tuvojās melnais, ko tā nupat bija dārzā redzējusi. Viņš apstājās un, drūmus skatus ap sevi mezdams, starp zobiem izgrūda:

«Nu esmu līdzīgs pieķēdētam lācim, ap kuru rej un plosās suņu bars … Es nevaru vairs bēgt…»

Viņa seja raustījās, un mežonīgās viļņveida uzacis pacēlās kā šausmās.

Īna stāvēja no bailēm pamirusi, jo atcerējās Visvalža vārdus par noziedzniekiem, ko pievelkot nozieguma vieta.

Dāmas bezrūpīgi daiļie vaibsti sadrūma, un viņa, kā biedinādama, teica:

«Tavs ģīmis ir kā grāmata, kur ļaudis var lasīt brĪnumainas lietas… Nes laipnību uz mēles, acī, rokā un izliecies kā nevainīga puķe, bet esi čūska, kas zem viņas slēpjas…»

Un tiešām, jau nākošajā mirklī abi izskatījās kā jebkuri citi miermīlīgi garāmgājēji.

«Vai nav skaista lietiņa?» dāma rādīja uz vēdekli.

«Jā, jā, starp vecām grabažām un banāliem niekiem dažreiz laimējas atrast visskaistākos retumus. Palūkojieties tikai uz šo grezno rotu!» viņš bija ievērojis mē-nessakmeņus.

Īna gribēja skriet pasaukt Pēteri Pētersonu, bet viņas kājas bija kā zemē ieaugušas.

«Vai tā man tīri labi nepiederētu svētku mielastā Fo-resā?» dāma jautāja.

«Un kā vēl! karaliski! Vai negribat ieiet pielaikot?»

Lūk, viņi jau vēra durvis, bet Īna vēl aizvien nevarēja attapties. Pēteris Pētersons jau nāca tiem pretī. Īna tam nekā vairs nevarēja pačukstēt. Viņa izskrēja uz ielas. Bija taču jāmeklē kāds palīgs un padoms pret šo melno ļaundari. Vecāku droši vien vēl nebija mājā. Bet Teobalds ?

Ātri viņa devās pretējā mājā iekšā, pa vienam pakāpienam izlaizdama, uzkāpa līdz pašai augšai un uztraukumā raustīja zvanu vai desmīt reižu no vietas. Vai tas varbūt nebija samaitājies? — nemaz nedzirdēja skanam. Un viņa sāka klaudzināt.

«Kas noticis? vai deg?» Teobalds atvēra durvis.

«Lūdzu, lūdzu, nāciet man tūliņ līdz! Tur veikalā pašreiz atrodas tāds tumšs elements… es domāju, tas būs nolaupījis brālīti… Viņš runā tādus nesaprotamus vārdus, un skaistā dāma, kas ir tam līdz, ieteic viņam izlikties nevainīgam kā puķei.»

Teobalds aizslēdza durvis un devās Īnai pakaļ. Bet kad viņi iegāja veikalā, pircēji jau bija prom.

«Kur viņi palika?» Īna jautāja. Mati tai skrējienā bija izjukuši un mīkstās šķiedrās lipa pie vaigiem, acis dega.

Pēteris Pētersons izbrīnējies uz viņu paskatījās.

«Dāmai rota ļoti patika, bet beigu beigās viņa sāka gudrot, ka sarkani granāti tai piestāvēšot vēl labāk. Viņa runāja par kādiem sevišķiem svētkiem, kur degšot sveces un viņa būšot smagā samta tērpā…»

«Bet kur tad viņi abi nozuda?» Īna sāka lēkāt aiz nepacietības.

«Nedomāju, ka viņi nozuda. Es tiem ieteicu paskatīties lombardā.»

Īna jau vilka Teobaldu aiz piedurknes uz durvīm. Pēc pāris minūtēm tie bija Zirgu ielā.

«Nu, parādi man to razbainieku!»

Tur jau tie stāvēja pie lombarda loga. Melnais laikam pateica kādu asprātību, jo jaunā dāma skaļi smējās un purināja galvu, bet pats tas izskatījās drūmāks nekā jebkad.

«Tas viņš ir!» Īna čukstēja, mezdama bailīgu skatu pāri iēlai, «vai nav briesmīgs?»

«Tur tev taisnība!» Teobalds izsaucās un iesmējās. «Vai zini ar, kas tas ir?» Neizpratnē Īna raudzījās runātājā.

«— Pazīstams aktieris. Ik vakarus viņš teātri tēlo blēžus, nodevējus un slepkavas, lai gan esot pats jaukākais cilvēks. Bez tam viņš ir briesmīgi izklaidīgs — nereti staigā pa ielām ar visu grimu. Tu redzi, cik viņam šodien slepkavīgas uzacis — tās pieder ļaundarim Makbetam. Laikam viņš pašreiz kā nācis no mēģinājuma. Dāma, kas stāv viņam līdzās, ir teātļ’a skaistākā aktrise. Viņa tai gabalā tēlo raganīgo lēdiju Makbeti. Pa ceļam tie abi laikam mazliet vingrinās savās lomās.»

«Un svētki, kur degs lukturi un kur viņa ieradīsies melnā samta tērpā ar dārgakmeņiem ap kaklu — vai tie ari būs tikai teātrī?»

«Nu kā tad, laikam Foresā, kur Makbetu moka sirdsapziņa un kur tam sāk rādīties rēgi.»

Īna kādu brītiņu raudzījās kā tukšumā, bet tad atvieglota uzelpoja.

22. Pošanās uz ballēm.

Sestdienas vakarā Milda uzvilka savu oranžu krāsas zīda kleitu, kas sniedzās līdz zemei, un, klusiņām iezagusies viesistabā, grozījās lielā spoguļa priekšā: viņai taču bija jāpošas uz slaveno aviācijas balli. Diemžēl, viņas balles kurpēm viens papēdis bija nolūzis, šī ķibele tai bija pavisam piemirsusies. Bet ko tur daudz prātot — Milda iegāja virtuvē un ar malkas cirvi noskaldīja arī otru papēdi. Būs vismaz abas kājas vienādas. Aviācijas ballēs jau parasti esot tik biezs, ka kājas tik un tā neviens nevar redzēt.

«žēl tikai, ka nav nekā ko ap kaklu likt!« viņa nopūtās.

«Jā, ja tev būtu tā rota, ko Pēteris Pētersons vakar izlika logā…» Īna teica.

«Ak, tas pulksten taisītājs? Va' dzi', es noskriešu lejā un palūgšu, lai viņš man to vienai dienai aizdod. Svētvakarā jau neviens pircējs nenāks, un pirmdienas rītā es viņam to atdošu kā likts.»

Un vīterodama kā putns ceriņu krūmā, viņa skrēja pa kāpnēm lejā.

šai pašā brīdī bija atnākuši arī abi puikas, kā vakar solījušies, un Īna kopā ar viņiem gāja lejā.

Milda, zīdā mirdzēdama, stāvēja pie Pētera Pētersona loga:

«Nu, neesiet nu tik skaudīgs, neviens akmens jau pa vienu nakti neizbirs!»

«Par to es nebaidos,» Pēteris Pētersons apvainots atteica, «tie ir kārtīgi un cieši ietverti un neizbirs arī pa simt gadiem.»

«Nu redziet — no kā tad jums bail? Drošības pēc jau ķīlā varu atstāt savu pasi.»

Pēdīgi arī Pēteris Pētersons piekāpās, un Milda, kā lecoša saule starodama, kāpa augšā, lai rotu sev apliktu pie spoguļa.

Bet apgaismotais Pētera Pētersona logs pievilka zēnus kā degošs lukturis nakts laikā kukaiņus. Abi tie pie-plaka sejām pie rūtīm un skatījās iekšā. Īna darīja to pašu.

Pēterim Pētersonam šovakar bija kāds pavisam sevišķs darbs: viņam bija jāizlabo sadragāts rotaļu putniņš. Mechanisms jau atkal darbojās pareizi, un, ja sarkankrūtīti uzgrieza, tas žirgti lēkāja pa galdu. Bet, diemžēl, arī spārniņi tam bija paputējuši, un tos nu Pētera Pētei’sona veiklie pirksti darināja par jaunu. Vispirms tas izlieca spārnu skeletu no smalkas stieples, tad apšuva to ar drēbi un pacietīgi lipināja spalviņu pie spalviņas, dūniņu pie dūniņas. Beidzot spārnus piestiprināja putniņam.

«Nu jau tam atkal tīri impozants izskats,» Visvaldis apstiprināja un atrāvās no loga.

«Kur ir sētnieks?» viņš prasīja Īnai.

«Laikam vēl slauka ielu.»

«Viņu vajadzētu novērot tā, lai tam nerastos nekādas aizdomas,» Visvaldis teica, «vislabāk būtu, ja mēs durvju priekšā spēlētu kādu .'rotaļu.»

Tā kā dažādās skrienamās un lecamās spēles šai gadījumā atkrita, tad Visvaldis beidzot izšķīrās par Īnas ieteikto domino.

Viņi ierīkojās tīri omulīgi: izdalīja kauliņus, ko Īna nonesa no augšas, un, uz durvju pakāpiena tupēdami, sāka tos izklāstīt uz domino vāciņa un kastītes. Bet visi spēlēja izklaidīgi, jo pastāvīgi meta acis uz sētnieku, kas gausi un smagi ar savu slotu grozījās pa bruģi.

Tas bija plats, muskuļains vīrs, un Visvaldis apsvēra, ka ar tādu ielaisties cīņā neesot joks.

«Ir viņš gan stiprs,» apstiprināja Īna, «kad mēs iekravājāmies, viņš viens pats uz galvas uznesa smago ozola ēdamgaldu.»

Bet Jāzeps atgādināja kauju SalamĪnas jūras šaurumā, kur mazie kustīgie grieķu kuģi uzvarējuši neveiklos persiešu flotes milzeņus.

Bērni pašreiz sāka spēlēt otro partija, kad pie sētnieka pienāca kalsnējs vīrelis, savilka savu stūraino seju smaidā un teica:

«Klau7, pirmdienas vakarā tev nu gan pienāktos mums izmaksāt kādu glāzīti un nēģi, tiem jau pašreiz īstais zvejas laiks.»

Sētnieks norūca kaut ko nenoteiktu.

«Nestīvējies nu pretī, vecais krams! Pasaki tik vārdiņu, gan es sasvilpšu visu kompāniju, arī Olimpiju ar ģitāru, lai netrūkst mūzikas.»

«Ja jau nu tu mācies kā miegs virsū, ko es ar tevi iešu kauties — lai tad notiek ari!»

Tas bija norunāts. Kalsnējais tūliņ aizgāja, bet sētnieks palika vēl gausāk un smagāk ielu slaukām — likās, ka viņa kūtrajās smadzenēs bija ieperinājušās domas par pirmdienas vakaru un bremzēja viņa jau tā lēnās kustības.

«Redzams, ka te notiks kāds mielasts, kur var atklār ties šis tas interesants,» Visvaldis čukstēja, «ja tikai vecis vēl visu nesagudro citādi. Nekas nekaitētu, ja tu, Īna, pirmdienas rītā novērotu, vai viņš tiešām arī nopērk tos nēģus. Tad mēs atšausimies vakarā un mēģināsim trijatā papētīt, kāda šiem ļaudīm sirdsapziņa.»

Viņi salika domino kauliņus kastītē un ardievojās līdz pirmdienas vakaram.

23. Kāds ārkārtīgs notikums.

Tomēr pa to laiku gadījās kāds ārkārtīgs notikums, kuj-a dēļ Visvaldis jau pirmdienas rītā ap pulksten deviņiem, kad tam pēc visiem likumiem vajadzēja sēdēt klasē, ieradās pie Īnas dunam.

Notikums bija šāds:

Visvaldis mēdza pārnakšņot sava tēva darbnīcā. Tur viņš uz sienas skapja zemākā plaukta, kur pa dienu stāvēja salāpītie apavu pāj*i, uzklāja sev vietu. Pēc tam, kad Žanis bija izteicies, ka Visvaldis guļot tīri kā jūrnieks kojā, puika šo guļamvietu uzskatīja par sevišķi «impozantu». Visapkārt uz grīdas bija izsvaidītas dažādas tupeles, kurpes, zābaki un ari lieli un mazi ādas gabaliņi.

Naktī no svētdienas uz pirmdienu liela žurka ielavījās no kaimiņu virtuves kurpnieka darbnīcā. Viņai bija apnicis baroties tikai ar ēdienu paliekām un stearĪna sveču galiem, gribējās reiz zobus notrīt gar ko cietāku. Un šim nolūkam kā radīti bija ādas apgriezumi, kas kurpniekam palika pāri pēc zābaku pazolēšanas. Kad nu viņa atliku likām tos bija izgrauzusies, viņai iegribējās uzēdām vēl ko labāku. Te viņas kārīgā acs ieraudzīja žagatu, kas snauda uz krēsla atzveltnes. Visvaldis tur katru vakaru nosēdināja šo savu mīluli, ko tam reiz Žanis bija pārvedis no kāda auto brauciena ārpus pilsētas.

Bet kad žurka uzlīda uz krēsla un slējās divkājās pie atzveltnes, žagata uztrūkās no snaudiena. Viņa tūdaļ sacēla trauksmi: vicināja spārnus, kliedza un centās iecirst aso knābi žurkas galvā. Bet tā nelikās iebaidīties — palēkdamās aizvien no jauna kampa žagatu aiz kājas, cenzdamās putnu novilkt lejā. Visa šī kņada uzbūra Visvaldim baigu sapni: viņam likās, ka tas atradis puiku un nes viņu uz pleciem, pašreiz skriedams pāri Daugavas tiltam. Viņam pakaļ, paltrakiem pa gaisu lidojot, pudelēm tarbās skanot, kliegdams skrien bārdainais vecis. Kad Visvaldis ir netālu no tilta vidus, viņš redz, ka pašreiz tur griež vienu posmu ārā. Bet viņa kājas ir kā apburtas — skrien pašas no sevis — Visvaldis tās ar savu gribu vairs nevar apturēt, — un tā viņš ar visu savu dārgo nesamo lido Daugavā iekšā, ūdens šņāc un šļakst ap viņu, mocīdamies viņš kā skrūve griežas apkārt un ir augšā. Bet šņākšana nemitas, dzirdami ari apspiesti putna brēcieni, spārnu vicināšana, nagu skrāpēšana, kritiens, vilkšana pa zemi… Visvaldis ir pilnīgi nomodā, paceļ izpūrušo galvu, izplēstām acīm urbjas tumsā — abas kareivīgās cīnītājas peras uz grīdas, viena otrā iekodušās, žagata izgrūž kā palīdzības kliedzienu. Acumirklī arī Visvaldis ir lejā uz grīdas un žagata tam rokās — viņš jūt, ka kāds cits viegls ķermenis pasitas sānis.

«žurkas! žurkas uzbrukušas nabaga žagatiņai!»

Arī kurpnieks virtuvē pamodies, un mazā māšele raud.

Visvaldis uzgriež uguni. Uzmirdz žagatas melnās spalvas zilā, zaļā un sarkanā spīdumā. Viņas brēciens it kā salūst žēlabās, vienu kājiņu tā tur vārīgi paceltu.

«Kājiņa salauzta?» Visvaldis gāja-to rādīt tēvam, «ko nu darīt, kā to izārstēt?»

Tēvs teica, ka viņš saviem rupjajiem pirkstiem tur neķeroties klāt, varot vēl lielāku nelaimi izdarīt. Bet te Visvaldis nevilšus atcerējās sestdienas vakarā redzēto rotaļu sarkankrūtīša labošanu. Cik veikli Pētera Pētersona pirksti lipināja spalviņu pie spalviņas! Bez tam viņam bija palielināmais stikls, ar ko varēja redzēt arī vissmalkāko lūzumu. Māšelei nemaz nav tā jāgaudo, viss vēl var vērsties par labu! Kā būtu, ja viņš aizietu pie šā zi-ķerīgā pulksteņu meistara? Varbūt tas ārstē ne tikai nedzīvus, bet arī dzīvus putnus!

Tiklīdz tuvojās veikalu atvēršanas laiks, Visvaldis jau bija ceļā ar žagatu, ko nesa grozā, veselā lupatu lizdā ieguldītu.

Darbnīca vēl nebija vaļā, un tā Visvaldis uzkāpa augšā un klaudzināja pie Īnas dzīvokļa virtuves durvīm.

«Nabaga, nabaga žagatiņa,» teica Īna, «žurka tik nežēlīgi viņai uzbrukusi. Bet tai vajadzēja būt lielai žurkai, kas tn uzdrīkstējās.»

«Ak, lielums te nav tik svarīgs, cik nekaunība,» Visvaldis atteica.

Drīz vien Pēteris Pētersons atvēra darbnīcu un ar mazu izbrīnīšanos saņēma Visvalža nesumu.

«Ak, kāja salūzusi. Pag-', pag', papētīsim!» viņš ielika pavairojamo stiklu acī.

Pavisam drīz bija notēsti šauri skaliņi. Pēteris Pētersons tos aplika žagatai ap kāju un cieši notina ar diegiem.

«Nu putnam nekas cits nav vajadzīgs kā miers,» viņš teica.

24. Latgales priekšpilsētas pārmeklēšana.

Kad šī procedūra bija galā, visi Pētera Pētersona pulksteņi nosita vai gatavojās sist pusdesmit.

Skola jau nu bija nokavēta — šodien, tā sacīt, ziedota žagatai. Pēc lūgšanas ar trīs ceturtdaļas stundas nokavēšanos ierasties klasē Visvaldis neuzskatīja par ieteicamu — tādus skolniekus klases audzinātājs mēdza saukt par bankas direktoriem. Bet ja nu tik necerēta tavā rīcībā bija vesela brīva priekšpusdiena, tad to vajadzēja arī pienācīgi izmantot.

«Zini ko, Īna,» teica Visvaldis, «parevidēsim mazliet Latgales priekšpilsētu, kaut vai to pašu sīkumu tirgus rajonu, kur mēs vēl nemaz neesam meklējuši! šerloks Holmss saka, ka nekad nevajagot pēdas dzīt tikai vienā virzienā; jo vairāk pavedienu rokā, jo drošāka nozieguma atrisināšana.»

«Jā, jā, es iešu līdz!» Īna izsaucās.

Bet te no augšas atskanēja Mildas balss, kas sauca Īnu brokastīs.

«Nāc līdz!» Īna teica Visvaldim, «žagatu tu varēji atstāt pagaidām pie mums virtuvē.»

Visvaldis labprāt Īnai sekoja. Nolicis grozu ar slimo žagatu uz krēsla, viņš taisījās iet ārā gaidīt, bet Īna tam uzspieda izdzert krūzi kakao. Abi nosēdās turpat virtuvē brokastot.

Milda, istabas kopdama, šad tad ienāca virtuvē un mirdzošām acīm aizvien vēl pieminēja debešķīgo sestdienas balli:

«Lidoņi ir brīnišķīgi dejotāji. Nevienu deju es neizlaidu. Un zālē bija tāda gaisma kā mēnesnīca, turklāt brīžiem zila, brīžiem sārta, brīžiem dzeltena…»

Visvaldis nolika izdzerto krūzi uz plīts malas un teica:

«Tas vēl nav nekas, bet kad 18. novembrī laiž raķetes, tad gan krāsainas zvaigznes līst kā no strūklu akas, un divās sekundēs acu priekšā izaug milzīgas dimanta skostas.»

Bet Mildas prāts bija tik pilns pašas piedzīvojumiem, ka Visvalža vārdi neievēroti tai paslīdēja garām.

«Un tad mans kavalieris man nopirka trīs milzīgus rožainus balonus,» viņa norādīja uz loga rokturi, pie kuļ'a piesieti karājās trīs saplakuši gumijas pūslīši. «Tagad no tiem nav nekā vairāk kā atmiņa,» Milda skaidroja, «bet ballē tie bija piepūsti tā, ka vai plīsa, un, kad es dejodama tos turēju rokā, man likās, tie mani ceļ pret debesīm un nes.»

Rotu Milda vēl nebija aiznesusi atpakaļ. Pēc pusdienas tā gribēja iet nofotografēties pilnā balles tērpā un tikai nožēloja, ka baloni bija izlaiduši garu.

Drīz bēmi bija ceļā uz Latgales priekšpilsētu. Īnai tā vēl bija pilnīgi sveša valstība. Vispirms viņi gāja pa pazīstamām vietām — cauri tirgum, gar galdiem, uz kuriem greznojās spoži zaļas salātu galviņas, tomāti — sarkani kā saule pirms vētras, rožu pušķiem līdzīgi radīsiņi, melni un balti rutki un sīpoli zīdainajās mizās. Sievas piedāvādamas cilāja pūpolu zarus un izplaucētu bērzu slotiņas.

Pēc tam nāca noliktavas — balti nokrāsotas, vairākas rindās.

Tad Visvaldis ieveda Īnu ar akmens sētu iežogotā lau* kumā. Pretī vizēja liela izkārtne ar uzrakstu:

Nespļauj, nekaujies un necel troksni, ja negribi maksāt sodu!

Tādas izkārtnes bija redzamas vairākās vietās. Visapkārt zem jumtiņiem stāvēja galdi, virs kubiem pakārtas šūpojās vējā simtiem gatavu kleitu.

Tad nāca apavu nodaļa: zābaki un rupjas kurpes bija sakārtotas uz galdiem ciešās rindās kā tanki parādē. Kāds tirgotājs ar resnu degunu šai brīdī bija zaudējis pacietību mierīgi gaidīt uz pircējiem un, elkoņus pie ribām piespiedis, vicināja rokas uz sāniem un sita plaukstās.

Citā būdiņā pie virves šūpojās greizi spoguļi, kuru mirgošanā skatoties, noreiba galva.

Visvaldi tomēr vairāk pievilka milzīgas nonēsātu uzvalku kaudzes, kas bija vienkārši nomestas uz bruģa. Gar tām drūzmējās nebēdīga izskata jaunekļi ar neaizpogātam apkaklēm un ziliem tetovētiem enkuriem uz rokām. Visvaldis nolūkojās vienā otrā ciešu skatu.

Brīdi viņa uzmanību saistīja kāds gaj-š cilvēks pelēkā žaketē, ar dzeltenu pieneni pogas caurumā — viņš sēdēja mazliet attālāk no tirgus kņadas zemē pie akas. Līdzās viņam bija nolikta tukša pudelīte ar sarkanu galvu; rokā tas turēja mazu smailu papīra kulīti, no kuras ēda konfektes. Arī Visvalža aizdomu pilnajam skatam šī sēdētāja poze likās pārāk vientiesīga, lai viņu noturētu par noziedznieku.

Viņš pagriezās, lai dotos tālāk.

Drīz tie uzdūrās dīvainam mazam namiņam, kur gleznā aiz stikla bija redzama zelta un sidraba vainagu apņemta tumša seja. Kāda sieviņa melnā lakatā, mājiņai gaļ'ām iedama, pārmeta krustu.

Tad Visvaldis veda Īnu pa ielu, kur abās pusēs grima zemē veci koka nami ar kolonnām un slēģiem. Pār tiem pacēlās kastaņas ar resniem sveķainiem pumpuriem.

Jau no tālienes Īna dzirdēja dīvainu troksni, it kā kāds citu pēc citas mestu zemē paplātes pilnas ar glāzēm. Kas tas gan varētu būt? Pie kādiem vārtiem bija piebraukuši rati, kuyos cilvēki ar spaiņiem bēra stiklu. Un pagalmā bija veselas stiklu drumstalu kaudzes, un strādnieki meta stiklu ar lāpstām spaiņos. Visvaldis te kādu laiciņu uzkavējās, velti acīm meklēdams pazīstamo veco pudeļu uzpircēju.

Tad viņi gāja garām sakņu dārziem, kur, dobes ap-rakdama, sieviete sarkanā lakatiņā dziedāja gaudulīgu dziesmu svešā mēlē. Bērniem pretī nāca bārdaini vīri ga-fos ūdenszābakos.

Bet tad pavisam negaidot tie atradās kādā svešā parkā. Visvaldis uzņēmīgi stūrēja turp teikdams:

«Dārzos jau skraida tuvākās apkārtnes bērni. Kas zina, varbūt arī Vilis ir viņu starpā. Bet apskati uzma-

Dīgi arī visas meitenes, jo varbūt laupītāji tam tīšām uzvilkuši brunčus!»

Un tā nu viņi, pa celiņiem un laukumiem klaiņodami, aplūkoja visus bērnus. Vienu, kas, ar seju pie koka stumbra piespiedies, skaļi skaitīja, Visvaldis vienkārši apgrieza apkārt. Viņš pētīja pat ratiņos gulētāju sejas. Par šādu ziņkārību tam no mātēm nācās saņemt dažu labu asu piezīmi, bet no tā viņam netika ne karsti, ne auksti. Rokas kabatās sabāzis, viņš lietišķi pievērsa skatu nākamajam zeņķim vai skuķēnam, aizvien jautādams Īnai:

«Un šis ar saskrambāto degunu? jeb tas tur ar līkajām kājām un zaļo pušķi pie cepures — vai tas nav Vilis?»

Bet Īna pastāvīgi purināja galvu. Viņai ķērās pie dūšas neizpratnes un sašutuma pilnie skati, kādiem tos pavadīja daža laba bērnu ganītāja.

«Ko tie te lien, un kas tiem meklējams?» kāda bezzobaina vecenīte izsaucās, kad Visvaldis aiz jostas pacēla uz augšu viņas lolojumu, kas rāpoja pa celiņu.

«Nav, nav,» Īna čukstēja, ar roku atmezdama, un teciņus skrēja tālāk. Visi bērni jau bija apskatīti.

Viņas skats nejauši apstājās pie kāda sēru vītola, kas vēl neizplaukušos dzeltenos zarus bija nokāris līdz pašai zemei. Ziema vēl netaisījās projām, un viss šai dārzā bija kā stinguma apņemts.

Viņa gāja pa vientuļu celiņu, kura galā pacēlās pelēka akmens urna. Pienākusi tuvāk, Īna to ziņkārīgi aplūkoja. Uz urnas bija rakstīti daži nesaprotami vārdi, un tās pakājē, vienu celi uz priekšu izstiepis, tupēja mazs akmens zēns. Resnajām rociņām tas cēla uz pleca pūci, pieglauzdams viņas galvu sev pie apaļā vaiga. Pilnās pusatvērtās lūpas it kā pūlējās čukstēt kādu vārdu, un plakstiņi smagi gulās uz acīm. Likās, ka arī mazā pūce nekā neredzēja — tā skatījās akli uz priekšu.

Kas bija šis puisēns, kas, it kā smagka miega apņemts, pūlējās piecelties? Ko nozīmēja uz vāzes rakstītie svešie vārdi ?

Ina nopūtās — un piepeši viņai likās, ka nedrīkst vilcināties, ka brālītis jāmeklē ātrāk, ka viņš tūliņ jāatrod, lai tam nenotiktu kas vēl ļaunāks.

«Iesim, Visvaldi!» viņa sauca biedram, kas parādījās ceļa galā.

«Uz kurieni?»

«Nu visur, kur tikai brālītis varētu būt, bet drīzāk!»

Viņi skraidīja visu priekšpusdienu pa Latgales priekšpilsētas ielām, iegriezdamies vārtos un pagalmos, vērīgi aplūkodami katru sastaptu bērnu.

Beidzot Īnai jau sāka sāpēt kājas. Viņi vēlreiz izgāja caur ļaužu pilno sīkumu tirgu, apskrēja visapkārt mājai, ap ko veda koka stabu eja, aiz kuras atradās daudz mazu mēbeļu veikaliņu.

«Redzi, redzi!» Visvaldis piepeši čukstēja, kad viņi gāja pa zivju tirgu.

Ina ieraudzīja sētnieku, kas skaļi kaulējās, pie spiesto nēģu kubliņiem stāvēdams.

«Tas nozīmē, ka šovakar būs mielasts … Man liekas, ka tur mēs droši daudz ko dzirdēsim un redzēsim, kaut vai pa atslēgas caurumu,» Visvaldis priecājās.

Pavisam nokususi, Īna pārnāca dzīvoklī. Visvaldis paņēma grozu ar žagatu, kas atkal moži grozīja galvu uz visām pusēm un kā karaliene nestāvās ļāvās nesties mājās. —

Sastapšanās ar vecākiem pie pusdienas galda, kā jau visas šīs dienas, viņu nospieda.

Īna bikli paskatījās uz viņu noskumušajām sejām. Māte gandrīz nekā neēda. Viņa izskatījās it kā' smagas slimības nomocīta.

«Rīt paiet nedēļa,» viņa teica tēvam, «un vēl nekādas pēdas nav uzietas.»

«Bet visi iespējamie soļi taču sperti,» tēvs drūmi runāja vairāk sevī nekā ar māti.

«Arī izsludinātā godalga nekā nav panākusi.»

Pēc pusdienas tie zvanīja uz policiju un sarunājās ilgāku laiku.

25. Pazudušā rota.

«Īna!» piepeši sauca Milda, «vai tu neesi redzējusi manu rotu?»

Viņa atkal bija uzvilkusi garo, oranžu krāsas tērpu:

«Es taisos iet pie fotogrāfā, bet rotas nav.»

«Neesmu to šodien pat redzējusi,» Īna atteica, pieiedama pie Mildas.

«Bet tepat jau tai vajadzēja būt,» Milda neizprašanā runāja, «cik atceros, svētdienas rītā gulēt iedama, noliku to uz plauktiņa. Vēlāk gan to vēl pāris reižu apskatīju, bet katrā ziņā taču pēc tam atkal noglabāju labā vietā… Nupat pārmeklēju visas maliņas, pat gultu, grīdu, virtuves skapi, bet kā nav, tā nav.»

Milda izskatījās pavisam nelaimīga. Viņa gāja vēl viesistabā paskatīties uz spoguļa galdiņa, krēsliem un palodzēm. Ik pa brīdi tā nopūtās, smagi kā vēja šausta egle.

«Pie fotogrāfā jau galu galā varētu neiet,» Milda pieļāva šo domu, «bet ko lai es saku tam pulksteņu lāpītājam? Viņš jau tā negribēja dot…»

Milda koda pirkstos un neziņā raudzījās apkārt.

«Varbūt tas svešais puika, kas šorīt te bija…»

«Tas ir mans draugs,» Īna to strauji pārtrauca.

«Nu, nu, es jau nekā nesaku — viņš jau arī nepalika ne brītiņu viens. Bet ko lai nu es atbildu tam pulksteņu taisītājam? Nāc vismaz man līdzi: tevi viņš labāk pazīst!»

Abi puikas, kā norunāts, jau bija ieradušies un mīņājās Pētera Pētersona darbnīcas priekšā.

Milda nostājās pie zaļā loga un skaļā balsī teica:

«Ko nu es jums slēpšu — rota man pazudusi; vakarrīt vēl bija, Īna var apliecināt, bet tagad nekur atrast.

Te nu es esmu! Darait ko gribat ar mani, vediet kaut vai uz karātavām!»

Pēteris Pētersons atrāva logu un raudzījās viņā paceltām uzacīm, sakrokotu pieri. Īnai pat likās, ka viņa sarainie mati sacēlušies stāvus.

«Rota pazaudēta — rota, ko es gribēju sūtīt uz daiļamatniecības izstādi? Vai jūs ari saprotat, ko tas nozīmē? Tik dārgi akmeņi, tik daudz dienu un nakšu darbs?!»

Ņiprā, mutīgā Milda bija kļuvusi pavisam maziņa un mēma.

Bet te Visvaldis pacēla savu balsi:

«Tas taču tagad ir skaidrs, ka šo māju noziedznieki tieši vai apsēduši. Laikam tā būs pavisam bīstama banda, līdzīga Ku-Kluks-Klanam. Atceries, Jāzep, šerloka Holmsa piedzīvojumu ar piecām apelsĪnu sēkliņām!»

Jāzepa bālā seja piesarka:

«Jā, jā, un zini,» — te viņš sāka čukstēt, «man liekas, visa tā nēģu ballīte ir tikai tāda izlikšanās — patiesībā tā būs svarīga bandas apsprie_de.»

«Gudra galva!» Visvaldis tam uzsita uz pleca, un Jāzeps par šo uzslavu aiz prieka samulsa.

«Šovakar tik turēsim acis vaļā,» arī Visvaldis čukstēja, «lai vēlāk policijai visu varētu sīki aprakstīt.»

Īnai drebuļi skrēja pār kauliem, iedomājoties visu, kas nāks. Bet, atceroties akmens zēnu ar puspievērtajiem plakstiņiem un pūci uz pleca, tā apņēmās nebaidīties ne no kā, lai tikai drīzāk atrastu brālīša laupītājus …

«Ja es būtu zinājusi, ka te rīkojas bandas, es nekad nebūtu nākusi šai mājā dienēt,» Milda izsaucās un sāka skaļi raudāt, «lai man solītu diezin kādus lejputrijas cepešus!»

Milda tik drīz nevarēja sadabūt mutautiņu, un vairākas asaru lāses tai nopilēja uz oranžu krāsas balles tērpa.

Lai kā Pēteris Pētersons bija satraukts un sašutis, Mildas asaras tomēr viņā radīja pagalam nelāgu sajūtu.

«Vai tad es jau nu gluži kāds bende esmu?» viņš domāja un, sev pašam par brĪnumu, teica Mildai:

«Neraudiet, jaunkundzi Nevajag jau nu tūliņ domāt pašu ļaunāko! Pagaidīsim kādu dieniņu: dažreiz jau lietas ir tik spītīgas — jo centīgāk tu meklē, jo vairāk tās slēpjas. Tur es jums varētu minēt gadījumu no manas paša dzīves, kad es, amatniecības skolā stādamies, vai traks gribēju palikt kristībzīmi meklēdams. Un kur tā beidzot atradās? — Naudas makā aiz oderes, tā sacīt vistuvākajā vietā, azotī, pie sirds. Varbūt ar to jūsu pazaudēto rotu būs tāpat. Tikai, lūdzu, neraudiet! Nedeldējiet velti nervus! Gan jau tā varbūt jau rīt pati no sevis atradīsies.»

Milda pacēla saraudāto seju un pasmaidīja.

«Jūs esat par daudz laipni,» viņa teica, trokšņaini šņaukdama degunu Īnas pasniegtajā mutautiņā.

26. Olimpija garnē bļodas.

«Ko mēs te tik ilgi stāvam?» Visvaldis teica Jāzepam un Īnai, «nostāsimies savos posteņos!»

Viņi izgāja mājas priekšā taisni tai brīdī, kad sētnieks, no sava dzīvokļa nākdams, parādījās vārtos, uz galvas nesdams garu, svarīgu galdu.

«Velns, ir gan viņam skaustā impozants spēks!» Visvaldis teica un, izvilcis no kabatas melnā Pētera kārtis, ko tas ar gudru ziņu bija paķēris no mājas līdzi, sāka tās dalīt Īnai, Jāzepam un sev.

Viņi stāvēja, pie durvīm pieslējušies, un atkal izlikās spēlē nogrimuši.

Sētnieks atslēdza kādas durvis līdzās antīkvāriātam un ienesa tur galdu. Pēc tam viņš atkal iegāja pagalmā. Tūdaļ bērni iešmauca atslēgtajā telpā. Tas bija kantoris, kas pašreiz stāvēja tukšs.

Bērni turpināja melnā Pētera rotaļu, zem loga stāvēdami, no kurienes visa istaba bija redzama kā uz delnas. Pēc brīža atgriezās sētnieks ar sešiem krēsliem katrā rokā. Tad viņš atnesa klēpi malkas un sāka kurināt krāsni, šķilas skaļi sprakšķēja, un pa atvērtajiem logiem telpā plūda svaigais gaiss. Uz grīdas bija saliktas veselas grēdas biezu kantora grāmatu. Tās sētnieks sakārtoja uz skapja augstā valnī. Tā pamazām istaba kļuva aizvien mājīgāka, lai gan, saprotams, pēc dzīj-u telpas tā vēl neizskatījās.

Bet tad, sētniekam par pārsteigumu, ieradās kāda būte, kas atnesa arī svētku krāšņumu.

Tas bija mazliet savāds radījums: pirmajā mirklī nevarēja droši noteikt, vai tas piederēja pie cilvēku jeb pie punduru cilts. Tā bija plecīga sieviete, glītu meitenīgu seju, kupliem sīkcirtu matiem un īsām druknām kājām.

Pār vienas rokas elkoni tā bija pārmetusi neskaitāmas virknes baltu un sarkanu papīra rožu, bet ar otru roku vicināja ģitāru.

Sētnieks, kas pašreiz nāca ar galdautiem un šķīvju grēdu, palika stāvam ar atvērtu muti.

«Redzi nu: Olimpi ja ir klāt ar ziediem un skaņām!»

viņa izsaucās, skaļi iesmējās un jautri patrinkšķināja ģitārās stīgas.

«Velna meitietis!» izsaucās sētnieks, bet varēja redzēt, ka šis pirmais viesis viņam bija īsti pa prātam.

«Nu, ko tu vēžojies, onkulīt?» viņa kā komandēdama uzsauca: «Padabū man drīzāk stieples, lai varu griestus izpušķot ar rozēm!»

Un tiešām, tūļīgajā sētniekā ar vienu rāvienu ieviesās pavisam cits gars. Nevarētu jau nu apgalvot, ka šis gars būtu pārlieku kustīgs un dzīvs, bet katrā ziņā tas nepiederēja arī pie tūļām.

Jau pēc pusstundas sētnieks kā zirneklis bija zem griestiem krustām šķērsām savilcis stieples un nu, uz kāpnēm stāvēdams, karināja uz tām čaukstošo ziedu vītnes, ko Olimpi ja tam no lejas sniedza pretī. Ap griestu spuldzi tā viņam pavēlēja aplikt no vairākām vītnēm sapītu vainagu un atlikušās puķes, pārgalvīgi smiedamās, uzmeta uz grāmatām skapja augšā.

Līdz ar to garlaicīgi pelēkais kantoris bija pārvērsts jautrā dzīru zālē.

«Bet nu ašāk, ašāk, iesim gādāt ēdamo!» Olimpija sauca.

«Ko tu gādāsi, ka ir jau sagādāts!» sētnieks pašapzinīgi atrūca. «Nēģu ir vesels kubls pieliekamā, un arī citu mantu netrūkst.»

«Bet vai garnitūras ir?» Olimpija prasīja, un, kad sētnieks nesapratnē ieplēta muti, viņa to kā velkonītis tvaikoni ievirzīja vārtos un tālāk dzīvoklī.

Kad bērni pēc maza brītiņa sāka glūnēt pa sētnieka virtuves logu, tie redzēja, ka zem Olimpijas pirkstiem nēģu un citu uzkožamo bļodas aizvien vairāk sāka līdzināties slavenā Rīgas dārznieka Zeidaka apstādījumiem: viņa aplika tām zaļu pētersīļu lapu žogus un gar tiem kā puķes rindoja rožainus radīsus un violetus etiķī mērcētus kāpostus. Ar kapātām olām greznotā rasola bļoda atgādināja balto un dzelteno atraitnīšu dobi operas priekšā. •

Kamēr Olimpija deva aizvien virtuozākus gamēšanas mākslas paraugus, ko sētnieks aizgrābts apbrīnoja, bērni ielavījās atpakaļ kantorī.

27. Dzīres.

Jāzepam piepeši bija iešāvusies galvā ģeniālā ideja atnest no mājas fotoaparātu, laupītājus nofotografēt un otrā rītā nodot policijai uzņēmumus.

Visvaldim tas varen patika:

«Kā redzi, te ir divpadsmit krēslu, tātad būs savs ducis noziedznieku. Nav nekādas vajadzības visus uzņemt. Galvenais ir — dabūt bandas vadoņu attēlus,» viņš pētīdams raudzījās apkārt istabā, «tur uz skapja augšas aiz grāmatām ir lieliska paslēptuve — tur tu varēsi ierīkoties ar savu aparātu un ērti uzņemt. Bez tam tu visu dzirdēsi, ko pie galda runās, un pēc tā uzzināsi arī galvenos vaininiekus un vadoņus.»

Jāzeps nu steidzās uz māju pēc aparāta. Visvaldis nostājās postenī uz ielas, bet Īnai lika iet kāpņu telpā un pa stikla durvīm novērot pagalmu, lai gan no tās puses pašreiz nekas svarīgs nebija gaidāms.

Antīkvāriāta ielas durvis jau bija noslēgtas, un pašreiz Pēteris Pētersons vēl steidzās darbnīcā nobeigt kādu darbu, kad kāpņu telpā iedrāzās Teobalds.

«Slavēti dievi, ka jūs vēl neesat aizgājuši!» viņš izsaucās, vērdams darbnīcas durvis, «jo tagad tikai jūs vēl varat mani glābt.»

Arī Īna, gribēdama uzzināt, kas noticis, iegāja darbnīcā.

«Sakait, vai jums ir arī grāmatas, vecas grāmatas?» viņš sarauktu pieri prasīja Pēterim Pētersonam, «rīt man ir eksāmens, un visās bibliotēkās likumu kodeks izķerts. Man pavisam nepieciešams no turienes izrakstīt dažas formulas.»

«Grāmatas? Ai, kā nu ne!» Pēteris Pētersons priecīgi izsaucās, «vecu sadzeltējušu grāmatu mums ir vai cik.

Man liekas, katrs, kas meklēs, tur atradīs sev vajadzīgo. Lūdzu, lūdzu, pakravājieties tikai paši!»

Viņš iededza spuldzi un ieveda Teobaldu kādā veikala stūrī, kur gan uz plauktiem, gan uz grīdas bija sablīvētas grāmatu kaudzes.

«Vai es jums nevarētu palīdzēt?» Īna iejautājās.

«Ak, tu arī te esi?» Teobalds paspieda tai roku, «nu kāpēc ne? Atšķir tikai vākus citu pēc cita un lasi, vai tur nav rakstīts Codex Iustinianus!»

«Codex Iustinianus,» Īna atkārtoja un nopietni stājās pie darba.

No dzeltenām lapām cēlās smaga veca papīra smaka, un viņu rokas drīz vien bija pelēkas no putekļiem. Īna šo darbu darīja karstā centībā cerēdama, ka viņai pirmajai izdosies atrast meklējamo grāmatu.

«Ai, kas tad tas — miniatūras? Izrotāti sākuma burti?» Teobalds piepeši izsaucās, «paskaties!»

Teobalds turēja atšķirtu liela formāta pabiezu grāmatu. Īna pastiepās uz pirkstgaliem. Vienā pusē bija attēls: jātnieks, zelta bruņās tērpts, ar garu šķēpu nodūra pūķi, kas, rīkli izplētis, bezspēcīgā niknumā šņākdams, vijās pie zirga kājām; bet netālu zaļā kalnā zem sārtām debesīm stāvēja skaista jaunava un, rokas karstā lūgšanā salikusi, gaidīja cīņas iznākumu. Viss bija gleznots vieglām caurspīdīgām krāsām, un otrā pusē bija iespiests raksts, kas sākās ar vārtu veidā zīmētu lielo A burtu.

«Kas tie tādi ir?» Īna jautāja Teobaldam, izņemdama grāmatu no viņa rokām.

«Tas ir Juris, kas nomaitā pūķi un atsvabina princesi.»

Un kamēr Īna stāvēja, pavisam nogrimusi attēla aplūkošanā, Teobalds ar priecīgu izsaucienu bija atradis savu likumu krājumu.

Viņš nu tūliņ steidzās projām, lai drīzāk to izšķirstītu. Bez tam viņam vēl jāaprijot divas sīki pierakstītas piezīmju burtnīcas. Varbūt līdz gaiļiem viņš tikšot galā.

Īna to apbrīnodama uzlūkoja, bet te ieskrēja Visvaldis un sauca viņu ārā spēlēt melno Pēteri. Kārtis dalīdams, viņš čukstēja:

«Jāzeps pašreiz uzrāpās uz skapja. Par laimi sētnieks kantorī bija atstājis kāpnes. Bļodas jau saliktas uz galda. Kuyu katru mirkli jāierodas viesiem.»

Visvaldis pacilāts un Īna satraukta labu bridi stāvēja, uz abām pusēm raudzīdamies, bet neviens vēl nerādījās.

Beidzot atnāca sētnieks un pieslēdza mielasta telpas durvis.

Milda, izliekusies pa logu, sauca Īnu augšā.

«Tiklīdz varēšu, tūliņ ktgriezīšos,» Īna, projām skriedama, teica Visvaldim.

Bet tik drīz viņai nebija iespējams atbrīvoties. Vispirms vajadzēja dzert tēju. Lai kā viņa steidzāH, karstais dzēriens tik ātri nebija izdzenams. Pēc tam Mikla viņu sirsnīgi lūdza palīdzēt noslaucīt traukus un nospodrināt nažus, jo tai bija ļoti jāsteidzas. Viņa Inai atkal uzticēja noslēpumu, ka viņas kavalieris, pats brīnišķīgākais sestdienas balles lidonis, to nupat pa tālruni uzaicinājis pabraukāties laiviņā pa kanāli.

«Mēness klusi dzelmē zaigo,

Vai tu dzirdi balsi maigo?» viņa deklamēja un, klusi smiedamās, apkampa Īnu. Pirmītējās rūpes par pazaudēto rotu tā bija pilnīgi aizmirsusi.

Aiz loga tiešām spīguļoja pilns mēness.

«Tu jau esi laba meitenīte un ieliksi man traukus ari bufetē,» Milda lūdzot čukstēja, «vai apsolies?»

«Apsolos.»

Milda žigli saposās un aizgāja.

Īna noslaucīja tases un šķīvjus un nesa tos ēdamistabā. Vecāki bija guļamistabā. Kļuva pavisam tumšs. Arī Īna uzvilka mēteli un klusi izgāja ārā, ļaudama aizkrist durvīm. Mildai jau bija atslēga; kad viņa atgriezīsies, Īna kopā ar viņu tiks iekšā.

«Tad nu gan tu biji ilgi,» Visvaldis, kāpņu telpā stāvēdams, čukstēja. «Bet uz ielas stāvēt tagad ir bīstami: katru mirkli kāds nāk, un viņi mūs nedrīkst pamanīt.»

Īna atvilkās kaktiņā pie durvīm, un Visvaldis glūnēja pa šķirbu.

«Ai! pašreiz nāk divi dūšīgi tēviņi, bet trešais klibo,» viņš ātri čukstēja un, paņēmis Īnu aiz pleca, vilka to pie durvju spraugas skatīties.

«Redzi?»

Īna redzēja, ka pa vāji apgaismoto ielu pagāja garām trīs stāvi un apstājās pie kantona durvīm. Priekšējais pieklaudzināja.

«Vai tu dzirdēji?» Visvaldis čukstēja, «abi pirmie piesitieni bija ātri, bet divi pēdējie lēni. Tās droši vien ir norunātas zīmes. Tātad tagad ir astoņi cilvēki. Lūk, kur nāk vēl divas sievietes no viņas puses! Nepūlies, tu nevari redzēt! Bet nu jau mēs gandrīz varam iet paskatīties pie loga. Vēl divi viesi nav ieradušies. Bet ja tie nāks, tad izliksimies, ka arī mēs steidzīgi ejam pa ielu!»

Īnai bija baigi, lai gan viņa to neteica. Abi izgāja ārā. Paskatījusies uz augšu, Īna ieraudzīja Teobalda apgaismoto vaļējo logu. Arī viņu pašu varēja saskatīt: turēdams biezo grāmatu rokās, tas lasīja. Īnai likās, ka nemaz nevar būt tik baigi, ja Teobalds tur augšā ir nomodā. Viņa gan te ar Visvaldi stāv uz tumšas ielas, bet tur aiz Teobalda vaļējā loga ir istaba ar visām ikdieniš-ķīgajām lietām.

Visvaldis, pie mājas sienas piespiedies, uzmanīgi raudzījās pa logu kantorī un lika arī viņai to darīt.

Pie garā galda mielodamies sēdēja desmit cilvēku.

«Diezgan mežonīgi vaibsti,» Visvaldis čukstēja.

«Jā,» Īna atbildēja.

Spuldze blāvi spīdēja caur biezajām papīra puķu vītnēm, un sejas likās kā ēnām klātas. Pašā vidū bija novietojies sētnieks, un viņa nekustīgā izplūdušā seja brīžiem savilkās platā smaidā. Tā, piemēram, tagad, kad visas glāzes pacēlās, atskanot vienbalsīgam: «Lai dzīvo, lai dzīvo, lai dzīvo!» Pēc tam visi atkal kā pēc komandas ar lielu izsalkumu un skubu nodevās nēģu un pārējo uzkožamo notiesāšanai…

Galda galā sēdēja Olimpi ja. Tāpat kā pirmīt, viņai galvā bija cepure ar krāsotām vārnu spalvām, un viņa, būdama šā vakara namamāte, grozīja savu īso kaklu uz visām pusēm.

Istabā tabakas dūmi tā vien griezās, laikam bija kļuvis arī par karstu, jo Olimpija lika kalsnējam vīrelim atvērt logus.

šai brīdī nāca abi nokavējušies viesi, un bērni atrāvās no loga un aizgāja -kādu māju tālāk, kamēr nācēji iegāja kantorī. Metās auksti, un Īna iedama palēkājās te uz vienas, te uz otras kājas. Bet Visvaldis tūliņ pat atkal gribēja iet skatīties pa logu.

«Vai tad mēs kājas šovakar nemaz neizlocīsim?» olimpija piepeši izsaucās, trinkšķinādama ģitāru, ko turēja rokā.

Kāds jauneklis, kam melnie mati krita pierē līdz pašām uzacīm, vairāk reižu paklanījās viņas priekšā. Viņa pasvieda ģitāru līkajam, kas to sāka spēlēt apbrīnojami sparīgi un strauji, bet pati griezās jau dejā. Tūliņ cēlās arī citi. Galdu un krēslus ar troksni piegrūda tuvāk sienai. Brīdi tikai tūļīgais sētnieks viens pats sēdēja pie galda un lēja sev glāzē vĪnu. Dejotāji šad tad, piesizdami kāju, pārgalvīgi iebrēcās, un grīda nodimdēja vien. Tad visi atkal saklupa krēslos un pildīja glāzes par jaunu. Valodas kļuva trokšņainas, divi vīri strīdēdamies mētājās rokām.

«Kad tad tu mums dosi Zaķu salā laimēto naudu?» viens no viņiem ar neredzēti platu muti kliedza.

«Dzirdi, dzirdi, viņi jau strīdas par laupījuma dalīšanu,» Visvaldis čukstēja Īnai.

«Paskat, kas viņam par prasībām!» teica otrs kā izaicinādams atgāzdams galvu un sakniebdams lūpa3.

«Nu, to es saucu par vilka amatu!» pirmais aizvainots kliedza pretī.

Kuru katru brīdi kautiņš varēja sākties.

Diezin, kā Jāzeps jūtas tur augšā uz skapja ?"— Īna ar bažām nodomāja.

Kāda kompānijā jau krāva netīros šķīvjus grēdā un dalīja kārtis. Kāds plikgalvis smīdināja sievietes, kustinādams ausis. Viņā galā daži uzsāka dziedāt: «Liktens bargus skatus raida …»

Te negaidot Olimpija piesita ar nazi pie glāzes, bet tā kā miers negribēja iestāties, viņa uzlēca uz krēsla un plaukšķināja rokas.

«Mieru, mieru!» kliedza sētnieks, balsij dārdot, «Olimpija runās!»

Ar ne mazāku uzmanību kā Visvaldis un Īna, visai šai mutuļojošai norisei sekoja Jāzeps uz skapja, tupēdams aiz grāmatu vaļņa. Viņš viegli trīcēja, lai gan domāt par bailēm pašreiz nebija laika. Bija taču beidzot jāizšķij-as, kuru turēt par bandas vadoni: pašu sētnieku vai to ar saniebtajām lūpām, kas liedzās izmaksāt Zaķu salā gūto naudu. Jāzeps jau bija uzbēris magnēziju uz skārda šķīvīša un gatavojās kuru katru brīdi fotografēt.

Te atskanēja Olimpijas metalliskā balss:

«Dārgo jubilār un cienījamie viesi! Lai nesaderība šai svinīgajā brīdī paliek aiz durvīm,» — te viņa uzmeta ātru skatu apklusušajiem ķildniekiem, «lai esam viena saime un viena sirds…»

«Lai notiek!» izsaucās plikgalvis, aplikdams rokas savām blakussēdētājam ap pleciem.

«Sssstl vēl nav beigas!» iešņācās līkais vīrelis, «šonakt mums taču ir iemesls priecāties,» Olimpija pacēla acis uz rožu vītnēm. «Mēs sēžam ziedošā dārzā un ēdam nēģus. Un kam mēs par to varam pateikties? — mūsu jubilāram. Viņš prot ne tikai sūri pūlēties un latus zeķē bāzt. Nē, viņš cienī arī sabiedrību. Viņš zina, kur meklējama dzīves rota…»

Pēdējais vārds kā zibens iespēra Jāzepa smadzenēs. Tādēļ viņš uzvilka sērkociņu un pielaida magnēzija deglim. Jau nākamajā mirklī visi sadrebējās baltās gaismas priekšā, kas noraustījās telpā. Sabiedrība kā viens vīrs bija kājās, bet Olimpija, no krēsla lēkdama, nelaimīgi izmežģīja kāju un skaļi vaimanāja. Izbijušies viesi pievērsās viņai. Bet jau pēc vienas sekundes papīra rozes dega gaišās liesmās un uguns dejodama skriešus izplētās gar stieplēm. Visi kliedza un pānikā traucās uz izejām

— durvīm un logiem.

Visvaldis rāva Īnu aiz rokas sev līdzi pāri ielai, kur tā drebēdama iespiedās Teobalda mājas durvīs.

Pats Visvaldis kā auka drāzās uz tuvāko ugunsgrēka pieteikšanas vietu, izsita ar dūri stikliņu un spieda zvana pogu. Pēc tam gan viņam roka asiņoja, bet toties viņu pacilāja patīkamā sajūta, ka tas izdarījis pašu svarīgāko. Auļiem vien tas devās atpakaļ un iejuka drūzmā ap māju.

Uz trotuāra stāvēja iztraucēto dzīrinieku bars, pudelēm un pustukšām uzkožamo bļodām rokā. Melnmatainais jauneklis bija pārmetis steigā norauto galdautu sev pār kreiso plecu un sasējis to labajos sānos mezglā.

Nezin no kurienes piepeši bija radies pulciņš ziņkārīgu skatītāju. Visi reizē ko prasīja un kliedza, raudzīdamies lēkājošās liesmās un melno dūmu blāķos, kas vēlās pa logiem.

Arī Īna gribēja skriet turpu, bet uztraukumā un bailēs tikai mīņājās uz vietas, šņukstēja un skaļi sevī atkārtoja:

«Kur palicis nabaga Jāzeps?»

Tad, pret Teobalda logu stiepdamās, viņa sauca:

«Teobald, Teobald, nāciet lejā, lūdzu, lūdzu!»

Viņš gan stāvēja jau logā un skatījās uz ugunsgrēka vietu, bet vispārējā kņadā Īnas balstiņu nesadzirdēja. Un kā viņš arī varēja iedomāties, ka tā nakts laikā atrodas uz ielas?

Bet viņa gandrīz jau izmisa, velti to saukdama…

Drīz vien, taurei rēcot, zvaniem skanot, atdrāzās sarkanais ugunsdzēsēju auto. Zibošās ķiverēs, ar lāpām rokā, ugunsdzēsēji lēca ārā un skrēja uz nelaimes vietu. Bet kā par brĪnumu liesmas jau bija apdzisušas, tikai uz skapja augšas vēl kas kvēloja, un visu telpu pildīja kodīgi dūmi.

Virsējo stāvu un blaku māju dzīvokļos vērās logi. Pētej*a baznīcas tornī zvanīja ugunsgrēka zvans. Ugunsdzēsēji sāka aplaistīt gruzdošos kantora kaktus.

Beidzot Teobalds tomēr pamanīja Īnu, kas vicināja rokas. Viņš tūdaļ bija lejā, uz durvju sliekšņa, pie viņas. Spīdīgajā lietusmētelī atspoguļojās lāpu ugunis.

«Mīļais, mīļais Teobald, paskataities, vai Jāzeps nav sadedzis ?»

«Kas?»

«Nu, tas puika ar brillēm, kas no skapja augšas fotografēja bandītus.»

«Bandītus?»

«Nu jā, lūdzu, lūdzu ejiet!.. es neuzdrošinos …» viņa šņukst.

Teobalds iet ari skatīties.

Īna redz, ka viņu mājas durvīs parādās melni ģērbusies veca kundze. Viņu balsta Marija, kas otrā rokā stiepj divus saiņus, platām acīm raudzīdamās apkārt.

Šai pašā brīdī no otras puses piebrauc vēl otrs ugunsdzēsēju auto. Visa šaurā ieliņa tagad ir kā bāztin piebāzta.

Īna ierauga ari tēvu un māti augšā pie loga. Viņa instinktīvi pieķeras Teobaldam pie piedurknes, kas pašreiz gariem soļiem atgriežas.

«Tur nekāda puikas ar brillēm nav, un neviens nav sadedzis,» viņš mierina Īnu, «tikai griesti nokvēpuši, un viss pieliets ar ūdeni…»

Tad viņš to pavelk atpakaļ uz savas mājas durvju pakāpiena.

«Bet tagad pastāsti, ko tad tu te dari! Vai jūs atkal gūstāt kādus laupītājus? Man likās, es tur drūzmā redzēju arī to rezgali ar noplēsto apkakli.»

«Visvaldi. Jā, bet, no Dieva puses, runājiet klusāk! Te taču ir vesela banda.»

«Banda? Bet man, tur augšā lasot, likās, ka sauca «lai dzīvo!» un svētīja kādu vārdadienu.»

«Vārdadienu? ..» un Īna piepeši noprot, ka tā arī būs bijis, un nu gluži velti sacelts viss šis neaprakstāmais tracis.

«Un tu saki — Jāzeps tur slepeni fotografējis?»

«Nu jā, ja tie būtu noziedznieki, tie jau labprātīgi neļautos uzņemties.»

«Un laikam ar magnēziju? Un tā izcēlās tas ugunsgrēks?»

Īna māj ar galvu.

«Nu, jūs jau paši esat pavisam bīstama banda,» Teobalds, plecus raustīdams, teica.

Īnas acis atkal pildījās tumšām bailēm. Viņa pameta skatu uz vecākiem logā.

«Ja tēvs un māte mani ieraudzīs, es nezinu, kas tad notiks,» un viņa trīcēdama aizslēpās aiz Teobalda muguras.

«Bet vēl nelabāk būs, ja viņi piepeši pamanīs, ka tevis nav mājās. Nē, to nedrīkst nogaidīt! Tev tūliņ jāiet augšā… Ko tu bīsties? Es iešu tev līdz!»

Viņš paņem Īnu aiz rokas, un piepeši tai liekas, ka briesmas atkrīt, sašļūk, vijas zem viņa kājām kā mirstošs pūķis.

Ugunsdzēsēji sastājušies ķēdē un negrib tos laist cauri.

«Meitene te dzīvo,» Teobalds saka, un viņiem dod ceļu.

Īna negribot atkal paceļ galvu uz trešo stāvu — tagad abi vecāki tai skatās virsū.

Augšā kāpjot, viņa krampjaini spiež Teobalda roku.

«Nebīsties!» viņš atkārto.

Vecāki tiem puskāpnēs nāk pretī.

«Un es biju pilnīgi pārliecināts, ka meitene mierīgi guļ savā gultā!» tēvs izsaucās vislielākā neizpratnē.

Mātei nebija ne vārda ko teikt.

«Ja es drīkstētu ko paskaidrot?» Teobalds ievaicājas un stādās priekšā:

«Teobalds Kalniņš, tiesību zinātnes students,» un noskūpsta mātei roku.

«Lūdzu, ienāciet!» tēvs to aicina dzīvoklī.

Un kad nu viņi bija apsēdušies, Teobalds kā ievadu teica kaut ko vispārīgu par bērniem ar labu gribu un dzīvu fantaziju un tad aplūkoja šāvakara notikumus.

Īna klausījās, bet nespēja vairs uztvert vārdu nozīmi. Tur bija vainīgi visi nupat kā pārdzīvotie uztraukumi. Viņa tikai skatījās uz Teobalda dzīvo, sapratīgo, apslēpti jautro seju, klausījās viņa noteiktajā balsī un juta:

«Tu esi mans glābējs.»

Jā, jā, Teobalds varēja visu: vecāki, kas vienu brīdi izskatījās kā no gaisa bezdibeņa malā nokrituši un meta nepielūdzamus skatus uz Īnu, pamazām nomierinājās un pēc minūtēm piecām likās atguvuši garīgo līdzsvaru.

«Pateicamies par jūsu paskaidrojumiem,» tēvs atvadīdamies spieda Teobaldam roku, «varbūt jums tiešām ir objektīvāks skats. Jūs jau sapratīsit, ka pēc mūsu dēla pazušanas mēs visur redzam tikai ļaunāko…»

Tad viņš vēl piemetināja, ka pirms stundām divām tam no policijas zvanīts, ka Daugavpils apkārtnē manīta kāda sieviete ar svešu bērnu; esot pamats domāt, ka tas Vilis. Policija pašreiz to rosīgi meklējot.

Kad nu Teobalds bija aizgājis, tēvs bez bardzības, bet stingri noteica Īnai, ka ar tiem abiem neprātīgajiem puikām tā turpmāk nekad un nekur nedrīkstot satikties.

Pēc tam Īnu tūdaļ aizsūtīja gulēt. Bet, saprotams, aizmigt tik drīz viņa nevarēja. Tā dzirdēja, kā lejā trokšņoja auto motori: ugunsdzēsēji ilgi mocījās, līdz izvirzīja savus lielos ratus no šaurās ieliņas. Beidzot viss apklusa.

Un tad pārradās Milda. Viņa laimīgi vītaroja aiz sienas: par Īnas pazušanu, trokšņainajām sētnieka vārdadienas svinībām, ugunsgrēku un viņas kungu izbailēm tai nebija ne mazākās jausmas.

28. Apsvilušais Jāzeps.

Neviens nebija redzējis, kā Jāzeps tai liktenīgajā nakti pārskrēja mājās.

No tā brīža, kur viņš, no trakā magnēzija un papīra puķu uzliesmojuma apdullis, kā transā pievāca savas mautas un pa kāpnītēm sasniedza zemi, tas skrēja bez apstāšanās pa tukšajām lekšrīgas ielām. Viņš joņoja caur mēnesnīcas apgaismotiem Zviedru vārtiem, virs kupem uz augšu pavērstām acīm, vītu apli mutē, apņēmīgi raudzījās stingra lauvas seja, gafāni it. kā aprūsējušam namam ar sarkaniem logiem, kas senos laikos piederējis Rīgas bendem, līdz aizelsies nonāca pie savas mājas durvīm. Kad viņš izvilka atslēgu un gribēja to iebāzt atslēgas caurumā, tā viņam izkrita no pirkstiem, kas dīvainā kārtā bija sastinguši zili balti. Viņš liecās to pacelt, un zobi tam klabēja vienā klabēšanā. Tikai tad, kad viņš uz pirkstu galiem ielavījās savā istabā un izģērbies palīda zem segas, viņā pamazām atgriezās dzīvības siltums. Un līdz ar to viņš sāka just, ka viņam sūrst acis un stipri sāp viens vaigs, deniņi un piere. Mati aptaustot likās savādi asi un oda pēc deguma. Aši viņš uzgrieza spuldzi, paņēma no galdiņa spoguli un skatījās: priekšējais matu cekuls bija nosvilis īss un balts un tāpat vienā pusē virs deniņiem. Uzacu vairs nebija, un piere un kreisais vaigs dega sarkanā iekaisumā. Viņš samērcēja mutautiņu un spieda sev pie sejas, bet no tā sāpes nekļuva neko daudz mazākas.

Viņš sēdēja gultā ar pukstošu sirdi un 'domāja, vai tagad jau visa Īnas māja nestāv liesmās. Pētera baznīcas tornī tik baigi zvanīja. Kas zina, vai bandīti — un laikam taču viņi tādi bija — nebūs izlietojuši vispārējo apjukumu, lai aplaupītu un apkautu visus nabaga iemītniekus. Vai Visvaldim un Īnai būs izdevies izbēgt?

Laikam, viņi taču stāvēja ārpusē uz ielas. Ak Dievs, kādēļ nakts tik gara? Kaut būtu jau deviņi, un viņš varētu skriet klasē, lai"izrunātos ar Visvaldi!

Beidzot viņu tomēr apņēma žēlīgais miegs. —

«Augšā, augšā!» viņš dzirdēja klaudzinām pie sienas.

Tas bija tēvs, kas pašreiz vēra vaļā logu un, radio mūzikai skanot, vingroja ledainajā rīta gaisā.

Juzdams sejā sāpes, Jāzeps tūdaļ atcerējās visu notikušo un atkal sakampa spoguli. Seja bija viegli piepampusi, un virs vienas acs bija savilkusies liela balta tulzna.

Ak Dievs, tāds taču viņš nevarēja rādīties pie bro-kašķu galda! Vajadzēja novilcināt laiku, līdz vismaz tēvs aiziet uz savu banku.

Saģērbies Jāzeps stāvēja pie spoguļa un sukāja apsvilušos īsos matus ar ūdeni, bet tie slējās kā sari uz visām pusēm. Viņš dzirdēja, kā tēvs pašreiz iegāja ēdamistabā un skaļā balsī prasīja māšelēm, kas esot smagāks

— pods vilnas vai pods dzelzs. Acīm redzot, viņš bija labā garastāvoklī.

«Jāzep, Jāzep!» dārdēja viņa balss pu visu dzīvokli, «kur tu paliec: vai tu guli jeb esi slims?»

Jāzeps saprata, ka ilgāk vilcināties viņam nav iespējams, un nopūzdamies iegāja ēdamistabā.

Visa ģimene sēdēja pie brokastīm. Tēvs par laimi uz viņu nepaskatījās: tas māšelēm stāstīja kādu nupat «Atpūtā» izlasītu šarādi, un viņas skatījās tēvā, acis nenovērsdamas.

Bet mātes rūpju pilnais skats, zēnu skardams, kā pārbiedēts putns atsitās atpakaļ. Viņa gribēja jau ko teikt, bet Jāzeps, tēvam neredzot, pacēla pret māti lūgšanā salikto roku pirkstgalus. Viņa nokrekšķinājās, skatījās projām un nopūtās vairākkārt.

Māšeles šādos kritiskos brīžos bija kā paši jutīgākie seismografi, kas uztvēra katru mazāko saspīlētā stāvokļa maiņu.

Abas reizē tās pagrieza acis uz Jāzepa pusi un ieraudzīja viņa sarkanās uzacis, izrobotos matus un nolaistos lūpu kaktiņus. Bet tai pašā sekundē viņas arī juta bīstamo augstspriegumu starp Jāzepu un tēvu un uztvēra puikas mēmos izmisušos SOS raidījumus mātei. Bet nelaime bija tā, ka Jāzeps izskatījās tik neaprakstāmi komisks. Viņas neizturēja un pret savu gribu sāka spurk-šķēt aiz smiekliem.

Tēvs pacēla acis:

«Nu Jāzep, kādās avantūrās tad tu vakar biji? Tu teicies ar savu klases biedru iet uz kādām svinībām?» jautājums gan bija jautrā tonī uzdots, bet Jāzeps zināja, ka arī tādās reizēs tēvs gaidīja atbildi.

«Es fotografēju.»

«Ā, ar magnēziju un apsvilinājies?»

«Mans Dievs!» izsaucās māte, un acīs tai saskrēja asaras.

«Kas tur ko uztraukties?» tēvs mierīgi pavērsās pret māti, «kam tad es puikam tādas lietas dāvināju: ne jau lai glabātu atvilktnē… Tātad tu nemācēji pareizi rīkoties un dabūji pulveri sejā? Nekas, nekas, sava skolas nauda jāmaksā. Nākošreiz būsi veiklāks.»

Kad bērni jau bija priekšnamā, māte nobažījusies teica:

«Man vispār nav miera, kopš viņš pa pēcpusdienām tik daudz iziet. Ja es vismaz zinātu, kur viņš uzturas, bet tāds zēns jau ir tik noslēgts kā kaps.»

«Ak ko!» tēvs izsaucās, «es, taisni otrādi esmu pavisam apmierināts, ka viņš paskraidās savas stundas trīs četras pa lauku, norūdās pavasara gaisā un satiekas ar citiem puikām, kam vairāk spara iekšā. Tas viņa raksturam derēs tūkstošreiz vairāk nekā tā mūžīgā kūkošana pie grāmatām. Ja viņš tik ievēro kārtību un ēšanas reizēs pārnāk, tad nav ko iebilst.»

Izsprucis no šīs pratināšanas, Jāzeps itin laimīgs steidzās uz skolu. No rīta jau visas lietas rādās daudz rožainākā gaismā nekā nakts vidū.

29. Negaidīts atradums.

Visvaldis to saņēma skolas gaitenī ar triumfātora seju. Roka tam bija satīta baltā lupatā.

«Nu, vakar uguni nodzēsām kā likts piecās minūtēs. Labi, ka līdz uguns pieteikšanas vietai man nācās skriet ne vairāk kā simts metru. Nu, tas jau tagad ir vecs notikums. Bet vai zini ko jaunāku?» un kad Jāzeps neizprazdams viņā skatījās, Visvaldis izvilka no kabatas zelta važiņas ar spulgajiem sidrabainajiem akmentiņiem: «Pazudušā rota. atradusies!»

Jāzepam likās, ka viņa priekšā stāv cienīgs šerloka Holmsa pēctecis. Un cauri Jāzepa apbrīnošanai lauzās kaut kas līdzīgs mazai skaudībai un asa, kauna pilna nožēlošana, ka viņš pats pagājušo nakti tā pa kaklu pa galvu aizmucis.

«Kam tu atņēmi: sētniekam vai trakajai Olimpi-jai?»

«Ak, ko nu! Ne vienam, ne otram,» Visvaldis atmeta ar roku, «tas nu ir droši, ka vismaz šai lietā viņi nemaz nav iepīti. Redzi, tas notika tā:

Kad abi ugunsdzēsēju rati pēc lielas kulšanās un malšanās bija izgrūdušies laukā no šaurās ieliņas — bija vērts to noskatīties! — es aizstaigāju mājā. Bet vecais bija augšā un ne pa jokam noskaities. Kas tā esot par apkārtvazāšanos nakts laikā? Es gan teicu, ka biju svarīgā lietā, bet viņš atbild, ka mana liecība esot pati svarīgākā lieta un ka šai ziņā gan nekas labs uz Lieldienām neesot gaidāms, tur viņš varot roku vai ugunī likt. Laikam jau es pats arī to būšot ieskatījis un tādēļ nodomājis labāk iestāties kramplaužu cunftē. Man nu tīri apskrējās dūša par tādu goda laupīšanu, bet nebija nekādas patikas visu izklāstīt.

Tā nu es sēžu sadudzis un raisu zābakiem auklas vaļā. Bet zem mana plaukta pabāzts grozs ar žagatu.

Brīnos, kas tur čabinās apakšā, žagata guļ vienā stūrī, bet no otra velk lupatas ārā mazais kaķēns, ko skuķēnam iedāvinājusi kaimiņiene. Un tā nu es pa kāju apakšu redzu, kā viņš, ar ķepiņu kaitēdamies, šūpo šo va-žiņu, kas aizķērusies pie groza malas. Es caps! rotu ciet un nu paceļu savu balsi citā tonī:

««Veco senci, vai tu arī saproti, cik laimīgas beigas šai naktij? Rota rokā!»»

Es nu viņam izklārēju visu lietas sakaru, un viņš man tur piepalīdzēja. Jo zini ko: žagatām esot paradums ievilkt spožas lietas. Tad nu viņa toreiz Inas virtuvē, grozā gulēdama, būšot šo mantu nocēlusi. Labāki jau nu būtu, viņš ieteic, ka es to putnu palaistu brīvībā, — atdotu Žanim, lai ved atpakaļ, kur toreiz atradis, — citādi tas mani gluži nevainīgu varot iejaukt īstās krimināllietās,» Visvalža acīs iegailējās slepena uguns.

Abiem tomēr šis notikums likās nepārspējami lielisks, un tie nevarēja vien sagaidīt stundu beigas, lai nodotu atradumu. Visvaldis jau bija gribējis to darīt no rīta, bet kā par nelaimi pēc nemierīgās nakts pamodies vēlāk nekā parasts.

Bet kad Jāzeps taisījās tam iet līdzi, Visvaldim piepeši radās svarīgi iebildumi.

«Es domāju labāk šoreiz nenāc.»

«Kāpēc? Nejauks izskats?»

«Uzminēji! Tevi var apcietināt par uguns pielaišanu.»

Jāzepa sejā atspoguļojās galējas šausmas.

«Par uguns pielaišanu?» viņš čukstēja nobālušām lūpām.

«Nu, saprotams, tā būtu tīrā aplamība, jo tu to nemaz negribēji darīt. Bet man liekas, ka prātīgāk tomēr būs, ja es aiziešu viens un izlūkošu, no kuras puses vējš pūš.» —

Īnas tēvs no rīta tai vēlreiz bija stingri jo stingri piekodinājis ar Visvaldi un Jāzepu nesatikties un nerunāt un, ja tā kādreiz, uz veikalu iedama, tos nejauši sastaptu, neapstāties, bet skatīties uz otru pusi.

Īna nopūtās: viņa domāja, ka tad jau labāk nemaz no mājas neiziet, jo pēc tādas izturēšanās zēni viņu noturētu par muļķīgāko un uzpūtīgāko zosi.

Pēc tam māte arī Mildai vairākkārt pieteica uzmanīt Īnu un nekādā gadījumā šos palaidniekus neielaist dzīvoklī.

Tāpēc Milda sajuta taisnīgas dusmas, kad pulksten divos, atvērusi durvis pēc nepacietīgas klaudzināšanas, savā priekšā ieraudzīja puiku ar nodīrāto apkakli.

«Man aizliegts tevi ielaist,» viņa nepiekāpīgi teica.

«Nav ari vajadzīgs,» atteica Visvaldis, «vari iznākt uz kāpnēm.»

Un kad Milda, ziņkārības dzīta, to darīja, Visvaldis lēni atraisīja pagalam notraipītā mutautiņa stūri un ar starojošu skatu viņai pasniedza pazaudēto rotu.

Milda iekliedzās aiz prieka un, saņēmusi Visvaldi aiz galvas, strauji noskūpstīja to uz abiem vaigiem.

Puika īdzīgi atrāvās atpakaļ, slaucīdams ar piedurkni skūpstītās vietas.

«Nāc lejā pie Pētera Pētersona!» viņš stingri teica.

«Puisīt, puisīt, ja tev kādreiz kāda vēlēšanās, ko es varu izpildīt, tad pasaki, un es to darīšu ar lielāko prieku!»

Viņa nevarēja vien rimties:

«Šitā laime, šitais prieks! Noticis uz mata tā, kā Pētersona kungs paredzēja — bez meklēšanas rota atradusies jau otrā dienā. Ir gan tas Pēteris Pētersons gudrs cilvēks!»

Un tā viņa līksmoja un priecājās līdz kāpņu pēdējam pakāpienam.

Bet Pēteris Pētersons, ieraudzīdams rotu ienācējas rokā, tūdaļ izskatījās vēl daudz jaunāks, nekā viņš patiesībā bija, un lika Visvaldim sīki jo sīki izstāstīt atrašanas vēsturi.

«Jā, jā žagatas,» Pēteris Pētersons nomurmināja, kad Visvaldis bija beidzis: «tātad nostāsti par to, ka šīs zagles sanesot savās lizdās gredzenus un pērles, nav vis tīrās pasakas. Mūsu policijai vajadzētu šad tad pare-vidēt viņu mitekļus.»

30. Ugunsgrēka sekas.

Milda uzskrēja pa kāpnēm augšā viegli kā uzlidodama, bet smagiem soļiem pa durvīm nāca sētnieks. Viņš nesa galdu, kas bija mazliet apkvēpis.

«Sētnieka kungs!» Pēteris Pētersons sauca gaišā, noteiktā balsī, «kādas lietas jums te nenotiek? Kā redzu kantoris pa nakti izdedzis. Uguns jau varēja pārsviesties arī uz antīkvāriātu.»

Sētnieks nolaida galdu zemē un saīdzis atmeta ar roku. Likās, viņš tūdaļ nevarēja atrast īsto atbildi.

«Nezinu, kas jums te visiem piemetusies par indevi. It kā bez pārspīlējumiem nemaz vairs runāt nemācētu. Kā tā pati slimā Rozenšteiniete otrajā stāvā: liek nakti kalponei kraut visas dārglietas nastās, lai glābtu no sadegšanas. Un kas te patiesībā bija? — kādam vecim izlēkusi dzirkstele no pīpes, aizdedzinājusi papīra puķes, un dūmi mazliet nomelnojuši griestus. Jūs jau pats varat pārliecināties, ja gribat.»

Un Pēteris Pētersons arī gāja līdzi sētniekam, un aiz viņiem pavisam kluss sekoja Visvaldis.

Tiešām, Pēterim Pētersonam kā «prātīgam» cilvēkam bija jāpievienojas sētnieka uzskatam, ka te bijusi «liela brēka, maza vilna».

«Izbalsināšu griestus, un nemanīs vairs ne pēdas. Līkais Ozoliņš — tas man tas lielākais pīpes kūpinātājs, jau arī to amatu pieprot un pats pieteicās nākt kaut vai rīt palīgos. Kad mēneša beigās ieradīsies saimnieks, viņš par šo remontu varēs papriecāties.

Ka es tikai zinātu, kāds gaisagrābeklis man tos ugunsdzēsējus piesaucis!» sētnieks draudēdams savilka dūri.

Grīda vietām vēl bija slapja, un kantora grāmatu blāķi vaļājās pa krēsliem.

Te Visvaldis ieminējās, ka samirkušās augšējās grāmatas vajadzētu izlikt vējā uz palodzes vai kaut kur krāsns tuvumā. Viņš pašreiz esot tāds vaļīgāks un labprāt to izdarītu. Arī grīdu viņš varot izberzt, ja tik sētnieks dodot lupatu.

Sētnieks mazliet neuzticīgi paskatījās uz puiku, bet tā kā pagājušās nakts notikumi to bija samulsinājuši, viņš nepretojās un šo neizprotamo čaklumu arī tālāk nepētīja.

Visvaldis ne tikai aiznesa grāmatas sētnieka virtuvē žāvēties un izslaucīja grīdu, bet noberza ar smiltīm arī visus krēslus, abas palodzes un nospodrināja logu stiklus.-

Cerības par brālīša pēdu atrašanu Latgalē aizvien vēl pieturējās, tikai jaunākās vēstis ziņoja, ka viņš ar savu aizvedēju it kā manīts netālu no Rēzeknes. —

Kādu pēcpusdienu māte, iedama iepirkties, pasauca Inu līdzi, lai tā viņai palīdzētu nest saiņus. Veikala durvīs tāš sastapa Teobaldu, kas pašreiz sveicinādams nāca ārā.

«Teobald!» Īna instiktīvi pārgāja viņa pusē.

«Es baidos, Kalniņa kungs, ka meitene ar savu pļāpāšanu jums neapnīkst,» sacīja māte.

«Ai nē, tā nav pļāpāšana: mēs pārrunājam svarīgas lietas,» atbildēja Teobalds.

Māte atļāva Īnai palikt pie durvīm, kamēr viņa iepērkas.

Kad māte iegāja iekšā, Teobalds savilka drūmu seju.

«Nu es esmu dimbā,» viņš teica, «un tu tur ar saviem rezgaļiem esi vainīga: pēc tās ugunsgrēka nakts es izkritu cauri, ka nodimdēja vien, jo vai tad bija iespējams mācīties, kur jūs to raganu katlu bijāt sakūruši tieši zem mana loga?»

Īna acu priekšā redz ainu, kā Teobalds, dēļiem lūstot, krīt cauri grīdai.

«Vai jūs ļoti sasitāties?» viņa izbijusies prasa, noskatīdama to no galvas līdz kājām.

«Nu, mans studenta gods ir stipri dragāts,» bet redzot asaras Īnas acīs, viņš saka: «Man tomēr tev jāatzīstas, ka vēl lielāka vaina bija senajam kuģim, ko nupat izrakuši no Rīdzenes gultnes. Saproti: tāds pa daļai apdedzis senču kuģis upes dūņās — stiprām ribām un skaisti darinātu priekšgalu. Tur jau dažam labam izcēlējam tāds skarbāks tvēriens, un tāpēc es, drošības pēc, gribēju visu laiku būt klāt, lai sekotu, kā notiek šī augšāmcelšanās. Un tā nu eksāmens palika nesagatavots.»

31. Iespaidīga vēstule.

«Ko jūs te mācaties virsū kā odi!» Milda, uz sliekšņa stāvēdama, sašutusi teica Visvaldim un Jāzepam, kas jau labu brīdi neatstājās no durvīm.

Visvaldis satvēra rokturi un, neatlaidībā kaisdams, sacīja:

«Jūs man toreiz teicāt, ka izpildīšot katru manu vēlēšanos. Es nekā no jums nekad neprasīšu, un nekas man vairāk nav vajadzīgs kā vienīgi, lai jūs šo nieka zīmīti nodotu Īnai.»

Milda, kā pētīdama, paņēma zīmīti un grozīja to starp pirkstiem.

«Bet viena lieta,» Visvaldis izsaucās, «lasīt jūs to nedrīkstat! Apsolait to ar goda vārdu!»

«Nu, goda vārds, tu nekaunīgais puika! Es svešas vēstules nekad nelasu,» un viņa aizsita durvis zēnu degunu priekšā.

Tā iegāja ar vēstuli ēdamistabā, kur Īna ausīdamās sēdēja pie galda.

«Še telegramma.»

Īna ieskrēja bērnistabā un pukstošu sirdi atplēta zīmīti. Viņa tūliņ juta, ka tur kas svarīgs iekšā. Pagāja kāda pusminūte, pirms viņa nomierinājās, lai izlasītu stipri spiestos stāvos burtus:

«Īna, mums ar tevi jārunā svarīgas lietas par tavu brāli. Atnāc šodien pulksten piecos pie Pētera baznīcas durvīm!

Visvaldis,

Jāzeps.»

Zemāk bija vēl no jauna ar Jāzepa rokrakstu pierakstīts :

«Tava palīdzība mums nepieciešami vajadzīga. Tas būs bīstams, bet pats pēdējais mēģinājums, jo esam tikpat kā sadzinuši noziedzniekam pēdas. Tava neierašanās var būt par iemeslu tam, ka brālītis nozūd uz visiem laikiem. Tikai, Dieva dēļ, nesaki nevienam ne pušplēsta vārdiņa par to!»

Un vēlreiz trekns paraksts: «Visvaldis» un mazāk trekns: «Jāzeps.»

Stipra vēstule, neko teikt!

Īna stāvēja mazliet kā apdullusi un klausījās pretrunīgās balsīs, kas to tūdaļ sāka biedināt un aicināt.

«Neej, neej! — tēvs aizliedzis. Tas ir grēks neklausīt viņa pavēlei, ko tas pat divas reizes atkārtojis.»

«Bet ja brālītis galīgi nozūd manas vilcināšanās pēc?» žēli jautāja pretējā balss.

Īna atcerējās smagās akmens rociņas, kas cēla aklo pūci uz pleca.

«Brālītis ir pie ļaundariem un nevar pasaukt. Visvaldis un Jāzeps, kam nav ne no kā bail, grib iet to atpestīt, bet es nedrīkstu iet līdz, jo tēvs saka ,Neej !*

Meklēt būšot bīstami, bet jāsaņem dūša! Nedrīkst vienmēr slēpties zem gultas segas! Jālūdz Dievs, lai viņš stiprina manu sargeņģeli.»

Diezin kāpēc viņai piepeši likās, ka šis viņas neredzamais sargs izskatās pēc Teobalda. Viņš ir tikpat stiprs, vingrs un ātrs, kad jāpalīdz. Viņam tikai nav melnā lietusmēteļa mugurā, bet svārki viļņojošām krokām kā tikumiem pie Pētera baznīcas ieejas, jeb arī bruņas kā Jurim, pūķa kāvējam. Gan tas viņai stāvēs klāt!

«Nē, nē!» sauca otra balss, «kas neklausa vecākiem, nonāk ellē, un sargeņģelis ļaunos darbos nepalīdz!»

«Bet ja mēs tiešām atrastu brālīti,» mudināja pretējā balss, «un pārvestu vecākiem, tad viņi mani mīlētu un būtu labi pret abiem maniem draugiem.»

«Man tomēr ir jāiet!» Īna izšķīrās.

Tad viņai iešāvās kas prātā, un, virtuvē ieskrējusi, tā teica Mildai:

«Es aiziešu vienu mirkli pie Marijas.»

«Nu, ej, ej, tikai nepaliec ilgi!»

Mai’ijaš virtuves durvis bija pusviru. Īna pavēra tās mazliet vairāk un ieslīdēja iekšā.

Marija stāvēja plīts priekšā uz ceļiem un pa atvērtajām durtiņām grāba ar lāpstiņu pelnus ārā. Viņas rokas bija pelniem apbirušas, un arī uz gaišās pieres tai bija mazliet pelnu.

«Ko tu dari, Marij ?» Īna prasīja.

«Es tīru krāsni. Kopš tavs brālītis nozudis, mana kundze negrib ielaist mūsu dzīvoklī neviena skursteņ-slauča. Toreiz jau biju izgājusi: viņi nevarēja pie mums tikt iekšā, un nu krāsns krājas pilna pelnu un negrib degt.»

Plīts priekšā jau bija izņemts vesels pelnu blāķis.

Marija bija nopietna kā vienmēr, un viņas sejā izteicās pacietība un gaišums, bet Īna, redzēdama viņu lā pelniem apbirušu, piepeši, pati nezinādama skaidri kāpēc, iešņukstējās.

«Vai tu atkal, bērns, bēdājies par brālīti?»

Īna mēmi palocīja galvu.

«Kad beigšu darbu pēcpusdienā, noskaitīšu par tevi veselu rožukroni svēto lūgsnu,» viņa ar galvu norādīja uz savu istabiņu, kur Īna uz galdiņa ieraudzīja mazo lūgsnu grāmatu un melnās krelles.

«Tu redzēsi, tas palīdzēs!»

Un Īna, nebilzdama vairs ne vārda, kāpa pa kāpnēm augšā, sevī brīnīdamās, kā Marija bija uzminējusi un apsolījusi to, ko viņa vēl tikai gatavojās tai lūgt.

Jo pulkstenis tālāk virzījās, jo nepacietīgāk Īna skraidīja pa istabām. Kad vecāki pārnāca no darba, vajadzēja sēdēt mierīgi.

Pusdienā viņa nevarēja norīt ēdienu. Viņa turēja kumosu mutē un baiļu pilnām acīm gaidīja rājienu.

«Īna, mēs esam paēduši, un tavs šķīvis vēl gluži pilns,» jau atskanēja tēva stingrie vārdi.

«Es ēdīšu vakarā,» viņa teica.

«Bet kas to var zināt, vai es vairs pārnākšu mājās,» viņa domāja, «ja vecāki zinātu, kas man priekšā, viņi varbūt pateiktu kādu maigāku vārdu.»

Bet tad viņa atcerējās Mariju, kas sēdēja pelnos. «Es lūgšu par tevi visu rožukroni.» Cik gan tur varētu būt pērlīšu? Varbūt viņa lūgs veselu stundu.

«Nu, tad brauksim arī pie tavas krustmātes, ja viņa tik slima!» tēvs negaidot ierunājās uz māti. «Viņai jau ir tālrunis. Ja no policijas kāds zvana, tad, Milda, pasa-kait, lai viņi tūļiņ piezvana pēc numura, kas te uzrakstīts!»

Viņš pasniedza Mildai zīmīti ar pieciem skaitļiem.

«Visvēlākais astoņos mēs būsim mājās.»

Īna ieskrēja bērnistabā un piespieda degošos vaigus pie aukstās rūts.

Pulkstenis vēl nebija četri, kad vecāki aizgāja. Bet kur ir Milda? Virtuvē? No turienes skaidri var dzirdēt, ja kāds iziet pa durvīm. Bet, ja Īna izskrietu, vai Milda varētu tai iet pakaļ? Viņai taču vajadzēja palikt mājā un uzmanīt tālruni.

Pulkstenis jau bija puspieci — ilgāk gaidīt vairs nevarēja. Īna skaidri nezināja, cik minūtēs var aiziet līdz Pētera baznīcai. Pusstundas varbūt pietiktu, ja arī ceļā gadītos aizkavēties. Bet Milda, Milda — kāpēc viņa nekust no savas virtuves? Lielais pulksteņrādītājs lēni pārlīda piecas minūtes pāri pusei. Īna saņēmās, bija jāuzdrošinās — citādi zēni aizies un viss būs pagalam. Uz pirkstu galiem tā ielavījās priekšnamā, vilka mēteli, — roka pāris reizes aizbrauca garām piedurknes caurumam

— uzmauca cepuri. Tad viņa zagās uz durvīm, iemezdama skatu bīstamajā virtuvē. Tā bija tukša. Klusiņām viņa vēra durvis un uzmanīgi atkal aizdarīja aiz sevis. Kāpnēs tā izdzirda, kā Milda viesistabā uz klavierēm diviem pirkstiem mēģināja spēlēt polku.

Kad Īna ieradās pie Pētera baznīcas, pulkstenis nosita trīs reizes. Tātad viņa bija 15 minūtes par agru atnākusi.

Tikumi stāvēja sastinguši savās nišās, šai brīdī viņi nelikās Īnu nedz mudinām viņas bīstamajā gājienā, nedz viņu no tā atturam. Varēja redzēt, ka tie bija no akmens.

32. Pats pēdējais gājiens.

Īna sāka bažīties, vai zēni to negaida pie sānu durvīm un tāpēc apgāja baznīcai apkārt. Kad viņa atkal nonāca pie galvenās ieejas, tur jau stāvēja Visvaldis ar Jāzepu. Viņi sasveicinājās neparasti nopietni, un tad Visvaldis teica:

«Nu man jāizstāsta Īnai, kas par lietu.»

Nevilšus Īnas skats apstājās pie lielās svilpes un saritinātām auklām, ko Visvaldis sev bija aizbāzis aiz jostas. Nu sekoja īss paskaidrojums par plānu, kupi izcelšanās un sagatavošana bija daudz garāka un proti:

Pēc visiem veltīgajiem noziedznieku gūstīšanas mēģinājumiem Visvaldis tomēr nolēma par šo sarežģīto gadījumu apspriesties ar Žani — smagā auto šoferi. Žanis jau gan mīlēja pazoboties par Visvalža idejām, tomēr tas kā nekā bija daudz piedzīvojis cilvēks: izvadādams kravu pa visām pilsētas malām, tas redzēja un dzirdēja šo to ievērojamu.

«Kur tad pēc tavām domām bērns būtu meklējams?» Visvaldis jautāja.

«Neesmu jau gaišreģis,» Žanis atteica, «bet tas gan jāatzīst, ka policija dažreiz dzenā noziedznieku pēdas tālumā — kā tagad pat: Daugavpilī, Rēzeknē, — kamēr daža tumša vieta pašā Rīgā paliek neizpētīta. Tā, lūk, tie paši vecie kapi Latgales priekšpilsētā …»

Žanis brītiņu domīgi klusēja… «kad es būtu prefekts, es noteikti liktu tos pārmeklēt.»

«Vecie kapi?»

«Jā, tāda atstāta, ļaužu pamesta vieta — neviens tur nenāk kapus apkopt.

Vārtu slēdzēja stāstīja, ka tukšajā bēru kambarī kāds vairākas naktis pārgulējis: no rītiem viņa uz grīdas un soliem atradusi papirosu galus. Un kāda sieviņa, apmek-

10 L. Pпrlirз« l’rldeSnilsйtas noslēpums

lēdama sava kunga kapu, dzirdējusi it kā bērna raudāšanu. Policijai vārtu slēdzēja, saprotams, nekā nav ziņojusi, jo citādi šādi karātavnieki mēdz sirdīgi atriebties. Un tā nu varbūt šis jaunskungs pa kluso miroņu dārzu dzīvo vēl šodien, cepuri kuldams… Cik ilgi viņš tur paliks, saprotams, ir cits jautājums.»

šī doma Visvaldim vairs neizgāja no galvas. Jo ilgāk viņš dzirdēto pārdomāja, jo ciešāku pārliecību guva, ka laupītājs ar visu Vili sēž vecajos kapos. Nedrīkstēja tiem pārāk ilgi likt gaidīt.

Drīz vien Visvaldim plāns bija gatavs.

Sīkumu tirgū viņš nopirka vienu vecu policista svilpi un divas mazākas konduktoru svilpes. Viņš labprāt būtu iegādājies arī kādu šaujamu ieroci, bet tādi visā sīkumu tirgū nebija dabūjami.

«Ņem šo mazo svilpi!» Visvaldis teica Inai, «Jāzepam ir otra, bet man pati lielākā. Nepamanīti iezagsimies kapos un svilpsim ar visu spēku. Noziedznieki domās, ka ieradusies policija, un aizbēgs. Ja mēs viņus pārsteigsim sevišķi negaidot, tie, bailēs skriedami, pametīs bēmu paslēptuvē un mēs to viegli atradīsim, ja tu, Īna, būsi līdz.»

«Vecie Latgales priekšpilsētas kapi,» Īna nočukstēja

— tātad tā bija tā briesmu pilnā vieta, kurp viņiem tagad vajadzēja doties.

Viņi abi ar Jāzepu bija klusi un nospiesti, bet Visvaldis deva īsus lietišķīgus aizrādījumus un tādas pašas pavēles.

«Pa kapiem skriesim, gar krūmiem un pieminekļiem -slēpjoties. Ja kāds gadīsies pretī, tad izliksimies, ka to nemanām vai esam nogrimuši kāda uzraksta lasīšanā.»

Uzsākot šo izšķirīgo gaitu, Visvaldis ievēroja katru sīkumu.

Tā kā, trijatā ejot, tie katram varēja vairāk durties acīs, tad Visvaldis jau Latgales ielas sākumā lika Jāzepam un Īnai sekot viņam pa mazu gabaliņu, turklāt katram savā ielas pusē.

Visvaldis pa paradumam uzņēma krietni ātru tempu, un Īnai nebija viegli tikt viņam līdz. Ceļu nezinādama, tā bažīgi vēroja, lai Visvalža apaļā galva ar nonēsāto

skolnieka cepuri tai neizzustu no acīm. Steigdamās tā brīžiem skrēja teciņus.

Pēc diezgan ilgas iešanas tie iegriezās pašaurā pret kalnu ejošā ieliņā un drīz vien ieraudzīja dzeltenu žogu. Visvaldis čukstēdams deva pēdējos rīkojumus.

«Iesim pa vienam! Es došos iekšā pirmais pa diagonāli līdz kapsētas pašam attālākajam stūrim. Tu, Īna, noskaiti līdz divdesmit un tad skrien taisni labajā stūrī iekšā! Tūliņ pēc tam iesi tu, Jāzep, — pa kreisi, bet ne pārāk dziļi, jo tev jāuzmana, kas pa vārtiem bēgs ārā! Pēc mana signāla tad svilpiet cik jaudas!»

Visvaldis apgriezās un tūdaļ devās pagalmā iekšā, Īna čukstus sāka skaitīt — vienmērīgi un rūpīgi, lai neizlaistu kādu skaitli. Jāzeps, atgājis gabaliņu nost, knibinājās gar žoga ķieģeļiem un meta visapkārt nemierīgus skatus: pēc pārciestā šoka sētnieka vārdadienas svinībās viņš vēl pilnīgi nevaldīja par saviem nerviem.

«…deviņpadsmit, — divdesmit,» nobeidza Īna, un mazliet nevienādie soļi to paši no sevis veda pagalmā.

«Varbūt šai brīdī Marija skaita savas lūgsnas par mani,» viņai iešāvās prātā.

Pagalma stūrī bija zemi dzelzs vārti. Uz turieni Īna devās. Aiz sētas rēja suņi; uz kādas mājas sliekšņa nekustēdamies stāvēja bārdains vecis gairos melnos svārkos un pavadīja Īnu ilgu neuzticīgu skatu.

Īnai likās, ka viņa ieskrien nelielu kociņu mežā. Zem tiem, kā nobijušies, kā drošību meklēdami, cits pie cita spiedās mazi seni apsūnojuši akmens kapi. Lai gan dienas gaisma tikko dzisa un kociņi vēl nebija salapojuši, zem tiem dīvainā kārtā jau klājās bieza krēsla. Piekalnē pa kreisi, kopā blīvedamies, slējās melni pieminekļu akmeņi.

«Kur gan brālītis te varētu mitināties?» Īna nesapratnē domāja, steigdamās pa šaurajām spraugām caur kapiem. Bet īstenībā tie nebija nekādi celiņi iešanai, un Īna tikai ar grūtībām tika uz priekšu. Viņa redzēja arī kādas kapličas. Vienai durvis bija pusviru, it kā kāds tur tikko būtu staigājis, bet otrai bija atvērts kāds lodziņš. Nekur neviena dvēsele nebija jūtama, bet tur dziļumā pa kreisi vajadzēja būt Visvaldim. Beidzot tā sa-

skatīja mūri un, notupusies pie kādas dzelzs sētiņas, gaidīja ar pukstošu sirdi. Vai tur aiz pieminekļa kas nekustējās?

«Iedomas, iedomas, tukšas iedomas!» viņa atkārtoja pazīstamos vārdus, ko tēvs viņai bieži mēdza teikt. Acis tai neviļus apstājās pie nezālēm, kas dīga starp akmeņiem: redzams, ka neviens tās nenāca ravēt…

Kaut taču Visvaldis drīzāk svilptu! Būs jau pagājušas savas tūkstoš minūtes. Kas tur čab?

«Iedomas, iedomas …»

Jau nākošajā mirklī atskanēja Visvalža svilpe ska|i, uzvarīgi kā pirmais gaiļu dziedājums pēc nakts. Īna, elpu dziļi ievilkusi, pūta arī savā svilpē. Viņas svilpiens aprija visas pārējās skaņas, kas to būtu varējušas sasniegt. Tad nokarsusi tā rimās. Klau! Visvalža pūtiens aizvien vēl skan! un arī viņa tūliņ atkal tam piebalso.

Pie ieejas sāka riet suņi, pamazām pāriedami mežonīgā gaudošanā. Īna atkal apstājās. Tagad svilpe skanēja jau no vārtu puses. Ko viņa te viena gaidīs? Uzlēkusi tā auļoja uz izeju, bet šoreiz pa taisnāko ceļu — melnajām darvotajām laipām. Lūk, kur Visvaldis nupat pieskrien pie kapličām un dauzās durvīs.

«Ja ir kāds, lai nāk ārā!» viņš pavēlēdams kliedz.

Bet abi namiņi stāv tikpat klusu kā pirmīt…

Jāzeps dzirdēja šos saucienus un soļu dipoņu pa laipām.

«Nu nāk! nu nāk!» viņš sastindzis domāja. «Lai Dievs dod, ka-bandīti gaļ’ām šaudamies mani nepamana!»

Saviem garajiem, tievajiem locekļiem tas apvijās un pilnīgi pieplaka kādam stāvam kapa akmenim, krēslā apbrīnojami līdzinādamies vēl neizplaukušam vĪna stādam.

Bet nē, bandītiem pa priekšu joņo vēl kāds cits. Jāzeps skaidri redz ko gaišu pazibam gar kapu stūfiem. Bet kāpēc tas ir tik mazs? Nu tas atdalās no pelēcīgajiem pieminekļiem un slīd un jož.

Trusis! tas ir trusis, kas skrien pa celiņu uz vārtiem.

Bet laipu dārdinātāji — Visvaldis un Īna arī jau klāt.

Un visi trīs nu redz, kā trusis ieskrien mazas meitenes rokās, kas pagalmā notupstas zemē.

«Māmiņ, izmukušais Princis rokā!» viņa skaļā balstiņā kliedz kalsnai sievai, kas ar atslēgu saišķi rokā nāk pār pagalmu.

«Vai pa vārtiem kāds skrēja?» aizelsies Visvaldis prasa Jāzepam.

Jāzepa seja ir balta kā palags.

«Neviens, izņemot šo,» viņš atbild, rādīdams uz trusi.

Visvaldis ceturtdaļminūtes sastingušu skatu raugās garausī, ko meitene piecēlusies paijā.

Atslēdzniece sāk rāties uz zēniem un Īnu. Bet piesietie suņi lec pret sētu un riedami saceļ tik ellišķīgu kņadu, ka neviena vārda nevar saprast. Durvis, tāpat kā pirmīt, nekustēdamies stāv melnais vecis.

«Iesim, iesim!» Visvaldis, kā pamodies, uzsauc biedriem, un viņi gandrīz skriešus izskrien no pagalma.

Uz Latgales ielas Īna atkal domā pirmo sakarīgo domu: tātad par velti visa nepaklausība, visa pārvarēšanās un baiļu trīsas — brālītis nav atrasts. Un paldies Dievam! jo kur gan viņš tur būtu varējis uzturēties? •— kapličās, starp melnajiem pieminekļiem, sarūsējušiem kapu žogiem? Nē, nē, viņš ir kur citur!

Ātrāk prom no šīs vietas, kur suņi vēl tagad tik zvērīgi rej, it kā viņi gribētu kādu saplosīt gabalos!

«Laikam gan tur nebija neviena cilvēka,» Jāzeps stostīdamies teica.

«Varbūt bija, varbūt nebija,» Visvaldis īgni atrūca.

Viņš neteica ne vārda, bet nogrima sevī. Šis nelāga trusis! Parasti jau Visvaldis bija dzīvnieku draugs, bet šo gaj-ausi, kas pārbijies elsoja meitenes rokās, viņš varēja atcerēties tikai ar niknumu kā smagu apvainojumu. Tu atnāc šurp un rīkojies un ceri atrast neliešus un pašu puiku, bet tai vietā izlec — trusis! Nu, saprotams, nevarēja jau paredzēt, ka kapsēta būs tik plaša: tur divu dzinēju noteikti bija par maz. Bēglis viegli varēja pasisties atpakaļ. Gūstīšanu jau rīko pavisam citādi. Ar ķēdi — veselu ķēdi apbruņotu vīru, kas klusām virzās cauri visai kapsētai: un uz ielas stāv posteņi, kas vēro, vai noziedznieki nelien pāri mūriem.

Un piepeši Visvaldi pārņēma dziļš sašutums, ka viņam tikai divpadsmit gadu un pamatskolnieka cepure galvā. Ko tad no tāda pienapuikas varēja sagaidīt? Viņa augstākie sasniegumi bija — aukles uztraucot, tvarstīt svešus bērnus uz ielas, noturēt vārdadienas svinības par laupītāju bandas apspriedi un no kapiem iztrenkt izmukušu vārtu slēdzējas trusi!

«Atdodiet svilpes!» Visvaldis uzsauca Jāzepam un Īnai, un, kad tie to darīja, viņš tās kopā ar savējo pārmeta pār pirmo žogu.

Sirdī viņam bija rūgtums un pierē iegulās stāva dusmu kroka.

Bet, svilpēm lidojot pār žogu, Jāzeps piepeši skaļi iesmējās, un viņam tūdaļ piebalsoja Īna. Un pēc tam viņiem abiem nāca smiekli bez jēgas par katru nieku. Krievs, tramvaju gaidīdams, trīs reizes nošķaudījās, kāds jauneklis bija ačgārni uzlicis cepuri — ar nagu pakausī, kāda bažīga balss pa atvērtu logu sauca plecīgam milzim:

«Nāc ātrāk, cibulīt, kāposti atdziest!»

Jāzeps un Īna viens otram to rādīja un smējās līdz asarām.

Bet Visvaldis uz viņiem pat nepaskatījās, viņš gāja klusēdams ar drūmu it kā pārakmeņojušos seju.

Jāzepam tagad likās, ka viņš nupat būtu ieskrējis ledaini aukstā jūļ*ā, nogaidījis, līdz viņam pārveļas pāris brāzmīgu viļņu pār galvu, un tad satricināts, bet sveiks atkal izskrējis krastā. Jā, sveiks un vesels viņš bija, un viss rādījās tik neizsakāmi jocīgs, un locekļos bija nevaldāma tieksme kustēties. Ko tas Visvaldis tik lēni nāca? Jāzepa smiekli pielipa arī Īnai. Arī viņai gribējās skriet

— tikai ātrāk projām un uz priekšu! Kaut viņa nonāktu mājās pirms vecāku atgriešanās! Varbūt vēl nebija astoņi — viņa pārnāks pirmā, un viss būs labi

Un abi ar Jāzepu tie aizsteidzās labu gabaliņu Visvaldim pa priekšu …

33. Neapmierinātais kārtībnieks.

šai pašā laikā turpat Latgales priekšpilsētā, nedaudz ielu tālāk, savā postenī stāvēja kāds policijas kārtībnieks. Tomēr, pēc viņa paša domām, tikpat labi te varēja ari neviens nestāvēt. Jo kas šai vietā notika? Kustība bija tikai mērena, pa trotuāriem gāja darba ļaudis, sieviņas ar groziem, kāds cienījams krievu mācītājs gaj-ā, platā mētelī.

Policists bija pavisam jauns un glīts, un glīti viņam piestāvēja nesen iegūtā uniforma. Kā viņš ilgojās stāvēt kaut kur pilsētas centrā dzīvu ielu krustojumā! Tur cilvēks varētu parādīt sevi un savas spējas — drošiem, cēliem roku pacēlumiem rēgulējot tramvaju, auto un motociklu jūkli. Tur vajadzēja aukstasinību un eleganci. Bet šai nomalē šīs teicamās īpašības nonīka. Viņš nožāvājās.

Un noziegumi? Arī tie negribēja tuvoties šim postenim. Tuvākajā pagātnē šai vietā nebija norisinājies pat neviens pašpuiku kautiņš. Lai kā jaunais kārtībnieks gaidīja un ilgojās, nevienu zagli tam šeit nebija gadījies tvarstīt, nerunājot jau nemaz par laupītājiem vai slepkavām.

Pēc pusstundas nāks darba biedrs viņu nomainīt, un tāpat kā citus vakarus atkal beigsies viena tukša bezšan-ses diena.

Pa trotuāru klunkurē kāds zēniņš. Iešana viņam vēl tā īsti neveicas. Viņš paiet, pastāv, paiet atkal. Viņam būtu jāskatās uz kājām, bet tai vietā viņš blenž mājas logos. Blāc! notiek, kā bija paredzams: puika ieveļas ūdens notekā. Viņš brēc un nedomā celties augšā. Un neviens arī nenāk to pievākt.

«Vai tad nu man par bērnaukli vai būs jāpaliek?» jaunais kārtībnieks domā ar rūgtumu.

Bet ielā par laimi šai brīdi nav neviena gājēja. Viņš pieiet un paceļ zēnu.

«Nu, kas tev kaiš?»

Mazais kaut ko nesakarīgu šļupst. Kārtībniekam liekas, ka viņš saka «mājā».

«Kur tad tev ir māja?»

Puika mētājas rokām uz visām pusēm. Var nojaust, ka viņš grib tikai tālāk projām.

Nezinādams nekā labāka, kārtībnieks sāk iet iecirkņa virzienā.

Zēnam ir kupli, sprogainos cekuliņos sagriezušies mati, saraudāta seja nenoteiktiem pantiem. Nekas sevišķs

— kā jau bērns.

Bet piepeši jaunajam kārtībniekam kā zibens izskrien caur smadzenēm:

«Vai tikai tas nav meklējamais, bez vēsts pazudušais bērns?»

Viņš izrauj fotogrāfiju no kabatas, tur zēnu mazliet atstatu no sevis, — jā, jā, tas pats jau vien būs.

«Vilis, tu esi Vilis, brālītis?»

«Vi, Vi,» skan atbilde.

Kārtībnieks gandrīz palecas no prieka un pagriežas Iekšrīgas virzienā.

34. Svinīga pārnākšana.

Pēc minūtēm piecām kārtībnieks uzgāja uz tās pašas ielas, pa ko steigšus nāca Jāzeps ar Īnu un gabaliņu atstatu Visvaldis.

Kā rotaļādamies, Īna ar Jāzepu aizvien nolūkoja kādu cilvēku, kas gāja netālu viņiem pa priekšu, un tad sacentās, kuyš pirmais to panāks. Jāzeps gan vispār skrēja ātrāk, bet Īna prata veiklāk izlocīties cauri priekšā gājējiem.

«Tā, tagad par mērķi būs tur tas kārtībnieks, kas nes bērnu!» Jāzeps saka, un Īna smiedamās cenšas Jāzepam aizsteigties priekšā.

Vēl soļi pieci, un viņa būs garām kārtībniekam. Viņa redz bērna sejiņu, kas skatās pāri sava nesēja plecam.

Bet kas tas? — liekas, ka kāda roka sagrābj viņas sirdi un spiež.

«Brālītis, brālītis!» viņa iekliedzās pilnā kaklā, un arī mazais skaļi ķērc tai pretī.

Kārtībnieks apstājas, un Īna palēkdamās sniedzas pēc puikas, tver viņa rokas, glauda viņa galviņu.

«Kur jūs viņu dabūjāt? Tas ir mūsu puika,» Īna saka.

Jāzeps skatās, kā no gaisa nokritis. Arī Visvaldis ir klāt un atkārto:

«Kur viņš bija? Vai tas patiešām ir īstais puika?»

«Vai tad es Vili nepazīšu?» Īna ir sašutusi.

Kārtībnieks nekā vairāk nevar pateikt kā to, ka puika pats tuntuļojis pa N. ielu viņam garām.

«Nu, ejam, ejam drīzāk mājās pie vecākiem!» Īna, uz vietas lēkādama, steidzina.

Viņa nevar vairs savu roku noņemt no brālīša rociņas. Beidzot viņa pieķeras tam pie mētelīša un iet līdzās policistam.

Visvaldis mirkli apsver domu, vai tomēr varbūt noziedznieki, viņu svilpienu izbiedēti, nav pirmīt pārmukuši pār kapsētas žogu un kādā ielā pametuši bērnu. Tad ari viņam ar Jāzepu un Īnu būtu savi nopelni šai atrašanā. Bet nē, kārtībnieka apzīmētā vieta ir pārāk tālu nost no kapiem.

Brālīša pārnākšana bija tīri karaliska. Pa priekšu kā ziņneši skrēja Īna ar Jāzepu. Visvaldis gāja aiz policista, un viņam kāpnēs vēl piebiedrojās sētnieks un Marija: iznāca vai vesela svīta.

Īna nemaz vairs nebažījās par to, lai vecāki vēl nebūtu pārnākuši, taisni otrādi — viņa vēlējās, kaut tie būtu mājās un tūliņ visu uzzinātu. Viņa nenoņēma pirkstu no zvana pogas, ar otru roku klaudzinādama pie durvīm, un arī Jāzeps, viņai piepalīdzēdams, dauzīja tā, ka pirkstu kauliņi palika sarkani.

Kad nu Milda vēra durvis vaļā, priekšnamā bija iesteigušies arī tēvs un māte.

«Brālītis ir atrasts!» pasludināja Īna.

Māte, viegli iekliegdamās metās pie mazā, izņemdama to no policista rokām.

Tēvs ar vienu skatu aptvēra kārtībnieku, Īnu, Jāzepu un Visvadi, kas visi stāvēja cieši kopā. Viņš nodomāja,

ka brālīti atradusi visa grupa, ka tagad arī abiem palaidņiem, no kuriem tas. Inu brīdinājis, un pašam skuķim šai lietā lielum lielie nopelni.

Kur jūs viņu atradāt?» viņš prasīja ar atzinību balsī, vērsdamies pret policistu un bērniem. »

Kārtībnieks stāstīja, bet Visvaldis tūliņ piemetināja:

«viņu vajag rīt pat panēsāt pa tām ielām, gan viņš

atterēsies kur bijis, un parādīs!»

«Bet kādas viņam pavisam svešas drēbes mugurā!» māte izsaucās, novilkdama puikam ar zeltu izšūtu samta mētelīti, zem kuya bija balts, mazliet sadzeltējis zīda apģērbs ar zilu lenti pie mežģiņu apkaklītes.

Kas gan viņam šo grezno tērpu bija apvilcis? milda, rībēdama kundzei palīdzēt, taisījās paņemt zēnu uz rokām, bet viņš neļāvās, nemtīgi saukdams: «Kaļļa, Kaļļa, .Kaļļa

«Viņš sauc Karlīni,» māte klusi t eica.

«Bet kā tad jūs bērni, zinājāt meklēt Latgales priekšpilsētā?» -tēvs brīnījās.

Tā kā citādi tik. runīgais Visvaldis klusēja un arī Īna bikli vilcinājās, Jāzeps paskaidroja:

«Mēs pārmeklējām vecos Latgales priekšpilsētas kapus, kas ir parastais bandītu miteklis.»

Policists nosmīnēja.

«Tagad — tumsā jūs tur bijāt?» tēvs prašņāja. «Tumsa piederēja pie Visvalža taktikas,» Jāzepam, gribot negribot nācās tālāk skaidrot.

«Un ko tad jūs tur uzgājāt?»

Visvaldi sagrāba bailes, ka tūliņ tiks pieminēts nelaimīgais trusis, un, lai to aizkavētu, viņš skarbā nopietnībā izsaucās:

«Nekā. Viss tas bija aplam uzsākts. Bet varbūt tomēr ari no neveiksmēm var mācīties!»

Par viņa rupjo, drošo, apņēmības pilno seju pārslīdēja skumjas.

«Nu, saprotams,» teica tēvs.

Un tad viņš tūliņ sāka aprunāties ar kārtībnieku par tālākiem soļiem, kas sperami lietas noskaidrošanai.

Īna pieskrēja pie Marijas, kuļ-as maigo starojošo vaigu pamanīja atvērto durvju melnumā, un brīdi ieglauda seju viņas sastrādātajās rokās.

Sētnieks, paraustījis plecus, gausi kāpa lejā murminādams:

«Tāda lieta vēl nav piedzīvota!»

Ari Visvaldis virzījās uz durvīm, bet Jāzeps brīdi sastinga, ievērodams savas dubļainās pēdas uz spožā priekšnama parketa.

Te māte, kas nesa puiku bērnistabā, uz sliekšņa pa pusei pagriezās un negaidot teica Īnai:

«Saki, lai tavi draugi novelk mēteļus! Ieved viņus ēdamistabā! Sataisi maizītes, ielej tēju! Tavos gados gan vajadzēja zināt, kas pieklājas. Un neaizmirsti cepumus skārda bundžā!»

Jau pēc brītiņa puikas sēdēja pie galda, un Īna steigā drebošām rokām sniedza tiem tases, ievārījumu un cepumus. Bet zēni ēda ar pavisam neparastu kautrēšanos un runāja tikai pusbalsī. Visvaldis likās it kā aizsmacis.

Pa to laiku bērnistabā pārģērba puiku. Kārtībnieks, svešās drēbītes paņēmis līdz, kopā ar tēvu aizgāja uz iecirkni. Milda sildīja puikam vannu.

Tā kā mazais nemitējās saukt: «Kalla, Kaļla!» tad māte vēl tai pašā vakarā atsacīja Mildai vietu, apņemdamās jau rīt pat aicināt Karlīni atpakaļ.

«Man ļoti žēl,» teica māte, «neviena meita man vēl nav tik glīti klājusi galdu kā jūs, bet jūs sapratīsit, ka šoreiz mums tomēr galvenais ir nabaga puisīša vēlēšanās.»

Bet Milda ir nedomāja ņemt ko ļaunā, šeit bija labi kungi, bet vai tad citur tādu trūks? Pasaule ir pilna labu ļaužu, un par ļaunajiem nemaz nav «jāķimerējas». Un bija jau gluži interesanti pārmainīt dzīves vietu, redzēt atkal jaunas sejas. Ja cilvēks smaida, tad parasti viņam smaida arī pretī. Un dziedādama viņa ņēma savas kino zvaigznes no sienas nost, un, kad Īna skumji noskatījās, viņa apsolījās tai par piemiņu uz atsevišķas lapas norakstīt debešķīgo dzejoli par mēnesi, kas zaigo dzelmē.

Otrā rītā Īna tikko varēja sagaidīt, kad brālītis bija uzcēlies. Viņa aši tam uzvilka mētelīti, uzcēla to uz krēsla un, atvērusi logu, sauca sākumā paklusi un tad aizvien skaļāk:

«Teobald, Teobald, Teobald!»

Neviens neparādījās pie loga.

Te viņa pagrāba pilnu sauju sīko konfekšu, kas vēl no vakardienas Visvalža un Jāzepa cienāšanas bija palikušas pāri kastītē, un svieda pret Teobalda rūtīm. Lielākā daļa nokrita uz ielas, bet dažas atsitās pret stiklu, un Teobalds tiešām pienāca pie loga.

«Tas ir mans brālītis,» viņa kliedza aiz prieka piesarkušiem vaigiem, «vakar viņu atnesa kāds policists. Un te es piekāru jūsu talismanu,» — Īna zēnam pie kakla izvilka važiņu ar nupat zīdā iešūtu ķieģeļa gabaliņu, — «es domāju, ka viņam tas vairāk vajadzīgs nekā man, jo viņš taču ir mazāks. Kā jums viņš patīk?»

«Varens puika, un kur viņš bija?» Teobalds kliedza pretī.

Bet uz to nu nebija atbildes …

35. Smeldzīgā neziņa.

«Nu, kur tu biji, pastāsti!» vaicā māte un vaicā Īna. Bet brālītis nevar pastāstīt, jo viņam vēl nav vārdu. Acis raugās brīžiem nopietni, varbūt pat skumji, kā vēloties kaut ko, kā priecājoties jeb pavisam kā tukšumā. Pašreiz tās iemirdzas, un viņš stiepj rociņas pāri galdam, kur nolikts šķīvis ar apelsīniem.

Ikviens tam cenšas sagādāt kādu prieku. Māte tam ik dienas, no darba nākdama, atnes kādu dienvidu augli, kādu uzvelkamu rotāju auto vai mazu tanku, kas braukdams spļauj dzirksteles. Tēvs to šūpo uz ce]iem un nēsā pa istabu uz pleca. Īna augu dienu var ar to rotaļāties, skraidīt, slēpties, ložņāt. Visi to lutina. Visi ir laimīgi, ja viņš smejas.

«Varbūt, kad viņš iemācīsies runāt, tas varēs pastāstīt, kur bijis, ja tikai līdz tam laikam nebūs aizmirsis,» prāto tēvs.

Arī Viļa iznēsāšana pa Latgales priekšpilsētas ielām nekā nav līdzējusi.

Karlīne atkal ierīkojusies savā istabā ar visām skaistajās svītrās austajām segām un mežģinēm rotātiem spilveniem. Bet īsti omulīgi viņa vēl tur nejūtas.

«Es taču nesaprotu, kas te par jocīgu salkanu smaržu. Es divreiz pārmazgāju grīdu, logs visu priekšpusdienu stāvējis vaļā, bet tā kā neiziet, tā neiziet.»

«Ak, es zinu!» izsaucās Īna, «tas ir smaržūdens «Brīnišķīgā kreimene», ko Milda sev lēja matos, iedama uz balli.»

«Nu, un ar ko tev tie mēteļa sāni nolieti? Kā redzu — jūs te esat dūšīgi laistījušās.»

Tie bija eļļas traipi no nesenā brauciena Žaņa auto būdiņā. Vai pus dienas pagāja, līdz Karlīne tos, ar visādiem līdzekļiem izmēģinājusies, beidzot dabūja ārā.

Māte ik dienas nav ilgāki projām kā stundas divas trīs. Pārējo laiku viņa sēž pie bērna, rūpīgi sargādama to lauvas mātes skatieniem. Nekad vairs brālīti neatstāj ar Īnu vienu mājās, un āra durvis aizvien ir noslēgtas ar īpašām patenta atslēgām.

Brālīša gultiņa naktīs stāv līdzās mātes gultai, un, tiklīdz tā atver acis, viņa redz savu bērnu. Bet tomēr viņas prāts nav mierīgs. Vakaros tā nevar un nevar aizmigt un, ja beidzot iesnaužas mirklīti, tūliņ ar bailēm trūkstas augšā un skatās, vai gultiņa nav tukša.

Kaut taču vienreiz viņi uzzinātu, kur bērns bijis un kas to toreiz aizvedis, tad ļaundarus varētu sodīt jeb vismaz zināt, no kā jābaidās. Bet tagad viņai likās, ka briesmas glūn no visām pusēm, katrs cilvēks tai šķita neuzticams. Latgales priekšpilsētas virzienā tā baidījās pat spert soli, ja izgāja ar puiku pastaigāties. Viņa dzīvoja pastāvīgā nervozā satraukumā un beidzamajā nedēļā bija pavisam atstājusi darbu, jo nevarēja paciest savus pārnākšanas brīžus, kad, vēl durvīs stāvēdama, vaicāja: «Vai puika mājās?» un gaidīja, ko nu atbildēs.

Bet no otras puses viņa jau bija arī bezgala laimīga un, atgūto bērnu uz rokām celdama, uzlūkoja to caur smaidiem un asarām.

Vienu vakaru tā sūdzējās draudzenei Vālodzes kundzei, kas tikko bija atbraukusi no ārzemju ceļojuma, par šo savu bezmiegu un nemieru.

«Mīļā Elza, te tu no bezmiega neizārstēsies. Klausi taču man un aizbrauc uz Sliačas kūrvietu! Tā ir vienīgā vieta visā pasaulē, kur cilvēks var atgūt miegu. Es svešā mājā pirmo nakti nekad nevaru gulēt, bet tur es dusēju kā Dieva ausī.»

Tēvs uzcēlās un izgāja savā kabinetā.

Māte nopūtās.

«Un tad, Elza, man šķiet, ka visi mājas apstākļi tev sagādā pārāk daudz rūpju. Jau tā pati Īnas audzināšana: kāpēc tu viņu, piemēram, nesūti franču licejā? Es tavā vietā to darītu, šī klaiņošana ar ielas bērniem var tikai samaitāt manieres. Man liekas, viņa pagājušo reizi apsveicinoties man teica «mojen».»

«Īna, ko es dzirdu: Tu Vālodzes kundzei esot teikusi «mojen»?» māte stingri uzsauca Īnai, kas otrā istabā, uz paklāja sēdēdama, grieza brālīšam no papīra kungus un dāmas, kuri dejoja, garā rindā saķērušies.

Īna tūliņ piecēlās un nosarkdama parādījās uz sliekšņa. «Lai tas turpmāk neatkārtotos!»

Kad Īna atgriezās pie brālīša, māte paklusu turpināja: «Visumā tomēr es nevaru sūdzēties par viņas sabiedrību, no kufas tu mūs tā brīdināji, šie abi zēni jau, bez šaubām, ir pārgalvji*, bet jāatzīst, ka viņiem tomēr ir nesamaitāta sirds… Mēs ar vīru pat labprāt redzam, ka Īna ar viņiem satiekas. Starp citu, mans vīrs Visvaldim nopircis jaunu mēteli, un tu turpmāk Īnu vairs noredzēsi tādā noplukušā sabiedrībā. Nu, un students Tcobalds Kalniņš — tas ir tiešām jauns cilvēks comme il faut.»

36. Pusnakts viesis.

Bija pagājusi kāda nedēļa pēc brālīša atrašanas. Vienu nakti tā ap pulksten vienpadsmitiem, kad visi jau bija aizgājuši pie miera, Īna pamodās no piepeša trokšņa. Augšējā stāvā, tieši virs viņas gultas, kāds bija apgāzis krēslu un tagad smagiem nevienādiem soļiem skraidīja pa istabu šurp un turp. Beidzamajā laikā tur nekad nebija dzirdams ne mazākais troksnītis. Nu, kā tad, Afana-sijs Burda jau bija aizbraucis uz Poliju, bet nu viņš ir atkal mājā! Viņš vispār bija diezgan trokšņains kungs, bet pašreiz tur augšā gāja trakāk nekā jebkad. Pāris reizes viņš sita kāju pret zemi. Vai tam papēži bija no dzelzs? Varbūt viņam bija kāds viesis, jo viņš kliedza un jautāja kaut ko? Nē, tikai viena balss bija dzirdama. Vai viņš baj-as pats ar sevi? Tad norībēja aizsistās dzīvokļa durvis, viņš, soļiem dārdot, skrēja pa kāpnēm lejā un aizcirta mājas durvis. Nu varēja uzelpot… Īna atkal laidās miegā.

Bet jau pēc pāris stundām tā modās par jaunu augšā. Pie durvīm kāds nepacietīgi zvanīja. Kas gan tas varēja būt?

Īna, uztrūkusies uz ceļiem, tupēja galvgalī. Pagāja kāds brīdis, kamēr lielie cilvēki saģērbās, bet zvanītājs tā zvanīja, it kā viņam ļaudis būtu no nāves miega jāpieceļ jeb pats nelabais tam mītu uz papēžiem. Ēdamistabā iedegās elektrība. Nu laikam tēvs jau slēdza durvis vaļā.

Trokšņaina — brīžiem dobja, brīžiem augsta balss pildīja priekšnamu. Tēvs veda ienācēju ēdamistabā. Ā, tā ir Afanasija Burdas balss, kā tad! Liekas, ka viņš sevi apsūdz, lād un atkal žēlojas.

Īna saprot tikai atsevišķus teikumus:

«Jā, noskaidrot, noskaidrot vajag, ne stundu negribu tādu grēku uz dvēseles nest, pasargi, Dievs! Bet tie ir arī

īstie bābu cilvēki… Tāda stulbene tā Pelageja. Par savu Duņečku jau nekā nesaku: nabadzītei Dievs prātu aptumšojis un atstājis tikai sirdi, pārlieku jūtīgu sirdi…»

Īna izlēca no gultas un tāpat savā garajā naktskreklā izskrēja caur kabinetu un pa durvju šķirbiņu lūkojās ēdamistabā.

Pie galda sēdēja viņš — Afanasijs Burda melnajā kažokā ar bebrādas apkakli. Viņš pastāvīgi kratīja savu kuplo bārdaino galvu, sita ar plaukstām sev pa pieri vai spieda dūres pie krūtīm. Pāris reizes viņš pat krustu sev aizmeta priekšā. Sejā tam jaucās nožēlošana, dusmas un sirsnība. Šis dīvainais jūtu maisījums brīžiem tam piešķīra jukuša cilvēka izskatu.

Pretī viņam sēdēja tēvs, pa mazu atstatumu uz dīvāna bija apsēdusies māte, bet pie durvju stenderes pieslējusies stāvēja Karlīne.

Visi viņi kā bez elpas klausījās Afanasija Burdas brāzmaini nemierīgajā stāstā.

«Es nemaz nezinu kā iesākt. Ja cilvēks to līdz galam grib izdomāt, tad viņam prāts apstājas. Es jau situ sev pie krūtīm — vainīgs esmu bērna pazušanā, bet ļauna neesmu gribējis, Dievs ir mans liecinieks! Rīkojos skaidras cilvēku mīlestības dzīts — jo vai tā nav mīlestība, kas liek iepriecināt izmisušu grūtsirdīgu dvēseli? Bet arī labā griba cilvēku nepasarga no grēka… Un grēka darbs tas bij — sagādāt jums tik daudz baiļu un ciešanu.»

Viņš, smagi nopūzdamies, apklusa un nokāra galvu.

Bet tad, dzirdēdams tēva vārdus: «Kā tad tas notika? Lūdzu, stāstait visu pēc kārtas!» viņš attapās:

«Jā, jā, kungi mīļie, redzu jau redzu, ka neturos pie lietas. Jāstāsta viss kārtīgi no gala.»

Viņš ievilka elpu un uzsāka:

«Pirms nedēļām divām taisījos braukt darīšanās uz Poliju. Atvadījos jau no tā mana Pētera Ivanoviča Pē-tersona un gāju uz staciju, bet te pamanīju, ka esmu aizmirsis pasi. Nācās palikt līdz rītdienai. Pasūtināju taksi, lai tas man nākamajā dienā atbrauc pakaļ pusdivos. Tai rītā es tā kā ilgāk nogulēju. Aizskrēju vēl kādu nieku nopirkt ceļam. Tad iekūru patvāri — laiks bija sameties aukstāks — sēdēju pie galda un steigā dzēru tēju no apakštases. Bet kā nu es tā sēžu, uzreiz veras durvis — nākdams nebiju tās pieslēdzis — un ietipina iekšā puika. Es paskatos uz bērnu. Bet virs viņa pie sienas zelta ietvarā karājas mana mirušā, pusotra gada vecā dēla port-reja: maigs zēniņš baltā tērpā ar zilu lenti pie apkaklītes.»

Tēvs ar māti saskatījās — taisni tādās drēbēs Vilis bija toreiz pārradies.

Burda nopūtās:

«Jā, man puika aizgāja bojā boļševiku laikos…

Un kā nu es tā skatos uz abiem bērniem, man tie liekas apbrīnojami līdzīgi. ,Vai tu esi Jaroslaviņš ?’ prasu mazajam, bet tas, ieraudzījis pāva spalvas zelta vāzē uz galda, stiepj pēc tām rociņas. Es to paņemu klēpī: ,Nu, saki, vai tu esi Jaroslaviņš?’ Viņš māj ar galvu un grābj raibajās spalvās. Un kā nu es to turu, man iešaujas prātā: kā būtu, ja es mazo aizvestu parādīt Duņečkai, savai sievai. Pēc Jaroslaviņa nāves jau viņa man kļuvusi pavisam grūtsirdīga: ne ar vienu nesatiekas, ne par ko neinteresējas. Dzīvo savā namiņā tur Latgales priekšpilsētā kopā ar veco aukli Pelageju Mitrofanovnu. Slēģi ielas pusē aizvērti — nekad tā neiziet ārā pastaigāties. Dzīvo tik pa istabām, cilā Jaroslaviņa drēbītes un rotaļlietiņas, smejas un raud. Domāju, sagādāšu tai, dūjiņai, priecīgu brīdi. Nav arī vairs laika vilcināties.

Mans taksītis jau lejā rūc. Jābrauc pie sievas pēc pases un tad uz vilcienu.

Paņemu čemodānu, noslēdzu durvis un kāpju ar visu mazo lejā. Atceros, ka tas mājas bērns. Pieklauvēju stāvu zemāk, gribu paprasīt atļauju viņu aizvizināt stundiņu pie sievas. Bet dzīvoklī neviena nav. Klaudzinu pirmajā stāvā, bet tur arī neviens nenāk atvērt. Laika man nav. Bet kā tad puiku atstāt uz kāpnēm? — stāvas: viņš tikko sācis kājām iet — var nokrist un bīstami sasisties.

Ech ko, es nodomāju, brauks tik, tūliņ jau atkal atgādāšu to atpakaļ!

Bet tur Latgales priekšpilsētā — es savām bābām tiešām kā lelli būtu atvedis. Pelageja tūliņ uzvelk bērnam Jaroslaviņa drēbītes un ved pie kundzes. Un tā, dūjiņa, sasit rociņas un smej, bet pār vaigiem tai birst asaras. Mazais tikai groza acis un skatās stūros uz visām svētbildēm, kā tās mirgo zeltā un sidrabā un kā deg lukturīši. Arī va^a patvāris, kas sīc uz galda, tam vareni patīk.

Bet Pelageja tik nes ievārījumus, kliņģerīšus un rau-sīšus, un nu abas ar kundzi ņemas mazo mielot.

Pienācis man pēdējais laiks braukt uz staciju, kājām vairs nevaru aizkļūt. Un tā nu es sāku skaidrot Pela-gejai, kas tas par bērnu, no kurienes, un ka to tūdaļ vajag vest atpakaļ. Bet vecene ir pakurla, viņai tik drīz neiestāstīsi.

«Vai saprati?» es kliedzu.

«Sapratu, sapratu, tētīt, kam tad jūs tūliņ tā sirdāties!»

Tā es tai dienā aizbraucu, šai laikā es uzturējos dažādās vietās, atsūtīju Duņeckai un auklei pa kartītei, bet viņām, saprotams, adresi kur rakstīt, nebiju uzdevis. Ko tad arī rakstīs no mājām?

Tikai šodien pievakarē pārbraucu. Biju pieteicis Pēterim Ivanovičam, lai man sakrāj avīzes un saliek pēc dienām. Tā nu vakarā pirms gulēšanas sāku tās pārlasīt, lai zinātu, kas Latvijā pa to starpu noticis. Bet, Kungs žēlīgais, uz ko es tur uzduros! — «Mīklains gadījums» — bērns pazudis mūsu ielā un mājā. Jaušu jau jaušu sakara

— burti acu priekšā sāk lēkāt. Nevaru vairs visam izsekot — meklēdams plēšu lapas. Beidzot uzšķiru — atrasts Latgales priekšpilsētā. Uzlecu no galda, tā ka krēsls apgāžas. Ko nu darīt, kā būt? Atzīties, parādīt ļaudīm sirdi, lai tad tiesā, kad grib!

Bet vispirms gribēju zināt, ko tie mani ļautiņi tur Latgales priekšpilsētā izdarījuši. Tā nu šāvos turp, uz-bungāju no miega. Duņečka mana tikai raud un pūš par mirušo puisīti — eņģeļi viņai to parādījuši un atkal atņēmuši. Ar tādu Dieva cilvēciņu jau nav ko runāt — kur nu vēl par to sirdīties!

Bet Pelageja! Tā nu atzinās, ka puika nodzīvojis pie viņām nedēļu. Viņa nemaz neesot lāgā sapratusi, ko es toreiz steigdamies tai stāstījis, bet, negribēdama mani sadusmot, tikai mājusi ar galvu. Vecene apraudājās — vai tad viņa esot vainīga, ka tai tāds kurluma krusts uzlikts? Domājusi, ka es kuj-u katru dienu pārbraukšot un gan tad visu pats nokārtošot.

«Nu un tad?» es viņai kliedzu, «kur tad tagad tas puika ir?»

«Ak tētīt, ja man kāds to varētu pateikt! Vai redzat: esmu pavisam salīkusi un nosirmojusi aiz bēdām. Pirms nedēļas uzvilku puisīšam mētelīti, lai paskraidās pa dārzu, kamēr es iekuru patvāri. Bet vai to varēja paredzēt? pēc brīža izeju: vārtiņi vaļā un puisīša nav. Viņš jau šad tad kādu sauca — nezinu, vai tas bija mātes vai aukles vārds… Izmeklējos — nekur atrast. Uz policiju iet — bailes, savu mūžu neesmu ar to pinusies. Atlikās tikai cerēt, ka jūs drīz pārbrauksit.»

Kā redzat — gari mati, īss padoms. Pat. dusmas tur kļūst bezspēcīgas. Bet es tai kliedzu, ka mēs visi, grēcinieki, vēl cietumā nokļūsim.»

Brīdi Burda klusēja un tad nobeidza:

«Galvenais ir visas šīs gruzdošās mokas pēc zudušā bērna… Es domāju: neviens tās labāki nepazīst kā es pats …

Esmu jums visu izsūdzējis, kā bija. Un viss ir tīrākā patiesība — Dievs ir mans liecinieks!»

Viņš atkal smagi nopūtās un sašļuka krēslā.

Istabā brīdi valdīja klusums.

«Pateicos, Burdas kungs,» tēvs teica, «no vienas puses jūs ar savu stāstu mūs esat lielā mērā atvieglojuši, jo tagad mēs vismaz zinām, ka mūsu bērnu neapdraud nekāda ļaunprātība.»

Burdas galva nolīka uz rokām, viņš ievaidējās un sāka šņukstēt.

Burda raud! šis lielais, mežonīgā izskata vīrs! Īnai tas likās pavisam neaptverami.

Un piepeši tai karsti glābējās kaut ko izdarīt, lai viņu apmierinātu.

Pavisam aizmirsusies, tā tāpat garajā naktskreklā basām kājām ieslīdēja ēdamistabā, piegāja pie mātes un lūdza:

«Atļauj taču Burdas kungam pieiet vienu mirkli pie brālīša gultiņas!»

Burda pacēla galvu, un, ieraugot mazo meiteni, tam seja atplaiksnījās platā smaidā.

«Nu, lūdzu tad!» teica māte pieceldamās un, pa priekšu iedama, visus ieveda blaku istabā.

Vāja nakts spuldze apgaismoja gulošo puisēnu.

Miegā viņš bija pievilcis ceļus, sprogainā galva ar puspievērtiem plakstiņiem gulēja augsti uz saburzītiem spilveniem.

Smagās bailes un bēdas, kas, celdamās no daudzu cilvēku sirdīm, bija jau divas nedēļas mākušās ap brālīti, nu galīgi izklīda, un katrs, kas skatījās, redzēja, ka pats zēns zem šā irstošā sloga elpoja neskarts un vesels.

stāsta beigas

Content

Pērļupe Lidija Priekšpilsētas noslēpums

Saturs.

1. Cilvēki pie loga.

2. Puika ar slavenu vārdu.

3. Glābējs briesmās.

4. Ģimenes vidū.

5. Klejošana pa Iekšrīgu.

6. Divnieku sagandētā liecība.

7. Kāpēc Jāzeps ir tik kluss?

8. Kopīgas intereses.

9. Spieķis ar suņa galvu un citas dārgas atmiņas.

10. Nesmejies tik daudz!

11. Kur ir brālītis?

12. Visu atstāta.

13. Murgi.

14. Dažādas pārgrozības.

15. Mīklains gadījums.

16. Poēzijas varā.

17. Trīs detektīvi un viens bērna zābaciņš.

18. Visādi slepeni kakti.

19. Galējā tumsība un Marijas svece.

20. Uztraukums parkā.

21. Mēnessakmeņi un cilvēks ar baigajām uzacīm.

22. Pošanās uz ballēm.

23. Kāds ārkārtīgs notikums.

24. Latgales priekšpilsētas pārmeklēšana.

25. Pazudušā rota.

26. Olimpija garnē bļodas.

27. Dzīres.

28. Apsvilušais Jāzeps.

29. Negaidīts atradums.

30. Ugunsgrēka sekas.

31. Iespaidīga vēstule.

32. Pats pēdējais gājiens.

33. Neapmierinātais kārtībnieks.

34. Svinīga pārnākšana.

35. Smeldzīgā neziņa.

36. Pusnakts viesis.