Boins Džons

Puisēns svītrainā pidžamā

Džons Boins

Puisēns svītrainā pidžamā

Šī grāmata ir ka mazs brīnums.

Guardian

Neparasta grāmata.. sirsnīgi izstāstīts iespaidīgs stāsts.

Irish Examiner

Vienkārši uzrakstīta un atmiņā dziļi paliekoša. Uz papīra nekā necilvēcīga nav, taču nojaušamo šausmu patiesums tāpēc ir jo spēcīgāks.

Ireland on Sunday

Šo grāmatu nevar nolikt malā, un tā ir viena no retajām, kuras dienām ilgi neiziet no prāta.

The Bookseller

Romāns, kas iedvesmo domāt, lai radītu savu atšķirīgu viedokli; grāmata, kas pelnījusi, lai to izlasa, apspriež un tur piespiestu pie sirds.

Achuka

īru rakstnieks Džons Boins dzimis 1971. gadā, dzīvo Dublinā, ir sešu romānu autors. Romāns Puisēns svītrainā pidžamā ieguvis divas Īrijas Literatūras balvas (Irish Book Award) un Miramax studijā ir pārtapis pilnmetrāžas filmā. Dž. Boina darbi ir publicēti vairāk nekā trīsdesmit valodās.

Pateicības

Liels paldies Deividam Fiklingam, Bellai PIrsonei un Lindai Sārdžentai par padomu un vērtīgajiem komentāriem un par to, ka viņi man neļāva pazaudēt stāsta pavedienu. Un, kā vienmēr, paldies manam aģentam Saimonam Trevinam par to, ka viņš jau no paša sākuma mani atbalstīja. Paldies ari manai senajai draudzenei Dženetai Dženkinsai par lielo iedrošinājumu pēc sākotnējā melnraksta izlasīšanas.

Džeimijam Linčam

Pirmā nodaļa

Bruno izdara atklājumu

Kādu pēcpusdienu, kad Bruno pārnāca mājās no skolas, viņš pārsteigts uzgāja savā istabā stāvam Mariju, ģimenes kalponi, kura allaž turēja galvu noliektu un nekad nepacēla acis no paklāja. Marija ņēma ārā no skapja viņa mantas un kravāja tās četrās lielās koka kastēs -pat tās lietas, kuras viņš bija paslēpis skapja dziļumā un kuras piederēja tikai viņam, un kurās nevienam nevajadzēja bāzt savu degunu.

- Ko tu dari? - viņš pajautāja tik pieklājīgi, cik vien spēja. Kaut ari, mājās pārnācis, viņš nepriecājās ieraudzīt kādu rakņājamies savās mantās, viņa māte vienmēr bija sacījusi, ka pret Mariju jāizturas ar cieņu, nevis jāatdarina tas, kā ar viņu runā tēvs. - Neaiztiec manas mantas.

Marija papurināja galvu un norādīja uz kāpnēm viņam aiz muguras, kur nupat bija parādījusies Bruno māte - slaida sieviete ar gariem, rudiem matiem, kas bija saņemti tādā kā tīkliņā uz pakauša. Pašlaik viņa nervozi lauzīja rokas, it kā negribētu kaut ko sacīt, kas tomēr jāpasaka, vai arī negribētu tam noticēt.

- Māt, - Bruno sacīja, soļodams viņai pretī, - kas te notiek? Kāpēc Marija rakājas manās mantās?

- Viņa tās kravā, - māte paskaidroja.

- Kravā? - zēns pārjautāja, žigli atcerēdamies pēdējo dienu notikumus, lai apdomātu, vai viņš ir uzvedies īpaši nerātni vai arī skaļi lietojis tos vārdus, kurus nedrīkstēja sacīt, un vai viņu sūta prom tāpēc. Bet prātā nekas nenāca. Patiesībā viņš šajā laikā bija pret visiem izturējies pavisam pienācīgi un neatcerējās, ka vispār būtu radījis jebkādu jezgu. - Kāpēc? - viņš nesaprata. - Ko es esmu izdarījis?

Nu jau māte bija iegājusi pašas guļamistabā, bet tur atradās sulainis Larss, kurš kravāja arī viņas mantas. Māte nopūtās, vīlusies pameta gaisā rokas un izgāja atpakaļ kāpnēs. Viņai sekoja Bruno, kurš netaisījās likties mierā bez paskaidrojuma.

- Māt, - viņš uzstāja. - Kas notiek? Vai mēs pārvācamies?

- Nāc man līdzi, - māte atsaucās, iedama viņam pa priekšu uz plašo ēdamistabu, kur pirms nedēļas bija vakariņojis Fūrijs. - Parunāsimies tur.

Bruno skriešus metās lejā pa kāpnēm un pat apsteidza māti, un, kad viņa ienāca ēdamistabā, viņš jau bija priekšā. Mirkli viņš klusēdams nolūkojās nācējā un pie sevis nodomāja, ka viņa laikam gan no rīta nav pareizi uzkrāsojusies, jo plaksti izskatījās sarkanāki nekā parasti - tādi kā viņam pašam tajās reizēs, kad viņš bija sacēlis jandāliņu un iekūlies nepatikšanās, un beigās raudāja.

- Klau, tev nav jāuztraucas, Bruno, - māte sacīja, apsēzdamās tajā krēslā, kur bija sēdējusi skaistā blondīne, kas bija atnākusi vakariņās kopā ar Fūriju un pamājusi viņam, kad tēvs aizvēra durvis. - Vispār tas viss būs tikai viens liels piedzīvojums.

- Kas tad? - viņš jautāja. - Vai mani sūtīs prom?

- Nē, tevi vienu pašu ne, - māte atbildēja, un vienu mirkli izskatījās tā, it kā viņa gribētu pasmaidīt, bet tad pārdomāja. - Mēs brauksim visi. Tavs tēvs un es, un jūs ar Grēteli. Mēs visi četri.

Bruno to apsvēra un sarauca uzacis. Viņu īpaši nesatrauca tas, ka prom sūtītu Grēteli, jo viņa bija Bezcerīgs Gadījums un visu laiku tikai sagādāja viņam nepatikšanas. Bet, ka viņiem visiem jābrauc ar Grēteli kopā, tas gan likās mazliet netaisnīgi.

- Bet uz kurieni? - viņš tincināja. - Kur tieši mēs brauksim? Kāpēc mēs nevaram palikt te?

- Tava tēva darbs, - māte skaidroja. - Tu taču zini, cik tas ir svarīgs, vai ne?

- Jā, protams. - Bruno pamāja ar galvu; mājā taču vienmēr bija tik daudz viesu - vīrieši fantastiskās uniformās, sievietes ar rakstāmmašīnām, ko viņš nedrīkstēja apgramstīt ar saviem netīrajiem pirkstiem, - un viņi visi vienmēr bija ļoti pieklājīgi pret tēvu un teica cits citam, ka no viņa esot jāņem priekšzīme un ka Fūrijām ar viņu esot padomā lielas lietas.

- Nūja, un dažreiz, kad kāds ir ļoti svarīgs, - māte turpināja, - tad darba devējs viņu lūdz doties kaut kur citur, jo tur ir kāds ļoti īpašs darbs darāms.

- Kāds darbs? - Bruno pajautāja. Ja viņš bija godīgs pret sevi, un tāds viņš vienmēr mēģināja būt, tad tā īsti nemaz nezināja, par ko tēvs strādā.

Skolā zēni viendien bija runājuši par saviem tēviem, un Karls sacīja, ka viņa tēvs esot dārzeņu tirgotājs, un Bruno zināja, ka tas ir tiesa, jo viņš vadīja dārzeņu veikalu pilsētas centrā. Un Daniels pateica, ka viņa tēvs

и

esot skolotājs, un Bruno zināja, ka tas ir tiesa, jo viņš mācīja lielos puikas, kuriem labāk bija griezt ceļu. Un Mārtiņš pastāstīja, ka viņa tēvs esot pavārs, un Bruno zināja, ka tas ir tiesa, jo tēvs dažreiz nāca Mārtiņam pretī uz skolu, un tad viņam vienmēr bija mugurā balts uzsvārcis un rūtains priekšauts, it kā viņš nupat būtu iznācis no savas virtuves.

Bet tad, kad draugi pajautāja Bruno, ko dara viņa tēvs, viņš atvēra muti, lai pastāstītu, bet tad saprata, ka pats nemaz nezina. Viņš varēja pateikt tikai to, ka no viņa tēva ir jāņem priekšzīme un ka Fūrijām ar viņu ir padomā lielas lietas. Ā, un vēl, ka viņam ir fantastiska uniforma.

- Tas ir ļoti svarīgs darbs, - māte teica, brīdi vilcinājusies. - Tāds darbs, kura paveikšanai vajag ļoti īpašu cilvēku. To tu vari saprast, vai ne?

- Un mums visiem arī ir jābrauc? - Bruno jautāja.

- Protams, ka mums ir jābrauc, - māte apstiprināja. - Tu taču negribētu, lai tēvs uz jauno darbu brauc viens pats un jūtas tur vientuļš, ko?

- Laikam jau ne, - Bruno piekrita.

-Ja mēs tur nebūsim kopā ar tēvu, viņam mūsu briesmīgi pietrūktu, - māte piebilda.

- Kura viņam pietrūktu visvairāk? - Bruno gribēja zināt. - Manis vai Grēteles?

- Viņam jūsu abu pietrūktu vienādi, - māte atbildēja, jo viņa stingri turējās pie pārliecības, ka viens bērns nedrīkst būt mīļāks par otru, un Bruno to respektēja, īpaši tāpēc, ka zināja: viņš ir mātes mīļākais bērns.

- Un mūsu māja? - Bruno jautāja. - Kas par to parūpēsies, kamēr būsim prom?

Māte nopūtās un pārlaida istabai skatienu, it kā atvadītos no tās uz visiem laikiem. Šī bija ļoti skaista māja, un tai kopā bija pieci stāvi, ja pieskaitīja pagrabu, kur pavārs gatavoja ēdienu un Marija un Larss sēdēja pie galda un strīdējās, un saukāja viens otru vārdos, kādus nedrīkstēja lietot. Un ja vēl pieskaitīja arī mazo telpu mājas augšā, no kurienes Bruno varēja redzēt pāri visai Berlīnei, kad vien pacēlās pirkstgalos un cieši pieturējās pie loga rāmja.

- Pagaidām mums māja būs jāaizslēdz, - māte nosprieda. - Bet kādu dienu mēs tajā atgriezīsimies.

- Un pavārs? - Bruno prašņāja. - Un Larss? Un Marija? Vai tad viņi te nedzīvos?

- Viņi brauks mums līdzi, - māte paskaidroja. - Bet tagad pietiks jautājumu. Varbūt ej augšā un palīdzi Marijai sakravāt savas mantas.

Bruno piecēlās no krēsla, bet nekur negāja. Viņam bija jāuzdod vēl daži jautājumi, pirms viņš liksies mierā.

- Un cik tālu tas ir? - Bruno turpināja tincināt. - Nu, tas jaunais darbs. Vai tas ir tālāk par jūdzi?

- Vai dieniņ! - Māte iesmējās, bet tie bija kaut kādi jocīgi smiekli, jo viņa neizskatījās priecīga un aizgriezās prom, it kā negribētu lūkoties Bruno sejā. - Jā, Bruno, tas ir tālāk par jūdzi. Vispār daudz, daudz tālāk.

Bruno plati iepleta acis, un viņam pavērās mute. Viņš juta, kā rokas nostiepjas gar sāniem kā ikreiz, kad kaut kas pārsteidza. - Tu taču negribi teikt, ka mēs brauksim prom no Berlīnes? - viņš jautāja, tverdams pēc gaisa un stomīgi izmocīdams vārdus.

- Baidos, ka jā, - māte teica, skumīgi pamādama ar galvu. - Tava tēva darbs ir...

-J

- Bet skola? - Bruno pajautāja, māti pārtraukdams; viņš gan zināja, ka tā nedrīkst, bet nojauta, ka šoreiz viņam to piedos. - Un Karls un Daniels, un Mārtiņš? Kā viņi zinās, kur es esmu, kad mēs gribēsim kaut ko kopā darīt?

- Pagaidām tev būs jāatvadās no saviem draugiem. Lai gan es esmu pārliecināta, ka pēc kāda laika tu viņus atkal satiksi. Un nepārtrauc, kad māte runā, lūdzu, - viņa aizrādīja. Kaut arī tādi jaunumi bija dīvaini un nepatīkami, Bruno taču noteikti nebija vajadzības pārkāpt viņam mācītos pieklājības likumus.

- Atvadīties no viņiem? - viņš prasīja, pārsteigti blenzdams uz runātāju. - Atvadīties no viņiem? - viņš atkārtoja, izspļaudams vārdus tā, it kā viņam būtu pilna mute cepumu, kas jau sakosti sīkās drupatās, bet vēl nav noriti. - Atvadīties no Karla un Daniela, un Mārtiņa? -viņš turpināja, balsij paceļoties gandrīz līdz kliedzienam, un tas mājās nebija atļauts. - Bet viņi ir mani labākie draugi uz mūžu!

- Ak, gan jau tu atradīsi citus draugus, - māte atrunājās, atgaiņādamās ar roku, it kā zēnam būtu pavisam vienkārši atrast trīs labākos draugus uz mūžu.

- Bet mums ir plāni! - viņš protestēja.

- Plāni? - māte pajautāja, paceldama uzaci. - Kas tie par plāniem?

- Nu to es nedrīkstu izpaust, - Bruno izvairījās, jo viņš nevarēja atļauties atklāt plānu īsto iedabu, tie nozīmēja lielu jezgas celšanu, īpaši pēc dažām nedēļām, kad beigsies skola un būs vasaras brīvdienas, un viņiem nebūs visu laiku tikai jākaļ plāni, jo tos varēs piepildīt.

- Man žēl, Bruno, - māte apgalvoja, - bet tev ar saviem plāniem nāksies vien pagaidīt. Mums nav izvēles.

- Bet, māt!

- Bruno, gana! - viņa asi uzsauca un piecēlās kājās, lai Bruno būtu skaidrs - viņa domā nopietni, ka nu ir diezgan. - Tiešām - tu taču vēl tikai pagājušajā nedēļā gaudies par to, cik ļoti te pēdējā laikā viss esot mainījies.

- Nūjā, man nepatīk, ka mums tagad vakarā visur ir jāizslēdz gaisma, - viņš atzina.

- Tas ir jādara visiem, - māte atteica. - Tā mēs esam drošībā. Un, kas zina: kad mēs būsim aizbraukuši, varbūt mums draudēs mazāk briesmu. Un tagad es gribētu, lai tu ej augšā un palīdzi Marijai sakravāt savas mantas. Pateicoties dažam labam, mums nav tik daudz laika sagatavoties, kā man labpatiktu.

Bruno pamāja un saskumis gāja, zinādams, ka “dažs labs” pieaugušo valodā nozīmē “tēvs” un ka viņš pats tā izrunāties nedrīkst.

Lēnām viņš kāpa augšup pa kāpnēm, ar vienu roku turēdamies pie margām, un prātoja, vai jaunajā mājā jaunajā vietā, kur bija jaunais darbs, būs tikpat labas kāpņu margas, pa kurām šļūkt, kādas ir te. Jo šajā mājā margas stiepās no paša augšējā stāva - no nelielās telpas durvīm, kur viņš, ja pastiepās pirkstgalos un cieši pieturējās pie loga rāmja, varēja redzēt pāri visai Berlīnei - līdz pat lejasstāvam, kur margas izbeidzās tieši pie divām milzīgām ozolkoka durvīm. Un Bruno vairāk par visu patika uzlēkt uz margām augšstāvā un nošļūkt līdz pašai lejai, ka švīkst vien.

No augšstāva lejā - tur, kur bija mātes un tēva istaba un lielā vannasistaba un kur viņš, vienalga, nedrīkstēja iet.

J

Vēl stāvu zemāk, kur bija viņa istaba un Grēteles istaba, un mazā vannasistaba, kuru viņam vajadzētu izmantot daudz biežāk, nekā viņš to darīja.

Līdz lejai, kur bija jānolec no margām un jāpiezemējas uz abām kājām, citādi biji zaudējis piecus punktus un viss bija jāsāk no gala.

Margas šajā mājā bija pats labākais - tās un vēl fakts, ka vecaistēvs un vecāmāte dzīvoja tik tuvu, - un, to iedomājoties, Bruno sāka prātot, vai viņi arī brauks līdzi uz jauno darbu, un nosprieda, ka gan jau brauks, jo viņus taču nevarētu atstāt. Grēteli nevienam īpaši nevajadzēja, jo viņa bija Bezcerīgs Gadījums un būtu daudz vieglāk, ja viņa paliktu tepat un pieskatītu māju, bet vecaistēvs un vecāmāte? Tas bija pavisam kas cits.

Bruno lēnām kāpa augšup pa kāpnēm uz savu istabu, bet, pirms iet iekšā, paskatījās atpakaļ lejā un ieraudzīja māti ieejam tēva kabinetā iepretim ēdamistabai, kas bija Aizliegts Vienmēr Un Bez Izņēmuma, un dzirdēja, kā māte skaļi runā ar tēvu, līdz viņš ierunājās vēl skaļāk, nekā varēja māte, un ar to saruna izbeidzās. Tad kabineta durvis aizvērās un Bruno vairs neko nedzirdēja, tāpēc viņš nolēma, ka būtu labi ieiet savā istabā un sakravāt mantas Marijas vietā, jo citādi viņa vēl izņems visas viņa mantas neuzmanīgi un neapdomīgi, pat tās, kuras viņš bija noslēpis skapja dziļumā un kuras piederēja tikai viņam, un kurās nevienam nebija jābāž savs deguns.

Otrā nodaļa

Jaunā māja

Kad Bruno pirmo reizi ieraudzīja jauno māju, viņa acis plaši iepletās, mute pavērās un rokas nostiepās gar sāniem. Šajā mājā it viss likās pilnīgs iepriekšējās mājas pretstats, un viņš nespēja noticēt, ka te patiešām dzīvos.

Berlīnes māja atradās klusā ielā, un tai blakus bija dažas citas tikpat lielas mājas kā viņējā; uz tām vienmēr bija patīkami skatīties, jo tās bija gandrīz tādas pašas kā viņa māja, tomēr ne gluži, un tajās dzīvoja citi puikas, ar kuriem spēlēties (ja tie bija draugi) vai kuriem griezt ceļu (ja ar viņiem varēja iekulties nepatikšanās). Turpretī jaunā māja viena pati slējās tukšā, vientulīgā vietā, un nekur neredzēja nevienu citu māju, un tas nozīmēja, ka tuvumā nebūs citu ģimeņu un citu puiku, ar kuriem spēlēties, - ne draugu, ne tādu, ar kuriem varētu sanākt nepatikšanas.

Berlīnes māja bija milzīga, un, kaut arī Bruno tur bija dzīvojis jau deviņus gadus, viņš joprojām bija varējis atrast kaktus un spraugas, kuras vēl nebija pilnībā izpētījis. Bija pat veselas istabas, kurās viņš gandrīz nekad nebija iegājis, piemēram, tēva kabinets, kas bija Aizliegts Visos Laikos Bez Izņēmuma. Jaunajai mājai turpretī bija tikai trīs stāvi: augšstāvs, kur atradās visas trīs guļamistabas un tikai viena vannasistaba, pirmais stāvs ar virtuvi, ēdamistabu un jaunu kabinetu tēvam (uz kuru, viņš sprieda, attiecas tādi paši ierobežojumi kā uz veco) un pagrabstāvs, kur gulēja kalpotāji.

Apkārt Berlīnes mājai bija vēl citas ielas ar lielām mājām, un, ejot uz pilsētas centra pusi, visur vienmēr pastaigājās ļaudis un apstājās, lai papļāpātu, vai arī steidzās un atrunājās, ka nav laika apstāties, šodien ne, šodien jāapdara simtiem darīšanu. Tur bija veikali ar košiem skatlogiem un augļu un dārzeņu tirgotavas, kur lielās kastēs augstās kaudzēs bija salikti kāposti, burkāni, ziedkāposti un kukurūza. Citas kastes bija pārkrautas ar puraviem un sēnēm, rāceņiem un rožkāpostiem; vēl citos gozējās salāti un zaļās pupiņas, kabači un pastinaki. Dažreiz viņam patika stāvēt pie tirgotavām, aizvērt acis un ieelpot smaržas, jūtot, kā no salduma un dzīvības aromātu sajaukuma noreibst galva. Bet ap jauno māju nekādu ielu nebija, neviens nedz pastaigājās, nedz kur steidzās, un pavisam noteikti nebija ne veikalu, ne augļu un dārzeņu tirgotavu. Kad Bruno aizvēra acis, apkārtne likās vienīgi tukša un salta, it kā viņš būtu pašā vientulīgākajā vietā uz visas pasaules - nekurienes vidū.

Berlīnē uz ielām bija salikti galdi, un dažreiz, kad viņš nāca mājās no skolas kopā ar Kārlu, Dānieļu un Mārtiņu, pie tiem sēdēja vīrieši un sievietes, dzēra putainus dzērienus un skaļi smējās; viņam vienmēr šķita, ka tie cilvēki pie galdiem gan ir varen jautri, jo, lai ko viņi ari pateiktu, kāds vienmēr iesmējās. Bet jaunajā mājā bija kaut kas tāds, kas lika Bruno domāt, ka šeit neviens nekad nesmejas, ka te nav nekā smieklīga un nekā priecīga.

- Manuprāt, tā bija slikta doma, - Bruno sacīja dažas stundas pēc tam, kad viņi bija atbraukuši, kamēr Marija augšstāvā izkravāja viņa ceļasomas. (Marija jaunajā mājā nebija vienīgā kalpone, bija vēl trīs citas, kas bija diezgan vājas pēc izskata un vienmēr sarunājās tikai čukstus. Bija vēl kāds vecs vīrs, kurš, kā Bruno tika paskaidrots, katru dienu sagatavošot dārzeņus un apkalpošot viņus pie pusdienu galda un kurš izskatījās ļoti nelaimīgs, bet reizē arī mazliet dusmīgs.)

- Mums nav ļauta greznība domāt, - noteica māte, atvērdama kasti ar sešdesmit četru glāžu komplektu, ko vecaistēvs un vecāmāte bija uzdāvinājuši, kad viņa apprecējās ar tēvu. - Dažs labs pieņēma lēmumu mūsu vietā.

Bruno nezināja, ko māte ar to gribējusi teikt, tāpēc izlikās, ka viņa vispār neko nav sacījusi. - Manuprāt, tā bija slikta doma, - viņš atkārtoja. - Manuprāt, vislabāk būtu to visu vienkārši aizmirst un braukt atpakaļ uz mājām, - un tad piebilda: - Varam to uzskatīt par mācību. - Šo izteicienu viņš nesen bija apguvis un apņēmies lietot, cik vien bieži iespējams.

Māte pasmaidīja un uzmanīgi nolika glāzes uz galda. - Es zinu vēl citu izteicienu, domātu tieši tev. Mums jāmēģina saskatīt katra mākoņa zelta maliņu.

- Nu man gan tā neliekas, - Bruno nepiekrita. - Manuprāt, tev vienkārši vajadzētu pateikt tēvam, ka esi pārdomājusi, un, ja nu mums ir te jāpaliek atlikušo dienu un šovakar jāēd vakariņas te un jāpārguļ te, jo esam noguruši, tad tas nekas, bet rīt no rīta gan mums droši vien jāceļas laicīgi, ja gribam ap tējas laiku būt atpakaļ Berlīnē.

Māte nopūtās. - Bruno, varbūt tu varētu iet augšā un palīdzēt Marijai izkravāt mantas? - viņa pajautāja.

- Bet nav nekādas jēgas izkravāties, ja mēs tikai...

- Bruno, vienkārši dari tā, lūdzu! - māte noskaldīja, jo acīmredzot viņa gan drīkstēja pārtraukt Bruno, nevis otrādi. - Mēs esam šeit, mēs esam klāt, šīs pārskatāmā nākotnē būs mūsu mājas, un mums vienkārši ir jāsaredz zelta maliņa. Vai saproti?

Bruno nesaprata, ko nozīmē “pārskatāmā nākotne”, un tā ari pateica.

- Tas nozīmē, ka tagad mēs dzīvojam te, Bruno, -māte paskaidroja. - Un tas ari viss.

Bruno iesāpējās vēders, un viņš juta, ka iekšā kaut kas briest, kaut kas tāds, no kā tad, kad tas būs izkļuvis no viņa visdziļākajiem dziļumiem ārpusē, būs vai nu jākliedz un jābrēc, ka tas viss ir nepareizi un netaisnīgi, un tā ir liela kļūda, par kuru kāds pavisam drīz samaksās, vai ari vienkārši jāizplūst asarās. Viņš nesaprata, kā tas vispār varēja notikt. Vienu dienu viņš bija pilnīgi apmierināts, spēlējās mājās, viņam bija trīs labākie draugi uz mūžu un viņš šļūca lejā pa kāpņu margām un mēģināja nostāties uz pirkstgaliem, lai paskatītos pāri visai Berlīnei, taču tagad viņš bija iestrēdzis šajā aukstajā, riebīgajā mājā ar trim čukstošām kalponēm un viesmīli, kas bija reizē nelaimīgs un dusmīgs, un kurā visi izskatījās tā, it kā viņus vairs nekas nekad nespētu ielīksmot.

- Bruno, es gribu, lai tu ej augšā un izkravā mantas, un es gribu, lai tu to dari tūlīt, - māte nelaipni ierunājās, un Bruno zināja, ka viņa to domā nopietni, tāpēc pagriezās un soļoja prom, neteicis vairs ne vārda. Viņš juta, kā acis dursta asaras, bet bija apņēmies neļaut tām izlauzties ārā.

Viņš uzgāja augšā un lēnām apgriezās riņķī, cerēdams, ka varbūt atradis kādas durtiņas vai istabiņu, kuru būtu iespējams drusku papētīt, bet nekā nebija. Šajā stāvā bija tikai četras durvis - katrā pusē pa divām, cita citai iepretim. Viņa istabas durvis, Grēteles istabas durvis, mātes un tēva istabas durvis un vannasistabas durvis.

- Šis nav nekādas mājas un nekad ari nebūs, - Bruno klusītēm nobubināja un, iegājis pa savas istabas durvīm, ieraudzīja, ka visas viņa drēbes ir izsvaidītas pa gultu un kastes ar rotaļlietām un grāmatām vēl nav pat attaisītas. Marijai acīmredzami nebija pareizo prioritāšu.

- Māte mani atsūtīja palīdzēt, - Bruno klusi sacīja, un Marija pamāja, norādot uz lielu somu, kurā iekšā bija viņa zeķes, apakškrekli un biksītes.

-Ja visu sašķirosi, to varētu salikt tajā kumodē tur, -viņa piedāvāja, rādīdama uz neglītu mēbeli otrā istabas galā blakus noputējušam spogulim.

Bruno nopūtās un atvēra somu; tā bija pilna līdz malām ar viņa apakšveļu, un vairāk par visu viņam gribējās tajā ierāpties un cerēt, ka tad, kad atkal izkāps laukā, viņš būs pamodies un atpakaļ mājās.

- Ko tu par to visu domā, Marij? - viņš pēc ilga klusuma brīža pajautāja, jo Marija viņam vienmēr bija patikusi un viņš uzskatīja, ka viņa pieder pie ģimenes, kaut ari tēvs apgalvoja, ka viņa esot tikai kalpone, turklāt pārāk labi atalgota.

- Ko tad? - viņa nesaprata.

- Šo, - Bruno atsaucās, it kā nekas uz pasaules nebūtu saprotamāks. - Par atbraukšanu uz šitādu vietu. Vai tev neliekas, ka mēs esam izdarījuši lielu kļūdu?

- Ne man par to spriest, Bruno jaunskungs, - Marija noteica. - Tava māte jau paskaidroja par tava tēva darbu un...

- Ai, man ir apnicis klausīties par tēva darbu, - Bruno viņu pārtrauca. - Ja gribi zināt manas domas, mums vienmēr jāklausās viens un tas pats. Tēva darbs šito un tēva darbs to. Nu, ja tēva darbs nozīmē, ka mums ir jāizvācas no mūsu mājas ar šļūcamajām margām un jāpamet trīs mani labākie draugi uz mūžu, tad man liekas, ka tēvam vajadzētu padomāt par to darbu tā kārtīgi, vai tev tā nešķiet?

Tajā pašā mirkli gaiteni kaut kas iečīkstējās, un Bruno, pacēlis galvu, ieraudzīja, ka mātes un tēva istabas durvis mazliet paveras. Viņš sastinga un brītiņu nespēja ne pakustēties. Māte vēl bija lejā, un tas nozīmēja, ka tur iekšā ir tēvs un viņš varbūt ir dzirdējis visu, ko Bruno nupat sacīja. Viņš vēroja durvis, tik tikko uzdrošinādamies elpot un prātodams, vai tūlīt iznāks tēvs un novedis viņu lejā, lai nopietni aprunātos.

Durvis pavērās platāk, un Bruno pakāpās atpakaļ, kad tajās parādījās kāds stāvs, bet tas nebija tēvs. Tas bija daudz jaunāks vīrietis, un viņš ari nebija tik garš kā tēvs, bet viņam bija tāda pati uniforma, tikai ne ar tik daudziem rotājumiem. Viņš izskatījās ļoti nopietns, un viņa cepure stingri turējās uz galvas. Pie vīrieša deniņiem Bruno redzēja ļoti blondus matus gandrīz nedabiski dzeltenā tonī. Vīrietim rokās bija kāda kaste, un viņš devās uz kāpnēm, bet, ieraudzījis, ka Bruno tur stāv un skatās, apstājās. Viņš noskatīja zēnu no galvas līdz kājām, it kā nekad agrāk nebūtu redzējis nevienu bērnu un nebūtu īsti drošs, ko ar tādu iesākt: apēst, izlikties neredzam vai nomest lejā pa kāpnēm. Tad viņš strupi pamāja Bruno un kāpa lejup.

- Kas tas tāds bija? - Bruno jautāja. Jaunais vīrietis likās ļoti nopietns un aizņemts, tāpēc zēns nosprieda, ka viņš noteikti ir ļoti svarīgs.

- Droši vien viens no tava tēva kareivjiem, - atbildēja Marija, kura, jaunajam vīrietim parādoties, bija nostājusies pavisam taisni un salikusi rokas priekšā kā lūgšanā. Viņa bija skatījusies grīdā, nevis uz nācēju, it kā baidītos, ka, jauno vīrieti uzlūkojot, pārvērtīsies akmenī. Marija atslāba tikai tad, kad vīrietis bija prom. - Ar laiku mēs viņus iepazīsim.

- Man šķiet, ka man viņš nepatīk, - Bruno noteica. - Viņš bija pārāk nopietns.

- Tavs tēvs arī ir ļoti nopietns, - aizrādīja Marija.

-Jā, bet viņš ir tēvs, - Bruno iebilda. - Tēviem ir jābūt

nopietniem. Vienalga, vai viņi ir dārzeņu tirgotāji vai skolotāji, vai pavāri, vai komandanti, - viņš turpināja, uzskaitot visus darbus, par kuriem zināja, ka tādus dara pieklājīgi, cienījami tēvi, un par kuru arodiem viņš bija domājis jau kādas tūkstoš reizes. - Un man nešķiet, ka tas vīrs izskatījās pēc tēva. Bet ļoti nopietns viņš bija, tas gan.

- Nu viņiem ir ļoti nopietns darbs, - Marija nopūzdamās sacīja. - Vai tā viņiem vismaz liekas. Bet es tavā vietā turētos no kareivjiem pa gabalu.

- Nezinu, kas vēl cits te būtu iesākams, - Bruno skumīgi novilka. - Man pat neliekas, ka te vispār būs kāds, ar ko spēlēties, izņemot Grēteli, un kāda tad tur jautrība? Viņa ir Bezcerīgs Gadījums.

Viņš jau atkal juta, ka tūlīt raudās, bet aprāvās, negribēdams Marijas priekšā izskatīties pēc zīdaiņa. Viņš aplūkoja istabu, nepaceļot acis no grīdas, lai redzētu, vai tajā ir kaut kas interesants. Nekā nebija. Vismaz neizskatījās, ka būtu. Bet tad viņam kaut kas iekrita acīs. No durvīm tālākajā istabas stūrī griestos bija logs, kas turpinājās sienā, gluži kā tas mazais Berlīnes mājas augšstāvā, tikai šis nebija tik augstu. Bruno paskatījās un nodomāja, ka varbūt varēs paraudzīties ārā, pat nepastiepjoties pirkstgalos.

Viņš lēnām piegāja pie loga, cerēdams, ka no turienes varēs saredzēt Berlīni un savu māju, un apkārtējās ielas, un galdus, kur cilvēki sēdēja, dzēra savus putainos dzērienus un stāstīja cits citam ļoti smieklīgus stāstus. Viņš gāja lēnām, jo negribēja vilties. Bet tā bija tikai maza zēna istaba, un līdz logam nebija necik tālu ejams. Bruno piespieda seju pie stikla un ieraudzīja, kas ir laukā, un šoreiz gan acis iepletās, gan mute pavērās, bet rokas palika pie sāniem, jo nez kāpēc sametās ļoti auksti un viņš jutās nedrošs.

Trešā nodaļa

Bezcerīgais Gadījums

Bruno bija pārliecināts, ka būtu bijis daudz prātīgāk atstāt Grēteli Berlīnē pieskatīt māju, jo viņa tikai sagādāja vienas vienīgas nepatikšanas. Vispār viņš pat nezin cik reižu bija dzirdējis, ka māsa nosaukta par Nepatikšanām No Sākta Gala.

Grētele bija trīs gadus vecāka par Bruno un, cik vien viņš spēja atminēties, vienmēr bija skaidri parādījusi, ka tajās reizēs, kad runa bija par kārtību, īpaši attiecībā uz notikumiem pasaulē, kuri attiecās uz viņiem abiem, galvenā ir viņa. Bruno nepatika atzīt, ka viņš drusku baidās no māsas, bet, ja viņš bija pret sevi godīgs, un tāds viņš allaž mēģināja būt, tad jāatzīst vien bija, ka tā ir.

Grētelei bija nejauki paradumi, kā jau tas ar māsām mēdz būt. Pirmām kārtām viņa no rītiem pārāk daudz laika pavadīja vannasistabā, un viņai, šķiet, bija gluži vienalga, ka Bruno ārpusē lēkā no vienas kājas uz otru, mocīdamies spiedīgā vajadzībā.

Grētelei bija liela leļļu kolekcija, salikta plauktos viņas istabā, un lelles blenza uz Bruno ikreiz, kad viņš iegāja tur iekšā, un tās vēroja visu, ko viņš darīja. Viņš nešaubījās, ka tad, ja viņš māsas prombūtnē ieietu papētīt viņas istabu, lelles tai pēcāk atstāstītu visu, ko viņš tur darījis.

Māsai bija arī ļoti nepatīkamas draudzenes, kurām laikam likās, ka ir varen gudri par viņu pairgoties, ko viņš nu gan nemūžam nedarītu, ja būtu trīs gadus vecāks par māsu. Visām nepatīkamajām Grēteles draudzenēm vairāk par visu patika viņu spīdzināt un sacīt visu ko nejauku katru reizi, kad tuvumā nebija ne mātes, ne Marijas.

- Bruno nav deviņi gadi, bet tikai seši, - viena briesmone atkal un atkal dziedāja, dancodama viņam riņķī un bakstīdama ribās.

- Man nav seši gadi, man ir deviņi! - Bruno protestēja, cenzdamies nozust.

- Bet kāpēc tad tu esi tik mazs? - briesmone pajautāja. - Visi citi deviņgadnieki ir lielāki par tevi.

Tas bija tiesa, un Bruno tā bija īpaši sāpīga tēma. Viņu pastāvīgi grauza apziņa, ka viņš nav augumā tik garš kā visi pārējie klases zēni. Patiesībā viņš tiem sniedzās tikai līdz pleciem. Kad viņi ar Kārlu, Dānieļu un Mārtiņu gāja pa ielu, ļaudis dažreiz noturēja viņu par jaunāko brāli kādam no pārējiem, kaut gan īstenībā viņš bija otrais vecākais.

- Nu tad jau tev ir tikai seši, - briesmone neatstājās, un Bruno tad skrēja projām un izpildīja savus stiepšanās vingrojumus, cerēdams, ka vienu rītu pamodīsies un būs izaudzis pēdu vai divas garāks.

Tāpēc viens labums no tā, ka viņi vairs nedzīvoja Berlīnē, bija tāds, ka nebūs nevienas no Grēteles draudzenēm un tās nevarēs viņu mocīt. Un, ja viņam kādu laiku, varbūt pat veselu mēnesi, būs jāpaliek jaunajā dzīvesvietā, tad līdz pārbraukšanai mājās viņš būs izaudzis un tās vairs nevarēs pret viņu slikti izturēties. Katrā ziņā bija labi par to iedomāties, ja viņš gribētu paklausīt mātes padomam un saskatīt zelta maliņu.

Nepieklauvējis viņš iebrāzās pie Grēteles un atklāja, ka viņa pašlaik izvieto savu leļļu civilizāciju istabā esošajos plauktos.

- Ko tu te dari? - viņa iebrēcās, apsviezdamās otrādi. - Vai tad tu nezini, ka dāmas istabā nedrīkst ienākt nepieklauvējot?

- Tu taču nepaņēmi līdzi visas lelles, ko? - Bruno jautāja, jo bija paradis neņemt vērā lielāko daļu māsas jautājumu, bet gan uzdot viņai citus - savējos.

- Protams, paņēmu, - viņa atbildēja. - Tu taču nedomā, ka es būtu tās atstājusi mājās? Dieviņ tētīt, var taču paiet vairākas nedēļas, līdz mēs tur atgriezīsimies.

- Nedēļas? - Bruno pārprasīja, izklausīdamies vīlies, bet klusībā apmierināts, jo bija samierinājies ar domu, ka būs te jāpaliek veselu mēnesi. - Tu tiešām tā domā?

- Es pajautāju tēvam, un viņš pateica, ka mēs te būšot pārskatāmā nākotnē.

- Kas tieši ir pārskatāma nākotne? - Bruno prašņāja, apsēzdamies uz māsas gultas malas.

- Tas nozīmē vairākas nedēļas, - Grētele sacīja, gudri pamādama ar galvu. - Varbūt pat veselas trīs.

- Nu tad jau nekas, - Bruno nosprieda. - Ja vien te paliekam tikai pārskatāmā nākotnē, nevis mēnesi. Man te riebjas.

Grētele paskatījās uz mazo brāli un pārsteigta atskārta, ka šoreiz viņam piekrīt. - Es zinu, ko tu ar to domā, - viņa noteica. - Te nav diez cik jauki, vai ne?

- Te ir šausmīgi! - Bruno bija sašutis.

- Nūjā, - Grētele atzina. - Tagad ir šausmīgi. Bet, kad māja būs drusku uzposta, tad droši vien vairs neliksies tik traki. Dzirdēju, kā tēvs stāsta, ka tas cilvēks, kas dzīvoja šeit, Augš-vicā, pirms mums, esot ļoti ātri atlaists no darba un viņam neesot bijis laika te visu uzpost.

- Augš-vicā? - Bruno nesaprata. - Kas tā par vicu augšā?

- Tā nav vica augšā, Bruno, - Grētele nopūzdamās paskaidroja. - Tā ir vienkārši Augš-vica.

- Nu un kas tad ir Augš-vica? - viņš atkārtoja. - Kas ir augšā?

- Tas ir mājas vārds, - Grētele skaidroja. - Augš-vica.

Bruno apsvēra māsas atbildi. Ārā viņš nebija redzējis nekādu plāksnīti, uz kuras būtu rakstīts, kā māju sauc, un ari uz durvīm nekā nebija. Viņa mājai Berlīnē nekāda vārda nemaz nebija. To vienkārši sauca par ceturto numuru.

- Bet ko tas nozīmē? - viņš izmisis prasīja. - Kas ir augšā?

- Nu laikam jau augšā bija tas cilvēks, kas te dzīvoja pirms mums, - sprieda Grētele. - Tam noteikti ir sakars ar to, ka viņš diez cik labi nestrādāja, un kāds tad pateica, ka viņš te augšā kā priekšnieks vairs neder, tāpēc vietā liksim kādu, kas strādās, kā nākas.

- Tu domā tēvu.

- Protams, - apliecināja Grētele, kura vienmēr runāja par tēvu tā, it kā viņš nekad nevarētu neko izdarīt nepareizi un nekad nedusmotos, un vienmēr ienāktu viņu noskūpstīt pirms gulētiešanas, un, ja Bruno būtu pavisam godīgs un neskumtu par pārvākšanos, tad viņš atzītu, ka tēvs tāpat izturas arī pret viņu.

- Tātad mēs esam te, Augš-vicā, tāpēc, ka viens cilvēks pateica, ka tam cilvēkam pirms mums jāiet ārā?

- Tieši tā, Bruno, - Grētele piekrita. - Un tagad nost no mana gultas pārklāja! Tu to saņurcīsi.

Bruno nolēca no gultas un ar būkšķi piezemējās uz paklāja. Viņam nepatika skaņa, kāda radās. Tā bija ļoti dobja, un viņš uzreiz nosprieda, ka šajā mājā labāk daudz nelēkāt, citādi tā vēl sabruks viņiem uz galvas.

- Man te nepatīk, - viņš sacīja kādu simto reizi.

- Zinu, ka nepatīk, - Grētele piekrita. - Bet mēs tur neko nevaram darīt, vai ne?

- Man pietrūkst Karla un Daniela, un Mārtiņa, - Bruno sūrojās.

- Un man pietrūkst Hildas un Izobelas, un Luīzes, -Grētele atzinās, un Bruno mēģināja atcerēties, kura no šīm trim meitenēm bija tā briesmone.

- Man liekas, ka pārējie bērni galīgi neizskatās draudzīgi, - Bruno ieteicās, un Grētele spēji pārtrauca iekārtot plauktā vienu no savām šaušalīgākajām lellēm un pagriezusies blenza brālī.

- Ko tu nupat sacīji? - viņa prasīja.

- Es teicu: man liekas, ka pārējie bērni galīgi neizskatās draudzīgi, - viņš atkārtoja.

- Pārējie bērni? - Grētele izklausījās apjukusi. - Kādi pārējie bērni? Es nekādus citus bērnus neesmu redzējusi.

Bruno pārlaida skatienu istabai. Tai bija logs, bet Grē-teles istaba bija priekšnama pretējā pusē, iepretim viņa istabai, tāpēc skats pavērās uz otru pusi. Cenzdamies nerīkoties pārāk klaji, viņš nevērīgi pagājās tuvāk logam. Viņš ielika rokas savu īsbikšu kabatās un mēģināja uzsvilpot kādu sev zināmu dziesmiņu, uz māsu vispār pat neskatīdamies.

- Bruno? - Grētele jautāja. - Ko tu tur vispār dari? Vai esi galīgi sajucis?

Viņš turpināja soļot un svilpot, un neskatīties, kamēr nonāca pie loga, kas laimīgā kārtā bija pietiekami zemu, lai varētu paskatīties laukā. Bruno paskatījās un ieraudzīja mašīnu, ar kuru viņi bija atbraukuši, un vēl kādas trīs vai četras, kas piederēja tiem kareivjiem, kuri strādāja pie tēva, - daži turpat vien stāvēja, kūpināja cigaretes un par kaut ko smējās, mezdami tramīgus skatienus uz māju. Tālāk bija piebraucamais ceļš un vēl tālāk - mežs, kas izskatījās nobriedis izpētīšanai.

- Bruno, vai tu, lūdzu, man paskaidrosi, ko domāji ar to pēdējo piezīmi? - Grētele nerimās.

- Tur tālāk ir mežs, - Bruno pavēstīja, nelikdamies par māsu ne zinis.

- Bruno! - Grētele noskaldīja un tik žigliem soļiem devās pie viņa, ka zēns atsprāga no loga un atkāpās ar muguru pret sienu.

- Kas ir? - viņš jautāja, izlikdamies, ka nezina, par ko viņa runā.

- Pārējie bērni, - Grētele sacīja. - Tu teici, ka viņi galīgi neizskatās draudzīgi.

- Nu neizskatās jau arī, - Bruno attrauca, negribēdams spriest par aprunātajiem tikai pēc izskata, pirms bija ar viņiem iepazinies, - māte allaž atkārtoja, lai tā nedara.

- Bet kādi pārējie bērni? - Grētele nesaprata. - Kur viņi ir?

Bruno pasmaidīja un devās pie durvīm, pamādams, lai Grētele nāk līdzi. Viņa paklausīja, izdvesdama dziļu

nopūtu, un pa ceļam apstājās nolikt lelli uz gultas, bet tad pārdomāja un, to paņēmusi, piespieda cieši pie krūtīm un iegāja brāļa istabā; tur viņu gandrīz nogāza no kājām Marija, kura pašlaik izbrāzās no istabas, turēdama rokās kaut ko, kas ļoti atgādināja beigtu peli.

- Viņi ir tur ārā, - Bruno sacīja, piegājis pie sava loga, un atkal palūkojās laukā. Viņš nepagriezās un neatskatījās, lai pārbaudītu, vai Grētele ir istabā; viņš bija pārāk aizņemts, vērojot bērnus. Dažus acumirkļus Bruno pat piemirsa, ka viņa vispār tur ir.

Grētele vēl bija dažas pēdas tālāk un izmisīgi vēlējās redzēt pati, bet brāļa runas veidā un skatienā, ar kādu viņš lūkojās ārā, bija kaut kas tāds, kas viņu piepeši darīja nemierīgu. Bruno viņu vēl nekad agrāk nebija varējis apmānīt, un viņa bija gandrīz pārliecināta, ka ari tagad viņš nemānās, bet brālis stāvēja tā, ka Grētelei sāka likties: viņa varbūt nemaz negrib tos bērnus redzēt. Viņa nervozi norija siekalas un klusībā noskaitīja lūgšanu, lai viņi tiešām atgrieztos Berlīnē pārskatāmā nākotnē, nevis pēc mēneša, kā bija sacījis Bruno.

- Nu? - Viņš pagriezās un ieraudzīja māsu stāvam durvīs ar krūtīm piespiestu lelli un nevainojami sapītām zeltainām peļastēm pār katru plecu, kuras tā vien prasījās pēc paraustīšanas. - Vai tad negribi viņus redzēt?

- Protams, gribu, - Grētele atsaucās un minstinādamās panācās pie brāļa. - Nu tad paej nost, - viņa sacīja, ar elkoni atgrūzdama viņu malā.

Viņu pirmajā pēcpusdienā Augš-vicā spoži spīdēja saule, un tā iznira no mākoņa tieši tad, kad Grētele paskatījās ārā pa logu, bet pēc mirkļa viņas acis aprada un saule atkal pazuda, un viņa ieraudzīja to, par ko Bruno bija runājis.

Ceturtā nodaļa

Ko viņi ieraudzīja pa logu

Vispirms - tie vispār nebija nekādi bērni. Nu vismaz ne visi. Tur bija mazi zēni un lieli puiši, tēvi un vectēvi. Varbūt arī daži tēvoči. Un vēl daži no vīriem, kādi dzīvo jebkurā ielā, bet kuriem laikam vispār nav neviena radinieka. Tur bija visi.

- Kas viņi tādi ir? - Grētele vaicāja, atpletusi muti tāpat, kā pēdējā laikā bieži darīja viņas brālis. - Kas tā ir par vietu?

- īsti nezinu, - Bruno sacīja, turēdamies tik tuvu patiesībai, cik vien iespējams. - Bet ne tik jauka kā mājas, to gan es zinu.

- Un kur tad visas meitenes? - viņa jautāja. - Un mātes? Un vecāsmātes?

- Varbūt viņas dzīvo kaut kur citur, - Bruno ieminējās.

Grētele piekrita. Viņai negribējās turpināt tā blenzt,

bet bija grūti novērsties. Līdz šim viņa bija redzējusi tikai mežu, ko varēja samanīt pa pašas logu, un tas gan izskatījās patumšs, bet labu labais piknikiem, ja kaut kur tālāk būtu kāds klajums. Bet šajā mājas pusē pavērās pavisam citāds skats.

Pie mājas izskatījās itin jauki. Tieši zem Bruno loga bija dārzs. Turklāt tas bija visai prāvs, un visur glītās, kārtīgās rindās auga papilnam puķu. Dobes izskatījās ļoti rūpīgi koptas, it kā dārznieks zinātu, ka ir labi te audzēt ziedus, tāpat kā tumšā ziemas nakti ir labi iedegt svecīti miglainā tīreli uzslietas milzīgas pils kaktā.

Aiz puķēm bija ļoti jauka ietve, uz kuras stāvēja koka sols, un Grētele varēja iztēloties, kā sēž tur saulītē un lasa grāmatu. Sola augšpusē bija piestiprināta kaut kāda plāksnīte, bet no tāda attāluma viņa nevarēja izlasīt, kas uz tās rakstīts. Sēdeklis bija pagriezts pret māju, kas parastos apstākļos būtu savādi, bet šajā situācijā viņa saprata, kāpēc tā.

Apmēram divdesmit pēdas tālāk - aiz dārza un puķēm, un sola ar plāksnīti - viss izmainījās. Tur bija milzīgs stiepļu žogs, kas stiepās visā mājas garumā un augšpusē bija ieliekts uz iekšu, un turpinājās uz abām pusēm tik tālu, ka nevarēja saskatīt galu. Žogs bija ļoti augsts, pat augstāks par māju, kurā viņi dzīvoja, un ik pa gabaliņam to saturēja resni koka baļķi, tādi kā telegrāfa stabi. Žoga augšā cilpām vien ritinājās milzīgas dzeloņdrāšu spirāles, un, lūkodamās uz asajiem dzelkšņiem, kas dūrās visos virzienos, Grētele nevilšus sajuta sāpes.

Aiz žoga neauga zāle; vispār nekur nevarēja ieraudzīt itin neko zaļu. Turienes zeme bija tāds kā smiltājs, un, cik vien tālu sniedzās skats, Grētele redzēja tikai zemas būdas un lielas, kantainas ēkas, un tālumā vēl vienu vai divus skursteņus. Viņa atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet tad atskārta, ka nespēj atrast īstos vārdus, lai paustu savu pārsteigumu, tāpēc viņa izdarīja vienīgo prātīgo, ko varēja iedomāties, - muti atkal aizvēra.

- Nu redzi? - istabas stūri ierunājās Bruno, klusībā juzdamies apmierināts, jo, lai kas tas tur ārā arī būtu, lai kas viņi tādi būtu, viņš to visu bija ieraudzījis pirmais un varēja apskatīt atkal, kad vien vēlējās, jo tas bija aiz viņa, nevis māsas istabas loga un tāpēc piederēja viņam, un viņš bija visa novērojamā karalis, bet māsa - viņa necilā pavalstniece.

- Es nesaprotu, - Grētele mulsa. - Kurš gan varēja sabūvēt tik nejauka paskata mājas?

- Tās tiešām izskatās nejaukas, vai ne? - Bruno piekrita. - Man liekas, ka tām būdām arī ir tikai viens stāvs. Paskaties, cik tās zemas.

- Tās laikam ir modernās mājas, - Grētele nosprieda. - Tēvam riebjas modernas lietas.

- Tad jau viņam tās diez kā nepatiks, - Bruno noteica.

- Nē, - Grētele piebalsoja. Viņa ilgi stāvēja, blenzdama uz šīm mājām. Viņai bija divpadsmit gadi, un viņa tika uzskatīta par vienu no gudrākajām meitenēm klasē, tāpēc viņa saknieba lūpas, samiedza acis un piespieda smadzenes saprast, uz ko lūkojas. Beigās viņa varēja izdomāt tikai vienu izskaidrojumu.

- Te noteikti ir lauki, - Grētele paziņoja un pagriezusies uzmeta brālim triumfējošu skatienu.

- Lauki?

- Jā, tas ir vienīgais izskaidrojums, vai tad tu nesaproti? Kad mēs esam mājās Berlīnē, mēs esam pilsētā. Tāpēc tur ir tik daudz cilvēku un tik daudz māju, un skolas ir pilnas, un sestdienu pēcpusdienās, staigājot pa pilsētas centru, visi grūstās un stumdās.

-Jā... - Bruno noelsās, mādams ar galvu un mēģinādams izsekot māsas domu gājienam.

- Bet ģeogrāfijā mēs mācījāmies, ka laukos, tur, kur dzīvo zemnieki un mājlopi un kur audzē pārtiku, tur ir šitādi lieli lauki - cilvēki tur dzīvo un strādā, un tad sūta uz pilsētu pārtiku, lai mums būtu, ko ēst. - Viņa vēlreiz palūkojās pa logu uz milzīgo plašumu savā priekšā un attālumiem starp būdām. - Tā noteikti ir. Te ir lauki. Varbūt te ir mūsu brīvdienu māja, - viņa cerīgi piebilda.

Bruno apdomājās un papurināja galvu. - Man gan tā neliekas, - viņš ar dziļu pārliecību sacīja.

- Tev ir deviņi gadi, - Grētele pretojās. - Kā gan tu to varētu zināt? Kad būsi tik vecs kā es, tad tu tādas lietas sapratīsi daudz labāk.

- Tā jau varētu būt, - piekrita Bruno, jo zināja, ka ir jaunāks, taču nepiekrita, ka tāpēc viņam būtu mazāk taisnības. - Bet, ja jau te ir lauki, kā tu saki, kur tad ir visi tie mājlopi, par kuriem tu stāstīji?

Grētele atvēra muti, lai viņam atbildētu, bet nevarēja izdomāt nekādu piemērotu atbildi, tāpēc tikai atkal palūkojās ārā pa logu un pētīja apkārtni, mājlopus meklēdama, bet tos nekur nemanīja.

- Tur vajadzētu būt govīm un cūkām, un aitām, un zirgiem, - Bruno uzskaitīja. - Tas ir, ja tā būtu lauku saimniecība. Nemaz nerunājot par vistām un pīlēm.

- Bet tādu tur nav, - Grētele klusi atzina.

- Un, ja tur audzētu pārtiku, kā tu apgalvoji, - Bruno tīksmīgi turpināja, - tad man šķiet, ka zemei būtu jāizskatās daudz labāk, vai tev tā neliekas? Nedomāju, ka tajos dubļos kaut ko varētu audzēt.

Grētele paskatījās vēlreiz un pamāja, jo nebija tāda muļķe, lai uzstātu, ka viņai ir taisnība, kad bija pilnīgi skaidrs, ka visi argumenti ir pret viņu.

- Tad tā varbūt nav lauku saimniecība, - viņa noteica.

- Nav gan, - Bruno atzina.

- Tas nozīmē, ka te varbūt nav lauki, - Grētele turpināja.

- Nē, man liekas, ka nav vis, - viņš atsaucās.

- Un tas nozīmē ari, ka te droši vien tomēr nav mūsu brīvdienu māja, - viņa secināja.

- Nedomāju vis, - pievienojās Bruno.

Viņš apsēdās uz gultas un vienu mirkli vēlējās, kaut Grētele apsēstos blakus un apliktu viņam roku, un pateiktu, ka viss būs labi, ka agri vai vēlu viņiem te iepatiksies un ka viņiem vairs nekad negribēsies atgriezties Berlinē. Bet māsa joprojām skatījās laukā pa logu, taču šoreiz nepētīja ne puķes, ne ietvi, ne solu ar plāksnīti, ne augsto žogu ar telegrāfa stabiem, ne dzeloņstiepļu cilpas, ne cieto zemi tālāk, ne būdas, ne ēkas, ne skursteņus. Tagad viņa lūkojās uz cilvēkiem.

- Kas tie vispār ir par cilvēkiem? - viņa klusi jautāja, it kā patiesībā nemaz nerunātu ar Bruno, bet gaidītu atbildi no kāda cita. - Un ko viņi visi tur dara?

Bruno piecēlās, un abi pirmo reizi nostājās līdzās, plecu pie pleca, un nolūkojās ainā, kas risinājās nepilnu piecdesmit pēdu attālumā no viņu jaunajām mājām.

Visur, kur vien bērni paraudzījās, redzēja kustamies ļaudis - garus, īsus, vecus, jaunus. Daži stāvēja grupiņās pavisam nekustīgi, piespieduši rokas pie sāniem, un pūlējās turēt galvas taisni - viņiem pa priekšu tikmēr soļoja kāds kareivis un ātri virināja muti, it kā kaut ko kliegtu uz stāvētājiem. Daži citi veidoja tādu kā ķēdi un stumdīja ķerras no viena nometnes gala uz otru, parādīdamies no kādas skatienam apslēptas vietas un aizripinādami ķerras gabaliņu tālāk aiz kādas būdas, aiz kuras atkal nozuda. Nedaudzi stāvēja bariņos pie būdām un blenza zemē, it kā spēlētu kādu spēli un negribētu, ka viņus pamana. Vēl citiem bija kruķi un daudziem -apsaitēta galva. Dažiem rokās bija lāpstas, un kareivji viņus veda uz kādu vietu, kuru vairs nevarēja saskatīt.

Bruno un Grētele redzēja simtiem cilvēku, bet būdu bija tik daudz un nometne sniedzās vēl daudz tālāk, nekā viņi varēja saskatīt, tāpēc izskatījās, ka tur jābūt vēl tūkstošiem cilvēku.

- Un viņi visi dzīvo tik tuvu mums. - Grētele sarauca uzacis. - Berlīnē mūsu jaukajā, klusajā ielā bija tikai sešas mājas. Un šeit to ir tik daudz. Kāpēc tēvs pieņēma jaunu darbu tik nepatīkamā vietā un ar tik daudziem kaimiņiem? Tas ir galīgi nesaprotami.

- Paskaties tur! - Bruno iesaucās, un Grētele paskatījās tur, kur rādīja brāļa pirksts, un ieraudzīja no kādas attālas būdas iznākam bariņu bērnu - viņi spiedās kopā, un uz viņiem pašlaik brēca vairāki kareivji. Jo vairāk uz bērniem kliedza, jo ciešāk viņi saspiedās kopā, bet tad viens no kareivjiem metās viņiem virsū, un bērni pašķīrās un laikam izdarīja to, ko no viņiem bija gribējuši jau no sākta gala, tas ir, sastājās vienā rindā. Kad viņi to bija izdarījuši, kareivji sāka smieties un aplaudēt.

- Tas laikam ir kaut kāds mēģinājums, - Grētele prātoja, ignorēdama to, ka daži bērni - pat vecākie, pat tie, kas bija tikpat lieli kā viņa pati, - likās raudam.

- Es taču teicu, ka te ir bērni, - Bruno aizrādīja.

- Tie nav tādi bērni, ar kuriem es gribētu spēlēties, - Grētele apņēmīgi sacīja. - Viņi izskatās netīri. Hilda un Izobela, un Luīze mazgājas katru rītu, un es tāpat. Tie bērni izskatās tādi, it kā vispār nekad mūžā nebūtu mazgājušies.

- Tur visapkārt izskatās ļoti netīrs, - Bruno piekrita. - Bet varbūt viņiem nemaz nav vannas?

- Neesi tāds muļķis, - Grētele bārās, kaut ari viņai jau daudzas reizes bija piekodināts, ka nedrīkst saukt brāli par muļķi. - Kuriem cilvēkiem tad nav vannas?

- Nezinu, - Bruno atteica. - Varbūt tiem, kam nav siltā ūdens?

Grētele vēl brītiņu skatījās, bet tad nodrebinājusies aizgriezās. - Iešu atpakaļ uz savu istabu kārtot lelles, -viņa paziņoja. - No turienes pavisam noteikti ir labāks skats.

To pateikusi, Grētele gāja prom un atgriezās savā istabā gaiteņa otrā pusē, un aizvēra aiz sevis durvis, taču uzreiz neatsāka vis kārtot savas lelles, bet apsēdās uz gultas, un viņai galvā šaudījās visdažādākās domas.

Un brālim, kurš vēroja, kā tālumā simtiem cilvēku iet savās gaitās, ienāca prātā vēl viena pēdējā doma, un tā bija par to, ka tiem visiem - gan mazajiem puikām, gan lielajiem puišiem, gan tēviem, gan vectēviem, gan tēvočiem, gan tiem vīriem, kādi dzīvo jebkurā ielā, bet kuriem laikam vispār nav neviena radinieka, - bija mugurā vienas un tās pašas drēbes: pelēki svītrota pidžama un pelēki svītrota cepure.

- Cik neparasti, - viņš nomurmināja un aizgriezās.

Piektā nodaļa

Aizliegts Vienmēr Un Bez Izņēmuma

Te nu varēja līdzēt tikai viens - un tā bija saruna ar tēvu.

Tēvs neatbrauca no Berlīnes tajā pašā mašīnā, ar kuru devās prom viņi šorīt no rīta. Viņš aizbrauca dažas dienas agrāk - tās pašas dienas vakarā, kad Bruno bija pārnācis mājās un ieraudzījis Mariju kravājam viņa mantas, pat tās lietas, kuras viņš bija paslēpis skapja dziļumā un kuras piederēja tikai viņam, un kurās nevienam nevajadzēja bāzt savu degunu. Turpmākajās dienās māte, Grētele, Marija, pavārs, Larss un Bruno visu laiku krāmēja kastēs savas mantas un lika lielā kravas mašīnā, lai tās nogādātu viņu jaunajās mājās Augš-vicā.

Pašā pēdējā rītā, kad māja jau izskatījās neapdzīvota un nepavisam ne pēc viņu īstajām mājām, koferos salika vēl atlikušās mantas, kas viņiem piederēja, un pie durvīm piestāja dienesta auto ar sarkanmelniem karogiem priekšā, lai vestu viņus prom.

Māte, Marija un Bruno izgāja no mājas paši beidzamie, un Bruno bija pilnīgi pārliecināts: māte nav pamanījusi, ka tepat vēl stāv kalpone, jo tobrīd, kad viņi vēl pēdējo reizi pārlaida skatienu tukšajam priekšnamam, kur bija piedzīvojuši tik daudz laimīgu mirkļu, tai vietai, kur decembrī atradās Ziemassvētku eglīte, tai vietai, kur ziemas mēnešos tika atstāti slapjie lietussargi, un vietai, kur Bruno pēc ienākšanas bija jānoauj savas dubļainās kurpes, ko viņš nekad nedarīja, māte pašūpoja galvu un pateica kaut ko ļoti savādu:

- Mums nemūžam nevajadzēja ļaut Fūrijām nākt vakariņās. Daži labi un viņu apņemšanās izsisties uz augšu...

To pateikusi, māte uzreiz pagriezās, un Bruno redzēja, ka viņai acīs ir asaras, bet iztrūkās, ieraudzījusi, ka Marija tur stāv, skatīdamās uz viņu.

- Marija! - viņa izbiedētā balsī iesaucās. - Man likās, ka tu esi mašīnā.

- Es jau taisījos iet, kundze, - Marija atsaucās.

- Es nedomāju... - māte iesāka, bet tad papurināja galvu un sāka no jauna. - Es negribēju sacīt...

- Es jau taisījos iet, kundze, - Marija atkārtoja, jo viņai laikam nekas nebija zināms par noteikumu, ka māti nedrīkst pārtraukt, un, žigli izgājusi pa durvīm, aizskrēja uz mašīnu.

Māte sarauca uzacis, bet tad paraustīja plecus, it kā tam visam, vienalga, vairs nebūtu nozīmes. - Nāc nu, Bruno, - viņa skubināja, saņemdama dēla roku un aizslēgdama aiz viņiem durvis. - Cerēsim, ka mēs te kādu dienu atgriezīsimies - kad viss būs beidzies.

Dienesta auto ar karodziņiem priekšā aizveda viņus uz dzelzceļa staciju, kur bija divi sliežu ceļi ar platu peronu pa vidu, un tā abās pusēs pasažierus gaidīja pa vilcienam. Tālāk pa peronu soļoja daudz kareivju, turklāt starp sliedēm vēl bija gara pārmijnieka būda, tāpēc

Bruno tur sadrūzmējušos pūli pamanīja tikai uz mirkli, un tad jau viņi ar ģimeni iekāpa ļoti mājīgā vagonā, kurā bija tikai daži cilvēki un daudz brīvu vietu, un pat svaigs gaiss, ja nolaida lejā logu. Ja vilcieni brauktu dažādos virzienos, Bruno gudroja, tad tas neliktos tik savādi, bet tā nebija - abu vilcienu lokomotīves atradās austrumu pusē. Vienu bridi viņš apsvēra iespēju pārskriet pāri peronam un pateikt, ka viņa vagonā ir brīvas vietas, bet tad nolēma tā tomēr nedarīt, jo nojauta, ka pat tad, ja par to nesadusmotos māte, visai droši, ka pārskaistos Grētele, un tas būtu vēl ļaunāk.

Kopš atbraukšanas uz viņu jauno māju Augš-vicā Bruno nebija redzējis savu tēvu. Viņam pirmīt likās, ka tēvs varbūt ir guļamistabā, kad pavērās durvis, bet nācējs izrādījās tikai nedraudzīgais jaunais kareivis, kas pa-blenza uz Bruno bez jebkāda siltuma acīs. Zēns vēl nekur nebija dzirdējis tēva dārdošo balsi un nebija dzirdējis smago zābaku dimdu uz lejasstāva grīdas. Toties viņš noteikti dzirdēja cilvēkus staigājam iekšā un ārā, un, kamēr viņš tā prātoja, ko labāk darīt, apakšā sākās briesmīga kņada, un viņš izgāja gaitenī paskatīties pāri margām.

Lejā viņš ieraudzīja, ka tēva kabineta durvis ir vaļā un ārpusē pie tām, smiedamies un spiezdami cits citam rokas, pulciņā stāv pieci vīrieši. Tēvs bija viņu vidū un savā nupat izgludinātajā uniformā izskatījās ļoti smalki. Biezie, tumšie mati acīmredzami bija nesen ieziesti un saķemmēti, un Bruno, lūkodamies uz viņu no augšas, juta reizē bailes un apbrīnu. Pārējie vīrieši viņam diez kā nepatika. Tie noteikti nebija tik izskatīgi kā tēvs. Un viņu uniformas nebija nupat gludinātas. Arī viņu balsis tā nedārdēja un zābaki nebija tik spoži nospodrināti. Visi turēja cepures padusē un it kā sacentās ar citiem par tēva uzmanību. Bruno saprata tikai dažus teikumus, kas nonāca līdz viņam.

- ...vienas vienīgas kļūdas, jau kopš te ieradās. Beigās jau bija tiktāl, ka Fūrijām nebija citas izvēles... - runāja viens.

- ...disciplīna! - izsaucās otrs. - Un produktivitāte. Tās mums trūkst jau kopš četrdesmit otrā sākuma un bez tās...

- ...ir skaidrs, skaitļi runā skaidru valodu. Ir skaidrs, komandant... - iejaucās trešais.

- ...un ja uzcelsim vēl vienu, - piebilda pēdējais, - iztēlojieties, ko mēs tad spētu paveikt... Iztēlojieties tik!

Tēvs pacēla roku gaisā, un pārējie uzreiz apklusa. It kā viņš būtu kvarteta diriģents.

- Kungi, - tēvs sacīja, un šoreiz Bruno dzirdēja katru vārdu, jo vēl nebija piedzimis tāds vīrs, kurš būtu spējīgāks par tēvu likt sevi sadzirdēt visā telpā. - Es augstu vērtēju jūsu ierosinājumus un uzmundrinošos vārdus. Un pagātne ir pagātne. Tagad ir jauns sākums, bet lai tas sākas rīt. Šobrīd es labāk palīdzēšu ģimenei iekārtoties, citādi man te iekšā sakurs tādu pašu pirti kā tiem tur ārā, vai ne?

Vīrieši sāka smieties un paspieda tēvam roku. Pirms aiziešanas šie sastājās rindā kā spēļu zaldātiņi un pameta rokas gaisā tāpat, kā tēvs bija mācījis sasveicināties Bruno - vajadzēja plakani nostiept plaukstu pie krūtīm, asā lokā pacelt to gaisā un izkliegt divus vārdus, ar kuriem bija jāatbild, ja kāds tos teiktu viņam. Tad vīrieši aizgāja, un tēvs atgriezās kabinetā, kas Bruno bija Aizliegts Vienmēr Un Bez Izņēmuma.

Viņš lēni nokāpa pa kāpnēm, bet pie durvīm samin-stinājās. Viņš jutās noskumis, tāpēc ka tēvs nebija uznācis augšā apsveicināties, lai gan Bruno taču bija te jau stundu. Taču viņam jau daudzkārt bija skaidrots, ka tēvs ir aizņemts un ka viņu vienmēr nevar traucēt ar tādām muļķībām kā apsveicināšanās. Bet tagad kareivji bija prom, un zēnam likās, ka nu jau drīkstētu pieklauvēt pie durvīm.

Berlīnē Bruno bija pabijis tēva kabinetā pavisam nedaudzas reizes, un parasti tas bija tāpēc, ka viņš bija sastrādājis nedarbus un tēvam ar viņu vajadzēja nopietni aprunāties. Taču noteikums attiecībā uz kabinetu Berlīnē bija viens no pašiem svarīgākajiem noteikumiem, kādus Bruno vispār bija mācījies, un viņš nebija tāds muļķis, lai iedomātos, ka tas nebūs spēkā arī šeit, Augš-vicā. Bet, tā kā abi dažas dienas nebija redzējušies, Bruno nodomāja, ka nevienam nebūtu iebildumu, ja viņš pieklauvētu.

Un tā viņš piesardzīgi pieklaudzināja pie durvīm. Divas reizes un pavisam klusiņām.

Iespējams, ka tēvs nesadzirdēja, iespējams - Bruno neklauvēja gana skaļi; pie durvīm katrā ziņā neviens nepienāca, tāpēc Bruno pieklaudzināja vēl un šoreiz jau skaļāk, un tad viņš izdzirdēja nodārdinām: - Iekšā!

Bruno pagrieza rokturi, iegāja kabinetā un nostājās savā parastajā pozā platām acīm, apaļi ieplestu muti un gar sāniem nostieptām rokām. Pārējā māja varbūt arī bija drusku par tumšu un drūmu un ar apšaubāmām iespējām, lai to izpētītu, bet šī istaba bija citāda. Pirmām kārtām tai bija ļoti augsti griesti un zem kājām bija tik biezs paklājs, ka Bruno likās: tajā varētu iestigt. Sienas gandrīz nebija redzamas: tās klāja tumši sarkankoka plaukti ar tajos sarindotām grāmatām - tādi paši kā plaukti Berlīnes mājas bibliotēkā. Sienā iepretim Bruno nišās bija milzīgi logi ar skatu uz dārza pusi, kuru priekšā bija gana vietas ērtiem sēdekļiem, un pašā istabas vidū pie masīva ozolkoka rakstāmgalda sēdēja tēvs, kas, Bruno ienākot, pacēla acis no saviem papīriem un plati pasmaidīja.

- Bruno, - viņš sacīja, pienākdams viņam klāt un cieši paspiezdams zēna roku, jo tēvs parasti nebija no tādiem, kas parasti dāļātu apskāvienus atšķirībā no mātes un vecāsmātes, kuras tos dalīja pat pārlieku devīgi, papildinot ar slapjām bučām. - Manu zēn, - viņš pēc mirkļa vēl piebilda.

- Sveiks, tēv, - Bruno klusītēm sacīja, mazliet apjucis aiz bijības pret istabas krāšņumu.

- Bruno, es jau grasījos pēc dažām minūtēm uznākt augšā pie tevis, patiešām, - tēvs apgalvoja. - Man tikai bija jāpabeidz tikšanās un jāuzraksta viena vēstule. Jūs tātad atbraucāt bez starpgadījumiem?

- Jā, tēvs, - Bruno atbildēja.

- Tad es ar jums lepojos, - tēvs paslavēja. - Apsēdies, manu zēn.

Viņš norādīja uz platu atzveltnes krēslu iepretim savam rakstāmgaldam, un Bruno tajā ierāpās un apsēdās, kājām nemaz neaizsniedzot zemi, bet tēvs tikmēr atgriezās savā vietā pie rakstāmgalda un uzlūkoja viņu. Bridi neviens no abiem neko neteica, bet tad tēvs pārtrauca klusumu.

- Un? - viņš iejautājās. - Ko teiksi?

- Ko teikšu? - Bruno nesaprata. - Kas man par ko jāsaka?

- Par jaunajām mājām. Vai tev te patīk?

- Nē, - Bruno žigli atsaucās, jo viņš vienmēr mēģināja būt godīgs un zināja: ja kaut mirkli vilcināsies, viņam vairs nebūs dūšas pateikt to, ko patiesībā domā. - Man šķiet, ka mums vajadzētu braukt mājās, - viņš drosmīgi pabeidza.

Tēva smaids mazliet apdzisa, un viņš paraudzījās uz savu vēstuli un tikai tad atkal pacēla galvu, it kā gribētu pamatīgi apsvērt atbildi. - Bet mēs esam mājās, Bruno, - viņš beidzot saudzīgi sacīja. - Augš-vica ir mūsu jaunās mājas.

- Bet kad mēs varēsim braukt atpakaļ uz Berlīni? -pavisam sašļucis, Bruno jautāja pēc tam, kad tēvs tā bija pateicis. - Tur ir daudz, daudz jaukāk.

- Nu, nu, - tēvs apsauca, negribēdams to ne dzirdēt.

- Tā nu nevajag runāt. Mājas nav ne ēka, ne iela, ne pilsēta, nekas mākslīgs - nekādi ķieģeļi vai java. Mājas ir tur, kur ir ģimene, vai ne?

- Jā, bet...

- Un mūsu ģimene ir te, Bruno. Augš-vicā. Ergo, te ir mūsu mājas.

Bruno nesaprata, ko nozīmē ergo, bet tas nebija vajadzīgs, jo viņam bija padomā gudra atbilde tēvam.

- Bet vecaistēvs un vecāmāte ir Berlīnē, - viņš iebilda.

- Un viņi arī ir mūsu ģimene. Tāpēc te nevar būt mūsu mājas.

Tēvs to apdomāja un pamāja ar galvu. Viņš ilgi klusēja, iekams atbildēja: - Jā, Bruno, viņi ir ģimene. Bet tu un es, un māte, un Grētele ir mūsu ģimenes svarīgākie cilvēki, un šobrīd mēs dzīvojam te, Augš-vicā. Nu neesi tāpēc tik nelaimīgs! - Jo Bruno tāpēc izskatījās acīmredzami nelaimīgs. - Tu vēl pat neesi pamēģinājis. Varbūt tev te patiks.

- Man te nepatīk, - Bruno iecirtās.

- Bruno... - tēvs gurdi ierunājās.

- Te nav Karla un nav Daniela, un nav Mārtiņa, un mums apkārt nav citu māju, un nav augļu un dārzeņu tirgotavu, un nav ielu, un nav kafejnīcu ar galdiņiem ārā, un nav neviena, kas mūs sestdienas pēcpusdienās stumdītu un grūstītu.

- Bruno, dažreiz dzīvē ir jādara tas, ko nevaram izvēlēties, - tēvs skaidroja, un Bruno juta, ka tēvu šī saruna sāk nogurdināt. - Un diemžēl šī ir tāda reize. Šis ir mans darbs - svarīgs darbs. Svarīgs mūsu valstij. Svarīgs Fūrijām. Kādu dienu tu to sapratīsi.

- Es gribu braukt mājās, - Bruno tiepās, juzdams acīs sariešamies asaras, un viņš vairāk par visu vēlējās, kaut taču tēvs apjaustu, cik briesmīga vieta ir Augš-vica, un piekristu, ka ir laiks doties atpakaļ.

Bet tēvs sacīja: - Tev ir jāsaprot, ka tu esi mājās, -un lika Bruno vilties. - Pārskatāmā nākotnē tās ir šeit.

Bruno pievēra acis. Viņa mūžā bieži nebija gadījies, ka viņš tik ļoti par kaut ko ietieptos, un viņš noteikti vēl nekad nebija nācis pie tēva ar tik lielu vēlēšanos, lai viņš kaut ko pārdomātu, bet iedomāties, ka būs jāpaliek te, iedomāties, ka būs jādzīvo tik drausmīgā vietā, kur nav neviena paša, ar ko spēlēties, bija pārāk grūti. Kad viņš atkal atvēra acis, tēvs bija pienācis no savas vietas aiz rakstāmgalda un apsēdās atzveltnes krēslā viņam blakus. Bruno noskatījās, kā viņš atver sudraba etviju, izņem cigareti un pirms aizdedzināšanas pasit ar to pa galdu.

- Kad es biju mazs, - tēvs sacīja, - bija zināmas lietas, ko es negribēju darīt, bet, kad mans tēvs pateica,

ka visiem būs labāk, ja tās paveikšu, tad es saņēmos un izdarīju.

- Kas tās bija par lietām? - Bruno pajautāja.

- Ak, neatceros. - Tēvs paraustīja plecus. - Tas galu galā nav svarīgi. Es biju tikai bērns un nezināju, kā man pašam būtu labāk. Piemēram, dažreiz es negribēju palikt mājās un pabeigt pildīt skolas uzdevumus; gribēju iet laukā un spēlēties ar draugiem tāpat kā tu, bet tagad es to atceros un saprotu, kāds muļķis biju.

- Tad jau tu zini, kā es jūtos, - Bruno cerīgi ieteicās.

-Jā, bet es apjēdzu arī to, ka mans tēvs - tavs vecaistēvs - zina, kas man derēs vislabāk, un apjēdzu, ka vienmēr vislabāk jūtos tad, kad ar to vienkārši samierinos. Vai tu domā, ka es dzīvē būtu guvis tādus panākumus, ja nebūtu iemācījies, kad drīkst strīdēties un kad jātur mute ciet un jāklausa pavēlēm? Nu, Bruno? Kā tu domā?

Bruno palūkojās apkārt. Viņa skatiens apstājās pie loga istabas stūrī, un pa to viņš ieraudzīja briesmīgo ainu tālumā.

- Vai tu kaut ko nepareizi izdarīji? - viņš pēc brītiņa jautāja. - Kaut ko tādu, kas sadusmoja Fūriju?

- Es? - Tēvs pārsteigts palūkojās uz Bruno. - Kā tu to domā?

- Vai tu darbā izdarīji kaut ko sliktu? Es zinu: visi saka, ka tu esot svarīgs vīrs un ka Fūrijām esot padomā ar tevi lielas lietas, bet viņš taču tevi nesūtītu uz šitādu vietu, ja tu nebūtu izdarījis kaut ko tādu, par ko viņš gribētu tevi sodīt.

Tēvs iesmējās, un Bruno satraucās vēl vairāk; nekas viņu tā nesadusmoja tik ļoti kā reizes, kad kāds pieaugušais par viņu pasmējās tāpēc, ka viņš kaut ko nezināja, it īpaši tad, ja viņš centās izdibināt atbildi, uzdodot jautājumus.

- Tu nesaproti, cik svarīgs ir šis postenis, - tēvs noteica.

- Nu, man liekas, ka tu taču laikam nestrādāji ļoti labi, ja jau mums visiem bija jāizvācas no ļoti jaukas mājas, jāpamet draugi un jābrauc uz tik šausmīgu vietu kā šī. Man šķiet, ka tu noteikti kaut ko ne tā izdarīji un tev vajadzētu aiziet un atvainoties Fūrijām, un varbūt ar to arī viss beigsies. Varbūt viņš tev piedos, ja tu būsi pavisam vaļsirdīgs.

Vārdi bija jau izteikti, iekams viņš attapa apdomāt, vai tie skanējuši prātīgi vai ne, kad Bruno dzirdēja tos izrunātus skaļi. Viņam vairs nelikās, ka kaut ko tādu tiešām vajadzētu sacīt tēvam, bet pateikts bija pateikts, un viņš vairs it neko nevarēja darīt, lai paņemtu vārdus atpakaļ. Bruno nervozi norija siekalas un pēc dažu acumirkļu klusuma uzmeta skatienu tēvam, kas it kā akmenī cirstu seju skatījās viņā. Bruno aplaizīja lūpas un novērsās. Viņš juta, ka nebūtu labi skatīties pretī.

Pēc dažām neērtas klusēšanas minūtēm tēvs lēnām piecēlās no krēsla līdzās Bruno un atgriezās pie rakstāmgalda, nolikdams cigareti pelnu traukā.

- Varbūt tu esi ļoti drosmīgs, - viņš klusi ierunājās, it kā sakāmo pats vēl domās pārliktu, - nevis tev vienkārši trūkst godbijības. Varbūt arī tas nav nemaz tik slikti.

- Es nebiju domājis...

- Bet tagad tu paklusēsi, - tēvs, pacēlis balsi, turpināja, pārtraukdams Bruno, jo uz viņu nekad neattiecās neviens no parastajiem ģimenes dzīves noteikumiem. - Es šoreiz ļoti uzmanīgi attiecos pret tavām jūtām,

Bruno, jo es zinu, ka šī pārcelšanās tev ir bijusi grūta. Un es noklausījos to, kas tev bija sakāms, kaut arī tava jaunība un pieredzes trūkums tevi spieda ietērpt to nekaunīgā formā. Un tu būsi pamanījis, ka es uz to nereaģēju. Bet ir pienācis brīdis, kad tev vienkārši jāsamierinās, ka...

- Es negribu samierināties! - Bruno iebrēcās un izbrīnījies samirkšķināja acis, jo pats nebija zinājis, ka skaļi kliegs. (Vispār tas viņam bija pilnīgs pārsteigums.) Viņš mazliet saspringa un gatavojās ņemt kājas pār pleciem, ja tas būtu vajadzīgs. Bet šodien tēvu laikam nekas nespēja sadusmot; ja Bruno bija pret sevi godīgs, nācās atzīt, ka tēvs dusmojās reti, viņš tikai nerunāja vairs un it kā attālinājās, un galu galā tomēr panāca savu, un tagad viņš nevis sabrēca uz zēnu un nevis dzinās tam pakaļ pa visu māju, bet vienkārši papurināja galvu un norādīja, ka diskusija ir beigusies.

- Ej uz savu istabu, Bruno, - viņš sacīja tik klusā balsī, ka Bruno saprata: tēvs to domā nopietni, tāpēc ar vilšanās asarām acīs piecēlās kājās. Viņš devās pie durvīm, bet, pirms tās atvērt, pagriezās atpakaļ un uzdeva vēl pēdējo jautājumu. - Tēvs? - viņš iesāka.

- Bruno, es tagad ne... - tēvs aizkaitināti iesāka.

- Ne jau par to, - Bruno žigli iejaucās. - Man tikai ir viens cits jautājums.

Tēvs nopūtās, bet rādīja, lai jautā vien - tikai tad gan temats būs izsmelts un lai vairs nebūtu nekādu iebildumu.

Bruno apsvēra savu jautājumu, jo gribēja šoreiz izteikties pavisam pareizi, lai nekādi neizklausītos ne rupji, ne dumpīgi. - Kas tie laukā ir par cilvēkiem? - viņš beidzot vaicāja.

Tēvs piešķieba galvu pa kreisi, izskatīdamies mazliet samulsis par tādu jautājumu. - Kareivji, Bruno, - viņš sacīja. - Un sekretāres. Darbinieki. Tu viņus visus, protams, esi redzējis jau agrāk.

- Nē, ne jau viņi, - Bruno skaidroja. - Tie cilvēki, ko es redzu pa savu logu. Būdās, tālumā. Viņi visi ir ģērbušies vienādi.

- A, tie cilvēki... - Tēvs, pamājis ar galvu, viegli pasmaidīja. - Tie cilvēki... nu, tie vispār nav nekādi cilvēki, Bruno.

Bruno sarauca pieri. - Nav cilvēki? - viņš pārprasīja, īsti nesaprazdams, ko tēvs ar to domā.

- Nu vismaz ne tādā nozīmē, kā to saprotam mēs, -tēvs turpināja. - Bet tev tagad nevajadzētu par viņiem uztraukties. Viņiem ar tevi nav nekāda sakara. Tev ar viņiem vispār nav nekā kopīga. Vienkārši iekārtojies savās jaunajās mājās un esi labs, neko vairāk es neprasu. Samierinies ar situāciju, kādā atrodies, un viss būs daudz vieglāk.

- Jā, tēvs, - Bruno piekrita, nejuzdamies apmierināts ar atbildi.

Viņš atvēra durvis, bet tēvs viņu uz brītiņu pasauca atpakaļ, piecēlies kājās un pacēlis uzaci, it kā Bruno būtu kaut ko aizmirsis. Zēns atcerējās, kas par lietu, kad tēvs parādīja žestu un pateica vārdus; Bruno viņu precīzi atdarināja.

Viņš salika kājas kopā un pameta labo roku gaisā, sacirta papēžus un tik dobjā un skaidrā balsī, cik vien varēja - tik līdzīgā tēva balsij, cik vien spēja, - pateica tos pašus vārdus, ko teica ikreiz, atvadoties no kāda kareivja.

- Heil Hitler! - Bruno izsaucās; viņam likās, ka tas laikam nozīmē: “Nu labi, pagaidām uz redzēšanos, lai jums patīkama pēcpusdiena.”

Sestā nodaļa

Pārāk labi atalgotā kalpone

Pēc dažām dienām Bruno bija atlaidies gultā savā istabā un blenza griestos virs galvas. Baltā krāsa bija saplaisājusi un vietām pavisam nejauki lobījās nost, tas bija pavisam citādi nekā ar krāsu Berlīnes mājā, kas nekad nebija nobružājusies un tika atsvaidzināta ik vasaru, kad māte izsauca krāsotājus. Šajā pēcpusdienā viņš gulēdams blenza uz zirnekļa tīklam līdzīgajām plaisām un samiedza acis, apdomājot, kas aiz tām varētu slēpties. Viņš iztēlojās, ka starp krāsu un pašiem griestiem dzīvo kukaiņi, kas stumj krāsu uz āru, pārplēš to, atver un mēģina izveidot šķirbu, lai izsprauktos ārā un atrastu spraugu, pa kuru varētu izbēgt. Neviens, pat kukaiņi nemūžam negribētu palikt Augš-vicā, domāja Bruno.

- Šeit viss ir šausmīgi, - viņš skaļi sacīja, kaut arī tuvumā nebija neviena, kas viņā klausītos, tomēr šā vai tā viņš jutās labāk, dzirdot vārdus izteiktus. - Es ienīstu šo māju, ienīstu savu istabu un ienīstu pat krāsu. Pilnīgi visu.

Tikko viņš bija apklusis, pa durvīm ienāca Marija ar klēpi izmazgātu, izžāvētu un izgludinātu Bruno drēbju. Ieraudzījusi zēnu tā guļam, viņa saminstinājās, bet tad viegli pielieca galvu un klusi piegāja pie skapja.

- Sveika, - Bruno sasveicinājās, jo, lai ari sarunāties ar kalponi nebija gluži tas pats, kas patērzēt ar draugiem, neviena cita tuvumā nebija, un tas bija daudz prātīgāk nekā runāties pašam ar sevi. Grēteli nekur nemanīja, un viņš jau bija sācis bažīties, ka sajuks prātā no garlaicības.

- Bruno jaunskungs, - Marija klusi atsaucās, šķirodama viņa kamzoļus, bikses un apakšveļu un salikdama visu dažādās atvilktnēs un plauktos.

- Tu par jauno kārtību noteikti priecājies tikpat maz kā es, - Bruno ieteicās, un kalpone pagriezusies palūkojās viņā ar neizpratnes pilnu sejas izteiksmi. - Par šo māju, - viņš paskaidroja, pieceldamies sēdus un lūkodamies apkārt. - Par visu, kas te atrodas. Te ir briesmīgi, vai ne? Vai tev ari te riebjas?

Marija pavēra muti, lai kaut ko sacītu, bet to tikpat žigli aizvēra. Izskatījās, ka viņa rūpīgi apdomā atbildi, izvēlas pareizos vārdus, jau gatavojas tos izteikt, bet tad pārdomājusi atmet visam ar roku. Bruno Mariju pazina gandrīz visu savu mūžu - kalpone bija sākusi pie viņiem strādāt, kad zēnam bija tikai trīs gadi, - un lielākoties abi satika gluži labi, bet agrāk viņa nekad nebija izrādījusi nekādas īpašās dzīvības pazīmes. Viņa tikai darīja savu darāmo: pulēja mēbeles, mazgāja drēbes, palīdzēja iepirkties un gatavot ēst, dažreiz veda Bruno uz skolu un atpakaļ, bet tas gan parasti bija tad, kad viņam vēl bija tikai astoņi gadi; kad viņam palika deviņi, viņš izlēma, ka ir gana liels, lai aizietu uz skolu un pārnāktu mājās pats.

- Vai tad tev te nepatīk? - viņa beidzot pajautāja.

- Nepatīk? - Bruno, viegli iesmiedamies, atsaucās. - Nepatīk? - viņš atkārtoja, šoreiz vēl skaļāk. - Protams, ka man nepatīk! Te ir šausmīgi. Te nav, ko darīt, nav neviena, ar ko parunāties, neviena, ar ko spēlēties. Tu taču negribi teikt, ka priecājies, ka esam pārvākušies šurp, ko?

- Man vienmēr ir paticis dārzs pie Berlīnes mājas, -Marija sacīja, atbildēdama uz pavisam citu jautājumu. - Dažreiz, kad gadījās silta pēcpusdiena, man patika tur sēdēt piesaulē un ēst pusdienas zem efejām pie dīķa. Tur bija ļoti skaisti ziedi. Smaržas. Ap puķēm vienmēr lidinājās bites, bet nekad neuzbruka, ja tās lika mierā.

- Tad jau tev te nepatīk? - Bruno taujāja. - Tev arī te liekas tikpat slikti kā man?

Marija sarauca uzacis. - Tas nav svarīgi, - viņa attrauca.

- Kas tad?

- Tas, ko es domāju.

- Protams, ka tas ir svarīgi! - Bruno sapīka, it kā kalpone tikai speciāli tieptos. - Tu taču esi ģimenes locekle, vai ne?

- Neesmu pārliecināta, ka tavs tēvs tam piekristu, -Marija sacīja, atļaudamās pasmaidīt, jo jutās aizkustināta par to, ko zēns nupat bija pateicis.

- Nu bet tu te esi atvesta pret savu gribu tāpat kā es. Ja gribi zināt manas domas, mēs visi sēžam vienā laivā. Un tai laivai ir sūce.

Vienu mirkli Bruno likās, ka Marija viņam tiešām pateiks, ko patiesībā domā. Viņa nolika atlikušās drēbes uz gultas un sažņaudza rokas dūrēs, it kā par kaut ko trakoti dusmotos. Viņas mute pavērās, bet uzreiz sastinga. Šķita, ka viņa ir nobijusies no tā, ko varētu sarunāt, ja vispār uzdrošināsies sākt.

- Lūdzu, pasaki man, Marij, - Bruno diedelēja. - Jo varbūt tad, kad visi domāsim vienādas domas, mēs varēsim pārliecināt tēvu vest mūs atpakaļ mājās.

Marija novērsās un kādu laiciņu klusēja, tad, skumji pašūpojusi galvu, atkal pagriezās pret Bruno. - Tāvs tēvs zina, kā būs vislabāk. Tev ir tam jātic.

- Bet es neesmu pārliecināts, ka tam ticu, - Bruno nopūtās. - Man šķiet, ka viņš ir izdarījis briesmīgu kļūdu.

- Tādā gadījumā mums visiem ar šo kļūdu ir jāsamierinās.

- Kad es kļūdos, mani soda, - Bruno uzstāja, sapīcis par to, ka noteikumi, kas attiecas uz bērniem, laikam nekad neattiecas uz pieaugušajiem (par spīti tam, ka pieaugušie ir tie, kas spiež tos ievērot). - Muļķa tēvs, -viņš klusītēm izmeta.

Marijai plati iepletās acis, un viņa paspēra soli pretī Bruno, šausmās aizšāvusi plaukstas priekšā mutei. Viņa pašķielēja apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens viņus nenoklausās un nav dzirdējis to, ko Bruno tikko pateica.

- Tā nedrīkst runāt, - viņa aizrādīja. - Tu nekad nedrīksti neko tādu sacīt par savu tēvu.

- Nesaprotu, kāpēc gan ne, - Bruno atcirta. Viņš gan mazliet kaunējās par to, ka bija tā pateicis, bet viņš nekādā ziņā netaisījās sēdēt, rokas klāpī salicis, un saņemt brāzienus, ja nevienam, vienalga, neinteresēja viņa viedoklis.

- Tavs tēvs ir labs cilvēks, - Marija paskaidroja. - Ļoti labs cilvēks. Viņš par mums visiem rūpējas.

- Atvedot mūs visus uz šejieni, nekurienes vidū? Vai to tu domā? Vai tas nozīmē, ka par mums rūpējas?

- Tavs tēvs ir izdarījis daudz ko, - Marija daudzināja.

- Daudz ko, ar ko tev vajadzētu lepoties. Ja nebūtu tava tēva, kur tad galu galā tagad būtu es?

- Droši vien Berlīnē, - Bruno sprieda. - Tu strādātu kādā jaukā mājā. Ēstu pusdienas zem efejām un liktu mierā bites.

- Tu vairs neatceries, kā es sāku pie jums strādāt, vai ne? - Marija klusi pajautāja, uz brītiņu apsēžoties uz Bruno gultas, ko nekad agrāk nebija darījusi. - Kā gan tu to varētu? Tev bija tikai trīs gadi. Tavs tēvs mani pieņēma un palīdzēja, kad man tas bija nepieciešams. Viņš man deva darbu, mājas. Ēdienu. Tu nespēj iztēloties, kā ir tad, kad vajadzīgs ēdiens. Tu taču nekad neesi bijis izsalcis, vai ne?

Bruno sarauca pieri. Viņam gribējās ieminēties, ka pašlaik tā kā jūtas drusku izsalcis, bet viņš tikai palūkojās uz Mariju un pirmo reizi atskārta, ka nekad nav viņu pa īstam uzskatījis par cilvēku, kuram ir pašam sava dzīve un pagātne. Galu galā Marija nekad nebija darījusi neko citu (cik viņam zināms), tikai strādājusi viņa ģimenē par kalponi. Viņš pat nebija pārliecināts, vai vispār kādreiz ir viņu redzējis citās drēbēs kā vien kalpones uzsvārcī. Bet, ja tā padomāja, un tagad viņš padomāja, - nācās atzīt, ka viņas dzīvē noteikti ir kaut kas vairāk par Bruno un viņa ģimenes apkalpošanu. Marijai noteikti bija savas domas tāpat kā Bruno. Noteikti bija lietas, kuru viņai pietrūka, draugi, kurus viņa vēlējās atkal ieraudzīt, - tāpat kā Bruno. Un kopš atbraukšanas te Marija noteikti katru vakaru raudāja, kamēr iemiga -tāpat kā puikas, kuri nebija tik pieauguši un drosmīgi kā Bruno. Viņš, reizē sajuzdamies mazliet jokaini, ievēroja, ka Marija ari ir diezgan glīta.

- Mana māte pazina tavu tēvu, kad viņš vēl bija tikai tāds puisēns kā tu, - Marija ierunājās. - Viņa strādāja pie tavas vecāsmātes. Kad tava vecāmāte jaunībā devās koncertturnejās pa Vāciju, mana māte bija viņas ģērbēja.

Viņa gādāja par visām drēbēm koncertiem - mazgāja, gludināja, lāpīja. Ikviens tērps bija brīnišķīgs. Un kas par izšuvumiem, Bruno! Tie bija visīstākie mākslas darbi. Tagad tādus šuvējus vairs neatrast. - Runātāja šūpoja galvu un smaidīja, to atminēdamās, kamēr Bruno pacietīgi klausījās. - Viņa gādāja, lai tad, kad tava vecāmāte pirms koncerta ieradās ģērbtuvē, tērps būtu izlikts un gatavs vilkšanai. Pēc tam kad tava vecāmāte aizgāja pensijā, mana māte, protams, palika ar viņu draugos un saņēma nelielu pensiju, bet toreiz bija grūti laiki, un tad tavs tēvs piedāvāja man darbu - manu pašu pirmo darbu. Pēc dažiem mēnešiem mana māte smagi saslima un viņai vajadzēja ilgi gulēt slimnīcā, un tavs tēvs to visu nokārtoja, kaut arī tas nebija viņa pienākums. Viņš par to samaksāja no savas kabatas, jo mana māte bija viņa mātes draudzene. Un tā paša iemesla dēļ viņš uzņēma savā ģimenē mani. Un, kad mana māte nomira, viņš arī samaksāja visus bēru izdevumus. Tāpēc nekad nesauc savu tēvu par muļķi, Bruno. Manā klātbūtnē ne. Es to neļaušu.

Bruno iekoda lūpā. Viņš bija cerējis, ka Marija nostāsies viņa pusē kampaņā par braukšanu prom no Augš-vicas, bet nu saprata, kam viņa patiesībā ir uzticīga. Un Bruno bija vien jāatzīst, ka pēc tāda stāsta noklausīšanās viņš sajutās visai lepns par savu tēvu.

- Nu, - viņš ieteicās, nespēdams izdomāt neko gudru, ko varētu pateikt. - Laikam jau viņš rīkojās diezgan jauki.

- Jā, - Marija piekrita un piecēlusies piegāja pie loga - tā paša, pa kuru Bruno varēja redzēt būdas un ļaudis tālumā. - Toreiz viņš pret mani vienmēr izturējās ļoti laipni, - viņa klusi turpināja, lūkodamās ārā un vērodama, kā cilvēki un kareivji tur staigā savās darīšanās.

- Savā sirdī viņš ir ļoti laipns, tiešām, tāpēc es gribētu zināt... - Marija piepeši pieklusa, viņai pēkšņi aizlūza balss, un izskatījās tā, it kā viņa tūlīt varētu sākt raudāt.

- Ko tu gribētu zināt? - Bruno jautāja.

- Gribētu zināt, ko viņš... kā viņš var...

- Ko viņš var? - Bruno pieprasīja.

Lejā nobūkšķēja durvis, un blīkšķis atbalsojās visā mājā tik skaļi kā šāviens, tā ka Bruno salēcās un Marija mazliet iekliedzās. Bruno pazina soļus, kas rībēja augšā pa kāpnēm arvien žiglāk un žiglāk, un viņš ierausās dziļāk gultā un piespiedās pie sienas, piepeši izbijies, kas nu būs. Viņš aizturēja elpu, gaidīdams nepatikšanas, bet nācēja izrādījās tikai Grētele, Bezcerīgais Gadījums. Viņa pabāza galvu pa durvīm un likās pārsteigta, ieraugot savu brāli sarunājamies ar kalponi.

- Kas te notiek? - Grētele noprasīja.

- Nekas, - Bruno aizstāvējās. - Ko tu gribi? Vācies ārā!

- Pats vācies ārā, - viņa atcirta, kaut ari tā bija Bruno istaba, un pagriezusies palūkojās uz Mariju, vienlaikus aizdomīgi samiegdama acis. - Sagatavo man vannu, Marij, ja? - Grētele pavēlēja.

- Kāpēc tu pati nevari sagatavot sev vannu? - Bruno uzbrēca.

- Viņa ir kalpone, - Grētele pablenza uz Bruno. - Tāpēc jau viņa te ir.

- Viņa te nav tāpēc! - Bruno iebļāvās un piecēlies piesoļoja māsai klāt. - Vai zini: viņa te nav tikai tāpēc, lai visu laiku kaut ko darītu mūsu vietā! īpaši to, ko varam izdarīt paši.

Grētele lūrēja uz brāli tā, it kā viņš būtu sajucis prātā, un tad paskatījās uz Mariju, kura ātri papurināja galvu.

- Protams, Grēteles jaunkundz, - Marija sacīja. - Es tikai pabeigšu kārtot jūsu brāļa drēbes un tūlīt nākšu.

- Tikai nekavējies, - Grētele nelaipni noskaldīja, jo viņa atšķirībā no Bruno nekad neiedomājās par to, ka Marija ari ir cilvēks ar tādām pašām jūtām kā viņai. Savu pateikusi, Grētele aizsoļoja atpakaļ uz savu istabu un aizvēra aiz sevis durvis. Marija neskatījās meitenei pakaļ, toties viņas vaigi piesarka.

- Es, vienalga, domāju, ka viņš ir briesmīgi kļūdījies, - Bruno pēc dažām minūtēm klusi nomurmināja, jo viņam tā kā gribējās atvainoties par māsas uzvedību, bet viņš nezināja, vai tas būs labi darīts vai ne. Tādās reizēs Bruno vienmēr jutās ļoti neērti, jo sirds dziļumos zināja, ka nav nekāda iemesla izturēties pret kādu nepieklājīgi pat tad, ja šis kāds tavā labā strādā. Galu galā bija arī tāda lieta kā labas manieres.

- Pat ja tev tā liekas, nevajag to teikt skaļi, - Marija žigli izmeta, pienākdama Bruno klāt un izskatīdamās tā, it kā gribētu viņā iepurināt kaut cik saprāta. - Apsoli man, ka tā vairs nedarīsi.

- Bet kāpēc? - Viņš sarauca pieri. - Es tikai saku to, ko jūtu. To taču es drīkstu darīt, vai ne?

- Nē. Nē, nedrīksti.

- Es nedrīkstu sacīt, ko jūtu? - viņš neticīgi atkārtoja.

- Nē, - Marija stingri noteica, bet viņas balss lūdzot kļuva griezīga. - Vienkārši klusē, Bruno! Vai tad tu nesaproti, cik lielas nepatikšanas var izcelties? Mums visiem!

Bruno lūkojās kalponē. Viņas acīs bija tāds kā neprātīgs satraukums, kādu viņš tajās vēl nekad nebija redzējis, un tas viņu izsita no sliedēm. - Nu labi, - viņš murmināja un piecēlies devās pie durvīm, piepeši vēlēdamies būt tālāk no viņas. - Es tikai sacīju, ka man te nepatīk, tas ari viss. Es tikai runājos, kamēr tu kārtoji drēbes. Nav jau tā, ka es taisītos bēgt prom vai kaut ko tamlīdzīgu. Kaut gan nedomāju, ka man kāds to varētu pārmest, ja ari tā būtu.

- Un iedzītu savu māti un tēvu no kreņķiem vai kapā? - Marija pajautāja. - Bruno, ja tev ir kaut cik saprāta, tu klusēsi un pievērsīsies vienīgi savām mācībām, un darīsi to, ko tēvs tev liks. Mums visiem ir vienkārši sevi jāsargā, līdz tas viss būs beidzies. Vismaz es grasos tā darīt. Ko tad mēs galu galā citu varam iesākt? Mūsu spēkos nav kaut ko mainīt.

Uzreiz un bez jebkāda saprotama iemesla Bruno pārņēma milzīga vēlēšanās raudāt. Tā pārsteidza viņu pašu, un vajadzēja vairākas reizes pamirkšķināt plakstiņus, lai Marija neredzētu, kā viņš jūtas. Taču, kad abu acis atkal sastapās, viņš nodomāja, ka varbūt šodien gaisā ir kaut kas savāds, jo arī Marijas acis likās pildāmies asarām. Vispār Bruno sāka justies ļoti neveikli, tāpēc uzgrieza viņai muguru un devās uz durvīm.

- Kur tu iesi? - Marija prasīja.

- Laukā, - Bruno pikti atcirta. - Bet vispār - tas uz tevi neattiecas.

Viņš gāja lēnām, bet, tiklīdz bija ārā no istabas, uzreiz metās pie kāpnēm un tad strauji nobrāzās lejā, piepeši juzdamies tā, it kā varētu noģībt, ja pavisam drīz netiks laukā no mājas. Un pēc dažām sekundēm viņš bija ārā un sāka skraidīt šurpu turpu pa piebraucamo ceļu, dedzīgi vēlēdamies rosīties un darīt jebko, kas viņu nogurdinātu. Tālumā viņš redzēja vārtus, aiz kuriem bija ceļš, kas veda uz staciju, uz mājām, bet iedomāties, ka varētu turp doties, ka varētu aizbēgt un palikt pilnīgi viens, bija pat vēl nepatīkamāk nekā apzināties, ka jāpaliek tepat.

Septītā nodaļa

Kā māte piesavinājās svešus nopelnus

Vairākas nedēļas pēc tam, kad Bruno ar ģimeni bija atbraucis uz Augš-vicu bez jebkādām izredzēm, ka viņu varētu apciemot Karls vai Daniels, vai Mārtiņš, viņš nolēma, ka vislabāk būtu, ja atrastu kādu izklaidēšanos, lai pamazām nesajuktu prātā.

Bruno pazina tikai vienu cilvēku, kuru uzskatīja par jukušu. Tas bija Rollera kungs, vīrs apmēram tēva vecumā, kurš dzīvoja aiz iepriekšējās mājas stūra Berlīnē. Viņu bieži redzēja staigājam pa ielu jebkurā laikā gan dienā, gan naktī, briesmīgi strīdoties pašam ar sevi. Reizēm viņš strīda karstumā mēģināja iekaustīt savu ēnu uz sienas. Palaikam viņš tā kāvās, ka sadauzīja dūres pret ķieģeļiem, un tās asiņoja, un tad viņš nokrita uz ceļiem un sāka skaļi raudāt un sist ar rokām sev pa galvu. Dažreiz Bruno bija dzirdējis viņu lietojam tādus vārdus, kādus Bruno nedrīkstēja lietot, un, kad tā notika, zēnam bija jāvaldās, lai nesāktu ķiķināt.

- Tev nevajadzētu smieties par nabaga Rollera kungu, - māte kādu pēcpusdienu aizrādīja, kad viņš bija pastāstījis par kaimiņa jaunāko izlēcienu. - Tev nav ne jausmas, ko viņš savā mūžā ir pārdzīvojis.

- Viņš ir traks, - Bruno paziņoja, pagrozīdams pie deniņiem pirkstu un iesvilpdamies, lai parādītu, cik traks, viņaprāt, ir Rollera kungs. - Viendien viņš uz ielas piegāja pie kaķa un ielūdza to uz pēcpusdienas tēju.

- Un ko kaķis atbildēja? - pajautāja Grētele, kura pašlaik virtuves stūrī gatavoja sviestmaizi.

- Neko, - Bruno atteica. - Tas taču bija kaķis.

- Es runāju nopietni, - māte neatstājās. - Francs bija ļoti jauks jauneklis - es viņu pazinu, kad biju maza meitene. Viņš bija laipns un iejūtīgs un varēja virpuļot pa deju grīdu kā Freds Astērs. Bet kara laikā viņu briesmīgi ievainoja galvā, un tāpēc viņš uzvedas tā kā tagad. Par to nav ko smieties. Jūs ne iedomāties nespējat, ko jaunekļi toreiz pārdzīvoja, kādas ciešanas!

Bruno toreiz bija tikai seši gadi, un viņš īsti nesaprata, par ko māte runā. - Tas bija pirms daudziem gadiem, - viņa skaidroja, kad Bruno pajautāja. - Pirms tavas dzimšanas. Francs bija viens no jaunekļiem, kas ierakumos cīnījās par mums. Tavs tēvs viņu toreiz ļoti labi pazina. Man šķiet, ka viņi kopā dienēja.

- Un kas ar viņu notika?

- Tas nav svarīgi, - māte atrunājās. - Karš nav piemērots sarunu temats. Man bail, ka drīz vien mēs par to runāsim pat pārlieku daudz.

Tas notika mazliet vairāk nekā trīs gadus pirms viņu pārvākšanās uz Augš-vicu, un Bruno šajā laikā nebija pārāk daudz domājis par Rollera kungu, bet piepeši viņu pārņēma pārliecība: ja viņš neizdarīs kaut ko prātīgu, kaut ko tādu, par ko būtu jādomā, tad jau pavisam drīz arī pats klimtīs pa ielām, plēsīsies pats ar sevi un ielūgs uz viesībām mājdzīvniekus.

Lai kaut kā izklaidētos, Bruno pavadīja garu sestdienas rītu un pēcpusdienu, rodot sev jaunu nodarbi. Netālu no mājas, Grēteles istabas pusē, auga liels ozols ar ļoti resnu stumbru, kuru no viņa paša loga nevarēja redzēt. Tas bija augsts koks ar spēcīgiem, gana stipriem zariem, lai varētu noturēt mazu puiku. Ozols izskatījās tik vecs, ka Bruno nosprieda: tas droši vien būs iestādīts kaut kad vēlajos viduslaikos - laikposmā, par kuru viņš nesen bija mācījies un kurš viņam likās ļoti aizraujošs, īpaši stāsti par bruņiniekiem, kas devušies meklēt piedzīvojumus uz tālām zemēm un tur atklājuši kaut ko interesantu.

Savai jaunajai izklaidei Bruno vajadzēja tikai divas lietas: kādu gabalu virves un riepu. Virvi varēja atrast viegli, jo mājas pagrabā glabājās vairāki rituļi, un nevajadzēja daudz laika, lai paveiktu bīstamo darbiņu - atrastu asu nazi un nogrieztu tik daudz virves, cik viņam likās nepieciešams. Bruno aiznesa nogriezto gabalu pie ozola un nolika zemē, lai vēlāk izmantotu. Bet riepa bija pavisam kas cits.

Tieši šajā rītā ne mātes, ne tēva nebija mājās. Māte jau agri bija aizsteigusies prom, lai pārmaiņas dēļ ar vilcienu aizbrauktu uz tuvāko pilsētu un pavadītu dienu tur, bet tēvu pēdējoreiz redzēja dodamies uz to pusi, kur bija būdas un cilvēki, kurus varēja redzēt pa Bruno logu. Pie mājas, kā parasti, bija novietoti daudzi kareivju furgoni un auto, un viņš gan zināja, ka būtu neiespējami nozagt kādam no tiem riepu, bet vienmēr pastāvēja iespēja, ka kaut kur varēs atrast kādu lieku.

Iznācis laukā, viņš ieraudzīja Grēteli sarunājamies ar leitnantu Katleru un bez īpašas sajūsmas nosprieda, ka būtu prātīgi pajautāt viņam. Leitnants Katlers bija

tas pats jaunais virsnieks, kuru Bruno bija redzējis pašā pirmajā dienā Augš-vicā, tas pats kareivis, kas mājas augšstāvā brīdi uzlūkoja Bruno un tad pamājis devās tālāk savās darīšanās. Kopš tās reizes Bruno viņu bija redzējis bieži staigājam iekšā un ārā tā, it kā māja piederētu viņam, un tēva kabinets acīmredzot nemaz nebija aizliegts, taču sarunāties gan iznāca reti. Bruno īsti nesaprata, kāpēc, bet zināja, ka viņam leitnants Katlers nepatīk. Ap viņu it kā virmoja tāda gaisotne, ka Bruno metās auksti un gribējās uzvilkt džemperi. Bet neviena cita, kam prasīt, te nebija, tāpēc viņš saņēmās un ar visu savu pašpārliecību gāja klāt sasveicināties.

Parasti jaunais leitnants izskatījās ļoti smalki un soļoja apkārt uniformā, kas likās gludināta tieši tad, kad tā viņam jau bija mugurā. Melnie zābaki vienmēr spīdēja no apavu smēra un dzelteni blondie mati sānā bija izšķirti celiņā un ar kaut ko ieziesti tā, ka turējās vietā nevainojami, un tas lika ķemmes pēdām izcelties kā uz nupat uzarta lauka. Un vēl viņš lietoja tik daudz odekolona, ka to varēja saost jau pa gabalu. Bruno bija iemācījies nestāvēt no viņa pa vējam, citādi varētu paģībt.

Bet tieši šodien viņš neizskatījās tik perfekti sakopies, lai gan bija sestdienas rīts un ļoti saulains. Viņam mugurā bija balts kamzolis, pārvilkts pāri biksēm, bet mati nevīžīgi nokarājās pār pieri. Viņam bija neticami nosauļotas rokas un tādi muskuļi, kādus gribētos arī Bruno. Šodien viņš izskatījās daudz jaunāks nekā parasti, tik jauns, ka Bruno jutās pārsteigts; vispār viņš Bruno atgādināja lielos puikas skolā - tos pašus, kuriem viņš parasti grieza ceļu. Leitnants Katlers bija iegrimis sarunā ar Grēteli un laikam pateicis kaut ko briesmīgi smieklīgu, jo māsa skaļi smējās un tina matus ap pirkstu sprogās.

- Sveicināti, - Bruno pienācis sacīja, un Grētele uzmeta viņam ērcīgu skatienu.

- Ko tu gribi? - viņa prasīja.

- Es neko negribu, - Bruno atcirta, nikni paglūnēdams pretī. - Es tikai pienācu sasveicināties.

-Jums jāpiedod manam mazajam brālim, Kurt, - Grētele sacīja leitnantam Katleram. - Ziniet, viņam ir tikai deviņi gadi.

- Labrīt, mazais, - leitnants Katlers atsaucās un pasniedzies - ak, šausmas! - sabužināja Bruno matus tā, ka Bruno sagrāba vēlēšanās nogrūst viņu zemē un lēkāt pa viņa galvu. - Un kāpēc tad tu tik agri sestdienas rītā esi jau piecēlies?

- Diez cik agrs jau vis nav. - Bruno bija sapīcis. - Ir gandrīz desmit.

Leitnants Katlers paraustīja plecus. - Kad es biju tavos gados, māte mani nevarēja piecelt no gultas līdz pusdienlaikam. Viņa sacīja, ka es nekad neizaugšot liels un stiprs, ja nogulēšot visu dzīvi.

- Šajā ziņā viņai gan nebija taisnība, vai ne? - Grētele muļķīgi smaidīja. Bruno nepatikā pablenza uz māsu. Viņa runāja dumjā balstiņā, izklausīdamās tā, it kā viņas galvā nebūtu pat vienas vienīgas domas. Bruno vairāk par visu gribējās iet prom no tiem abiem, lai nebūtu nekāda sakara ar to, ko viņi apspriež, bet nebija citas izvēles - bija vien jāatceras savs nodoms un jālūdz leitnantam Katleram neiedomājamais. Pakalpojums.

- Es vēlos zināt, vai drīkstu lūgt jums pakalpojumu, -Bruno sacīja.

- Lūgt jau tu drīksti, - leitnants Katlers atsaucās, atkal sasmīdinot Grēteli, kaut gan tas nebija īpaši smieklīgi.

- Es vēlos zināt, vai varbūt kaut kur ir kāda lieka riepa, - Bruno turpināja. - Varbūt no kāda džipa. Vai furgona. Tāda, ko nelieto.

- Vienīgā liekā riepa, ko pēdējā laikā esmu te redzējis, pieder seržantam Hofšneideram, un to viņš nēsā ap vidu, - leitnants Katlers klāstīja, un viņa lūpās iegula kaut kas līdzīgs Smaidam. Bruno vispār nesaprata, ko tas nozīmē, bet Grētelei tas likās tik uzjautrinoši, ka viņa turpat gandrīz vai sāka dancot.

- Un vai viņš to lieto? - Bruno prasīja.

- Seržants Hofšneiders? - leitnants Katlers jautāja.

- Jā, šķiet, ka lieto gan. Viņš savai liekajai riepai ir ļoti pieķēries.

- Izbeidziet, Kurt, - Grētele elsa, slaucīdama acis.

- Viņš jūs nesaprot. Viņam ir tikai deviņi gadi.

- Ak, apklusti tak, lūdzu! - Bruno uzbrēca, nikni blenzdams uz māsu. Bija jau gana slikti te nākt un lūgt pakalpojumu šim leitnantam Katleram, bet vēl ļaunāk, ja māsa viņu vienā gabalā izzoboja. - Tev, vienalga, ir tikai divpadsmit, - viņš piebilda. - Tāpēc beidz izlikties, ka esi vecāka nekā patiesībā.

- Man ir gandrīz trīspadsmit, Kurt, - viņa noskaldīja; smiekli bija aprāvušies, un viņas seja sastingusi šausmās. - Pēc pāris nedēļām man būs trīspadsmit. Es būšu pusaudze tāpat kā tu, Kurt.

Leitnants Katlers smaidīja un palocīja galvu, bet neko neteica. Bruno lūkojās viņā. Ja viņa priekšā stāvētu kāds cits pieaugušais, viņš pārgrieztu acis, it kā secinādams, sak, viņi abi gan zina, ka meitenes ir dumjas un ka māsas ir galīgi smieklīgas. Bet tas nebija kāds cits pieaugušais. Tas bija leitnants Katlers.

- Nu, vienalga, - Bruno atsāka, ignorēdams uz sevi vērsto dusmīgo Grēteles skatienu. - Bet vai bez tās riepas es kaut kur varētu sameklēt vēl kādu citu?

- Protams, - leitnants Katlers atbildēja; viņa smaids bija apdzisis, un izskatījās, ka viņu šis jautājums piepeši garlaiko. - Bet ko tu vispār ar to gribi darīt?

- Iedomājos uztaisīt šūpoles, - Bruno paskaidroja. - Nu, no riepas un virves koka zarā.

- Nūja, - leitnants Katlers gudri pamāja, it kā tādas lietas viņam būtu vairs tikai tālas atmiņas - par spīti tam, ka viņš pats, kā Grētele bija norādījusi, bija tikai pusaudzis. - Jā, bērnībā es arī esmu taisījis daudzas šūpoles. Mēs ar draugiem pavadījām neskaitāmas laimīgas pēcpusdienas, tajās šūpojoties.

Bruno brīnījās, ka viņiem ir kaut kas kopīgs (un vēl vairāk viņu pārsteidza jaunums, ka leitnantam Katleram kādreiz ir bijuši draugi). - Un kā jums liekas, - viņš jautāja, - vai te kaut kur varētu kādu atrast?

Leitnants Katlers pablenza un laikam apsvēra atbildi, it kā īsti nezinātu, vai atbildēt tieši vai ari mēģināt viņu pakaitināt tāpat kā parasti. Tad viņš pamanīja uz māju ejam Pāvelu - to pašu veco vīru, kurš katru pēcpusdienu nāca palīgā virtuvē nomizot dārzeņus vakariņām un pēc tam uzvilka baltu žaketi un apkalpoja pie galda -, un tas viņam laikam palīdzēja pieņemt lēmumu.

- Ei, tu! - viņš uzsauca un vēl piemetināja vārdu, ko Bruno nesaprata. - Nāc šurp, tu... - viņš atkārtoja to pašu vārdu, un tas nez kādēļ izklausījās tik skarbi, ka Bruno bija jānovēršas. Viņš kaunējās, ka vispār ir iesaistīts.

Pāvels pienāca klāt, un Katlers viņu uzrunāja pavisam bezkaunīgi, kaut gan pēc gadiem varēja būt vecā vīra mazdēls. - Aizved mazo uz noliktavu galvenās ēkas aizmugurē. Vienā pusē pie sienas ir sarindotas vecas riepas. Viņš vienu izvēlēsies, un tu to aiznesīsi tur, kur viņš prasīs, skaidrs?

Pāvels saņēma cepuri rokās sev priekšā un pamāja, noliecot galvu vēl zemāk nekā parasti. - Jā, kungs, -viņš klusītēm sacīja, tik klusi, it kā gandrīz nebūtu teicis vispār.

- Un pēc tam, kad atgriezīsies virtuvē, pielūko, ka nomazgā rokas, pirms pieskarties jebkam ēdamam, tu netīrais... - leitnants Katlers atkārtoja to pašu vārdu, ko bija teicis jau divas reizes, un runājot mazliet spļaudījās. Bruno palūrēja uz Grēteli, kura iepriekš kā iemīlējusies lūkojās, kā leitnanta Katlera matos atmirdz saule, bet tagad laikam jutās mazliet neērti - tāpat kā brālis. Neviens no abiem nebija agrāk runājis ar Pāvelu, bet viņš bija ļoti labs viesmīlis, un tādi, kā apgalvoja tēvs, neaugot kokos.

- Nu tad uz priekšu, - leitnants Katlers skubināja, un Pāvels pagriezies gāja pa priekšu uz noliktavu, un Bruno viņam sekoja, laiku pa laikam palūkodamies atpakaļ uz savu māsu un jauno kareivi un juzdams stipru vēlēšanos atgriezties un aizvilkt Grēteli prom par spīti tam, ka viņa bija kaitinoša un patmīlīga un lielākoties zemiski pret viņu izturējās. Tas galu galā bija viņas pienākums. Viņa bija Bruno māsa. Bet viņam riebās iedomāties, ka atstāj viņu kopā ar tādu cilvēku kā leitnants Katlers. To tiešām nekā citādi nevarēja pateikt - viņš gluži vienkārši bija riebīgs.

Negadījums notika pēc dažām stundām, kad Bruno bija sameklējis piemērotu riepu un Pāvels to bija aizvilcis pie lielā ozola Grēteles istabas pusē un kad Bruno bija uzkāpis un nokāpis, un uzkāpis un nokāpis, un uzkāpis un nokāpis lejā no koka, lai droši nostiprinātu virvi ap zariem un pašu riepu. Līdz tam viss pasākums bija ārkārtīgi veiksmīgs. Reiz viņš tādas šūpoles jau bija taisījis, bet toreiz viņam palīdzēja Karls un Daniels, un Mārtiņš. Šoreiz viņš visu darīja pats, un tas bija krietni sarežģītāk. Bet kaut kā viņam tomēr izdevās, un pēc dažām stundām viņš priecīgi iekārtojās riepas vidū un šūpojās šurpu turpu tā, it kā visā plašajā pasaulē nebūtu nekādu raižu, lai ari tāpēc nācās neievērot to, ka tās bija vienas no neērtākajām šūpolēm, kādās viņš jebkad bija sēdējis.

Viņš gulēja, izgāzies pāri riepas viducim, un ar kājām krietni atspērās pret zemi. Ikreiz, kad šūpoles traucās atpakaļ, tās pacēlās gaisā, tik tikko atsitoties pret koka stumbru, bet gana tuvu, lai Bruno nākamajā reizē varētu atsperties un uzlidot vēl ātrāk un augstāk. Viss gāja ļoti labi, bet tad zēnam mazliet paslīdēja roka tieši tajā brīdī, kad viņš atspērās pret koku, un viņš nepaguva ne attapties, kad jau iešļuka riepā, vienai kājai aizķeroties aiz riepas malas, un viņš ar seju uz leju ar būkšķi nokrita zemē.

Mirkli gar acīm sagriezās melns, bet tad viss atkal nostājās savās vietās. Bruno piecēlās sēdus, bet tajā pašā brīdī riepa, lidodama atpakaļ, iebelza pa galvu, un viņš iekaucies parāpās nost, lai tā netrāpītu atkal. Piecēlies viņš juta, ka stipri sāp gan roka, gan kāja, jo viņš bija smagi piezemējies uz tām, bet nesāpēja ari tik ļoti, lai tās liktos lauztas. Viņš apskatīja plaukstu, un tā bija pamatīgi saskrambāta, bet, uzmetis acis elkonim, viņš ieraudzīja nelāgu brūci. Taču, likās, ar kāju ir vēl ļaunāk, un, paskatījies lejup uz savu celi - tieši tur, kur beidzās īsās bikses, - viņš ieraudzīja platu pušumu, kurš laikam to vien bija gaidījis, ka viņš paskatīsies, jo, tiklīdz tam tika pievērsta visa uzmanība, tas sāka diezgan strauji asiņot.

- Ak vai, - Bruno skaļi noteica, lūkodamies uz pušumu un prātodams, ko darīt tālāk. Bet ilgi viņam nenācās prātot, jo viņa taisītās šūpoles atradās tajā pašā mājas pusē, kurā bija virtuve, un Pāvels - tas pats viesmīlis, kas viņam palīdzēja atrast riepu, - pašlaik, stāvēdams pie loga, mizoja kartupeļus un bija redzējis negadījumu. Kad Bruno atkal pacēla acis, viņš redzēja, ka Pāvels žigli tuvojas, un tikai tad, kad viņš bija klāt, zēns ļāva sevi pārņemt reibonim, kas lika griezties riņķī visai apkārtnei. Viņš salīgojās, bet šoreiz nenokrita zemē, jo Pāvels viņu satvēra.

- Es nezinu, kas notika, - Bruno taisnojās. - Tas nemaz nelikās bīstami.

- Tu šūpojies pārāk augstu, - Pāvels klusi sacīja, un Bruno uzreiz sajutās droši. - Es to redzēju. Un nodomāju, ka kuru katru bridi notiks kaut kas nelāgs.

- Un notika ari, - piekrita Bruno.

- Tiešām.

Pāvels aiznesa viņu pāri zālienam atpakaļ uz māju un, ievedis virtuvē, apsēdināja uz viena no koka krēsliem.

- Kur māte? - Bruno pajautāja, lūkodamies apkārt un meklēdams pirmo, pie kā parasti vērsās, kad viņam bija kaut kas atgadījies.

- Tava māte diemžēl vēl nav atgriezusies, - atbildēja Pāvels, kurš tupēja uz ceļiem viņa priekšā un pētīja celi. - Te esmu tikai es.

- Un kas tagad būs? - Bruno prasīja, sajuzdams vieglas izbailes, kas varbūt novestu līdz asarām. - Es varētu noasiņot līdz nāvei.

Pāvels viegli pasmējās un papurināja galvu. - Tu neno-asiņosi līdz nāvei, - viņš mierināja, pievilkdams klāt ķeblīti un uzlikdams Bruno kāju uz tā. - Tagad nekusties. Tepat ir aptieciņa.

Bruno skatījās, kā vecais vīrs, staigādams pa virtuvi, paņem no skapja zaļo aptieciņu un piepilda nelielu bļodiņu ar ūdeni, vispirms ar pirkstu pārbaudot, vai tas nav pārāk auksts.

- Vai man būs jābrauc uz slimnīcu? - Bruno jautāja.

- Nē, nē, - Pāvels drošināja, atkal nometies uz ceļiem un pamērcējis bļodiņā drāniņu, un maigi pieskārās Bruno celim, liekot zēnam saviebties sāpēs, kaut arī patiesībā tas nemaz īpaši nesāpēja. - Tā ir tikai neliela brūce. Tai pat nevajadzēs šuves.

Bruno sarauca pieri un nervozi iekoda lūpā, bet Pāvels tikmēr iztīrīja no ievainojuma asinis un tad dažas minūtes turēja tam cieši piespiestu citu drāniņu. Kad viņš to saudzīgi noņēma, asiņošana bija mitējusies, un vecais vīrs paņēma no aptieciņas pudelīti ar zaļu šķidrumu un viegli iezieda brūci; šķidrums asi koda, un Bruno vairākas reizes pēc kārtas atkārtoja “au”.

- Nav jau tik traki, - Pāvels aizrādīja, bet viņa balss bija maiga un laipna. - Nevajag uzreiz iedomāties, ka sāp vairāk nekā patiesībā.

Bruno tas likās saprātīgi, un viņš apspieda vēlmi vēlreiz iesaukties “au”. Kad Pāvels beidza smērēt zaļo šķidrumu, viņš paņēma no aptieciņas apsēju un pārsēja brūci.

- Tā, - viņš noteica. - Daudz labāk, ko?

Bruno pamāja un jutās mazliet nokaunējies par to, ka nebija izturējies tik drosmīgi, kā viņam būtu paticis. - Paldies!

- Nav par ko, - Pāvels atņēma. - Tagad paliec dažas minūtes sēžam, iekams sāc atkal staigāt apkārt, labi? Ļauj pušumam atpūsties. Un šodien vairs neej uz tām šūpolēm.

Bruno pamāja ar galvu un atstāja kāju izstieptu uz ķeblīša, bet Pāvels tikām piegāja pie izlietnes un rūpīgi nomazgāja rokas, pat iztīrīdams nagus ar drāšu birsti, tad noslaucīja tās un atgriezās pie kartupeļiem.

- Vai jūs izstāstīsiet mātei, kas atgadījās? - iejautājās Bruno, jo viņš dažas pēdējās minūtes pārlika, vai viņu šajā gadījumā uzskatīs par varoni, jo bija noticis negadījums, vai arī par palaidni, jo viņš ir uztaisījis kaut ko tādu, kas izraisa negadījumu.

- Es domāju, ka viņa pati redzēs, - Pāvels teica un, atnesis uz galda burkānus, apsēdās iepretim Bruno un sāka tīrīt saknes uz vecas avīzes.

- Jā, laikam jau jā, - Bruno piekrita. - Varbūt viņa gribēs mani aizvest pie ārsta.

- Nedomāju vis, - Pāvels klusi noteica.

- Nekad nevar zināt, - sprieda Bruno, jo negribēja, ka viņa negadījumu tā vienkārši aizmirst. (Tas galu galā bija pats aizraujošākais, kas ar viņu bija noticis kopš ierašanās jaunajā vietā.) - Varētu būt ļaunāk, nekā izskatās.

- Nevarētu vis, - Pāvels izmeta. Viņš, šķiet, gandrīz neklausījās, ko Bruno saka, - tik daudz uzmanības prasīja burkāni.

- Kā tad jūs to zināt? - Bruno žigli pajautāja, mazliet sadusmojies, kaut arī to sacīja tas pats vīrs, kas bija iznācis laukā piecelt viņu no zemes un ienesis iekšā, un par viņu parūpējies. - Jūs taču neesat ārsts.

Pāvels mirkli pārstāja tīrīt burkānus un skatījās pāri galdam uz Bruno, turēdams galvu noliektu un lūkodamies augšup tikai ar acīm, it kā prātotu, ko lai uz tādu apgalvojumu atbild. Viņš nopūtās un, ilgi kaut ko pārdomājis, beidzot teica: - Esmu gan.

Bruno pārsteigts pavērās viņā. To nu viņš galīgi nesaprata. - Bet jūs esat viesmīlis, - viņš lēnām ierunājās.

- Un jūs mizojat dārzeņus vakariņām. Kā tad jūs varat būt vēl ari ārsts?

-Jauno cilvēk, - Pāvels sacīja (un Bruno novērtēja to, ka Pāvels bija tik pieklājīgs, lai sauktu viņu par “jauno cilvēku”, nevis par “mazo”, kā darīja leitnants Katlers).

- Es tiešām esmu ārsts. Ziniet, tāpēc vien, ka naktī kāds skatās debesīs, viņš nekļūst par astronomu.

Bruno nebija ne jausmas, ko Pāvels ar to gribēja teikt, bet viņa sacītajā ieskanējās kaut kas īpašs, tāpēc zēns pirmo reizi viņu pamatīgi apskatīja. Pāvels bija diezgan maza auguma un ari ļoti izkāmējis, ar gariem pirkstiem un stūrainiem sejas vaibstiem. Viņš bija vecāks par tēvu, bet jaunāks par vecotēvu, tātad tomēr diezgan vecs, un, kaut ari Bruno pirms atbraukšanas uz Augš-vicu Pāvelu nekad nebija redzējis, seja izskatījās tā, it kā viņam agrāk būtu bijusi bārda.

Bet tagad vairs ne.

- Bet es nesaprotu, - Bruno gribēja visu noskaidrot līdz galam. - Ja jūs esat ārsts, kāpēc tad apkalpojat pie galda? Kāpēc jūs nestrādājat kādā slimnīcā?

Pāvels ilgi vilcinājās ar atbildi, bet Bruno tikmēr neko neteica. Viņš nezināja, kāpēc, bet viņam likās, ka būtu pieklājīgi pagaidīt, līdz Pāvels būs gatavs runāt.

- Pirms es nokļuvu te, es biju praktizējošs ārsts, -viņš beidzot sacīja.

- Praktizējošs? - Bruno pārjautāja, jo viņam tāds vārds nebija zināms. - Vai tad jūs nebijāt labs?

Pāvels pasmaidīja. - Es biju ļoti labs. Redzi, es vienmēr gribēju būt ārsts. Jau tad, kad biju mazs zēns. Kad biju tavos gados.

- Es gribu būt pētnieks, - Bruno aši paziņoja.

- Vēlu veiksmi, - Pāvels noteica.

- Paldies.

- Vai esi jau kaut ko atklājis?

- Mūsu mājā Berlīnē bija daudz, ko pētīt, - Bruno atminējās. - Bet tā ari bija ļoti liela māja - lielāka, nekā jūs varat iztēloties, tāpēc tur bija daudz vietu, ko izpētīt. Te tā nav.

- Šeit nekas nav tāpat, - Pāvels piekrita.

- Kad jūs atbraucāt uz Augš-vicu? - Bruno pajautāja.

Pāvels uz mirkli nolika burkānu un mizojamo nazīti

un apdomāja jautājumu. - Man šķiet, ka esmu te bijis vienmēr, - viņš beidzot klusi sacīja.

- Jūs te uzaugāt?

- Nē, - Pāvels papurināja galvu. - Nē, neuzaugu.

- Bet jūs nupat teicāt...

Pirms viņš paguva paskaidrot, ārā atskanēja mātes balss. To izdzirdis, Pāvels ātri pielēca kājās no savas vietas un ar visiem burkāniem, mizojamo nazīti un mizām pilno avīzi devās atpakaļ pie izlietnes un uzgrieza Bruno muguru, atkal nokārdams galvu un vairs neko neteikdams.

- Kas tad ar tevi notika? - ienākusi virtuvē un noliekusies apskatīt plāksteri uz Bruno ievainojuma, jautāja māte.

- Es uzbūvēju šūpoles un tad izkritu no tām laukā, -Bruno stāstīja. - Un tad šūpoles man iebelza pa galvu, un es gandrīz noģību, bet Pāvels iznāca laukā un ienesa mani iekšā, un visu iztīrīja, un uzlika apsēju, un man ļoti koda, bet es neraudāju. Vai ne, es vispār neraudāju, Pāvel?

Pāvels pagrieza augumu mazliet uz viņu pusi, bet galvu nepacēla. - Brūce ir iztīrīta, - viņš klusītēm teica, neatbildēdams uz Bruno jautājumu. - Satraukumam nav pamata.

- Ej uz savu istabu, Bruno, - māte viņam lika, izskatīdamās tā, it kā justos ļoti neērti.

- Bet es...

- Nestrīdies ar mani - ej uz savu istabu! - viņa uzstāja, un Bruno nokāpa no sava krēsla, atbalstīdamies pret kāju, ko izlēma saukt par savu slikto kāju; tā mazliet iesāpējās. Viņš pagriezās un izgāja no virtuves, bet, ejot uz kāpnēm, vēl dzirdēja māti pateicamies Pāvelam, un tas Bruno iepriecināja, jo tas taču bija pilnīgi acīmredzami, ka bez viņa Bruno būtu noasiņojis līdz nāvei.

Pirms iet augšā, viņš saklausīja vēl pēdējo frāzi - pašu pēdējo teikumu, ko māte pateica viesmīlim, kurš bija apgalvojis, ka esot ārsts.

- Ja komandants jautās, mēs pateiksim, ka Bruno apkopu es.

Bruno tas likās briesmīgi savtīgi, ka māte šādi piesavinās svešus nopelnus.

Astotā nodaļa

Kāpēc vecāmāte izbrāzās laukā

No Berlīnē palikušajiem mājiniekiem Bruno visvairāk pietrūka vecātēva un vecāsmātes. Viņi abi kopā mitinājās nelielā dzīvoklī netālu no augļu un dārzeņu tirgotavām, un ap to laiku, kad Bruno pārvācās uz Augš-vicu, vecam-tēvam bija gandrīz septiņdesmit trīs gadi, tāpēc viņš, pēc Bruno domām, bija gandrīz pats vecākais cilvēks pasaulē. Kādu pēcpusdienu Bruno izrēķināja, ka pat tad, ja viņš visu savu mūžu nodzīvotu astoņas reizes, viņš, vienalga, būtu gadu jaunāks.

Vecaistēvs visu savu dzīvi bija vadījis restorānu pilsētas centrā, un viens no viņa darbiniekiem bija Bruno drauga Mārtiņa tēvs - viņš restorānā strādāja par šefpavāru. Vecaistēvs gan pats vairs negatavoja ēst un neapkalpoja galdiņus, tomēr lielākoties uzturējās restorānā, pēcpusdienās sēdēja pie bāra un sarunājās ar viesiem, turpat arī pavakariņoja un smējās kopā ar draugiem līdz pat slēgšanai.

Vecāmāte salīdzinājumā ar citu puiku vecmāmuļām nekad neizskatījās veca. Patiesībā Bruno izbrīnījās, kad uzzināja, cik veca viņa ir - sešdesmit divi gadi. Vecotēvu viņa bija satikusi jaunībā pēc kāda no saviem koncertiem, un viņš kaut kā bija vecomāti pārliecinājis apprecēties par spīti visiem saviem trūkumiem. Viņai bija gari, rudi mati, kas pārsteidzoši līdzinājās vedeklas matiem, un zaļas acis, un viņa apgalvoja: tas esot tāpēc, ka viņas senčos esot īru asinis. Bruno vienmēr zināja, kad ģimenes viesības pa īstam uzņem apgriezienus, jo vecāmāte tad grozījās pie klavierēm tik ilgi, kamēr kāds pie tām apsēdās un palūdza viņu padziedāt.

- Kas tad nu? - viņa allaž izsaucās, piespiedusi roku pie krūtīm, it kā, to iedomājoties vien, viņai aizrautos elpa. - Vai jūs gribat, lai es dziedu? Tētīt, es taču nevaru. Jaunais cilvēk, es baidos, ka manas dziedamās dienas ir tālā pagātnē.

- Dziediet! Dziediet! - visi viesi sauca, un pēc atbilstošas pauzes, dažreiz pat tikai pēc desmit vai divpadsmit sekundēm, viņa galu galā padevās, pagriezās pret jaunekli pie klavierēm un vieglā, rotaļīgā tonī sacīja:

- “la Vie en Rose”, mi bemola minors. Un mēģiniet turēties līdzi pārmaiņām.

Viesībās Bruno mājās vienmēr dominēja vecāsmātes dziedāšana, kas nez kāpēc vienmēr likās sakrītam ar to brīdi, kad māte no galvenās viesību norises vietas pārvācās uz virtuvi kopā ar dažiem saviem draugiem. Tēvs vienmēr palika klausīties un Bruno ari, jo viņam vairāk par visu patika, kā vecāsmātes balss ieskanas visā plašumā un kā viņa beigās izbauda viesu aplausus. Turklāt no “La Vie en Rose” viņam pārskrēja šermuļi un sīkie matiņi uz skausta sacēlās stāvus.

Vecaimātei labpatika iedomāties, ka Bruno vai Grētele sekos viņas pēdās uz skatuves, un viņa Ziemassvētkos un dzimšanas dienās izdomāja nelielu lugu, ko visi trīs tad izrādīja mātei, tēvam un vecamtēvam. Lugas viņa rakstīja pati, un Bruno likās, ka pati sev viņa vienmēr dod labākās lomas, taču viņam pret to nebija lielu iebildumu. Kaut kur ludziņā bija iepīta arī dziesma (Vai jūs gribat dziesmu? - viņa vispirms pajautāja) un izdevība Bruno parādīt kādu maģisku triku un Grētelei - iespēja dejot. Izrāde allaž beidzās ar to, ka Bruno skaitīja garu kāda diža dzejnieka dzejoli ar vārdiem, kas viņam parasti likās ļoti grūti saprotami, bet, jo vairāk tos lasija, jo tie izklausījās aizvien skaistāki.

Bet tas mazajos uzvedumos nebija pats labākais. Vislabākais bija tas, ka vecāmāte Bruno un Grētelei darināja kostīmus. Vienalga, kādu lomu Bruno spēlēja, un vienalga, cik maz teksta viņam bija jārunā salīdzinājumā ar māsu vai vecomāti, viņš vienmēr drīkstēja saģērbties par princi vai arābu šeihu, vai vienreiz pat par romiešu gladiatoru. Bija kroņi, un, ja nebija kroņu, bija šķēpi. Un, ja nebija šķēpu, bija pātagas vai turbāni. Neviens nekad nezināja, ko vecāmāte atkal izdomās, bet nedēļu pirms Ziemassvētkiem Bruno un Grēteli ik dienas izsauca uz viņas mājām mēģināt.

Tiesa, pēdējā luga, ko viņi spēlēja, beidzās ar katastrofu, un Bruno to joprojām atcerējās ar skumjām, kaut ari nebija īsti pārliecināts, kas izraisīja strīdu.

Kādu nedēļu pirms šī notikuma mājā valdīja liels satraukums, un tam bija kaut kāds sakars ar to, ka Marijai, pavāram un sulainim Larsam, kā arī tiem kareivjiem, kas staigāja iekšā ārā un, pēc Bruno domām, izturējās tā, it kā te būtu viņu mājas, tagad tēvs bija jāuzrunā par “komandantu”. Jau vairākas nedēļas valdija viens vienīgs nemiers. Vispirms vakariņās atnāca Fūrijs un skaistā gaišmate, un visa māja no tā it kā pamira, un tad sākās tā jaunā jezga ar tēva saukšanu par “komandantu”. Māte bija likusi Bruno apsveikt tēvu, un viņš tā arī izdarīja, kaut arī, ja viņš bija pret sevi atklāts (un tāds viņš vienmēr centās būt), tad jāsaka, ka viņš īsti nezināja, ar ko tad īsti jāapsveic.

Ziemassvētku dienā tēvs uzvilka savu pavisam jauno uniformu, to pašu iestīvināto un izgludināto, ko viņš tagad valkāja katru dienu, un visa ģimene aplaudēja, kad viņš pirmo reizi tajā parādījās. Tā tiešām bija īpaša. Uniformā tēvs izcēlās uz visu pārējo kareivju fona, kuri staigāja iekšā un ārā, un tie viņu, liekas, jaunajā ietērpā cienīja vēl vairāk. Māte piegāja viņam klāt, noskūpstīja uz vaiga un pārlaida roku pār uniformas priekšpusi, piebilzdama, cik smalka viņai liekas drēbe. Uz Bruno sevišķu iespaidu atstāja visi uniformas rotājumi, un viņam īsu brītiņu atļāva panēsāt cepuri, ja vien viņa rokas bija tīras, liekot to galvā.

Vecaistēvs ļoti lepojās ar savu dēlu, kad ieraudzīja viņu jaunajā uniformā, bet vecāmāte laikam bija vienīgā, kura par to nebija necik augstās domās. Kad bija pasniegtas vakariņas un viņi ar Grēteli un Bruno bija nospēlējuši jaunāko izrādi, vecāmāte skumīgi apsēdās vienā no atzveltnes krēsliem un palūkojās uz tēvu, kratīdama galvu tā, it kā viņš būtu viņai sagādājis milzīgu vilšanos.

- Nez vai taisni šai ziņā būšu tevi audzinājusi pareizi, Ralf? - viņa prātoja. - Nez vai tevi tik tālu nav novedušas tās izrādes, ko zēna gados liku tev spēlēt? Tu pārģērbies kā tāda raustāmā lelle.

- Nu, nu, māt, - tēvs iecietīgi iebilda. - Tu zini, ka tagad nav īstais bridis.

- Tu stāvi savā uniformā tā, - viņa turpināja, - it kā tā tevi padarītu par kaut ko īpašu. Tevi pat neinteresē, ko tā patiesībā nozīmē. Ko tā simbolizē.

- Natālij, mēs to jau pirmīt pārrunājām, - vecaistēvs aizrādīja, kaut arī visi zināja, ka tad, kad vecaimātei bija kaut kas sakāms, viņa vienmēr atrada veidu, kā to pateikt, lai cik nepopulārs arī izrādītos viņas viedoklis.

- Tu to pārrunāji, Matias, - vecāmāte atcirta. - Es biju tikai kā tāda tumša siena, kurai tu adresēji savus vārdus. Kā parasti.

- Ir viesības, māt. - Tēvs nopūtās. - Un ir Ziemassvētki. Nesabojāsim visu.

- Atceros, kad sākās Lielais karš, - vecaistēvs lepni iesāka, lūkodamies ugunī un šūpodams galvu. - Atminos, kā tu toreiz pārnāci mājās mums pateikt, ka esi pieteicies, un es biju pārliecināts, ka ar tevi notiks kaut kas ļauns.

- Ar viņu tiešām tā ari notika, Matias, - vecāmāte neatlaidās. - Ja gribi pierādījumus, palūkojies uz viņu.

- Un paskat vien tagad, - vecaistēvs turpināja, nelikdamies par viņas piezīmi ne zinis. - Es ļoti lepojos, redzot tevi ieceltu tādā atbildīgā postenī. Tu palīdzi savai valstij atgūt godu pēc daudzajām netaisnībām, kas tai tika nodarītas. Sods virs un vēl aiz...

- Vai tu pats sevi dzirdi!? - vecāmāte izsaucās. - Nez kurš no jums abiem ir lielāks muļķis?

- Bet Natālij, - ierunājās māte, mēģinādama situāciju mazliet izlīdzināt, - vai tad tev neliekas, ka Ralfs savā jaunajā uniformā ir ļoti izskatīgs?

- Izskatīgs? - vecāmāte pārprasīja, paliekdamās savā krēslā uz priekšu un palūkodamās uz vedeklu tā, it kā viņa būtu zaudējusi prātu. - Vai tu teici - izskatīgs? Tu muļķa meitēn! Vai tas tev pasaulē liekas svarīgākais? Būt izskatīgam?

- Vai es savā manēžas inspektora kostīmā arī esmu izskatīgs? - pajautāja Bruno, jo tāvakara viesībās viņam mugurā bija tieši tas - sarkani melns cirka manēžas inspektora tērps - un viņš ļoti lepojās, kā tajā izskatās. Taču jau tai pašā brīdī, kad bija iejautājies, viņš nožēloja, ka ir tā darījis, jo visi pieaugušie paskatījās uz viņiem ar Grēteli tā, it kā pavisam būtu aizmirsuši, ka viņi te vispār atrodas.

- Bērni, ejiet augšā, - māte sacīja. - Ejiet uz savām istabām.

- Bet mēs negribam! - Grētele protestēja. - Vai mēs nevaram paspēlēties te lejā?

- Nē, bērni, - māte neatstājās. - Ejiet augšā un aizveriet aiz sevis durvis.

- Jūs, kareivjus, jau, vienalga, tas vien interesē, -vecāmāte runāja, pilnīgi ignorēdama bērnus. - Kā būt izskatīgiem jūsu lieliskajās uniformās. Jūs pārģērbjaties un tad darāt visas tās briesmīgās, briesmīgās lietas. Man par to ir kauns. Bet es vainoju sevi, Ralf, nevis tevi.

- Bērni, tūlīt ejiet augšā! - Māte sasita plaukstas, un šoreiz viņiem nebija citas izvēles kā vien celties un paklausīt.

Taču abi nevis taisnā ceļā devās uz savu istabu, bet gan aizvēra durvis, apsēdās kāpņu galā, pūlēdamies saklausīt, ko pieaugušie lejā runā. Taču mātes un tēva balsis skanēja slāpēti un bija grūti izšķiramas, vecotēvu nevarēja dzirdēt vispār, bet vecāmāte runāja brīnum neskaidri. Pēc dažām minūtēm durvis atsprāga vaļā, un

Grētele ar Bruno metās augšā pa kāpnēm, bet vecāmāte tikmēr priekšnamā paņēma no pakaramā savu mēteli.

- Kauns! - viņa pirms aiziešanas sauca. - Lai mans dēls būtu...

- Patriots! - atkliedza tēvs, kurš varbūt nekad nebija mācījies noteikumu, ka nedrīkst pārtraukt savu māti.

- Pārākais patriots! - viņa brēca. - Kas gan par cilvēkiem nāk vakariņās uz šo māju! Jā, man no tā metas nelabi! Un, redzot tevi tajā uniformā, man gribas sev izplēst acis no pieres! - viņa vēl piemetināja un, izbrāzusies ārā, aizcirta aiz sevis durvis.

Pēc tam Bruno redzēja vecomāti vairs tikai retu reizi, un viņam pat nebija iespējas atvadīties pirms pārvākša-nās uz Augš-vicu, taču viņam vecāsmātes ļoti pietrūka, un viņš izlēma uzrakstīt viņai vēstuli.

Todien viņš apsēdās, paņēmis pildspalvu un papīru, un izstāstīja viņai, cik nelaimīgs šeit jūtas un cik ļoti vēlas būt atpakaļ mājās Berlīnē. Viņš izstāstīja viņai par māju un dārzu, un soliņu ar plāksnīti, un par augsto žogu ar koka telegrāfa stabiem un dzeloņdrāšu rituļiem, un par cieti nomīdīto zemi aiz tiem, un par būdām un nelielajām ēkām, un skursteņiem, un kareivjiem, bet visvairāk viņš stāstīja par cilvēkiem, kas tur dzīvoja, un par viņu svītrainajām pidžamām un drēbes cepurēm, un tad viņš pažēlojās, cik ļoti viņam vecāsmātes pietrūkst, un parakstīja vēstuli kā “tavs mīlošais mazdēls Bruno”.

Devītā nodaļa

Bruno atceras, ka viņam agrāk patika pētīt

Krietnu laiku Augš-vicā nekas nemainījās.

Bruno joprojām bija jāsamierinās, ka Grētele pret viņu izturas ļoti nedraudzīgi ikreiz, kad ir sliktā garastāvoklī, un tādā viņa bija lielākoties, jo viņa ir Bezcerīgs Gadījums.

Un Bruno joprojām vēlējās, kaut varētu braukt atpakaļ mājās uz Berlīni, taču atmiņas par to sāka izbālēt un, lai gan viņš bija apņēmies to izdarīt, bija pagājušas jau vairākas nedēļas, kopš viņš vispār bija iedomājies aizsūtīt vēl kādu vēstuli vecamtēvam un vecaimātei, kur nu vēl tiešām apsēdies un tādu uzrakstījis.

Kareivji joprojām katru nedēļas dienu staigāja iekšā ārā un noturēja sanāksmes tēva kabinetā, kas joprojām bija Aizliegts Vienmēr Un Bez Izņēmuma. Leitnants Kat-lers joprojām soļoja apkārt savos melnajos zābakos, it kā visā pasaulē nebūtu neviena svarīgāka par viņu, un tajās reizēs, kad nebija pie tēva, viņš vai nu stāvēja uz piebraucamā ceļa un pļāpāja ar Grēteli (un viņa histēriski smējās un tina matus ap pirkstu), vai arī iekšā divatā sačukstējās ar māti.

Kalpones joprojām nāca un visu ko mazgāja un slaucīja, un vārīja, un tīrīja, un pasniedza, un novāca, un turēja muti ciet, ja vien viņas neuzrunāja. Marija joprojām lielākoties visu ko kārtoja un gādāja, lai ikviens drēbes gabals, ko Bruno tajā bridi nevalkāja, būtu kārtīgi salocīts un ielikts skapī. Un Pāvels joprojām katru pēcpusdienu atnāca uz māju, lai mizotu kartupeļus un tīrītu burkānus, un tad uzvilka savu balto žaketi un apkalpoja pie vakariņu galda. (Reižu reizēm Bruno redzēja, ka Pāvels pamet skatienu uz viņa celi, kur varēja manīt nelielu rētiņu no negadījuma ar šūpolēm, taču citādi viņi nekad nesarunājās.)

Bet tad viss mainījās. Tēvs izlēma, ka bērniem ir pienācis laiks atgriezties pie mācībām, kaut gan Bruno likās, ka ir smieklīgi mācīties, ja skolā ir tikai divi skolēni, bet māte un tēvs uzskatīja, ka uz māju katru dienu jānāk mājskolotājam un jāaizpilda viņu riti un pēcpusdienas ar mācību stundām. Pēc dažām dienām no rīta pa piebraucamo ceļu uz sava vecā vellapēda atkratījās Lista kungs, un atkal bija laiks skoloties. Lista kungs Bruno bija kā noslēpums. Viņš gan lielākoties bija draudzīgs un nekad nepacēla pret Bruno roku tā kā vecais skolotājs Berlīnē, bet viņa acīs bija kaut kas tāds, kas lika puisēnam domāt, ka skolotājā krājas dusmas, un tās to vien gaida, kā izlauzties.

Lista kungs bija īpaši iemīļojis vēsturi un ģeogrāfiju, bet Bruno labāk patika lasīšana un zīmēšana.

- Tādas lietas jums nav vajadzīgas, - skolotājs apgalvoja. - Sabiedrisko zinātņu skaidra izpratne mūsu laikmetā ir daudz svarīgāka.

- Berlīnē vecāmāte vienmēr ļāva mums spēlēt ludziņās, - Bruno aizrādīja.

- Bet vecāmāte taču nebija jūsu skolotāja, vai ne? -Lista kungs pajautāja. - Viņa bija jūsu vecāmāte. Un šeit es esmu jūsu skolotājs, tāpēc jūs mācīsieties to, ko es uzskatīšu par svarīgu, nevis tikai to, kas jums pašiem patīk.

- Bet vai tad grāmatas nav svarīgas? - Bruno nesaprata.

- Grāmatas par pasaulē svarīgām lietām, protams, ir, -Lista kungs paskaidroja. - Bet ne stāstu grāmatas. Ne jau tādas grāmatas, kurās rakstīts par nekad nenotikušām muļķībām. Un cik daudz tad jūs zināt savu vēsturi, jauno cilvēk? (Lista kungam par godu jāatzīst, ka viņš Bruno uzrunāja par “jauno cilvēku” - tāpat kā Pāvels, bet ne tā kā leitnants Katlers.)

- Nu, es zinu, ka piedzimu tūkstoš deviņi simti trīsdesmit ceturtā gada aprīlī... - Bruno iesāka.

- Ne jau par jūsu vēsturi, - Lista kungs pārtrauca. - Ne jau par jūsu personīgo pagātni. Es domāju to, kas jūs esat, no kurienes esat cēlies. Ko jūs zināt par savas ģimenes mantojumu. Par Tēvzemi.

Bruno sarauca uzacis un apsvēra šo jautājumu. Viņš nebija pilnīgi pārliecināts, ka tēvam pieder zeme, jo Berlīnes māja gan bija liela un ērta, tomēr dārzs ap to nebija īpaši liels. Un viņš bija gana vecs, lai apzinātos, ka Augš-vica nepieder viņiem, kaut gan te zemes netrūka. - Neko daudz, - viņš tomēr atzinās. - Bet par viduslaikiem es gan šo to zinu. Man patīk stāsti par bruņiniekiem un piedzīvojumiem, un ekspedīcijām.

Lista kungs izgrūda caur zobiem šņācošu skaņu un dusmīgi pakratīja galvu. - Tādā gadījumā es esmu te ieradies to izmainīt, - viņš ļaunu vēstošā balsī draudēja.

- Lai izvilktu jūsu galvu no stāstu grāmatām un iemācītu vairāk par to, no kurienes esat cēlies. Par netaisnībām, kas jums ir nodarītas.

Bruno pamāja un jutās par to diezgan apmierināts, jo nosprieda, ka tad jau viņam beidzot paskaidros, kāpēc viņi bija spiesti atstāt savas ērtās mājas un pārvākties uz šo briesmīgo vietu - tā noteikti bija lielākā netaisnība, kāda viņam viņa īsajā dzīvē bija nodarīta.

Kad bija pagājušas dažas dienas, Bruno, sēdēdams viens savā istabā, sāka domāt par visu to, ko viņam patika darīt mājās un ko viņš nevarēja darīt pēc atbraukšanas uz Augš-vicu. Lielāko daļu no tā viņš nevarēja darīt tāpēc, ka viņam vairs nebija draugu, ar kuriem spēlēties, un Grētele jau ar viņu nekad nespēlējās. Bet vienu gan Bruno varēja darīt viens pats, un Berlīnē viņš to bija darījis visu laiku - tā bija pētīšana.

- Kad es biju mazs, - Bruno sev sacīja, - man ļoti patika pētīt. Un tas bija Berlīnē, kur es visu zināju -katru kaktiņu - un visu varēju atrast pat aizsietām acīm. Šeit es nekad neesmu neko pētījis. Varbūt ir laiks sākt.

Un tad, iekams bija paguvis pārdomāt, Bruno nolēca no gultas, rakņājās pa skapi un izvilka mēteli un vecu zābaku pāri - apģērbu, kādu, pēc viņa domām, varētu vilkt īsts pētnieks, - un sagatavojās iet ārā.

Iekšā neko pētīt nebija jēgas. Te galu galā nebija tā kā Berlīnes mājā, kur, cik viņš atcerējās, bija simtiem kaktu un spraugu un visādas dīvainas, mazas istabiņas, nemaz nerunājot par pieciem stāviem, ja ieskaitīja pagrabu un mazo istabu augšā ar logu, pa kuru varēja paskatīties ārā, tikai pastiepjoties pirkstgalos. Nē, šī māja pētījumiem bija gaužām nederīga. Ja te vispār kaut ko varēja pētīt, tad tas bija laukā.

Nu jau vairākus mēnešus Bruno pa savas istabas logu lūkojās uz dārzu un solu ar plāksnīti, uz augsto žogu un koka telegrāfa stabiem, un visām citām lietām, kuras pēdējā vēstulē bija aprakstījis vecaimātei. Bet, lai cik bieži viņš bija vērojis tik dažādos ļaudis viņu svītrainajās pidžamās, Bruno nekad vēl nebija tā īsti aizdomājies, ko tas viss nozīmē.

Aiz žoga it kā bija pavisam cita pilsēta, visi tie cilvēki dzīvoja un strādāja tieši blakus mājai, kurā dzīvoja viņš. Vai viņi tiešām bija pavisam citādi? Nometnē visi valkāja vienādas drēbes - pidžamas un svītraina auduma cepures; turpretī visi, kas mēdza iegriezties viņu mājā (izņemot māti, Grēteli un Bruno), valkāja dažāda labuma uniformas ar atšķirīga daudzuma rotājumiem un košiem sarkanmelniem piedurkņu apsējiem un cepures un ķiveres, un nēsāja ieročus, un vienmēr izskatījās briesmīgi stingri, it kā viss patiesībā ir ļoti nopietni un neviens nedrīkstētu domāt citādi.

“Kāda tieši ir atšķirība?” Bruno pie sevis prātoja. “Un kas izlemj, kuri cilvēki vilks svītrainās pidžamas un kuri -uniformas?”

Dažreiz, protams, abas grupas sajaucās. Viņš bieži bija redzējis ļaudis no savas žoga puses otrā pusē, un skatoties kļuva skaidrs, ka šejienieši ir galvenie. Pidžamās ģērbtie uzreiz modri saausījās, tiklīdz tuvojās kareivji, un reizēm viņi nokrita zemē un dažkārt vairs necēlās augšā, un tad viņi bija jāaiznes.

“Jocīgi, ka es par tiem cilvēkiem nekad neesmu domājis,” Bruno brīnījās. Un jocīgi, ka kareivji tik bieži iet uz turieni - viņš pat vairākas reizes bija redzējis tur aizejam tēvu bet neviens no turieniešiem nekad nav ielūgts ciemos viņu mājā.

Reizēm - ne bieži, bet reizēm - daži kareivji palika uz vakariņām un, kad tā notika, tika pasniegts daudz putainu dzērienu, un Bruno ar Grēteli aizsūtīja uz viņu istabām tajā pašā brīdī, kad viņi bija ielikuši mutē pēdējo kumosu, un tad lejā bija liels troksnis un kāds briesmīgi slikti dziedāja. Tēvam un mātei kareivju sabiedrība acīmredzot patika, tas Bruno bija jāatzīst. Bet viņi ne reizes nebija ielūguši vakariņās nevienu no cilvēkiem svītrainajās pidžamās.

Izgājis no mājas, Bruno apgāja tai apkārt otrā pusē un palūkojās augšup uz savas istabas logu, kas no šejienes vairs neizskatījās nemaz tik augstu. Viņš lēsa, ka pa to varētu izlēkt, īpaši nesavainojoties, bet nevarēja arī iztēloties apstākļus, kādos mēģinātu izdarīt kaut ko tik muļķīgu. Varbūt, ja māja degtu un viņš būtu tur iesprostots, bet pat tad tas liktos riskanti.

Bruno palūkojās pa labi, cik vien tālu varēja redzēt, un augstais žogs rādījās turpināmies tieši saulē, un viņš par to nopriecājās, jo tas nozīmēja, ka viņš nezinās, kas ir priekšā, un varēs iet un to noskaidrot - tāda jau ari ir ekspedīciju jēga. (Vēstures stundām pie Lista kunga bija vismaz viens labums - viņš mācīja par tādiem vīriem kā Kristofors Kolumbs un Amerigo Vespuči; tajos stāstos bija papilnam piedzīvojumu, un viņiem bija tik interesanta dzīve, ka Bruno vēl ciešāk apņēmās - izaudzis būs tāds kā viņi.)

Bet pirms došanās pētāmajā virzienā vajadzēja apsekot vēl vienu pēdējo lietu - soliņu. Visus pagājušos mēnešus viņš bija uz to lūkojies un no attāluma pētījis tam piestiprināto plāksnīti, dēvējot to par “soliņu ar plāksnīti”, bet viņam joprojām nebija ne jausmas, kas uz tās rakstīts. Paskatījies pa labi un pa kreisi, lai pārliecinātos, vai neviens nenāk, zēns pieskrēja pie soliņa un, samiedzis acis, izlasīja vārdus. Tā bija pavisam neliela bronzas plāksnīte, un Bruno lasīja klusām pie sevis.

Dāvināts sakarā ar... viņš saminstinājās, bet turpināja kā parasti, aizķerdamies aiz nosaukuma, ..Augš-vicas nometnes atklāšanu; tūkstoš deviņi simti četrdesmitā gada jūnijā.

Viņš pasniedzās un uz mirkli pieskārās plāksnītei, bet bronza bija ļoti auksta, tāpēc viņš atrāva pirkstus un tad, dziļi ievilcis elpu, sāka savu ceļojumu. Bruno centās nedomāt vienīgi par to, ka gan māte, gan tēvs viņam neskaitāmas reizes bija teikuši: viņš nedrīkst uz to pusi iet, viņš nedrīkst iet žogam un nometnei pat tuvumā, un jo īpaši piekodinājuši, ka Augš-vicā nav atļauts neko pētīt.

Bez Izņēmumiem.

Desmitā nodaļa

Punkts, kas kļuva par krislīti, kas kļuva par cinīti, kas kļuva par stāvu, kas kļuva par puisēnu

Gājiens gar žogu izrādījās daudz ilgāks, nekā Bruno bija iedomājies; nožogojums likās stiepjamies kilometriem tālu. Viņš gāja un gāja, un, kad viņš paskatījās atpakaļ uz māju, kurā dzīvoja, tā kļuva mazāka un mazāka, līdz pazuda skatienam pavisam. Ne reizi Bruno pie žoga neredzēja nedz kādu cilvēku, nedz kādu ieeju, pa kuru tikt iekšā, un viņš jau sāka justies izmisis, ka visa pētīšana izrādīsies pilnīgi veltīga. Žogs nez kāpēc turpinājās, cik vien tālu acis spēja saredzēt, lai ari būdas, ēkas un skursteņi nozuda zēnam aiz muguras, un tagad likās, ka žogs viņu šķir vienkārši no klaja lauka.

Nogājis gandrīz stundu un sajutis vieglu izsalkumu, Bruno nodomāja, ka varbūt pirmajai dienai nu jau būs gana pētīts un ka nebūtu slikti griezties atpakaļ. Taču tajā pašā brīdī tālumā parādījās mazs punktiņš, un viņš samiedza acis, mēģinādams saskatīt, kas tur ir. Bruno atcerējās kādu grāmatu, kurā bija lasījis par tuksnesī apmaldījušos vīru - viņam vairākas dienas nebija ne ēdamā, ne ūdens, tāpēc viņš sāka iztēloties, ka redz brīnišķīgus restorānus un milzīgas strūklakas, bet, kad gribēja kaut ko apēst vai iedzert, tas viss izgaisa un saujās izrādījās tikai smiltis. Bruno prātoja, vai ar viņu pašlaik notiek tas pats.

Bet, kamēr viņš tā prātoja, kājas viņu soli pa solim nesa tuvāk tālumā redzamajam punktam, un nu jau tas bija kļuvis par krislīti, un likās, ka teju, teju kļūs par cinīti. Drīz pēc tam cinītis kļuva par stāvu. Un, kad Bruno piegāja vēl tuvāk, viņš ieraudzīja, ka tas nav nekāds punkts, krislītis, cinītis vai stāvs, bet cilvēks.

Patiesībā tas bija puisēns.

Bruno bija lasījis daudz grāmatu par pētniekiem un zināja, ka nekad nevar paredzēt, ko atradīsi. Parasti pētnieki uzgāja kaut ko interesantu, kas vienkārši kaut kur bija, dzīvoja savu dzīvi un gaidīja, kad to atklās (piemēram, Ameriku). Citreiz viņi atklāja kaut ko tādu, ko būtu labāk likt mierā (piemēram, beigtu peli bufetes plaukta dziļumā).

Zēns bija pirmā veida atklājums. Viņš tur vienkārši bija, dzīvoja savu dzīvi un gaidīja, kad viņu atklās.

Bruno palēnināja gaitu, kad ieraudzīja punktu, kas kļuva par krislīti, kas kļuva par cinīti, kas kļuva par stāvu, kas kļuva par puisēnu. Starp viņiem gan bija žogs, tomēr Bruno zināja, ka ar svešiniekiem jābūt ļoti piesardzīgam un labāk tuvoties uzmanīgi. Viņš turpināja iet uz priekšu, un jau drīz abi atradās viens otram pretī.

- Sveiks, - teica Bruno.

- Sveiks, - zēns atņēma.

Zēns bija mazāks par Bruno un sēdēja zemē ar nelaimīgu izteiksmi sejā. Viņš bija ģērbies tādā pašā svītrainā pidžamā kā visi pārējie tajā žoga pusē, un viņam galvā bija svītraina cepure. Viņam nebija ne kurpju, ne zeķu un kājas bija diezgan netīras. Uz rokas viņam bija aproce ar zvaigzni.

Kad Bruno pienāca zēnam klāt, tas sakrustotām kājām sēdēja un lūkojās putekļainajā zemē. Taču pēc mirkļa sēdētājs pacēla galvu un Bruno ieraudzīja viņa seju. Tā bija diezgan savāda. Zēna āda bija gandrīz pelēka, taču tās pelēkais tonis nelīdzinājās nekam, ko Bruno jebkad bija gadījies redzēt. Zēnam bija ļoti lielas acis karameļu brūnā krāsā; acu baltumi bija spoži balti, un, kad zēns pavērās Bruno, viņš redzēja tikai milzīgās, skumjās acis.

Bruno bija pārliecināts, ka nekad mūžā nav redzējis tik tievu un tik skumju zēnu, tomēr izlēma, ka jāaprunājas.

- Es devos ekspedīcijā, - viņš pavēstīja.

- Vai patiesi? - pajautāja tievais zēns.

- Jā. Nu jau pētu gandrīz divas stundas.

Stingri ņemot, tas nebija tiesa. Bruno pētīja mazliet vairāk par stundu, bet viņam likās, ka neliels pārspīlējums nenāks par ļaunu. Pārspīlēt nebija tas pats, kas melot, un tā viņš izklausījās pēc lielāka dēkaiņa nekā bija patiesībā.

- Vai esi kaut ko atradis? - zēns painteresējās.

- Ļoti maz ko.

- Vispār neko?

- Nu, es atradu tevi, - Bruno pēc brītiņa atbildēja.

Bruno cieši lūkojās zēnā un apsvēra iespēju pajautāt, kāpēc viņš izskatās tik skumīgs, bet vilcinājās, jo viņam likās, ka tas varētu izklausīties nepieklājīgi. Viņš zināja, ka cilvēki, kam ir skumji, dažreiz negrib, lai viņus iztaujā par skumju iemeslu; dažreiz viņi pastāstīja paši un dažreiz runāja par to mēnešiem ilgi, bet šoreiz Bruno nodomāja, ka vajadzētu nogaidīt, pirms kaut ko sacīt. Viņš savā ekspedīcijā bija kaut ko atradis, un šķita, ka jāizmanto izdevība, jo beidzot viņš varēja runāt ar vienu no cilvēkiem otrā žoga pusē.

Viņš apsēdās zemē savā žoga pusē, sakrustoja kājas tāpat kā mazais zēns un vēlējās, kaut būtu paņēmis līdzi mazliet šokolādes vai varbūt kādu cepumu, ko dalīt ar otru zēnu.

- Es dzīvoju mājā šajā žoga pusē, - Bruno stāstīja.

- Jā? Vienreiz es no attāluma redzēju to māju, bet tevi gan nemanīju.

- Mana istaba ir otrajā stāvā, - Bruno sacīja. - No turienes varu redzēt pāri žogam. Starp citu, es esmu Bruno.

- Es esmu Šmuels, - mazais zēns atbildēja.

Bruno savieba seju, nejuzdamies pārliecināts, ka ir pareizi sadzirdējis. - Kā tu teici? Kā tevi sauc? - viņš pārjautāja.

- Šmuels, - mazais zēns sacīja tā, it kā tas būtu pats parastākais vārds pasaulē. - Un kā tu teici, kā sauc tevi?

- Bruno, - Bruno atkārtoja.

- Nekad neesmu dzirdējis tādu vārdu, - Šmuels atzinās.

- Un es nekad neesmu dzirdējis tādu vārdu kā tev, -Bruno atklāja. - Šmuels. - Viņš padomāja. - Šmuels, -viņš atkārtoja. - Man patīk, kā tas izklausās. Šmuels. Tas izklausās kā vēja pūsma.

- Bruno, - Šmuels sacīja, priecīgi pamādams galvu. - Jā, man šķiet, ka man ari patīk tavs vārds. Tas izklausās, it kā kāds berzētu rokas, lai sasildītos.

- Es vēl nekad neesmu saticis nevienu, kuru sauktu par Šmuelu.

- Šajā žoga pusē Šmuelu ir dučiem, - mazais zēns teica. - Droši vien simtiem. Kaut man būtu pašam savs vārds.

- Es nekad neesmu saticis nevienu Bruno, - Bruno palepojās. - Izņemot, protams, mani pašu. Man liekas, ka es varbūt esmu vienīgais.

- Tad tev ir paveicies.

- Laikam jau ir gan. Cik tev gadu? - Bruno jautāja.

Šmuels apdomājās, paskatījās lejup uz saviem pirkstiem un pakustināja tos, it kā mēģinātu rēķināt. - Man ir deviņi gadi. Es piedzimu tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtā gada piecpadsmitajā aprīlī.

Bruno pārsteigts viņu uzlūkoja. - Ko tu teici?

- Es teicu, ka esmu dzimis tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtā gada piecpadsmitajā aprīlī.

Bruno plati atpleta acis, un viņa mute pavērās. - Nespēju tam noticēt!

- Kāpēc ne? - Šmuels nesaprata.

- Nē, - Bruno žigli papurināja galvu. - Es negribu teikt, ka neticu tev. Es tikai gribu teikt, ka esmu pārsteigts. Jo mana dzimšanas diena arī ir piecpadsmitajā aprīlī. Un es esmu dzimis tūkstoš deviņsimt trīsdesmit ceturtajā gadā. Mēs esam dzimuši vienā dienā.

Šmuels apdomājās. - Tātad tev ari ir deviņi gadi, -viņš secināja.

- Jā. Jocīgi, vai ne?

- Ļoti jocīgi, - Šmuels piebalsoja. - Jo šajā žoga pusē gan ir daudz Šmuelu, bet man šķiet, ka es vēl nekad neesmu saticis nevienu, kas būtu dzimis tajā pašā dienā, kurā es.

- Mēs esam kā dvīņi.

- Mazliet, - Šmuels piekrita.

Pēkšņi Bruno jutās ļoti priecīgs. Viņš ieraudzīja savus trīs labākos draugus - Kārlu un Dānieļu, un Mārtiņu - , it kā tie stāvētu tepat acu priekšā, un atcerējās, cik jautri viņiem visiem kopā bija Berlīnē, un atskārta, cik vientuļi bija juties te, Augš-vicā.

- Vai tev ir daudz draugu? - Bruno pajautāja un, gaidot atbildi, mazliet piešķieba galvu.

- О jā, - Šmuels atsaucās. - It kā.

Bruno sarauca uzacis. Viņš bija cerējis, ka Šmuels atbildēs noliedzoši un tad viņiem būs vēl kaut kas kopīgs.

- Tuvi draugi?

- Nu, ne ļoti tuvi, - Šmuels atzinās. - Bet šajā žoga pusē mūsu ir daudz, tas ir, zēnu mūsu vecumā. Bet mēs ļoti bieži strīdamies. Tāpēc es esmu te. Lai pabūtu viens.

- Tas ir tik negodīgi, - Bruno gaudās. - Nesaprotu, kāpēc man jāpaliek šajā žoga pusē, kur nav, ar ko sarunāties un ar ko spēlēties, bet tev drīkst būt dučiem draugu un droši vien jūs katru dienu spēlējaties vairākas stundas. Man būs par to būs jāaprunājas ar tēvu.

- No kurienes tu atbrauci? - Šmuels pajautāja, samiegdams acis un ziņkārīgi lūkodamies uz Bruno.

- No Berlīnes.

- Kur tas ir?

Bruno atvēra muti, lai atbildētu, bet saprata, ka tā īsti nemaz nezina. - Tas, protams, ir Vācijā, - viņš sacīja.

- Vai tad tu neesi no Vācijas?

- Nē, es esmu no Polijas.

Bruno atkal sarauca uzacis. - Kāpēc tad tu runā vāciski? - viņš brīnījās.

- Tāpēc, ka tu vāciski sasveicinājies. Tāpēc es vāciski atbildēju. Vai tu proti poliski?

- Nē. - Bruno bažīgi iesmējās. - Es nepazīstu nevienu, kas mācētu divas valodas. Mūsu vecumā jau nu noteikti ne.

- Mamma ir skolotāja manā skolā, un viņa man iemācīja vāciski, - Šmuels paskaidroja. - Viņa runā ari franciski. Un itāliski. Un angliski. Viņa ir ļoti gudra. Es vēl nerunāju ne franciski, ne itāliski, bet viņa sacīja, ka kādreiz iemācīšot man angliski, jo tas man varētu noderēt.

- Polija, - Bruno domīgi novilka, it kā svērdams vārdu uz mēles. - Tā nav tik laba kā Vācija, vai ne?

Nu Šmuels sarauca uzacis. - Kāpēc tad nav?

- Nu, tāpēc ka Vācija ir dižākā no visām valstīm, -Bruno atbildēja, atcerēdamies frāzi, ko nez cik reižu bija dzirdējis tēva sarunās ar vecotēvu. - Mēs esam pārāki.

Šmuels skatījās, bet neko neteica, un Bruno ļoti sagribējās mainīt tematu, jo teiktais nelikās pareizs pat tad, kad tas bija pateikts, un viņš nekādā ziņā negribēja, lai Šmuels viņu noturētu par nelaipnu.

- Kur vispār ir Polija? - Bruno pēc neilga klusuma brīža jautāja.

- Nu Eiropā, - Šmuels atsaucās.

Bruno mēģināja atcerēties valstis, par kurām bija mācījies pēdējā ģeogrāfijas stundā pie Lista kunga. - Vai esi dzirdējis par Dāniju? - viņš jautāja.

- Nē, - Šmuels atzinās.

- Man liekas, ka Polija ir Dānijā, - Bruno sprieda, apjukdams arvien vairāk, kaut ari pūlējās izklausīties gudrs. - Jo tas ir ļoti, ļoti tālu, - viņš piebilda, lai būtu vēl pārliecinošāk.

Šmuels bridi vērās viņā un divas reizes atvēra un aizvēra muti, it kā rūpīgi apsvērtu vārdus. - Bet Polija ir te, - viņš beidzot sacīja.

- Vai tiešām? - Bruno brīnījās.

-Jā, ir gan. Un Dānija ir diezgan tālu gan no Polijas, gan Vācijas.

Bruno sabozās. Viņš par tām valstīm bija dzirdējis, bet vienmēr bija grūti tās visas nesajaukt. - Nūjā, - viņš piekrita. - Bet tas viss ir relatīvi, vai ne? Tas ir, attālums. -Bruno vēlējās, kaut viņi par to vairs nerunātu, jo sāka domāt, ka viņam vispār nav taisnība, un pie sevis apņēmās turpmāk ģeogrāfijas stundās būt uzmanīgāks.

- Es nekad neesmu bijis Berlīnē, - Šmuels ieteicās.

- Un man liekas, ka es nekad nebiju bijis Polijā, iekams atbraucu šurp, - Bruno atsaucās, un tas bija tiesa, viņš tiešām nebija te bijis. - Tas ir, ja te tiešām ir Polija.

- Es esmu pārliecināts, ka ir, - Šmuels klusi apgalvoja.

- Kaut gan šī nav pati skaistākā vieta.

- Nav gan.

- Tur, no kurienes esmu es, ir daudz skaistāk.

- Tur noteikti nav tik labi kā Berlīnē, - Bruno lielīgi teica. - Berlīnē mums bija liela māja ar pieciem stāviem, ja ieskaita pagrabu un mazo istabu ar logu pašā augšā. Un tur ir burvīgas ielas un augļu un dārzeņu tirgotavas, un neskaitāmas kafejnīcas. Bet, ja tu tur kādreiz aizbrauksi, neiesaku sestdienu pēcpusdienās staigāt pa pilsētu, jo tad tur ir pārāk daudz cilvēku un visi stumdās un grūstās. Un pirms pārmaiņām tur bija daudz jaukāk.

- Kā tu to domā? - pajautāja Šmuels.

- Nu agrāk tur bija ļoti klusi, - Bruno paskaidroja, taču viņam nepatika runāt par to, kā viss bija mainījies.

- Un es pa nakti varēju lasīt gultā. Bet tagad dažreiz ir ļoti skaļi un bailīgi, un, kad sāk krēslot, mums ir jāizslēdz visas lampas.

- Tur, no kurienes esmu es, ir daudz labāk nekā Berlīnē, - teica Šmuels, kas Berlīnē nekad nebija bijis. - Tur visi ir ļoti draudzīgi, un mums ir ļoti liela ģimene, un arī ēdiens ir daudz gardāks.

- Mums laikam būs jāpaliek katram pie sava, - nosprieda Bruno, jo viņš negribēja strīdēties ar savu jauno draugu.

- Labi, - Šmuels piekrita.

- Vai tev patīk doties ekspedīcijās? - Bruno pēc brītiņa jautāja.

- Es vēl nekad neesmu to darījis, - Šmuels atzinās.

- Kad būšu liels, es būšu pētnieks, - Bruno paziņoja, sparīgi mādams ar galvu. - Šobrīd es varu gandrīz tikai lasīt par pētniekiem, bet tas vismaz nozīmē, ka tad, kad pats par to kļūšu, es nepieļaušu tādas kļūdas kā viņi.

Šmuels sarauca uzacis. - Kādas kļūdas?

- Nu visādas, - Bruno stāstīja. - Ekspedīcijās galvenais ir saprast, vai atrastais ir kaut ko vērts. Ir lietas, kas vienkārši ir un dzīvo savu dzīvi, un gaida, kad tās atklās. Teiksim, Amerika. Un citas lietas labāk likt mierā. Teiksim, beigtu peli bufetes plaukta dziļumā.

- Man liekas, ka es esmu no tām pirmajām, - Šmuels nosprieda.

-Jā, - Bruno piekrita. - Man šķiet, ka tā ir. Vai drīkstu tev kaut ko pajautāt? - viņš pēc brīža vaicāja.

- Jā, - Šmuels atļāva.

Bruno apdomājās. Viņš gribēja lietot vispareizākos vārdus.

- Kāpēc tajā žoga pusē ir tik daudz cilvēku? Un ko jūs visi tur darāt?

Vienpadsmitā nodaļa

Fūrijs

Pirms dažiem mēnešiem, gandrīz uzreiz pēc tam, kad tēvs dabūja jauno uniformu, kura nozīmēja, ka visiem viņš jāsauc par komandantu, un tieši pirms tam, kad Bruno, pārnācis mājās, ieraudzīja Mariju kravājam viņa mantas, tēvs kādu vakaru pārnāca mājās, briesmīgi satraucies, kas viņam nemaz nebija raksturīgi, un iesoļoja dzīvojamā istabā, kur māte, Bruno un Grētele sēdēja un lasīja savas grāmatas.

- Ceturtdienas vakars, - viņš paziņoja. - Ja mums ceturtdienas vakarā ir kādi plāni, tad tie jāatceļ.

- Tu vari mainīt savus plānus, ja vēlies, - māte attrauca, - bet es esmu sarunājusi iet uz teātri ar...

- Fūrijs vēlas ar mani kaut ko pārrunāt, - pavēstīja tēvs, jo viņš drīkstēja pārtraukt māti, pat ja to nedrīkstēja neviens cits. - Man šopēcpusdien zvanīja. Vienīgais brīvais laiks viņam ir ceturtdien vakarā, un viņš ir ielūdzis sevi vakariņās.

Mātei plati iepletās acis, un viņas mute pavērās. Bruno lūkojās viņā un prātoja, vai pārsteiguma brīžos izskatās tāpat.

- Bet tu taču nerunā nopietni, - mazliet nobālējusi, sastomījās māte. - Viņš nāks šurp? Uz mūsu māju?

Tēvs pamāja. - Pulksten septiņos. Tāpēc mums vakariņām jāizdomā kaut kas īpašs.

- Ak vai, - māte izdvesa un, tramīgi šaudīdama acis, sāka domāt par visu, kas būs jāpaveic.

- Kas ir Fūrijs?

- Tu to saki nepareizi, - tēvs aizrādīja un izrunāja vārdu, kā vajag.

- Fūrijs, - Bruno atkārtoja, mēģinādams to izrunāt pareizi, bet viņam atkal nesanāca.

- Nē. - Tēvs sapīka. - F... ak, nu vienalga!

- Nu, un kas viņš tāds ir? - Bruno jautāja atkal.

Tēvs izbrīnījies pavērās viņā. - Tu ļoti labi zini, kas

ir Fūrijs, - viņš apgalvoja.

- Nezinu vis, - Bruno nepiekrita.

- Viņš vada valsti, idiot, - iejaucās Grētele, izrādīdamās, kā jau māsas to daždien mēdz darīt. (Tieši tāda uzvedība padarīja viņu par Bezcerīgu Gadījumu.) - Vai tad tu nekad nelasi avīzes?

- Lūdzu, nesauc brāli par idiotu, - aizrādīja māte.

- Vai drīkstu viņu saukt par muļķi?

- Man labāk patiktu, ja tu tā nedarītu.

Grētele vīlusies apsēdās, bet, vienalga, parādīja Bruno mēli.

- Vai viņš nāks viens pats? - māte gribēja zināt.

- Aizmirsu pajautāt. - Tēvs samulsa. - Bet es domāju, ka viņš ņems līdzi viņu.

- Ak vai, - māte atkal novaidējās un piecēlusies sāka galvā skaitīt visu, kas jāpaveic līdz ceturtdienai - tā bija jau pēc divām dienām. Vajadzēs no augšas līdz apakšai iztīrīt māju, nomazgāt logus, nokrāsot un nolakot ēdamistabas galdu, pasūtīt ēdamo, izmazgāt un izgludināt sulaiņa un kalpones uniformas un nospodrināt galda piederumus un glāzes tā, lai tās spīdētu.

Saraksts visu laiku kļuva tikai garāks, tomēr māte, par spīti visam, paspēja darāmo paveikt laikā; viņa gan rosīdamās atkal un atkal atkārtoja, ka vakars ritētu daudz veiksmīgāk, ja dažs labs mazliet vairāk palīdzētu ar mājas darbiem.

Stundu pirms paredzamās Fūrija ierašanās Grēteli un Bruno noveda lejā, un viņi saņēma retu uzaicinājumu -ienākt tēva kabinetā. Grētele bija tērpusies baltā kleitā un pusgarajās zeķēs, un viņas mati bija sacirtoti tik stingrās sprogās kā korķuviļķi. Bruno kājās bija tumšbrūnas īsbikses, mugurā - balts krekls ar tumšbrūnu kaklasaiti. Pasākumam par godu Bruno dabūja jaunas kurpes, un viņš ar tām ļoti lepojās, kaut arī apavi bija par mazu, spieda pēdās un traucēja staigāt. Bet visa gatavošanās un smalkās drēbes, vienalga, likās pārmērība, jo Bruno ar Grēteli pat nebija lūgti piedalīties vakariņās - viņi bija paēduši jau pirms stundas.

- Klausieties, bērni, - tēvs abus uzrunāja, apsēdies aiz sava galda un lūkodamies te uz dēlu, te uz meitu un atkal atpakaļ. - Jūs zināt, ka priekšā ir ļoti īpašs vakars, vai ne?

Abi pamāja.

- Un ka manai karjerai ir ļoti svarīgi, lai šovakar viss ietu gludi.

Bērni atkal pamāja.

- Pirms mēs sākam, ir jāiegaumē vairāki pamatnoteikumi. - Tēvs bija liels pamatnoteikumu atbalstītājs. Ikreiz, kad mājā rīkoja kādu īpašu vai svarīgu pasākumu, viņš ieviesa jaunus.

- Pirmām kārtām, - tēvs iesāka, - kad Fūrijs ieradīsies, jūs klusi stāvēsiet priekšnamā un gatavosieties ar viņu sasveicināties. Nerunājiet, iekams viņš jūs neuzrunā pats, un tad atbildiet skaidrā balsī, precīzi izrunājot katru vārdu. Vai saprotat?

- Jā, tēvs, - Bruno nomurmināja.

- Tieši neko tādu es negribu dzirdēt, - tēvs bārās, ar to domādams murmināšanu. - Atver muti un runā kā pieaugušais! Bērnišķīga izturēšanās ir pēdējais, kas mums vajadzīgs. Ja Fūrijs nepievērš jums uzmanību, tad jūs arī neko nesakiet - skatieties taisni uz priekšu un izturieties ar tādu cieņu un pieklājību, kādu pelnījis tik dižs vadonis.

- Protams, tēvs, - Grētele ļoti skaidrā balsī nočivināja.

- Un tad, kad es un māte kopā ar Fūriju ēdīsim vakariņas, jums abiem pavisam klusi jāpaliek savās istabās. Nekādas skraidīšanas apkārt, slidināšanās pa kāpņu margām... - to sakot, viņš ļoti zīmīgi palūkojās uz Bruno, - ...un traucēšanas. Vai saprotat? Es negribu, lai jūs celtu jezgu.

Bruno un Grētele pamāja, un tēvs piecēlās, norādot, ka viņu tikšanās ir beigusies.

- Tādā gadījumā pamatnoteikumi ir noskaidroti, -viņš nosprieda.

Pēc trim stundas ceturkšņiem nošķindēja durvju zvans, un visā mājā sākās satraukta rosība. Bruno un Grētele ieņēma savas vietas - abi stāvēja viens otram blakus pie kāpnēm un māte gaidīja viņiem līdzās, nervozi lauzīdama rokas. Tēvs aši uzmeta visiem trim skatienu un, apmierināts ar redzēto, pamāja un atvēra durvis.

Ārpusē stāvēja divi cilvēki: pasīks vīrietis un par viņu garāka sieviete.

Tēvs abus sveicināja un mudināja nākt iekšā; tur Marija, noliekusi galvu vēl zemāk nekā parasti, paņēma atnācēju mēteļus, un tad visi iepazinās. Vispirms viņi uzrunāja māti, un Bruno tādējādi bija izdevība apskatīt viesus un pašam izlemt, vai viņi ir pelnījuši tik lielu ņemšanos.

Fūrijs bija krietni mazāks augumā nekā tēvs, un Bruno likās, ka viņš nav ari tik stiprs. Fūrijām bija tumši, diezgan īsi apgriezti mati un mazītiņas Ūsiņas - tik mazītiņas, ka Bruno nemaz nesaprata, kāpēc ar tādām vispār jāķēpājas, bet varēja jau būt, ka viņam vienkārši bija piemirsies to gabaliņu noskūt. Toties dāma viņam pie sāna bija visskaistākā sieviete, kādu Bruno vispār bija redzējis. Viņai bija gaiši mati un ļoti sarkanas lūpas, un, kamēr Fūrijs sarunājās ar māti, gaišmate pagriezās pret Bruno un uzsmaidīja, liekot viņam samulsumā pietvīkt.

- Un šie ir mani bērni, Fūrij, - tēvs sacīja, un Bruno ar Grēteli panācās uz priekšu. - Grētele un Bruno.

- Un kurš ir kurš? - Fūrijs pajautāja, un visi iesmējās, tikai Bruno ne, jo viņam likās, ka ir pilnīgi skaidrs, kurš ir kurš, un ka te nav, ko jokot. Fūrijs pastiepa roku un paspieda viņu plaukstas, un Grētele pietupās uzmanīgā, labi iemēģinātā kniksī. Bruno nopriecājās, kad māsai samisējās un viņa gandrīz pakrita.

- Kādi burvīgi bērni, - ierunājās skaistā gaišmate. - Un cik viņiem gadu, ja drīkstu vaicāt?

- Man ir divpadsmit, bet viņam - tikai deviņi, - Grētele atbildēja, nicinoši palūrēdama uz brāli. - Un es runāju arī franciski, - viņa piebilda, kaut ari tā nemaz īsti nebija - viņa tikai skolā bija iemācījusies dažus teicienus.

- Jā, bet kāpēc lai tu to gribētu? - pajautāja Fūrijs; šoreiz neviens nesmējās, visi sāka mīņāties, it kā justos neērti, un Grētele lūkojās jautātājam pretī, nesaprazdama, vai viņš gaida atbildi vai ne.

lāču viss ātri vien atrisinājās, jo Fūrijs - nepieklājīgākais viesis, kādu Bruno jebkad bija redzējis, - pagriezās un, vairs neko neteicis, taisnā ceļā iesoļoja ēdamistabā, kur uzreiz apsēdās galda galā - tēva vietā! Māte un tēvs, mazliet apjukuši, viņam sekoja, un māte deva rīkojumu Larsam, ka var sākt sildīt zupu.

- Es ari protu franciski, - sacīja skaistā gaišmate un pieliekusies uzsmaidīja bērniem. Viņa nelikās tik nobijusies no Fūrija kā māte un tēvs. - Franču valoda ir skaista, un tu ļoti gudri dari, ka to mācies.

- Eva! - Fūrijs otrā istabā iebrēcās un uzsita knipi, it kā pavadone būtu kāds šunelis. Gaišmate pārgrieza acis un, lēni atliekusies, pagriezās.

- Man patīk tavas kurpes, Bruno, bet tās izskatās mazliet pašauras, - viņa smaidīdama piebilda. - Ja tā ir, noteikti pasaki mātei, kamēr tās vēl nav tev noberzušas kājas.

- Mazliet ciešas tās ir gan, - Bruno atzinās.

- Es parasti nesprogoju matus, - iejaucās Grētele, juzdamās greizsirdīga par brālim pievērsto uzmanību.

- Kāpēc ne? - sieviete pajautāja. - Tā izskatās ļoti glīti.

- Eva! - Fūrijs ierēcās otro reizi, un tagad sieviete devās prom no bērniem.

- Bija patīkami ar jums abiem iepazīties, - viņa noteica un, iegājusi ēdamistabā, apsēdās pa kreisi no Fūrija.

Grētele gāja uz kāpnēm, bet Bruno palika kā iemiets un vēroja gaišmati, līdz dāmas acis atkal sastapa zēna skatienu un viņa pamāja; tajā pašā brīdī atkal parādījās tēvs un aizvēra durvis, reizē pamezdams Bruno ar galvu. Zēns saprata, ka nu ir laiks iet uz savu istabu, sēdēt klusu un netrokšņot, un nekādā gadījumā nešļūkt pa kāpnēm.

Fūrijs un Eva palika gandrīz divas stundas, un ne Grēteli, ne Bruno neaicināja lejā no viņiem atvadīties. Bruno pa savas istabas logu redzēja abus dodamies prom un pamanīja, ka, ejot uz mašīnu, kurai, kā zēns apbrīnā ievēroja, bija šoferis, Fūrijs nevis atvēra durvis savai pavadonei, bet iekāpa iekšā un sāka lasīt avīzi. Viņa tikmēr vēlreiz atvadījās no mātes un pateicās par burvīgajām vakariņām.

“Kas par drausmīgu cilvēku,” Bruno nodomāja.

Vēlāk tajā pašā vakarā Bruno noklausījās mātes un tēva sarunas druskas. Daži izteicieni izlavījās pa tēva kabineta atslēgas caurumu vai durvju spraugu, uzslīdēja augšup pa kāpnēm, aptinās ap kāpņu laukumiņu un ielīda pa spraugu zem Bruno istabas durvīm. Vecāku balsis skanēja neparasti skaļi, taču Bruno sadzirdēja tikai fragmentus:

- ...atstāf Berlīni. Un uz tādu vietu... - sacīja māte.

- ...nekādas izvēles, vismaz ja gribam arī turpmāk... -iebilda tēvs.

- ...it kā tas būtu gluži pašsaprotami, nevis... nevis... -sastostījās māte.

- ...tad mani vienkārši aizsūtītu prom un pret mani izturētos kā pret... - noskaldīja tēvs.

- ...gribi, lai viņi uzaug tādā vietā... - vaimanāja māte.

- ...diskusija beigusies. Es vairs negribu par šo tematu runāt... - dusmojās tēvs.

Ar to saruna laikam beidzās, jo māte izgāja no tēva kabineta, un Bruno aizmiga.

Pēc pāris dienām viņš pārnāca mājās no skolas un ieraudzīja Mariju ņemam ārā no skapja viņa mantas un kravājam tās četrās lielās koka kastēs - pat tās lietas, kuras viņš bija paslēpis visdziļāk un kuras piederēja tikai viņam, un kurās neviens nedrīkstēja bāzt savu degunu, un tas arī ir stāsta sākums.

Divpadsmitā nodaļa

Šmuels izdomā atbildi uz Bruno jautājumu

- Zinu tikai to, - iesāka Šmuels, - ka, pirms mēs pārvācāmies uz šejieni, es kopā ar māti un tēvu, un manu brāli Josefu dzīvoju mazā dzīvoklītī virs veikala, kur tētis taisīja savus pulksteņus. Katru ritu septiņos mēs kopā ēdām brokastis, un, kamēr mēs ar brāli bijām skolā, tētis laboja cilvēku atnestos pulksteņus un meistaroja jaunus. Man bija skaists pulkstenis, ko viņš man uzdāvināja, bet tagad man tā vairs nav. Tam bija zelta ciparnīca, un es katru vakaru pirms gulētiešanas to uzvilku, un tas vienmēr rādīja pareizu laiku.

- Kur tas palika? - painteresējās Bruno.

- Man to atņēma.

- Kas?

- Kareivji, protams, - Šmuels atbildēja, it kā tas būtu skaidrāks par skaidru.

- Un tad vienu dienu viss sāka mainīties, - viņš turpināja. - Es pārnācu mājās no skolas, un mana māte šuva mums aproces no īpaša auduma un uz katras uzzīmēja pa zvaigznei. Šitādu. - Viņš ar pirkstu uzvilka smilšainajā zemē zīmējumu sev priekšā.

ф

- Un katru reizi, kad mēs gājām laukā no mājas, viņa mums lika vilkt tās aproces.

- Manam tēvam arī ir aproce, - stāstīja Bruno. - Uz uniformas. lā ir ļoti glīta - koši sarkana ar melnbaltu zīmējumu virsū. - Viņš ar pirkstu uzvilka zīmējumu smilšainajā zemē savā žoga pusē.

hR

- Jā, bet tās ir atšķirīgas, vai ne? - teica Šmuels.

- Man neviens nekad nav devis aproci, - sacīja Bruno.

- Es atkal nevienam to neesmu lūdzis, - atsaucās Šmuels.

- Viss viens, - Bruno neatstājās. - Man šķiet, ka man aproce tīri labi patiktu. Bet es nezinu, kuru gribētu labāk -tādu kā tev vai arī tādu kā tēvam.

Šmuels pakratīja galvu un turpināja stāstīt. Viņš vairs par to tik bieži nedomāja, jo, atceroties iepriekšējo dzīvi virs pulksteņu veikala, viņam kļuva ļoti bēdīgi.

- Dažus mēnešus mēs valkājām aproces, - viņš turpināja stāstīt. - Un tad viss atkal mainījās. Viendien pārnācu mājās, un mamma sacīja, ka mēs vairs nevaram dzīvot savā mājā...

- Man ari bija tāpat! - iesaucās Bruno, priecādamies, ka nav bijis vienīgais zēns, kuram bijis jāpārvācas. - Saproti, Fūrijs atnāca vakariņās, un tad mēs viens un divi pārvācāmies šurp. Un man te riebjas, - viņš skaļi piebilda. - Vai viņš atnāca pie jums un izdarīja to pašu?

- Nē, bet toreiz, kad mums pateica, ka nedrīkstam dzīvot savā mājā, mums bija jāpārvācas uz citu Krakovas rajonu, kur kareivji uzbūvēja augstu sienu un manai mātei, tēvam, brālim un man - mums visiem bija jādzīvo vienā istabā.

- Jums visiem? - Bruno jautāja. - Vienā istabā?

- Un ne tikai mums, - Šmuels atbildēja. - Tur bija vēl viena ģimene, un tajā ģimenē māte un tēvs vienmēr strīdējās. Viens no viņu dēliem bija lielāks par mani un sita man pat tad, kad nebiju neko sliktu izdarījis.

- Nevar būt, ka jūs visi dzīvojāt vienā istabā, - Bruno šaubījās. - Tas izklausās galīgi nesaprotami.

- Mēs visi, - Šmuels apgalvoja, pamādams ar galvu. - Kopā vienpadsmit.

Bruno atvēra muti, lai atkal iebilstu - viņš īsti neticēja, ka vienpadsmit cilvēki var dzīvot vienā istabā, - bet pārdomāja.

- Mēs tur dzīvojām dažus mēnešus, visi vienā istabā. Tur bija viens mazs lodziņš, bet man nepatika skatīties pa to laukā, jo tad es redzēju sienu, bet to sienu es ienīdu, jo mūsu īstās mājas bija otrā pusē. Un tas bija slikts pilsētas rajons, jo tur vienmēr bija trokšņaini un nevarēja gulēt. Un es ienīdu Luku - tas bija puika, kas vienmēr mani sita, pat tad, kad es nebiju izdarījis neko sliktu.

- Grētele man dažreiz sit. - Bruno juta līdzi. - Viņa ir mana māsa. Un Bezcerīgs Gadījums. Bet drīz es būšu lielāks un stiprāks par viņu, un tad gan es viņai parādīšu.

- Viendien kareivji atbrauca milzīgās kravas mašīnās, - turpināja Šmuels, kuru, šķiet, īpaši neinteresēja Grētele. - Un visiem lika iet laukā no mājām. Daudzi negribēja un paslēpās, kur vien varēja atrast vietu, bet man liekas, ka beigu beigās, vienalga, visus noķēra. Un kravas mašīnās mūs aizveda uz vilcienu un vilciens... -viņš saminstinājās un iekoda lūpā. Bruno nodomāja, ka puisēns sāks raudāt, un nesaprata, kāpēc tā.

- Vilcienā bija drausmīgi, - Šmuels stāstīja. - Vagonos mūsu bija pārāk daudz. Un nebija, ko elpot. Un šausmīgi smirdēja.

- Tas tāpēc, ka jūs visi bijāt saspiesti vienā vilcienā, -sprieda Bruno, atcerēdamies tos divus vilcienus, kurus redzēja stacijā, aizbraucot no Berlīnes. - Kad mēs braucām šurp, perona otrā pusē bija vēl viens vilciens, bet neviens to laikam neredzēja. Mēs iekāpām citā. Jums ari vajadzēja kāpt tajā.

- Nedomāju vis, ka mums to atļautu, - Šmuels papurināja galvu. - Mēs nevarējām izkāpt no sava vagona.

- Durvis ir galos, - Bruno paskaidroja.

- Tam nebija durvju, - Šmuels iebilda.

- Protams, ka bija, - Bruno nopūzdamies sacīja. - Tās ir galā, - viņš atkārtoja. - Uzreiz aiz bufetes.

- Tur nekādu durvju nebija, - Šmuels spītīgi apgalvoja. - Ja būtu, mēs būtu izkāpuši.

Bruno zem deguna purpināja kaut ko, kas izklausījās pēc “bija gan”, bet neteica to skaļi, lai Šmuels nedzirdētu.

- Kad vilciens beidzot apstājās, mēs izkāpām kādā ļoti aukstā vietā, un tad visiem kājām bija jānāk šurp.

- Mums bija mašīna, - Bruno sacīja, šoreiz skaļi.

- Un mammu aizveda prom, bet mūs ar tēti un Josefu izmitināja būdās tur tālāk. Kopš tā laika mēs dzīvojam te.

Stāstot Šmuels izskatījās ļoti bēdīgs, bet Bruno nezināja, kāpēc. Viņam tas viss nelikās tik briesmīgi, un galu galā gandrīz tas pats bija noticis ari ar viņu.

- Vai tur ir daudz citu puiku? - Bruno pajautāja.

- Simtiem.

Bruno plati iepleta acis. - Simtiem? - viņš izbrīnā pārjautāja. - Tas ir pavisam negodīgi. Šajā žoga pusē nav neviena, ar ko spēlēties. Neviena paša.

- Mēs nespēlējamies, - iebilda Šmuels.

- Nespēlējaties? Kāpēc tad ne?

- Ko tad lai mēs spēlējam? - zēns jautāja, izskatīdamies apjucis no tādas domas vien.

- Nu nezinu, - Bruno prātoja. - Visu ko. Piemēram, futbolu. Vai došanos ekspedīcijā. Kā tavā pusē vispār ir ar pētīšanu? Vai ir, ko pētīt?

Šmuels papurināja galvu un neatbildēja. Viņš paskatījās atpakaļ uz būdām un pagriezās pret Bruno. Viņš negribēja uzdot nākamo jautājumu, bet sāpīgs dūriens vēderā viņu piespieda.

- Tev jau nav līdzi kaut kas ēdams, ko? - viņš pajautāja.

- Laikam gan nav. Gribēju paņemt līdzi šokolādi, bet aizmirsu.

- Šokolāde... - Šmuels lēni atkārtoja, nevilšus aplaizīdamies. - Es šokolādi esmu ēdis tikai vienu reizi.

- Tikai vienu reizi? Man ļoti garšo šokolāde. Nevaru vien atēsties, kaut arī māte saka - tā sabojāšot man zobus.

- Maizes jau tev nav, ko?

Bruno papurināja galvu. - Pilnīgi nekā. Vakariņas būs tikai pusseptiņos. Cikos tev būs vakariņas?

Šmuels paraustīja plecus un piecēlās kājās. - Laikam iešu atpakaļ, - viņš sacīja.

- Varbūt tu kādu vakaru vari atnākt vakariņās pie mums, - ierosināja Bruno, kaut arī šaubījās, vai tā ir laba doma.

- Varbūt, - piekrita Šmuels, bet neizklausījās pārliecināts.

- Vai arī es varētu aiziet pie tevis, - Bruno ieprāto-jās. - Varbūt es varētu aiziet un iepazīties ar taviem draugiem, - viņš cerīgi piebilda. Viņš bija iedomājies, ka Šmuels pats uzaicinās, bet neizskatījās, ka puisēns grasītos tā darīt.

- Bet tu esi nepareizajā žoga pusē, - Šmuels aizrādīja.

- Es varētu palīst apakšā, - Bruno sacīja un pasniedzies pacēla stieples pinumu no zemes. Vidū starp diviem telegrāfa stabiem tas pacēlās diezgan viegli, un tik mazs zēns kā Bruno viegli izlīstu cauri.

Šmuels skatījās, kā Bruno darbojas, un nervozi atkāpās. - Man jāiet atpakaļ, - viņš atgādināja.

- Nu tad tiksimies kādu citu pēcpusdienu, - Bruno noteica.

- Es nedrīkstu te būt. Ja mani pieķers, man būs nepatikšanas.

Zēns pagriezās un aizgāja, un Bruno jau atkal ievēroja, cik mazs un tievs ir viņa jaunais draugs. Viņš par to neko neteica, jo pārlieku labi zināja, cik nepatīkami ir tad, ja tevi kritizē par kaut ko tik dumju kā auguma garums. Viņš nepavisam negribēja Šmuelu sāpināt.

- Es rīt atnākšu atkal! - Bruno vēl sauca pakaļ promejošajam puisēnam, bet Šmuels neatsaucās. Viņš pat skriešus metās uz nometni, un Bruno palika viens pats.

Viņš nolēma, ka pirmajai dienai būs pētīts pilnīgi pietiekami, un devās mājup, priecīgi satraucies par notikušo un vairāk par visu vēlēdamies pastāstīt mātei un tēvam, un Grētelei - kas noteikti plīsīs vai pušu aiz skaudības -, un Marijai, un pavāram, un Larsam par savu pēcpusdienas piedzīvojumu un jauno draugu ar jocīgo vārdu, un to, ka dzimšanas diena viņiem ir vienā dienā. Bet, jo tuvāk viņš nāca mājai, jo vairāk viņam sāka likties, ka tas varbūt nebūs nemaz tik labi.

“Galu galā,” viņš prātoja, “varbūt viņi negribēs, lai es ar to puiku draudzējos, un, ja tā, tad man vispār vairs neļaus te nākt.” Kad viņš iegāja pa parādes durvīm un saoda krāsnī čurkstošo rostbifu, viņš izlēma, ka būs labāk visu pagaidām paturēt pie sevis un neteikt ne pušplēsta vārda. Tas būs tikai viņa noslēpums. Protams, viņa un Šmuela noslēpums.

Bruno uzskatīja, ka attiecībā uz vecākiem - un jo īpaši attiecībā uz māsām - taisnība ir teicienam, ka viņiem neskādēs tas, ko nezinās.

Trīspadsmitā nodaļa Vīna pudele

Aizritēja nedēļa pēc nedēļas, un kļuva skaidrs, ka Bruno pārskatāmā nākotnē nebrauks mājās uz Berlīni un ka viņam jāaizmirst par drīzu slidināšanos pa margām savās omulīgajās mājās un par satikšanos ar Kārlu un Dānieļu, un Mārtiņu.

Tomēr ar katru dienu viņš arī sāka pierast pie Augš-vicas un nejutās gluži tik nelaimīgs par savu jauno dzīvi. Galu galā vairs nebija tā, ka viņam nebūtu neviena, ar ko parunāties. Katru pēcpusdienu pēc stundām Bruno devās garā pastaigā gar žogu un apsēdies tērzēja ar savu jauno draugu Šmuelu, līdz pienāca laiks doties mājās, un šīs satikšanās sāka atsvērt visas tās reizes, kad viņam bija pietrūcis Berlīnes.

Kādu pēcpusdienu, kad viņš pašlaik pie virtuves ledusskapja bāza kabatās maizi un sieru, ko ņemt līdzi, ienāca Marija un, ieraudzījusi, ko viņš dara, apstājās.

- Sveika, - Bruno sacīja, mēģinādams izturēties tik nepiespiesti, cik vien prata. - Tu mani nobiedēji. Nedzirdēju tevi ienākam.

-Jūs taču neēdat atkal, ko? - Marija smaidīdama jautāja. - Jūs taču paēdāt pusdienas, vai ne? Un joprojām jūtaties izsalcis?

- Mazliet. Iešu pastaigāties, un man likās, ka pa ceļam varētu sagribēties uzkost.

Marija paraustīja plecus un, piegājusi pie plīts, uzlika vārīties katliņu ar ūdeni. Blakus plītij uz darba virsmas bija mizošanai salikta kartupeļu un burkānu kaudzīte, kas gaidīja vēlāk pēcpusdienā ierodamies Pāvelu. Bruno jau taisījās iet prom, kad viņš pamanīja dārzeņus, un viņam iešāvās prātā jautājums, kas mocīja jau labu laiku. Iepriekš viņš nebija varējis izdomāt, kam to uzdot, bet tagad likās, ka ir atrasts īstais bridis un īstais cilvēks.

- Marij, - viņš ieteicās, - vai drīkstu tev kaut ko pajautāt?

Kalpone pagriezās un pārsteigta palūkojās uz zēnu.

- Protams, Bruno jaunskungs, - viņa atļāva.

- Un, ja es tev to pajautāšu, vai apsoli nevienam neteikt, ko jautāju?

Viņa aizdomīgi piemiedza acis, bet pamāja. - Nu labi. Ko jūs gribat zināt?

- Runa ir par Pāvelu, - Bruno sacīja. - Tu viņu pazīsti, vai ne? To viru, kas nāk šurp un mizo dārzeņus, un tad apkalpo mūs pie galda?

- О jā, - Marija smaidīdama atsaucās. Viņa izklausījās atvieglota, ka jautājums nebūs par kaut ko nopietnāku. - Pāvelu es pazīstu. Mēs bieži esam sarunājušies. Kāpēc jūs par viņu jautājat?

- Nu, - Bruno iesāka, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, lai nepateiktu neko tādu, ko nevajadzētu, - vai atceries, kā es drīz pēc tam, kad pārvācāmies uz šejieni, uztaisīju ozolā šūpoles un nokritu, un sagriezu celi?

- Jā, - Marija atcerējās. - Tas taču vairs nesāp, vai ne?

- Nē, ne jau par to, - Bruno atrunājās. - Bet toreiz, kad es celi savainoju, Pāvels bija vienīgais pieaugušais tuvumā. Viņš mani ienesa te iekšā un to notīrīja, un izmazgāja, un uzzieda zaļu smēri, kas koda, bet laikam jau palīdzēja, un tad viņš uzlīmēja plāksteri.

- Tā ar pušumu rīkotos ikviens, - sprieda Marija.

- Zinu, - zēns piekrita. - Bet tad viņš man pateica, ka patiesībā neesot viesmīlis.

Marijas seja it kā sastinga, un viņa brīdi neko neteica. Novērsusies un mazliet aplaizījusi lūpas, viņa pamāja. - Saprotu. Un ko viņš teica: kas viņš patiesībā ir?

- Viņš sacīja, ka esot ārsts, - Bruno atcerējās. - Un tas neizklausījās pareizi. Viņš taču nav ārsts, vai ne?

- Nē, - Marija papurināja galvu. - Nē, viņš nav ārsts. Viņš ir viesmīlis.

- Tā jau es domāju, - Bruno noteica, juzdamies varen apmierināts ar sevi. - Kāpēc tad viņš man meloja? Tas ir galīgi nesaprotami.

- Pāvels vairs nav ārsts, Bruno, - Marija klusi paskaidroja. - Bet viņš bija. Citā dzīvē. Pirms viņš atbrauca šurp.

Bruno sarauca pieri un apdomāja viņas teikto. - Nesa-, protu, - viņš atzinās.

- Daudzi to nesaprot, - Marija mierināja.

- Bet, ja jau viņš bija ārsts, kāpēc tad vairs nav?

Marija nopūtās un, paskatījusies laukā pa logu, vai

kāds nenāk, norādīja uz krēsliem, un abi ar Bruno apsēdās.

-Ja es jums pateikšu, ko Pāvels man stāstīja par savu dzīvi, - viņa iesāka, - jūs to nevienam nedrīkstat stāstīt -saprotat? Mēs visi iekultos briesmīgās nepatikšanās.

- Es nevienam nestāstīšu, - nosolījās Bruno, jo viņam patika dzirdēt noslēpumus, un viņš tos gandrīz nekad neizstāstīja tālāk, izņemot tās reizes, kad tas tiešām bija nepieciešams un viņš tur neko nevarēja darīt.

- Nu labi, - Marija izlēma. - Lūk, ko es zinu...

Tajā vietā pie žoga, kur zēns ik dienas satikās ar Šmu-elu, Bruno šodien nonāca vēlāk nekā parasti, bet viņa jaunais draugs, vienalga, kā parasti sakrustotām kājām sēdēja zemē un gaidīja.

- Piedod, ka nokavējos, - Bruno atvainojās, pasniegdams cauri stieplēm maizi un sieru - tos gabaliņus, ko nebija apēdis jau pa ceļam, kad sagribējās mazliet uzkost. - Es runājos ar Mariju.

- Kas ir Marija? - Šmuels pajautāja, nemaz nepaceldams galvu, bet negausīgi aprīdams ēdienu.

- Viņa ir mūsu kalpone, - Bruno paskaidroja. - Viņa ir ļoti jauka, kaut gan tēvs apgalvo, ka viņai esot pārāk liela alga. Bet viņa man stāstīja par vienu vīrieti Pāvelu, kurš pie mums smalcina dārzeņus un apkalpo pie galda. Man liekas, ka viņš dzīvo tavā žoga pusē.

Šmuels pacēla galvu un pārstāja ēst. - Manā pusē? -viņš pārjautāja.

- Jā. Vai tu viņu pazīsti? Viņš ir ļoti vecs, un viņam ir balta žakete, ko viņš velk, kad pasniedz vakariņas. Droši vien esi viņu redzējis.

- Nē. - Šmuels papurināja galvu. - Es viņu nepazīstu.

- Bet tas taču nevar būt. - Bruno sapīka, it kā Šmuels speciāli tieptos. - Viņš nav tik gara auguma kā citi pieaugušie, viņam ir sirmi mati, un viņš ir mazliet salīcis.

- Man šķiet, tu nesaproti, cik daudz cilvēku dzīvo šajā žoga pusē, - Šmuels aizrādīja. - Mūsu ir tūkstošiem.

- Bet viņu sauc Pāvels, - Bruno neatlaidās. - Kad es nokritu no savām šūpolēm, viņš iztīrīja pušumu, lai tur netiktu iekšā infekcija, un uzlika manai kājai plāksteri. Nu, vienalga, es tev par viņu gribēju pastāstīt tāpēc, ka viņš arī ir no Polijas. Tāpat kā tu.

- Mēs gandrīz visi esam no Polijas, - skaidroja Šmuels. - Kaut gan ir arī daži no citurienes, piemēram, no Čehoslovākijas un...

- Jā, bet tāpēc man likās, ka tu viņu varbūt pazīsti. Nu nav svarīgi. Pirms Pāvels atbrauca uz šejieni, viņš savā pilsētiņā bija ārsts, bet tagad vairs nedrīkst būt ārsts, un, ja tēvs būtu uzzinājis, ka viņš iztīrīja man celi toreiz, kad es nokritu, tad izceltos nepatikšanas.

- Kareivjiem parasti nepatīk, ja cilvēkiem kļūst labāk, - Šmuels noteica, aprīdams pēdējo maizes drupatu. - Parasti ir otrādi.

Bruno pamāja, kaut arī īsti nezināja, ko Šmuels ar to grib teikt, un palūkojās augšup debesīs. Pēc brītiņa viņš paskatījās cauri stieplēm un uzdeva vēl vienu jautājumu, kas nelika viņam mieru:

- Vai tu zini, kas gribi būt, kad izaugsi liels?

- Jā, - Šmuels atsaucās. - Es gribu strādāt zooloģiskajā dārzā.

- Zooloģiskajā dārzā? - brīnījās Bruno.

- Man patīk dzīvnieki, - Šmuels klusi teica.

- Es būšu kareivis, - Bruno apņēmīgi sacīja. - Tāpat kā tēvs.

- Man negribētos būt kareivim, - noteica Šmuels.

- Es nedomāju tādus kareivjus kā leitnants Katlers. Ne jau tāds, kurš staigā apkārt tā, it kā viņam piederētu visa pasaule, un smejas kopā ar māsu, un sačukstas ar māti. Man viņš nepavisam neliekas labs kareivis. Es domāju tādus kā tēvs. Vienu no labajiem kareivjiem.

- Labu kareivju nav, - sacīja Šmuels.

- Protams, ir, - attrauca Bruno.

- Kuri tad?

- Nu vispirms jau mans tēvs. Tāpēc jau viņam ir tik iespaidīga uniforma, un tāpēc visi viņu sauc par komandantu un dara visu, ko viņš liek. Fūrijām ir padomā kaut kas liels viņa labā, jo viņš ir tik labs kareivis.

- Labu kareivju nav, - Šmuels atkārtoja.

- Izņemot tēvu, - atkārtoja Bruno, cerēdams, ka Šmuels tā vairs neteiks, jo negribēja strīdēties. Galu galā viņš te, Augš-vicā, bija Bruno vienīgais draugs. Bet tēvs bija tēvs, un Bruno likās, ka nav pareizi, ja kāds par viņu saka kaut ko sliktu.

Abi zēni uz bridi apklusa, jo abi baidījās pateikt kaut ko tādu, ko nāktos nožēlot.

- Tu nezini, kā te ir, - Šmuels beidzot sacīja tik klusi, ka vārdi tik tikko aizsniedza Bruno ausis.

- Tev taču nav māsas, ko? - Bruno ātri pajautāja, izlikdamies, ka nav neko dzirdējis, jo tādējādi nevajadzēja atbildēt.

- Nē. - Šmuels papurināja galvu.

- Tev ir paveicies. Grētelei ir tikai divpadsmit gadu, bet viņa domā, ka visu zina, kaut gan patiesībā ir Bezcerīgs Gadījums. Viņa tup pie sava loga un, kad ierauga nākam leitnantu Katleru, tad skrien lejā uz priekšnamu un izliekas, ka ir tur bijusi visu laiku. Viendien es viņu pieķēru tā darām - kad viņš ienāca, šī satrūkās un sacīja: Vai dieniņ, leitnant Katler, nemaz nezināju, ka jūs nākat, bet es skaidri zinu, ka patiesībā šī viņu gaidīja.

Runājot Bruno neskatījās uz Šmuelu, bet nu, atkal palūkojies, pamanīja, ka viņa jaunais draugs ir nobālējis vēl vairāk nekā parasti.

- Kas noticis? - viņš nesaprata. - Tu izskaties tā, it kā tev mestos nelabi.

- Man nepatīk par viņu runāt, - Šmuels paskaidroja.

- Par ko? - Bruno brīnījās.

- Par leitnantu Katleru. Viņš mani biedē.

- Mani ari viņš drusku biedē, - Bruno atzinās. - Viņš ir riebeklis. Un viņš jocīgi ož. Tur vainīgs tas odekolons. -Tajā brīdī Šmuels sāka viegli trīsēt, un Bruno paskatījās apkārt, it kā aukstumu varētu saredzēt, nevis sajust.

- Kas lēcies? - viņš jautāja. - Nav taču tik auksti, vai ne? Tev vajadzēja paņemt līdzi džemperi. Tagad vakaros tiešām kļūst vēsi.

* * *

Vēlāk tajā pašā vakarā Bruno vīlies uzzināja, ka leitnants Katlers vakariņošot kopā ar viņu, māti, tēvu un Grēteli. Pāvels, kā parasti, bija ģērbies savā baltajā žaketē un apkalpoja viņus pie galda.

Bruno vēroja, kā Pāvels staigā ap galdu, un atskārta, ka sajūtas skumji katru reizi, kad uz viņu paskatās. Viņš prātoja, vai baltā viesmīļa žakete ir tāda pati kā tā, ko viņš valkāja agrāk, kad bija ārsts. Ienesis šķīvjus un nolicis tos viņiem priekšā, Pāvels atkāpās pie sienas un stāvēja pavisam nekustīgi, reizē it kā skatīdamies un neskatīdamies uz priekšu, kamēr viņi ēda un sarunājās.

Varēja domāt, ka viņa ķermenis guļ - stāvot un ar acīm vaļā.

Ikreiz, kad kādam kaut ko vajadzēja, Pāvels to uzreiz atnesa, bet, jo ilgāk Bruno viņu vēroja, jo dziļāka kļuva viņa pārliecība, ka gaidāma katastrofa. Pāvels likās ar katru nedēļu saraujamies arvien mazāks, ja tas vispār būtu iespējams, un sārtums vaigos bija tikpat kā izplēnējis. Acis izskatījās asaru pilnas, un Bruno nodomāja, ka, tās samirkšķinot, varētu sākties asaru plūdi.

Kad Pāvels ienāca ar šķīvjiem, Bruno nevarēja nepamanīt, ka viņam no trauku svara mazliet trīc rokas. Un, kad viesmīlis pakāpās atpakaļ savā parastajā vietā pie sienas, viņš it kā sagrīļojās, tā ka nācās ar plaukstu atspiesties pret sienu, lai noturētos kājās. Mātei bija divreiz jālūdz papildporcija zupas, pirms viņš sadzirdēja, un tukšā vīna pudele tika atstāta uz galda un netika atvērta jauna, lai laicīgi piepildītu tēva glāzi.

- Lista kungs mums neļauj lasīt ne dzejoļus, ne lugas, -Bruno sūdzējās, kad pasniedza otro ēdienu. Tā kā ar viņiem kopā vakariņoja viesis, ģimene bija ģērbusies svinīgi - tēvs savā uniformā, māte - zaļā kleitā, kas izcēla viņas acis, un Grētele un Bruno - drēbēs, ko Berlīnē viņi vilka uz baznīcu. - Es viņam jautāju, vai nevarētu tās lasīt kaut vai vienu dienu nedēļā, bet viņš teica, ka ne, vismaz kamēr par mūsu izglītību būšot atbildīgs viņš.

- Viņam noteikti ir iemesls tā teikt, - tēvs sprieda, apstrādādams jēra cisku.

- Viņš grib, lai mēs mācāmies tikai vēsturi un ģeogrāfiju, - Bruno piktojās. - Un es sāku ienīst vēsturi un ģeogrāfiju.

- Bruno, lūdzu, nesaki “ienīst”, - aizrādīja māte.

- Kāpēc tu ienīsti vēsturi? - tēvs pajautāja, uz bridi nolikdams savu dakšiņu un palūkodamies pāri galdam uz dēlu, kurš paraustīja plecus - viņam bija tāds nelāgs ieradums.

- Tā ir garlaicīga, - viņš sacīja.

- Garlaicīga? - tēvs nesaprata. - Mans paša dēls sauc vēsturi par garlaicīgu? Ļauj man tev kaut ko pateikt, Bruno, - viņš turpināja, paliekdamies uz priekšu un norādīdams uz zēnu ar nazi. - Tieši vēsture ir gādājusi, lai mēs šodien būtu tur, kur esam. Ja nebūtu vēstures, neviens no mums tagad nesēdētu pie šī galda. Mēs būtu, kur bijuši, - pie galda savās mājās Berlīnē. Šeit mēs izlabojam vēsturi.

- Vēsture tik un tā ir garlaicīga, - Bruno atkārtoja, īsti neklausīdamies.

-Jums jāpiedod manam brālim, leitnant Katler, - ierunājās Grētele un uz īsu brītiņu uzlika plaukstu leitnantam uz rokas, tāpēc māte viņu cieši uzlūkoja un samiedza acis. - Viņš ir mazs, neizglītots puika.

- Es neesmu neizglītots, - atcirta Bruno; viņam māsas apvainojumi bija līdz kaklam. - Jums jāpiedod manai māsai, leitnant Katler, - viņš pieklājīgi sacīja, - viņa ir Bezcerīgs Gadījums. Mēs viņas labā gandrīz neko nevaram darīt. Ārsti apgalvo, ka viņai vairs nevarot palīdzēt.

- Aizveries! - Grētele sapīka un koši piesarka.

- Pati aizveries! - Bruno, plati smaidīdams, cirta pretī.

- Bērni, lūdzu! - māte apsauca.

Tēvs paklaudzināja pa galdu ar nazi, un visi apklusa. Bruno pablenza uz tēvu. Viņš neizskatījās gluži dusmīgs, bet neizskatījās arī tā, it kā taisītos samierināties ar tālāku ķīvēšanos.

- Kad es biju mazs, man ļoti patika vēsture, - pēc neliela klusuma ieteicās leitnants Katlers. - Un man labāk patika sabiedriskās zinātnes nekā humanitārās, kaut ari mans tēvs bija literatūras pasniedzējs universitātē.

- To es nezināju, Kurt, - sacīja māte, pagriezusies pret runātāju. - Vai viņš vēl strādā?

- Laikam jā, - leitnants Katlers noteica. - Es īsti nezinu.

- Kā tad tas var būt? - Viņa neizpratnē pacēla uzacis. - Vai tad jūs ar viņu nesazināties?

Jaunais leitnants košļāja jērgaļas gabalu, un tā viņam bija iespēja apdomāt atbildi. Viņš paskatījās uz Bruno tā, it kā nožēlotu, ka vispār ir sācis par to runāt.

- Kurt, - māte uzrunāja jaunekli, - vai tad jūs nesazināties ar savu tēvu?

- Tā īsti ne, - viņš izvairīgi paraustīja plecus, pat nepagriezdams galvu, lai paskatītos uz jautātāju. - Viņš pirms dažiem gadiem aizbrauca no Vācijas. Man liekas, tas bija trīsdesmit astotajā gadā. Kopš tā laika neesmu viņu redzējis.

Tēvs pārtrauca ēst un, mazliet saraucis uzacis, palūkojās pāri galdam uz leitnantu Katleru. - Un uz kurieni tad viņš aizbrauca?

- Kā, lūdzu, komandanta kungs? - leitnants Katlers pārjautāja, kaut ari tēvs bija izteicis jautājumu pavisam skaidri.

- Es jums jautāju, uz kurieni viņš aizbrauca, - tēvs atkārtoja. - Jūsu tēvs. Literatūras profesors. Uz kurieni viņš devās, kad aizbrauca no Vācijas?

Leitnants Katlers viegli piesarka un runājot mazliet sastomījās. - Man šķiet... Man šķiet, ka pašlaik viņš ir

Šveicē, - viņš beidzot izmocīja. - Pēdējoreiz, kad kaut ko dzirdēju, viņš esot pasniedzis Bernes Universitātē.

- Vai, bet Šveice taču ir brinum skaista valsts, - māte ieteicās. - Es gan, jāatzīstas, nekad neesmu tur bijusi, bet esmu dzirdējusi...

- Jūsu tēvs nevarētu būt ļoti vecs, - tēvs sprieda, un viņa dobjā balss visus apklusināja. - Jums taču ir tikai... Cik? Septiņpadsmit? Astoņpadsmit gadu?

- Man nupat palika deviņpadsmit, komandanta kungs.

- Tad jau jūsu tēvs ir... droši vien apmēram četrdesmit gadus vecs?

Leitnants Katlers neko neatbildēja, tikai turpināja ēst, kaut arī likās, ka viņam galīgi negaršo.

- Savādi, ka viņš izvēlējās nepalikt tēvzemē, - tēvs noteica.

- Mēs ar tēvu neesam tuvi, - leitnants Katlers ātri piebilda un pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem, it kā būtu katram parādā izskaidrojumu. - Tiešām, mēs neesam sarunājušies jau vairākus gadus.

- Un kādu tad iemeslu viņš minēja, ja drīkstu jautāt, -tēvs turpināja, - lai atstātu Vāciju tās spožākajā un reizē vitāli svarīgākajā laikā, kad mūsu visu pienākums ir dot savu ieguldījumu nācijas atdzimšanā? Vai viņš slimoja ar tuberkulozi?

Leitnants Katlers mulsi palūkojās uz tēvu. - Kā, lūdzu?

- Vai viņš aizbrauca uz Šveici svaigā gaisa dēļ? - tēvs paskaidroja. - Vai viņam bija kāds īpašs iemesls aizbraukt no Vācijas? Trīsdesmit astotajā gadā, - viņš pēc brītiņa vēl piemetināja.

- Baidos, ka nezinu, komandanta kungs, - leitnants Katlers sacīja. - Tas būtu jājautā viņam pašam.

- Nu, to gan būtu visai grūti izdarīt, vai ne? Jo viņš ir tik tālu prom. Bet varbūt tas bija tieši tāpēc. Varbūt viņš bija slims. - Tēvs vilcinādamies atkal paņēma savu nazi un atsāka ēst. - Vai arī varbūt viņam bija... domstarpības?

- Domstarpības, komandanta kungs?

- Domstarpības uzskatos par valdības politiku. Par tādiem cilvēkiem laiku pa laikam ir dzirdēts. Tie gan droši vien ir ērmīgi tipi. Daži ir garā vāji. Citi - nodevēji. Un gļēvuļi. Jūs taču noteikti esat informējis priekšniecību par jūsu tēva uzskatiem, leitnant Katler?

Jaunais leitnants atvēra muti un norija, kaut arī tobrīd neko neēda.

- Nu nekas, - tēvs priecīgi sacīja. - Varbūt tā nav vakariņu galdam piemērota saruna. To mēs varam pamatīgāk apspriest citā reizē.

- Komandanta kungs, - leitnants Katlers sacīja, bažīgi paliekdamies uz priekšu, - esiet drošs...

- Tas nav vakariņu galdam piemērots temats, - tēvs asi atkārtoja, runātāju uzreiz apklusinot, un Bruno lūkojās uz vienu un uz otru; noskaņa viņam sagādāja vienlaikus gan baudu, gan bailes.

- Man ļoti patiktu aizbraukt uz Šveici, - pēc ilgāka klusuma brīža ieteicās Grētele.

- Grietiņ, ēd vakariņas, - māte aizrādīja.

- Bet es taču tikai tāpat!

- Ēd vakariņas, - māte uzsauca vēlreiz un jau grasījās teikt vēl kaut ko, bet viņu pārtrauca tēvs, atkal pasaukdams Pāvelu.

- Kas tev šovakar kaiš? - viņš prasīja, kad Pāvels atkorķēja jaunu pudeli. - Es jau ceturto reizi lūdzu vīnu.

Bruno vēroja viesmīli, cerēdams, ka viņš jūtas labi. Korķi viņš gan izvilka bez starpgadījumiem. Bet tad, kad viņš bija pielējis tēva glāzi un pagriezās, lai ielietu leitnantam Katleram, pudele nez kā izslīdēja viņam no rokām un klunkšķēdama pašķīda jaunajam vīrietim tieši klēpī.

Pēc tam notika kaut kas negaidīts un ārkārtīgi nepatīkams. Leitnants Katlers ļoti sadusmojās uz Pāvelu, un neviens - ne Bruno, ne Grētele, ne māte, pat ne tēvs -neiejaucās un ļāva viņam izdarīt to, ko viņš darīja pēc tam, kaut ari neviens no viņiem nespēja tajā noskatīties. Kaut ari Bruno no tā sāka raudāt un Grētele nobālēja.

Kad Bruno vēlāk tajā pašā vakarā gāja gulēt, viņš pārdomāja visu, kas bija noticis vakariņu laikā. Viņš atcerējās, cik gādīgs Pāvels pret viņu bija tajā pēcpusdienā, kad Bruno uztaisīja šūpoles, kā Pāvels apturēja ceļa asiņošanu un cik saudzīgi uzzieda zaļo šķidrumu. Un Bruno gan saprata, ka tēvs visā visumā ir ļoti laipns un iejūtīgs cilvēks, bet viņam nelikās ne godīgi, ne labi, ka neviens neiejaucās, kad leitnants Katlers tā sadusmojās uz Pāvelu. Un, ja jau Augš-vicā notika tādas lietas, tad viņš labāk vairs nevienam nekad nerunās pretī. Patiesībā vislabāk būs turēt mēli aiz zobiem un necelt nekādu jezgu. Dažam labam tas varētu nepatikt.

Vecā dzīve Berlīnē tagad likās tikai senas atmiņas, un viņš tik tikko atcerējās, kā Karls, Daniels un Mārtiņš izskatās - tikai to, ka vienam no viņiem bija rudi mati.

Četrpadsmitā nodaļa

Bruno pilnīgi ticami samelojas

Vairākas nedēļas pēc notikušā Bruno joprojām gāja laukā vienmēr, kad Lista kungs bija aizgājis mājās un māte gulēja diendusu, un mēroja garo ceļu gar žogu, lai satiktu Šmuelu, kurš viņu gaidīja gandrīz katru pēcpusdienu. Viņš sakrustotām kājām sēdēja un lūkojās putekļainajā zemē.

Kādā pēcpusdienā Šmuelam bija uzsista zila acs, bet, kad Bruno par to pajautāja, zēns tikai papurināja galvu un sacīja, ka negribot par to runāt. Bruno pieņēma, ka kaušļi pasaulē ir visur, ne tikai Berlīnes skolās, un ka Šmuelu ir iekaustījis viens no viņiem. Bruno sajuta vēlēšanos draugam palīdzēt, bet nevarēja izdomāt, ko tādu labu lai izdara, un redzēja arī, ka Šmuels grib izlikties, ka nekas nav noticis.

Bruno katru dienu jautāja Šmuelam, vai drīkst izlīst pa stiepļu apakšu, lai abi varētu kopā spēlēties otrā žoga pusē, bet Šmuels katru dienu atbildēja noliedzoši - tā neesot laba doma.

- Es vispār nesaprotu, kāpēc tu tik ļoti gribi te tikt, -Šmuels sacīja. - Te nav īpaši jauki.

- Tu jau neesi mēģinājis dzīvot manā mājā. - Bruno saīga. - Tai nav piecu stāvu, bet ir tikai trīs. Kā lai vispār dzīvo tik mazā miteklī? - Viņš bija aizmirsis Šmuela

stāstu par vienpadsmit cilvēkiem, kuri dzīvoja vienā pašā istabā pirms atbraukšanas uz Augš-vicu, un par to puiku Luku, kurš sita Šmuelam pat tad, kad viņš nebija izdarījis neko sliktu.

Viendien Bruno pajautāja, kāpēc Šmuels un visi pārējie otrā žoga pusē valkā vienādas svītrainas pidžamas un auduma cepures.

- Tās mums iedeva, kad atbraucām šeit, - Šmuels paskaidroja. - Pārējās drēbes mums atņēma.

- Bet vai tev nekad negadās tā, ka tu no rīta pamosties un tev gribas uzvilkt kaut ko citu? Tavā apģērbu skapī taču noteikti ir kaut kas cits.

Šmuels pamirkšķināja acis un atvēra muti, lai kaut ko sacītu, bet tad pārdomāja.

- Man svītras vispār nepatīk, - Bruno teica, kaut arī patiesībā tas nebija tiesa. Vispār viņam patika svītras un arvien neciešamāk likās tas, ka jāvalkā bikses, krekli un kaklasaites, un pārāk šauras kurpes, turpretī Šmuels un viņa draugi drīkst visu dienu valkāt svītrainas pidžamas.

Pēc dažām dienām Bruno no rīta pamodās un ārā gāza lietus - pirmo reizi vairāku nedēļu laikā. Līt sāka kaut kad naktī, un Bruno pat likās, ka varbūt lietus viņu pamodināja, bet skaidri zināt to nevarēja, jo pēc pamošanās jau nevar zināt, kāpēc esi pamodies. Kad Bruno torit brokastoja, ārā turpināja līt. Kad viņam bija rīta nodarbības pie Lista kunga, ārā turpināja līt. Kad viņš ēda pusdienas, ārā turpināja līt. Un ari tad, kad viņi pēcpusdienā pabeidza vēl vienu vēstures un ģeogrāfijas cēlienu, ārā turpināja līt. Tas bija nelāgi, jo nozīmēja, ka Bruno nevarēs iet laukā, lai satiktos ar Šmuelu.

Tajā pēcpusdienā Bruno bija atgūlies savā gultā ar grāmatu rokās, pūlēdamies koncentrēties uz lasāmo, kad pie viņa ienāca Bezcerīgais Gadījums. Māsa Bruno istabā nāca reti, jo brīvajā laikā labprātāk kārtoja un pārkārtoja savu leļļu kolekciju. Taču tagad ārā bija slapjš, un tas atturēja viņu no parastās nodarbes, tāpēc viņa nespēja tā uzreiz atsākt spēlēties.

- Ko tu gribi? - Bruno noprasīja.

- Kāda jauka uzņemšana! - Grētele ironizēja.

- Es lasu, - Bruno aizrādīja.

- Ko tu lasi? - māsa jautāja, bet viņš neatbildēja, tikai pagrieza vāku, lai viņa pati ieraudzītu.

Grētele nosprauslojās un mazliet apspļaudīja Bruno seju. - Garlaicīgi, - viņa dziedošā balsī noskandēja.

- Nepavisam nav garlaicīgi, - Bruno iebilda. - Tas ir piedzīvojums. Tas noteikti ir labāk nekā spēlēties ar lellēm.

Grētele neuzķērās uz pamestās ēsmas. - Ko tu dari? -viņa atkārtoja jautājumu, nokaitinādama Bruno vēl vairāk.

- Es jau tev teicu, ka mēģinu lasīt, - viņš pikti atcirta. - Ja vien dažs labs man to ļautu.

- Man nav, ko darīt, - viņa sūdzējās. - Es ienīstu lietu.

Bruno to bija grūti saprast. Māsa taču ari parasti neko

nedarīja - atšķirībā no Bruno, kam bija piedzīvojumi, kas devās ekspedīcijās un bija ieguvis draugu. Viņa vispār gandrīz nekad negāja laukā no mājas. Varēja domāt, ka viņa ir apņēmusies garlaikoties tikai tāpēc, ka šoreiz nav citas izvēles kā vien palikt iekšā. Tomēr ir brīži, kad brālis un māsa var uz bridi nolikt malā savus moku rīkus un sarunāties kā civilizētas cilvēciskas būtnes, un Bruno izlēma, ka šis būs viens no tādiem brīžiem.

- Es ari ienīstu lietu, - viņš atzinās. - Nu jau man vajadzētu būt pie Šmuela. Viņš nodomās, ka esmu viņu aizmirsis.

Vardi izbira no mutes tik ātri, ka viņš neattapa tos apturēt, tāpēc sajuta asu dūrienu vēderā un sadusmojās uz sevi, ka ir to pateicis.

- Pie kā tev vajadzētu būt? - Grētele brīnījās.

- Kas ir? - Bruno blenza uz māsu, pamirkšķinādams acis.

- Ko tu tikko teici: pie kā tev vajadzētu būt? - viņa jautāja vēlreiz.

- Atvaino, - Bruno izmeta, mēģinādams domāt ātrāk. - Es tevi īsti nesadzirdēju. Vai tu varētu to pateikt vēl vienu reizīti?

- Pie kā tev vajadzētu būt? - māsa iebrēcās, paliekdamās uz priekšu, lai šoreiz nebūtu nekāda pārpratuma.

- Es neteicu, ka man pie kāda ir jābūt, - viņš noliedza.

- Teici gan. Tu teici, ka šis kāds domāšot, ka esi viņu aizmirsis.

- Kā, lūdzu?

- Bruno! - Grētele draudīgi uzsauca.

- Tu esi ķerta, vai? - viņš prasīja, mēģinādams piespiest māsu nodomāt, ka viņa visu ir izfantazējusi, bet īsti pārliecinoši nesanāca, jo viņam nebija dabas dota aktiera talanta kā vecaimātei. Grētele purināja galvu un rādīja uz viņu ar pirkstu.

- Ko tu teici, Bruno? - viņa tincināja. - Tu teici, ka esot kāds, pie kā tev jābūt. Kurš tas ir? Pastāsti man! Te taču nav neviena, ar ko spēlēties, vai ne?

Bruno apsvēra neērto situāciju, kādā bija iekūlies. Pirmām kārtām viņiem ar māsu bija kopīgs kaut kas ļoti svarīgs - abi nebija pieaugušie. Un, lai gan viņš nekad nebija uzskatījis par vajadzīgu pajautāt māsai, bet bija pilnīgi iespējams, ka viņa te, Augš-vicā, jūtas tikpat vientuļi kā Bruno. Galu galā Berlīnē viņa varēja spēlēties ar

Hildu un Izobelu, un Luīzi. Tās gan bija kaitinošas skuķes, tomēr draudzenes. Te viņai nebija neviena cita kā vien nedzīvu leļļu kolekcija. Kas zina, cik Grētele patiesībā ir ķerta? Varbūt domā, ka lelles ar viņu sarunājas.

Bet vienlaikus nenoliedzami bija taisnība, ka Šmuels ir viņa, nevis māsas draugs, un Bruno negribēja dalīties. Vienīgais, ko varēja darīt, - melot.

- Man ir jauns draugs, - viņš iesāka. - Jauns draugs, ar kuru es katru dienu satiekos. Un tagad viņš mani gaida. Bet tu to nevienam nedrīksti stāstīt.

- Kāpēc ne?

-Jo viņš ir iedomu draugs, - Bruno atbildēja, visiem spēkiem pūlēdamies izskatīties samulsis - tāpat kā izskatījās leitnants Katlers toreiz, kad bija sapinies savā stāstā par Šveicē dzīvojošo tēvu. - Mēs katru dienu kopā spēlējamies.

Grētele pavēra muti un paskatījās uz brāli, un tad sāka skaļi smieties. - Iedomu draugs! - viņa sauca. - Vai tad tu neesi mazliet par vecu, lai tev būtu iedomu draugi?

Bruno mēģināja izskatīties nokaunējies un apjucis, lai teiktais izklausītos ticamāk. Viņš dīdījās pa gultu un neskatījās māsai acīs, un tas ļoti labi iedarbojās, liekot viņam domāt, ka varbūt viņš patiesībā nemaz nav tik slikts aktieris. Viņam gribējās, kaut varētu nosarkt, bet to tāpat vien izdarīt bija grūti, tāpēc viņš sāka iztēloties visādas mulsinošas lietas, kas viņam gadu gaitā bija gadījušās, un cerēja, ka varbūt izdosies māsu apmānīt.

Viņš domāja par to reizi, kad bija aizmirsis aizslēgt tualetes durvis un vecāmāte ienāca iekšā un visu redzēja. Viņš domāja par to reizi, kad klasē pacēla roku un nosauca skolotāju par “māti” un visi viņu izsmēja. Viņš domāja par to reizi, kad, mēģinot parādīt īpašu triku uz divriteņa, bija nokritis meiteņu bariņa priekšā, savainojis celi un raudājis.

Kaut kas no tā visa iedarbojās, un viņš sāka pietvīkt.

- Paskat vien, - Grētele sacīja, apstiprinādama, ka tā tiešām ir. - Tu esi pavisam sarkans.

- Tāpēc ka es negribēju tev stāstīt, - Bruno atcirta.

- Iedomu draugs! Goda vārds, Bruno, tu esi bezcerīgs gadījums.

Bruno pasmaidīja, jo skaidri zināja divas lietas. Pirmkārt, viņam bija izdevies izmeloties, un, otrkārt, ja kāds šajā mājā bija Becerīgs Gadījums, tad ne jau viņš.

- Liec mani mierā, - viņš sacīja. - Es gribu lasīt grāmatu.

- Varbūt apgulies, aizver acis un ļauj savam iedomu draugam palasīt tev priekšā? - Grētele ķircināja, priecādamās, ka tagad ir, par ko brāli pakaitināt, un viņa netaisījās to tik ātri aizmirst. - Tad pašam nekas nebūs jādara.

- Varbūt man vajadzētu viņam pateikt, lai izsviež visas tavas lelles pa logu, - Bruno tēloja dusmas.

- Tikai pamēģini, tad nebūs labi, - Grētele paziņoja, un viņš zināja, ka māsa runā nopietni. - Nu bet pastāsti man, Bruno. Ko tad jūs ar tavu iedomu draugu tādu darāt, ka viņš ir tik īpašs?

Bruno apdomājās. Viņš atskārta, ka patiesībā labprāt mazliet parunātu par Šmuelu un ka šādi varbūt to varētu darīt, reizē neizstāstot māsai patiesību par viņa esamību.

- Mēs runājamies par visu, - viņš teica. - Es viņam stāstu par mūsu māju Berlīnē un par citām mājām, un ielām, augļu un dārzeņu tirgotavām, kafejnīcām, un ka sestdienu pēcpusdienās nevajag iet uz pilsētas centru, jo tur visi stumdās un grūstās, un par Kārlu un Dānieļu, un Mārtiņu, un par to, ka viņi bija mani trīs labākie draugi uz mūžu.

- Cik interesanti, - Grētele sarkastiski noteica; viņai nupat bija dzimšanas diena un palikuši trīspadsmit gadi, un viņa uzskatīja, ka dzēlība ir izsmalcinātības kalngals. - Un ko viņš stāsta tev?

- Viņš man stāsta par savu ģimeni un par pulksteņu veikalu, virs kura viņš kādreiz dzīvoja, un par piedzīvojumiem ceļā uz šejieni, un par tiem draugiem, kuri viņam kādreiz bijuši, un par cilvēkiem, kurus viņš pazīst te, un par zēniem, ar kuriem kādreiz spēlējās, bet tagad vairs ne, jo viņi kaut kur pazuda, pat neatvadījušies.

- Viņš izklausās pēc visīstākā jokupētera, - Grētele novilka. - Kaut viņš būtu mans iedomu draugs!

- Un vakar viņš man pastāstīja, ka viņa vecaistēvs nav redzēts jau vairākas dienas un neviens nezina, kur viņš palicis, un katru reizi, kad viņš par vecotēvu pajautā savam tēvam, tas sāk raudāt un apskauj manu draugu tik cieši, ka viņš baidās, vai tik viņu nenospiedīs pavisam.

Bruno pabeidza teikumu un atskārta, ka viņa balss ir kļuvusi pavisam klusa. To visu Šmuels tiešām bija viņam izstāstījis, bet tobrīd Bruno nez kāpēc nesaprata, cik draugam tāpēc ir skumīgi. Tagad, kad Bruno pats to visu bija izteicis skaļi, viņš sajutās briesmīgi, tāpēc ka nebija mēģinājis pateikt kaut ko tādu, kas Šmuelu uzmundrinātu, bet gan bija sācis runāt kaut kādas muļķības, piemēram, par ekspedīcijām. Rīt es par to atvainošos, viņš pie sevis nolēma.

-Ja tēvs zinātu, ka tu sarunājies ar iedomātiem draugiem, tev būtu ziepes, - Grētele sprieda. - Man liekas, tev vajadzētu to izbeigt.

- Kāpēc? - Bruno nesaprata.

- Tas nav veselīgi, - viņa paskaidroja. - Tā ir pirmā vājprāta pazīme.

Bruno pamāja. - Man liekas, ka es nevaru izbeigt, -viņš pēc ilgākas klusēšanas atzinās. - Man liekas, ka es nemaz negribu.

- Nu vienalga, - sacīja Grētele, kļūdama arvien draudzīgāka. - Es tavā vietā paturētu to pie sevis.

- Mjā, - Bruno novilka, mēģinādams izskatīties noskumis. - Droši vien tev ir taisnība. Tu taču nevienam nestāstīsi, vai ne?

Viņa papurināja galvu. - Nevienam. Tikai savai iedomu draudzenei.

Bruno noelsās. - Tev tāda ir? - viņš jautāja, iztēlodamies māsu kādā citā vietā pie žoga sarunājamies ar meiteni viņas vecumā un to, kā abas stundām ilgi apmētājas ar dzēlībām.

- Nē, - māsa smiedamās atsaucās. - Dieva dēļ, man ir trīspadsmit gadu! Es nevaru atļauties uzvesties kā bērns - tu varbūt to vari.

To pateikusi, māsa izmetās laukā no istabas, un Bruno dzirdēja, kā viņa gaiteņa pretējā pusē sarunājas ar savām lellēm, rājot tās par to, ka sataisījušas tādu nekārtību, tiklīdz Grētele uzgriezusi viņām muguru, un tagad viņai vairs neesot citas izvēles, kā vien visas lelles atkal pārkārtot, un vai tiešām viņas domājot, ka Grētelei nav nekā labāka, ko darīt.

- Kaut kas neiedomājams! - viņa skaļi noteica, iekams ķerties pie darba.

Bruno mēģināja atsākt lasīt, bet grāmata viņu vairs neinteresēja, tāpēc viņš lūkojās ārā lietū un prātoja, vai Šmuels, lai kur ari šobrīd atrastos, arī domā par viņu un vai draugam tikpat ļoti pietrūkst viņu sarunu, kā to pietrūkst Bruno.

Piecpadsmitā nodaļa

Kaut kas tāds, ko nevajadzēja darīt

Vairākas nedēļas no vietas te lija, te nelija, te lija, te nelija, un Bruno un Šmuels neredzējās tik bieži, cik abiem būtu gribējies. Tajās reizēs, kad zēni tomēr satikās, Bruno juta, ka sāk par draugu raizēties, jo viņš ar katru dienu izskatījās arvien tievāks un arī viņa seja kļuva arvien pelēcīgāka. Dažreiz Bruno paņēma līdzi maizi un sieru, ko iedot Šmuelam, un laiku pa laikam pat izdevās noslēpt kabatā gabaliņu šokolādes kūkas, bet no mājas līdz tai vietai žogā, kur zēni satikās, bija liels gabals, un dažreiz Bruno pa ceļam sagribējās ēst, un pirmais kūkas kumosiņš tikai mudināja nokost vēl vienu un vēl otru, un tad jau palika tikai pēdējais kumoss, bet Bruno zināja, ka to nevajadzētu dot Šmuelam, jo tas tikai iekairinātu viņa apetīti, nevis remdētu.

Drīz bija gaidāma tēva dzimšanas diena, un, kaut gan viņš sacīja, ka negribot nekādu jezgu, māte rīkoja viesības visiem Augš-vicā dienējošajiem virsniekiem, un bija liela noņemšanās, to sagatavojot. Kad viņa apsēdās kaut ko plānot viesībām, viņai palīdzēja leitnants Katlers, un pa abiem viņi sastādīja tik daudz sarakstu, ka tos visus nemūžam nevarētu īstenot.

Bruno izlēma sastādīt pats savu sarakstu - sarakstu ar visiem iemesliem, kāpēc viņam nepatīk leitnants Katlers.

Viņš nekad nesmaidīja un vienmēr izskatījās tā, it kā meklētu kādu, ar kuru sastrīdēties.

Tajās retajās reizēs, kad viņš runāja ar Bruno, leitnants Katlers sauca viņu par “mazo”, un tas bija gluži vienkārši riebīgi, jo, kā bija norādījusi māte, Bruno vēl neesot sākusies straujā augšana.

Nemaz nerunājot par to, ka leitnants vienmēr bija dzīvojamā istabā kopā ar māti un smīdināja viņu, un māte par viņa jokiem smējās vairāk nekā par tēva jokiem.

Vienreiz Bruno pa istabas logu skatījās uz nometni un ieraudzīja, ka pie žoga pieskrien suns un sāk skaļi riet; leitnants Katlers, to izdzirdis, aizsoļoja turp un suni uz vietas nošāva. Un vēl visa tā nejēdzība, ka Grētele uzreiz skrēja laukā, kad viņš parādījās.

Un Bruno joprojām nebija aizmirsis to vakaru, kad jaunais leitnants tik ļoti sadusmojās uz Pāvelu - viesmīli, kas patiesībā bija ārsts.

Un vēl ikreiz, kad tēvu izsauca uz Berlīni un viņam bija jāpāmakšņo tur, leitnants nīka mājās, it kā viņš te būtu galvenais. Viņš te bija, kad Bruno gāja gulēt, bet no rīta bija atkal klāt, pirms vēl zēns pamodās.

Bija vēl daudz vairāk iemeslu, kāpēc Bruno nepatika leitnants Katlers, bet šie bija pirmie, kas viņam nāca prātā.

Pēcpusdienā pirms dzimšanas dienas svinībām Bruno bija savā istabā un durvis bija vaļā, kad sadzirdēja ienākam mājā leitnantu Katleru, kurš ar kādu sarunājās, bet Bruno teikto nesaklausīja. Pēc dažām minūtēm Bruno gāja lejā un dzirdēja māti uzskaitām darāmos darbus, un leitnants Katlers sacīja: - Neuztraucieties, šis jau nu zinās, kā pareizi piebraukt, - un tad nejauki iesmējās.

Bruno ar jauno, tēva doto grāmatu “Bagātību sala” devās uz dzīvojamo istabu, kur bija nodomājis stundiņu vai divas palasīt, bet, ejot cauri priekšnamam, uzskrēja virsū leitnantam Katleram, kad viņš nāca ārā no virtuves.

- Sveiks, mazais, - kareivis, kā parasti, paņirgājās.

- Sveiki, - Bruno atņēma un sadrūma.

- Kas tad tev ir padomā?

Bruno pablenza un sāka izdomāt vēl septiņus iemeslus, kāpēc viņam leitnants nepatīk. - Iešu tur palasīt savu grāmatu, - viņš attrauca un norādīja uz dzīvojamo istabu.

Neteicis ne vārda, leitnants Katlers izrāva grāmatu Bruno no rokām un sāka šķirstīt. - “Bagātību sala”. Par ko tad tā ir?

- Par salu, - Bruno sacīja pavisam lēnām, lai kareivis varētu apjēgt. - Un uz tās ir bagātības.

- To es būtu varējis uzminēt, - Katlers noteica un pavērās Bruno tā, it kā liekot nojaust, ko viņš izdarītu, ja priekšā stāvētu nevis komandanta, bet paša dēls. - Pastāsti man par to grāmatu kaut ko tādu, ko es nezinu.

- Tajā darbojas pirāts, - Bruno sacīja, - vārdā Džons Silvers. Un zēns, vārdā Džims Hokinss.

- Angļu zēns? - gribēja zināt Katlers.

- Jā, - apstiprināja Bruno.

- Hrmp, - noņurdēja Katlers.

Bruno blenza viņā un prātoja: nez kad dabūs atpakaļ savu grāmatu? Neizskatījās, ka leitnantu tā īpaši interesētu, bet, kad Bruno pasniedzās, viņš parāva to prom.

- Piedod, - leitnants atvainojās un atkal pastiepa grāmatu, bet, kad Bruno pasniedzās, viņš otrreiz parāva to prom. - Vai, piedod man, - viņš atkārtoja un pastiepa grāmatu vēlreiz, un šoreiz Bruno izķēra to viņam no rokas ātrāk, tā ka viņš nepaguva to paraut nost.

- Paskat, cik tu veikls, - leitnants Katlers caur zobiem nošņācās.

Bruno mēģināja paiet viņam garām, bet leitnants Katlers nez kāpēc laikam šodien gribēja ar viņu runāties.

- Mēs esam gatavi viesībām, vai ne? - viņš pajautāja.

- Nu es esmu, - Bruno atcirta; pēdējā laikā viņš biežāk bija kopā ar Grēteli, un viņam sāka pamazām iepatikties būt dzēlīgam. - Jūsu vietā jau es neko nevaru teikt.

- Tur būs daudz cilvēku, - leitnants Katlers sacīja, smagi ievilkdams elpu un palūkodamies apkārt tā, it kā te būtu viņa, nevis Bruno māja. - Mēs uzvedīsimies, cik vien labi varēsim, vai ne?

- Nu es uzvedīšos, - Bruno noskaldīja. - Jūsu vietā jau es neko nevaru apsolīt.

- Tādam mazam puikam tu esi varen runātīgs, - leitnants Katlers atzina.

Bruno samiedza acis un vēlējās, kaut būtu garāks, stiprāks un astoņus gadus vecāks. Viņā uzsprāga īsta dusmu bumba, un viņš vēlējās, kaut būtu drosme pateikt visu to, ko viņam gribējās. Bruno izlēma - ja viņu izrīko māte un tēvs, tad tā ir skaidra lieta, jo tas ir saprātīgi un to jau arī var sagaidīt, bet ir pavisam citādi, ja viņu izrīko kāds cits. Pat tad, ja šim citam ir smalks tituls “leitnants”.

- Vai, Kurt, dārgais, tu vēl esi te! - māte iegavilējās, iznākusi no virtuves un tuvodamās viņiem. - Tagad man ir brīvs bridis, ja... Vai! - viņa izsaucās, kad pamanīja dēlu tur stāvam. - Bruno! Ko tu te dari?

- Taisījos iet dzīvojamā istabā lasīt savu grāmatu, -Bruno paskaidroja. - Vismaz mēģināju.

- Ieej uz brītiņu virtuvē, - māte sacīja. - Man jāaprunājas ar leitnantu Katleru zem četrām acīm.

Un viņi kopā iegāja dzīvojamā istabā, un leitnants Katlers aizvēra durvis Bruno deguna priekšā.

Bruno, vārīdamies dusmās, iegāja virtuvē un piedzīvoja lielāko pārsteigumu savā mūžā. Tur pie galda, tik tālu, tālu no žoga otras puses, sēdēja Šmuels. Bruno tikko spēja noticēt savām acīm.

- Šmuel! - viņš iesaucās. - Ko tu te dari?

Puisēns pacēla galvu, un, kad viņš ieraudzīja šeit stāvam savu draugu, viņa baiļpilnā seja atplauka platā smaidā. - Bruno!

- Ko tu te dari? - Bruno atkārtoja, jo, kaut ari viņš joprojām īsti nesaprata, kas notiek žoga otrā pusē, turieniešiem piemita kaut kas tāds, kas lika viņam domāt, ka tiem nevajadzētu atrasties viņa mājā.

- Viņš mani atveda, - Šmuels paskaidroja.

- Viņš? - Bruno nesaprata. - Tu taču nedomā leitnantu Katleru?

- Jā. Viņš sacīja, ka man te esot darbs darāms.

Un Bruno ieraudzīja uz virtuves galda sešdesmit četras mazītiņas glāzītes - tās pašas, kuras māte lietoja tajās reizēs, kad zāļu tiesai ieņēma mazliet heresa, - un tām blakus bija bļodiņa silta ziepjūdens un kaudzīte papīra salvešu.

- Ko tad tu tur dari? - Bruno brīnījās.

- Man palūdza nospodrināt glāzes. Sacīja, ka vajagot kādu, kam ir mazi pirksti.

It kā, lai pierādītu kaut ko Bruno jau zināmu, puisēns parādīja savu roku, un Bruno neviļus pamanīja, ka tā izskatās tāda pati kā skeletam, ko viendien, kad viņi mācījās par cilvēka anatomiju, bija atnesis Lista kungs.

- Nekad agrāk nebiju to ievērojis, - viņš neticīgā balsī sacīja, it kā sarunādamies pats ar sevi.

- Ko tu nebiji ievērojis? - nesaprata Šmuels.

Bruno atbildes vietā pastiepa pats savu roku, tā ka

viņu vidējo pirkstu gali gandrīz saskārās. - Mūsu plaukstas, - viņš sacīja. - Tās ir tik atšķirīgas. Skaties!

Abi zēni palūkojās lejup vienlaikus, un atšķirība tiešām bija viegli saskatāma. Kaut ari Bruno saviem gadiem bija mazs un nekādā ziņā nebija resns, viņa plauksta izskatījās veselīga un dzīvīga. Cauri viņa ādai nebija redzami asinsvadi, un pirksti nebija tik tieviņi kā izkaltuši zari. Turpretī Šmuela plaukstas izskatījās pavisam citādi.

- Pa kuru laiku tās kļuva šitādas? - Bruno ziņkārajā.

- Nezinu, - Šmuels atzinās. - Kādreiz tās izskatījās vairāk līdzīgas tavējām, bet es nepamanīju, kā tās mainās. Manā žoga pusē tagad visi izskatās tā.

Bruno piere savilkās grumbās. Viņš domāja par cilvēkiem svītrainajās pidžamās un prātoja, kas gan te, Augš-vicā, notiek un vai tas nav kaut kas ļoti slikts, ja jau cilvēki tādēļ izskatās tik neveselīgi. Tas viss viņam bija galīgi nesaprotami. Vairs negribēdams skatīties uz Šmuela roku, Bruno pagriezās un, atvēris ledusskapi, sāka rakņāties pa to un meklēt kaut ko ēdamu. No pusdienām bija palikusi puse pildītas vistas, un Bruno priekā iedzirkstījās acis, jo bija maz ēdienu, kas viņam garšotu vēl labāk par aukstu vistu ar salvijas un sīpolu pildījumu. Viņš paņēma no atvilktnes nazi un nogrieza sev dažas prāvas šķēles, un, apziedis tās ar pildījumu, pagriezās pret draugu.

- Es ļoti priecājos, ka esi te, - viņš ar pilnu muti paziņoja. - Ja tev nebūtu jāspodrina glāzes, es varētu tev parādīt savu istabu.

- Viņš man lika nekustēt ne no vietas, citādi būšot slikti.

- Es gan neliktos par viņu ne zinis, - apgalvoja Bruno, mēģinādams izklausīties drosmīgāks nekā patiesībā bija. - Te nav viņa māja, bet manējā, un, kad tēvs ir prom, es te esmu galvenais. Vai vari iedomāties - viņš pat nav lasījis “Bagātību salu”!

Izskatījās, ka Šmuels vispār neklausās; viņa acis bija kā piekaltas ar pildījumu apziestajām vistas šķēlēm, ko Bruno nevērīgi stūķēja mutē. Pēc mirkļa Bruno attapās, uz ko draugs skatās, un uzreiz sajutās vainīgs.

- Piedod, Šmuel, - viņš tūlīt atvainojās. - Man vajadzēja tev ari iedot vistu. Vai esi izsalcis?

- Man tas vispār nav jājautā, - Šmuels atsaucās; viņš gan nekad nebija saticis Grēteli, bet, vienalga, šo to zināja par dzēlībām.

- Pagaidi. Es tev nogriezīšu, - Bruno piedāvāja un, atkal atvēris ledusskapi, nogrieza vēl trīs pamatīgas šķēles.

- Nē, ja viņš atnāks... - Šmuels vairījās un, tramīgi purinādams galvu, skatījās te uz durvīm, te atpakaļ.

- Ja viņš atnāks? Tu domā leitnantu Katleru?

- Man ir tikai jāspodrina glāzes, - Šmuels sacīja, izmisumā palūkodamies uz ūdens bļodu sev priekšā un tad uz vistas šķēlēm, ko viņam sniedza Bruno.

- Viņam nekas nebūs pretī, - Bruno apgalvoja, samulsis par to, ka Šmuels tā raizējas. - Tas jau ir tikai ēdiens.

- Nedrīkstu, - Šmuels liedzās un joprojām purināja galvu; izskatījās, ka viņš tūlīt sāks raudāt. - Viņš atnāks, es zinu, ka atnāks, - puisēns skandināja, uztraukumā bērdams vārdus kā pupas. - Man vajadzēja to apēst, kad tu piedāvāji. Tagad ir par vēlu: ja paņemšu, viņš ienāks un...

- Šmuel! Ņem! - Bruno skubināja un, panācies uz priekšu, ielika šķēles draugam pirkstos. - Ēd! Mūsu launagam vēl palika daudz, par to tev nav jāuztraucas.

Zēns mirkli lūkojās uz ēdienu savā rokā un tad pacēla uz Bruno reizē pateicīgas, bet izbiedētas acis. Viņš vēlreiz pameta skatienu uz durvju pusi un tad laikam pieņēma lēmumu - vienā rāvienā iemeta visas trīs šķēles mutē un divdesmit sekundēs tās aprija.

- Nu, nevajadzēja jau ēst tik ātri, - Bruno pārmeta. - Tā var palikt slikti.

- Man vienalga, - Šmuels sacīja, vārgi uzsmaidīdams Bruno. - Paldies, Bruno.

Bruno atbildēja drauga smaidam un jau grasījās piedāvāt vēl kaut ko ēdamu, bet tajā brīdī virtuvē no jauna parādījās leitnants Katlers un, ieraudzījis abus puikas sarunājamies, apstājās. Bruno pašķielēja uz ienācēju un juta, ka gaiss kļūst smags un kā Šmuelam salīkst pleci - draugs pasniedzās pēc nākamās glāzes un atsāka spodrināt. Leitnants Katlers nelikās zinis par Bruno, bet devās taisni pie Šmuela un nikni skatījās uz viņu.

- Ko tu dari? - leitnants Katlers uzkliedza. - Vai es tev neliku nospodrināt šīs glāzes?

Šmuels žigli pamāja ar galvu un sāka mazliet drebēt; viņš paņēma nākamo salveti un nedaudz samitrināja to ūdenī.

- Kas tev teica, ka drīksti šai mājā runāt? - Katlers turpināja. - Vai tu uzdrošinies mani neklausīt?

- Nē, kungs, - Šmuels klusām sacīja. - Piedodiet, kungs.

Viņš palūkojās augšup uz leitnantu Katleru, kurš savukārt savilka uzacis, drusku paliecās uz priekšu un, piešķiebis galvu, nopētīja puisēna seju. - Vai tu esi ēdis? -viņš jautāja tik klusi, it kā pats nespētu tam noticēt.

Šmuels papurināja galvu.

- Tu esi ēdis. - Leitnants Katlers bija pārliecināts. -Vai tu kaut ko nozagi no tā ledusskapja?

Šmuels atvēra muti, bet tūlīt aiztaisīja ciet. Viņš to atvēra atkal, meklēdams vārdus, bet nekas nenāca laukā. Puisēns lūdzošām acīm palūkojās uz Bruno.

- Atbildi man! - kliedza lietnants Katlers. - Vai tu kaut ko nozagi no ledusskapja?

- Nē, kungs. Viņš man iedeva, - Šmuels taisnojās, un, pametot iesāņus skatienu uz Bruno, viņam acīs sariesās asaras. - Viņš ir mans draugs, - zēns piebilda.

- Tavs...? - leitnants Katlers iesāka un apstulbis palūkojās uz Bruno. Viņš saminstinājās. - Ko tu ar to gribi teikt? Viņš ir tavs draugs? - viņš prasīja. - Bruno, vai tu pazīsti šo puiku?

Bruno pavērās mute, un viņš mēģināja atcerēties, kas tad īsti ar muti ir jādara, lai izteiktu vārdu “jā”. Viņš vēl nekad nebija redzējis nevienu izskatāmies tik nobijušos, kāds bija Šmuels, un viņam gribējās pateikt kaut ko, kas vērstu visu par labu, bet tad viņš atskārta, ka to nevar. Jo ari viņš pats jutās tikpat nobijies.

- Vai tu pazīsti šo zēnu? - Katlers atkārtoja jau skaļāk. - Vai esi sarunājies ar ieslodzītajiem?

- Es... viņš te bija, kad es ienācu, - Bruno taisnojās. - Viņš tīrīja glāzes.

- To es tev nejautāju, - Katlers aizrādīja. - Vai esi viņu redzējis agrāk? Vai esi ar viņu runājis? Kāpēc viņš saka, ka tu esi viņa draugs?

Bruno vēlējās, kaut varētu aizmukt. Viņš ienīda leitnantu Katleru, bet tas viņam pašlaik uzbruka, un Bruno spēja domāt tikai par to pēcpusdienu, kad leitnants nošāva suni, un par to vakaru, kad Pāvels viņu tā sadusmoja, ka viņš...

- Atbildi man, Bruno! - Katlers uzkliedza, sejai piesarkstot. - Trešoreiz es nejautāšu.

- Nekad neesmu ar viņu runājis, - Bruno uzreiz izgrūda. - Nekad mūžā neesmu viņu redzējis. Es viņu nepazīstu.

Leitnants Katlers pamāja un laikam bija apmierināts ar tādu atbildi. Viņš lēni pagrieza galvu uz Šmuela pusi; viņš vairs neraudāja, tikai lūkojās grīdā un laikam mēģināja pierunāt savu dvēseli neturpināt dzīvi viņa sīkajā augumā, bet pamest to un izslīdēt pa durvīm, un pacelties debesīs, cauri mākoņiem, pavisam tālu prom.

- Tu pabeigsi spodrināt tās glāzes, - leitnants Katlers pavēlēja, runādams tik klusi, ka Bruno viņu gandrīz nesadzirdēja. It kā viņa dusmas nupat būtu pārvērtušās par kaut ko pilnīgi citu. Nevis par pretējo dusmām, bet gan kaut ko negaidītu un baismīgu. - Un tad es atnākšu tev pakaļ un aizvedīšu atpakaļ uz nometni, un tur mēs aprunāsimies par to, kas notiek ar tādiem puikām, kas zog. Saprati?

Šmuels pamāja, paņēma citu salveti un sāka spodrināt nākamo glāzi. Bruno redzēja, ka zēnam dreb pirksti, un zināja, ka viņš baidās kādu glāzi saplēst. Kā akmens uzvēlās Bruno uz sirds, bet viņš nespēja novērsties, lai cik ļoti viņam to gribējās.

- Nāc, mazais, - leitnants Katlers sacīja, pienākdams pie Bruno un nedraudzīgi aplikdams roku viņam ap pleciem. - Ej uz dzīvojamo istabu, lasi savu grāmatu un ļauj šim mazajam... pabeigt darbu. - Viņš pateica to pašu vārdu, kurā bija nodēvējis Pāvelu toreiz, kad sūtīja viņu pakaļ riepai.

Bruno pamāja, pagriezās un neatskatījies izgāja no virtuves. Viņam sažņaudzās iekšas, un vienu mirkli likās, ka viņš tūlīt sāks vemt. Vēl nekad mūžā viņam nebija bijis tik ļoti kauns. Viņš nekad nebūtu varējis iedomāties, ka spēj izturēties tik cietsirdīgi. Viņš nesaprata, kā zēns, kas sevi uzskata par labu cilvēku, var tik gļēvi izturēties pret draugu. Bruno vairākas stundas sēdēja dzīvojamā istabā, taču nespēja lasīt savu grāmatu un neuzdrošinājās atgriezties virtuvē agrāk kā tikai vakarā, kad leitnants Katlers jau bija atnācis Šmuelam pakaļ un aizvedis viņu prom.

Pēc tam Bruno katru pēcpusdienu atgriezās pie žoga tai vietā, kur abi parasti bija satikušies, bet Šmuela nebija. Kad bija pagājusi gandrīz nedēļa, viņš jau bija pārliecināts: nodarījums ir bijis tik briesmīgs, ka viņam nekad netiks piedots, bet septītajā dienā nopriecājās, ieraudzījis Šmuelu gaidām - draugs, kā parasti, sakrustotām kājām sēdēja un blenza putekļainajā zemē.

- Šmuel! - Bruno iesaucās un, paskrējies draugam pretī, apsēdās: viņš gandrīz raudāja no atvieglojuma un nožēlas. - Man tik ļoti žēl, Šmuel. Nezinu, kāpēc tā izdarīju. Saki, ka man piedosi.

- Tas nekas, - Šmuels teica, paceldams acis. Viņa seja bija vienos zilumos, un Bruno saviebās, uz brīdi piemirsdams par atvainošanos.

- Kas ar tevi noticis? - viņš jautāja, bet atbildi negaidīja. - Vai vainīgs tavs divritenis? Man pirms pāris gadiem tā gadījās Berlīnē. Es nokritu, jo braucu pārāk ātri, un pēc tam vairākas nedēļas staigāju zili melns. Vai tev sāp?

- Es vairs nejūtu, - Šmuels atrunājās.

- Izskatās sāpīgi.

- Es vairs neko nejūtu...

- Piedod man par pagājušo nedēļu, - Bruno atvainojās. - Es ienīstu leitnantu Katleru. Viņš domā, ka ir te galvenais, bet tā tas nav. - Viņš mazliet sastomījās, negribēdams novērsties no temata. Viņam likās, ka jāatvainojas vēl pēdējo reizi un tā pa īstam. - Man ļoti žēl, Šmuel, - viņš skaļi un skaidri sacīja. - Nespēju noticēt, ka nepateicu viņam patiesību. Es vēl nekad agrāk neesmu tā pievīlis kādu draugu. Šmuel, man ir kauns par sevi.

Un, kad viņš tā bija pateicis, Šmuels pasmaidīja un pamāja, un Bruno zināja, ka viņam ir piedots. Tad Šmuels izdarīja kaut ko tādu, ko vēl nekad līdz šim nebija darījis. Viņš pacēla žoga apakšmalu - tāpat kā tajās reizēs, kad Bruno atnesa viņam ēdienu, - un pastiepa roku, gaidīdams, kamēr Bruno pasniegsies pretī, un tad abi zēni paspieda viens otram roku un sasmaidījās.

Tā bija pirmā reize, kad abi zēni viens otram pieskārās.

Sešpadsmitā nodaļa

Frizūra

Bija pagājis turpat gads kopš tās dienas, kad Bruno, pārnācis mājās, ieraudzīja Mariju kravājam viņa mantas, un atmiņas par Berlīni bija gandrīz izgaisušas. Viņš vēl atminējās, ka Karls un Mārtiņš bija divi no viņa trim labākajiem draugiem uz mūžu, bet viņš nekādi nespēja atcerēties, kā sauca trešo. Un tad atgadījās kaut kas tāds, kādēļ viņš varēja uz divām dienām aizbraukt no Augš-vicas un atgriezties vecajā mājā: bija nomirusi vecāmāte, un ģimenei bija jādodas mājup uz bērēm.

Būdams Berlīnē, Bruno atskārta, ka vairs nav tik mazs kā toreiz, kad aizbrauca, jo tagad redzēja pāri visam tam, kam agrāk pāri nevarēja redzēt, un, kad viņi apmetās vecajā mājā, viņš varēja paskatīties laukā pa augšstāva logu pāri visai Berlīnei, nemaz nepastiepjoties uz pirkstgaliem.

Bruno nebija redzējis vecomāti kopš aizbraukšanas no Berlīnes, bet bija par viņu katru dienu domājis. Visvairāk atmiņu par vecomāti saistījās ar izrādēm, kuras viņa kopā ar Bruno un Grēteli uzveda Ziemassvētkos un dzimšanas dienās, un ar lieliskajiem kostīmiem, kas bija pieskaņoti Bruno tēlotajām lomām. Iedomājoties, ka viņi vairs nekad nevarēs to darīt, zēnam sametās pavisam skumji.

Ari abas Berlīnē pavadītās dienas bija ļoti s Bērēs Bruno un Grētele, tēvs un māte, un vecais dēja pirmajā rindā; tēvam bija mugurā viņa iesp; uniforma - iestīvināta un izgludināta, un ar rotā Māte pateica Bruno, ka tētim esot īpaši bēdīgi bija sastrīdējies ar vecomāti un nebija paguvi pirms viņas nāves.

Baznīcā bija sanests daudz vainagu, un tēvs ka vienu no tiem esot atsūtījis Fūrijs, bet māte, t< dējusi, noteica, ka vecāmāte apgrieztos kapā c par to uzzinātu.

Bruno gandrīz vai priecājās, kad viņi atgriez vicā. Turienes nams tagad bija kļuvis par mājām vairs nesatraucās par to, ka tam ir tikai trīs, nt stāvi, un viņu vairs tik ļoti netraucēja tas, ka staigā iekšā un ārā tā, it kā māja piederētu viņi pamazām aptvēra, ka patiesībā te nav nemaz īpaši, kopš viņš bija iepazinies ar Šmuelu. Vii; ka par daudz ko bija jājūtas laimīgam, piemērai ka tēvs un māte tagad visu laiku šķita priecīgi vairs tik bieži negulēja diendusu un retāk zāļu toja heresu. Un Grētelei bija kaut kāds posms -māte -, tāpēc viņa parasti turējās no Bruno p

Un vēl leitnants Ka tiers bija aizsūtīts prom vicas, tāpēc Bruno vairs nevajadzēja visu laiki justies dusmīgam un aizkaitinātam. (Leitnanta šana bija pavisam pēkšņa, un tēvs ar māti p kliedza viens uz otru vēlu vakarā, bet prom un tas nu bija skaidrs, ka atpakaļ nav gaidām bija bēdu sagrauzta.) Un vēl varēja priecāties neviens Bruno vairs nesauc par “mazo”.

Bet vislabākais bija tas, ka viņam bija draugs, vārdā Šmuels.

Bruno patika katru pēcpusdienu doties pastaigā gar žogu, un viņš apmierināts ievēroja, ka draugs pēdējā laikā ir daudz līksmāks un viņa acis neizskatās tik iegrimušas, kaut arī viņš, vienalga, bija smieklīgi tievs un ar nepatīkami pelēcīgu seju.

Kādu dienu, sēdēdams parastajā tikšanās vietā pretī Šmuelam, Bruno bilda: - Šī ir dīvainākā draudzība, kāda man jebkad ir bijusi.

- Kāpēc? - Šmuels pajautāja.

- Ar visiem citiem puikām, ar kuriem esmu draudzējies, es varēju ari spēlēties, - Bruno atbildēja. - Un mēs nekad nevaram kopā paspēlēties. Mēs tikai varam te sēdēt un runāties.

- Man patīk te sēdēt un runāties, - Šmuels sacīja.

- Nu man, protams, ari, - Bruno piekrita. - Bet žēl, ka mēs laiku pa laikam nevaram darīt kaut ko aizraujošāku. Varbūt doties nelielā ekspedīcijā. Vai uzspēlēt futbolu. Mēs pat neesam redzējušies tā, lai starpā nebūtu šī stiepļu žoga.

Bruno bieži izmeta tādas piezīmes, jo gribēja izlikties, ka tā starpgadījuma pirms dažiem mēnešiem, kad viņš bija noliedzis draudzību ar Šmuelu, nemaz nav bijis. Tas vēl aizvien nedeva Bruno mieru un lika viņam justies slikti, kaut ari Šmuelam par godu jāteic, ka viņš laikam bija to pavisam aizmirsis.

- Varbūt kādu dienu redzēsimies, - Šmuels prātoja. -Ja mūs kādreiz izlaidīs.

Bruno arvien vairāk un vairāk domāja par abām žoga pusēm un par to, kāpēc tāds žogs vispār te ir. Viņš apsvēra iespēju par to parunāt ar tēvu vai māti, bet bija aizdomas, ka viņi dusmosies, ja viņš par to ieminēsies vai ari pateiks kaut ko nepatīkamu par Šmuelu un viņa ģimeni, tāpēc viņš izdarīja kaut ko ļoti neparastu: izlēma aprunāties ar Bezcerīgo Gadījumu.

Grēteles istaba bija ievērojami izmainījusies kopš pēdējās reizes, kad Bruno tur bija. Nekur vairs neredzēja nevienu pašu lelli. Apmēram pirms mēneša - ap to laiku, kad leitnants Katlers aizbrauca no Augš-vicas, viņa kādā pēcpusdienā izlēma, ka viņai lelles vairs nepatīkot, un, salikusi tās četrās lielās somās, izsvieda rotaļlietas ārā. Leļļu vietā māsa bija uzkarinājusi pie sienas tēva dotās Eiropas kartes un katru dienu sprauda tajās nelielas spraudītes, turklāt vēl tās pārvietoja, saskaņojot ar lasīto jaunākajā laikrakstā. Bruno likās, ka māsa varbūt jūk prātā. Tomēr viņa vairs neizzoboja un nemocīja brāli tik daudz kā agrāk, tāpēc viņam likās, ka nenāks par ļaunu ar viņu aprunāties.

- Sveika, - viņš sacīja, iepriekš pieklājīgi pieklauvējis pie māsas istabas durvīm, jo zināja, ka viņa vienmēr dusmojas, ja viņš tāpat vien nāk iekšā.

- Ko tu gribi? - Grētele prasīja; viņa pašlaik sēdēja pie sava tualetes galdiņa un izmēģināja dažādus matu sakārtojumus.

- Neko, - Bruno attrauca.

- Tad ej prom.

Bruno pamāja, tomēr ienāca un apsēdās uz māsas gultas malas. Grētele glūnēja ar acu kaktiņiem, bet neko neteica.

- Grietiņ, - viņš beidzot ierunājās, - vai drīkstu tev kaut ko pajautāt?

- Ja tas būs ātri, - viņa atļāva.

- Te, Augš-vicā, viss... - viņš iesāka, bet māsa uzreiz pārtrauca.

- To nesauc par Augš-vicu, Bruno, - viņa aizrādīja tik dusmīgi, it kā tā būtu lielākā kļūda, kāda pieļauta kopš pasaules pirmsākumiem. - Kāpēc tu nevari to izrunāt pareizi?

- To sauc par Augš-vicu, - viņš pretojās.

- Nesauc vis, - viņa noteikti iebilda un pateica nometnes nosaukumu pareizi.

Bruno nošķobījās un vienlaikus paraustīja plecus.

- Bet es jau tā arī teicu.

- Neteici vis. Nu, vienalga, es netaisos ar tevi strīdēties, - Grētele atcirta, jau zaudējusi pacietību, jo viņai tās vispār bija ļoti maz. - Un kas tad vispār ir? Ko tu gribi zināt?

- Es gribu zināt par žogu, - viņš stingri paziņoja, izlēmis, ka tas ir vissvarīgākais, ar ko vajadzētu sākt.

- Gribu zināt, kāpēc tas tur ir.

Grētele pagriezās savā krēslā un ziņkārīgi pavērās brālī. - Tu gribi teikt, ka to nezini?

- Nē, - Bruno atzinās. - Es nesaprotu, kāpēc mēs nedrīkstam iet žoga otrā pusē. Ko mēs tādu esam izdarījuši, ka nedrīkstam iet tur spēlēties?

Grētele pablenza uz viņu un pēkšņi sāka smieties, un pārstāja tikai tad, kad apjēdza, ka Bruno runā pilnīgi nopietni.

- Bruno, - viņa sacīja bērnišķā balsī, it kā pasaulē nebūtu nekā saprotamāka. - Žogs tur nav tāpēc, lai neļautu mums iet aiz tā. Tas tur ir tāpēc, lai neļautu viņiem nākt te.

Bruno apsvēra dzirdēto, bet no tā nekas skaidrāks nekļuva. - Bet kāpēc?

- Tāpēc, ka viņiem jāpaliek visiem kopā, - Grētele paskaidroja.

- Tu domā - kopā ar savām ģimenēm?

- Nūjā, ar ģimenēm. Bet arī ar viņējiem.

- Ko tu ar to gribi teikt - ar “viņējiem”?

Grētele nopūtās un pakratīja galvu. - Ar pārējiem žīdiem, Bruno. Vai tad tu to nezināji? Tāpēc viņiem ir jāpaliek kopā. Viņi nedrīkst sajaukties ar mums.

- Žīdi, - Bruno sacīja, izmēģinādams jauno vārdu. Viņam patika, kā tas izklausās. - Žīdi, - viņš atkārtoja.

- Visi cilvēki tajā žoga pusē ir žīdi.

- Jā, tā ir, - Grētele piekrita.

- Vai mēs esam žīdi?

Grētele plati atvēra muti, it kā būtu dabūjusi pļauku.

- Nē, Bruno. Nē, mēs nekādā ziņā tie neesam. Un tev pat runāt tā nevajadzētu.

- Bet kāpēc ne? Kas tad mēs esam?

- Mēs esam... - Grētele iesāka, bet tad viņai bija jāapklust un jāpadomā. - Mēs esam... - viņa atkārtoja, bet vispār nebija pārliecināta, kāda ir pareizā atbilde uz šo jautājumu. - Nu, mēs neesam žīdi, - viņa beidzot sacīja.

- Zinu, ka neesam, - Bruno vīlies noteica. - Es tev jautāju, kas tad mēs esam, ja neesam žīdi?

- Mēs esam pretējais, - Grētele atcirta, šoreiz labi aši, izklausīdamās daudz apmierinātāka ar tādu atbildi. - Jā, tieši tā. Mēs esam pretējais.

- Nu labi, - Bruno bija gandarīts, ka galvā beidzot par to ir skaidrība. - Un pretējais dzīvo šajā žoga pusē, bet žīdi - tajā.

- Pareizi, Bruno.

- Vai tad žīdiem nepatīk pretējais?

- Nē, mums nepatīk viņi, dumiķi.

Bruno sarauca degunu. Grētelei jau neskaitāmas reizes bija sacīts, ka nav ļauts viņu saukt par dumju, bet viņa, vienalga, turpināja tā darīt.

- Nu un kāpēc mums viņi nepatīk? - viņš jautāja.

- Jo viņi ir žīdi.

- Skaidrs. Pretējais nesatiek ar žīdiem.

- Nē, Bruno, - Grētele sacīja pavisam lēni, jo pašlaik bija atklājusi matos kaut ko neparastu un uzmanīgi to aplūkoja.

- Nu un vai tad kāds nevarētu viņus vienkārši savest kopā un...

Bruno pārtrauca Grēteles griezīgais kliedziens; tas bija tāds kliedziens, kas izrāva māti no pusdienas snaudiena un lika viņai iebrāzties istabā, lai redzētu, kurš no bērniem ir nogalinājis otru.

Izmēģinādama dažādus matu sakārtojumus, Grētele bija uzgājusi mazītiņu oliņu - tik maziņu kā kniepadatas galviņa. Māsa parādīja to mātei, un viņa momentāni pārcilāja meitas cirtas, tad piegāja pie Bruno un izdarīja to pašu.

- Nespēju tam noticēt! - māte dusmīgi iesaucās. - Tā jau es zināju, ka šitādā vietā kaut kas tāds notiks!

Izrādījās, ka gan Grētelei, gan Bruno matos ir utis, un Grētele bija jāārstē ar īpašu šampūnu, kas šaušalīgi smirdēja; pēc tam viņa stundām ilgi sēdēja savā istabā un izraudāja visas acis.

Bruno arī mazgāja matus ar šampūnu, bet tad tēvs izlēma, ka viņam vislabāk būšot sākt visu no sākuma, un, sadabūjis bārdas nazi, noskuva Bruno matus; Bruno tāpēc sāka raudāt. Tas gan nebija ilgi, bet viņam nepatika redzēt, kā mati šķipsnām vien krīt zemē pie kājām, bet tēvs sacīja, ka tā vajagot.

Pēc tam Bruno paskatījās uz sevi vannasistabas spogulī, un viņam sametās nelabi. Ar noskūtiem matiem galva izskatījās kroplīga un acis likās pārāk lielas zēna sejai. Viņš gandrīz nobijās no sava attēla.

- Neuztraucies, - tēvs mierināja. - Gan ataugs. Paies tikai dažas nedēļas.

- Pie tā vainīga šejienes netīrība, - dusmojās māte. - Kaut nu dažs labs redzētu, kādu iespaidu šī vieta uz mums visiem atstāj.

Ieraudzījis sevi spogulī, Bruno neviļus iedomājās, ka tagad ļoti atgādina Šmuelu, un prātoja, vai žoga otrā pusē visiem arī ir utis un vai tāpēc viņiem ir skūtas galvas.

Kad Bruno nākamajā dienā satika savu draugu, Šmu-els sāka smieties par viņa izskatu, un tas nekādi neuzlaboja zēna panīkušo pašapziņu.

- Tagad es izskatos tāpat kā tu, - Bruno skumīgi sacīja, it kā to atzīt būtu kaut kas briesmīgs.

- Tikai resnāks, - Šmuels piekrita.

Septiņpadsmitā nodaļa

Māte panāk savu

Nākamajās nedēļās māte likās arvien neapmierinātāka ar dzīvi Augš-vicā, un Bruno ļoti labi saprata, kāpēc tā. Galu galā, kad viņi nupat bija ieradušies, viņam viss riebās, jo te bija pavisam citādi nekā mājās un te nebija trīs labāko draugu. Bet ar laiku tas mainījās, galvenokārt pateicoties Šmuelam, kurš viņam bija kļuvis daudz svarīgāks, nekā jebkad bijuši Karls, Daniels vai Mārtiņš. Bet mātei nebija pašai sava Šmuela. Viņai nebija neviena, ar ko parunāties, un vienīgais cilvēks, ar ko viņa bija mazliet iedraudzējusies - jaunais leitnants Katlers -, ir aizsūtīts kaut kur citur.

Bruno gan mēģināja nebūt tāds puika, kas mūždien ausās pie atslēgu caurumiem un skursteņiem, bet kādu dienu viņam gadījās iet gar tēva kabinetu, kad viņš tur iekšā sarunājās ar māti. Bruno nebija nodoma slepus noklausīties, bet abi runāja diezgan skaļi un viņš neviļus to dzirdēja.

- Tas ir drausmīgi, - māte sacīja. - Vienkārši drausmīgi. Es vairs nevaru to izturēt.

- Mums nav izvēles, - skaidroja tēvs. - Tas ir mūsu uzdevums un...

- Nē, tas ir tavs uzdevums, - izlaboja māte. - Tavs uzdevums, nevis mūsējais. Paliec, ja gribi.

- Un ko cilvēki domās, - vaicāja tēvs, - ja es ļaušu tev un bērniem atgriezties Berlīnē bez manis? Man uzdos jautājumus par to, cik uzticīgs es esmu savam darbam šeit.

- Darbam? - māte iekliedzās. - Tu to sauc par darbu?

Neko vairāk Bruno nedzirdēja, jo balsis tuvojās durvīm, un vienmēr varēja gadīties, ka māte izbrāzīsies ārā meklēt heresu zāļu tiesai, tāpēc zēns uzskrēja atpakaļ augšstāvā. Bet viņš bija dzirdējis pietiekami, lai saprastu, ka viņi, iespējams, atgriezīsies Berlīnē, un pats sev par pārsteigumu atskārta, ka nezina, ko par to lai domā.

Sirds dziļumos viņš atcerējās, ka viņam ļoti patika tur dzīvot, taču nu jau daudz kas būs mainījies. Karls un abi pārējie labākie draugi, kuru vārdus Bruno nespēja atminēties, viņu droši vien jau būs aizmirsuši. Vecāmāte bija mirusi, un no vecātēva nebija gandrīz nekādu ziņu -tēvs apgalvoja, ka viņam esot vecuma plānprātība.

Taču Bruno bija arī pieradis dzīvot Augš-vicā: viņam nebija iebildumu pret Lista kungu, viņš bija sadraudzējies ar Mariju ciešāk nekā Berlīnē, Grētelei joprojām bija kaut kāds posms, un viņa turējās no brāļa pa gabalu (un vairs nelikās esam tik Bezcerīgs Gadījums), un pēcpusdienu sarunas ar Šmuelu vienmēr iepriecināja Bruno.

Bruno nezināja, ko lai domā, bet nosprieda, ka samierināsies ar lēmumu bez sūdzēšanās, lai kāds tas arī būtu.

Dažas nedēļas it nekas nemainījās. Dzīve turpinājās parastajās sliedēs. Tēvs lielākoties uzturējās savā kabinetā vai otrpus žogam. Māte pa dienu bija ļoti klusa un briesmīgi bieži nosnaudās, turklāt ne tikai pēc pusdienām, bet pat pirms tām, un Bruno raizējās par viņas veselību, jo vēl nekad nebija redzējis, ka zāļu tiesai kādam būtu vajadzīgs tik daudz heresa. Grētele tupēja savā istabā un stundām pētīja laikrakstus un pie sienām piestiprinātās kartes un tad mazliet izkustināja spraudītes (Lista kungs bija ļoti apmierināts ar šo viņas nodarbi).

Bruno darīja tieši to, ko no viņa prasīja - neradīja nekādu jezgu -, un priecājās, ka viņam ir slepens draugs, par kuru neviens neko nezina.

Kādu dienu tēvs pasauca Bruno un Grēteli uz savu kabinetu un informēja, ka notikšot pārmaiņas.

- Apsēdieties, bērni, - viņš sacīja un norādīja uz abiem lielajiem ādas klubkrēsliem, kuros abiem tais reizēs, kad gadījās būt tēva kabinetā, parasti piekodināja nesēdēt, jo viņiem esot netīras ķepas. Tēvs apsēdās pie sava rakstāmgalda. - Mēs esam izlēmuši šo to mainīt.

- To sacīdams, viņš izskatījās mazliet nobēdājies. - Pasakiet man - vai esat te laimīgi?

- Jā, protams, tēvs, - Grētele atsaucās.

- Skaidrs, tēvs, - piebalsoja Bruno.

- Un jums nemaz nepietrūkst Berlīnes?

Bērni mirkli klusēja un pārmija skatienus, it kā prātojot, kurš no abiem uzticēs otram atbildi. - Nu, man tās ļoti pietrūkst, - Grētele beidzot atzinās. - Man nebūtu iebildumu, ja es atkal satiktu draugus.

Bruno pasmaidīja, domādams par savu noslēpumu.

- Draugi. - Tēvs piekrītoši palocīja galvu. - Jā, par to es bieži esmu domājis. Tev noteikti dažreiz ir vientuļi.

- Ļoti vientuļi, - Grētele apņēmīgi sacīja.

- Un tu, Bruno, - tēvs jautāja, palūkodamies uz zēnu.

- Vai tev pietrūkst tavu draugu?

- Nūjā, - viņš atteica, rūpīgi apsvērdams, ko teikt.

- Bet man šķiet, ka man kāda pietrūktu, lai kur es arī būtu. - Tā bija netieša atsauce uz Šmuelu, bet viņš negribēja ielaisties tālākos paskaidrojumos.

- Bet vai tu gribētu braukt atpakaļ uz Berlīni? Ja būtu tāda iespēja?

- Mums visiem? - Bruno gribēja zināt.

Tēvs dziļi nopūtās un papurināja galvu. - Mātei, Grē-telei un tev. Atpakaļ uz mūsu veco māju Berlīnē. Vai tev tas patiktu?

Bruno padomāja. - Nu man tas nepatiktu, ja tevis tur nebūtu, - viņš sacīja, un tas bija tiesa.

- Tu tātad labprātāk paliktu te kopā ar mani?

- Es labprātāk gribētu, lai mēs visi četri esam kopā, -viņš teica, negribīgi iekļaudams arī Grēteli. - Vai nu Berlīnē, vai Augš-vicā.

- Ak, Bruno! - Grētele aizkaitinātā balsī iesaucās, bet Bruno nezināja: vai māsa ar to domā, ka viņš varbūt sagandē plānus atgriezties, vai arī tāpēc, ka Bruno (pēc māsas domām) joprojām nepareizi izrunā viņu māju nosaukumu.

- Diemžēl šobrīd tas nebūs iespējams, - tēvs sacīja.

- Baidos, ka Fūrijs mani vēl neatbrīvos no komandanta pienākumiem. Bet māte domā, ka tagad būtu īstais brīdis, lai jūs trīs atgrieztos mājās un atkal apmestos tur, un kad es tā padomāju... - Viņš apklusa un palūkojās ārā pa logu, kur kreisajā pusē pavērās uz nometni. - Kad es tā pārlieku prātā, viņai varbūt ir taisnība. Varbūt te nav īstā vieta bērniem.

- Te ir simtiem bērnu, - Bruno iebilda, pat nepadomājis, pirms to sacīt. - Vienīgi viņi ir otrā žoga pusē.

Viņa piezīmei sekoja klusums, bet tas nebija parasts klusums - tāds, kāds ir tad, kad neviens vienkārši nerunā. Tas bija it kā ļoti skaļš klusums. Tēvs un Grētele cieši lūkojās uz Bruno, un viņš pārsteigumā pamirkšķināja acis.

- Ko tu ar to domāji, teikdams, ka tur ir simtiem bērnu? - tēvs jautāja. - Ko tu zini par tur notiekošo?

Bruno atvēra muti, lai atbildētu, bet raizējās, ka iekulsies nepatikšanās, ja atklās pārāk daudz. - Es viņus redzu pa savas istabas logu, - viņš beidzot atzinās. - Viņi, protams, ir ļoti tālu, bet izskatās, ka viņu ir simtiem. Visi svītrainās pidžamās.

- Svītrainās pidžamās, jā. - Tēvs pamāja ar galvu.

- Un tu viņus pēti, ja?

- Nu es esmu viņus redzējis, - Bruno izlaboja. - Neesmu pārliecināts, ka tas ir viens un tas pats.

Tēvs pasmaidīja. - Ļoti labi, Bruno, - viņš paslavēja.

- Un tev taisnība, tas nav viens un tas pats. - Viņš atkal saminstinājās, bet tad pamāja, kā pieņemot galīgo lēmumu.

- Nē, viņai ir taisnība, - tēvs skaļi sacīja, tomēr nelūkodamies ne uz Grēteli, ne Bruno. - Viņai ir pilnīga taisnība. Jūs jau tā te esat pārāk ilgi. Jums ir laiks doties mājās.

Un tā lēmums tika pieņemts. Tika nosūtīti rīkojumi iztīrīt māju, nomazgāt logus, nolakot kāpņu margas, izgludināt gultasveļu, saklāt gultas, un tēvs paziņoja, ka māte, Grētele un Bruno pēc nedēļas atgriezīšoties Berlīnē.

Bruno atskārta, ka negaida to ar tādu prieku, kā varētu domāt, un baidījās pavēstīt jaunumus Šmuelam.

Astoņpadsmitā nodaļa

Bruno izdomā pēdējo piedzīvojumu

Nākamajā dienā pēc tam, kad tēvs pateica, ka Bruno drīz atgriezīsies Berlīnē, Šmuela nebija parastajā vietā pie žoga. Ari aiznākamajā dienā viņš neparādījās. Trešajā dienā Bruno atnāca, bet neviens nesēdēja sakrustotām kājām uz zemes. Zēns nogaidīja desmit minūtes un jau taisījās griezties atpakaļ, ļoti noraizējies, ka būs jāaizbrauc no Augš-vicas, tā ari vairs nesatiekot savu draugu. Bet tad kāds punktiņš tālumā kļuva par krislīti un krislītis kļuva par cinīti, un cinītis kļuva par stāvu, un stāvs kļuva par puisēnu svītrainajā pidžamā.

Bruno atplauka smaidā, redzēdams, ka stāvs tuvojas, un, apsēdies zemē, izņēma no kabatas gabalu maizes un ābolu, ko bija slepus paņēmis līdzi Šmuelam. Bet nu viņš pat no attāluma ieraudzīja, ka draugs izskatās vēl nelaimīgāks kā parasti, un, pienācis pie žoga, viņš nepasniedzās pēc ēdamā tik dedzīgi kā vienmēr.

- Man jau likās, ka tu vairs nenāksi, - Bruno pārmeta. - Es te biju vakar un arī aizvakar, bet tevis nebija.

- Piedod, - Šmuels atvainojās. - Kaut kas atgadījās.

Bruno paskatījās uz viņu un samiedza acis, mēģinādams uzminēt, kas tas varētu būt. Viņš prātoja, vai

Šmuelam varbūt ari ir pateikts, ka Bruno brauks mājās; tādas sagadīšanās galu galā mēdz notikt - Bruno un Šmuelam taču ari dzimšanas diena ir vienā dienā.

- Nu? - Bruno jautāja. - Kas ir atgadījies?

- Tētis... Mēs nevaram viņu atrast.

- Nevarat atrast? Tas ir ļoti savādi. Tu gribi teikt, ka viņš ir pazudis?

- Laikam, - Šmuels sacīja. - Pirmdien viņš vēl bija, bet tad aizgāja strādāt kopā ar citiem vīriešiem, bet neviens no viņiem nav atgriezies.

- Un viņš tev nav uzrakstījis vēstuli? - Bruno brīnījās. - Vai atstājis zīmīti, kurā teikts, kad viņš būs atpakaļ?

- Nē, - Šmuels bēdājās.

- Cik savādi, - Bruno sprieda. - Vai esi viņu meklējis? -Viņš pēc brītiņa pajautāja.

- Protams, ka meklēju. - Šmuels nopūtās. - Es izdarīju to, par ko tu vienmēr stāsti. Es pētīju.

- Un nekur nebija ne miņas?

- Nekā.

- Nu, tas ir ļoti jocīgi, - Bruno atzina. - Bet es domāju, ka noteikti ir kāds vienkāršs izskaidrojums.

- Un kāds tas būtu? - gribēja zināt Šmuels.

- Domāju, ka viņus aizveda strādāt uz citu pilsētu un viņiem tur dažas dienas jāpaliek, kamēr darbs būs padarīts. Un pasts šeit arī nestrādā labi. Viņš noteikti drīz vien būs atpakaļ.

- Cerams, - Šmuels sacīja; izskatījās, ka viņš tūlīt sāks raudāt. - Nezinu, ko lai mēs bez viņa darām.

- Es varētu pajautāt tēvam, ja gribi, - Bruno piesardzīgi ieminējās, cerēdams, ka Šmuels neatbildēs piekrītoši.

- Man tā neliekas laba doma, - Šmuels pretojās, bet, liekot Bruno vilties, nenoraidīja tādu piedāvājumu pavisam.

- Kāpēc gan ne? - Bruno neatstājās. - Tēvs ļoti daudz zina par dzīvi žoga otrā pusē.

- Man liekas, ka kareivjiem mēs nepatīkam, - Šmuels atzinās. - Nē, - viņš piebilda, pūlēdamies iesmieties, - es zinu, ka mēs viņiem nepatīkam. Viņi mūs ienīst.

Bruno pārsteigumā apstulba. - Esmu pārliecināts, ka viņi jūs neienīst.

- Ienīst gan, - Šmuels apgalvoja un paliecās uz priekšu, samiedzis acis un dusmās sakniebis lūpas. - Bet tas nekas, jo es arī viņus ienīstu. Es viņus ienīstu, - viņš uzsvēra.

- Bet manu tēvu taču tu neienīsti, ko? - Bruno pajautāja.

Šmuels iekoda lūpā un neatbildēja. Viņš jau neskaitāmas reizes bija redzējis Bruno tēvu un nesaprata, kā tādam cilvēkam var būt tik draudzīgs un laipns dēls.

- Nu vienalga, - Bruno pēc pienācīga klusuma brīža sacīja, jo nevēlējās turpināt šo tematu. - Man arī ir tev kaut kas sakāms.

- Tiešām? - Šmuels cerīgi pacēla acis.

- Jā. Es braukšu atpakaļ uz Berlīni.

Šmuelam pārsteigumā palika vaļā mute. - Kad? - viņš jautāja, balsij mazliet aizķeroties rīklē.

- Vispār šoceturtdien, - Bruno atbildēja. - Bet mēs brauksim prom sestdien. Pēc pusdienām.

- Un uz cik ilgu laiku?

- Es domāju, ka uz visiem laikiem. Mātei Augš-vicā nepatīk, viņa saka: šeit neesot īstā vieta, kur audzināt divus bērnus, tāpēc tēvs paliks te strādāt, jo Fūrijām ir padomā lielas lietas viņa labā, bet mēs pārējie atgriezīsimies mājās.

Viņš sacīja “mājās”, kaut ari vairs nebija pārliecināts, kur tad īsti ir mājas.

- Tad jau es tevi vairs neredzēšu? - Šmuels noskuma.

- Nu kādu dienu redzēsi, - Bruno apgalvoja. - Tu varētu atbraukt uz Berlīni brīvdienās. Tu taču nevari te palikt uz mūžu. Vai ne?

Šmuels papurināja galvu. - Laikam jau ne, - viņš bēdīgi noteica. - Kad tu būsi prom, man vairs nebūs, ar ko parunāties.

- Nē, - Bruno piekrita. Gribējās vēl piebilst: “Man arī tevis pietrūks, Šmuel,” bet viņš mazliet kaunējās tā sacīt. - Tad rīt pagaidām būs pēdējā reize, kad mēs redzēsimies, - viņš turpināja. - Mums būs jāatvadās. Es mēģināšu tev atnest kaut ko īpaši garšīgu.

Šmuels pamāja, bet nespēja atrast vārdus, kas izteiktu viņa skumjas.

- Kaut mēs varētu kopā paspēlēties, - Bruno pēc ilga klusuma brīža sacīja. - Kaut vienu reizi. Lai to atcerētos.

- Es ari to vēlētos, - Šmuels piekrita.

- Mēs sarunājamies jau vairāk nekā gadu, bet ne reizes nevarējām paspēlēties. Un vai zini, kas vēl? - viņš iejautājās. - Es pa savas istabas logu visu laiku skatos, kur tu dzīvo, bet nekad pats neesmu redzējis, kā tur ir.

- Tev nepatiktu, - Šmuels apgalvoja. - Pie tevis ir daudz jaukāk.

- Es, vienalga, gribētu, kaut būtu redzējis.

Šmuels mazliet padomāja, tad pasniedzies satvēra

stieples un mazliet pacēla tās - tik daudz, ka pa šķirbu varētu izlīst mazs puika, augumā varbūt tik liels kā Bruno.

- Nu? - Šmuels jautāja. - Tad nāc un paskaties!

Bruno pamirkšķināja acis un padomāja. - Diez vai

man to atļaus, - viņš šaubījās.

- Tev jau droši vien ari neļauj katru dienu nākt šurp un runāties ar mani, - Šmuels aizrādīja. - Bet tu, vienalga, tā dari, vai ne?

- Bet man būs nepatikšanas, ja mani pieķers. - Bruno bija pārliecināts, ka ne mātei, ne tēvam tas nepatiktu.

- Tas tiesa, - Šmuels piekrita, atkal nolaida žoga stieples un asaru pilnām acīm lūkojās zemē. - Tad jau satiksimies rit un atvadīsimies.

Kādu bridi zēni nerunāja. Pēkšņi Bruno kaut kas iešāvās prātā.

-Ja nu... - viņš iesāka un, bridi apdomājies, ļāva plānam pieņemt skaidrākas aprises. Viņš pielika roku pie galvas un pataustīja pakausi, kur kādreiz bija mati, bet tagad tikai lāgā neatauguši rugāji. - Vai atceries, kā tu teici, ka es izskatoties pēc tevis? - viņš jautāja. - Kopš man noskuva galvu?

- Tikai resnāks, - Šmuels piekrita.

- Nu, ja jau tā tas ir, - Bruno turpināja, - un ja man ari būtu svītraina pidžama, tad es varētu atnākt ciemos un neviens neko neuzzinātu.

Šmuels atplauka un plati pasmaidīja. - Domā? Vai tu to darītu?

- Protams, - Bruno līksmoja. - Tas būtu lielisks piedzīvojums. Mūsu pēdējais piedzīvojums. Beidzot es varētu kaut ko izpētīt.

- Un tu varētu man palīdzēt meklēt tēti, - Šmuels ierosināja.

- Kāpēc gan ne? Mēs pastaigāsim apkārt un paraudzīsim, vai varam atrast kādus pierādījumus. Tas pētniecībā vienmēr ir gudrs paņēmiens. Vienīgā problēma ir - kur dabūt lieku svītraino pidžamu.

Šmuels papurināja galvu. - Tas ir nieks. Tādas ir vienā būdā. Es varu paņemt vienu mana izmēra pidžamu un atnest šurp. Tad tu pārģērbtos un mēs varētu meklēt tēti.

- Brīnišķīgi! - Bruno aizrāvies sauca. - Sarunāts.

- Tiksimies rīt šajā pašā laikā.

- Tikai šoreiz nekavē, - Bruno piekodināja un piecēlies nopurināja putekļus. - Un neaizmirsti svītraino pidžamu.

Tajā pēcpusdienā abiem zēniem bija pacilāts garastāvoklis. Bruno iztēlojās gaidāmo lielisko piedzīvojumu un iespēju pirms aizbraukšanas uz Berlīni beidzot paskatīties, kas patiesībā ir žoga otrā pusē, un priecājās par ekspedīciju, bet Šmuels cerēja, ka viņam palīdzēs sameklēt tēti. Kopumā plāns likās ļoti saprātīgs, un tas bija labs veids, kā atvadīties.

Deviņpadsmitā nodaļa Kas notika nākamajā dienā

Nākamā diena-piektdiena-bija kārtējā lietainā diena. Kad Bruno no rīta pamodās, viņš palūkojās pa savu logu un vīlies ieraudzīja, ka laukā gāž lietus. Ja viņiem ar Šmuelu taisni todien nebūtu pēdējā iespēja pabūt kopā un nebūtu sarunāts ārkārtīgi aizraujošs piedzīvojums, kas būs vēl aizraujošāks tāpēc, ka vajadzēs pārģērbties, Bruno būtu atmetis plānam ar roku un nogaidījis līdz kādai pēcpusdienai nākamajā nedēļā, kad nebūtu ieplānots nekas cits.

Taču laiks ritēja, un viņš tur neko nevarēja padarīt. Galu galā bija vēl tikai rīts, un līdz vēlai pēcpusdienai vēl daudz kas varēja notikt - tieši tad zēni vienmēr satikās. Līdz tam lietus noteikti mitēsies.

Rīta mācībstundās pie Lista kunga Bruno skatījās laukā, bet lietus ij netaisījās pārstāt un pat skaļi bungoja pa logu. Ēdot pusdienas, viņš vērās laukā pa virtuves logu, un lietus tiešām tā kā sāka mitēties, aiz viena melna mākoņa pat tā kā paspīdēja saule. Pēcpusdienā viņš vērās laukā vēstures un ģeogrāfijas nodarbību laikā -lietus gāza kā vēl nekad un draudēja izsist pat rūtis.

Par laimi, lietusgāze rimās ap to laiku, kad Lista kungs posās prom, un tā Bruno uzvilka zābakus un smago lietusmēteli, nogaidīja, kamēr ceļš ir brīvs, un izgāja ārā.

Zem zābakiem plakšķēja dubļi, un Bruno šī pastaiga iepatikās vēl vairāk par visām iepriekšējām. Ik uz soļa draudēja briesmas paklupt un nokrist, tomēr Bruno nenokrita un palika kājās pat visslidenākajā vietā, kur viņš pacēla kreiso kāju un zābaks palika iestidzis dubļos, bet kāja izmuka laukā.

Viņš paskatījās augšup debesīs un, kaut arī tās vēl aizvien bija ļoti tumšas, nosprieda, ka šai dienai lietavu droši vien jau būs gana un ka šopēcpusdien viss izdosies. Protams, pēc atgriešanās mājās būs grūti izskaidrot, kāpēc viņš ir tik netīrs, bet tad jau varēs izlocīties, sakot, ka viņš ir tipisks puika, kā vienmēr apgalvoja māte; droši vien pārāk lielu nepatikšanu nebūs. (Pēdējās dienas māte bija īpaši priecīga, jo visas kastes ar viņu mantām pamazām cieši aizslēdza un iekrāva furgonā, lai nosūtītu uz Berlīni.)

Kad Bruno ieradās, Šmuels viņu jau gaidīja, bet pirmo reizi nesēdēja sakrustotām kājām, lūkodamies putekļainajā zemē, - viņš stāvēja, atspiedies pret žogu.

- Sveiks, Bruno, - viņš ierunājās, redzot draugu nākam.

- Sveiks, Šmuel, - Bruno atņēma.

- Nebiju pārliecināts, ka mēs vēl redzēsimies - lietus dēļ un vispār... Man likās, ka tev varbūt būs jāpaliek iekšā.

- Vienu brīdi tā izskatījās, - Bruno piekrita. - Jo bija tik slikts laiks.

Šmuels pamāja un pastiepa Bruno pretī rokas - viņam no prieka pavērās mute. Draugs bija atnesis svītrainas pidžamas bikses, svītrainu pidžamas jaku un tādu pašu svītrainu cepuri, kāda bija galvā pašam. Drēbes neizskatījās īpaši tīras, bet tas bija maskēšanās tērps, un Bruno zināja, ka labiem pētniekiem vienmēr ir mugurā pareizās drēbes.

- Vai tu vēl gribi man palīdzēt atrast tēti? - Šmuels jautāja, un Bruno žigli pamāja.

- Protams! - Bruno izsaucās, kaut ari, pēc viņa domām, Šmuela tēta meklēšana nebija tik svarīga kā izredzes izpētīt pasauli žoga otrā pusē. - Es tevi nepievilšu.

Šmuels pacēla žoga apakšmalu un iedeva Bruno drēbes, sargādamies, lai tās nesaskartos ar dubļaino zemi.

- Paldies, - Bruno pateicās un pakasīja durstīgo pakausi, nesaprazdams, kāpēc nav paņēmis līdzi maisiņu, kurā salikt savu apģērbu. Zeme te bija tik netīra, ka drānas būs pagalam, ja tās vienkārši noliks tepat. Viņam nebija izvēles. Viņš varēja vai nu atstāt drēbes te līdz vēlākam laikam un samierināties, ka tās būs galīgi dubļainas, vai ari atcelt visu pasākumu - bet par to, kā zināms ikvienam ievērības cienīgam pētniekam, nevarēja būt ne runas.

- Pagriezies, - Bruno sacīja, norādīdams uz draugu, kas, juzdamies neērti, stāvēja turpat. - Es negribu, ka tu skaties.

Šmuels pagriezās, un Bruno novilka mēteli un nolika to zemē, cik vien saudzīgi spēdams. Tad viņš novilka kreklu, notrīcēja no aukstuma un uzvilka pidžamas augšdaļu. Velkot to pāri galvai, viņš, kā par nelaimi, ievilka elpu; drēbes nepatīkami oda.

- Kad tās pēdējo reizi mazgāja? - viņš uzsauca, un Šmuels pagriezās.

- Nezinu, vai tās vispār kādreiz ir mazgātas, - draugs atzinās.

- Aizgriezies! - Bruno iebrēcās, un Šmuels darīja, kā likts. Bruno atkal paskatījās pa labi un pa kreisi, bet neviena nebija, kas skatītos, tāpēc viņš sāka sarežģīto uzdevumu - novilkt bikses, stāvot uz vienas kājas. Bija ļoti dīvaina sajūta vilkt nost bikses klajā laukā, un Bruno nevarēja iedomāties, ko par viņu nodomātu, ja kāds to redzētu, taču beigu beigās viņam ar lielām pūlēm izdevās to paveikt.

- Tā, - viņš noteica, - tagad vari griezties atpakaļ.

Šmuels pagriezās tajā brīdī, kad Bruno pabeidza savu

pārģērbšanos, uzliekot galvā strīpainās drēbes cepuri. Šmuels pamirkšķināja acis un pakratīja galvu. Tas bija gluži neparasti. Ja Bruno būtu bijis tikpat izkāmējis kā zēni Šmuela žoga pusē un arī tikpat bāls, tad būtu grūti viņus atšķirt. Viņi patiešām bija (Šmuels nodomāja) gandrīz vienādi.

- Vai zini, ko tas man atgādina? - Bruno pajautāja, bet Šmuels papurināja galvu.

- Ko tad? - viņš vaicāja.

- Tas man atgādina vecomāti, - Bruno sacīja. - Atceries, es tev par viņu stāstīju. Par to vecomāti, kas nomira.

Šmuels pamāja; viņš atcerējās, jo Bruno visu gadu bija bieži stāstījis par vecomāti un par to, kā viņu mīlējis un kā vēlētos, kaut būtu viņai biežāk rakstījis, pirms viņa nomira.

- Tas man atgādina ludziņas, ko viņa iestudēja kopā ar Grēteli un mani, - Bruno stāstīja un novērsās, atminēdamies to laiku Berlīnē - vienas no nedaudzajām atmiņām, kas nebija izgaisušas. - Tas man atgādina, kā viņai vienmēr atradās īstais kostīms. Ja tev mugurā ir īstais tērps, tu jutīsies kā tas, ko tēlo, viņa vienmēr teica.

Un to taču es laikam tagad daru, vai ne? Es izliekos, ka esmu cilvēks no otras žoga puses.

- Tas ir, žīds, - izlaboja Šmuels.

-Jā, - Bruno piekrita, mulsi pamīņādamies. - Pareizi.

Šmuels norādīja uz Bruno kājām un smagajiem zābakiem, ko zēns bija uzvilcis mājās. - Tev būs jāatstāj arī tie, - viņš aizrādīja.

Bruno šausmās sastinga. - Bet dubļi? Tu taču negribi, lai es eju basām kājām!

- Citādi tevi atpazīs, - Šmuels paskaidroja. - Tev nav izvēles.

Bruno nopūtās, bet zināja, ka draugam ir taisnība, tāpēc noāva zābakus un zeķes un nolika blakus drēbju kaudzītei zemē. Sākumā bija briesmīgi nolikt kāju tādos dubļos; pēdas iegrima līdz potītēm, un katru reizi, paceļot kāju, kļuva vēl ļaunāk. Bet tad viņam tas sāka iepatikties.

Šmuels pasniedzās lejup un pacēla žoga malu, bet necik augstu to pacelt nevarēja, tāpēc Bruno neatlika nekas cits kā līst, un svītrainā pidžama pilnīgi sasmērējās ar dubļiem. Paskatījies uz sevi, zēns iesmējās. Viņš vēl nekad mūžā nebija bijis tik netīrs, bet sajūta bija lieliska.

Šmuels ari pasmaidīja, un abi zēni bridi mulsi stāvēja blakus, jo nebija pieraduši atrasties vienā žoga pusē.

Bruno ļoti gribējās apskaut Šmuelu, lai draugs zinātu, cik ļoti Bruno viņš patīk un cik ļoti viņam pagājušajā gadā patika abu sarunas.

Šmuelam arī ļoti gribējās apskaut Bruno, lai pateiktos par viņa lielo laipnību un dāvāto ēdienu, un to, ka viņš palīdzēs meklēt tēti.

Bet abi tomēr neapskāvās, tikai devās prom no žoga uz nometni pa to pašu ceļu, ko Šmuels jau gandrīz gadu gāja katru dienu - kad izdevās izbēgt kareivju acīm un tikt uz vienīgo vietu Augš-vicā, ko laikam nesargāja visu laiku, - vietu, kur viņam paveicās sastapt tādu draugu kā Bruno.

Drīz abi bija atnākuši. Bruno izbrīnā iepleta acis, ieraudzījis apkārtni. Savā iztēlē viņš bija iedomājies, ka visās būdās mitinās laimīgas ģimenes, ka dažas vakaros sēž ārā šūpuļkrēslos un vērpj stāstus par to, kā bērnībā viss bija daudz labāk un kā bērni tolaik cienīja vecākus cilvēkus un neuzvedās kā mūslaiku knēveļi. Viņš bija iedomājies, ka šejienes zēni un meitenes iet dažādos pulciņos, spēlē tenisu vai futbolu, zīmē uz zemes kvadrātiņus un lec klasītes.

Viņš bija iedomājies, ka centrā ir veikals un varbūt kāda maza kafejnīca, tāda kā tās, ko viņš bija redzējis Berlīnē. Viņš bija prātojis, vai te varētu būt arī augļu un dārzeņu tirgotava.

Izrādījās, ka tā visa, ko viņš bija iztēlojies... nav.

Pieaugušie nesēdēja šūpuļkrēslos uz lieveņiem.

Un bērni nespēlējās.

Un nebija ne augļu un dārzeņu tirgotavas, ne arī tādas kafejnīcas, kādas Bruno bija redzējis Berlīnē.

Bija tikai daudz cilvēku; viņi bariņos sēdēja kopā, lūkojās zemē un izskatījās šausmīgi skumji. Visi kā viens bija briesmīgi tievi un ar iegrimušām acīm, un visiem bija noskūtas galvas, liekot Bruno domāt, ka varbūt arī šejieniešus ir apsēdušas utis.

Vienā stūri Bruno ieraudzīja trīs kareivjus, kas laikam uzraudzīja apmēram divdesmit vīriešus. Kareivji kliedza uz sapulcētajiem, un daži no tiem bija nokrituši uz ceļiem un tā ari palika, saķēruši galvu rokās.

Otrā stūri viņš ieraudzīja vēl citus kareivjus, kas tāpat vien stāvēja un smējās, un pētīja savu šauteņu stobrus, mērķēdami uz visām pusēm, bet nešaudami.

Vispār visur, kur vien Bruno paskatījās, bija redzami tikai divu veidu cilvēki - vai nu priecīgi, smejoši, kliedzoši kareivji uniformās, vai ari nelaimīgi, raudoši cilvēki svītrainās pidžamās, kuri pārsvarā tikai blenza tukšumā, it kā patiesībā gulētu.

- Man te laikam nepatīk, - Bruno pēc brīža nosprieda.

- Man ari ne, - Šmuels piekrita.

- Man liekas, ka vajadzētu iet mājās, - Bruno ieminējās.

Šmuels apstājās un palūkojās draugā. - Bet tētis? - Tu teici, ka palīdzēsi man viņu atrast.

Bruno apdomājās. Viņš bija draugam to apsolījis un nebija no tādiem, kas netur doto vārdu, it īpaši tāpēc, ka šī bija pēdējā reize, kad viņi satikās. - Nu labi, - viņš piekāpās, kaut arī tagad vairs nejutās tik pārliecināts kā iepriekš. - Bet kur lai mēs meklējam?

- Tu teici, ka mums jāatrod pierādījumi, - Šmuels atgādināja; viņš jutās sarūgtināts, jo domāja - kurš tad viņam palīdzēs, ja ne Bruno?

- Jā, pierādījumi. - Bruno pamāja ar galvu. - Tev taisnība. Sāksim meklēt.

Tā nu Bruno turēja doto vārdu, un abi puisēni pusotru stundu apstaigāja nometni, meklējot pierādījumus. Viņi īsti nezināja, ko meklē, bet Bruno laiku pa laikam apgalvoja, ka labs pētnieks zināšot, kas ir pierādījums, kad to atradīšot.

Bet viņi neatrada pilnīgi neko, kas varētu dot kādu norādi par Šmuela tēta pazušanu, un nu jau sāka sabiezēt tumsa.

Bruno palūkojās augšup debesīs; izskatījās, ka atkal varētu sākt līt. - Piedod, Šmuel, - viņš beidzot sacīja.

- Man žēl, ka neatradām nekādus pierādījumus.

Šmuels skumīgi pamāja. Viņš nejutās īpaši pārsteigts. Viņš arī nebija īpaši cerējis, ka kaut ko atradīs. Bet, vienalga, bija jauki, ka draugs bija atnācis paskatīties, kur Šmuels dzīvo.

- Man šķiet, ka tagad jāiet mājās, - izlēma Bruno.

- Vai atnāksi man līdzi līdz žogam?

Šmuels atvēra muti, lai atbildētu, bet tajā pašā brīdī atskanēja skaļš svilpiens un desmit kareivji - vairāk, nekā Bruno jebkad bija redzējis vienkopus - aplenca to nometnes daļu, kur stāvēja arī Bruno un Šmuels.

- Kas notiek? - Bruno čukstus jautāja. - Kas tagad būs?

- Tā dažreiz notiek, - Šmuels paskaidroja. - Viņi liek maršēt.

- Maršēt! - Bruno bija satriekts. - Es nevaru maršēt. Man jāiet mājās vakariņās. Šovakar būs rostbifs.

- Kuš... - Šmuels pielika pie lūpām pirkstu. - Nesaki neko, citādi viņi sadusmosies.

Bruno sarauca uzacis, bet jutās atvieglots, jo tagad kopā pulcējās visi cilvēki strīpainajās pidžamās, kuri atradās šajā nometnes pusē. Vairumu stūma kareivji, un viņi ar Šmuelu palika apslēpti vidū, kur viņus nevarēja redzēt. Viņš nezināja, kāpēc visi izskatās tik nobijušies, jo maršēšana taču nebija nekas tik briesmīgs, un gribēja pačukstēt viņiem, ka viss ir kārtībā, ka tēvs ir komandants, un, ja jau viņš grib, lai tā dara, tad tas noteikti nav nekas slikts.

Atkal noskanēja svilpes, un tagad visi - apmēram simts - kopā sadzītie cilvēki sāka lēni maršēt; Bruno un Šmuels joprojām bija iespiesti vidū. Kaut kur aizmugurē izcēlās kņada, jo tur laikam daži negribēja maršēt, bet Bruno bija par mazu, lai saskatītu, kas notiek, un tad tikai izdzirda skaļus blīkšķus, it kā šāvienus, bet nesaprata, kas tas īsti bija.

- Vai jāmaršē ilgi? - viņš čukstus prasīja, jo nu jau sāka justies ļoti izsalcis.

- Nedomāju vis, - Šmuels teica. - Nekad neesmu redzējis nevienu no tiem, kas jau maršējuši. Bet es nedomāju, ka būs ilgi.

Bruno sarauca uzacis. Viņš pavērās debesīs, un tūlīt atkal atskanēja skaļš blīkšķis, šoreiz pērkona dārds, un debesis strauji satumsa vēl vairāk, kļuva gandrīz melnas, un sāka gāzt vēl stiprāks lietus nekā no rīta. Bruno uz bridi pievēra acis un ļāva ūdens straumītēm plūst sev pāri. Atvēris acis, Bruno redzēja, ka pats vairs pat īsti nemaršē, jo viņu velk līdzi pārējie, un viņš juta tikai pa visu augumu izsmērētos dubļus un ādai pielipušo slapjo pidžamu, un ilgojās, kaut būtu mājās un noskatītos visu no attāluma, nevis būtu pašā notikumu centrā.

- Nu viss, - viņš sacīja Šmuelam. - Es te ārā saaukstēšos. Man jāiet mājās.

Bet, pat to sakot, viņš gluži neviļus uzkāpa pa kaut kādām kāpnēm un, iedams tālāk, juta, ka lietus vairs nelīst, jo nu visi drūzmējās garā telpā, kur bija brinum silti un kas laikam bija ļoti labi uzcelta, jo nekur neie-spraucās ne pilīte. Vispār likās, ka iekšā netiek pat gaiss.

- Nu, tas vismaz ir kaut kas, - viņš nopriecājās, ka vismaz uz dažām minūtēm ir paglābies no negaisa. - Laikam mums jāpagaida tepat, kamēr lietus mitēsies, un tad es varēšu iet mājās.

Šmuels cieši piespiedās Bruno un baiļpilni lūkojās viņā.

- Man žēl, ka neatradām tavu tēti, - Bruno sacīja.

- Tas nekas, - Šmuels noteica.

- Un man žēl, ka mēs nevarējām pa īstam paspēlēties, bet, kad tu atbrauksi uz Berlīni, tad mēs to izdarīsim. Un es tevi iepazīstināšu ar... Ak, kā nu viņus tur sauca? -viņš sev jautāja un sapīka, jo tie trīs taču bija viņa labākie draugi uz mūžu, bet tagad izrādījās pagaisuši no atmiņas. Viņš nespēja atcerēties nevienu vārdu un nespēja iztēloties viņu sejas.

- Patiesībā, - Bruno teica, - nav svarīgi, vai es viņus atceros vai ne. Viņi šā vai tā vairs nav mani labākie draugi. - Viņš paskatījās lejup un izdarīja kaut ko sev neraksturīgu - saņēma Šmuela sīciņo plaukstu un cieši paspieda. - Tu esi mans labākais draugs, Šmuel. Mans labākais draugs uz mūžu.

Var būt, ka Šmuels atvēra muti, lai kaut ko atbildētu, bet Bruno neko nedzirdēja, jo tieši tajā brīdī visi sanākušie skaļi noelsās, tāpēc ka telpas vienā galā pēkšņi aizkrita durvis, un no ārpuses bija saklausāma asa, metāliska skaņa.

Bruno pacēla vienu uzaci, jo nesaprata, ko tas viss nozīmē, bet nosprieda, ka tas noteikti darīts tāpēc, lai iekšā nelītu lietus un neviens nesaaukstētos.

Tad telpā iestājās tumsa, bet, par spīti juceklim, Bruno joprojām turēja Šmuela roku un ne par ko uz pasaules nebūtu ar mieru to atlaist.

Divdesmitā nodaļa

Pēdējā nodaļa

Pēc tam par Bruno neviens vairs nekad neko nebija dzirdējis.

Pēc vairākām dienām, kad kareivji jau bija pārmeklējuši māju un parādījuši pazudušā zēna fotogrāfiju visās tuvējās pilsētiņās un ciematos, viens no viņiem uzgāja pie žoga palikušo drēbju kaudzīti un Bruno zābakus. Viņš atstāja visu, kā ir, un aizgāja pakaļ komandantam; tas izpētīja apkārtni un palūkojās pa kreisi un pa labi tāpat, kā bija palūkojies Bruno, taču neparko nespēja saprast, kas noticis ar dēlu. Varēja domāt, ka tas ir vienkārši nozudis no zemes virsas un atstājis tikai drēbes.

Māte neatgriezās Berlīnē tik ātri, kā bija cerējusi. Viņa palika Augš-vicā vēl vairākus mēnešus un gaidīja kādas ziņas no Bruno, līdz kādu dienu piepeši iedomājās, ka varbūt viņš ir devies mājās viens pats, tāpēc nekavējoties atgriezās vecajā mājā, gandrīz pārliecināta, ka ieraudzīs viņu sēžam uz sliekšņa un gaidām.

Protams, Bruno tur nebija.

Grētele atgriezās Berlīnē kopā ar māti un daudzas stundas palika savā istabā raudādama, taču nevis tāpēc, ka bija aizmetusi visas savas lelles, un nevis tāpēc, ka bija atstājusi Augš-vicā savas kartes, bet tāpēc, ka viņai tik ļoti pietrūka Bruno.

Tēvs vēl gadu palika Augš-vicā, un visi kareivji sāka viņu ienīst, jo viņš tos bez žēlastības izkomandēja. Ik vakaru viņš devās gulēt, domājot par Bruno, un ik rītu modās, domājot par viņu. Kādu dienu viņš izdomāja, kas varbūt varēja būt noticis, un aizgāja uz to vietu pie žoga, kur pirms gada bija atrasta drēbju kaudzīte.

Tajā vietā nebija nekā īpaša vai citāda, bet tad viņš arī mazliet papētīja un atklāja, ka žoga pamatne te nav tik kārtīgi piestiprināta pie zemes kā citur un ka stieples var pacelt tik augstu, lai pa apakšu cauri spētu izlīst neliela auguma cilvēks (piemēram, mazs zēns). Viņš palūkojās tālumā un visu loģiski, soli pa solim, apdomāja, un tad atklāja, ka kājas vairs neklausa, it kā nespēdamas vairs noturēt ķermeņa smagumu, un beigu beigās viņš sēdēja zemē gandrīz tādā pašā pozā, kā Bruno bija sēdējis gandrīz gadu katru pēcpusdienu - vienīgi viņš nesakrustoja kājas.

Vēl pēc dažiem mēnešiem Augš-vicā ieradās citi kareivji un tēvam pavēlēja doties viņiem līdzi, bet viņš gāja nepretodamies un ar prieku, jo viņam jau bija gluži vienaldzīgi, ko ar viņu dara.

Tā beidzas stāsts par Bruno un viņa ģimeni. Tas viss, protams, notika senos laikos, jo tagad nekas tāds vairs neatgadītos.

Ne jau nu mūsdienās, mūsu laikmetā.

Content

Boins Džons Puisēns svītrainā pidžamā

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa Vīna pudele

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa