Auseklis Uldis

Putnu ceļš. Latviešu rakstnieku stāsti un pasakas bērniem. Pirmais gads.

PUTNU CEĻŠ

LATVIEŠU RAKSTNIEKU STĀSTI UN PASAKAS BĒRNIEM

PIRMAIS GADS

STĀSTI

.

Andra Neiburga

SPĪDĒJA SAULE

Es dodos mājup. Eju pa Pārdaugavu un brīnos, kā manu acu priekšā pazūd kāds iekopts skvērs, kā dažas jaunas, bezpersoniskas mājas vietā parādās nomelnējusi dēļu būdele. Gar pagalmiem atkal paceļas sen nojauktie žogi, tukšākas un klusākas kļūst ielas. Es esmu pie Āgenskalna tirgus, ir sešdesmito gadu sākums, vasaras vidus. Tepat, tepat jau es dzīvoju.

Pie tirgus ieejas, galvu auzu tarbā iebāzis, stāv ratos iejūgts zirdziņš, zivju nodaļā var brīvi nopirkt sarkanos ikrus. Es izspraucos cauri garu garajai miltu rindai, mirkli apstājos pie bulciņu stenda ar visgardāko un kārotāko kakao pasaulē.

Izeju cauri puķu tirdziņam, tad pāri ielai, garām «Vovkas sētai», cauri dārziņam, vēl daži soļi — un es esmu mājās.

Tā ir visparastākā Pārdaugavas īres māja — četri stāvi, mūra sienas, mazi lodziņi un dzeltena, nolupusi fasāde. Parādes durvis bērna rokām veras tik smagi, skan griezīgi žēla čīkstoņa, es iespraucos iekšā, un atspere aizcērt durvis aiz manis ar briesmīgu troksni — blākš!

Pēc ielas trokšņa un spilgtās saules gaismas mani apņem tumsa un klusums. Mūsu trepēs vienmēr ir drēgns. Pat vistveicīgākajās vasaras dienās, kad lielais, sarkanais Āģltis versmo kā pārkaitēta krāsns, kad tirgus laukums čurkst kā karsta panna, šeit ienākušo sagaida vēsums. Ož pēc pagraba, kaķiem, pēc pankūkām un ceptiem sīpoliem, pēc visiem šis mājas iedzīvotājiem.

Es kāpju augšup pa daudzu kāju nodeldētajām trepēm, uzlieku roku uz margām un tūdaļ satrūkstos.

«Negrābsties gar lenteri!» es dzirdu mammas balsi. «Kādi tik tur nav turējušies!»

Jā, mammas nav lidzās, bet es paklausu. Lai kur es būtu — jaunceltnēs vai lepnos centra namos, klubos, teātros, slimnīcās vai stacijās, skolās, restorānos vai vasarnīcās —, visur mani pavada šis simtiem reižu dzirdētais, daudzinātais, atkartotais: negrābsties gar lenteri! Un es paklausīgi atrauju roku un slepus meklēju kabatlakatiņu.

Rau, pretī pa kāpnēm man klunkurē Cižiks, invalids. No- skrandis, netīrs, ziliem bārdas rugājiem noaugušu zodu. Viņš izplata ap sevi drausmīgu smārdu, un mēs, bērni, no viņa baidāmies. Viņš liekas pats elles izdzimums. Vakara krēslas stundās, kad mēs, spraugā starp diviem šķūnīšiem satupuši, stāstām cits citam par Zelta Kaju, par briesmīgo Sarkano Plašķi, par Melnajām Klavierem, Inta mums apgalvo, ka Cižiks esot pats Kaščejs — nemirstīgais. Ko tur var zināt! Tomēr — par spīti bailēm, bet varbūt tieši to dēļ — mēs, izdzirduši pazīstamo koka kājas klaudzonu, paejamies vecim pāris solīšu pretim un sveicinām, pieklājīgi palokot celīšus.

«Labdien!» dzidri izskan un atbalsojas trepēs bērna bal- stiņa.

«La-abdien, skaistulīt, esi sveicinātā, daiļā maijpuķīt!» Ci- žika atbilde ir vienmēr uz mata vienāda. Viņš to, burtiski, izdzied savā dīvainaja izloksnē, un krunkainajā ģīmī ir ņirdzīgs smīns. Saceļot gaisā kruķus ka melnus spārnus, viņš dīvaini paklanās.

Tas ir brīdis, kad jābēg!

Ko nagi nes, ārā, sētā, saulē! Un tur, lai pilnīgi izjustu savu varoņdarbu, vēl aizelsusies varu uzdziedāt:

«Hhjkhk, 4hjkhk, r«e Tbi 6mji, Ha «PoHTaHKe BoflKy iihji!»

Jā, Cižiks mums ir vesels piedzīvojums.

Es kāpju augstāk, lūk, jau redzams koridora logs, mus- sētas milzīgās liepas aizēnots, uz cementa grīdas un sienām virmo zaļi saules zaķīši. Un cauri tiem kā milzīga zivs iz- velbtām acīm un platu muti peld Altberga kundze. Papagaiļa spalva ka koša spura pie cepures, uz rokas tup Fēlikss, sabozies, purnu saverkšķijis mūžīgā neapmierinātības un nicinājuma grimase. Altberga kundze kādreiz strādājusi cirkā par kasieri, viņas virs bijis liels stiprinieks — ai, kādas svaru bumbas viņš mētājis! Tagad viņas vienīgais-pavadonis — vecs, diloņslims pērtiķis. Fēlikss ir nejauks. Saimnieces klātbūtnē uzvedas pieklājīgi, bet, kad mēs spēlējamies sēta, viņš tup uz savas palodzes otraja stāvā un rāda mums dibenu un, ja slikta oma, pat mēģina kādam uzčurāt uz galvas. Fui! Altberga kundze tad raud un baras, un met mums pa logu «Zelta atslēdziņu».

Sen, sen jau viņi abi atpūšas Mārtiņa kapos un, kazi, sapņo par talo Āfriku, kur visi pērtiķi ir veseli.

Švirkstēdama un čaukstēdama kā veca slota pa trepēm drāžas Mirdziņa. Dzeltena un izkaltusi, brīnums, cik ātri viņa kustas! Klusu Mirdziņa nestāv nekad.

«Par to jau, diesdievarrf, cilvēkam mute,» viņa saka. Un ņem katru satikto bērnu pie pogas, un tad nu jāatbild uz tūkstoš jautājumiem — par mammu, par papu un vai Krišonkulis atkal pilnā, un kas vakar bijuši par ciemiņiem, un vai omīte pērk kartupeļus pie valdības vai no privātiem? Ko es zinu, es nekā nezinu.

«Tie spekulanti ādu plēš nost!» kunkst Mirdziņa.

Mani tas neinteresē, nepacietība aug augumā, sētā iet vaļā «kazaki-razboiņiki», taču Mirdziņas sprēgāšanai nav gala, nav gala. Bet es esmu labi audzināta.

Pavisam reti trepēs var satikt Jānlšpapu. Nekad viņš neatbild mūsu sveicieniem, tāds drūms un jocīgs. Uzmet tik skatienu kā nepazīdams, ka nesaprazdams un aiziet. Melns, garš mētelis, astoņstūraina naģene. Viņa seju, izņemot tumšās, nespodrās acis, nevaru atcerēties. Kādudien Jānlšpapa dzīvoklī notiek kas briesmīgs, lielie par to runā čukstus, un tik vien varu saklausīt, ka Jānīšpaps esot milicija, bet Janitis slimnīcā un nez kā vēl būšot.

«Vot tebe na,» dusmīgi pukst mana oma, bet acis viņai asaras un strupais deguns saraudāts slapjš un sarkans, «es jau viņai teicu, jau teicu …»

Nekad mēs vairs Jāniti neredzam.

Re, nu nāk pa trepēm Toļika tēvs! Tram-taram! Tram-taram! Viņš ir virsnieks. Stalts, vienmēr laipns un smaidošs.

«Armijā, policejā un pastā jau visi tādi štremi,» saka oma. Viņa zina — pirmais vīrs viņai bijis cara virsnieks, otrais pastmeistars. Omā vēl dzīva tālaika ģimnāzistu jūsma par formas tērpu un spīdīgām pogām.

Lai nu kāds būtu tēvs, bet Toļiks ir bezkaunīgs puišelis, reiz sētā viņš nosauc mani par fašistu cūku. Es nesaku neko, tik birdinu asaras, toties atbildēt zina Bukstānu Ingus. Un nu pagalmā nobriest liela mēroga politisks konflikts, mirkli izveidojas divas naidīgas nometnes. Vecākie puikas, dusmās iekaisuši, lien kauties, sīkie maisās pa kājām, neko nesaprazdami, meitenes spiedz malā. Troksnis un kņada, putekļi saceļas līdz ceturtam stāvam, puikām ģīmji drīz dubļaini — tur asaras un sviedri sajaukušies ar sētas pelēkajām smiltīm.

Viss, protams, pateicoties meitenēm, nonāk lielajiem ausīs un ari Toļika tēvam. Toļiks sētā nerādās trīs dienas, bet pēc tam kļuvis tīri pieklājīgs.

Pilnīgi nedzirdami pa trepēm kāpj, nē, lidot uzlido Balerīna. Viņa mūs, sīkos, vispār neievēro, iet tik lepni, galvu izslējusi, mugura kā dēlis, pirkstgali nostiepti.

«Neuzmet kumpi, paskaties uz Balerīnu!» man daudzina mamma. Un es cenšos slēpt savas kaulainās lāpstiņas, kas spraucas un spraucas uz āru kā tādi cāļa spārni, gluži vai gribēdamas caurumus izdilušajā parķa kleitiņā izbakstīt.

Mums jau ari patīk Balerīna. Novakarēs viņa dažreiz sēž uz palodzes un dzied, noskaņojušos ģitāru līdzi strinkšķinot. Mēs, lūpas tikai bez skaņas iedrošinādamās lidzi kustināt, iegaumējam meldiņu un vārdus un tad pa dienu tik raujam vaļā, ka visa sēta skan:

*,ZļyHaH, /ļyHaH, a Hy y3Haii…» — vai atkal:

«r^e-To Ha 6ejioM cBeTe, tsm r#e Bcer^a Mopo3 …» Bet visvairāk man patīk tā:

«KpyTHTCH, BepTHTca uiap roJiy6oH …»

To es dziedu mājās cauriem vakariem, dziedu un pati dejoju. Bet papus neiztur.

«Vai beigsi reiz gaudot!» viņš uzbļauj un aizcērt manas istabas durvis, ka noblikšķ vien, un beigta balle. Viņam šī dziesma laikam diez ko neiet pie sirds.

Jā, Balerīna. Patikt jau viņa mums patīk, visas gribētu viņai līdzināties. Taču tādu iedomību mēs -ari paciest nevaram! Un tādēļ reizēm var vērot, kā aiz Balerīnas, briesmīgi vaikstī- damās, zosu gājienā cēlā gaitā tipina tris četras meitenītes nobrukušās kokvilnas zeķēs. No sākuma šī neko nemana, bet tad, ko nelabu nojautusi, apsviežas kā spole, nozibsnl skaistajām, krāsotajām acīm un nošņāc vien:

«Bric, ņergas!»

Balerīnas mammīte ir jauka. Sētā, plītij malku skaldot, viņa allaž mēdz atsēsties, atvilkt elpu un tad, ja gadās kāds sīkais tuvumā, aprunājas laipni un prātīgi, gluži kā ar lielu cilvēku.

Divi dzīvokļi mūsu mājā ir briesmīgi pilni. Pirmais — jau minētajiem Bukstāniem. Dzīvot dzīvo gan tikai pieci. Buk- stāns, viņa sieva Olga, Ingus, jau liels puika, un mazie skuķi — Alma un Elīna. Toties cilvēki tur nāk un iet dienu un nakti. Skaļas tantes apspīlētās kleitās un sarkanām lupām, bravūrīgi onkuļi novārtitās, blaugznām apbirušās žaketitēs. Visiem šiem cilvēkiem ir kaut kāda kopīga, nepatīkama smaka. Ja tāds onkulis izgājis caur treprūmi, tu vēl stundu tur jūti viņa klātbūtni. Satiekot šos ļautiņus, mēs labāk pabēgam maliņā — mamma noteikusi, ka visi trepēs satiktie jāsveicina, bet ej nu sazini, ko no tāda saņemsi atpakaļ uz savu labdienu.

Pie Bukstāniem allaž liels tracis — dzied, smejas, kliedz un lamājas aizsmakušās balsis. Un dažreiz, no rīta pamostoties, es ieraugu mūsu lielajā istabā izliktu saliekamo gultiņu, bričku, kā mēs sakām. Tad es zinu, ka mamma atkal naktī savākusi mazās Bukstānu čirkas.

«Tur nu gāja par šerpu,» teica oma, «divos naktī skuķi nosaluši sēd treprūmē un .bimbo.»

Tas man liekas šausmīgi romantiski, nekad man nav ļauts tik ilgi palikt augšā. Un es nevaru piedot mammai, ka viņa tādās reizēs mani nemodina.

Bet Ingus ir lepns, viņš pie mums nenāk nekad un arī māšeles aizvāc projām agri no rīta, pat nejaujot pie mums paēst brokastis.

«Tas puika nav ļauns,» oma saka. «Tikai ar cietu galvu. Un dusmās par daudz atrs, oi, labu galu viņš neņems. . .»

Otrs dzīvoklis pieder Kļavniekiem. Kas tur pulka ļaužu! Oma saka, piecas paaudzes un tas esot kauns un negods, ka viņiem visiem tur kopā jāmīcās, un vel die's to grosiņu neņem un neņem pie sevis. Kāpēc kauns? Kam negods? Es nekā nezinu, bet jautri gan tur iet! Ņigu, ņegu, joki un smiekli bez gala. Mann- tes zīdainis brēc, lielā mamma, gar plīti rosīdamās, velk savas dieva dziesmas, un vecmamma kliedz, ka nu reiz viņai pietiekot, esot reiz gana no šitā dullā veča! Bet tas jau nav nopietni domāts, un dullais vecis ķēķa vidu spēlē tik tālāk savu ermoņiku, visā sparā ar kāju piecirzdams takti, kamēr četri Kļavnieki un lielāks vai mazāks pulks svešu sīko diedz riņķi dziedādami. Tikai grosiņa pavisam nemanāma savā kaktā purpina kaut ko nebeidzamu un, liekas, ne redz ko, ne dzird. Un tad vēl 2anis — viņš mācās par inženieri — ari tāds kluss onkulis. Kad pavisam vairs nevar istaba izturēt, ņem savu gramatu un iet mācīties koridorā, atejā. Tur ir klusi un gaiši. Bet reiz sētniece saceļ brēku.

«Jūs te,» viņa saka, «tupat stundām ar savām grāmatām. Un nez kas tās vēl par grāmatām un kas tādās rakstīts. Tupat un tērējat elektrību, bet ateja elektrība ir valdības!»

Žanis tik smej. Nav ko smiet, viņa būšot iet un sūdzēties, un tad redzēšot, kurš smiešoties pēdējais.

Nevar teikt, ka Žanis izskatītos nobijies un ņemtu ko galvā. Bez tam viņš drīz dabū vietu kopmitnē.

Pēdējā laikā gan arī māmite kļuvusi klusāka. Vēl pavisam nesen viņa dauzījās kopā ar mums — māmltei taču tikai sešpadsmit gadu. Tagad nav laika, daudz rūpju par mazo, un bieži vien viņa izskatās pavisam bēdīga.

«Bet kur māmltei virs?» es prasu mājas.

«Tad ta nu vīrs,» burkšķ oma, «tādu viru .. .»

Bet mamma viņu pārtrauc:

«Māmitei virs armijā. Dienē,» viņa nosaka un tuvākos paskaidrojumos vairs neielaižas.

Lielās mammas virs ari nedzīvo pie Kļavniekiem. Viņš atnak reizi mēnesi — tāds solīds, tirs un smaržīgs, ziemā kotika cepure, vasarā salmenīca. Atnes torti, konfektes, cepumus, kādu rotaļlietu mazajiem, kādu puķi māmitei. Un vēl kaut kādu ap- loksniti. To gan es redzējusi neesmu, bet zinu tāpat, no runāšanas. Sīkie priecājas par viņa atnākšanu, toties lielā mamma neliekas ne zinot, dzied tik vēl skaļāk savas jocīgās dziesmas un dusmīgāk dauza katlus un pannas. Vectēvs ari sākumā liekas pikts, bet laikam pieklājības pec, jo labi zina, ka vienmēr no glauna cukādas portfeļa pēdējā tiks izvilkta salda- punša pudele — kā vainagojums visiem iepriekšējiem labumiem. Un tad vectevs klust pielaidīgs:

♦ Mamm, vāri kafeju, sak, var jau ari parunāties, sak, cilvēks atnācis.»

Jā, jauki gan pie Kļavniekiem. Es tur labprāt dzīvotu cauru dienu, bet mamma neļauj. Manis tik tur vēl trūkstot, viņa dusmojas.

Dažreiz mamma saaicina Kļavnieku bērnus pie mums pusdienās, un tad mūsmājās iet gandrīz tikpat jautri kā pie viņiem.

Es labi satieku ar visiem mūsu mājas bērniem, bet vismīļākā draudzenite man ir Nataša. Ar viņu spēlējoties, es jau it agri esmu iemācījusies krieviski, lielie priecājas, man esot gaiša galva. Sā vai tā, man jau nekas cits neatliek, jo Natašai latviešu mēlē nekādi neizdodas ielauzīties.

Natašas dzīvoklis atrodas blakus manējam un ir pilns brīnumainu lietu. Uz plauktiem, plauktiņiem, kumodēm un nakts- skaplšiem tur ir saklātas skaistas izšūtas un tamborētas sedziņas, uz sedziņām tup zvēriņi. Tur ir pūkaini kaķīši, sarkanbrūnu stirniņu ģimene, zaķi un suņi, zilonīši un čiekuru vīriņi — žēl tikai, ka mums neļauj ar tiem spēlēties. Un kur tad gultas! Tās viņiem ir kā milzīgas kupenas — kāds desmits spilvenu sakrauti cits uz cita un pārklāti ar špicainu pārsegu, un viss staro un mirdz vārdos neizsakāmā baltumā. Tikai uz gultām nav brīv sēdēt kā mūsu mājās. Pie sienas līdzās vienai gultai ir izšūts paklājs. Tur braša daiļava sārtiem vaigiem stāv, rokās saņēmusies ar tādu pašu sārtvaidzi puisi, aiz viņiem zils ezers ar sniegbaltiem gulbjiem, tālumā mirdz pils ar zelta kupoliem. Spēlējoties ar Natašu, mums bieži jāstrīdas, kura bus daiļava no segas un kura tēlos viņas stalto kavalieri.

Diemžēl, lai iekļūtu Natašas dzīvokli, šai pasaku valstībā, vispirms ir jāiziet cauri mazam porūzītim, kurā viņiem cauru gadu stāv divas mucas — viena ar sālītām sēnēm, otra ar gurķiem. Man liekas, tās nelāgi ož, un šermuļi iet pa kauliem, ja tumsā nejauši pieduros noglumējušiem mucu dēļiem.

Vēl mūsu stāvā dzīvo Kuprīte. Par viņu es dzirdu runājam tādus vārdus kā «vēl pavisam jauna sieviete», «nelaimīgs cilvēks» un «bērnu trieka». Man viņa neliekas ne jauna, ne nelaimīga, bet gan veca un briesmīga kā ragana. Savu vienīgo puiku viņa koridorā dauza ar kruķiem un kliedz tā, ka visa māja skan.

Kāpņu galā, pretī Kuprītes durvīm, man jāpagriežas pa labi. Šaurajā gaiteņa atzarojumā tumsa sabiezē vēl vairāk, tuvojas bīstamākā vieta trepēs, desmitiem reižu dienā tai garām jāskrien, tomēr tikpat reižu bailēs saraujas sīka skuķēna sirsniņa. Jā, te tas ir — mazs, tumšs, šaurs koridorītis, no kura ved durvis uz atejām. Kā lai zina, kas tur slēpjas un tikai gaida, lai nogrābtu, ieviljķtu iekšā un tad . . .

Steigšus, steigšus garām šausmīgajai vietai, sirds dauzās vai mutē, kaklā kuļājas atslēga zilā sutaša diegā, aiz uztraukuma tumsā nevar atrast atslēgas caurumu, bet nu jau, paldies dievam, rokā ir. Es slēdzu, nospiežu durvju kliņķi un eju iekšā.

Aizvērtām acīm, līkumu līkumiem, riņķu riņķiem apkārt vadāta, pēc smaržas vien es pazītu — tas ir mans dzīvoklis. Pazītu pēc vienīgi tam raksturīgā aromāta, ja gribat — pēc smakas. Daudzos dzīvokļos ir būts pa šiem prombūtnes gadiem, un katram ir sava, tam vienīgajam raksturīga smarža. Pilnīgi negribot, un varbūt tas ir pat netaisnīgi, jebkurš mājoklis un tā saimnieks vispirms iepatīkas vai neiepatīkas manam degunam. Un gauži vienaldzīgi man ir tie dzīvokļi, kuri nesmaržo ne pēc kā.

Manējais smaržo. Pēc naftalīna, pēc omas sirdsdrapēm, pēc veca koka, putekļiem, grāmatām, pēc medicīnas (mana mamma ir medmāsa), pēc krāsām (mans papus ir krāsotājs), pēc kafijas, pēc cigarešu dūmiem, Krišonkuļa uzvalkiem. Tas viss sajaucas, saplūst un gāžas man virsū smagā, reibinošā vilnī. Un es jūtu — esmu mājās.

Es stāvu priekšnamā. Tā ir gara, tumša un šaura telpa, kas piekrauta ar mēteļiem, čemodāniem, apaviem, visādiem veciem, bet varbūt vēl noderīgiem krāmiem. Uz pakaramajiem kaudžu kaudzēm samestās drēbes pustumsā manā iztēlē veido spokainus tēlus. Re, stūri liels vīrs ar melnu cepuri zibina spožu bleķ- pogas aci, tur pusaizvērts lietussargs iepletis tādu kā sikspārņa spārnu, dīvaini un draudzīgi iečīkstas melnā skapja durvis. Vai tur kāds nav paslēpies? Nē, te nav pārāk omulīgi, labāk es eju tālāk.

Koridorā bez ārdurvīm ir vēl trīs durvis: gala uz ķēķi, pa kreisi — pie omas un Krišonkuļa, pa labi — pie mammas un papa. Bet no mammas istabas var nokļūt vēl vienā, pavisam maziņā istabiņā, un tā ir mana. Personiskā. Nevienam citam mūsmāju bērnam nav savas istabas, un es ar šo kambariti ļoti lepojos. Tāpat kā ar televizoru, kas arī mums ir vienigajiem visā mājā. Televizors — tā ir liela kaste ar mazu lodziņu, kurā var redzēt visu, kas pasaulē notiek. Vakaros ap to laiku, kad sākas programma, bieži vien pie mums ienāk Kuprīte. Pagrozās, pagrozās, pārmij kādu vārdu ar mammu par savām ikdienišķajām rūpēm un tad tā pavisam nevilšus pievēršas televizoram.

«Ak tad skatāties? Jā, jā. Un ko tad rāda? Jā. Ahā . . .» Un viņa virzās arvien tuvāk brīnumkastei. Mamma piedāvā apsēsties, un tā nu Kuprite nosēž līdz programmas beigām. Dažreiz ir līdzi arī puika, viņš ieritinās blakus mammai, piespiež gludi nocirpto apaļo pakausīti pie Kuprītes iekritušajām krutim, Kuprīte viņu apskauj, un abi man izskatās tādi gandrīz vai mīļi, tādi laimīgi. Bet programma beidzas, Kuprīte lec augšā — un, ak tu mī, kā aizsēdējos, tīri vai kauns, pašai darbi nedarīti, un tu, pintiķi, vai vilksies mājās, nelaime no bērna!

Man mamma televizoru ilgi skatīties neļauj, tas bojājot acis. Nekāda tielēšanās šeit nelīdz, un es eju uz ķēķi.

Ķēķis man vienmēr bijis ļoti mīļš, ar to saistās visjaukākās atmiņas. Tas ir gandrīz tikpat garš un šaurs kā koridors, ar vienu logu uz ielas pusi. Gaismas laukumiņā, kas no nelielā lodziņa krīt uz nobružātajiem grīdas dēļiem, ir vispatīkamākā spēlēšanās. Un tikpat patīkami kā spēlēties ir nedarīt neko, vienkārši sēdēt kaktiņā pie gludināmā dēļa un vērot, kā istabā ieklīdu- šajos saules staros danco un griežas miljoniem sīku puteklīšu. Sie saules stari nekad neaizsniedz ķēķa otru galu, kur vecā malkas plīts vasara slēpjas noslēpumaina mijkrēslī, bet ziemā izstaro ap sevi siltu, sprakšķošu mājīgumu.

Man patīk vienai pašai sēdēt uz loga un sapņot. Man ir trīs mīļākie sapņi: par apburto princesi, par slavenu dziedātāju un par dieviņu. Par dieviņu man pastāstīja omas māsa tant' Ella, un velti visa ģimene man tagad cenšas viņu no galvas dabūt ārā. Vakaros gultā es skaitu «Mūsu Tēvs debesis» un «Nu es gribu gulēt iet», bet dienā uz palodzes lūdzu viņam konfektes, saldējumu, brālīti vai māsiņu un sarkanu matu banti, tādu ka Jutai. Es neņemu ļaunā, ja kāroto lietu nedabūju, jo saprotu, ka dieviņam taču arī par to jādod kaut kas pretim, kaut vai laba uzvedība. Bet mana uzvedība jau nekad nav tik laba, ka dieviņam nebūtu kur piesieties. Nekas, galvenais, ka var lūgt, ko sirds kāro, nedzirdot mūžīgos «ko vēl ne» un «tev taču jāsaprot».

Reiz, tā uz palodzes sēdot, esmu iesnaudusies, mājās atnāk oma un gandrīz dabū trieku — kā nekā ceturtais stāvs taču, saprotiet paši! Vakarā .es dabūju vienīgo pērienu sava mūžā, un logiem paps pieliek tādus smalkus daiktus, ko es pie labākās gribas nevaru vaļā dabūt.

Blakus logam ir ankambars, no tā ziema plūst auksta elpa, un mamma man neļauj ankambara durvis virināt. Bet aiz šīm durvīm ir medus un zapte, un kraukšķošas sasalušas dzērvenes, un kas tad lai tādam bērnam blakus izstāv! Oma jau ar vienmēr pa to otru — pa to plīts galu, tur viņa vāra ēst vai mazgā traukus, vai noņemas ar savu «kosmētiku». Oma ir veca, bet par savu izskatu rūpējas, uz ielas bez «sataisīšanās» neiziet. Ne jau sev par prieku, viņa apgalvo, nevarot taču cilvēkus baidīt ar tādu vecu, bālu spoku. Oma ir tieva, tieviņa, vaigi tik krunkaini kā žāvētas plūmes, bet zem acīm tādi kā maisi, lieli un gludi.

«Neraudi, bērniņ,» viņa saka, «būs tev vecumdienās tādas acis kā man.» Nu, un tad vēl matēji, pelnu pelēki un reti, slejas stāvus gaisā, mazs, strups deguntiņš un atkārusies apakšlūpa. Visbiežāk viņa izskatas smieklīgi barga.

Matus oma tin uz lupatiņām, bet pašā galvvidu virs pieres piesprauž niecīgu pelēku vīkšķlti, ko satinusi no pašas izkritušajiem matiem. Pāri tiek uzsiets lakatiņš (omai vislabāk patīk ceriņu krāsa), viegli ietonētas lūpas un vaigi, un tad var iet. Pirkt lūpukrāsu veikalā oma neatļaujas, viņa mums ir ļoti taupīga. Savāc mammas lūpu krāsu galiņus, liek. savā speciālajā katliņā ūdens peldē, piešauj klāt vēl kaut ko veselībai un vāra tādu sarkanīgi lillā biezeni, kas atšķiras no visa jebkad redzētā un saostā.

«Oma vāra smiņķi,» mamma nopūšas, pārnākusi no darba un sajuzdama dīvaino smaku. Paps nesaka neko, tikai sarauc degunu un groza galvu.

Bet oma neļaujas neviena ietekmēties. Viņa ir baltu mūžu nodzīvojusi, un par katru lietu viņai ir skaidrs un nesatricināms uzskats. Kāposti jāvāra tikai tā un ne citādi, kas pats nesargās, to dievs nesargā, bet daiļslidošana ir «acapmāns» — neviens cilvēks tā nevar, uz riņķi tik un uz riņķi vien .. . Gagarins? Kāpēc ne? Ja var lidot ar lidmašīnu, kāpēc lai nelidotu ar raķeti? Pret to omai nekas nav pretim. Viņai tikai nepatīk, ka visādas raķetes un televīzijas var izgudrot, bet tādus zobus, lai cilvēkam ēdot no mutes nekrit ārā, to ne. Omai šitentie plastikas zobi traucē, viņa nēsā tos širces kabatā un ieliek, kad ēdams kas cietāks vai gaidāmi ciemiņi.

Tepat ķēķi oma ari no rītiem vingro. Sīka un izkaltusi, tikai vēders kā apaļa bumba, matu kumšķitis noslīdējis uz vienas auss, kājās platas apakšbikses, filca čības un ceļgalu sildītāji, mugurā melna tafta blūzīte no «labākiem laikiem» — viņa ir pilna nopietnības. Daži sekli pietupieni, turoties pie durvju kliņķa, trīs četri sparīgi vēzieni ar rokām, pavisam dzirdami nokrakšķ vecie kauli, skrējiens uz vietas, un rīta rosme beigusies.

Parasti ķēķi uzturas ari mamma. Mamma strādā vienu diennakti, pēc tam trīs dienas dzīvo mājās. Mana mamma ir skaista. Viņa negatavo ēst un nemazgā traukus, es redzu viņu adām, es redzu viņu pie šujmašīnas. Naudas mums nav daudz, bet mammai patīk labi ģērbties. Mūsu mājā allaž kaut kas tiek pāršūts, pārtaisīts, no veca uz otru pusi apgriezta mēteļa top jaka, no kostīma — kleita, no kleitas — blūze. Nezin no kā tiek uzburta fiflga cepurīte. Tikai kurpes mamma nevar uztaisīt pati, un ar to viņai grūti samierināties — viņai tā patīk redzet savas slaidās kājas ieautas smalkās kurpēs.

«Bez kurpēm un somiņas viselegantākais apģērbs nav nenieka vērts,» mamma saka.

Dažreiz mamma pie ķēķa galda zīmē man papīra lelles, leļļu tērpi ir cits par citu skaistaki un mainas līdzi modei. Kā mamma smejas — tā esot viņas sapņu kolekcija.

Tomēr visbiežāk es redzu mammu lasām. Te stāvus, ar elkoņiem uz galda uzmetušos, te ar visām kājām uz krēsla uztupušu, blakus mūžīgā kafijas krūze, rokā mūžīgais papiross «Belomor- kanal». Zaļa zīda rītakleita, melnas zeķes, biezie, rudie mati sakrituši pār seju, aiz tiem viņa paslēpusies no visas pasaules, iegrimusi kārtējā romānā angļu, franču vai vācu valoda. Tad nu es varu prasīt, ko gribu, mamma tikai atrunāsies: jā, jā vai novilks dziļdomīgu mam-m. Dažreiz es tīšām prasu ko neiespējamu, piemēram:

«Mammu, mamm, es aiziešu pēc saldējuma, ja, ko?»

«Jā, ja . . .»

Es nekurtieeju, zinu labi — tas man liegts uz to stingrāko, esmu taču slimīgs bērns. Slimīgs un nesmuks. Par to es varu katru mīļu bridi pati pārliecināties pie spoguļa. Deguns man par lielu, acis par mazu un ausis atkārušās, bez tam mati balti un plāni un uzacis vispār nav redzamas, ne kā mammai. Nu jā, es jau esot papa meita. Nu kāpēc, kāpēc tāda netaisnība?

Kad mamma pārnāk no darba, viņa stipri smaržo pec savas slimnīcas.

«Man patīk tava darbiņa smaka,» es saku.

Tomēr mamma cenšas pec iespējas ātrāk to nomazgāt, kas gan nemaz nav tik viegli pie vienkāršas izlietnes. Pie šis pašas izlietnes pēc mammas dežūrām notiek vēl viena interesanta izdarība — mamma ķer blusas. Slimnīcā apgrozas daudz cilvēku, tāpēc allaž var gadīties atnest mājās pa kādai «radi- biņai». Tad nu, tikko pārnākusi, mamma uzmanīgi velk nost apģērbu gabalu pa gabalam un katru rūpīgi izpurina virs izlietnes. Ja kāda blusa gadas, tā ātri ņem galu zem spēcīgās ūdens strūklas. Mani šīs medības ļoti saista, un es turos blakus ka pielīmeta, lai gan mamma dusmojas un dzen mani prom.

Paps ķēķi ienāk tikai paēst. Papu es vispār redzu reti. Pa dienu viņš strādā, vakarā «haltūrē», pārnāk un aiziet, kad es guļu. Tikai svētdienas viņš ir mājās vienmer, un jau tadēj vien svētdienu riti man liekas gaišāki un labaki par citiem. Brokastis mums tad ir mīksti vārīta ola, auzu pārslu biezputra un kafija. Ak, olas un kafijas dievišķīgā smarža! Un mīļais paps, svētdienas rīta gaismas apmirdzēts, kārtīgi nomazgājies un noskuvies, tīrā, tikko gludinātā kreklā — sēž pie galda un ar apskaužamu veiklību nogriež savai un pēc tam ari manai brokastu olai galiņu!

Kādu ritu mamma izskatās noraudājusies, un papus uz darbu neiet, kaut ari ir parasta darbadiena. Es labprāt skali gavilētu, ka esam visi kopā, taču kaut kas nelāgs vecāku sejās mani no tā attur. Es klusiņām ielienu klēpi papum, bet mamma man saka jocīga balsi: «Neej tik tuvu papum, meitiņ, papiņš ir slims.»

Un pēc pāris dienām paps* aiziet uz slimnīcu — uz operāciju, viņam atklāta tuberkuloze.

Slimnīcas, sanatorijas — vairakus gadus es papu tikpat kā neredzu. Tikai mamma brauc pie viņa ciemos un ved man dāvaniņas — mazus klugu groziņus, cibiņas, koka krellītes. To visu paps, pēc savas meitiņas ilgodamies, esot man pagatavojis.

Tagad mamma vairs nešuj sev kleitas, viņa izšuj apkaklītes un piedurknes tautas tērpiem. Krusta dūrieni un izvilkuma darbi — tā var piepelnīt kaut ko klāt. Naudiņas trūkst — bērns tik slimīgs, tam vasarā vajadzīga Jūrmala, un tāpat sava oga tirgū jānopērk. Mums gan Jūrmalā dzīvo tāda kā otrās pakāpes tante Kalene, bet tā pie sevis dzīvot nelaidīs, labi, ja grozu puspuvušu ābolīšu rudenī uzdavina. Savu mantu viņa ved tepat uz Aģiti pārdot. Kālene ir briesmīgi krunkaina veča dzeltenīgi sirmām matu šķipsnām un netīru priekšautu, viens zobs viņai līks un garš, viņa allaž tā dīvaini sēc.

«Skopa kā mironis,» saka oma, «no tādas ne purkšķi neizspiedīsi.»

Savukārt Kālenei ari savs pamats omu pārāk nemīlēt — jaunībā abas cerējušas uz to pašu oficieri, kas omu tad ari apprecējis. Tomēr tiekoties abas rāda laipnus ģīmjus, «mijā Luiziņ» un «mīlā Anetiņ» — to vien dzird.

Pēc tirgus Kālene sēkdama uzsvempjas musu ceturtajā stāvā ar lielu, melnu somu, kuras dibenā juku jukām sasviesta bleķa un papīra nauda. Viņa mīļi apsveicinās ar visiem, iegrūž man rokā mazu tūtiņu saspiestu aveņu un iekārtojās uz zemā malkas bluķlša pie plīts, te nu viņa pārskaitīs ietirgoto. Bet vispirms viņa vēl labu bridi vaid un žēlojas par švakajiem laikiem un par to, cik tā naudiņa viņai grūti nākot.

«Vaigu sviedros tev bus savu maizi pelnīt,» viņa saka.

«Nav jau kā dažiem,» viņa lūr uz manu mammu, «kā iedur ar adatu, tā kapiķis rokā.»

Un, kad tā naudiņa tik viegli nākot, tad jau ar palaižot pa vējam bez kādas notēs, nejēdzot vis mantu cienīt. Ta runājot, viņas skatiens noslīd uz mammas melnajam kaprona zeķēm.

«Un vai t' nu godīgai sievai, bērna mātei maz piedien savus stilbus tādos tiklos apskatīšanai izstellēt?»

«Un dažs vecs jau ar,» to sakot, viņas acis sastingst kā piekaltas pie omas jaunajām, rūtainajām čībām, «paliek gluži vai bērna prātā, nesamierināsies vis ar to mazumiņu, kas jau ir, dod tik viņam un dod, vēl un vēl. It kā nebūtu jaunībā gana izštātējies, saviem vecākiem par kaunu, bet nē, skaties, atkal jauna štāte. Kur nu jau butu laiks zārkam naudu krāt, lai bērniem pēc bērēm nav ubagu tarba kaklā jākar, visa tā skāde kad jānomaksā . ..»

Pēc tik garas runas Kālenei mirklis jāatsēcas, un pa to laiku viņas skatiens atkal aizslīdējis līdz mammai:

«Un cits varbūt nemaz nemaksā ar, iemet kā suni bedrē un norok, tā ja.»

Tad viņa izber savas melnās somas saturu uz grīdas, pārliecas pāri un sāk skaitīt. Bleķa naudu liek glītos stabiņos, ko pēc tam aptin ar papīru, papīra naudu paciņās, tas pārsien. Pēc brīža viņa atliecas atpūsties, atbalstoties pret plīts durtiņām, — nav jau viegli vecam cilvēkam kņupus tik ilgi sabūt. Sēcieni, kas visu laiku virtuvē tik ritmiski skanējuši, pāriet neritmiskā krākšana, jo Kālene guļ. Bet pēc minūtēm piecām viņa trūkstas augšā, aši groza galvu kā izbiedēta vista, kamēr saprot, kur atrodas, un nomierinājusies ķeras atkal pie darba.

Mamma Kāleni nevar ieredzēt ne acu galā un dusmojas par viņas apciemojumiem, bet oma tik klusi ķiķina un mierina, sak, lai nu, lai, radu būšana vien ir.

Tik vienu gan oma nevar paciest — ja Kālene mēģina ko bilst l>ar Krišonkuli. Tad ir uguns pakulās! Krišonkulis ir omas dēls, mammas brālis, viņš dzīvo ar omu vienā igtabā blakus ķēķim. Oma viņu dievina un ienīst, strostē un žēlo, lielās dusmās kādreiz mēģina paraudzināt ar spieķi, bet svešs lai nemēģina ķerties Kriš- onkula svētajam vārdam klāt.

Krišonkulis ir skaists, Krišonkulis ir gudrs, Krišonkulis ir subiedrisks, viņam ir daudz draugu un daudz draudzeņu. Retajos vakaros, kad viņš ir mājās, istaba, kur starp melnajām ozolkoka mēbelēm blāv veclaiku Vācijā ražots pianlns, dzīve sit augstu vilni. Cirka ļaudis, teātra ļaudis, neatzīti dzejnieki un mākslinieki, meitenes no operetes un braši jūrnieki! Šampanietis plūst straumēm, mans paps uztaisījis no to korķiem glābšanas vestes visai ģimenei. Taksometri te jāieved, te aizved jautras kompānijas. Krišonkulim naudas netrūkst (gan tu reiz trāpīsi ķurķl, grēka pagale tāds, vaimanā oma), bet arī bez naudas viņš butu šīs sabiedribas dvēsele, sieviešu elks — tik iznesīgs, tik erudīts (humanitarā izglītība — zelta medaļa), tik muzikāls (absolūtā dzirde)! Kura sieviete lai paliek vienaldzīga, kad viņš kā jauns dievs sēžas pie klavierēm, augstā piere staro, un balss kā Vilijām Fričam:

«Du hast Glūck bei den Frau'n, Bel-ami!

So viel Glūck bei den Frau'n, Bel-ami!

Bist nicht schon, doch scharmant,

Bist nicht klug, doch galant,

Bist kein Held, nur ein Mann, der gefāllt …»

Skaista ir dzīve! Skaistas ir sievietes! Omai bieži vien jāguļ virtuvē uz kušetītes. Diemžēl gadās arī tādas, kas omai nepatīk, tad viņa ņem savu spieķi, un ātrāk vai vēlāk kāda izbiedēta daiļava, sarkana satvīkusi, somiņu pie krūtīm spiezdama, lavās uz durvju pusi.

Tas viss man, protams, nav jāredz, un mamma un paps ari no šīs skaistās dzīves blakus istabā ir norobežojušies, bet es redzu un saprotu daudz vairāk, nekā viņi to var iedomāties. Reizēm es slepus tumsā pieploku pie Krišonkuļa durvīm un alkatīgi klausos balsis, kas tur iekšā tik liksmi skan, kāri uztveru frāzes no omas un mammas sarunām, kuras tiek pārtrauktas, tikko es parādos tuvumā. Kaut kas tik vilinošs ir šai dzīvē — šais čukstos, šais zīmīgajos skatienos — tik atšķirīgā no mūsējās.

Nāk jau ciemiņi ari mammai un papum, bet reti, tikai dzimšanas dienās, vārdadienās un tamlīdzīgas svētku reizēs. Es ciemiņus gaidu ar lielu nepacietību, tomēr daudz brīnišķīgāka par pašām viesībām man liekas lielā gatavošanās un rosīšanas pirms tam. Jau no agra rīta ķēķi sākas jezga un uztraukumi, tiek cepts un vārīts, griezts un kapāts, kults un mizots. Ik pa mirklim jāskrien pirkt kādu piemirstu produktu, bez kura nekādi nevar iztikt. Dzīvoklis pamazām pildās ar «viesību smaržu» — es varu saost un atšķirt šai smaržu jūkli cieti vārītas olas, skābus gurķus, ceptu karbonadi, ķilavas un dzērveņu limonādi, un katlā tvaiko ar mizu vārīti kartupeļi rosolam. Mani visu laiku dzen no ķēķa arā, es visu laiku klusītēm lienu atpakaļ, kamēr beidzot dabūju kadu darbiņu sev pa spēkam. Pēcpusdienā mēs ar papu atstlvejam no omas istabas apaļo galdu, kas jāizvelk, jānoslauka un jāpagarina ar lielajām platēm no aizdurves. Si vilkšana ir jautra padarīšana; paps velk vienā pusē, mēs ar mammu pieputušās un sasparojušās otrā. Tomēr, lai ari ka mēs abas cenšamies, paps mūs ar visu galdu pārvizina pāri istabai. Beidzot galds ir izvilkts, un nu var klāt virsū lielo linu galdautu, kas — balts un spodrs — uzreiz rada istabā svētku sajūtu. Es drīkstu sakārtot uz tā traukus — šķīvjus, nažus, dakšiņas. Jau no agras bērnības es zinu katra galda piederuma īsto vietu, man nekas nesajūk. Tad nāk ēdieni — koši un kārdinoši, lielos, lezenos šķīvjos, garenās šāli- tēs un kuplās bļodas. Glāzes salej sarkano limonādi, ar to ir sasniegts augstākais punkts galda klāšanā — viss spīd, laistās, mirgo, zibsni un skan. Porcelāns, sudrabs un kristais — tas esot mans mantojums no mirušās grosites. Es, protams, nevaru noteikt tā vērtību naudā, tomēr viss šis krāšņums man žilbina acis un pilda sirdi ar klusu sajūsmu. Es nepazīstu vairs mūsu istabu.

Es gandrīz vairs nepazīstu ari mammu. Nez pa kuru laiku viņa paspējusi izņemt ruļļus no matiem, uzkrāsoties un pārģērbties, ielikt skaistos koraļļu auskarus un piespraust brošu. Tad viņa vēl paņem mazu stikla flakoniņu un iesmaržojas, savāda,

rugteni salda smarža pēkšņi ir jūtama visās telpās, un nu es zinu — viesības var sākties.

Diena pēc viesībām ir daudz bēdīgāka nekā iepriekšējā, ari mamma ir saīgusi, un labak nemaisīties viņai pa kājām. Visur tiek mazgāts, tīrīts un berzts. Vecāku istaba ātri atgūst savu parasto izskatu — apaļais galds aizceļo atpakaļ pie omas, skaistie trauki noslēpjas skapjos, un acis, mirkli apmulsinātas ar viesību mānīgo greznību, atkal ierauga ierasto pelēcību — nodilušos paklājus, notecējušos griestus, apbružātās mēbeles ar ap- spurojušos mēbeļdrānu.

Pēcpusdienā līdz ar krēslas iestāšanos, kad viss beidzot apdarīts, iestājas klusums.

Oma, atgūlusies atpūtināt kājas, klusi, gandrīz nedzirdami šņāc savā istabā, papus aizsnaudies krēslā ar «Rīgas Balsi» rokā, mamma, papirosu dūmos ietinusies, ķēķī klusi šķir kārtējā romana lappuses, un tikai krēsls zem viņas reizēm žēlabaini iečīkstas. Es klīstu pa šo apburto klusuma valstību, un man liekas — tā vienmer ir bijis un vienmēr būs. Paps un mamma, un oma, un es. Un visi šie mīļie, vecie priekšmeti, un šis smaržas, un mušu notraipītā lampa pie griestiem.

Es esmu bērns, es atkal esmu mājās.

Vēl vienas durvis man palikušas neatvērtas — durvis uz manu istabiņu. Klusi, lai nepamodinātu gulošos, es tās atveru. Te mana plīša kušetīte, te vecais, tumšais rakstāmgalds, kura atvilktnēs glabājas man tik dārgās akmentiņu un putnu spalvu kolekcijas, te mazā spēļu tipogrāfijas kastīte no veciem laikiem, ar kuras palīdzību kādreiz tiks drukātas zīmītes «Fantomass» un kaisītas atvērtos pagrabu dzīvokļu logos.

Uz galda atvērta guļ mana dienasgrāmata, un tur neveiklā bērna rokrakstā ierakstīts:

«1964. gada 1. septembris. Šodien sāku iet skolā. Spīdēja saule.»

Arnolds Auziņš

ŠUVĒJIŅA

Agneses mammas vājība ir zila krāsa. Visas viņas kleitas ir saules apspīdētu debesu spožumā. Es tās pieskaņoju acīm, viņa saka. Ari tagad māte nopirkusi zilu vilnas drēbi, lai nestu pie pazistamas šuvējas. Mājās gan ir «Singer» šujmašīna vēl no vecvecmāmiņas laikiem. ^Agnesi mamma apšuj no galvas līdz kājām, bet sev baidās — nebūs pēc jaunākās modes, kur tad glābsies — kleita kodēm jādod novalkāt. Viņa cītīgi pērk modes žurnālus un vēro, kāds griezums un šuvums vispiemērotākais korpulentam augumam. Uz papīra jau visas kleitas ir glītas, bet uzvelc nu papīra brunčus mugurā! Tiklīdz modelis tiek izveidots no drēbes, izskatas pavisam citādi.

Agnese nav tik bailīga. Viņa pārnāk no skolas, kamēr māmiņa vēl ir darbā. Katru dienu meitene izpilda svinīgu rituālu — pieiet pie skapja, izņem mātes nopirkto drēbi, aptausta, noglāsta, ar plaukstām izgludina ikvienu krunciņu un ilgi skatās, kamēr zilais brīnums iztēlē pārvēršas fantastiskās formās — vijīga čūskā, sikspārni, vabolē. Ari Agnesei derētu tāda kleita.

Šodien meitene izritina auduma gabalu, vienu galu uzliek sev uz pleca, ar kreiso roku viegli pieturēdama, lai neslīd lejā, otrs brīvi nokarājas gandrīz līdz pašai grīdai. Vakarkleita! Nē, nē, viņa tūlīt atgaina uzmācīgo domu. Mammai prieku nedrīkst atņemt! Bet es varu to pavairot. Kā? Ļoti vienkārši. Es taču esmu šuvusi lellēm kleitas, un visas bijušas apmierinātas. «Singer» mašīna man klausa. Mamma atnāks mājās, un kleita jau būs gatava. Kurš pašuva? Rūķīši.

Viņa izklāj drēbi uz galda un atšķir modes žurnālu. Kā lai uzmin, kurš modelis vislabāk piestāvētu māmiņai? Māte pati izdarījusi atzīmes uz žurnālā lapam. Luk, piecnieks! Kā skolā. Sl kleita viņai iepatikusies vislabāk. Vienkāršās līnijas. Kā māja no paneļiem. Viens divi — un gatavs! Nav ilgi japinķerejas. Te ar šķērēm — šņirkts! šņirkts! — un atliek tikai satrākelēt kopā.

Agnese ir dzirdējusi tādu teicienu: «Septiņas reizes nomēri, vienreiz nogriez!» Viņa nav vairs tik maza, lai nesaprastu, ka tas ir pārspīlējums, jo labi atceras brāļu Kaudzīšu muzeja gida vārdus: «Piebalgā toreiz dzīvoja skroderis, kurš mēru nekad neņēma. Pietika noiet gar viņa logu, un šis jau zināja, cik garas un platas šūt gan bikses, gan svārkus.» Ja viņš varēja svešiem uzšūt bez laikošanas, es savai mammai to varu izdarīt ar aizsegtam acīm. Vajadzīga tikai droša dūša un stingra roka.

Lai nu ko, bet drosmes trūkumu pārmest Agnesei nevar. Viņa nešaubās par savu rīcību. Ja kāds puika skolā pārāk daudz muld vai netur doto vārdu, viņa var ari izpļaukāt un krietni sadunckāt. Zēni kā dresēti lāci staigā uz pakaļkājām. Arī drēbe gluži ķā aiz bailēm saraujas, kļūst mazaka. Tagad savukārt nobīstas Agnese. Viņa redz, ka mamma jaunajā tērpā iekšā netiks. Vajadzēs badoties vairākus menešus. Ka tas gadījies — nesaprotami. Vai tiešām kāds palaidnis uzlicis galvā cepuri, kas padara neredzamu, un daļu drēbes nocirpis? Nevar taču būt, ka mate nopirkusi par maz drēbes. Viņa gan ir taupīga, bet labi zina, cik pašas augumam nepieciešams. Kāpēc es nešuvu platāku un īsāku? Minikleita nav modē? Nekas! Novalkās citu sezonu. Gan jau mode atgriezīsies. Galu gala es pati ari esmu ar mieru to nēsāt.

Agnese uzvelk pusgatavo kleitu mugurā. Ak tu tētīt! Kakla caurums tik milzīgs, ka kleita neturas uz pleciem. Derētu saņemt šaurāku, bet tad savukārt spocīgi izskatās apakšmala. Pēc ķema! Putnubiedēklis! Agnese lamā nepaklausīgo drēbi, bet vieglāk nekļūst. Ari rokas neizdodas piediegt kamiešiem ta, lai piedurknes nekūļātos kā aizlauzti spārni. Agnese šuj un atkal ārda nost. Viņa ir neapmierinātā ar sevi, ar veco šujmašīnu, kuru goda par klaber- kasti, ar visu pasauli. Nu ir pilnīgi skaidrs, ka uzslavas vieta no mātes tiks brāziens. Ai, ja ar vārdiem vien būtu līdzēts!

Drēbe jau ir mitra no jaunās šuvējas asarām. Ko gan no tādas slapjas lupatas iespējams pašūt? Kurš mani tracināja ķerties tai klāt? Kāpēc man nenokalta roka tai bridi, kad es ņēmu šķēres? Kaut notikušais butu tikai ļauns murgs, kas skatits miegā, un atmostoties viss atkal būtu pa vecam — audums neaiztikts stāv skapi! Bet aplam sagraizītais un kopā sačunčinātais zilais brīnums atgādina nepatīkamo īstenibu. Ja būtu daudz naudas, viņa nopirktu jaunu drēbi. Droši vien tā maksā pasakainu summu. Kā tikt pie naudas? Agnese iztēlojas, ka viņa atrod maciņu ar simt rubjiem. Nē, tās ir tukšas iedomas! Ja varētu pieteikties kadā darba! Bet kas tādu vienpadsmit gadus vecu knīpu ņems pretī? Ārzemēs pat miljonāru bērni pelnot sev kabatasnaudu, bet pie mums pusaudžus nokalpināt nedrīkst — ka tikai nepārpūlas, ka tikai kaut kas nenotiek.

Tēvs pārrodas mājās pirmais. Viņš nāk kā glābējs. Agnese apvij rokas papucim ap kaklu un pieglauž savu vaigu pie viņa sarainā zoda.

—    Nu, nu, ko tad meitiņa grib no manis izspiest? — tēvs uzjautrināts pr^sa. — Par velti jau tāds mīlīgums nevar būt.

—    Pā, vai tu man nevari aizspiest drusciņ naudas?

—    Tu vēlies beztermiņa aizdevumu?

—    Kad sākšu strādāt, es tev atdošu.

—    Vairak neka desmit gadi jāgaida. Tad varbūt vairs nebūs ne naudas, ne manis.

—    Nerunā, pā, niekus! Tu taču krāj mašīnai.

—    Mana mašīnas nauda tup krājkasē.

—    Mājās nav nemaz?

—    Kāda summa tevi apmierinātu?

—    Es neprasu daudz. Vienu simtiņu. Nē, pietiks laikam ar pu- siti.

Tēvs izbrīnējies paveras meitā, it kā to pirmoreiz ieraudzītu.

—    Ko tu ar to iesāksi?

—    Man jānopērk … viena manta.

—    Ja es tev aizdodu, tad man arī jāzina, ko tu grasies iegādāties. Varbūt bez tā var mierīgi iztikt.

—    Mamma nevar.

—    Bet viņai tuvākajā laikā jubilejas nav.

«Sencis» tik ilgi tincina, kamēr dabu no meitas zināt par neveiksmīgo šuvumu. Viņš nebaras, tikai smagi pūš, jo saprot, ka izlietu ūdeni vairs sasmelt nevar. Tēvs sameklē naudu, lēni skaita desmitniekus un saka:

—    Ceru, ka tu vairs nekad nedarīsi muļķības.

—    Bet, pā, es taču gribēju labu . . .

Varbūt tēvs sacītu vēl ko pamācošu, bet Agnese vairs neklausās. Viņa jož uz audumu veikalu, kamēr vēl nav aiztaisīts ciet.

Tādas drēbes vairs nav. Bet pārrasties mājās tukšām rokām ari nedrīkst. Agnese ilgi pēta vienu baķi, otru un nevar izšķirties, kuru pirkt, kuru ne. Beidzot izvēlas dārgāko — par divdesmit rubļiem metrā. Tā ir zaļa drēbe.

—    Cik metru vajadzētu res . . . cienīgai sievai?

Pēdējais vārds arī skan piedauzīgi, bet «dāmu» viņa ne- spej izrunāt — mēle neklausa.

—    Ar diviem metriem pietiks. Audums ir plats, — pārdevēja laipni paskaidro.

Iepriecināta, ka no tēva dotās naudas vēl desmit rubļi palikuši pāri, Agnese ar pirkumu žigli dodas mājup.

Mamma jau ir pārnākusi. Pēc viņas sejas izteiksmes redzams, ka tēvs nav pļāpa.

—    Uzvāri tētim kartupeļus! Es aiziešu pie šuvējas.

Agnesei pār miesu pārskrien skudriņas — vēl māte viņas

nedarbu nav atklājusi. Tagad jārīkojas ātri, bet piesardzīgi. Kamēr mamma vannasistabā mazgājas, viņa samaina vīstokļus. Ka māte brīnīsies, kad iztīs laukā! Pirmo reizi mammai būs zaļa kleita. Kā izplaukusi vasara viņa staigās pa pilsētu.

Papīrā ievīstīto drēbi māte ieliek soma un aizsteidzas.

Pēc stundas viņa ir atpakaļ. Dusmīga kā pūķis.

—    Kur tu esi likusi manu zilo kleitas drēbi?

Lai gan uzbrukums gaidīts, Agnese uzskata par prātīgāku klusēt.

—    Apmainījusi pret zaļo. Kur es ar tādu iešu kā mežkungs? Tu to pārdevi, dumjais skuķi?

—   Nē, mā.

—    Kas tā par akstīšanos?

Tēvs nespēj vienaldzīgi noskatīties, kā viņa mīļumiņš tiek strostēts, un iejaucas:

— No zilās viņa jau tev uzšuva kleitu. Varbūt uzvilksi un nodemonstrēsi mums?

Ieraudzīdama Agneses šuvumu, māte uz mirkli zaudē valodu. Tad viņa izrauj no grīdas vāzes pusplaukušus bērza zarus, kurus tēvs svētdien atvedis no laukiem, un sāk slānīt meitu. Neskatās, kur trāpa — dibens, mugura vai rokas. Mamma šobrid acīmredzot nedomā, ka pērt nav pedagoģiski. Bet Agnese brīnās — nemaz nesāp, pašpārmetums smeldza sirdi vairāk. Turklāt viņa pati sevi mierina — tas ir viņas mūžā pēdējais pēriens.

Monika Zīle

JŪRAS KRUPIM GRĀVI GRŪTI

—    Sanita! Aiztaisi, bērniņ, logu — citādi nav gaisa no tām spindzelēm, — apmaisīdama ar koka karoti pēdējo ķiršu ievārījumu, saka Velta. — Bus kaut kur tuvuma lapseņu spiets iemeties: taisni acīs lien.

Meitene kārtīgi atvelk malā aizkaru. Loga kliņķis griežas diezgan smagi, un Velta redz, kā Sanitai pirkstu kauliņi saspringst balti aiz piepūles — kamēr ir ciet. Bet, kad nu beidzot no āra nepūš, mazliet rūgtenā ķiršu ievārījuma smarža sitas pretī vai no visiem kaktiem.

—    Paldies, — Velta patencina. Pamet skatienu visriņķl. — Trauki pa rokai. Tagad pie liešanas es viena. Tu vari iet. Varbūt gribi pa dārzu?

—    Nē, tante. Es šodien tikai vienu reizi vingrinājos. Vēl kādu pusstundu vajadzētu, — meitene atsaucas tādā liela cilvēka nopietnībā, ka Velta nobrīnās. Jau kuro reizi kopš aizvakara, kad masica bērnu atveda. Viņa gan pa telefonu bija teikusi, ka Sanita rāma un paklausīga, bet Velta pie sevis nodomāja: nu, dziedi vien, Zeltīt, dziedi, it kā es, pusi mūža skolā nostrādājusi, nepazītu tādus desmitgadīgus špicbukus . . . Tāpēc jau baidīja tā lielā atbildība — uz veselu gadu paņemt svešu bērnu.

Nu labi, ne gluži svešu. Māsīcas. Neba tā Zeltites vaina, ka satikties iznāca labi ja reizi gadā kādos radu godos. Arī bēres to starpā gadījās, jo laiks, savu pienākumu kārtīgi pildīdams, gādāja par prieku miju ar bēdām. Kad satikties iznāca, ne jau Zeltite vienīgā meta Veltai tādu ar jokiem jauktu pārmetumu: ielīduši abi ar Krišu mežiem aizaugušā pasaules malā, kā līdz tādai aizkļūt. Bet gribētos un vajadzētu. Radi paliek radi. Re, dzimta vēl turas kopā diezgan brangi. Gan kopā, gan vispār. Pienāk dzīvē tāda reize, kad vienīgi rads var izpalīdzēt.

Pirms nedēļas piezvanījusi, Zeltlte ar to ari sāka:

—    Es tev gribu palīdzību prasīt. Kā tuvam radam.

Veltai vienā mirklī izskrēja simt domu cauri galvai un katra otrā — Zeltītei gadijies kas nelāgs. Pat mute nevērās visas iespējamās nelaimes citu pakaļ citai saukt. Labi, ka māsīca ilgā neziņā neturēja un runāja tūlīt par lietu:

—    Manu Ilgoni sūta tālā komandējumā uz veselu gadu, un es taisos līdzi. Pati saproti, ka tāds laiks vīrišķim vienam pašam par garu. Tikai viena ķibele — ar Sanitu . .. Tur nav skolas. Varētu jau te iekārtot internātā, bet viņa tomēr ir mājas bērns. Vārdu sakot, tu nu iedomājies, ka es esmu tavā priekšā uz ceļiem!

—    Vai tev prāts! — Velta iekliedzās, it kā patiešām ieraudzījusi tādā pazemojošā lūdzējas pozā Rīgas māsīcu, kuru radi aiz muguras mēdza saukt par lepno. Jo Zeltlte, kā saka, prata sevi nest un parādīt. Kad Velta ar sievietes aci apskatīja katru Zeltītei piederošu lietu, goda vārds, tur nebija nekā sevišķa vai dārga. Bet saimniece šis mantas ar sevi kaut kā apvienoja tā, ka kopā iznāca tas, ko sabiedrībā sauc par dāmu. — Vai tev prāts, it kā mēs patiesi būtu pilnīgi sveši .. .

—    Tu šovakar parunā ar Krišu — lai viss pa godam. Rīt es atkal tev piegriezīšu.

—    Dari, kā redzi, — teica Krišs. — Man jau skuķēns nemaisīs. Māja taisni tāda patukša, kamēr Aldis armijā.

—    Baidos vienīgi, vai viņai pret pilsētas skolu mūsējā neliksies pārāk prasta.

Uz to nu Krišs neatbildēja, tikai noraustīja plecus. Kā parasti, kad bija ar kaut ko nemierā, bet negribēja spriedelēt. Taču Velta jau gan zināja, ko šoreiz tāds žests nozīmēja — ko tad pati esi tupējusi tik prastā vietā? Ak, protams, viņa taču nemaz tā nedomāja! Par to prastumu tikai tā — lai kāds iebilst pretī, lai palīdz saskaitīt, cik daudz krietnu cilvēku savu ceļu aizsākuši Upeslejas skolā un cik tālu aizgājuši. Bet Krišs jau

nebūs tas skaitītājs . . . Kokus, malkas ciešmetrus, aļņus, vilkus, citu ko dzīvu un nedzīvu savā mežniecībā — to gan viņam-lai tikai padod priekšā! It kā Velta nezinātu. Tā ka bija vien jālemj pašai.

Bet ko tad lemt? Atsacīt taču viņa ne taisījās, ne varētu. Lai cik negaidīts nāca māsīcas lūgums.

—    Galvoju, ka Sanita tev raizes nedarīs, — Zeltlte sacīja. — Viņa ir radināta pie stingras kārtības jau no autiņiem. Tikai vienai lietai gan ir jāseko — zini, viņa sit mēli zobos. Lūk, te burtnīcā sarakstīti logopēdiskie vingrinājumi. Divreiz dienā bez kādas atlaides!

Tā būtībā ari bija vienīgā māsīcas norāde par meitenes audzināšanu visam gadam. Skaidrs, Zeltlte negribēja ar lieku pātarošanu uztiept radiem vispārējus padomus. Dzīve pati parāda, kā ar katru bērnu darboties, Velta tad nodomāja. Un tomēr kļuva kaut kā neomulīgi, noraugoties Zeltltes un meitas atvadās pie autobusa.

—    Nu, tad — čau! — teica māsīca, viegli pamādama ar roku palicējām. — Kā tiksim galā, tūlīt rakstīšu.

Viņa iekāpa autobusā un māja ari pa logu. Nē, Velta, protams, negribeja asaras un vaimanas, bet. . . Arī Sanita māja pretī mātei tikpat rāmi. Autobuss pagriezās, un atvadas bija galā.

—    Nolasīsim pēdējos ķiršus, lai gluži viss netiek strazdiem! — So darbu Velta pēkšņi izdomāja, kad autobuss ienira mežā. Bija taču dzīvē tādi brīži, kad uz karstām pēdām vajadzēja sameklēt kādu darbiņu.

—    Labi, tante, — Sanita teica. — Es tikai pusstundu pavingrināšos, šodien no rīta nesanāca.

Nē, šī Sanita patiesi bija paraugbērns! Un, lai gan Velta savos divdesmit skolotājas gados itin visus mazos, kas tikai nāca priekšā, bija mudinājusi uz apzinibu, — šoreiz kļuva kaut kā jocīgi.. .

Uz vārtiņu klaudzienu izskrēja priekšā Džeris un, neseno sapa- zīstināšanu nomidzī piemirsis, rūca. Velta metās priekšā:

33

—    Vai iesi?! Kas nebūs — savējos riet! Nebaidies, bērniņ, jau rit viņš būs tev draugs.

3 — 118

—    Jā, tante, — Sanita palocīja īsi apcirpto galvu, — suņi taču ir gudri. — Un, lai gan šis teikums patiešām bija daudzkārt dzirdēts un parasts, bērna mutē tas izskanēja kā neapstrīdama patiesība, kuru Velta te nezin kāpēc lauzās pierādīt.

—    Ak t' tikāt vēl uz vecumu pie bērna? Vai t' kostes naudu šī ari atstāja vai tavā maizē? — pāri žogam sauca kaimiņiene Erna. Visu mužu skaja. Daudz par skalu, lai ar Veltu sadraudzētos. Taču bez kāda ļaunuma. Tāpēc arī Velta godīgi atbildēja:

—    Atstāja, kā tad citādi — tik, cik tu gadā nopelni.

Erna iesvilpās un pagrieza acis pavisam baltas. Viņas alga par mežniecības kantora sargāšanu bija vairāk nekā pieticīga, bet, gada ritumā visus tos rubļus bez tēriņa kaudzē liekot, savāktos krietns kušķis.

Vairāk viņas nekā nerunāja. Tāpat viss ciems zināja, kāpēc Zeltītes bērns ir te. Ziņa izplūda ne jau pļāpu dēļ. Tas patiesi bija notikums Upeslejas dzīvē. To varēja pārrunāt, līdzīgus gadījumus atceroties no tagadējiem un agrākiem laikiem, pasakot arī savu viedokli, lai gan tam nebūtu nekādas nozīmes. Rīt ciems no Ernas uzzinās, ka Zeltīte bērnu nav šā tā atgrudusi, bet ar labu uztura naudu, kā jau tas kārtīgam cilvēkam klājas. Bērnam daudz vajag, un kas par to, ka Krišs ar Veltu iztikuši. Vai viņiem pasaule jābaro, kaut arī tajā dzīvotu pašu radi vien.

Velta iegāja pēc groziņa pieliekamajā un saausījās no vienmuļās bubināšanas aiz sienas. Ak šausmas, bērns tomēr būs devis vaļu slūžām, tas tak saprotams . .. Viņa metās istabā ar vienu vienīgu vēlmi — spiest stūraino augumiņu pie krūtīm un mierināt, skūpstīt sāļos vaigus, glaudīt muguriņu, līdz ta apstaj trīcēt un elsas pāriet rāmā elpā.

—    Kārlis Klārai izkrāpa krelles, Klāra Kārlim nokrāpa klarneti, — Sanita skaitija, bungodama rakstā ar sīko dūriti pa galdu. — Kārlis Klārai… — viņa aprāvās un raudzījās Veltā — laikam tai bija ļoti neparasta sejas izteiksme. — Vēl sešas reizes, tante. Tad es iešu jums talkā.

Vakarā Velta Krišam teica:

—    Nezinu . .. Meitene man šķiet tāda savāda.

—    Ej nu. Bet es jau ari nekā nesaprotu no meitenēm. Kas tad tev pie viņas nepatik? Acīs nelec? Gan jau apradīs.

—    Nezinu . . . Būtu pavisam svešs bērns, es teiktu — kā bez mīlestības audzis. Visu dara pareizi, bet ciets . . . Lai Ilgonis komandējumos, taču Zeltlte bērnu allaž turējusi uz to pašu labāko. Tu dzirdēji, cik teātrus viņas vienā ziemā apgājušas?

Krišs aizmiga, bet Velta ilgi klausījās — vai no blakus istabas, kur Sanita, neatskanēs nopūta, šņuksts. Cauri sienai gan daudz ko nesaklausīsi. Durvis meitene pati bija aizvērusi, atbildēdama uz Veltas acis pavīdējušo jautājumu:

—    No tumsas baidās tikai mīkstčauļi.

Verot durvis, bērns brīdi bija apstājies spraugā — kā pusauga stārķēns, garām kājām un rokām. Kā putnēns, kas raugās pāri ligzdas malai, bet lidot vēl neiedrošinās, — Veltai ienāca prātā.

Nu ir jauna diena. Velta lej ķiršu ievārījumu tīrajās burciņās un dzird:

—    Jūras krupim grāvi grūti, krūtīs kurkst.. .

Sanita skaita pie sevis, ne pāj-āk skaļi. Pati sev. Un darīs ta visu precīzi noteikto laiku. Velta varētu iet projām, bet meitenei ir neienāktu prātā blēdīties.

Pabeigusi skaitīt skaitamo, meitene nāk virtuvē un atbalstās pie stenderes. Velta tūlīt nokārtos ievārījumu, un tad viņas ies lidz upei. Jāparāda taču bērnam apkārtne. Kamēr nav sapazinies ar vienaudžiem, lai nesēž kā sprostā.

Kad Velta ar Sanitu iziet ārā, saule jau iekritusi alksnājā. Kādu stundiņu tur pakavēsies un tad ripos aiz pamales.

—    Vai viņa neatgādina manu misiņa ievārījuma grāpi? — Velta pamet ar galvu uz spožās ripas pusi un pasmejas, jau pilnīgi instinktīvi gaidīdama atbildei parasto pieklājīgo «jā, tante». Bet — tu brīnums! Meitene apstājas un nemirkšķinādama skatās saulē. Protams, novakarā tā acis vairs nekož, bet tik un tā — bērns skatās, kā pirmo reizi šo parasto spīdekli pamanījis. Tad Sanitas skatiens pārsviežas uz Veltu un lūpas savelkas mulsā, pavisam bērnišķīgā smaidā.

Un šis smaids ir kā bezvārdu saikne, kā tilts, kuru Velta šajā mirkli sajūt starp sevi un bērnu. Viņa pastiepj roku, un meitene tai pieķeras.

Upīte ir aiz meža. Koku ēnas pat karstākajās vasarās ceļam neļauj tā īsti izžūt. Starp egļu saknēm mitrumā allaž var atrast pa sēnei.

—    Es iešu pa šo, bet tu — pa otru pusi. — Velta palaiž Sanitas pirkstus vaļā. — Varbūt salūkojam krimildes vakariņu tiesai.

Meitene aiz uzcītības pat nolīkst, sūnu ar acīm čamdīdama. Tukšs. Ari Veltai. Tikai izgriezti kāti.

—    Tante! — Sanita pasauc mazliet nedrošā balsi. — Nāc, lūdzu, paskaties — te kaut kas ir.

Kas tad tur ir? Kāda sēņotāja zābaks vai mežacūkas šņukurs dziļāk pavandljis kurmja rakumu, un melnajā bedrītē kūņojas kaut kas pelēks. Arī Velta sākumā nevar saprast — kas. Ak tā, tas taču krupis, pavisam parasta radība tādā tumšā un miklā vietā.

—    Tūlit mes to nabagu izpestīsim, — Velta saka un skatās pēc kāda piemērota žagara. Kauns atzīties, bet ņemt krupi vienkārši ar roku tā ka bail, kā derdzas . . . Taču apkārt mētājas tikai asi, sakaltuši, glābšanas darbiem nederīgi egļu zari. Velta jau stiepjas lauzt lazdas maikstiti, kad Sanita pieskrien ar izstieptu plaukstu. Uz tās pelekais radījums gurdi staipa melnajā zemē notraipītās kājas.

—    Tante, bet vai viņš tagad savas majas atradīs? Vai viņam ir?

Šajos divos meitenes jautājumos Velta sadzird vēl trešo. Par Sanitas pašas mājām.

—    Nu protams! — Velta atbild. — Noliec viņu uz celma, lai atpūšas. Saulē gan nevajag, krupji mii mitrumu. Viņš atvilks elpu un aizcilpos. Uz saules rietu, kad labākās vakariņas — lielie odi — sāk dancot, būs jau pavisam žirgts.

Sanita tā ari izdara. Bet, projām ejot, arvien atskatās. Taču vecā celma pelēkums lielās egles tumšajā paēnā pa gabalu neko neļauj izšķirt.

Upe ir krietni pasusējusi. Bērni te kuļas kā piļu perējums pa silto, dūņaino ūdeni, apsveikdami skolotāju ar daudzbalsīgu labvakaru. Nu būtu pats īstākais laiks, tā sakot, ievest Sanitu sabiedrībā — lai sapazistas. Taču meitene stāv pakrastē atkal tik nomaļa sevi, ka Velta nomazgā kājas un griežas atpakaļceļam.

Vakariņas viņas ēd divatā, Krišs aizgājis sargāt to blēņigo mežacūku, kas siro pa dārziem. Ir novārīti jaunie kartupeli, klāt biezpiens ar krējumu. Meitene ieturas dūšīgi. Nudien, Zeltlte ari šajā virzienā nemānijās — skuķēns nav ņerga, ēd, ko dod.

Tikko Velta tā nodomājusi, Sanita noliek karoti blakus šķīvim un sāk skaļi elsot. Tas nāk tik negaidīti, ka Velta pavisam sa- minstinās.

—    Nu ko tu, ko .. . Cik tad ilgi — un mamma būs atpakaļ, abi ar tēti, — slaucīdama bērna slapjos vaigus, Velta ber ne jau pašus īstākos vārdus. — Tikai vienu ziemu . ..

—    N-nē! — Sanita krata galvu. — Es ne par mammu, ne .. .

—    Par ko tad? — Velta brīnās no visas tiesas. — Par Rīgu, par skolu?

—    P-par k-krupiti, — un meitene raud balsi, bez kādas valdīšanās. Kaut cik aprimst vienīgi pēc tam, kad Veltai izdevies iemānīt dažus malkus auksta ūdens. — Viņš tur varēja palikt pavisam, tajā bedrē … Pa nakti, ja mēs neietu . . .

—    Gan jau kāds cits palīdzētu, — Velta glauda muguriņu, kurā izspiedušās lāpstiņas atgādina dīgstošus spārne- ļus. — Tu nedomā par to un neraudi. No rīta aiziesim paskatīties, redzēsi — viņš jau būs aizļepatojis.

Nu Sanita piekrītoši māj ar galvu, bet ar to pašu viņas spēki šovakar ir galā — acis krīt ciet. Taču, Veltas apguldināta, tomēr vēl ceļas augšā uz elkoņa.

—    Tante, lūdzu, sadomājiet man kādu jaunu runas vingrinājumu — par to jūras krupi grāvī es nevarēšu . . .

—    Ja tik vien tās bēdas. — Velta pasmaida.

Ērika Kalna

TĒTIM BŪS KABINETS

Diena nebija karsta. Pēc vakardienas pamatīgā lietus brāziena ceļš nemaz neputēja. Virs Margas galvas pa atvērta loga spraudzi- ņu ievējoja spirgtais, rudenīgais gaiss. Pasažieru bija maz, un Margu nekas netraucēja domāt. Viņai patika tā: pievērt acis, lai nebūtu nekādas novēršanas, un tad ļaut vaļu domai. Kādu nedēļu Marga tā darīja katru brīvo brītiņu. Lidz pēdējam sīkumam bija izfantazēts, kā viņa ar tēti dzīvos. Nesen tēvam piešķirtais divistabu dzīvoklis Margas galvā jau bija pilnīgi apdzivots. Kad pavasari viņa šajā Rīgas dzīvokli bija ieradusies pirmo reizi, tētis jau bija sapircis jaunas mēbeles. Bet toreiz tās tur stāvēja vientuļas un abas istabas izskatījās pavisam nemājīgas. Vienīgie «rotājumi», kā parasti, bija tēta virskrekli — katrs uz sava krēsla. Viņš nekad ar īpašu kārtības izjūtu nebija apveltīts. Ko noģērbj, ko noliek — viss turpat uz krēsla vai galda. Ari pie viņām, uz laukiem atbraucis, istabu vienā mirklī pārvērta midzeni. Vecmāmiņa jau neko — vai nu viņai mājas kārtiba varēja rūpēt, ja dārzā un kūtī mūždien gaidīja nepadarīti darbi. Tā «istabene» parasti bija Marga.

Savu māti Marga neatceras. Meitenei bija divi gadi, kad notika autokatastrofa. Kopš tā laika Marga dzīvo pie vecmāmiņas un tikai reizēm aizbrauc pie tēta uz Rīgu. Toties viņš gan — vai ik piektdienas vakaru ir klāt. Un arī atvaļinājuma laikā.

Tagad viss būs citādāk. Pavasari Marga pabeidza astoņgadīgo skolu, un nu ģimenes padome — tas ir, tētis un vecmāmiņa — nolēma, ka Margai laiks doties pie tēta, lai nav jādzīvo internātā vai šurpu turpu jābraukā ar autobusiem. Kā nekā tuvākā vidusskola — trīsdesmit kilometru. Tas, protams, nav vienīgais iemesls. Tētis, piemēram, ir cieši pārliecināts, ka Margai ir laiks iepazīt ari Rīgas dzīvi.

«Margiņš visu tā sakops un izdarīs, ka tev pat pirkstu nevajadzēs piedurt,» vecmāmiņā pagājušā sestdienā tētim teica.

Tētis ari pats to itin labi saprata. Vai nu viņam acu nav! Turklāt vecmāmiņa katrā izdevīgā bridi uzsvēra, ka meitēns ir pilnīgi matē atsities. Un Margas māmiņa bijusi sevišķi izdarīga, kartiga un saimnieciska.

. . . Par savas istabas iekārtošanu Margai sen viss izdomāts. Līdz pēdējam sīkumam. Tagad viņa brauc autobusā un, aizvērusi acis, gudro, kā bus tur — tēta istabā. Viņa to sauks par kabinetu un ari iekārtos tā, kā vajag būt īstā kabinetā. Vācu žurnālos «Farbe und Raum» nolūkoti vislabākie varianti, un tētis jau ari neiebilst.

«Labi jau, labi, Margiņ,» viņš smaidīdams piekrita pagājušajā sestdienā, kad kārtējo reizi bija atbraucis, lai līdzi aizvestu lielāko daju no Margas mantām.

Bet vispār viņš bija jocīgs. Nevis gluži jocigs, bet stipri vien savādāks nekā citreiz. Tāds kā jaunāks, staltāks, izveicīgāks. Un Joti vēlīgs. Marga domā, ka pat vairāk nekā vēlīgs. Drīzāk iztapīgs. Tas ir istais apzīmējums.

«Ko tu visu laiku tā smaidi?» pat vecmāmiņa brīnījās.

Tētis, liekas, saņēmās, gribēja ko teikt, taču — varēja redzēt, ka viņam runāšana īsti nevedas. Tik vien izdarīja, ka atvēra portfeli un izņēma palielu vīstokli.

«Tas jums, mat!» viņš neskaidri nomurmināja un tūdaļ izgāja lieveni uzpīpēt.

Paciņā bija vienreizējakā vilnas drana. Vienkārši burvīga. Starp citu, jau nākamajā dienā vecmāmiņa ataicināja Burves jaunkundzi un palūdza, lai viņa Margai steidzīgi uzšuj īsti skaistu kostlmkleitu.

«Bet, vecomāt, tētis to dāvināja tev!» Marga bija no tiesas sašutusi, bet, kad vecmāmiņa pajokoja, ka viņa tik plānas drēbes nevalkājot, beigās piekrita.

Jaunā kostimkleita iznāca ne sliktāk kā salonšuvums. Marga jutās gandrīz pieaugusi.

«Tā, Juglas tiltam esam pāri,» Marga konstatēja. Vel pārdesmit minūtes, un viņa izkāps. Ne vairs kā ciemiņš, bet gan kā ista rīdziniece.

* * *

—    Bet te taču viss jau iekārtots! — Marga gandrīz iekliedzās, kad tētis ne bez lepnuma ieveda meitu dzīvokli.

Vāzēs bija pat puķes. Turklāt nevis vienkārši sabakstītas, bet izkārtotas tikpat kā ziedu izstādē. Un visur jaunas grīdsegas. Tajā istabā, kas Margai iedalita, pat rokām taisīts gobelēns. To jau uzreiz var pateikt. Un virs rakstāmgalda mātes fotogrāfijā — krāsaina, tā, kas lidz šim glabājās tēta kabatas portfeli.

—    Kas tad to visu te tā? — Marga pavērās tēvā, un viņš atkal smaidīja tikpat jokaioi kā pagājušajā sestdienā.

—    Tevi gaidot, meit! — viņš iztapīgi teica un vedinaja nākt skatīties, kā te tālāk izskatoties — virtuvē un' vannasistabā, un viņa mitekli . . .

Iezvanījās telefons.

—    Jā, jā! Ir klāt! Nu, nezinu. Mēs jau nupat kā no autoostas. Jā, jā! Es uzlikšu uz gāzes. Jā, jā!

Marga stāvēja tēta istabas durvis un skaidri dzirdēja, ka runā sieviete.

Tētis pagalam samulsis nolika telefonu, un viņa smaidiņš nu bija galīgi samocīts, pat izmisis. Marga joprojām stāvēja durvīs.

—    Redzi, meit, es nemaz nezinu, kā tev visu izstāstīt, — tēvs sakumpa, sarāvās par galvas tiesu mazāks. Sāka rakņāties pa kabatām. Aizsmēķēja.

—    Tu gribi precēties! Vai varbūt jau esi apprecejies? — Margas balss skanēja sveši, gandrīz tā, kā vecmāmiņa kādreiz dusmās runāja.

Izpūtis dūmu mākoni, tēvs izgāja uz balkona.

Marga sadzirdēja klabam savus zobus. Tieši tā kā drudzī. Vēl mirklīti, un Marga atgūsies. Viņai apmēram tā jau ir bijis. Sliktu pārsteigumu brīžos Marga nekad nesāk raudāt.

Drebulis patiešam mitējas.

«Tūdaļ braukšu prom. Savākšu savas mantiņas un došos uz vakara autobusu. Pusotra stunda — laika pietiek,» Margai bija gatavs lēmums.

Durvis noskrapstēja atslēga, un Marga tūdaļ ieraudzija . . . viņu. Melnīgsnēja. Ar modernām acenēm. Rokās liela iepirkumu soma.

—    Ciemiņš klāt! — atnācēja turpat durvis tā kā konstatēja, ta kā iesaucās. It kā viņa to jau nezinātu no telefona sarunas! Un it ka Marga te būtu ciemiņš!

Nolikusi turpat priekšnamā iepirkumu somu, viņa pastiepa roku Margai un teica:

—    Labdien!

Marga vilcinādamās pasniedza savējo un tūdaļ pamanīja, ka tas — ka nu lai viņu dēvē? — roka viegli drebēja. Un vispār varēja just satraukumu. Visos — tēva, šajā svešajā sievietē, Margā . . . Un tomēr nē! Marga vairs nebija satraukta.

—    Mani sauc Renāte. Un man ir liels prieks … Es ļoti ceru, ka jum . . . tev Rīgā patiks un ari te dzīvokli, istabā … — sieviete runāja. Un runaja tikai tāpēc, lai klusums nebūtu tik nomācošs.

Tētis beidzot izlīda no sava balkona krātiņa un pagausinā- tām kustībām sāka vīstīties pa virtuvi. Palīdzēja! Jāsmejas. Nekad viņš neko mājās nav pratis darīt.

Marga aizvēra savas istabas durvis un tūdaļ — uz karstām pēdām — sāka pārkārtot istabu. Pat tahtu aizbīdīja citā vietā. Galvenais, lai nebūtu tā, kā sakārtojusi šī Renāte! Apbrīnojami stulbs vārds — Renāte. Ko tu neteiksi!

Drīz vien no virtuves atskanēja tēva balss. Samocīta, bet tāda kā mākslīgi uzlabota, pat it kā jautra.

—    Nāc, meitiņ, vakariņās!

Nu, lūdzu, ēdiet veseli!

—    Man, tētiņ, nemaz negribas ēst! — Marga tikpat «jautri» atsaucās no savas istabas.

Pēc mirkļa pavērās durvis un tētis ienāca istabā.

—    Margiņ, nu ļoti lūdzu tevi! Neaušojies. Renāte ir ļoti labs cilvēks. Rūpīga un gādīga. Starp citu, viņa ir pasniedzēja institūtā. Nevajag tā. Pirmajā mirkli, protams, tev ir .. . — tālāk

viņš neko nemācēja izteikt. Seja viņam pēdējās stundas laikā bija kļuvusi veca. Tētis kodīja lupas un vairījās Margai skatīties acīs.

Margai kļuva žēl tēva, un viņa cēlsirdīgi ienāca virtuvē. Ak, ak! Cik satriecošs galds! Lasītis. Cepetītis. Tomātiņi ar krējumu. Tomatiņi ar pipariņiem. Āboli. Apelsini! Un kūkas. Un cepumi. Un ne jau no veikala. Pašas cepti. Kā tad — labas saimnieces kalngals!

Tētis, aplaimots par Margas ierašanos, mazliet atguva pašapziņu. Visi apsēdās. Attaisīja «pepsīšus», atšava vaļā «Veldzi». Bet lai nedomā, ka Marga te daudz ko ēdis! Viņu ar gardumiem nav ko jūsmināt. Uzlikusi uz šķivīša mazu cepeša šķēlīti, Marga sāka to knibināt. Klusums. Labi, ka tējkanna iesīcās.

—    Nu, kā tev pa institūtu šodien gāja? — tētis, saņēmis drosmi, uzsāka.

Renāte — jāatzist, daudz normālākā balsi — īsi pastāstīja sva- rīgako. Piemēram, kā viena studente šodien ne no šā ne no tā izņēmusi dokumentus. Laba studente! Pastarpām Margu mudināja nobaudīt ēdiemis.

—    Paldies, negribas! — vai piecdesmito reizi Marga pieklājīgi atteica, un, kad bija beigusies pieklājības pusstunda, viņa piecēlās un atvainojās. Durvis ciet netaisīja. Gribējās dzirdēt, ar ko «svinības» beigsies. Abi sēdēja klusēdami. Brīžiem nošķindēja kads trauks. Pēc tam sāka 1it ūdens un trauku šķindoņa kļuva skaļāka.

«Precējušies jau vēl nav. Gredzenu neredzēja, un ari viņas mantu te nav. Tātad brūte vien ir. Bet kāda iztaisījusies! Taisni kā Mireija Matjē. Un džinsa kleitā. Pārsmieties var. Pasniedzēja — un džinsa kleitā!»

Abi iznāca priekšnamā.

—    Es tev iešu… — tevs klusi un nedroši ierunājās, bet Renāte atbildēja skaļi un noraidoši:

—    Nekādā gadījumā! Jums jau te mājās ar Margu diezgan ko darīt.

Par laimi! Prom gan.

—    Tēti, nāc paskaties manu istabu tagad. Nu, vai nav labāk?

Un tas paklājs man galīgi nav vajadzīgs. Atdod to savai Renātei atpaka|.

Tētis nerunāja ne vārda, stāvēja durvis, pie stenderes pieslējies. Viņa seja šķita veca un pleci pavisam sakrituši.

—    Tētiņ, es ari tavu istabu pārkārtošu. Tev jābūt īstam kabinetam. Vai ne? Tādam kā — atceries — es tev žurnālā rādiju?

Tēvs joprojām neatbildēja. Izskatījās pat, ka viņš nedzird Margas mīlīgo čivināšanu.

* * *

Renāte ieradas vēl dažas reizes. Vienmēr centās sarīkot gardu mielastu. Vienmēr atnesa puķes. Dažas reizes tētis ar viņu arī pa telefonu parunājās. Bet patiesībā tā nebija nekāda runāšana. Jā un nē! Jā un nē! Tā kā valodu zaudējis. Par to, ka istabās bija notikušas lielas pārvērtības, Renāte neteica ne vārda! Pat nebrīnījās. It kā nekas nebūtu noticis.

Marga saprata, ka tēvs ar Renāti satiekas ārpus mājas. Bet ari tādās reizēs viņš nepārnāca priecīgāks. Nu kāpēc gan tad jāsatiekas?

Tēta istaba tagad patiešām bija pārtaisīta līdz nepazīšanai. Bija atrasta vieta rasējamam dēlim, un tētim nu nevajadzēja ik reizes to cilāt. Netrūka arī ziedu. Un pusdienas bija gardas diezgan.

—    Nu, tētiņ, vai tad pie mums nav jauki? — Marga reizi pa reizei apjautājās.

Viņš piekrītoši māja ar galvu. Tātad ir jauki ari viņam! Zēl tikai, ka viņš nepavisam nedomāja par savu izskatu. Seja savīta, un acis vienmēr bija bēdīgas. Pat tad, kad viņš sēdēja savā skaistajā kabineta.

Nellija Kovaļevska

MĒS AR AINU

Tagad ir algebras stunda, kārtējā mocība. Es sēžu viena pati. Skolotāja Sondore, šerpa dāma, kaut ko runā un runā, es jau sen vairs nedzirdu viņas balsi. Mans skatiens gan seko viņas lūpu kustībām, tikai šai uzmanībai diemžēl ar algebru nav nekāda sakara. Man ar algebru vispār nav nekāda sakara.

Šodien tāda bēdīga diena. Tukša. Tāpat kā vakar. Tas tāpēc, ka Ainas nav skolā. Nu jau otro dienu. Nezinu, kas viņai lēcies, laikam saslimusi, pēc stundām būs jāaiziet apskatit. Vakar nesanāca, jo jau no rīta nolauzu zābakam papēdi, pie pašām skolas durvim, uz kāpnītēm. Atceļu uz mājām nokliboju kā veca vista, laikam būtu ko nenosmieties, ja pati varētu no malas pavērot.

Rit jau ceturtā stunda, bet es vēl ne reizes neesmu pasmaidījusi. Tāpēc ka Ainas nav skolā. Un viena pati jau es te neiešu ķiķināt, tik traki ar mani vēl nav. Un jo sevišķi šodien, kad esmu spējiga tikai truli blenzt uz Sondores kustīgo muti. Pat zīmēt negribas, goda vārds. Vienaldzīgi pašķirstu algebras kladi, kuras beigās esmu sazīmējusi visādus ķēmus un ķiņķēziņus. Sondores portreti. Edīte ar cigāru zobos. Gusts ar rozi matos. Muļķības. Pikti aizcērtu kladi, laikam tā noplīkšķ mazliet par skaļu, jo Sondore man uzmet īsu, nāvējošu skatienu. Parasti, izklāstot jauno vielu, uz mani viņa nekad neskatās. Uz Ainu ari ne. Tādās reizēs Sondore allaž maigi noraugās savās mīlulēs Elmīrā un Rutā, tāpēc šķiet, ka tikai viņām vien Sondore grib uzticēt savas dārgās algebras noslēpumus. Pret to man nudien nav iebildumu. Un, ja Sondore ari atbildēt sauktu tikai Elmīru un Rutu, tad viņa būtu zelta cilvēks. Bet pagaidām vienīgā Sondores vērtība ir tā, ka viņa neatdarināmi izteiksmīgi mak izrunāt vārdu «asis». To viņa reizēm nošņāc kā kobra, reizēm nospindzina kā lapsene. Un tad mēs ar Ainu smejamies līdz krampjiem, uzmetušas ku- kumus, klusi elsodamas, šņukstēdamas un sprauslādamas. Dažreiz pat asaras līst pār vaigiem, trūkst elpas un ar roku aizspiestā mute, šķiet, pārplīsis ar asu blīkšķi kā gaisa baloniņš. Un, kad viena smieklu lēkme ir pārgājusi, mēs abas sēžam, trīcēdamas bailēs un sajūsmā, un gaidām, kad atkal Sondore pieminēs tās sasodītās asis. Pateicoties tām asīm, algebras stundas mums ar Ainu pārvēršas vienā bezgalīgā ellē, jo, ja kads uzskata, ka smieties stundas laikā ir viegli, tad tāds no smiešanās neko nesajēdz. Šādās reizēs skolotāja skatiens ir lode, kas var laimīgā kārtā tev aizlidot garām, bet var ari trāpīt. Ja trāpa, sekas ir dažādas: piezīmes, izraidīšana no kla- ses, izsaukšana pie klases audzinātājas — un tā tālāk. Jā, un tāpēc mēs esam spiestas smieties nedzirdami, kad gribētos zviegt pilnā kaklā. Tā ir liela māksla. Mēs ar Ainu esam sasniegušas augstu meistarību nedzirdamās smiešanās jomā. Jo bez smiekliem iztikt stundu laikā diemžēl nav iespējams.

Mēs ar Ainu vispār esam lielas smējējas. Kā radītas viena otrai. Tā nav mūsu vaina, ka visi cilvēki ir smieklīgi. Viens vairāk, otrs mazāk, bet katrā ziņā ikvienā no viņiem slēpjas kāds smieklīgums. Ko lai dara, ja reiz tu, cilvēk, esi gadījies tāds, ka lāga neievēro ne labo, ne ļauno, ne skaisto, ne pretīgo, bet spēj saskatīt tikai smieklīgo. Un ja visi apkārtējie tev brīžiem šķiet viens vienīgs klaunu bars.

Mēs ar Ainu it nemanāmi esam nodalījušās no mūsu klasesbiedriem, mums, tā teikt, ir pašām sava pasaulīte, kas balstās uz smiekliem. Dažam labam, kā, piemēram, Elmīrai, mēs krītam uz nerviem, tas mums nav nekāds noslēpums. Viņa mus necieš ne acu galā. Ari dažus skolotājus esam pamatīgi nokaitinājušas, kaut vai to pašu Sondori, bet visvairāk laikam gan ticis ķimiķim Miķelsonam. Sim, protams, ne prātā neienāk, ka pie visa vainigs viņš pats. Nevajag būt tik ērmīgi pārgudram. Nevajag runājot tik pikti krekšķināt. Nevajag dusmu brīžos vienu uzaci piepeši nolaist, bet otru uzraut līdz pieres vidum. Tad ari neviens par Miķelsonu nesmiesies.

Miķelsons ir visjaunākais skolotājs mūsu sagrabējušajā skolā. Aina nez kāpēc uzskata, ka man viņš patīk. Ārprāts. Dažreiz Aina mani par to ķircina, un tad es esmu gatava ar viņu kauties, goda vārds. Kāpēc viņa tā domā, es nezinu, savu mūžu viņš man nav paticis. Ja man kāds no skolotājiem kaut mazdrusciņ patīk, tad tas ir Viļums, vecais ģeogrāfs. To tad es Ainai ari cenšos ieskaidrot, bet viņa ar mani strīdas, apgalvo, ka Miķelsons man patīkot pavisam citādi, proti, kā vīrietis. Nomirt var, nudien! Kāds tur no Miķelsona vīrietis, gatavais gailis. Bet Aina smejas, netic.

Pa šo mācību gadu man jau ir bijušas četras ķīmijas klades. Trīs no tām es biju sazīmējusi pilnas ar Miķelsona portretiem, viņš tur bija attēlots gan kā pirāts, gan kā katordz- nieks, gan kā cūkgans — miljons visādos baigos paskatos. Un visas trīs klades Miķelsons man atņēma. Tā pavisam vienkārši — redzēdams, ka es aizrautīgi zīmēju stundas laikā, viņš nemanot pienaca man klāt un mierīgi nocēla kladi no deguna priekšas. Turklāt vēl ik reizes piebilda: «So kladi tu, Elin, pēc stundām varēsi saņemt pie klases audzinātājas.» Saprotams, ka ne pie kādas audzinātājas pēc stundām es negāju, bet manījos no skolas projām, cik vien naigi varēdama. Pēdēja — ceturtajā kladē es vairs nezīmēju neko. Citādi vēl var bankrotēt, goda vārds. Garlaicīgākas jau nu tagad tās ķīmijas stundas ir, bet ko lai dara. Un galu galā — ja kadubrīd pa rokai nekā smieklīga nav, var izlīdzēties pavisam vienkārši. Tad mēs ar Ainu paklusām melšam visādus niekus un smejamies par pašu izgudrojumiem. Mēs spriežam, piemēram, kā būtu, ja Miķelsons jātu uz mamuta vai tirgotos skolas priekšā ar nocenotajām precēm. Un kā butu, ja viņu sauktu nevis par Zigurdu, bet par Jevdesiju vai Kurbadu. Un kas notiktu, ja viņš nāvigi iemīlētos vecajā skolas apkopēja Saulceritē. Kad gvelžam šitādus pekstiņus, ķīmijas stundas aizļepato kā zaķi.

Tāda nu reiz tā skola ir, ka pašam vien sevi jāprot uzjautrināt. Citādi mums ar Ainu te klātos skumjāk par skumju. Mācības nav musu stiprā puse, un kāds tur brīnums. Mana mīļā

zīmēšana jau sen vairs netiek mums mācīta, bet visi pārējie priekšmeti man bijuši nebijuši. Aina ir liela grāmatu cienītāja, viņa vismaz reizēm var paspīdēt literatūras stundās. Un arī man šo to pačukstēt priekšā.

Aina raksta pat dzejoļus, nesen viņa bija sacerējusi baigi foršo «Poēmu par Miķelsonu». Beigas es atceros pilnigi precīzi:

Viņš samistroja sērskābi Ar niķeli un alvu Un maisījumu šitento Sev izlēja uz galvas.

Sis gribēja, lai sāktu augt Uz galvas baobabi. Bet palika tur tuksnesis Ar vienu beigtu krabi.

Kas tas par beigtu krabi tuksnesi, man nav īsti skaidrs, bet tik un tā — man patīk. To poēmu es biju pārrakstījusi savā trešajā — pirmspēdējā ķīmijas kladē, tā ka pats Miķelsons ari to dabūja izlasīt. Protams, ja viņš vispār ieskatījās tajā kladē. Bet Miķelsons ir ziņkārīgs, un varu galvot, ka viņš apskatīja gan zīmējumus, gan izlasīja poēmu. Uz tādu godu Aina nebija cerējusi, proti, ka Miķelsons dabūs iepazīties ar viņas daiļdarbu, tāpēc divas dienas staigāja kā drudzī. Beigās es viņu nomierināju, atcerēdamās, ka Ainas vārds taču tajā kladē nekur nebija minēts, tā ka par poēmas autori Miķelsons droši uzskata mani.

Tajā dienā, kad man tika atņemta trešā klade, pēc stundām audzinātāja mūs abas iesauca skolotāju istabā un ņēmās strostēt. Par kladēm gan viņa neko neminēja, tikai teica, Miķelsons sūdzējies, ka mēs pastāvīgi traucējot ķīmijas stundas un neļaujot viņam strādāt. Un ka tik lielām meitenēm, kādas esot mēs, tādi stiķi un niķi jāatmet reiz un uz visiem laikiem.

— Drīz jūs būsit pieauguši cilvēki, — tā viņa skandina ik dienas un sacīja mums ari toreiz. It kā piedraudēdama.

Neko vairāk viņa tā ari nepateica, tikai skatījās uz mums, nervozi virpinādama pirkstos savu dzelteno pildspalvu, un likās gauži nogurusi. Arī viņai mēs diez kā vis nepatīkam, tas nu reiz ir skaidrs.

Audzinātāja mums māca literatūru. Kādu laiku mēs ar Ainu viņu saukājam par vētras zvani, kopš tās reizes, kad viņa mums nolasija Aspazijas dzejoli, kurā ir rindas:

Es vētras zvanis esmu Un zvanu negaisu . . .

Man šīs rindas acumirkli uzbūra šādu ainu: musu audzinātāja ar visu savu frizūru, auskariem un augstpapēžu kurpēm stāv augsta torņa gala, visapkārt auro vēji, lūst koki, zeme ar debesīm griežas, bet viņa tik stāv — stingri kā piemineklis un tik zvana negaisu. No smiekliem man žokļos iemetās krampji un asaras lija pār vaigiem.

Audzinātājā laiku pa laikam mēdz mums pajautāt, par ko mēs katrs dienās gribētu kļūt. Tādas reizēs viņa parasti izsauc mūs citu pēc cita un tincina:

—    Nu, Aina, bet par ko gribi mācīties tu?

Aina vienmēr atbild, ka vēlas mācīties par biškopi. Beigts var palikt! Audzinātājā, protams, to ņem par pilnu un, nopietni pamājusi ar galvu, ieraksta kaut kādā speciālā burtnīcā.

Es pēdējoreiz viņai teicu, ka būšu arheoloģe. Audzinātāja brīdi domīgi vērās manī, tad iebilda:

—    Bet, Elin, es neesmu ievērojusi, ka tu ipaši interesētos par vēsturi. Sajā priekšmetā, ja nemaldos, tev ir apajš trijnieks.

Es paraustīju plecus un sakodu zobos apakšlupu, lai viņa nepamanītu manu smīnu. .

Nezinu, ka var nopietni atbildēt uz tamlīdzīgiem jautājumiem. Labi, es gribu būt gleznotāja. Gribu gleznot cilvēkus, akmeņus, upes. Kaut vai kaķus, ja vēlaties. Bet es nemūžam to neteikšu musu audzinātājai. Un vispār nevienam. Pat Ainai ne, jo ar Ainu mēs par tādām lietām nekad nerunājam.

Esmu ievērojusi, ka lielākā daļa mūsējo uz šo jautājumu atbild negribīgi, pat melo — tāpat kā mēs ar Ainu. Edgars, piemēram, teica, ka gribot kļūt par ūdenslīdēju. Un pats, galvu nokāris, smējās. Viņš ir puika uz goda, nav vārdam vietas.

Bet daži gan atbild nopietni. Melita, piemēram, paziņoja, ka sapņojot kļūt par grāmatvedi. Trieku var ķert! Sapņojot! Par grāmatvedi! Nu labi, es nebrīnos, ka cilvēks grib kādreiz strādāt par grāmatvedi, elektriķi vai pārdevēju. Bet par to sapņot! Nē, tas nudien ir par stipru sacīts.

Taču audzinātāja ne tikai tirda un izprašņā mūs, reizēm viņa šo to pastāsta arī pati. Par gleznotājiem, teātriem un tamlīdzīgām lietām. Un stāstīt viņa prot, to nevar apstrīdēt. Nesen viņa mums rādija visādu franču mākslinieku bildes no ārzemju žurnāliem un albumiem. Viņa teica, ka Pikaso esot izcilākais divdesmitā gadsimta gleznotājs. Tas mani pārsteidza, jo tieši pirms mirkļa Aina bija man pačukstējusi, ka, viņasprāt, es zīmējot krietni labāk par to Pikaso. Joki gan, nudien.

Bet daudz lielāki joki bija ar mūsu pēdējo teātra apmeklējumu, apmēram pirms mēneša.

Tajā dienā, kad Miķelsonš man atņēma otro kladi, audzinātāja pavēstīja, ka esot dabūjusi biļetes uz izrādi «Esi sveicināta, mīlestība!» Jaunatnes teātrī.

—    Drīz jūs būsit pieauguši cilvēki, — viņa paziņoja mums simttūkstošo reizi. — Tāpēc jums jau ir laiks padomāt par šim sarežģītajām jūtām, ko sauc par mīlestību.

Tādā garā viņa runāja vēl labu bridi, tad pieteica, kurā dienā būs jābrauc. Lai mēs visi sapošoties un attiecīgi noskaņojoties.

Pats par sevi saprotams, ka mes priecājāmies, jo ne jau bieži tiekam Rīgā. Un kur nu vēl teātri. Uz mūsu nomali teātri atku- ļas labi ja vienreiz gadsimtā.

Tā teātra diena bija padevusies gods godam. Vienos smieklos, ists balagāns.

• Daži skuķi, kuri dzīvo tālu no skolas, jau no rīta ieradās uzcirtušies braucienam. Edīte, piemēram, bija sasprogojusies kā karakula aita un uzģērbusi melnus, gludus svārkus un baltu blūzi, vienos kruzuļos un cakās. Tādas blūzes droši vien val- kaja pirms mūsu ēras. Editi ieraudzījis, Edgars tēloja ģībstošo un dvesa:

—    Esi sveicināta, mīlestība!

Bet Elmīra! Viņa bija sasējusi matus divās astēs ar gaišzilam kaprona lentēm un izskatījās . . . Nē, man trūkst vārdu. Kaprona lentes trīspadsmit gadu vecumā! Ikvienam tajā teātri būs skaidrs, ka ieradusies kārtējā pāķu delegācija.

—    Tās droši vien viņai lika iesiet mamma, — Aina man pačukstēja. Un es atcerējos, ka Elmīras māte taču strādā bērnudārzā par auklīti. Mēs ar Ainu saprotoši saskatījāmies, un mūsu pleci draudzīgi ietricējās, it kā mēs ratos brauktu pa grumbuļainu ceļu.

Pēc otrās stundas klasē ienāca audzinātāja un paziņoja, ka ieradušies mūziķi no Rigas un mums visiem pēc desmit minūtēm jābūt aktu zālē. Klases kasiere Melita steidzigi sāka ievākt no katra pa divdesmit kapeikām — tā bija parastā maksa par šādiem koncertiem. Nezinu, kā citas skolas, bet mūsējo vismaz divas reizes gadā apmeklē Rīgas mākslinieki, visbiežāk muziķi. Tad mēs klausāmies visādus triļļus, treļļus un traļļus: notiek tā saucamās filharmonijas stundas. Mākslinieki mums atklāj mūzikas burvību un noslēpumus, piemēram, paskaidro, kas tās tādas klavieres un^ko ar tām var iesākt. Saprotams, viņi pārāk nenopūlas — un pareizi dara. Katrs skolnieks ir samaksājis grandiozu summu (minētās divdesmit kapeikas) un, ja vēlas, bez sirdsapziņas ēdām var saldi nosnausties kaut kur zāles kaktiņā.

Mums ar Ainu gan briesmīgi patīk šis, nu, kā lai saka, viesizrādes, vai. Ik reizes vismaz viens mākslinieks ir ievērības cienīgs.

Tā bija ari šoreiz.

Vispirms uz skatuves uznāca viena varen smalka dāma, tieva kā bambusa nūja. A, šo dāmu mēs jau pazinām. Viņa allaž smaidīja tā, it kā mēs būtu viņas viskvēlākie sirdsdraugi.

—    Labdien, mīļie bērni! Mēs atkal esam atbraukuši, lai parunātos ar jums par mūziku. Šodien jūs varēsit noklausīties vairākus skaņdarbus pūšamo instrumentu izpildījuma. Kādus pūšamos instrumentus jūs, mīļie bērni, pazīstat?

Daži sīkie priekšējās rindās iepīkstējās: stabule, taure, rags. Dāma sajūsmināta māja ar galvu un slavēja gudros sikmaņus. Tad viņa pavēstīja, ka vispirms mēs dzirdēšot flautu, brīnišķīgu instrumentu ar sidrabainu balsi. Dāma sāka gari un plaši skaidrot, kas tā flauta par zvēru ir. Viņa runāja tik pamācošā balsi, ka nelabi metās. Tā vien gribējās pietrūkties kājās un iesaukties:

—    Nē, jūs kjūdāties! Flauta ir aitu cērpjamais aparāts.

Vai vismaz kaut ko tamlīdzīgu.

Mums ar Ainu aiz muguras sēdēja Edmunds no devītās un stāstīja anekdoti par kovboju Bilu, Mēriju un zilo zirgu. Tā ir jauka anekdote, tikai simtreiz dzirdēta. Pabeidzis stāstīt, Edmunds smējās kā traks, arī daži citi viņam piebalsoja, tā ka dāma no skatuves pat uzsauca:

—    Klusāk, mīļie bērni, es jūs lūdzu, klusāk! Tūdaļ jūs dzirdēsiet flautu. Sī instrumenta sidrabaino balsi jums demonstrēs mūsu flautists Jūlijs Bebris.

Mēs ar Ainu sastingām gaidās. Bet Edmunds aizmugurē noburkšķēja :

—    Labāk tas Bebris būtu demonstrējis zilo zirgu . . .

Tikām dāma jau bija nogājjusi malā, bet uz skatuves uznāca

Jūlijs Bebris, pārspēdams visas cerības. Viņš izskatījās neatvairāms! Mazs, spēcīgs resnltis ar gluži kailu pakausi un skumji noļukušām ūsām. Mēs ar Ainu zibenīgi saskatījāmies, aizšāvām plaukstas mutēm priekšā, it kā mums pēkšņi būtu palicis nelabi. Bet kronis visam bija tas, ka ari sīkie zāles priekšā kā pēc slepenas komandas iesmējās savās sidrabainajās flautu balstiņās. It kā uz skatuves būtu uznācis nevis cienījams mūziķis, bet gan sodrējiem notriepies āksts. Tas vēl nebija pieredzēts, jo parasti sīkie ar visu sirdsdegsmi sekoja uz skatuves notiekošajam un uzņēma to Joti nopietni.

Nezinu, kā jutās flautists Bebris pēc tik savādas sumināšanas, bet mēs ar Ainu jutāmies lieliski. Sis vīriņš mūs pilnīgi apbūra. Mūziķa pirksti cītīgi spaidīja flautu, bet garās ūsas cilājās un vibrēja līdzi melodijai, tās līdzinājās lidojošas vārnas spārniem. Turklāt saule no loga krita flautistam tieši sejā, viņš piemiedza acis, un tas viņam piešķira negaidīti blēdigu izskatu.

Man ļoti iegribējās to Bebri uzzīmēt. Zēl, ka nebiju paķērusi līdzi papīru un zīmuli. Būtu iznācis šedevrs, uz galvošanu. Pikaso.

Audzinātāja sēdēja mums priekšā, turpat netālu, viņa paliecās atpakaļ un klusi uzsauca, lai mēs tik traki neķiķinot.

Kad flautists bija beidzis spēlēt, viņš tā ērcigi palocījās un žigli aizcilpoja. Mēs aplaudējām, cik tik jaudas, bet Edmunds nokliedza:

— Bravo bravissimo!

Devīto audzinātaja vēlāk Edmundu par šo saucienu aizveda pie skolas direktora.

Pārējie mūziķi bija krietni bālāki par Bebri, fagotists un klar- netiste tikai noūbināja savus gabalus un, neviena lāga neieveroti, aiztipināja no skatuves.

Atvadoties tā varen smalkā dāma vēl novēlēja mums labas sekmes mācības un izteica cerību, ka šīsdienas koncerts mums turpmāk ļaušot labāk izprast mūziku un iemīlēt to vēl dziļāk. Ir nu gan viņai īpatnēja humora izjūta, beigts var palikt!

Pec koncerta turpinājās stundas. Pēdējā bija literatūra, un no tās audzinātāja mūs atlaida, lai mēs mierīgi varētu aiziet mājās un sataisīties braucienam.

Puspiecos mēs atkal sanācām skolas pagalmā, kur mus gaidīja kolhoza autobuss, lai vestu uz Skrīveru staciju. Daži vēl nebija atnāksi, tāpēc mēs autobusā nekāpām, bet bridi klidām turpat gar skolu. Visi bija uzģērbuši to labāko, kas nu kuram bija, un izturējās cienīgāk nekā parasti. Turklāt cits no cita mazliet kautrējāmies.

Audzinātaja bija nokrāsojusi lūpas magoņu sarkanumā, tāpēc izlikās sveša un ļoti skaista. Taisni brīnums, ka viņa vēl līdz šim nav precējusies. Bet viņai ir jau vismaz divdesmit pieci gadi.

Tiklīdz autobuss izkustējās no vietas, skuķi tūlīt sāka gaudot, tas ir, dziedāt. Bez tā viņas nevar pakustēt ne soli. Mēs ar Ainu gan parasti nedziedam, bet, ja ari dziedam, tad tikai pārvērstas balsis. Es cenšos atdarināt savu veco kaimiņieni Elzu, kura pīkst neticami smalkā un drebelīga balstiņā, it kā nule būtu izlīdusi no ledusskapja. Bet Aina tādas reizēs rūc sirdīgā basā ka lācis pēc ziemas guļas. Musu skuķi par to uz mums dusmojas, mēs to noprotam, bet nebēdājam nenieka. Lai jau! Un, kad viņas dzied savu iemīļoto dziesmu — nomirt var! — «Silavas valsi», tad mes ar Ainu cenšamies, cik spējam.

Tā rīkojāmies ari šoreiz. Man no tas spiegšanas kņudēja rīkle, ari Aina brīžiem klepoja aizgūtnēm, bet mēs ik pa brīdim kvēli saskatijamies un jutāmies vienotas tik ciešām saitēm kā divi Robinsoni uz Joti vientuļas salas.

Audzinātāja paris reižu palūrēja atpakaļ uz musu pusi, taču sacīt nesacīja neko.

Skrīveru stacijā mazliet padilinājām peronu, gaidīdami vilcienu. Tas nāca pēc piecpadsmit minūtēm. Kad visi sakāpa vilcienā, mēs ar Ainu naski aizlavījāmies uz citu vagonu. Pārskatījušas pasažierus, izvēlējāmies divas pavecas sievietes. Apsēdāmies tām pretī un sākām sarunāties spāniski. Skaidrs, ka ne jau nu spāniski, mēs vienkārši mermelējām un berbelējām uz nebēdu, pie tam tik izteiksmīgi, it kā būtu visniknākās ienaidnieces. Aina bija uzmaukusi pirksta matēs zelta gredzenu ar bruņa topāza aci, un tas mums ļāva justies krietni drošākām.

Abas večiņas pārtrauca savas omulīgas tērzēs un sāka lūrēt uz mums neatraudamās. Viņas izskatījās pat tādas ka mazliet nobijušās. Un, kad viena, tā resnākā, pieliecās otrai pie auss un kaut ko pačukstēja, nenovērz'dama izbrīnīto skatienu no manis, mēs neizturējām un, skaļi smiedamās, izskrējām tamburā. Tur mēs smējāmies tā, ka likās, pēdējā stundiņa klāt. Bet tad atvērās durvis, tamburā ienāca audzinātāja un lika mums iet pie pārējiem. Viņa izskatījās draudīga kā atombumba, jo bija pamatīgi noskaitusies, un visu laiku kladzināja:

—    Es skrienu, meklēju pa visu vilcienu, bet viņas tamburā smejas kā jukušas, es skrienu, meklēju, bet viņas . . .

Mēs apsēdāmies pie Elgas un Lūcijas un nomierinājāmies. Taču drīz vien mums nācās noskatīties jauku kumēdiņu, ko sarīkoja divi pretējā solu rindā sēdoši vecīši. Viens no viņiem iz- skatijas pilnīgi pēc āža, bet otrs — pēc bumbiera. Azis runāja tik skaļi, ka skanēja viss vagons:

—    Est gribas, velns pārāvis, kā gribas ēst, — viņš žēlojas vienā laidā. — Man somā ir desa, bet kā lai nogriež — naža nav.

Tā viņš bēdājās un sūkstījās labu laiku, man jau viņa gaudas krita uz nerviem. Bumbierim laikam arī, jo viņš apņēmīgi sāka rakņāties pa kabatām un portfeli, līdz beidzot ar mulsu izteiksmi izvilka no portfeļa šķēres. Viņš tās domīgi papētīja un tad piedāvā ja izsalkušajam āzim:

—    Tu varbūt pamēģini ar sitām, diez kas jau nav, bet… — un sniedza šķēres draugam. Āzis pameta apkārt vērīgu skatienu, sak, vai tuvumā nav kāds, kas varētu ko iebilst, izvilka no somas desas rituli, tik resnu kā baļķis, un ņēmās to graizit ar šķērēm. Tālāko mēs neredzējām, jo smējāmies līdz bezsamaņai, un bija jau ari par ko.

Kad Rīgā kāpām ārā no vilciena, Aina pieķērās man pie rokas un sacīja pavisam gaudenā balsi:

—    Ja mēs šitā dabūtu izsmieties katru dienu, pēc mēneša no mums pāri paliktu tikai kauli un āda . . .

Bet teātri mūs gaidija pamatīgs trieciens. Tur laikam kaut kas bija sagājis grīstē, un lugas «Esi sveicināta, mīlestība!» vietā izrādīja «Vinniju Pūku un viņa draugus». Kaut kas traks! Mūsu audzinātāja aizsvilās kā pakulu vīkšķis, viņa pat aizdrāzās uz administrāciju. Tur viņai, protams, laipni paskaidroja, ka vajadzējis sekot reklāmai, par izmaiņām repertuārā savlaicīgi esot paziņots gan presē, gan pa radio. Audzinātāja izskatījās aplam nelaimīga, mums ar Ainu pat kļuva viņas drusciņ žēl. Man gribējās pieiet viņai klāt un nomierināt, sak, gan jau mēs kaut kādā cita veidā mēģināsim iepazīties ar tām sarežģītajām jūtām, ko sauc par mīlestību. Par laimi, visi mūsu skuķi apstāja audzinātāju un līksmi čivināja:

—    Nekas, skolotāj, mēs varam skatīties arī «Vinniju Pūku»!

Skaidrs, ka uz šitādu izrādi bija sanākuši vienīgi zīdaiņi ar

savām vecmāmiņām. Sākumā mēs ar Ainu jutāmies baigi neērti tādā kompānijā, bet pēc tam atmetām ar roku. Sak, ne- dzināmies jau tādu gaisa gabalu, lai te neērtotos.

Grāmatu par Vinniju Pūku es zināju gandrīz vai no galvas. Kad biju maza, izlasīju to vismaz divsimt reižu pēc kārtas. Tāpēc ari izrāde man īpašus pārsteigumus nesagādāja.

Starpbrīdī mēs abas atkal aizmanījāmies prom no mūsējiem. Mēs steidzāmies uz kafejnīcu. Rindā stāvot, laiku var izmantot ļoti lietderīgi, proti, sarunājoties. Taču šoreiz mums nelaimējās. Pats par sevi saprotams, ka gan priekšā, gan aiz muguras mums stāvēja baigie sīkmaņi, tādas auditorijas dēļ nav vērts sevišķi censties. Nu, bet joka pēc jau var pamēģināt. Un mēs iesākam:

—     Vai tev, Lavīze, patīk, kā Bērtuļa vecaistēvs tēlo ēzelīti īā-īā? — es jautāju Ainai un katram gadījumam neuzkrītoši nomaskēju muti ar plaukstu. Jautājums nebija sevišķi prātigi izvēlēts, jo ēzeliti tēloja kāda jauna meitene.

—    Zini, Cecilij, ne visai. Karlsonu viņš spēlēja daudz labāk, īpaši, kad lidinājās, — skumji saraukusi pieri, atbildēja Aina.

—    Jā, tolaik viņš nedzirdēja ar vienu ausi, bet tagad nedzird ar abām, — sērīgi papildinaju un nopūtos. Nopūtos tāpēc, ka nekāds asprātīgais dialogs mums šovakar nesanāca. Protams, pie tā bija vainigi mūsu klausītāji — vai tad tādi pintiķi spējīgi iedvesmot normālu cilvēku? Viņi vispār nebija pievērsuši mūsu sarunai ne mazāko uzmanību, tikai kā sazvērējušies kārām acīm pētīja vitrīnās kūciņas, bulciņas un sulas. Ari viņu pilsētnieciskās vecmāmuļas bija tikpat dzirdīgas kā ozolkoka bluķi. Tā, kas stāvēja mums priekšā, turēja savu mazmeitu pie rokas un pratināja:

—    Kuru kūciņu tu, Alisit, gribi? Saki ātrāk, tūlīt būs musu rinda. Nu, kuru? Groziņu? Eklēru? Rožmaizīti?

Skaidrs, ka šitādiem kūkmīļiem musu Bērtuļa vecaistēvs bijis nebijis. Mēs ar Ainu tikai skumji pavīpsnājām un neteicām vairs ne vārda.

Toties izrādes laikā man bija iešāvusies prātā smalka ideja. Varētu pamēģināt, es domāju, vērodama, kā dažas vecmāmuļas ik pa brīdim pieliek pie acīm binokļus. Arī man mājās mētājās vecs teātra binoklis vai, kā es mēdzu sacīt, ķīķīzeris. Ja es rītdien paņemtu to uz skolu un ķimijas stundā pielietotu? Tāpat vien, Miķelsonam par prieku. Kopš es stundās vairs nezīmēju, viņš par mani nelikās ne zinis.

Tā ari izdarīju.

Nākamajā dienā atnesu uz skolu ķlķlzeri visā tā godībā. Gadījuma pēc biju paķērusi līdzi arī vecas saulesbrilles, kurām viens stikliņš bija izkritis. Saulenes rotāja zaļgans plastmasas ietvars, un tās bija šķības kā kaķa acis.

Kad atnāca Aina, es izvilku no somas šos daiktus un uzskatāmi nodemonstrēju.

—    Kā tu domā, ko Miķelsons teiks, kad es stundā lūrēšu uz viņu caur ķlķlzeri? — jautāju.

Aina bija stāvā sajūsmā un smējās, vai gar zemi krizdama. Tikai pēc brīža nez kāpēc noņurdēja:

—    Tev pietrūks dūšas . . .

—    Bet man taču ir pasliktināta redze, kas tur sevišķs, ja es norakstu no tāfeles uzdevumus un formulas, skatidamās caur ķiķī- zeri?

Mierīgi ieliku atpakaļ somā savas skatāmās ierīces. Tad jau manis, vai izdarišu vai ne. Un es sāku šausmīgi ilgoties pēc ķīmijas stundas. Domās apsvēru gaidāmo maskarādi un efektu, ko tā izraisīs. Pakrūtē man kņudēja, it kā tur skrubinātos vesels tūkstotis mazu pelīšu.

Ķīmijas stunda todien bija trešā. Kad klasē ienāca Miķelsons un mēs visi piecēlāmies, es aši noliecu galvu un uzbāzu uz acīm brilles. Mans pulss bija sasniedzis vismaz trīssimt sitienu minūtē. Aina iespurdzās. Jau pēc mirkļa es stāvēju ar lepni paceltu galvu un laikam biju kļuvusi līdzīga pirātam, kam vienu aci slēpj melns pārsējs. Manējo gan slēpa tikai melns stikliņš. Puse klases tagad man izskatījās balta, puse — melna.

Miķelsons ari izskatījās melns. Viņš pārlaida mums ašu, nevērīgu skatienu.

—    Sēdieties!

Un nokrefcšķējas.

Mēs, protams, apsēdāmies. Ir nu gan māžošanās — dienu no dienas, gadu no gada.

Te es sajutu, ka Miķelsona skatiens pievērsts man. Bet tikai zibenslsu mirkli. Es gan centos uz viņu neskatīties. Pētīju mācību grāmatas vāku. Miķelsons atkal krekšķināja. Tad apsēdās un sāka čaukstināt klases žurnāla lapas.

Mani pārņēma smaga vilšanās sajūta: Miķelsons man nebija pievērsis pelnīto vērību. Jā, bet ko gan es īsti gaidīju? Lai viņš mani uzslavē par asprātību? Lai pavel noņemt ķēmlgās brilles? Lai izdzen no klases? Nē. Atzīšos godīgi, es gaidiju kaut ko sevišķu, kaut ko pavisam, pavisam sevišķu.

Aina jau smējās šņukstēdama. Mana seja kaisa satraukumā, bet Ainas jautrība bija lipīga kā masalas. Iesmējos ari es, kompānijās pēc, ta sacīt. Jo patiesība smieties man negribējās. Šoreiz man bija cits uzdevums.

—    Elln, — es izdzirdēju klusu saucienu no aizmugures. Laikam Edgars. Naski pagriezos atpakaļ.

—    Kolosāli, — Edgars atzinīgi nočukstēja un iespurdzās.

Ari Arnolds pamanīja manas sejas dekoru un uzteica:

—    Tev baigi piestāv, tu izskaties pēc ķinietes.

Un viņš ieķiķinājās sīkiem smiekliņiem kā skuķis.

Vairāk uzmanības viņiem veltit es nevarēju. Kad atgriezos atpakaļ, Miķelsons jau stāvēja pie tāfeles un kaut ko rakstīja tādā ātrumā, it kā baidīdamies, ka viņam kāds atņems kritu. Kamēr viņš tā rakstīja, es noliecos, zem sola atvēru portfeli un izvilku binokli. Tas jau bija noregulēts, atlika to vienīgi pielikt pie acīm.

—    Nevajag, — čukstēja Aina un vairs nesmējās. — Vai tad tu neredzi, cik viņš nopietns.

—    Liecies mierā, — iebildu. — Nopietns ta nopietns, bet es taču nevaru saredzēt, ko viņš tur skricelē . . .

Man patiešām bija mazliet pasliktinata redze, uz tāfeles uzrakstīto es varēju saskatīt vienīgi tad, ja viegli piemiedzu acis vai ari tāfeles virsmu apspīdēja saule. Šodien, par laimi, saule vēl nebija paspējusi ta iegriezties. Tāpēc, mirkli padomājusi, es vēlreiz atzinu, ka man ir pilnigas tiesibas pielietot ķlķlzeri. Un es to apņēmīgi pieliku pie acīm.

—    Kurš var pateikt, pie kāda ķīmisko reakciju veida pieder šī reakcija? — Miķelsons jautāja, pagriezās pret klasi un ar plastmasas rādītājkociņu piedūrās tāfelei. Uz mani gan viņš neskatijās.

Es tikmēr vienā mierā pētīju skolotājā degunu, lūpas un melnos, sprogainos matus tuvplānā. Nekāds skaistulis jau viņš nebija. Mazliet lidzigs vienam nēģeru dziedātājam. Vai karaliskajam pūdelim.

Aina nikni iebikstīja man ar elkoni.

—    Izbeidz, — viņa nošņāca, tāpat kā reizēm šņāc Sondore.

Bet tas mani tikai saērcināja. Tā, lūk, ir. Tu, cilvēks, centies, vai

no ādas līzdams laukā, bet par to saņem niknus šņācienus, dunkas sānos, bet Miķelsons uz tevi pat lāgā nepaskatās.

Kamēr es tā īgnajos, pārējie ņēmās minēdami, kāda veida reak cija uzrakstīta uz tāfeles.

NaOH + HCl -NaCl + H20

—    Aizvietošanās reakcija, — sacīja Agnese un nosarka pār visu ģīmi.

—    Nē, — atbildēja Miķelsons, viltīgi smīnēdams un cilādams uzacis.

—    Sadalīšanās reakcija, — nedroši ieminējās Arnolds.

Bet Miķelsons papurināja galvu.

—    Nē. Domājiet, domājiet, tā ir pavisam vienkārša reakcija.

Visi klusēja un domāja tā, ka šņakstēja vien.

Miķelsons tikmēr cienigi stāvēja pie tāfeles un vēroja mūs.

—    Nu, Ruta, varbūt tu zini?

Ruta bija labākā ķimiķe klasē. Bet ari viņa nezināja.

—    Kas atbildēs pareizi, saņems teicamu atzīmi.

Reizēm viņš atļāvās šādus augstsirdīgus gājienus. Un laikam iedomājās, ka ir karalis vai miljonārs.

Es uz mirkli noņēmu binokli no acīm. Brilles palika. Un tad laikam pats nelabais mani parāva aiz mēles.

—    Savienošanās reakcija, — iesaucos. Uz labu laimi, protams. Sāds reakciju nosaukums man bija aizķēries prātā.

Miķelsons aši palūkojās uz mani.

—    Vai tu to sacīji, Elin?

Es mulsi pamāju ar galvu. Laikam biju trāpījusi pareizi.

Bet Miķelsons iesmējās. Viņš iesmējās ne jau parastiem skolotāja smiekliem, bet kaut kā savādi, dziļi gandarīti, it kā nule butu izkūlies no lielām nepatikšanām. Un svinīgi paziņoja:

—    Tā ir vislielākā muļķība, ko es jelkad esmu dzirdējis. Ja tev, Elin, būtu kaut niecīgākā izpratne par ķīmiju . . .

Un apklusa. Bridi padomājis, viņš turpināja:

—    Tā kā pirms brīža es solīju piecnieku tam, kurš atbildēs pareizi, tad, es domāju, man ir pilnīgas tiesības ielikt vieninieku tādam, kurš atbildējis nepareizi. Pie tam atbildējis šausmīgi nepareizi…

Viņš paņēma pildspalvu, pieliecās pie žurnāla un ievilka sīku ķeburu iepretī manam uzvārdam. Tas bija vieninieks, cēls kā sālsstabs.

Man nolaidās rokas. Gribējās raudāt. Bet es tikai dziļi ievilku elpu un aizturēju. Riebeklis. Atriebeklis. Švauksts. Es domās ātri skaitīju visādus nejaukus vārdus. Te no dusmām jutos gluži bez- spēciga, te sašutumā gribējās kliegt. Bet galu galā tikai paslepus norāvu no acīm sasodītās brilles un iemetu pavērtajā somā.

Galīga sakāve, izgāšanās. Te tev nu bija Miķelsons! Un es tādu netaisnīgu ķēmu vēl zīmēju!

Nakamajā starpbrīdi pie manis pienāca audzinātāja un teica, lai pēc stundām es ieejot literatūras kabinetā, viņa gribot ar mani aprunāties. Ak tad šitā! Miķelsons jau -bija paspējis viņai izkratīt savu sirdi.

Kas cits man atlika, gāju ari. Zemē guļošajam var spert visi, kam tik nav slinkums.

Audzinātāja sēdēja pie galda un kaut ko mierīgi rakstīja. Sis miers bija pulvermucas miers: vajadzīga tikai viena dzirkste- lite. Un ši dzirkstelite biju es. Kad aizvēru aiz sevis durvis, audzinātāja ar savu skaisto roku nervozi atrāva vaļā kādu atvilktni, ieskatījās tajā un aizcirta ciet. Un tad cieši jo cieši ielūkojās man acīs, nu gluži kā tāds okulists.

—    Elin, kas ar tevi notiek? — viņa gandrīz vai iekliedzās. Un es uzreiz sapratu, ka viņai uz mani ir pamatīgs zobs.

—    Kad tas reiz beigsies? Algebra, fizika, ķīmija — smiešanās un divnieki, divnieki un smiešanās. Šodien atkal . .. Varbūt nākošreiz tu sadomāsi uz skolu atnest teleskopu? Man vienkārši pietrūkst sapratnes . . .

Pēdējo teikumu viņa nomurmināja pavisam neskaidri un tad cieši saknieba lūpas.

Labu bridi es klusēju. Audzinātāja ari, viņa laikam gaidīja paskaidrojumus. Tāpēc es dziļi ieelpoju un uzdrošinājos pateikt:

—    Man riebjas algebra, fizika, ķīmija, man tās savu mūžu nebūs vajadzīgas. — Manā balsi ieskanējās trīcošs izmisums. — Tad kāpēc man tās jāmācās?

Skolotāja turpināja klusēt. Viņa arvien vēl cieši raudzījās mani, it kā pūlēdamās izdibināt, no kurienes es tāda nejaucene radusies. Klusēju ari es. Tagad starp mums norisa īsts klusuciešanas duelis. Bet tas nebija ilgs.

—    Viss tev riebjas. Nu pasaki man, lūdzama, — kur ir tas brīnumu brīnums, kas tev neriebjas? Par visu jūs abas ar Ainu tikai ķiķināt. Piedod par atklātību, bet tādējādi jūs radāt iespaidu, ka esat. . . maigi izsakoties, ne sevišķi gudras . . .

Tad viņa tā kā saguma, tā kā saruka un ar blāva perlamutra nagu sāka skrubināt traipu rakstāmgalda virsmā. Es pārstāju elpot un tikai blenzu uz to nagu kā apburta. Šādās pretīgās situācijās vienmēr vajag piesaistīt skatienu kaut kam sīkam un kustīgam.

—    Jā, un tad vēl, — audzinātāja pacēla galvu un atkal ieurbās mani ar savām aukstajām princeses acīm. — Elin, es to negribēju teikt visas klases priekšā aiz taktiskiem apsvērumiem, bet pēc tās aptaujas rezultātiem — atceries, kad es jūs visus lūdzu īsi raksturot citam citu, — tu, izrādās, esi vis . . . visnegatīvākā meitene klase. Tev ir visvairāk peļamu ipašibu, gandrīz sliktās vien — slinka, nenopietna, nolaidīga, nesabiedriska . . .

Es saravos. Ak tad tā! Lēni pagriezu galvu sāņus. Negribējās vairs skatīties audzinātājai sejā. Turklāt jutu, ka esmu nosarkusi: vaigi kaisa, un tajos sitienveidigi atbalsojās pulss. Ak tad šitā!

—    Un kas tad ir … tā vispozitīvākā meitene? — es pēkšņi pajautāju, neskatīdamās audzinātājai acis.

Viņa nopūtās tā, it kā viņai butu palicis manis žēl. Cik nejēdzīgi!

—    Ruta, atbildēja skolotāja bez kadas izteiksmes balsī. — Un tagad ej! Un pārdomā . . .

Viņa nepateica, ko īsti lai es pārdomāju. Kaut gan — kas tur vēl butu ko teikt. . .

Es pacēlu savu portfeli. Tas nebija kārtīgi aiztaisīts, tāpēc pavērās vaļā. Ieraudzīju tās brilles un ķiķizeri.

Sasodītais ķlķīzeris. Nolāpītās brilles.

Aiztaisiju portfeli un izgāju ārā.

Aina mani gaidīja vestibilā. Viņa sēdēja uz palodzes līdzās muļķīgajam sienas zīmējumam, kurā attēloti kaut kādi svētlaimīgi pirmziemnieki.

Aina neko nejautāja. Viņa nekļūdīgi prata uztvert manu gara- stavokli. Es neko nestāstīju. Pat domāt man negribējās, kur nu vēl runāt, goda vārds. Garderobē paņēmām savus mēteļus un cilpojam mājup.

Bija visburvīgākā maija diena. Bet man tā likās pretīgāka par novembra nakti.

—    Nāksi šodien pie manis? — jautāja Aina, pamezdama uz manu pusi zaļu skatienu. Zaļu tāpēc, ka acis viņai tādas.

Es pamāju. Mīļā Ainiņa. Man kļuva mazliet jaukak ap dūšu. Es gandrīz vienmer pēc stundām eju pie Ainas. Viņas māja atrodas apmēram divus kilometrus no skolas. Pusotra kilometra jākāto pa šoseju, pēc tam — caur mežu, pār ganibām, cauri šikiem kārklu krūmeļiem, garām pamestai, pussabrukušai būdai, ap kuru nez kāpēc vienmer pilns ar odzēm. Brrrr! Drebuļi skrien pār kauliem.

Parasti mēs darām tā. Lai nebūtu jāiet kājām to pusotru kilometru, es izliekos par klibu un izķēmoju savu gaitu uz nebēdu, bet Aina tikām mēģina nobalsot garāmbraucošās mašīnas. Mēs spēlējam uz šoferu līdzjūtību, sak, tik jauns meitēns un tik stipri pieklibo, jāved vien bus. Turklāt mums ir mazliet neērti, ka nevīžojam nostaigāt mazo ceļa gabaliņu kājām. Senāk, pirms vēl nebijām iemanījušās pielietot šo triku, iesēžamies mašīnā, šoferis uzņem ātrumu, bet pēc brīža Aina saka:

—    Pieturiet, lūdzu, šeit!

Tad šoferi allaž īgni rauca pieres un burkšķēja:

—    Varējāt jau nu paieties kājām, rakares tadas.

Toties, kad iesākām to klibošanu, visi šoferi mūs no mašī- nam izlaiž klusēdami.

Bet todien neklibojam. Negribējās ākstīties, goda vārds. Gājām kā divas mēmās, ne vārdiņa nepārmidamas. Ne no šā, ne no tā es iedomājos, ka man taču 12. jūnijā paliks trīspadsmit gadi. Jau! Cilvēks ir jauns līdz septiņpadsmit. Pēc tam viņu var norakstīt. Šausmīgi. Neparko nespēju ticēt, ka ari man reiz būs septiņpadsmit, pēc tam astoņpadsmit. .. Un grumbas zem acīm. Kā mani reizēm nomoka šī apziņa, ka vecums vairs nav aiz kalniem! Naktīs pirms aizmigšanas. Un no rītiem, kad mostos, tad es to izjūtu visasāk. Tad gribas iespert ar kāju skolas somai, iesēsties autobusā, vilcienā vai kuģi un aizbraukt, kurp acis rāda. Jo kāda jēga tām nebeidzamajām algebrām, ja tev, cilvēk, vairs atlicis tikai pāris gadu pilnvērtīgas dzīves . . .

Es biju aizdomājusies un vilkos Ainai nopakaļ kā iekaustīts suns.

Un tad negaidot vaicāju:

—    Aiņuk, tev patīk Ruta?

Aina atskatījās.

—    Ruta? Kāpēc tu tā prasi?

Paraustīju plecus. Es izlikos. Patiesibā Ainas atbilde man šķita ļoti svarīga.

Aina ari paraustīja plecus.

—    Nezinu .. . Ne visai. Baiga zubrilka. Un skopa.

Es iesmējos. Aina iesāņus paraudzījās mani. Tagad mes gājām blakus. Man briesmīgi nāca smiekli. Es iesmējos vēlreiz, nu gluži kā ķerta. Ko gan citu Aina varēja atbildēt! Skaidrs, ka Ruta viņai nepatīk. Ainai patiku es, ar visām manām tūkstoš vainām.

—    Ko tu smejies? — Aina īgni jautāja.

Mana jautrība piepeši izzuda. Es saminstinajos. Un tad pavisam muļķīgi sameloju:

—    A, tāpat vien. Viens vecis nesen autobusā stāstija otram, ka cietumnieki izsmēķētu cigarešu galus uzdurot uz adatām un ta viņiem izdodoties ievilkt vēl dažus dumus . .. Nu, atcerējos to, un man sanāca smiekli.

Aina kaut kā aizdomīgi pavipsnaja. Tā tik vēl trūka, lai viņa sāktu man neticēt!

—    Vai tad tas nav smieklīgi? Iedomājies, kas tas par skatiņu, kad tie nabadziņi tā pīpē! — es teicu it kā taisnodamās.

—    Jā, — apstiprināja Aina. Un nesmējās.

Tad man kļuva pavisam bēdīgi. Mani acumirkli pārņēma šaušalīgas skumjas, nu taisni riebīgas skumjas. Traks var palikt! Ta tik vēl trūka, millši, ka es apraudātos!

Un, līdzko tā nošausminājos, asaras kā nelietīgas nodevējas izlauzās no acīm un nu tik ņēmās skriet pār vaigiem.

Aina apstājās un nogaidoši raudzījās mani. Es to ne- redzeju, tikai jutu. Tas droši vien bija komisks skats, kad es ta stāvēju, portfeli nometusi zemē, un ar abām rokam trausu asaras no vaigiem, bet garām rībēdamas, grabēdamas un dūkdamas drazās mašīnas. Pēdējā bimbaļa, luk, kas es biju!

—    Ko tu raudi, Elin, kas tev ir? — pavisam mierīgi vaicāja Aina. Un pacēla manu portfeli. Si mierīga balss mani nomierināja. Un rāmums, ar kādu Aina pacēla to portfeli. Kā pēc burvju mājiena izbeidzās asaras — un atkal kļuva briesmīgi labi.

Andris Puriņš

APAĻĀ PUĶU DOBE

Mani sauc Vilfrēds Laiviņš.

Es mācos devītajā klasē. Nav svarigi, kurā videnē. Pateikšu tikai, ka tā atrodas ne īsti pilsētā, ne laukos. Pietiekami tālu no pilsētas, lai varētu bagātīgi augt visādi zaļumi un puķītes, bet arī pietiekami tālu no laukiem, lai tā bagātība augtu pati no sevis.

Pamazām viss bija sastādīts, taču galvenais — kā uzskatīja mūsu skolas direktore — bija aizmirsts. Liela un apaļa puķu dobe parādes durvju priekšā. Laikam viņai likās, ka citādi ceļš uz zinibām iznāk pārāk taisns.

Vienu dienu atbrauca «samosvals» un izgāza puskravu melnzemes. Ap šo laiku es savam bijušajam draugam, bet diemžēl joprojām esošajam klasesbiedram Rūdim jau otro reizi piesolīju pa fizionomiju.

—    Ja tu neliksi mierā Ilonu, tad būs tā, ka mazmājiņā pielipsi pie sienas kā mīklas bumbiņa, tu, resnais un isais!

—    Un, ja tu neliksi mierā Ilonu, — viņš drosmīgi saka (man!) un raugās musainu ģīmi, kurš arvien vairāk piesarkst, — ja viņu mierā neliksi tu, tad es tev pašam vienreiz žaušu tā, ka havajas dēļu šķirbā iesprūdisi kā sērkociņš, tu, garais un tievais!

Ap to laiku, kad pēc milīgā pavasara lietutiņa no melnzemes kaudzes sāka dīgt laukā visādas zāles un nezālītes, nāca trešā reize. Izkaucis no senčiem kvartu, viņš taisījās vest Ilonu un Ligitu (viņas sirdsdraudzeni) ekskursijā uz Rīgu. Aizvest, lai notriektu senču sūri grūti pelnīto naudiņu kafūžos. Tas neatbilda padomju skolēna morāles un ētikas normām un bija

pēdējais grams svaru kausā. Turklāt taisniba manā pusē bija tāpēc, ka es viņu biju brīdinājis, lai neved. Lai mana sirdsapziņa būtu pilnīgi tīra, pabridināju ari Ilonu.

—    Zini ko, Ilona! Labāk nevajag.

—    Ko nevajag? — Zobgalīgi viņa raudzījās mani ar savām zilajām actiņām.

—    Ko tu Rīgā neesi redzējusi? Aizejam labāk vakarā uz kino.

—    Ko es kino neesmu redzējusi?

—     «Nolaupīšanu amerikāņu gaumē».

—    Es uz lētām rietumu komercfilmām neeju.

—    Nu tad es vakarā aiziešu pie tevis. Pa televizoru rāda operu «Kņazs Igors».

—    Tā? — Viņa izsmejoši mani paskatījās.

—    Tā gan, — es priecīgs atteicu.

—    Labi. Nāc!

Mani ieplūda prieks.

—    Es pateikšu mammai, — Ilona piebilda, — lai viņa tevi ielaiž un ieslēdz televizoru. Es tai laikā bušu Rīgā.

—    Paklau, skuķlt, — tagad sacīju es dobji vīrišķīgā balsi. — Šovakar pie kokteiļa glāzes izskaiti, cik tavam resnajam Rūdim ir zobu, un pieraksti piezīmju blociņā. Rit ap to pašu laiku tu varēsi pārskaitīt. Gatavs derēt, ka cipari nesakritīs.

Viņa tikai nosmīnēja, apgriezās uz papēža un projām bija.

Nolādēts, kāpēc gan man vajadzēja viņā ieķerties!

Es drūmi blenzu pa otrā stāva gaiteņa logu tai melnzemes čupā skolas priekšā, un tikpat melna tēlojās mana dzīve, kaut arī, tāpat kā tur nīkulīgi zaļās zāles stiebriņi, daži cerību asni dvēselē bija palikuši. Ne jau vienmēr Ilona bija tāda. Bija reizes, kad mēs kopā gājām uz disko, pēc tam ēdām saldējumu un dzērām kafiju . . .

Nākamrīt es ar apmierināti smīnošo, bet noraustījušos Rudi iegāju trešā stāva zēnu mazmājiņā.

Es — žliukt! — viņam pa mūli. Viņš — bah! — man pa pakrūti. Cik zibenigi viss bija sācies, tik zibenigi beidzās, jo par lielām skumjam skatītajiem ienāca fizkultūras učuks un bez garas runāšanas aizveda mūs pie direktores.

Dūšīgā direktore uzklausīja fizkultūrieša ziņojumu un smagi nopūtās.

—    Paldies, Jāni, jūs esat brīvs!

Kad šis izgāja, tad viņa nopētīja mūs, it kā redzētu pirmo reizi. Kāpēc mēs, lieli puiši, esot kāvušies?

—    Biedre direktore, — es teicu. — Tam tur ir nekaunigs ģīmis. Ka ieraugi, tā vien gribas gāzt.

—    Viņš šodien mani nepasveicināja pirmais, — paskaidroja Rūdis.

Tā nu direktore pie īstas skaidrības netika, jo ne man, ne Rūdim negribējās mūsu trijstūrlgās attiecības vilkt dienas gaismā, bet direktorei acīmredzami nebija vēlēšanās aicināt uz skolu mūsu raditājus, jo jēgas no tā tik un tā nebūtu nekādas. Viņa sāka mūs pierunāt salīgt mieru.

Kaut gan man riebās pieskarties Rūda rokai, es, savilcis ģīmi pretīgumā, pasniedzu viņam divus pirkstus, kurus viņš bailīgi saņēma un pakratīja, taču pēc tam roku demonstratīvi noberzēja bikšu starā.

Direktores acis pazibēja smieklu velniņš, viņa paņēma mus katru pie rokas, aizveda pie loga un vaicāja:

—    Redzat tur kaudzi melnzemes?

—    Jau divas nedēļas, — es noņurdēju.

—    Skolas priekšu tā taču neizdaiļo?

—    Bet īpaši arī netraucē, — konstatēja Rūdis.

—    Tomēr skaistāk būtu, ja šīs kaudzes vietā būtu glīta, apaļa puķu dobe, aplikta ar dekoratīviem ķieģeļiem.

—    Iespējams, ka no estētiskā viedokļa tas tā arī būtu, — sacīja Rūdis, — kaut gan no praktiskā ir vienalga, kas tur atrodas — dobe vai kaudze.

—    Muļķais, tu nekā nesajēdz, — es nicīgi sacīju. — Ari no praktiska atlec labums, ja pie mums atkal brauc kādas komisijas vai viesi. Tad viņi par mūsu skolu būs labākās domās.

Direktore atplauka un teica, ka mēs par abiem esot ļoti saprātīgi puiši un tāpēc būtu jauki, ja kopīgi un draudzīgi šādu dobi izveidotu. Sarežģīti tas neesot, materiālus un darbarīkus iedošot viņas vietnieks saimnieciskajā darbā, ari pastāstīšot, kā jāveido un kā jāstāda. Tas būšot mūsu mieraliguma simbolisks un reizē praktisks apliecinājums, jo kas vēl vairāk cilvēkus varot sadraudzēt, ja ne kopīgs darbs.

—    Jā, jā, biedre direktore! — es piekritu. — Kopīgs darbs gan, bet ar ko? Ar šito?! — Es pabakstiju uz Ruda pusi. — Tad jau labāk es kā Džordāno Bruno kāpju sārtā!

—    Bet es kā Galileo Galiiejs esmu ar mieru iet uz kompromisu, — teica Rūdis.

Kā tad! Es taču viņam redzēju cauri. Uzvarētāja kompromiss ar uzvarēto izskatās augstsirdīgi. Uzvarētā kompromiss ar uzvarētāju ir zemošanās pilns, un es teicu:

—    Nē!

—    Es zvanīšu vecākiem, Laiviņ! — tā brīdinoši direktore.

—    Zvaniet, biedre direktore! — tā lepni es. — Tādas tiesības jums ir un telefons arī.

Ha, ha! Esmu nācis no labas ģimenes, kur bērns, lai nodara ko nodarīdams, pa kaklu nedabūs, bet viņu centīsies saudzigi un pedagoģiski izprast un vienmēr nonāks pie secinājuma, ka, ja arī viņu lolojums kaut ko ir nodarījis ne tā, tad tomēr kopumā viss ir «okei» un traumētā dvēsele jāsaudzē.

—    Es zvanīšu vecākiem uz darbavietām! — direktore draudoši sacīja.

—    Zvaniet, biedre direktore! — es cēli atļāvu. — Aizliegt es jums to nevaru un negribu.

Lai tak zvana! It kā tur kādam interesē, ko viņu kolēģu bērni skolā savārījuši? Ja kādu būtu nositis, tad nu vēl tā. Kādam būtu priekš kolēģa jācep pozitīvais raksturojums un varbūt pat jāaizsūta sabiedriskais žēlotājs.

—    Es zvanīšu sporta skolas direktoram!

—    Es jums, biedre direktore, ieteiktu zvanīt rit, jo tad viņš atgriezīsies no komandējuma Tadžikijā.

Hi, hi, mīļā direktore, ja tu mitu pedāļus divritenim tik talantīgi kā es, tad saprastu, ka tādai zvanīšanai nav nekādas nozīmes. Turklāt es mācos uz «četri» un «trīs», un kas vēl normālāks vajadzīgs?

Bet to jau viņa pati labi zināja. Tāpat skolas administratīvās iespējas mani ietekmēt. Tad droši vien iedomājās par šādām tādām komisijām, kas saistitas ar milicijas darbošanos, bet tas tikai liecinātu par pašai skolai audzināšanas jomā izrakstītu nabadzības apliecību.

—    Saproti, Vilfrēd, — viņa grūtsirdīgi sacīja. — Runa taču nav par to puķu dobi. Runa ir pavisam par kaut ko citu.

—    Iespējams, — es teicu.

Kad mēs bijām gaiteni, Rūdis palūkojās mani tādām valganām teļa acīm. Ziniet, teļam ir tādas acis, ka liekas, tas iedomājas sevi par visas pasaules tikumu un lēnprātības iemiesojumu.

—    Tad ejam pie Ozoliņa pēc tām sēklām un sīpoliem, ja?

—    Soļo vien,, teļš, — kas tev liedz? — es dzēlīgi noteicu. Viņš ari aizslāja. Stādīt kopā ar tādu teļu simbolisku «miera klumbu»! Lai citi ņirgātos pēc tam par mani līdz kapa malai!

Rūdis ievilkās kabinetā, kad fizika jau bija sākusies, atvainojās un gāja uz savu vietu. Rokā viņam bija prāvs polietilēna maišelis, kurā visādas tūtas un tūtiņas. Klase smējās kā traka! Es jau biju paguvis izstāstīt, kā Rūdis uzvedies direktores kabinetā, kā luncinājies šai apkārt, kā līdzis mieru un gaudojis, lai ļaujot stādīt dobi skolas priekšā, lai tikai piedodot mūsu kautiņu. Kā savukārt direktore draudējusi man ar visu, ar ko vien varējusi, un kā es tomēr biju izturējis un kategoriski at- j teicies stādīt puķu dobi.

Paglūnēju uz Ilonu. Protams, ka viņai ari netieši bija tikusi ■ viena daļa viņas kavaliera «slavas».

—    «Sēkliņkaisis»! — es skaļi teicu, un visi atkal ierēcās.

Rūdis bija satriekts.

Nākamā stunda bija pēdējā — fizkultura. Sis laikam učukam bija atprasījies, jo jau starpbrīdi, kamēr mēs pārģērbāmies, aizslāja ar savu sēkliņmaisu. Kamēr mēs pa sporta laukumu staipījāmies un spēlējām basketu, šis tur rakājās kā kurmis. Tīri smiekli nāk! Mēs ar Janku un Kārli vienu bridi pat aizšmaucām paskatīties. Mēs zobojāmies, bet šis nekā. It kā mēs būtu tukšs gaiss.

Nu labi! Kad stunda beidzās, šis vēl šiverējās tur kā resnais

kurmitis. Citās klasēs jau ari bija nodota informācija, kā Rūdis laizās klāt direktorei, bet Vilfrēds Laiviņš varonīgi atteicies to darīt. Viens otrs nāca apskatīties! Sīkie arī glūn, lai zinātu priekšdienām, kā jāsmērējas klāt priekšniecībai.

Bet līdējs jau aplicis dobei apkārt apdedzinātus keramikas ķieģeļus — pavisam apaļa iznākusi, nogrābstījis zemi līdzenu un tagad ar diviem gariem lineāliem un vienu cirķeli kaut ko rēķina, mēra, tad velk dobē svītras un dur ar pirkstu bedrītes.

— Nepārcenties, «sēkliņkaisi», nepārcenties, — es saku. — Tik un tā direktore tev roku pabučot nedos.

Sis atkal nekā neatbild.

Ilonu es viņam «atsitu». Sis gan turējās pretim, bet kas tāds nožēlojams «sēkliņkaisis» pret Vilfrēdu Laiviņu ir?

Ilonas vietā viņš iemīlējās savā apaļajā puķu dobē: laistīja, ravēja, pat kaut kādu ķīmiju virsū kaisīja, greizsirdīgi uzmanīja, lai sīkie neiekāpj vai kādu puķi nenorauj. Es jau sāku domāt, vai aiz tās nelaimīgās mīlestības uz Ilonu «sēkliņkaisis» nebūs nojūdzies. Tomēr nekas: stundās tāpat atbildēja uz «četri» un « pieci».

Bet, kad tās puķītes tur sāka ziedet, tad dobe skolas priekšā iederējās tīri labi, pat likās, ka vienmēr butu te bijusi.

Un tad pienāca liktenīgā stunda. Trīs dienas biju no mācībām atbrīvots sakarā ar sacensībām Viļņā. Minu tur pedāļus tik spēcīgi un tehniski pareizi, ka finišēju otrais.

No rīta lepni eju uz skolu. Pa priekšu iet divi sīkie. Pagriežas atpakaļ un glūn, pēc tam sačukstas. Nu, domāju, būs jau par maniem panākumiem avīzē izlasījuši. Bet tad ievēroju, ka viņi tā nelabi ņirdz. Uzsaucu — vai sagribējies norauties? Sie nekā neatbild un aizjož uz skolu.

Atskatos. Nāk Ilona ar Ligitu. Es pieeju klāt — čau! Ligita nosmīn, bet Ilona demonstratīvi mani neievēro un paiet garām.

Skolā visi tā kā sazvērējušies. Kas noticis? Nekā nevar saprast. Ieraugu «sēkliņkaisi». Tas iet, krūtis izriezis. Prasu vienam, prasu otram, tiem, kas par mani smīn. Kā prasu, tā nesmīn vairs un nekā nezina. Es saku, čaļi, kāpēc jūs klusējat, ko tad jūs domājat, tikko kāds man pasaka kaut ko nepatīkamu, tā es uzreiz — tinkš, ja? Tiesa, raksturs man straujš, īsti sportisks, bet šoreiz tā nebūs! Tik un tā — nesaka.

Tad nogrābju Janku, iespiežu stūrī un saku: . — Ja tu man nepasacīsi, kas šeit notiek, bus gan «tinkš», gan «žliukš» un par sekām es klapēju ar ausīm.

— Labi, — saka Janka. — Kad nu tā, tad nu tā! Uzkāp trešajā stāvā, ieej aktu zālē, tad uz balkona un paskaties uz leju. Vairāk es nekā neteikšu.

Ielavos aktu zālē, tad uz balkona un tā nu tagad te sēžu, kaut arī nupat jau iezvanīja uz otro stundu. Sēžu un domāju — ko lai iesāk? Piedauzīt Rūdi. Jēgas nekādas. Tas ir skaidrs no Ilonas izturēšanās. Ja cilvēks kādas dēj pārcietis apvainojumus un pazemojumus, tad tā jau laikam ir ta liela mīlestība, par kādu rāda indiešu filmās un par kādu laikam sapņo katra, arī Ilona. Bet ko lai daru es? Iet un tēlot ārprātīgas dusmas, visu raut, mīdīt un postīt?! Vai tikai ar to es Ilonu vēl vairāk neat- grūdīšu no sevis? Droši vien nekas cits neatliks kā iet pie dir. vietn. saimn. lietās b. Ozoliņa un jau laikus paprasīt rudens puķu sēklas un sīpoliņus, bet pa vasaru domāt, domāt un vēlreiz domāt, lidz izdomāt kaut ko skaistāku un iedarbīgaku neka tas tur stulbais uzraksts apaļajā puķu dobē, kura burti veidoti no riebīgas oranždzeltenas krāsas kliņģeritēm un kurš salasāms vienīgi, ja skatās no augšas:

Rūdis K.

mīl Ilonu Z.!!!

Trīs izsaukuma zīmes veidotas no sarkanam rozēm. Diez kur viņš tās dabūjis?

Jānis Mauliņš

APMĀTĪBA

Edmunds, pēc iesaukas Vekša, sēdēja savā klasē uz sola atzveltnes. Viņam preti tāpat uz sola atzveltnes tupēja Oļģerts. Starp viņiem uz solu taisnajām priekšmalām balstījās šaha galdiņš ar figūrām.

Edmunds spēlēja pašpārliecināti. Viņš bija viens no labākajiem astoņgadīgās skolas šahistiem, lai gan mācījās tikai septītajā klasē. Oļģerts, astotās klases teicamnieks, šaham pievērsās nesen, tāpēc nebija īsts pretinieks. Tomēr Edmunds neatteicās spēletpjo spēkoties ar vecākās klases skolēnu šķita pagodinoši. Turpat slaistījās kolhoza priekšsēdētāja dēls Guntis, ko sauca par Senprūsi, jo viņam bija gaiši, gari mati kā senajiem prūšiem filmā «Herkus Mants». Kā par brīnumu, tur atradās Daina, kurai visi centas gadīties ceļā, jo viņa visiem patika.

Edmunds bija jau uzvarējis divās partijās un par trešās gala- rezultatu nešaubījās. Viņu tikai mulsināja pretinieka neatlaidība un absolūtā nerūpēšanās par savu prestižu, jo jaunākās klases skolēnu priekšā un pat Dainai redzot paspēlēt jaunākas klases zēnam — tā bija vismaz ievērības cienīga rīcība, ja ne varonība. Uzvarēt trešo reizi pēc kārtas Edmundam gandrīz vai negribējās, tāpēc viņš spēlēja atbrīvoti, sevišķi necenzdamies. Bet laimes svaru kauss tomēr atkal svērās uz viņa pusi.

Veiksmīgais šahists iztaisnoja plecus un palūkojās apkārt. Bija sanākuši skatītāji ari no citām klasēm. Tā tas parasti notika: kopmītnē palikušie pēc stundām klīda apkārt pa skolu, meklēdami kādu interesantu nodarbību. Sis brīvais brīdis pirms vakara mācāmstundām bija vienīgais, kad skolēnu dzīve piederēja viņiem pašiem.

Skatītāju pūlītī Edmunds ieveroja tā sauktā Atpalikušā dzel- tenraibās acis, kas uzmanīgi lūkojās uz viņu. Skatiens bija tik ciešs, ka traucēja. «Ko tas Atpalikušais, tas Zeltabiksis, ta lur,» viņš vīpsnigi nodomāja.

Izdarījis dažus gājienus uz galdiņa -un pārliecinājies, ka pretinieka stāvoklis bezcerīgs, Edmunds atkal pacēla skatienu. Daina pārmeta pār plecu bizi un devās projām. Meitene diezgan labi spēlēja un laikam saprata, ka spēle praktiski beigusies. Senprūsis raudzījās uz Edmundu ne visai iepriecināts, tomēr ar cieņu. Atpalikušais jeb Zeltabiksis, kas mācījās tikai sestajā klasē, lai gan bija vecāks par Edmundu, atkal nikni durstīja viņu ar savu dzeltenraibo acu iesmiem. «Es tak viņa putukrējuma bļodiņu neesmu izēdis,» Edmunds domās mēģināja jokot, bet smaids nelobījās. Zens izskatījās pārlieku nopietns, pat it kā dusmīgs.

Tikko partija beidzās, Zeltabiksis iesaucās:

—    Nāc, Vēkša, ar mani!/

Dažs iesmējās, dažs novērsās. Edmunds nezināja Zeltabikša īsto vārdu, jo visi viņu saukāja tikai palamā. Zēns rudenī kādu dienu skolā nez kāpēc bija ieradies spoži dzeltenās biksēs ar paplatiem staru galiem un tūlīt mantojis šo stabilo iesauku. Klasē viņš bija svešinieks, pārnācis no citas skolas un atsācis mācības pēc divu gadu pārtraukuma, tātad atpalicis. Kaut kāda grūta operācija vairāk nekā gadu viņu bija piesaistījusi gultai. Par savu likstu viņš runāja reti, bet, ja ieminējās, tad ļoti nopietni un ar tādu pašapziņu un lepnumu aprakstīja savu dzelžaino izturību pret sāpēm, ka vienam otram klausītājam sametās taisni vai skaudība, ka šāda liksta piemeklējusi nevis viņu, bet Zeltabiksi. Nu šis savadais sestklasnieks uzaicināja uz šaha maču vienu no labākajiem skolas šahistiem. Tā reizē bija nekaunība, pārdrošība un ārprāts.

—    Lai dzīvo Zeltabiksis! — kāds iesaucās, pārvērsdams viņa uzaicinājumu par joku. Zēni labi zināja, ka spēle ar vāju pretinieku nedod skatītājiem nekāda prieka, tāpēc vēlējās tādu «mačo- šanos» novērst.

—    Vai tu proti? — Edmunds paīgni vaicāja.

—    Protu, — Zeltabiksis atbildēja.

Viņi izspēlēja divas partijas, kurās Edmunds ātri uzvarēja.

—    Pietiek. Vairāk nespēlēšu, — viņš teica.

—    Velreiz, — Zeltabiksis uzstāja, — šoreiz es tevi vinnēšu.

Tā bija galīgi neapdomīga runāšana.

—    Nevinnēsi, Zeltabiksi, — Edmunds viņu mierināja. — Neesi tik naivs kā Zariņa sivēns, kas iedomājas, ka saimnieks viņu baro izstādei.

Apkārtējie pieklājīgi pasmējās par visiem zināmo joku, bet Zeltabiksis palika pie sava:

—    Nāc, tad redzēsim! …

Edmunds beidzot piekrita spēlēt, tikai noprasīja:

—    Ja zaudēsi šoreiz, tad vairāk neuzplīsies? Ja?

—    Šodien jā. — Zeltabiksis pamāja ar galvu.

Pēc kārtējā zaudējuma Zeltabiksis paziņoja:

—    Nākošnedēļ, kad būšu pavingrinājies, es tevi noteikti uzvarēšu.

Edmunds atmeta ar roku.

—    Veltīgi cerēts, — viņš teica. — Tu vienkārši esi jocīgs. Tas diemžēl ir interesanti tikai tad, ja uz tevi skatās pa gabalu.

—    Redzēsil — Zeltabiksis pikti atcirta. — Labāk neizrunājies.

Pagāja nedēļa. Pa skolu paklīda ziņa, ka Zeltabiksis neko citu

nedarot kā spēlējot šahu. Dabūjis jau vairākus divniekus vēsturē un valodās, noķerts stundu laikā zem sola pētot šaha partijas, ko spēlējuši Spaskis un Fišers, Kasparovs un Karpovs. Vakaros viņš nepārtraukti tupēja pie šaha galdiņa. Viņa pretinieki bija sestās klases zēni. Tos viņš gandrīz visus jau spēja uzvarēt. Taču starp tiem nebija labu šahistu. Zeltabikša pulēs Edmundam šķita smieklīgas. Nezuda pārliecība, ka zēns nekad nekļūs viņam par cienīgu pretinieku. Saticis viņu gaitenī, Edmunds zobgalīgi apjautājās:

—    Nu, vai esi gatavs tapt par skolas čempionu?

—    Gan redzēsi, — Zeltabiksis nopietni atbildēja. — Tu neesi neuzvarams. Tu arī slikti spēlē.

—    Bet ne jau tu mani uzvarēsi, — Edmunds attrauca, apvainots par Zeltabikša vārdiem.

—    Kāpēc ne es? — Zeltabiksis naivi brīnījās.

Pēc trīs nedēļām pie Edmunda kopā ar neatlaidīgo zēnu ieradās vesela delegācija no sestās klases un lūdza, lai viņš spēlē ar Zeltabiksi. Tas bija kaut kas vienreizējs — delegācija!

—    Viņš mūs visus uzvar. Viņš labi spēlē, — puikas apgalvoja. — Vai tu baidies?

Edmunds, protams, nebaidījās. Viņam tikai bija žēl nevienlīdzīgā spēlē pavadītā laika.

—    Vienu partiju, ne vairāk, — viņš pikti atbildēja.

Zeltabiksis piekrita.

Zēns figūras uzstādīja ļoti rūpigi, svinīgi izlozēja krāsas, tad nopūta kādu sīku gruzi no šaha galdiņa, tīksmīgi saberzēja rokas un, šķiet, pat nolaizījās, it kā gatavotos ēst garšīgu maltīti. Tad noliecās pār galdiņu, izdarīja gājienu un caur sakostiem zobiem izdvesa:

—    Es tevi vinnēšu, Vēkša! Noteikti uzvarēšu!

—    Tu esi satriecoši naivs, Zeltabiksi, — Edmunds atsaucās un pavipsnāja.

Kādu brīdi valdīja klusums. Tad pēkšņi Zeltabiksis smagi nodvesās un nolādējās:

—    Vella! Neredzēju! Nepamanīju! Tas ir viss . . .

—    Taisnība, dārgais Zeltabiksi, tas ir viss, — Edmunds attrauca, nokaudams pretinieka figūru un atklādams mata draudus karalim.

Apjukušais Zeltabiksis sastinga ka paralizēts.

—    Vēlreiz! — viņš pieprasīja.

—    Runājām par vienu, — Edmunds atgādināja.

—    Baidies? — Zeltabiksis kašķīgi iesaucās.

Edmunds nebaidījās. Turklāt spēle ar Zeltabiksi nu jau šķita interesantāka.

Otrās partijas sākumā Edmunds paviršības dēļ zaudēja bandinieku. Zeltabiksis iegavilējās:

—    Redzēsi, ka uzvarēšu! Tu neesi visvarens.

Edmundam kļuva savādi ap sirdi. Viņš palūkojās uz pretinieka

līksmojošo, nedaudz bezkaunīgo seju, un viņam pirmo reizi pamodās bažas. Ja nu tiešām Zeltabiksis uzvar? Protams, šoreiz neuzvarēs, lai ari viņam bandinieku vairāk, bet citu reizi nezināmā nākotnē varbūt uzvarēs. Un tad šis apmātais žēlastības nepazīs. Ņirgāsies un izsmies.

Edmunds sāka spēlēt ļoti uzmanīgi, izmantojot visu savu prasmi. Drīz vien Zeltabiksim krita figūra, karalis nokļuva mata tiklos, tomēr ar lielām grūtībām izkūlās no nelaimes. Pat ši nožēlojamā, dārgi pirktā karaļa izglābšanās cēla Zeltabikša pašapziņu.

—    Nekā nepadarīji! — viņš nikni liksmoja.

—    Kā tad ne, Zeltabiksi, — Edmunds vīpsnāja. — Nolasīju tev veselu čupu bandinieku. Un gals tepat vien būs.

—    Pavingrināšos un vinnēšu, — Zeltabiksis neatlaidīgi atkārtoja. — Tas laiks vairs nav tālu, tikai jāpatrenējas.

—    Tālu, Zeltabiksi, — Edmunds teica. — Tev tādu laiku nekad nepieredzēt.

—    Pieredzēšu! Tas notiks! — Zeltabiksis palika pie sava, un viņa acis dūra kā divi dzeltenpelēki iesmi.

Edmundam atkal kļuva baismi. «Ja Zeltabiksis kādreiz mani uzvarēs, tad, goda vārds, nežēlīgi atriebsies par apvainojumiem,» viņš domāja un, lai apvaldītu pretinieka pārmērīgo šaha drudzi, brīdinoši teica:

—    Runā, ka tevi izslēgšot no skolas par nesekmību.

Zeltabiksis saknieba lūpas, paskatījās uz pretinieku, tad uz galdiņu un izdvesa:

—    Padodos!

Viņa balsī skanēja smaga, grūta sāpe.

Edmunds nosarka, nokaunējās par sevi.

Nākošā rudenī Zeltabiksis pārgāja uz citu skolu, jo viņa vecāki atkal mainīja dzīvesvietu. Kad Edmunds par pašpārliecināto pretinieku kādreiz ierunājās viņa bijušajiem klasesbiedriem, tie vienā balsī apgalvoja, ka Zeltabiksis, ja vien nebūtu mainījis skolu, šogad noteikti uzvarētu Edmundu. Zeltabikša «šaha trakums» viņa draugiem acīmredzot bija palicis atmiņā kā kaut kas aizraujošs, neaizmirstams un cildens. Viņi ļoti nožēloja, ka Zeltabiksis aizgājis.

Daina un Senprūsis par dzirdēto tikai pasmaidīja. Zeltabikša gribasspēka un apmātības izraisītā hipnoze acīmredzot laimīgā kārtā nesniedzās tālāk par savu klasi.

Vija Upmale

STENLIJA KAUSI

Beidzot tā diena bija pienākusi. Sestie ieradās skolā uz darbmācības stundu ar pirmklasīgiem lietaskokiem: dažs nesa pār plecu pamatīgu bozi vai milnu, cits turpretī bija iežmiedzis padusē tikai apaļu pagalīti, taču mazais Nīls bija pārspējis visus — viņš, piespiedis vēderam, tusnīdams stiepa ozolkoka bluķi, kas visu laiku neglābjami slīdēja uz leju. Ik pa brīdim viņš atbalstīja bluķi pret paceltu ceļgalu, lai kaut cik atputinātu rokas, jo likt zemē tik vērtīgu mantu atzina par neiespējamu. Kokus sajūsmā vicinādami, buk'ņīdami cits citam sānos, zēni satraukti pulcējās vestibila stūri un gaidīja pārējos, cerēdami vēl uz kādu pārsteigumu. Nils tika saņemts ar visspožākām urravām.

Pirms nedēļas darbmācības skolotājs, saukts Papiņš vecākais, stundas beigās bija pateicis:

—    Nakamajā stundā mēs ķeramies pie koka virpām. Izstudējiet pēc grāmatas visu par šo tēmu. Jāsameklē pirmklasīgs kokmateriāls — sauss, bez viena zariņa un plaisiņas. Virposim kausu.

—    Kadu kausu?

—    Tādu, ko pasniedz uzvarētājiem.

—    Stenlija kausu! — tūdaļ pavēstīja Ingamārs, kas dievināja visu ārzemniecisko. — Es zinu — tādi ir Kanādā. Profesionāļiem.

Zēnu acīs tas kausam piešķīra īpašu nozīmi. Viņi saskatījās, saberzēja rokas, ievilka elpu un tikai tad izdvesa:

—    Kapitāli!

Tas bija kā starta šāviens. Tai pašā diena tika izložņātās pa

žobeles, pārrevidēti bēniņi, pārkravātas veselas malkas grēdas, lai atrastu bērza pagali bez viena zariņa. Kāds pārcentīgais sestdienas pēcpusdienā aizbrauca pie vectēva turpat divsimt kilometru tālu un pārveda pērnajā ziemā nosalušās bumbieres stumbeni, jo bija izlasījis, ka bumbiere esot visaugstāk vērtējamais lietaskoks. Bija sadabūts arī oša klucis, kura īpašnieks gribēja tepat uz vietas sarīkot konkursu, lai gan visi tāpat zinaja, ka galavārdu teiks Papiņš vecākais.

Pat Ingamārs, parastais īgņa, kurš allaž pieslējās tiem, kas izdzīvo uz citu rēķina, bija atnesis vecu, bumbuļiem rotātu galda kāju un noslēpumaini pavēstīja:

—    Riekstkoks! Ja neticat, varam aiznest uz 'ekspertīzi. Atliek izurbt caurumu, nolakot — un kauss gatavs. Stenlija retro- kauss. Tagad tādi ir modē.

—    Riekstkoks nevar būt, — puikas metās apstrīdēt.

—    Nu tad magoņkoks vai banānkoks. Vispār augsta klase.

Tomēr trīs zēni bija atnākuši tukšām rokām un, ieraudzījuši

Nīla ozolbluķi, sajūsmā iegavilējās:

—    Nīlumiņ, mīļumiņ, tu esi gaišreģis! Ka tu paredzēji, ka mums arī vajadzēs? Viņš ir domājis par mums. Ģēnijs!

Parasti Nīls bija puikām pilnīgi tukša vieta, nevienam nevajadzīgs. Viebdami degunus, viņi bezgalīgi stiepa garos patskaņus:

«Ak Nī-ī-ī-ls no Āāāfrikas! Vai tikai viņā nav kaut kas no nīlzirga?»

Nīls stingrāk aptvēra bluķi, piespieda ciešāk sev klāt — par zīmi, ka viņš netaisās to dalīt pa daļām, taču ņirgas izrādījās neatvairāmi, viņi bija gatavi nest uz rokām Nīlu kopā ar visu somu un bluķi.

—    Nilumiņ, tur taču iznāks ne vien četri Stenlija kausi, bet četri naktspodiņi dabīgajā lielumā. Turamies kopā! Tikai vienībā ir spēks! Saki Papiņam, ka mēs pārstāvam vienu firmu.

Papiņš jaunākais, darbmācības skolotāja dēls, kas — sev par laimi vai nelaimi — mācījās šajā pašā sestajā klasē, arī novērtēja Nīla mantu:

—    Ozols ir vērtīgs lietaskoks, bet diezin vai virpošanai nebūs par cietu?

Nīls palika neiedragājams:

—    Mans tētis apgalvo, ka ozols ir dižākais koks Latvijā.

—    Bet mans vectēvs teica, ka arī melnalksnis nav zemē metams. Jus redzēsit, kāda šķiedra nāks laukā! — Šoreiz katram gribējās padižoties.

Sestie ar neparasto kravu satracināja dežurantus, kas pie galvenajām kāpnēm parbaudīja čības, kaklautus un frizūras. Viņus nemaz negribēja laist cauri — lai ejot pa saimniecības durvīm no sētas puses — tieši uz darbmācības kabinetu. Taču sestie triecienā forsēja dežurantu apsēstās trepes un ar visām bozēm, Nīlu un bluķi uz pleciem nesās uz literatūras kabinetu, kur vajadzēja notikt pirmajai stundai.

Darbmācība bija tikai ceturtā un piektā. Viņi taču nevarēja tādus lietaskokus atstāt kaut kur ģērbtuvē, patrepē vai darbmācības priekštelpā. Un ja nu kas? Izkūp gaisā vai pieaug spar- niņi? Ārprāts! Tikai neizlaist no rokām!

Literatūras skolotāja piesardzīgi nopētīja zēnu apbruņojumu un, laikam nojauzdama kaut kādu atentātu pret sevi, klusām iztaujāja vispirms meitenes, bet, tā kā viņām par lietaskokiem nebija nekādas jēgas, noprasīja pašiem zēniem:

—    Ko tas nozīmē? Lūdzu, paskaidrojiet!

—    Neko! Visu to labāko, — mīklaini nopukstēja Nīls, paslēpies aiz sava ozolbluķa, kas stāvēja nolikts goda vietā uz sola.

—    Tās ir sagataves, — Papiņš jaunākais deva ļoti vispusīgu, bet patiesībā vēl miglaināku paskaidrojumu. Tāds vārds droši vien literatūras teorijā vēl nebija fiksēts, un skolotājas vaigs joprojām palika norūpējies un aizdomu pilns.

Beidzot viņi vienojās, ka mantas ar sarežģīto nosaukumu novietos sekcijas galā, kur tām nekas ļauns nevarētu notikt.

Toties ķīmijas skolotāja neielaidās garās pārrunās un pavēlēja īsi un aši:

—    Novākt kokus no stikla flīzēm! Ko vēl neizdomās? Sanesuši kaut kādas netīras pagales!

Puikas bezmaz apvainojās, tomēr lietaskokiem nācās pār- vākties zem galdiem un nogaidīt vēl četrdesmit piecas minūtes.

Nākamajā starpbrīdī jau visa skola zināja, ka sestie šodien virpos Stenlija kausus.

— Laimīgie! — citi puikas viņus apskauda un pavadīja ar sajūsmas pilniem skatieniem.

Darbmācības kabinetā sestie iebruka reizē ar zvanu no trešās stundas. Četrpadsmit plecu somas un viens piepūties diplomāts noplakšķēja priekštelpā uz grīdas zem pakaramā. Pilnīgi bez elpas kā nesagraujams mūris puikas ielenca Papiņa vecākā kambarīša durvis, aiz kurām plauktos, pa atvilktnēm, kastītēm un bundžiņām glabājās zelta inventārs, sīkais deficīts: visvisādi zāģīši, urbīši, skrūvītes.

Viss daudzveidīgais lietaskoku arsenāls kā lielgabalu stobri slejās Papiņam pretī.

Skolotājs apjucis noraudzījās pa noslīdējušo briļļu augšu šai trauksmē un vel neko neteica. Ne vien brillītes, bet viss viņā bija kaut kā mazliet nošļucis gan bikšudibens, mūžīgi nenovalkājamā kamzoļa pleci, gan apakšlūpa un plānajos matos izdilušais caurums. Bet tas nebija kaut kas izlaidīgs vai nepiedienīgs, gluži otrādi — tas piešķīra izskatam labsirdīgu, pat mīļu noskaņu, un puikas patiesībā šo vīru dievināja.

Pēc papīriem viņš gan nebija īsts skolotājs, bet pierunāts, atvilināts, atmānīts uz skolu no kādas kokapstrādes rūpnīcas vai darbnīcas. Viņa sirds piederēja kokam, no ta viņš prata taisīt brīnumus. Koka dievs, kura priekšā tagad visi stāvēja un gaidīja spriedumu. Kuram būs visvērtīgākais? Ko teiks Papiņš? Ko viņš vēl tūļojas?

Protams, katram cilvēkam piemīt zināmas vājības, bez tā neiztika arī Papiņš. Daudzi nevarēja ciest skolotāja garās runas un pamācības pirms katra darba sākuma, var teikt, pat šausmu stāstus, ko zinātniskā valodā dēvē par drošības tehniku. Tie, kam nepatika strādāt, turpretī bija stāvā sajūsmā, centās pat piedalīties un darboties līdzi šajos stāstos. Bāli pārvērstām sejām, krustus pārmezdami, viņi klausījās un iztēlojās to, cik pārgalvīgu zēnu kādā skolā nosists ar vienu pašu strāvas sitienu. Sekoja smagas nopūtas un raudulīgas piebildes:

«Un visi apglabāti . .. Nelaimigie. Vai viņiem ir uzcelts piemineklis? »

«Bet skolotājs?» cits žēlīgi apprasījās. «Sveiks un vesels? Zēl. Ak sēž cietumā? Nabadziņš. Un puikas nes viņam sausiņus.»

Tādas runas, protams, varēja sakaitinat katru skolotāju, pat beidzamo dzelzsbetona kluci, bet Papiņš vecākais nekad neprata pa istam noskaisties, un puikas to izmantoja. Vismīļāk viņi pateiktu: «Papiņ, neput pilītes!» Bet skolā tā nevar. Un Papiņš vecākais norūpējies turpināja: «Zēni, tie nav joki. Tehnika ir savaldīts zvērs. Ar to jābūt piesardzīgiem un uzmanīgiem.»

Daudzi savukārt līdz izmisumam pardzivoja šis zeme nomestās, izniekotās, tehnikai un darbam nozagtās minūtes un nevarēja sagaidīt, kad viņš beigs.

Arī tagad sestie ar to rēķinājās, tāpēc atdrāzās pēc iespējas ātrāk, pat nepaēduši pusdienas. Tāpat būs jānoklausās, kā daži neuzmanīgi zēni, aizķerti aiz matiem vai priekšautiem, ierauti virpas un novirpoti par desmit centimetriem plānāki.

Visu ko viņi gaidīja, jau iepriekš paredzēja un izfantazēja, bet tikai ne to, ko pateica Papiņš vecākais. Aizspraudis aiz auss vecmodīgu, plakanu kokamatnieka zīmuja galu, viņš samīņājās, parmainidams smagumu no vienas kājas uz otru, nokrekšķinājās un tad mazliet vainīgi izvēla:

—    Redziet, zēni! Šodien virpošana neiznāks. Radies jauns, neparedzēts pasūtījums. No mežniecības atveda šo dēlīšu kravu. Jāizgatavo vismaz simt būrīšu dziedātājputniem mežos.

Ko viņš tur penterē, šis Papiņš vecākais? Par dziedāšanu? Kāds sakars virpošanai ar dziedāšanu? Lietaskoki neizpratnē nolaidās zemāk, bet tad atkal pacēlās un izslējās tiešā tēmējumā. Kāpēc viņš vēl nesāk novērtēt? Nīls nenocietās pirmais:

—    Lūdzskolotāj, vai te varētu iznākt četri kausi? Es domāju, vai labāk netaisīt vienu pamatīgu kausu. Šitik lielu!

—    Zēni, — Papiņš ierunājās vēl pazemīgāk. — Es jau teicu. Šodien mēs nevirposim. Nākamajā nedēļā. Jūs redzat šo dēlīšu kaudzi? Tā jādabū pie vietas. Citādi te netiek ne garām, ne pāri. Lietaskokus pagaidām noliksim, jāpagaida līdz nakamajai trešdienai.

Visi, kas pa atvērtajam kokapstrādes kabineta durvīm bija redzējuši tikai senilgotās virpas, beidzot pamanīja tepat līdzās

priekštelpas vidū kaut kādu pretīgu dēlīšu kaudzi — zarainus, atskabargainus, ar mizu lēveriem — pēdējos draņķa atkritumus.

—    Kā? Mēs nevirposim? Kāpēc? Nevar būt! — iedūcās viss bars. — Bija apsolīts. Pirmo reizi pie virpām! Skolotāj!

Vairāki puikas ar saviem lietaskokiem bezcerīgi atšjuka, pat sabruka uz sola zem pakaramā, kur zemē vajājās krustu šķērsu samestās somas un viens piepūties diplomāts.

—    Tas nav godīgi! — protesta īleni izlīda no neapmierinātības maisa. — Tad nevajadzeja solīt! Netaisnība!

—    Es teikšu vairāk — tā ir cūcība! — nodunēja vēl smagāks zvans.

—    Mēs tā centāmies un meklējām kokus! Un viss par velti? Es nekā nesaprotu. Gaidīt veselu nedēju? Tas nav iespējams.

Papiņš saraustjja uz leju kamzoja priekšu, tā ka pleci nošļuka vēl zemāki, toties balss pacēlās veselu oktāvu augstāk, kas viņam nepavisam nepiestāvēja:

—    Jūs dzirdējāt vai ne? — skolotājs palika nepiekāpīgs.

—     Katram jāizgatavo vismaz viens putnubūris. Izvēlieties dēlīšus un sāciet darbu! Atcerieties — putniem nepatīk nekāda ēvelēšana, pulēšana vai krāsošana. Savus lietaskokus nolieciet kokapstrādes kabinetā. Virpošana būs nākamnedēļ.

Sestie satriekti sēdēja ar savām bozēm klēpjos un neviens nekustējās. Nemiers un dusmas vēl tikai auga ar katru brīdi.

—    Boikots! — Ingamārs pateica skaļi, pieslējās kājās, aizrāva importa firmas zīmēm izrotātās vējjakas slēdzi līdz pašam degunam, tad paķēra savu augstas klases riekstkoka galda kāju un vilka pret zemi, ta ka Stenlija kauss sadrupa, sadalīdamies divos bumbuļos un vienā tapiņā. Uz grīdas pašķīda diezin kur radies dzeltenīgs pūdercukurs, ko Nīls pasteidzās aptaustīt ar pirkstu un piešaut pie mēles.

—    Pie velna! Es aizeju! — Ingamārs atklāti paziņoja.

Ar eleganti nevērīgu žestu viņš uzsvieda somas siksnu plecā un devās uz durvīm.

Papiņš vecākais izsprāga no streņģēm, kas vēl nekad nebija noticis.

—    Dienasgrāmatu! — viņš iebrēcās, kļūdams pilnīgi sarkans.

—    Nekavējoties!

—    Noslēpta mājās zem kumodes! — puspagrieziena atcirta Ingamārs, aizdardinādams aiz sevis durvis.

Tādu bezkaunību Papiņš vēl nebija piedzīvojis. Parasti viņš nekad nekliedza. Viņam nemaz nevajadzēja to darīt. Varbūt ari neprata? Papiņa augstākais soda mērs skaitījās vārdi: «Tu vari iet. Es tevi šeit neturu.» Bet vai kāds spētu aiziet no darbmācības stundas?! Tāds vēl nebija piedzimis.

Papiņš vecākais atjēdzās, saduga, pleci nošļuka vēl zemāki. Šķita, brilles tūdaļ noslīdēs no deguna un sašķīdīs uz grīdas. Viņš lēnam apgriezās un nokaunējies iegāja savā kabinetā.

Papiņš jaunākais saprata un izmisis pārdzīvoja tēva kļūdu. Nevajadzēja atcelt virpošanu. To nedrīkstēja darīt. Ja bija solīts un visi tā gatavojušies. Viņš viens pats būtu ar mieru sanaglot tos nelaimīgos putnubūrus. Varbūt vēl kaut ko varēja glābt? Viņš iemetās tēva kabinetā, bet momentā izlidoja laukā ta ka nopērts. Papiņš vecākais nerunāja pat ar viņu.

Zēns izmisis notupās pie kaudzes, saka negribīgi rakties pa dēlīšiem, sašķirot pēc garumiem un platumiem, likt atsevišķās ču- piņās. Nākamajā mirklī viņš uz deguna iekrita dēlīšu kaudzē, sajuzdams, ka skabargas saduras delnās.

—    Streiklauzis! — viņu ķēra atriebības pātagas cirtiens. — Trauklupata. . .

Uz kādu vajadzēja izgāzt dusmas, un tās nu vēlās pār Papiņu jaunāko. Itin drīz viņu ķēra pirmās sakošļatu papīru lodītes. Diezin kur uzradās gumijiņas un cemmītes, kas lidoja gar ausīm, ķēra pakausi, krita aiz apkakles.

—    Būs jau jātaisa tie smirdīgie putnubūri… — kāds ar neizmērojamu skepsi un nicinājumu novilka. Beidzot visi slējās kājās, papriekšu izspārdīja Ingamāra retrobumbas, tad izmeklēja dēlīšus. Kurš gāja garām Papiņam jaunākajam, tas uzsita knipi. Pat Nils, negribēdams atpalikt no citiem, bet nevarēdams aizsniegt galvvidu, uzknipsēja vismaz pa plecu un nostenējās:

—    Nelaimīgais …

Grūstīdamies un šķendēdamies viņi vāca visšķībākos, viszarainākos dēlīšus, zāģēja pilnīgi greizi, sita naglas, kur pagadījās. Tās liecās, līda laukā, kur nevajag, pārplēsa malas.

Pēc laba brīža iznāca Papiņš vecākais. Galvu nepacelis, izgaja starp darbgaldu rindām, kur pretī rēgojas ķemīgi, nekam nederīgi būri. Pie viena viņš tomēr apstājās.

—    Kā tu domā? Kurš putns izvēlēsies tavu mājokli?

Un tūliņ atskanēja indīgas atbildes:

—    Slims krauklis.

—    Noplucis zvirbulis.

—    Manējais būs dzeguzei. Viņai, nabadzītei, tak neesot savas ligzdas. Nu vienreiz būs. Jāpiesprauž šiltīte, citādi neatradis. Lai neblandās pa svešām ligzdām!

Papiņš vecākais ar pūlēm valdījās. Viņš redzēja nelīdzenos salaidumus stūros, sānos izlīdušos naglu galus, ieplīsumus. Viņam sāpēja sirds par izniekoto materiālu.

Puikas ākstīdamies zvetēja ar āmuriem, tīšam lieca naglas, bārdamies pukstēja un rūca:

—    Kas tie par dēļiem, kuros neviena nagla nelien iekša? Brāķis! Ludzskolotāj, paradiet, kā īsti jādara! Mums nekas nesanāk.

Puikas speciāli izaicināja Papiņu uz viņa meistarstiķi, amata lepnumu — iedzīt naglu ar vienu sitienu. Parasti reizē ar zvēlienu atskanēja kaut kads prieka sauciens: «Epā!»

Papiņš vecākais bija satriekts par izjukušo stundu, par sabojāto kokmateriālu, par visu šo nejēdzību, kas plosījās apkārt un kurai viņš neredzēja galu. Viņam nevajadzēja piekrist. Bet amata lepnums ierunājās viņā. It kā par spīti visam skolotājs paņēma naglu, nostādīja dēlīšus, tad zvēla ar visu niknumu un spēku un tieši pa īksti, kas momentā kļuva zils.

—    Epā! — nogranda smieklu koris, pilns atriebības salduma.

Skolotājs pievēra acis un, sažņaudzis savainoto pirkstu, juta, kā plaukstā krājas kaut kas mikls. Viņš bija izgāzies pilnīgi, visi par viņu smējās.

—    Ejiet projām! — viņš pusčukstus izmocīja. — Es jūs negribu redzēt.

Pagājis pāris soļu starp darbgaldu rindām, viņš vēlreiz apstājās un piebilda:

—    Katrs pats sev ielieciet divi! Pašrocīgi! To jus esat pelnījuši.

Brīdi valdīja klusums. Tad atkal iemurdejās neapmierinātība. Dudinādami, kājas švīkstinādami un somas svaidīdami, sestie aizgāja, paņēmuši līdzi vien Ingamara retrobumbas. Pirmklasīgie virpošanas lietaskoki gulēja, sasviesti kakta, līdzas dēlīšu čupai — skumji un nevienam nevajadzīgi.

Papiņš jaunākais palika, cenzdamies'glābt, kas vēl glābjams, jo kokapstrādes telpa bija kā laidiens — piedrazota un piejaukta, uz galdiem izsvaidīti mētājās greizie putnuburi. Viņš dežurantu vietā slaucīja grīdu, izjauca dažus briesmīgākos burus, lai nekaitinatu tēvu. Cik muļķīgi viss bija iznācis!

Kaut cik sarausis drazu lielumus un piekārtojis kabinetu, Papiņš jaunākais sāka meklēt savu somu, bet tās nekur neredzēja. Atriebības mērs vēl nebija pilns. Varbūt iemesta atkritumu kastē, elektrības sadales skapī vai izsviesta pa logu? Nekur nav. Drīz vajadzēja sākties algebras stundai. Sagatavojies uz visļaunāko, zens devās uz matemātikas kabinetu tukšām rokām.

Soma tomēr atradās, kād^ droši vien aiz pārskatīšanās vai tāpat vien bija paķēris līdzi. Tā gulēja uz sola, atrauta vaļā, ar izgāztām grāmatam un burtnīcām — viss juku jukām uz sola.

Puikas dzenāja pa klasi ķirmju izēstā Stenlija kausa retro- bumbuļus, nelikdamies par skolotāja dēliņu ne zinis. Laikam atriebības niknums bija pārskrējis.

Papiņš jaunākais rauša visu izgāzto mantību kopā, lika pa priekšmetiem, grūda somā, rāva pa jaunam laukā, nevarēdams atrast algebras mājas darbu burtnīcu. Skolotājs, kas stundu saka ar majas darbu pārbaudi, jau tuvojās gar solu rindu, vel priekšā tikai divi. Burtnīca atradās solā, Papiņš uzelpoja un steigšus šķira vajadzīgo lappusi, bet pēkšņi no šausmām sastinga un apstulba — šķērsām pari mājas darbam, pāri visai lapai ar krāsainu flomasteru greiziem, izgazelētiem burtiem bija uzdrukāts:

«Papiņš ir cuka!!!»

Trīs milzīgas izsaukuma zīmes. Kāpēc ta? Papiņam šķita, ka viņš smok, ausis sāka kVelot un šalkt. Skolotājs tūdaļ paņems viņa burtnīcu un ieraudzīs. Ko darīt? Sūdzēties, taisnoties? Nē, labāk nevienam nerādīt. Sņirkt! Lapa izlidoja, pirksti to tvēra, burzīja, mīcīja kopā, iegrūda otra plauktā, vīkstīja un žņaudza arvien mazaku, kamēr palika mikla piciņa. Tādās reizēs spiegi mēdzot norit savus pierādījumus. Arī viņš to izdarītu, tikai šaubījās, vai paspēs. Ja nu ceļā pārķer, ja neizdodas norīt? Labāk paturēja plaukstā.

Skolotājs jau stāvēja priekšā liels, augsts, visvarens ar viņa burtnīcu roka. Papiņš it kā grima zemē. Lapa bija izplēsta, bet plata stērbele palikusi — un uz tās pirmie burti: «Pap…»

—    Ko tas nozīmē? Kāpēc izplēsts? Atdod! Tūlīt!

Papiņš klusēja, turēdams sažņaugto dūri, un netaisījās to atvērt. Lai tur vai kas notiktu! Vienalga neatdos. Tā viņam šķita nodevība pret tēvu.

Skolotājs pārsteigts pakāpās soli atpakaļ un izplestām acīm nopētīja puiku.

Pieklupa tie paši ņirgas, kas no rīta bija diedelējuši Nila ozolkoka bluķi, atlauza Papiņa dūri un pakalpīgi sniedza lapu skolotājam, vēl iepriekš cenzdamies izgludināt, izlīdzināt, lai labāk var salasīt pašu rakstīto.

—    Lūdzskolotāj!

Skolotājs ieraudzīja tikai vienu vārdu — to pašu briesmīgāko, neglītāko un uztvēra to ka vērstu pret sevi.

—    Kurš ir cūka? — viņš iekliedzās, nometis burtnīcu uz sola. — Es prasu — kurš? Tu to rakstīji?

Pār klasi noskrēja tāds kā šalciens, kā nopūta.

—    Es, — nočukstēja Papiņš jaunākais, bet jāšaubās, vai kāds to sadzirdēja. Visi bija kājās, apkārt švīkstēja grīda, dārdēja krēsli, katrs gribēja redzēt, snaikstījās citiem pāri, centās izlīst priekšā.

—    Marš pēc tēva! — sekoja pavēle. — Uz karstām pēdām!

Tie paši iztapīgie ņirgas, stumdami viņu uz durvju pusi, vēl

atgādināja:

—    Tu dzirdēji? Pie tēva! Lai Papiņš nāk šurp!

Durvis aizkrita: kņada, smiekli, klaigas, pārsteiguma čuksti, pavēles — viss nogrima aizmugurē.

Pēc tēva . . .

Viņš nespēja aptvert notikušo. Vēl nepietika? . . . Tagad jāatved satriektais tēvs un jāpazemo klases priekšā. Nē, to viņš nedarīs.

Pagājis divas trīs logu ailes pa gaiteni, zēns apstājās un paraudzījās lejā. Pie skolas saimniecības durvīm iepretī darbmācības kabinetam stāvēja tēva «zapiņš»: priekšējais vāks vaļā, tēvs kaut ko kārtoja. Kadas mantas ņēma laukā, lika līdzās zemē, citas krāmēja otrā pusē, dažas nesa kabinetā. No tālienes balts spīdēja apsaitētais pirksts. Nē, "tēvu viņš nesauks. Būtu labāk ātrāk aizbraucis. Droši vien gaida viņu. Kāpēc viņam šodien tik maz stundu? Parasti bija otrādi — viņš gaidīja tēti.

Ko darīt? Jau pagājis labs bridis. Ka nesūta kadu meklet?

Un tad pēkšņi galvā iešāvās neprātīga doma — tāda, kas varētu glābt pašu, tēvu un klasi. Viņš pat notrīsēja, baidīdamies sev noticēt, apšaubīja, vai spēs to izdarīt, vai izdosies.

Ilgāk nekavēdamies, zēns metās lejup pie tēva un bez garas stostišanās un laipošanas steigšus nobēra:

—    Tēt, es esmu pēc stundām. Algebrā. Tu mani negaidi. Jāpārraksta uzdevumi. Biju galīgi saputrojis. Tev vairāk stundu nav?

—    Tu? Pēc stundām? Tu?! Ko tas nozīmē? — tēvs gandrīz iestenējās, un dēlīšu kaudzīte, ko viņš turēja uz rokas, žvirkstēda- ma nobira gar mašīnas spārnu. — Man par kaunu . .. Dēliņ! .. .

Papiņš vecākais paskatījās tik sāpīgām, nelaimīgām acīm, ka puikam žēl sametās, un viņš turpat vai sapinās steidzīgajos, veikli izdomātājos melos, jo nebija pie tiem pieradis.

—    Tu neuztraucies! Mierīgi brauc mājās! Negaidi! Es ar autobusu. Tēt, nu ko tu uzreiz tā? Neesmu vienīgais, pusklases pēc stundām. Ar mīnuszīmēm . .. Vai pirksts briesmīgi sāp? Ka tikai nags neiet nost? Ko tu darīsi ar dēlīšiem? Pats taisīsi būrus?

Papiņš vecākais pietvīka gluži kā nedarbā pieķerts puika, kam atzīties kauns.

—    Nekas, es tev vakarā palīdzēšu. Pa abiem uzrausim kādu duci. Brauc mājās. Par pēcstundām mammai nestāsti. Tā gadījās . . . Pasaki — palika uzkopt klasi.

Tēvs mazliet aizdomīgi nopētīja savu atvasi, kas tik steigšus, bez apstājas penterēja vienu un to pašu un tik neatlaidīgi centās pierunāt braukt mājās. Kamēr viņš vēl nesa uz mašīnu dēlīšus, jaunākais iešmauca kambuzītl, paķēra no nagliņas rezerves atslēgu un iegrūda kabatā. Izdzirdis tēva soļus, viņš steigšus ķeras pie dēlīšiem, kā gribēdams palīdzēt, un joprojām mudināja:

—    Brauc tikai mājās! Pēc pāris stundām būšu klāt. Ilgāk jau neturēs. Vai tev nav desmit kapeikas autobusa biļetei?

—    Es varu mazliet pagaidīt. Vai man te darba trūkst?

—    Nē, nē, brauc mājās. Tagad es skrienu. Man jāsteidzas.

—    Nu labi! — tēvs pielaidigi novilka, aizspiezdams mašīnas vāku un vēl tā savadi noskatīdamies dēlam pakaļ.

Papiņš jaunakais īstenībā paskrēja tikai vienu kāpņu posmu, tālāk kāpa pavisam lēni, katrā pusstāva pagrieziena apstādamies un nopētīdams mašīnu, kas pamazām vērtās arvien mazāka. Kāpēc tevs nebrauc? Nu ko vēl gaida? Vai tikai ko nenojauš? Stāv mašīnai līdzās pie atvērtām durvīm un nesēžas iekšā. Tikai nonācis pašā augšā, zēns, zagdamies pa garo gaiteni no loga uz logu, beidzot ieraudzīja, kā mašīna lēnām izkustas un izgriežas gar sporta korpusu.

Tā, tagad viss atkarīgs no viņa paša. Ievilcis elpu ka pirms lēciena ūdeni, viņš nospieda klases durvju rokturi. Bridi pastāvējis pie durvīm, kariiēr tika pamanīts, viņš paskaidroja:

—    Ludzskolotāj, tēvs ir jau projām. Aizbraucis mājās. Mājas darbu es pārrakstīšu.

Papiņš jaunākais apsēdās savā vietā, atvēra kladi un mēģināja aptvert, kurš uzdevums tiek risināts. Skolotājam dusmas bija norimušas, viņš bārās par ko citu, skaidroja kādam pie tāfeles, šņirkstēdams drupa krīts. Papiņš jaunākais sēdēja kā drudzi, grauzdams pildspalvas uzgali. Uzdevums nesanāca pēc atbildes, formulas nederēja. Nemiers auga ar katru bridi. Vai izdosies? Vai viņam noticēs un sekos?

Līdzko noskanēja zvans, viņš pirmais paķēra somu un izmetās no klases un, sagaidījis zēnus pie durvīm, iesaucas:

—    Papiņš ir projām . . . Ejam virpot kausus! Es jums visu parādīšu. Mēs tiekam iekša. Man ir atslēga.

Viņš izmisīgi vicināja gaisā atslēgu kā vienīgo pierādījumu. Aizmugurējie droši vien nekā nebija dzirdējuši, tie grūda pārējos uz priekšu, sacēlās kņada.

—     Tagad virpot? — Ingamārs vizigi savieba degunu, aizrāva savu firmas savelkamo līdz augšai un pabīdīja Papiņu sāņus, ni- cigi piebilzdams: — Atradis naivos!

Uzsviedis somas siksnu plecā, viņš devās projām.

Ja nu visi tāpat? Roka ar atslēgu nolaidās, pazuda drūzma.

Tad Papiņš pamāja ar roku uz gaiteņa viņu galu, no kurienes nesen bija nācis.

—    Ejam! Ka es jums saku! Viss manās rokās!

Viņš laidās skriešus pirmais — gluži kā vada komandieris kaujā. Baidījās paskatīties atpakaļ, vai maz kāds sekoja. Varbūt neviens? Varbūt tikai paša sirds no uztraukuma sitās? Kurš muļķis labprātīgi paliks pēc stundām?

Nē, tas nevarēja but. Aizmugurē šņirkstēja grīda, dārdēja visa skola, dunēja trepes. Trakie, ko viņi dara? Vajadzēja klusām, uz pirkstgaliem zagties, lai neviens nepamana, nesadzird. Sie brāzās pa visu garo gaiteni, pa gala trepēm lejā. Ja nu kāds skolotājs pagadas pretī? Slēgdams darbmācības kabineta durvis, skolotāja dēls pakausi sajuta tik daudzas satrauktas elpas. Tomēr . . .

Katrs atrada un sagrāba savu pirmīt pamesto sagatavi. Nils steigšus ripināja, tad nogāza guļus savu ozolkoka bluķi un vēla tāpat, lai tiktu pirmais pie virpas. Viņš joprojām cerēja iz- virpot lielāko, slavenako kausu pasaulē.

—    Nolaižam aptumšošanas aizkarus. Drošs paliek drošs, ka vēl kāds neuzkuļas. Pirmo ņemam liepu — vismīkstākais koks. Griezis kā sviestu!

Visi sabruka ap pirmo virpu, kur Papiņš jau rīkojās ar liepas sagatavi. Viņam pašam mazliet drebēja rokas.

—    Kā liksim — ar patronu vai centru? — lietpratīgi nopra sija.

—    Ar patronu! — tas izklausījās varenāk un interesantāk.

Papiņš aplīdzināja sagataves galus, vēl samērcēja ūdeni un

stiprināja iekšā virpas splļpatronā.

—    Kuru kaltu izvēlamies pirmo? — viņš noprasīja teva balsi.

—    Pusapaļo! — vienā balsi atbildēja puikas.

Noknakšķēja magnētiskais slēdzis, un sagatave sāka griezties — sākumā lēni, lēni, tad pamazām uzņēma gaitu. Pus- apaļais kalts mazliet par strauju piegrūdās kokam, tā ka skaidas pašķīda plaši, pēc tam saka tīties līdzena spirālīte. Nakamās jau griezās platākas, veseliem ķekariem tās vēlās un tika uzķertas lidojumā. Kalts vispirms veidoja krietnu iedobi, tad piedeva slīpumu uz augšu, un itin drīz sagatavē varēja sazimēt kausa apveidus. Dziļākās rievas zēni pielīdzināja ar smilšpapīru, pārmainīja citu kaltu, palaboja peciņas pamatu un izslēdza virpu. Sagataves skrējiens vēl nebija paguvis apstāties, kad skolotāja dēls noprasīja un atkal tieši tāpat kā tēvs:

—    Ka izmērīsim, cik tuvu esam patiesībai? Kāds instruments nepieciešams?

—    Nu vai zini, Papiņ! — kāds nenocietās. — Par ko tu mūs turi? Par pēdējiem jampampiņiem?

—    Labi, kurš nāks pie otras virpas? — viņš jautāja, palaidis savā vietā zēnu ar bumbierkoku.

Protams, ka nākamais bija osis. Viņš apstrādāja sagatavi, ieurbdams galos mazus caurumiņus.

—    Es pamēģināšu ar centru. Lai būtu citādāk!

—    Bet kā būs ar manējo? — uztraucās Nīls, kas visu laiku bija stāvējis, pakāpies uz sava bluķa. — Kad es tikšu klāt?

—    Kā tu nesaproti? Tik resnu taču nevar dabūt virpā iekšā. Sakumā pamēģināsi mazāku kausiņu. Es tev iedošu liepu. Pārējiem jāgaida. Ir taču tikai divas virpas.

Vai zēni bija spējīgi gaidīt, ja pirksti kņud?

—    Nu tad taisām tos pašus nelaimīgos putnuburus, kamēr citi virpo! Pareizi, puikas! Iztaisīsim simt būrus! Papiņš rītā mēms. Acis kvadrātā.

Papiņš jaunākais to tikai bija gaidījis un iemetās kambūziti pēc zīmējumu paraugiem. Pašam bija neērti aicinat. Viņš šaudījās kā dzīvsudrabs te pie virpām, pievilkdams ciešāk centrus, lai nostiprinājums būtu drošāks, te pie dēlīšu kaudzes.

—    Puikas, sazīmējiet, bet es ar ripzāģīti — čik-čik! Mazā mehanizācija! Kas tad tur vairs ko sanaglot!

Nils, kā jau fantasts, savu būri izgudroja sevišķu — ar bal- koniņu un trepītēm. Nu gatavais joks! Citi puikas sāka apcelt un smieties:

—    Kaķiem! Tikai kaķiem, kur pakāpties.

Viņš palika pie sava:

—    Nav gan dzirdēts, ka pie mums būtu parādījušies meža kaķi. Varbūt es savu būri esmu nolēmis piedāvāt lakstīgalai?

—    Neņems pretī! Katrs normāls putns pats vij ligzdu. Kur tādi moderni putni saradušies, kam vajadzīgi koka dzīvokli? Bus kaut kādi tūristi.

—    Varbūt lai lietus nelīst uz galvas? Lietussargi putniem vēl nav izgudroti.

—    Pareizi. Tās būs tikai vasarnīcas, — Nīls izdarīja kārtējo atklajumu.

Tie, kas jau bija izvirpojuši kausus, sasēdušies uz darbgaldiem, ņēmās ar smilšpapīru slīpēt un pulēt. Visā šajā brīnišķīgajā dūcienu, klaudzienu un smieklu ritmā neviens nebija pamanījis, pa kuru laiku pavērušās ārdurvis.

Papiņš jaunākais tikai nejauši ievēroja, ka tepat līdzās Nils pēkšņi tā kā nobāl un stīvi /īolaižas sēdus uz sava bluķa. Pie stenderes ka pēc grūta skrējiena, nespēkā atspiedies, stāvēja Papiņš vecākais — viņu pašu «koka dievs», kas ar baltu lupatiņu slaucīja aizsvidušās brilles. Tas laikam bija no savainotā pirksta nošļukušais marles apsējs.

Viņš tā kā saslējās, šķita, tūdaļ pieskries pie virpām, drebošiem pirkstiem nospiedis slēdzi, varbūt saķers galvu un sāks kliegt. Papiņš jaunākais pagāja pāris solu pretī, kaut kā īpaši nostiepās, piespiedis elkoņus un plaukstas pie auguma — laikam par zīmi, ka viņš uzņemas visu atbildību un izsauc uguni uz sevi. Stāvēja abi tā kādu brīdi un neteica ne vārda.

Papiņš vecākais uzlika brilles, bet tās atkal momentā aizsvīda, un viņš laikam neredzēja neko — ne pirmklasīgos putnubūrus, kurus nebūtu kauns piedāvāt pat lakstigalai, ne Stenlija kausus, kas rindā stāvēja uz palodzes pēc augumiem. Kādi tikai tur nebija: stāvi, ar peciņām, resnvēderaini, ar visādiem izlaidumiem. Pats pēdējais bija Nīla minikausiņš, kas atgādināja baltu biķerīti, lai gan viņš nebija zaudējis cerības uz lielo ozolkoka kausu.

Lielākā dala zēnu šai skaņu un trokšņu simfonijā skolotāju vēl nemaz nebija pamanījuši. Vairāki trenējās atdarināt Papiņa meistarstiķi — iedzīt naglu ar vienu āmura sitienu. Viņi ķēzīja naglas uz nebēdu un katru zvēlienu pavadīja ar visjaukako izsaucienu:

—    Epā — garām! Epā — šķībi! Epa — līdz aknām!

Citi, sēdēdami uz darbgaldiem un pulēdami ar smilšpapīru savus kausus, sacentās šausmu stāstu sacerēšanā — un visus tikai par Papiņu.

—    Papiņš virpo, virpo. Te uzreiz kalts maģiski atdalās no kata, kā bumerangs nak atpakaļ un — bac — pa pieri. Viņa bērēs visi raudāja un svieda kapā trīs saujas zāģu skaidu.

Viens no puikām steigšus nometās guļus uz grīdas, sakrustoja rokas un, svētlaimē starodams, ļāva apbirdināt sevi ar zāģu skaidam.

_ i

—    Muļķadesas! — kads iesaucas. — Ko mes iesāksim bez Papiņa? Vienīgais normalais skolotājs! Jāatdzīvina!

—    Ka? Ar ko?

—    Ar ožamo spirtu! Vēl dvēsele nevar but izlidojusi laukā!

—    Ar lodāmuru!

—    Neder. Par maz šausmu.

—    Es zinu" es zinu! Ar strāvas sitienu! Momentā būs kājās. Medicīna ta dara. Cik ampēru dosim?

—    Ar strāvu ne! — viltus Papiņš iekliedzās. — Palīgā, palīgā! Tikai ar strāvu ne!

Vienā mirkli viņš bija augšā no grīdas, kā apsēsts drāzās pa darbgaldiem pari visai telpai uz durvīm un īstajam Papiņam tieši krūtis. Tad, it kā patiešām strāvas sitienu saņēmis, acis blisinādams, atsprāga atpakaļ sēdus uz dibena. «Koka dievs» pa īstam bija uzcēlies no miroņiem!

Ar to pašu balto lupatiņu skolotājs noslaucīja vēl pieri un, neizdabājis pār lūpām neviena paša vārda, mazliet grīļodamies, iegāja sava kambūzīti.

Sestie mēmi saskatījās, paķēra somas, metās laukā no darbmācības kabineta un pazuda tumši melnajā durvju četrstūri, atstājuši divas dūcošas virpas, kurās turpināja griezties pēdējās sagataves.

Papiņš jaunākais pabeidza virpot kausus, izslēdza virpas un, caur zobiem svilpodams, ņēmās slaucīt darbgaldus, raust visu drazu uz grīdas un pec tam ar lielo slotu starp galdu rindām bīdīt uz priekšu.

Brīžiem apstājās un ieklausījās, vai no kambūziša puses kaut kas nebūs dzirdams: ieklepošanās, nopūta vai kāda instrumenta iešķindēšanās. Pilnīgs klusums. Viņam tik ļoti gribējās paiet durvpriekšā un noziņot:

«Tēt, viss ir vislabākajā kārtībā. Nāc apskaties kausus un būrus!»

Taču Papiņi tā nemēdza darīt, viņi nelietoja skaļus vārdus.

Aizslaucijis drazu līdz durvīm, Papiņš jaunākais ieraudzīja tēti, kas bija atšļucis uz vienīgā ķeblīša: elkonis atbalstījies uz galdiņa malas, plauksta aptvērusi pieri līdz deniņiem. Otra roka ar zili melno savainoto ikšķi turēja to pašu balto lupatiņu.

Diezin ko viņš domāja?

Ieraudzījis dēlu, vīrs pasiējās mazliet taisnāk un pirmo reizi ierunājās:

—    Vai tu gadījumā nezini, cik tagad pulkstenis?

To Papiņš jaunākais patiešām nezināja.

—    Pusnakts .. .

Dagnija Zigmonte

BARKAROLA

—   Tu tikai neaušojies, nesmejies bez iemesla! — māte mācīja Ilmu, kad viņas tuvojās bēru mājai.

Ilma paraustīja plecus un neatbildēja. Māte mēdza mācīt viņu kā mazu bērnu, kā pēdējo nesajēgu. Vai Ilma nezina, kā būs jāuzvedas? Vai varbūt Ilma nekad nav bērēs bijusi? Un beidzot — kad vispār Ilma ir smējusies bez iemesla? Smiekliem iemesls ir vienmēr, vai tā Ilmas vaina, ja citi to nemāk saskatīt?

—    Vai dzirdēji? — mate nelikās mierā.

—    Jā, jā, — Ilma attrauca un raudzijās tikai uz priekšu. Pie šiem radiniekiem viņa ciemos brauc pirmoreiz. Kaut gan negribēja nemaz braukt. Bet māte nepiekāpās. Ilmai arī jabut! Vecāsmātes māsa, padomajiet! Dīvaini, kamēr bija dzīva, lāgā nepieminēja. Bet tad pienaca steidzama telegramma, un māte tūlīt noteica: brauksim.

Labi, labi, nu jau viņas ir atbraukušas. Māte līdzeni ieripināja mašīnu pagalmā. Mūrēti vārti kaltiem režģiem bija aicinoši atvērti. Ilmas vērīgais skatiens tūlīt visu nopētīja: stalto, moderni celto māju — tādas liek uz žurnālu vākiem —, kopto pagalmu ar grantētiem celiņiem, mauru ar lielziedīgu puķu grupām. Pie saimniecibas mājas kā zirgi pie slitas stāvēja mašīnas, jau veselas četras. Bēres gan būs lepnas un briesmīgi garlaicīgas, Ilma tūlīt iedomājās un tad atkal: diez vai ta vecāsmātes māsa pati bieži ar mašīnu vizināta?

Pagalmā izsteidzās sieviete sārtiem vaigiem, raibā kleitā.

—    Daina, Dainīt, es tā gaidīju, kad tu beidzot atbrauksi! —

Viņa metas mātei klat un ņemas mutēt. Tad pamanīja Ilmu. — Vai tava meita? Nu skaidrs, ka meita, abas līdzīgas kā . . .

Pasakas — Ilma nemaz nav tik ļoti līdzīga mātei. Lai gan viņa neiebilstu, ja tiešām būtu. Māte ir skaista, un viņa skaisti ģērbjas.

Ilma sniedza mājiniecei roku. Lai nedomā tikai, ka viņa kniksēs! Ilma necieta kniksešanu jau kopš bērna kājas, šai jautājumā māte viņu nekādi nevarēja pielauzt. Bet radiniece laikam nekādu kniksi nebija gaidījusi, viņa ari Ilmai uzmeta ātru buču uz vaiga un mudināja:

—    Nu tik iekšā, iekšā! Vai, mīļā, mašīnu nevajag slēgt, mēs taču visi pašu ļaudis, nav jau kā Rīgā . . .

Māte gribēja ņemt laukā no mašīnas atvestās puķes, bet radiniece atkal pamācīja:

—    Vēl ne, mīļā! Mēs nupat bijām pie omltes, tagad pagaidīsim, kamēr atbrauks vēl kads, silts laiks — nevar vis, cik gribas, zārkam vāku cilāt.

Istabā ieejot, viņa paspēja pastāstīt, ka omite viegli nomirusi: ielikusies gultā, pateikusi tikai, ka galva reibst, un viss. Māte īsi nopūtās, vai tas bija par šo vieglo navi, vai par nāvēm vispār, teikt viņa neteica neko.

Ilma skatījās apkārt. Nē, te gan bija smalki. Viņi Rīgā dzīvoja modernā kooperatīvā dzīvokli, un mēbeles bija visas ģimenes pamatots lepnums, bet te, Ilma skaidri juta, bija krietni kas vairāk. Vispirms jau platības. Priekštelpā ienākusi, māte galvu vien nogrozīja. Un bija par ko.

—    Esat gan pili uzcēluši, Rasmiņ!

—    Kāda nu pils, — tā vairīties vairījās. — Tagad jau visi tādās vien būvē. Ir vēl lepnākas. Pulka lepnākās. Mēs tikai tā, pa vidu, nevar jau pavisam kaunā palikt, pati saproti… — Viņa pieliecās mātei tuvāk un bilda: — Neesam jau vēl pavisam izmaksājuši.

—    Ar jusu pirmrindas kolhoza algām tas nu nekāds gru- tums vis nevar būt, — māte zīmīgi atteica.

—    Jā, žēloties būtu grēks . .. Pag, es jums tūlīt ierādīšu, kur apmesties. Tāda spraudziņa vien jau ir, bet ņemiet nu šoreiz par labu, kad atbrauksiet mierīgākā reizē, tad . . . Šodien jau cilvēki plūst no visām malām. — Viņa nopūtās, bet acis spīdēja lepnums, ka «cilvēki plūst no visām malām». Sak, neesam vis kaut kādi!

«Spraudziņa» bija lielākā par Ilmas istabu Rīgā. Viņa tūlīt pieskrēja pie loga un sāka aizrautīgi vērties laukā — otrais stāvs vispār nav nekāds augstums, bet te, kur neierobežoja citas ēkas, varēja redzēt talu. Koptais dārzs izskatijās vēl greznāks, aiz tā pletās labības lauks, aiz ta krūmu josla un tālāk zils ezers. Skaisti!

—    Tur, tai skapi, lieciet visas dranas, — Rasma mācīja māti. — Vai tūlīt pārģērbsieties?

Mate atteica, ka ne, viņas tikai vienu kārtu, ko apmainīt, līdzi paņēmušas.

—    Es jau nezināju, ka pie jums bus tik spoži.

—    Ko tu, ko tu! Vai tad mēs ko īpašu? Tagad visi tā dara, visi ta dzīvo. Un, kad jau kāzas vai beres, tad knapināties nedrīkst.

—    Jā, jā, — māte tikai attrauca un tad asāk, nekā būtu vajadzīgs, uzsauca Ilmai:

—    Vai tu pie tā loga pielipusi esi, vai?

—    Kāds liels ezers, — Ilma sacīja, istabas Istenibā atgriezusies. Tā bija it tīkama īstenība: spoža, dzelteni lakota grīda, somu tapetes, gulta ar saules dzeltenu pārklāju. Rasma, mātes māsīca, vēl stāvēja istabas vidū un skubinaja:

—    Gājuši, gājuši! A, jus laikam gribat pēc ceļa nomazgāties, pareizi, pareizi, tepat augšā mums otra vannasistaba . . . Un tad tūlīt rāpieties lejā pie galda, pagaidām jau vēl tikai tāda uzkošana. Jūs ceļu taču atradīsiet? Nāciet tik un klausieties, kur skaļāks. Man jāskrien lejā, rādās, atkal kadi ciemiņi piebraukuši.

Un prom viņa bija.

—    Dzīvo gan viņi smalki! — Ilma pārsteigta sacīja mātei.

—    Gatavie muižnieki, — māte atsacīja nez kāpēc ar tādu indīgu sminiņu un tad, Ilmas izbrīna pilno skatienu ieraudzījusi, ātri piebilda: — Nu, bet strādā jau ari kā zvēri, tas tiesa.

Tikai krietni vēlāk Ilma aptvēra, ka mātei laikam skauž. Negrib, protams, izrādīt, bet skauž. Un viņa vēl iedomājās, vai viņa, Ilma, butu ar mieru daudz un grūti strādāt, lai pēc tam varētu atpūsties tādā mājā. Atbildēt viņa nemācējā, jo nekad agrāk nebija par to domājusi, bet nopietnas lietas prasa nopietnu domašanu.

Mate stāvēja pie spoguļa un sukāja matus ātrām, īsām kustībām — kā parasti, kad bija sliktā omā. Tagad viņa pagriezās pret Ilmu un sacīja:

—    Es jau uzreiz domāju, ka vajag mums pirkt kroni, ne pu ķes. Kronis nemaz nav daudz dārgāks, bet skats uzreiz pavisam cits. Kā es tikai . . .

—    Nu kāda tur starpiba — kronis vai puķes, — Ilma pavirši atteica, taču māte viņu tūlīt pārtrauca:

—    Ko tu no tadam lietām saproti!

Vairāk runāt nebija vaļas. Leja skanēja Rasmas balss, viņa ūjināja tik skanīgi un līksmi, it kā nemaz nebutu bēru reize un tepat tuvumā nestāvētu zārks, ak tā, nebija nemaz tik tuvu, vecā omite gulēja tālāk nolikta, kur ves&k, un varbūt ari, lai nemaisītos pa kājām. Viņai jau tāpat bija varens gods paradīts — radi no malu malām salūgti, ne tikai no Rīgas, bet pat no tālas Vidzemes malas, pāri visai Latvijai tie radi bija dabūjuši braukt uz omites bērēm.

Galds bija klāts bagati. Jaunpienācēji sēdēs pie tiem, kuri jau mielojās, visiem bija, ko likt uz šķīvjiem, un, ja vēlējās, ko liet glāzēs. Taču īsta godība bija gaidāma rit. Ilmas māte apsveicinājās un apsēdās, viņa pazina gandrīz visus, kas šeit bija, un ar nepazīstamajiem ātri varēja sapazities. Ēdienu bija daudz, taču Ilmai nekas nekārojās, viņa bija paņēmusi šķēlīti galerta, bet tas izrādījās tīrais treknums, un Ilma bēdīga knibinājās ap to — labais tonis nepielūdzami prasija, lai apēstu . . . Viņa žēlām acīm noskatījās uz stikla trauku ar marinētam sēnēm, tas, kā par sodību, bija nolikts tik tālu, viņa kautrējās lūgt padot sēnes tuvāk, vēl vairāk tāpēc, ka visapkārt sēdēja tikai vecākas radu sievas, jau šodien tumši saģērbušās, pienācīgās sēras izrādot. Rasma, tā gan zibinajās apkārt raiba kā tauriņš, tikai tur nebija nekā nosodāma, visi zināja, ka Rasmai saimniecība uz kakla, sērot varēs sākt rit, kad galdi būs saklāti un zārks jau ceļā uz kapsētu.

Radi sprieda par vecākiem un bērniem un par slimībām, par jaunnopirktām mašīnām un kādu Aini, kam šoruden jāiet dienestā, un par to, ka patālu kapi, tomēr omite tieši tos gribējusi — kā lai viņa guj viena pati, ne virām pie sāniem? Ilmai gribējās pajautāt, kad tad miris omltes vīrs, toreiz Ilma laikam bijusi pavisam maza, ja reiz uz bērēm nav ņemta. Viņai butu kārojies uzzināt vēl šo un to, bet atkal — kā uzbāzisies ar jautajumiem vecākiem un pussvešiem cilvēkiem turklāt? Ilma tāpēc sēdēja vien un skatījās, kā galerts viņas šķīvi pamazām izlaižas blāvā sulā. Nu viņa to neēdis nepavisam.

—    Kāpēc tu neko neņem? — Rasma negaidot iejautajās Ilmai pie pašas auss.

—    Negribas.

—    Nu jā . . . — Rasma paskatijas uz meiteni, tad uz pilno galdu. — Kas jau nu te ir, tas ir. Nav kā Rīgā.

—    Ko jūs, tante.

—    Tev laikam garlaicīgi?

Ilma neko neteica, tikai nopūtās, un tā bija pavisam skaidra atbilde.

—    Nav man laika ar tevi noņemties . . . Pagaidi! Velta, Velta! — viņa sāūca pāri galdam, un atsaucās otra tada pati blondīne, droši vien viņas bija māsas. — Velta, kur Gaits? Atkal aizdauzījies? Vajag meklēt rokā, lai nāk ar radu meiteni paciemoties, tā te viena kā pirkstiņš.

Visu acis pievērsās radu meitenei, un Ilma sajutās drausmīgi neveikli — kā ne, visi te bija pieauguši, viņa vienīgā ka balts zvirbulis, patiešām, kāpēc mate bija ņēmusi viņu līdzi? Sai brīdī, kā par laimi, piebrauca atkal jauni ciemiņi, nu varēja celties un iet pie nelaiķes, lai pēdējo reizi apsveicinātos.

Omite gulēja saimniecības ēkā, tā bija iztīrita no visam šai reizē nepiederīgām mantām un bagātīgi izpušķota bērziem un Sērmūkšiem, ap zārku bija puķes un aizdrapētos traukos ledus, gaisa savāda smarža, tās nebija vīstošas puķes un zari vien, varbūt tur elpoja ari projāmgājēja dvēsele. Jo nevar būt, ka dvēsele butu tā neatskatīdamās aizsteigusies, nepagaidīdama, kā viņu pagodinās pēdējoreiz zemes virsu. Rasma rāmi piegāja pie nomirušās, atsedza plāno, balto audumu, kurš vecenītei pārklāts, un saglauda matus, tad nopaijāja roku un uz mirkli pavērās apkārtējos, it ka teikdama: «Raugiet, man nemaz nav baiļu no miroņa, tāpēc ka tas nav nekāds mironis, tā ir mūsu mīļā labā ome!»

Ari Ilmas māte piegāja klat, ilgi skatijās un tad atkapdamas piespieda lakatiņu pie acīm. Pienāca un vērās ari Ilma, bet viņai asaras neprasijās — tik sveša, nekad neredzēta un tomēr bezgal- daudziem veciem ļaudīm līdzīga te gulēja aizgājēja. Rit viņu ap- berēs. Diezin kurā istabā ome gulējusi … Ilmai ienāca prātā telpa, kur tagad ievietota viņa ar māti, — bet tas nevarēja būt, veci ļaudis mēdz dzīvot apakšējos stāvos, viņiem grūti pa kāpnēm izstaigāt. Un droši vien viņa nestaigās ari tagad, pēc savas nāves, večiņai nebija par ko un uz ko dusmas turēt — klusa un apkopta viņa gulēja zārkā, un apkārt viņai klusi tika teikti labi vārdi vien.

Izgājusi laukā, Ilma dziļi ievilka elpu. Tur, tai ēka, tomēr bija bijis tā .. . drūmi. Viņa aši pagāja dažus soļus nostāk no matēs. Likās, māte viņu pavisam piemirsusi, viņa dedzīgi runājās ar otru mājas blondīni, ar Veltu. Citi viesi izklīda pa dārzu, viena sieva locījās gar puķēm un aizrautīgi bāza degunu kuplajos dāliju ceros. Kā jocīga, vai tad viņa nezina, ka dālijas nesmaržo?

Ilma stāvēja un prātoja, vai neaiziet līdz ezeram, kad atkal viņai pie auss noskanēja Rasmas balss:

—    Ilvīt, nac, es tevi iepazīstināšu ar Gaitu!

—    Mani sauc par Ilmu, — meitene aprādīja ļoti pieklājīgi, lai neiznāktu aizvainojoši. Radiniece laikam nebija no tām, kas lieki apvainosies. Tikai pasmējās un sacīja viegli:

—    Sitani burzma cilvēks pats savu vārdu aizmirsis . . . Ilma, tā tu teici, ja? Gait, Gait!

Taču meklētā Gaita tā ari nebija, droši vien viņš noslēpies kaut kur — citiem neatrodams un neaizsniedzams.

—    Tas ir gan … — Rasma nopukojās. — Nu, ko lai es ar tevi iesāku? (It kā viņai kāds butu licis — iesākt. . .) Nu, ej dārzā, paēdies ogas!

Tad Rasmu kads sauoa, un viņa nekavēdamās aizskrēja tik viegli, ka tīrais brīnums, bija jau diezgan kupla sieva. Ilma noskurinājās, beidzot viņa tikusi savā vaļā. Mātes kleitu manīja plīvojam kaut kur citur drānu barā . . . Ilma pagriezās un gāja uz akmeņdārza pusi.

Mājai visas durvis vajā, tā izskatījās brīnum viesmīlīga un aicinoša. Varbūt tas aicinajums attiecināms arī uz Ilmu? Droši vien, vai tad viņa nebija ciemiņš?

Ilma izstaigāja visas istabas, tur nebija neviena cilvēka, bet visur tīrs gan un kārtība, tikai vietām uz gultām un krēsliem samestas drēbes, pa gabalu redzams, ka tās atstājuši atbraucēji, nezinādami, kur īsti piemesties. Ilma pavēra kādas apakšstāva durvis un tad ātri aizrāva atkal ciet — tur bija virtuve, tur rosījās sievietes, pie galda neredzētas, un tur odās ne tikai pēc gardajiem ēdieniem, bet ari pēc cūkspaiņiem. Nu, tad jau viss bija kārtībā. Ilma velti pirmīt nodomājusi, ka šī māja varbūt tik smalka, ka pat lopiņus netur. Nē, turēja gan, viss bija tāpat kā citās mājās, tikai noslēpts aiz durvju durvīm, aiz sliekšņu sliekšņiem. Un atkal Ilma ievaicājās sev, vai gribētu tādā mājā dzīvot, un atkal viņa atbildi nezināja.

Ilma apstaigāja māju otrreiz. Kādā istabā, logi tai bija uz rietumiem un pavisam gribēja aizaugt ar sulīgi zaļiem mežvi- niem, viņa ieraudzīja pirmīt neievērotas klavieres. Ilma piegāja klat un atvēra vāku. Klavieres bija vecas, taustiņiem dzeltenīga nokrāsa, un, kad Ilma vienu piesita, atsaucās ne visai tira skaņa. Ilma pamēģināja vēl — nē, šī skanēja jau labāk. Viņa paraudzījās pēc sēdekļa. Tāda nebija. Redzams, klavieres netiek spēlētas, tad kāpēc tās ir šeit?

Viņa gribēja iet laukā, un tad kāda puikas balss sacīja:

—    Vai tu māki spēlēt?

Ilma atskatījās. Zēns — viņas gados, pasarkaniem matiem — stāvēja durvīs, pa kurām viņa pirmīt ienākusi, un noraudzījās vērtēdams.

—    Vai tu esi Gaits? — Ilma jautāja pretī, kad bija īsi apsvērusi, ka nav nodarījusi neko peļamu, tāpēc arī nav jāmēģina aizlaisties. Pie tam — no kaut kāda puikas!

—    Jā. Vai tu māki spēlēt?

—    Māku, — Ilma atteica un tūlīt palūkojās mazlietiņ no augšas. — Tu gan laikam ne?

—    Saprotams, ka ne.

—    Tad priekš kam jums ir klavieres?

—     Vai vietas trūkst? — Gaits jautāja pretī. Uz to nebija viegli atbildēt. Vietas šeit patiešām pietika. — Mums viņas atveda viena tante no Rīgas. Mamma teica, lai jau stāv. — Viņš apdomājās. — Un tu no tiesas māki? Tad uzspēlē kaut ko!

—    Jums jau nav pat klavieru soliņa, — Ilma sacīja ar vieglu nicinājumu balsī.

—    Vai tad tu esi kāda pianiste? — Gaits iesmējās. Ilma gribēja apvainoties, bet Gaits jau stiepa pie klavierēm krēslu. Ilma apsēdās un patirpināja pirkstus, kā to bija redzējusi da- ram pavisam īstus pianistus.

—    Es nemaz nezinu, ko lai spēlē, — viņa sacīja, — un klavieres jums arī pavisam noskaņojušās . ..

Vairāk tiepties nedrīkstēja, tas puika beigās varēja ņemt un aiziet. Ilma sāka, un viņa spēlēja, kas ienāca prāta un pašai labāk patika, beigās viņa pati brīnījās, ka dara to ar tādu prieku. Mūzikas skolā viņa gāja piespiezdamās. Bet tur jau arī, ja spēlēja, klausījās tikai skolojtāja, un tā, protams, mācēja vienīgi piesieties.

Ilma beidza un atvilka elpu. Viņai pašai šķita, ka bijis diezgan labi. Gaits paklusēja un tad sacīja:

—    Tu pavisam smuki spēlēji.

—    Ja vēl klavieres būtu uzskaņotas, — Ilma pieceldamās atteica, un sejā viņai bija tāds kautrs smaids — nevar jau pianists parādīt klasi, ja viņam gadījušās tik necilas klavieres.

—    Ko tu spēlēji?

—    Ak, šo un to.

—    Man patika, — Gaits sacīja. Ilma izlikās nedzirdējusi. Tā jau nemēdz runāt. Bet Gaits laikam nezināja.

—    Vai tu te visu apskatīji?

Ilma locīja galvu.

—    Un dārzā?

Atkal tā pati kustība.

—    Tu varbūt gribi .. . ābolus, ogas?

—    Nē,— Ilma atri.atbildēja, un Gaits uztvēra:

—    Es arī esmu atēdies. Varbūt ieiesim siltumnīcā?

—    Es negribu, — Ilma atrunājās. Pērnvasar viņi no skolas kādu laiku bija strādājuši Pierīgas siltumnīcā. Tur bija šausmīgi smacīgi.

—    Varbūt kaut ko ieest? — Gaits gudroja. — Nav jau nekā. Tagad sāk cept pīrāgus. Tos varētu. Padomā, pat suns kaulus atēdies. Vai vari iedomāties, — viņš sāka smieties, — pat suns tos kaulus vairs nejaudā, bet guļ tomēr pie vārtiem un skatās, vai citi suņi nenāks zagt! — Gaits smējās atkal, un Ilma ievēroja, ka smejoties acis Gaitam savelkas šauras jo šauras. Skaists gan viņš nebija, kaut arī tik bagātu māju mantinieks.

—    Klausies, — Gaits vaicāja, — vai tas ir tiesa, ka pilsētā tirgu cilvēki stāv pēc kauliem un saka: sunim, bet paši buljonu vara?

—    Es nezinu, — Ilma atteica. — Mums suņa nav … un mana māte pēc kauliem nestāv.

Brīdi bija klusums. Gaits skatījas zemē. Ilmai sametās viņa tā kā žēl.

—    Vai tev kāds brālis vai māsa arī ir?

—    Vecākais brālis, — Gaits atteica, — mācās Lauksaimniecības akadēmijā. Viņš bus galvenais agronoms, tāpat kā tēvs.

—    A. Un tu?

—    Es laikam iešu uz kombainiem.

—    Daudz vār nopelnīt.

—    Protams . . . bet pie mums viscaur var. Nevajag tikai gumiju stiept. Vai kāpt uz korķa. Un vispār — mums vidusskolā ir traktormācība. Pat skuķi brauc ar traktoriem.

Ilma būtu vēlējusies, lai Gaits pajautā, par ko mācīsies viņa, bet puiku tas laikam nemaz neinteresēja. Ilma gribēja saskaisties, bet tai brīdi Gaits aicināja iet uz ezeru. Un viņa gāja Gaitam līdzi pa mazu taciņu cauri ogulājiem, kas bija pilni gatavu ogu.

—    Nav laika nolasīt, — Gaits tā kā paskaidroja. — Un sagādē ari briesmīgi maz dod.

—    Vāriet ievārījumus!

—    Vēl jau pērnie nav apēsti, — Gaits laiski atteica. — Un nu vairs nekāda vārīšana neiznāks, mamma strādā medpunktā, bet ome ir pagalam.

Ezera malā viņi iesēdās laivā, kura piesieta gulēja meldros. Gaits gūlās airos. Ilma sacīja: «Dod man,» — taču Gaits neatbildēja. Ilma teica vēlreiz, tad Gaits atteica — viņa nemācēšot

un smaga arī ta laiva esot. Te viņš bija neapšaubami pārāks par Ilmu, viņai atlika sēdēt laivas gala un skatīties. Nu, ta sēdēt ari nepavisam nebija slikti. Gaits airēja vienmērīgi, un laiva vienmērigi slīdēja pa ūdens virsu — likās spēlīte, ne darbs. Ilma domāja, ka arī viņa varētu iemācīties, toties Gaits klavieru priekšā kā bijis, tā paliks nemākulis.

—    Klausies — kāpēc jums tik liela māja? Jūsu taču nav tada armija?

—    Nav vis, — Gaits atteica. — Bet tagad visi tik lielas ceļ.

—    Kāpēc?

—    Kāpēc, kāpēc! Es nezinu! Prasi tiem, kas ceļ! — Viņš piešķieba airi un uzšļakstija Ilmai ūdeni. Viņa iespiedzās.

—    Ko tu bļauj?

—    Nešļaksties! Cik jums tā māja maksāja?

—    Vai es zinu, — Gaits atbildēja. — Un kāpēc tev tas vajadzīgs? Vai taisies pirkt?

Ilma uzmeta lūpu un neatbildēja. Ja atbildētu, vajadzētu sacīt, ka viņai nav tik daudz naudas, kur nu viņai, nav ari vecākiem abiem kopā.

Un, it ka Ilmas domas uzminējis, Gaits ierunājās:

—    Jums nemaz nebūs tik daudz naudas, mēs tagad dzīvojam bagātāk par pilsētniekiem.

Ilma juta, ka vaigos saskrien asinis. Viņai bija briesmīgas dusmas par to, Gaits tagad varēja redzēt viņas neveiklību un samulsumu, un tāpēc viņa negaidot teica:

—    Jums tie cūkspaiņi virtuvē neganti ož, taisni riebj. Lopiem jums gan vajadzēja gatavot citā vietā, ne tur, kur cilvēkiem. Bet varbūt jūs lopiem un cilvēkiem gatavojat vienos traukos? Kā «Baltās grāmatas» laikos? Lopu katlā godos vāra cilvēkiem tēju un kafiju, jā? — Viņa skaļi un īsi iesmējās, un Gaits strauji iegremdēja airus. Ilma uz mirkli samiedza acis, un, kad meitene tās atkal atvēra, viņa redzēja, ka Gaits laivu apgriezis un tagad iras uz krastu.

Viņi brauca uz malu klusēdami, ja neskaita to, ka Ilma pie sevis kaut ko dziedāja. Gaits neizrādija nekādu interesi, taču slepus ieklausījās. Viņam patika melodija, viņam pat likās, ka dzirdējis to kādreiz pa radio.

Ari mala viņi izkapa nerunādami. Kad viņi tuvojās pagalmam, kur viesu mašīnas bija sabraukušas jau divtik, Gaits pavaicāja:

—    Kādas markas mašina jums ir?

—    Zaporožecs.

Viņa vēl bija gribējusi piebilst «jaunākais modelis», bet nepaguva, jo Gaits noteica īsu «a». Klausītājs to varēja iztulkot pēc patikas, un Ilma tulkoja tā: «A, tā vabole, vabole paliek vabole!»

Skaidrs, tikai tā. Ilma visu laiku bija lolojusi maigas jūtas pret savas ģimenes oldzelteno vabolīti. Un cik tā bija ņipra, cik rosīgi skrēja un nemaz nebaidījās no sliktiem ceļiem! Tagad Ilmai bija kauns vabolītes dēļ. Viņa iekoda apakšlūpu zobos un jautāja:

—    Un kāds rolsroiss tad ir jums?

—    Tēvs rudeni laikam dabūs volgu, — Gaits atbildēja.

—    Tad pie viena tikai nepiemirstiet pieprasīt ari traktoru, — Ilma gādīgi piezīmēja. — Galvenajam agronomam jau, saprotams, piešķirs. Rudeņos ceļi dubļaini, ka nepaliekat uz vietas.

Gaits palēnināja soli un ieskatījās Ilmai sejā.

—    Es tev iedošu tādu lielāku grozu, salasi, cik gribi, ogas ievārījumam. Jums jau pilsētā viss par dārgu naudu jāpērk, diez vai katru reizi iznāk.

Ilma tūlīt būtu attapusi, ko tādu īsti dzeldigu atcirst, taču nāca Rasma, Gaita mamma, un priecīgi un nepavisam ne bēru noskaņā jautāja, vai viņi jau iepazinušies — ai, cik jauki — un kur viņi bijuši. . .

—    Vai Gaits tev bija solīds kavalieris?

Ilma atkal nepaguva laikus atbildēt, ta vietā viņa pašāva isu smiekliņu, un tas, izrādās, bija laikā un vieta, jo Gaits notvīka līdzīgi uguns liesmai, sarkanāks par saviem sarkanajiem matiem. Rasma paskatījās ar nožēlu.

—    Man liekas, vai tikai jūs neesat ķildojušies . . . Ķildoties gan nevajag, bērni, — viņa daudz par vēlu izteica prātīgo padomu.

Ilma nodomāja, ka vismaz viņa jau nu vairs gan nav nekāds bērns. Tiešām jāsmejas! Tas Gaits . . . tas varbūt. Viņš ir briesmīgi puicisks. Viņš laikam domā, ka māja, siltumnica un volga dzīvē ir galvenais .. .

Naktslaunagu ēdot, viņi pat bija nosēdināti blakus. Ilma nepavisam nekāroja satikties ar Gaitu, bet kad nu tā gadījies . . . Viņa pa brīdim pajautāja, kas tas tāds un kas tā tāda, un izrādījās, ka visi šie pilnīgi svešie un cits citam nelidzlgie cilvēki tomēr ir kāda tāla rada savā starpā. Skaistais, tumš- cirtainais puisis izrādījās Gaita vecākais brālis, tas pats, kurš dienās tātad būs galvenais agronoms. Tādā gandrīz varētu iemīlēties, Ilma nodomāja, protams, ja viņai tādi nieki jebkad ienāktu prātā. Lai gan pilsētā, bez šaubām, ir daudz skaistāki puiši. Bet šis brālis ari mācās pilsētā — Jelgava tāpat ir pilsēta, itin glīta turklāt. Ilmai patika vecā hercogu pils, kā tā gulēja, laiski ūdeņos spoguļodamās. Viņai patika ari, ka tagad šai pili atrodas iestāde ar tik cēlu vārdu kā akadēmija. Vecajām pilīm droši vien ir skumji, kad tajās ierīko noliktavas vai vispār tās pamet likteņa varā.

Gaitam ari butu gribējies ko pajautāt, proti, kādā skolā Ilma mācās un kāds. priekšmets viņai vislabāk patīk. Taču zēnam bija tādas kā bailes runāt ar iedomīgo skuķi.

Paēduši visi gāja gulēt. Raug nu, Ilma domaja, tāda liela māja, bet šobrīd tās platības tik tikko pietiek. Trokšņi ātri apklusa. Māte aizmiga, bet Ilmai miegs nenāca, viņa klusītēm atvēra logu un apsēdās uz palodas. Vai nu Ilmai tā tikai likās, vai patiesi no ezera puses nāca liega vilnīšu čaloņa. Viņa sēdēja, domāja un drusciņ aizsapņojās, viņa prātoja, kā tas būs, kad izaugs pavisam liela, un vai tas būs drīz, un kāda tad būs pasaule. Avīzes rakstīja par karu; kara nekad nevar būt, Ilma sprieda, viņa taču nespēja karu iedomāties, un, kad viņa par to jautāja vecākiem, tie arī nezināja pasacīt, jo māte bija dzimusi gadu pēc kara beigām, tēvs, tiesa, vēl kara laikā, taču viņš neko, neko neatcerējās. Ilma atminējās nomirušo omiti, tā gan varēja atcerēties . . .

Drīz Ilma sajuta, ka mācas virsū miegs. Pie auss džinkstēja ods. Un sāka mesties vēsi, māte, uz otriem sāniem pagriezdamās, ilgi un sāpīgi nopūtās.

Ilma klusītēm noslīdēja no palodas, uz kuras sēdējusi, savas domas vērpdama, un ieritinājās gultā. Palagi bija tīri un vēsi. Meitenei iešāvās prātā, ka šomāju palagi tagad laikam visi darbā, tie klajas zem cilvēkiem un sedz cilvēkus, un varbūt kāds no gulētājiem sapni redz linu druvu.

Ilma linu druvu redzējusi nebija. Ne sapni, ne nomodā. Zēl, protams, bet tagad jau palagus taisa no kokvilnas.

—    Mēs taču varējām braukt tieši uz bērēm, — pēc brokastīm Ilma sacīja mātei.

—    Varējām . . . bet mus jau uz vakardienu aicināja. Kā tuvus radus, — māte atbildēja. Viņa gludināja savu melno kleitu; lai cik piesardzīgi saiņota un vesta, kleita bija saburzījusies. Māte tikai nupat bija izkarojusi gludekli. Sont tas bija pats iekārojamākais priekšmets visā mājā.

—    Radi … — Ilma gari novilka.

—    Nu jā, radi, — māte atteica un pietvīkušiem vaigiem ņēmās gar kadu spītīgu ieloci. — Radi, bērns, tā nav nieka lieta; kad es biju tavā vecumā, e§ viņus ari ne acu galā ieraudzīt nevarēju, bet, kad izaugu lielāka, sapratu: labi tomēr, kad tev reizēm ir kur plecu piespiest.

Ilma neatbildēja.

Uz kapiem bija jābrauc ar mašīnām. Visi bērinieki sakārtojās pēc vārdā nenosauktiem rangiem, priekšā, protams, tuvinieki, tie aizņēma veselas divas mašīnas, un tad nāca attālākie radi; tā kā volgu nebija, tad žiguļiem sekoja moskviči — tieši kā pēc cenu tabulas. Aiz kāda stipri apbružāta četri simti septītā pienāca rinda Ilmas mātes vabolītei. Viņām aizmugurē ripoja vairs tikai viens vienīgs laukbraucējs ar balti izbalējušu brezenta jumtu.

Kavalkāde brauca lēni un cienīgi, īstenībā šai lēnajai braukšanai vajadzēja simbolizēt sēras un atvadīšanos, bet no malas izskatījās, ka pavadītāji vēlas izrādīt savus vainagus, ar kuriem apkrauts melni drapētais smagais automobilis, un paši savu turību. Tiešām, Ilma domāja, labāk butu braukušas ar autobusu, tad jau kāds no bagātajiem radiem būtu laipni uzņēmis viņas savā mašīnā.

Aizmugures sēdekli bija saspiedušās divas vecas tantiņas, iepriekšējā dienā Ilma nebija tās manījusi pie galda, vispār viesu starpā, un viņai radās tāda nedroša aizdoma, ka tās visu laiku mizojušas kartupeļus, mazgajušas traukus un tikai paša pē- digajā bridi izlugušās savam acīm redzēt, kā smiltainē aizvada onuti, viņu seno draudzeni un laika biedreni. Ilmai butu gribejies pateikt to mātei, bet nebija iespejams — abas tantiņas sēdēja tepat aizmugurē un tā vien spicēja ausis.

Ilmai bija briesmīgi nelāgi ap sirdi. Kad mašīnas tika kārtotas pašreizejai rindai, viņa nenoturējās un pačukstēja savus novērojumus mātei, un tā bāli atsmaidīja pašiem lūpu galiem:

—    Kadam taču jābūt pēdējam!

Ilma uzmeta viņai rugtuma pilnu skatienu, un māte jutas spiesta piebilst:

—    Mes taču neesam braukušas uz sacensibam, mēs atbraucam cilvēkam pēdējo godu atdot. v

Ilma neatbildēja. Viņai butu gan bijis ko teikt, piemēram: ja viņas šeit butu ieradušās volgā, tad tagad atrastos pašā seru brauciena priekšgala . . . bet viņa klusēja. Mātei bija taisnība, un viss tomēr notika pēc kādas citas taisnības. Ilma lūkoja skatīties uz priekšu, bet maz kas bija saredzams, mašīnas, lai cik gausi kupejas, cita pakaļ citai bija jaudājušas sacelt biezu un noturīgu putekļu mākoni, ^at caur aiztaisīto lodziņu tie līda iekša, koda acis un sēdas uz drēbēm, visiem sēru dranas būs kļuvušas nedaudz iepelekas, kamēr brauciens nonāks gala.

Kapi bija sausā uzkalniņa starp slaidām priedēm. Savadi — apkārtne nemaz nebija priežu mežu. Pavaditaji sastāja ap izrakto kapu cieši un stingri ka viduslaiku pils mūris, un Ilmu šis mūris pavisam viegli atstūma malā, varbūt tāpēc, ka viņa necentās spiedienam pretī turēties. Viņa atkāpās pavisam nost, nu viņa nevarēja vairs redzēt, kas notiek tur pie kapa, un nedzirdēja ari labos vārdus, kas izšķērdīgi tika runāti.

Ilma lūkoja izlasīt uzrakstus uz kapu plāksnēm. Kur apbedījumi bija jaunāki, tur tas nenācās grūti, bet no vecajiem krustiem laiks ar pacietīgiem pirkstiem bija izdzēsis gan burtus, gan ciparus. Ilma uzgaja kādu ķeta krustu, kura uzraksts vel brīnum spoži spīdēja saule, un tas steidza vēstīt, ka mīlestība nekad nebeidzoties. Tas bija vecu laiku raksts ar veciem burtiem, ari pati atziņa, šķiet, bija no veciem laikiem un šodienai diezin vai piemērota. Ilma klīda arvien tālāk, nu jau teju klat

bija kapu sēta. Uz vienas kopas dzeltenbala, izdeguša zālē bija sildījusies ķirzaciņa. Ilmas soļu izbiedēta, tā bēga un noslēpās, kur zāle biezāka. Ilma bija lasījusi, ka dvēsele pēc nāves varot pieņemt tauriņa veidu, senatne ta ticējuši, bet nekur gan nav ticis sacīts, ka tās var ari par ķirzakām kļūt. Ilma domīgi nogrozīja galvu — jā, bet kas tad ši kapu iemītniece tādā gadījumā bija? Pagriezusies atpakaļ, viņa ieraudzīja Gaitu. Zens stāvēja un skatījās šurp, viņa sarkanais matu cekuls dega saulē. Ilmai radijas, ka Gaits smīnētu. Viņa atminējas vakardienas sarunu par automašīnām … un tad vēl šodienas braucienu . . . un klusēdama pagāja Gaitam garām, ātrāk, nekā cilvēki raduši staigāt pa kapiem.

Tik ātri, ka Gaitam vajadzēja saprast — Ilma nevēlas ne pavadoņa, ne sarunu. Un zēns neko neteica. Viņš tikai sekoja Ilmai pa gabalu, un pierē viņam bija ievilkusies liela domu rieva, žēl, ka Ilma neatskatījās, tā tiešam bija dziļa rieva.

Visu mājupceļu tantiņas runaja par bērēm. Viņas bija saskaitījušas vainagus un nākušas pie kopējas patīkamas atziņas, ka to bijis daudz, viena no tantiņām gan atcerējas, ka priekšsēdētāja matēs bērēs vainagu bijis vairāk, nu bet. . . un viņa zīmīgi apklusa. Puķu pušķus viņas nemaz nebija skaitījušas — kas tur no tāda pušķa vispār ir, ieej tik dārzā un salauz vai sagriez labu labo. Ja nu vienīgi rozes ar aplam garajiem kātiem, tas maksa krietnu naudu, jo aug tikai siltumnīcās. Viena no tantiņām apjautājās mātei, cik tad Rīgā tagad rozes maksajot, un māte atteica, tas esot atkarīgs no pieprasījuma, jā, un, protams, ari no ta, kāda diena, sacīsim, pirmajā skolas dienā — tad jau slotu izparas arī laikam atrastu ņēmējus. Abas tantiņas piekrītot samā- jās galvām — Ilma redzēja spogulīti.

Omite laikam labs, ļoti labs cilvēks bijusi — diena padevusies kā prieks, vienīgi saule būtu varējusi mazak karsēt, tumšajās drānās cilvēki neganti svīda, un Rasma, atkritusi veranda uz gara sola, sacīja matej:

— Nupat es vairs nevaru! Trešo reizi šodien sirdsdrapes dzeru!

Ilma staveja, pret durvju aplodu atspiedusies, un klausījās. Viņu neviens neievēroja.

—    Nu nenopūlies taču tik ļoti, — māte sacīja bez istas līdzjūtības.

—    Vai tad es varu darīt, kā gribētu? — Rasmas balsi ieskanējās raudas. — Pie simt cilvēku, apdomā pati, un visi jāpabaro, visiem vajag pa prātam . . .

—    Kam jūs tādu karaspēku saucāt?

Rasma tikai atmeta ar roku, un ar to pašu vēzienu viņa ie- prātojās notraukt sviedrus no pieres, bet drīz tie atkal izsprāga uz brūni iedegušās sejas. Aplaida skatienu apkārt. Acis viņai bija dziļš nogurums.

—    Vai maz varēs visus reizē pie galdiem sasēdināt, — viņa žēlojās.

—    Par mani tu nebēda, — mate sacīja. — Un ēst ari nemaz negribas, tik sutigs.

—    Ko tu! — Rasma uzreiz saņēmās. — Kas vēl nebūs, īste- nieki nesēdēs pie galda! — Liekas, viņa tikai nupat ievērojusi Ilmu. — Tie bērni, — viņa ieteicās, it kā vāju cerības dzirkste- llti uzplaiksnām ieraudzījusi, — tie gan varētu ari vēlāk . . . vai vismaz kur citur. Es likšu viņiem uzklāt verandā . . . nudien! Bet cik tad viņu vispār ir, — Rasma atkal sasērojās, — mūsrados tagad bērnu visiem maz, tā gan.

—    Es ēst negribu, es iešu staigāt! — Ilma spēji iesaucās, un, iekams Rasma vai māte bija apdomājušas, vai dot atļauju tādai rīcībai vai ne, Ilma jau bija laukā pa durvīm.

Meitene stāvēja ezera malā un skatījās uz laivu, ar kuru viņai vakar tik īss brauciens iznācis. Tagad pievakarē bija sacēlies vējš, pret krastu sitās mazi vilnīši, tie bikstīja ari laivu tādiem kā strupiem kucēnu purniņiem, tikai laiva nelikās ne zinis, tās garais augums nesazvārojas ne mazāko nieciņu.

Zēl gan, ka es nemāku ar laivu braukt, Ilma domāja — un tūlīt atkal: bet kas tur butu ko iemācīties? Iesēdies tikai un brauc. Viņai gauži sakārojās notikt otrā ezera krastā, tur visam vajadzēja būt citādam. Un tad, īsi izšķīrusies, viņa no- ava kājas, atritināja ķēdes galu, kurš tāpat vien bija apmests ap resnu mietu, un dzina laivu ūdenī. Vienu airi paņēmusi, viņa stūn.ās nost no malas, un tā lieta sāka iet, Ilmai jau gribējās

smieties no prieka, arvien dziļāk ezerā iebraucot. Te nemaz nevajadzēja airēt, laiva gāja pati — ieslīpi, ieslipi vien, ak, cik tas bija jauki! Ilma mēģināja airēties, bet tas vairs nebija ne jauki, ne viegli, airi bija neganti smagi un nikni plunkšķēja, kad Ilma gribēja tos iegremdet vienlaikus. Tu brīnums, kas tad sacēlās par traku troksni, to varēja sadzirdēt pat ezera otrā krastā … un vai maz bija atjauts katram, kas grib, šai laiva sēsties?

Viņa atskatījās uz krastu un ieraudzīja tur stāvam Gaitu.

— Paraugies, kā es airēju! — Ilma sauca un smējās.

Gaits māja ar roku un sauca kaut ko pretī, bet nevarēja saprast ne vārda, vējš nesa tos iešķērsu pari ezeram. Vai tad viņa tik tālu?

Jā, tālu gan.

Gaits sauca un māja, un kaut ko rādija, bet vārdus Ilma taču neuztvēra un mājienus nesaprata. Vai viņš neredz, ka pūlas velti? Likās, Gaits tur krasta vai beidzas nost aiz uztraukuma. Re, nekā tu man nevari padarīt, Ilma, priecājās, šodien pirmo reizi viņa jutās īsti jautra, lai piedod nelaiķe omite tur tālajos kapos. Ilmai gribējās smieties, un viņa ari smējās. Lai Gaits brīnās, lai viņš bri- nās vien, Ilma viņam to novēl, tā! Gaita sarkanais cekuls atstaroja sauli . . . Ilma nekad neiemīlēsies vīrieti, kuram sarkani mati.

Diezgan izpriecājusies par Gaita nevarigo uztraukumu, Ilma atkal ķērās pie airiem. Laiva tagad bija laikam jau pašā ezera vidu, tiešām derēja griezties atpakaļ. Duļļi spītīgi iečīkstējās, kad Ilma lūkoja tajos gulties ar spēku, kā bija redzējusi filmās.

Negāja. Airi neparko neklausīja. Vaigos saskrēja asinis, tas nebija no piepūles, tas bija no tīrā kauna, jo krastā taču stāvēja Gaits un redzēja Ilmas nevarīgo tūļāšanos. Klavieres tu klimperē ar dievu uz pusēm, bet laivu gan nemāki pagriezt pret krastu — viņai šķita, ka dzird Gaita balsi, un, ja viņš to teica, tad tā bija balta patiesība, viņa, lūk, nevarēja iegriezt laivu pareizajā virziena, viņa varēja plunkšķināties, cik ādā lien, laiva par to tikai smējās un negāja ne uz priekšu, ne atpakaļ, tā pamazam vien griezās riņķī, un, jo vairāk Ilma piepūlējās, jo stūrgalvīgāka izrādījās laiva.

Ilmai gribējās raudāt. Baiļu viņai nebija — kas gan ļauns var notikt ar cilvēku rāmā ezerā, ja ne citādi, straume pati laivu piestūrēs vienā vai otra vietā, un viss. Rājiens, ko viņa saņemtu no mātes, — Rasma neteiktu ne varda, to viņa labi zināja, — būtu sikums. Pati sevi viņa sodīja visvairāk; viņa bija uzvedusies kā mazs skuķis, pirmziemniece, knīpa, ne pielikt, ne atņemt. Gaits krasta vairs neplātījās rokām, viņš tagad droši vien no sirds priecājās par lielībnieces neveiksmi.

Ilma nolika airus gar laivas malām, atmetusi cerību piespiest tos paklausīt. Viņa lūkoja nomierināties. Māte bija gribējusi braukt mājās jau šovakar, nu nekas, redzams, neiznāks, būs jāsagaida otrs rīts. Zēl tikai, ka māte raizēsies un mekles … ak tā, nav jau vairs noslēpums, kur Ilma palikusi, Gaits zina, Gaits redz — kāpēc viņš neskrien uz māju un nestāsta visiem.

Viņa skatījās un nevarēja ieraudzīt, kur Gaits palicis. Varbūt aizskrējis uz mājām? Ilmai atkal asinis sakapa vaigos, jo krasta tiešam vairs neviena nebija . . . toties virziena uz laivu kāds peldēja, pāri mazajiem vilnīšiem te cēlās augstak, te atkal grima zemāk sarkanmataina galva, tikai mati vairs tā neatspīdēja saulē, tie bija saslapuši.

Gaits pieķērās pie laivas malas un viegli pārvēlās tai pāri. Viņš apsēdās uz preteja soliņa un teica Ilmai:

—    Tev neva'jadzeja ar abiem airiem uz reizi, kad grib pagriezt, tad vajag pievilkt ar vienu airi.

Ilma neatbildēja.

—    Dod man tos airus, — Gaits sacīja. — Un pārsēdies šeit, tad man būs vieglāk airēt.

—    Es jau pati butu tikusi krasta, — Ilma sacīja aizsmakušā balsi.

—    Nu protams, — Gaits atbildēja. Tad viņš airējās uz malu.

—    Tev nemaz tā nevajadzēja mesties mani glābt, — Ilma aizrādīja. Savāds gan ir tāds cilvēkbērns — ja tu nepārmet viņam, viņš pārmetis tev, kaut pats pie vainas butu.

Gaits tikai nosmējās.

—    Vai tu negribi, ka es tevi pamācu airēt? — viņš jautaja.

Ilma kratīja galvu. Tu brīnums, cik viegli un klausigi atkal gaja laiva, it kā pati no sevis.

—    Varbūt izmetīsim likumu, ko? Šodien tāda jauka diena.

—    Tavai vecaimātei bija daudz vainagu, — Ilma sacija. — Tas tantiņas, kuras mēs vedām, bija saskaitījušas.

Gaits neatbildēja. Viņi pašreiz lieca likumu ap mazu saliņu, uz kuras auga dažas sīkas priedites un niedru un meldru biežņa. Pie pašas saliņas ziedēja ūdensrozes. Gaits garām- braucot atlaida vienu airi un norāva trīs ziedus. Uz Ilmu nemaz neskatīdamies, zēns nometa ūdensrozes viņai priekšā — laivas dibenā, kur skalojās ūdens dažu krūzīšu tilpumā.

—    Ūdensrozes nedrīkst plūkt, — Ilma iebilda.

—    Mūsu ezerā pietiek, — Gaits pēc pārdomu briža atteica.

—    Bet es . . .

—    Es jau teicu, pietiek, — Gaits atkārtoja, vēl vienmēr neskatīdamies uz Ilmu. Bet viņa gan skatījās. Un redzēja, ka Gaita cekuls jau paspējis izžūt. Tas tāpēc, ka viņam tik īsi mati.

Pati to nemanīdama, Ilma bija sākusi dziedāt. Nu, ne dziedāt — dukt. Gaits viņu netraucēja un netraucēja ari vilnīši, kuri ik pa brīdim klusi un pieklājīgi piesita pie laivas sāniem. Ilma dziedāja nu jau skaļāk, līdz jjašai apnika, un tad Gaits pajautāja:

—    Kas tas bija? Es pazistu, esmu dzirdējis pa radio, tikai nemaku pateikt, kā to sauc.

—    Barkarola, — Ilma atbildēja, — no Hol'maņa stāstiem.

—    Barkarolas taču dzied laivinieki? — Gaits sāka smieties.

Ilma palocīja galvu. Viņi tuvojas krastam, un Ilmai gribējās palūgt, lai Gaits mājās nestāsta par to, kas noticis pie ezera un ezerā, bet viņai bija kauns lūgumu izteikt. Kauns, ka tā bijis, un vēl lielāks kauns par to runāt. Kas bus — būs. Varbūt Gaits neteiks.

Kad viņi kapa laukā no laivas, Ilma rūpīgi savāca ūdensrozes. Vēl tās bija pavisam svaigas.

—    Līdz Rīgai jau laikam neaizvedisi, — Gaits domīgi bilda. Un šoreiz Ilma bija tā, kas neatbildēja — ne aiz spitibas, vienkārši tāpēc, ka viņa nezināja, ko atbildēt.

Laiva bija nolikta vietā. Gaits apģērbies izvilka no kabatas tumšu maizes donu, visgar klaipam grieztu.

—    Vai tu ari gribi?

Ilma piekrītot pamāja, un Gaits pārlauza maizi uz pusēm. Viņi koda un ēda. Kā tādi joki — vai nevarēja mazdrusciņ paciesties un būtu taču varējuši sēsties pie lepna jo lepna galda.

Dagnija Dreika

KARMENA UN SNIEGBALTĪTE

Šogad rudens ir reti nepatīkams — lietus, dubļi, salnas. Vējš gāž no kājām, kokiem agri nosarka un nokrita lapas. Vecmamma teica, ka būšot dziļa ziema. Var būt, ka bus ari. Tad mēs ar puikam brauksim slēpot uz Gaiziņu. Poļu slalomenes un zābaki ar klip- šiem man jau sagādāti. Pagājušajā gadā šļūcu lejā tāpat ar luģēm, pa «Dāmu paradīzi», protams. Par «Golgātu» ar luģēm nav ko sapņot. Evelina importa kombinezonā un uz somu slēpēm staveja kalna gala ka ķiniešu dieviņš, smējās par mani vai zemē krizdama, bet pati . . . pašai no «Dāmu paradīzes» nebija drosmes no- šļūkt. Šogad gan es viņai parādīšu! Visu šo lietaino vasaru mirku kolhozā, lai nopirktu lepnos zābakus ar klipšiem.

Paverot durvis uz mūsu klasi, vispirms gribot negribot acīs krīt Evelina.

— Cik jauka meitene! — teica jaunā literatūras skolotāja, pirmoreiz ienākusi pie mums. Un patiesi — vai tad var neievērot ogļu melnos matus un brīnumskaistās, bruņās acis? īsta Sniegbaltīte! Viņa smaržo pēc smalkām ziepēm un šifona. Tā kā es sēžu Evelīnai tieši aiz muguras, tad varu viņu aplūkot, cik tīk. Nevienam nav noslēpums, ka tālāk Evelīna mācīšoties horeogrāfijas vidusskolā, jau tagad viņa skolas sarīkojumos dejo solo īsos, baltos svārciņos, un visi musu klases puikas stundās nenolaiž no viņas acu. Visiem zināms, ka «lielie» no devītās, desmitās un pat no vienpadsmitās klases starpbrīžos bāž degunus pie mums tikai Evelinas dēļ. Bet viņa sirdsšķīsti smaida kā lellīte un izliekas neko nemanām.

Atklāti sakot, man uz Evelinas uzmanību nebija ko cerēt. Viņai pakaļ staigā visi Aleni Deloni no vecākajām klasēm, kaut gan pastāv aizdomas, ka viņai gluži labi patik musu pašu Roberts. Bet varbūt viņa ar šo koķetē tikai tāpēc, ka Robis nodarbojas ar fotografēšanu, bet Evelina ir taisni uzburta uz fotografēšanos? Vienbnd es gribēju iestāties kinopulciņā, bet tad atmetu ar roku — ja jau viņai vajag foto vai kino, nevis cilvēku, lai iet šķērsam.

Sirds dziļumos gan es par viņu domāju un sapņoju iemigdams, segu pār galvu pārvilcis. Bet par to nevienam nebija ne jausmas. Un nevajag ar.

Vienreiz gan iznāca traks numurs. Ieraudzīju pie operas afišu — šurp brauc pats Māris Liepa. Uz viesizrādēm. Un dejos «Karmenā». Atcerējos, ka operas kasē strādā vecmammas sirdsdraudzene, un drāzos uz mājām ka apsvilis. Izrāde bija paredzēta pēc divām dienām, bet no biļetēm, protams, ne miņas. Noklausījusies manu vajadzību, vecmamma nobrīnījās vien, kur man pēkšņi tāda milestība uz baletu. Apsējas lakatu, uzvilka mēteli, un devās pie Lūcītes uz kasi. Pārnāca pēc divām stundām, un biļetes rokā gan. Veselas četras. Esot paņēmusi arī māmukam ar tētuku, šiem esot brīvs vakars. Ko nu? Pie vakariņu galda, kad māmuks ielēja sev otro tējas tasi, es it kā starp citu paziņoju, ka uz baletu iešu ar klasesbiedreni. Par laimi, sencīši neko nevaicāja, tikai noblenza mani kā brinuma. Pecak virtuve mamma sacīja tētim:

—    Vai tev neliekas, ka mēs pieveršam Romānam par maz uzmanības? Viņš jau sāk interesēties par meitenem.

Bet tētuks noturējās gods godam:

—    Neuztraucies, Maijuk, tas nav nekas slikts. Lai viņš aizved meiteni uz baletu. Pie reizes paskatīsimies, kada viņa ir.

—    Bet viņš taču vēl ir puika! Un es domāju . . .

Tobrīd zvanīja telefons, mamma aizskrēja runāt ar kolēģi, kas atradās komandējumā Dobelē un diktēja viņai kaut kādus ciparus, tāpēc es paliku nezinot, ko īsti mamma domā.

Tagad nu es nedrīkstēju izgāzties, bija jabut džentlmenim, Evelīna senčiem patiks, tur nebija nekādu šaubu. Par to, ka viņa nāks skatīties Māri Liepu, tapat nebija ko šaubīties.

Skolā neteicu Evelīnai ne vārda, kaut mēle niezet niezēja.

Roberts ari visu laiku grozījās tuvumā. Tā nu nolēmu sagādāt pārsteigumu. Un sagadaju arī.

Stundu pirms izrādes sakuma uzvilku savu labāko uzvalku, notīrīju kurpes, apsēju kaklasaiti. īstais paipuisītis. Paņemu biļetes un devos pie Evelīnas.

Viņa dzīvo centrā, vairākstāvu nama beletāžā. Vienmēr esmu apjūsmojis šo dzīvokli ar ģipša vītnēm pie griestiem un zeltītām lustrām.

Todien durvis atvēra mamma puķaina priekšauta, ļoti līdzīga Evelīnai. No virtuves plūda pīrādziņu smarža.

—    Ā, tas esi tu, Romān? Nāc iekšā. Te jau viens klasesbiedrs ir. Vai jūs gribējāt kopā pamacities? Velc nost meteli.

Nelāgas nojautas sažņaudza man kaklu, taču, par laimi, Evelīnas mamma atbildi nemaz negaidīja un nozuda atpakaļ virtuvē, kur viņas abas ar vecāko meitu cepa maizītes.

Durvis uz Evelinas istabu bija ciet. Es nedroši pieklauvēju un iegāju. Tas, ko es ieraudzīju, pārsniedza visus manus pieņēmumus. Istaba līdzinājās fotostudijai — visās malās lampas

un lukturi, pie sienas piesprausta melna sega, bet uz segas fona — «t _ _ Evelīna baletsvārciņos sastingusi mirstoša gulbja poza. Uz krēsla filmu kasetes, eksponometrs. Un blakus krēslam notupies neviens cits kā mūsu Robčiks ar fotoaparātu rokā. Abi izskatījās ļoti pārsteigti par manu ierašanos.

—    Sveicināti! — sacīju, acis no Evelīnas nenolaizdams.

—    Sveicināts! Ko teiksi? — Evelīnas lielās, brūnās acis staroja spožāk par Robčika starmešiem. Bet Roberts likās tik ļoti aizņemts, ka pat neatbildēja uz manu sveicienu.

—    Gribēju uzzināt, kas uzdots ķīmijā. Bet, kā redzu, esmu jūs iztraucējis. Atvainojiet! — Un es jau biju priekšnamā.

—    Tik atri projām? — Evelīnas mamma brīnījās, atvērdama man durvis.

—    Jā, es steidzos! — attraucu un pēc īsa mirkļa biju uz ielas. Ko tagad?

Operā bez Evelīnas nevarēju rādīties — senči smietos vēderus turēdami. Te tev nu bija džentlmenis! Te tev nu bija pieaugušais!

Apsēdos parkā pie strūklakas, lai pārdomātu, ko darīt tālāk. Evelīna, manu sapņu meitene, Sniegbaltīte . . .

Sāku pārcilāt prātā citu pēc citas pārējās tuvumā dzīvojošās klasesbiedrenes.

Henriete? Nē, tā ir par resnu un neizskatīgu. Acis izvalbītas, kajas kā stabi. Ko senči nodomātu par manu gaumi? Tija? Tija ir sausiņš, viņu, izņemot matematiku, nekas cits neinteresē. Un viņa jau nemaz nenāktu. Bez tam viņa ir tik gara un tieva, taisni šausmas. Agnese? Izlutināta memmesmeitiņa, čikstule. Pēc izskata tā nekas, bet ar viņu var runāt tikai par popmūzikas ansambļiem. Edīte? Viņa ir aizņemta, vienmēr staigā ar Arnoldu no para- lēlklases, tur nav ko jaukties iekšā.

Ak vai, es taču nevaru uzaicināt uz baletu pirmo meiteni, kas naks pretī pa ielu!

Un tad es iedomājos Gitu. Gita … jā, Gita. Izskatam nebūtu sevišķi kur piesieties — taisni, melni, īsi apgriezti mati, zaļas acis. Ar viņu var aprunātiēs. Gita mācās spēlēt čellu, daudz lasa. Darbojas keramikas pulciņa. Balets viņu varētu interesēt. Ja, Gita derētu.

Palūkojos pulksteni. Vēl bija pusstunda laika. Pielēcu kājās un metos uzmeklēt telefona būdu.

Gita dzīvoja Pārdaugavā. Kaut nu viņa paspētu atbraukt! Kaut nebūtu aizņemta!

Trīcošu roku uzgriezu numuru.

—    Hallo!

—    Hallo! — vada viņā galā kāds atsaucās.

—    Vai Gitu varētu lūgt?

—    Kas jautā?

—    Klasesbiedrs . . . Romāns.

—    Pagaidiet vienu mirklīti. . .

Pusminute klusuma.

—    Es klausos.

—    Gituci, tu? Te zvana Roma.

—    Es, es. Kas noticis?

—    Gita, vai tu gribi redzēt Māri Liepu?

—    Bez šaubām. Un kas tad ir?

—    Vai tu vari būt gatava deviņu mērkaķu ātrumā, noķert tramvaju un tikt šurpu pusstundas laikā? Es tevi gaidu pie Operas ar biļetēm. Uz šovakaru.

—    Kur tad tu ātrāk biji? Vai tik tev Evelīna nav iedevusi kurvi?

—    Nē, es viņai nemaz nepiedāvāju.

—    Labi, es bušu.

Un Gita nolika klausuli.

Bez piecām minūtēm pusastoņos aizelsusies meitene bija klāt. Tik tikko paguvām novilkt mēteļus un sameklēt savas vietas.

—    Paklausies, es bušu tev mūžīga parādniece! Man šausmīgi patīk «Karmena»! —Gita pačukstēja man pie auss.

Kā par brīnumu, viņa bija paguvusi glīti apģērbties — zaļā blūze bija izgludinātā un lieliski saskanēja ar meitenes acu krāsu, brūnie samta svārciņi izskatījās kā uzlieti.

«Viņa nebūt neizskatās sliktāk par Evelīnu,» es nodomāju, «bet varbūt pat labāk. Tikai jāieskatās.»

Balets bija lielisks, es ne mirkli nenožēloju, ka bijām atnākuši. Un pēkšņi sapratu — var intereseties par baletu ne tikai Evelīnas dēļ. "

Starpbrīdi iepazīstināju Gitu ar saviem senčiem, un visi kopā devāmies uz bufeti padzerties. Tur es ieraudzīju Edīti ar Arnoldu, kuri jau sēdēja pie galdiņa un tiesāja kūkas.

«Tā. Rit visa klase dabūs zināt, ka mēs ar Gitu esam bijuši uz baletu . . . Pie tam viņi domā, ka es interesējos tikai par hokeju! Ta būs bumba, mani taču ne reizi nav redzejuši kopā ar meiteni!» nodomāju, tomēr jutos tīri vai lepns.

—      Nakamreiz iesim uz operu, vai ne? Es dzirdēju, ka viesošoties Anu Kāļa … — sacīja Gita.

Un pēkšņi es sapratu, ka esmu laimīgs, tik laimīgs ka nekad ag- rak.

—    Protams, daiļā Karmena! — galanti atbildēju, pasniegdams viņai limonādes glāzi.

Pavadidams Gitu uz tramvaju, nejutu ne auksto vēju, ne lietu, kas sitās sejā.

—    Kad uzkritis sniegs, brauksim uz Gaiziņu slēpot! — es teicu.

—    Saprotams, brauksim! — attrauca Gita un ielēca pienākušajā tramvajā.

Mājās tetuks nolasīja man lekciju, kā jāizturas pret dāmu bufetē, garderobē — un tā tālāk un ta tālāk, bet māmuks starp trešo un ceturto tējas tasi paziņoja:

—    Cik jauka meitene! Es nekad nebutu domājusi .. .

Taču tobrīd zvanīja telefons, māmuku izsauca Dobele, un es ta ari neuzzināju, ko viņa nebūtu domājusi.

Kopš tā laika es draudzējos ar Gitu, bet p]velina . . . Evelina ir un paliek tikai Sniegbaltīte. Galu galā man ir ļoti veicies, tā, starp citu, ir mana dziļākā pārliecībā.

Rudīte Kalpiņa

RESNĀ '

Resnā atkal ir uzmanības centrā, un visi var no sirds izsmieties. Astotajā «b» klasē rit fizkultūras stunda — telpu trukuma dēļ meitenēm un zēniem kopā, un ari skolotāja ir viena. Visi lec ar aukliņām. Resna nekādi nevar paspēt laikā. Kamēr citi jau izlekusi divas, viņa, smagi tusnīdama, tikai vienu reizi. Skolotāja to ievēro un izsaka piezīmes. Tieši Resnās dēļ visi vēl papildus piecas minūtes lec ar aukliņām.

Skolotāja izsauc Resno priekšā, liek vienam no zeniem turēt hronometru, pati sit plaukstas un ik pa laiciņam uzsauc:

— Žiglāk! Veicīgāk!

Resnās seja ir nopludusi sviedriem. Rokas savādi trīc. Uz baltā krekliņa padušu rajonā sulīgi plankumi. Gar kaklu brīžam tek tērcites.

Klases zēni doma, ka redzēt Resno fizkultūras tērpā — melnajās biksītēs un baltajā krekliņā — ir kolosālākā bauda. Ari šobrīd viņu skatieni kā pielīmēti meitenei. Katra lēciena laikā Resnajai ļum spēcīgas ciskas. Tā kā lēkāšana ir nepārtraukta, ari ciskas ir nepārtrauktā kustībā. Krūtis Resnajai ir diezgan at- tistltas un, krūštura nesavaldītas, svaidās kā tenisa bumbiņas. Seja no piepūles un kauna tumši sarkana.

Kāds no zēniem kaut ko saka blakusstavošajiem. Droši vien ko smieklīgu. Viņi rēc un skatās uz Resno. Ari viena otra meitene papriecājas par savu slaido.stāvu un klusibā kārtējo reizi nošaus- minās par Resnās augumu.

Fizkultūras skolotāja dod komandu stāties četrās kolonnās. Viņai ir apnicis ņemties ar to neveikli. Viņa ieliek žurnālā divnieku un brīdina Resno par .iespejamo nesekmību ceturksni.

Resna pec tadas «spīdzināšanas» nokrīt uz sola un ar roku slauka pieri. Saja bridi viņai pa galvu trāpa basketbola bumba.

Vai tā ir nejaušiba vai kāds tīšām — par tādiem sīkumiem Resnā sen vairs nedomā.

—   Bumbu atdod! — viņa dzird sev adresētu saucienu.

Resnā met uz saucēja pusi. Met neskatoties. Un tad viņa dzird

būkšķi sev pie auss. Bumba vairākkārt atsitas pret sienu pie pašas galvas, veiklais apmētātājs ir Valdis.

—   Ko tu, govs tāda, met man pa ģīmi! — viņš driblē bumbu pie Resnās kājām. — Dzīvot apnicis? Pielūko tu man! Ka neno- raujies!

—   Aizvācies! — Resna nikni uzsauc, valdīdama asaras.

—   Resnā, neslapinies! — turpat blakus, izrādās, ir Zigmārs.

Pārspīlēti uzmanīgi viņš glāsta Resnās galvu. Tad pēkšņi, paskatījies savā plaukstā, riebumā savelk seju.

—   Tauki! — viņš skaļi čukst, un apkārtējie to ļoti labi dzird.

—   Goda vārds, tauki! — viņš atkārto jau pusbalsī un skraida no viena pie otra. Un tā pa visu zāli izplatās vēsts — Resnajai tauki pil pa^t no matiem!

Protams, ka Zigmāra plauksta ir tikpat tīra kā līdz šim un neviens netic viņa izdomājumam. Taču Zigmārs vienmēr bijis liels jokupēteris, un kāpēc nepasmieties ari šoreiz — kad Resnajai no matiem pil tauki.

Resnā joprojām sēž uz sola un skaudīgi skatās uz Violas nevainojamo augumu. Ko visu Resnā nedotu, lai tikai kļūtu tāda . . .

—   Ko tu sēdi? Tev kūleņi nav jāmet? Uz tevi neattiecas mani norādījumi? — tā ir skolotāja.

Resnā pieceļas un pieiet pie paklāja. Lai gan labi zina, ka kūleni nemetis. Ne uz priekšu, ne atpakaļ. Resnajai ir bail.

—   Ludzu, sāc! Es nevaru visu stundu ķepāties ar tevi! — skolotāja nekur nav aizgājusi, bet stāv blakus un gaida. — Ar zēniem tu vari amizēties, bet, tiklīdz kaut kas jādara, tā čuš. Atradusies princese! — skolotāja kļūst nepacietīga. — Nes šurp dienasgrāmatu!

Resnā pat nepakustas. Dienasgrāmata šorīt pēc otrās stundas pazuda. Stundai beidzoties, palika uz sola, bet, nākamajai sākoties, jau vairs nebija.

Resna nevienam neko neteica. Vai nu pirmā reize? Ir zudušas burtnīcas, klades, grāmatas, pildspalvas, divas reizes pat soma. Cik bieži Resnā mājās netika saņēmusi sodus «nozaudēto» mantu dēļ!

Sakumā Resnā neko nebilda, cerēdama, ka ar šo klusēšanu iemantos simpātijas. Taču vēlāk, kad viņa joprojām sēdēja viena un starpbrīžos bija viena, un pēc stundām uz mājām gāja viena, viņa saprata, ka nekas nemainīsies. Vienkārši tāpēc, ka viņa ir Resnā. Viņa varēja būt pavisam klusa un nevienam nerunāt preti, un visiem palīdzēt un izpalīdzēt, un dot norakstīt — tik un tā viņa bija un palika Resnā, klases komēdija.

—   Man nav dienasgrāmatas. Aizmirsu mājās, — viņa melo.

—   Pēc stundas piesakies pie audzinātājas, — fizkultūras skolotāja saka un vāc kopā šo divkājaino baru. Pēdējā stunda ir beigusies.

Ģērbtuvē atklājas, ka pazudusi Resnās jaka. Tātad ari kāda no meitenēm piedalās kartēja sazvērestībā pret Resno.

Pēc tam visi iet uz garderobi. Resnā nevar atrast savu mēteli. Viņa mēģina savaldīties, kaut šausmīgas dusmas liek trīcēt lūpām, jo saprot, ka par jebkuru emociju izpausmi tiks bagatigi atalgota smiekliem.

—   Kur ir mans mētelis? — viņa prasa tik skaļā balsī, kādā neviens nekad nav dzirdējis Resno runājam.

Iestājas spiedīgs klusums. Visi ģērbjas, kārtojās promiešanai, bet sarunas pārtrukušas, un Resnā ir pilnīgi viena.

—   Ko taurē kā zilonis? — Valdis ir vienigais, kas reaģē uz Resnas jautajumu.

—   Kur ir mans mētelis, es prasu? — viņa iekliedzas vēl spalgākā balsi.

—   Tu nebļausties! Ej un piesakies Zooloģiskajā dārzā, ziloņi droši vien ir deficīts! — Valdis viszinīgi saka un pats nobīstas, jo Resnā tuvojas zvērojošām acīm. — Dullā! — viņš mēģina iesaukties, bet tad viņu ķer briesmīgs sitiens pa galvu. Resnā kā bez prāta zvetē ar somu, kur pagadās, — pa rokām, pleciem, muguru . . .

Resnā sit, un ar katru sitienu viņai kļūst vieglāk. Viņa jūtas tik brīva, tik laimīga.

Meitenes atvelk viņu nost no Valda un apmētā pārmetošiem skatieniem un teikumiem. Valdim pa degunu nāk asinis, vairākas meitenes sniedz viņam savus mutautiņus.

—   Es jau teicu, īsti normāla viņa nav! — Valdis vairākas reizes atkārto, bet ļoti piesardzīgi, kā baidoties.

Klusums pazūd, visi atkal runā, varbūt tikai ne tik skaļi. Atskan pa smiekliņam — galu galā tur taču varēja pārzviegties, kā Resnā zvetēja Valdi.

Resnā sēž visattalakajā stūri un raud. Ko citu viņai darīt? Blūzē un svārkos taču uz mājām neies! Jāiet meklēt mētelis, kur gan tie sumpurņi butu to nogrūduši!

Te parādās Edmunds ar nešļavu rokās. Resnā pazīst savu mēteli, un, rau, ari jakas roka rēgojas ārā. Viss ir briesmīgi putekļains. Resnā tik tikko pasmaida, un visiem par to ir jābrīnās.

—   Es to atradu pagrabā, — viņš saka un tik sirsnīgi pasmaida, ka Resnajai atkal gribas raudāt. Šoreiz aiz prieka.

*

—   Ņem, Nora! — viņš atkārto un gaišam, gaišām acīm skatās viņā. Atkal iestājas klusums. Resnā šobrīd laikam nav vienīgā, kas nespēj parunāt. «Ņem, Nora!» ir dzirdējuši visi, un tas ir izskanējis kā sudrabains zvaniņš pierastajā rēkoņā. Vārda Resna nav saukta vismaz sešus gadus. Seit, skolā. Visu laiku ir bijusi Resnā. Jaukais vārdiņš — Nora — nu skan tik neparasti, negaidīti, ka tur stingumā gandrīz veselu klasi.

—   Resnās bruņinieks! — kaut kur atskan bailīga balstiņa. Tas ir Valdis. Savu pateicis, viņš drāžas pa kāpnēm prom. Taču Resnā smaida. Tagad viņai vienalga, viņa vēl aizvien it kā dzird skanam savu vārdu, un apkārtējā pasaule uz brīdi attālinājusies.

Resnā ir jau apģērbusies, kad pienāk Sigita un sniedz viņas dienasgrāmatu.

—   Pag, tev vēl šite ir drusciņ netīrs, — pienākusi bilst Rita un tīra Resnās mēteļa piedurkni. Pārējās meitenes nezina, kā izturēties, un nogaidoši vēro, kas būs tālāk.

Resnā ir ļoti priecīga, atrazdamās meiteņu ielenkumā. Viņai šķiet, ka šis ir pats skaistākais brīdis viņas mūžā. Jo viņa zina, ka Resnās šajās sienās vairs nebūs. Būs Nora. Rit, parit un aizparīt, un visu atlikušo laiku viņu sauks tikai vārdā — Nora.

Dzidra Rinkule-Zemzare

PELĒCĪTIS

Ja kāds butu teicis, ka tajā svētdienas ritā Egils ar tēvu, pārnākuši no meža, pārnesis nrvvis sēnes, bet gulbi, neviens nebutu ticējis. Turklāt abi sēņotāji atgriezās neparasti agri, kaut gan eglīšu jaunaudze, kur viņi bija gribējuši sēņot, atradās krietni tālu. Tātad — ar tukšu grozu, bez nevienas sēnes! Toties mugursomā izmisīgi spārdījās lielais putns.

Kad tēvs attaisīja somu un izlaida no tās gulbi vannasis- tabā, māte izbijusies iesaucās:

—   Kur jūs tādu izrāvāt?!

Putnam nebija nevienas tīras spalvas. Kā melns ķīselis no tām staipījās darvaina masa.

Tēvs nepaspēja atbildēt uz matēs jautājumu, kad mazais Egils jau ņēmās attēlot, kā tas noticis:

—   Mēs ar tēti ejam un skatāmies, kur kāda sēne. Tētis saka — te jābūt rudmiesēm. Pēkšņi ieraugu — starp eglītēm kust kaut kas melns! Es sabijos. Domāju — vilks vai mežacūka. Tētis smejas — kur nu te jaunaudzītē tādi zvēri?! Bet kaut kas kust gan! Sākām iet mudīgāk. Un tad panācām šito gulbi. Viņš gāja pavisam lēnām. Viņam jau grūti — ar piķi aplipis . ..

Tagad arī tēvs tika pie vārda:

—   Lūk, atkal viens upuris! Cik gadu jau runāts, ka piķa ezers jālikvidē!

Tēvs patiešām bija sašutis. Viņš taču jau pirms Egila piedzimšanas bija glābis no bojāejas mežazosis. Noturēdamas naf- tf.s produktu atkritumu izgāztuvi par ezeru meža ielokā, zosis

tajā apmetās pavadīt nakti. Bet otrā rītā gājputni ar salipušiem spārniem bezpalīdzīgi gulēja viltus ezera krastā . . .

Pēdējā laikā naftas pārstrādes produktu atkritumus te vairs neizgāza. Tomēr nebija tik viegli atbrīvoties no ilgos gados sablīvējušās masas, kas no ezera dibena joprojām pacēlās virspusē.

Lai attīrītu putna spalvas un ādu no melnā lipekļa, Egila vecāki nelaimīgo gulbi mazgāja ilgi un rūpīgi, gan ar šampūnu, gan ar veļas pulveri, gan ar izkausētu sviestu. Gulbis šņāca, gārdza un spārdījās; beidzot it kā saprata, ka viņam palīdz, un vairs nepretojās.

Pēc pāris stundu darba gulbja spalvas bija izmazgātas.

—   Bet viņš tomēr ir pelēks, — noskumis sacīja puisēns. — Vai viņu nevajag vēl mazgāt?

—   Liekas, ka šis putns ir pavisam jauns. Un tad jau viņa spalvām jābūt pelēkām.

—   Sauksim viņu par Pelēclti, ja, tēt?

—   Lai notiek!

—   Bet vai viņš nelaidīsies no mums prom? — Egils joprojām bija noraizējies.

—   Nedomāju vis. Vēl viņam pārāk maz spēka, ari spalvas sabojātas. Pelēcitis mazliet jāpaārstē un krietni jāpabaro. Nav jau zināms, cik ilgi viņš pa piķa ezeru pēries.

Gulbi novietoja pie vistām, īpašā nodalījumā. Viņam līdzās — barības trauku un bļodu ar ūdeni.

Sākumā gulbis neko neēda. Likās, ka viņš joprojām atradās briesmīgo pārdzīvojumu varā. Toties savas spalvas viņš kārtoja bez pārtraukuma.

Visu ziemu Egils ar vecākiem rūpējas par gulbi. Putns patiešām atkopās, kļuva rosīgs un pierada pie saviem saimniekiem.

Tuvojās pavasaris. Pelēcitim parādījās dažas jaunas spalvas.

—   Turpmāk viņu vairs nevarēsim saukt par Pelēclti, — tēvs sacīja, — jo drīz viņš. bus balts.

Kad zeme jau bija atkususi, vistas izlaida laukā. Ari gulbis cienīgi pastaigājās no viena dārza stūra uz otru. Tā vien šķita, ka Pelēcitis kaut ko meklēja, kaut ko gaidīja, brīdi pa brīdim izstiepdams slaido kaklu un spalgi ietaurēdamies.

—   Liekas, ka tagad mūsu gulbis jau pieaudzis. Mums nav tiesību viņu ilgāk šeit paturēt, — tēvs izteica savas domas.

—   Ja jau Pelēcitis tik ļoti gribētu no mums šķirties, viņš pats aizlaistos, — pārliecināts par savu taisnību, iebilda Egils.

—   To viņš nedaris, jo ir pieradināts. Mēs viņu esam no dabas paņēmuši, mums viņš dabai ari jāatdod. Palūgsim Dārzu un parku trestu, lai viņu palaiž pie Rīgas kanāla gulbjiem.

—   Pareizi darījāt, ka gulbi pie mums atvedāt, — atzinīgi sacīja parka uzraugs, noglāstīdams Egila galvu. — Draugi vajadzīgi kā cilvēkiem, tā ari putniem. Tu jau varēsi viņu apciemot, kad vien vēlēsies.

Egils ar tēvu noskatījās, kā viņu gulbis ieslīdēja saules apmirdzētajā ūdeni un sekoja citiem gulbjiem, kas, baltus atspulgus mezdami, peldēja tilta virzienā.

Ar laiku jaunais gulbis kļuva par pilntiesīgu ziemeļu gulbju sabiedrības locekli. Dzīvespriecīgi un cēli viņš irās pa kanālu, reizēm iegremdēdams kaklu ūdeni un ar knābi meklēdams barību. Drīz viņš atrada ari draudzeni, kas līdzīgi viņam vasarā nomainīja pelēko spalvu tērpu pret baltu. Parka uzraugs viņu bija iesaucis par Apburto princesi, jo viņa izcēlās ar sevišķu skaistumu, bija mazāka par citiem gulbjiem un ļoti gracioza. Princese atšķiras ari ar uzvedību — bija kautrīga, lēnprātīga un nekad neubagoja maizi no cilvēkiem, kas kanālmala nāca gulbjus barot. Viņa pati čakli meklēja barību: dažādus kukaiņus, gliemjus, udensaugu lapas un saknes.

Jaunais gulbis ar Princesi kļuva nešķirami draugi, un, peldēdami vienmēr kopā, viņi sāka turēties savrup. Nākamā pavasari, kādu dienu izkāpuši krastā, viņi aizstaigāja līdz žogam pie tramvaju pieturas. Te auga kupli, ilggadīgi jasmīni, kuru apakšējie zari jau bija nokaltuši. Gulbji sāka tos lauzt ar saviem stiprajiem knābjiem un vākt vienkopus. Viņi savilka vienuviet arī jau agrāk atlūzušos un zemē nokritušos zarus, tāpat pērnās lapas un zāļu kumšķus. Pamazām izveidojās ligzda, kurā Princese cienīgi ietupās. Ērti iegrozījusies sauso zaru un lapu iedobē, Princese no ligzdas vairs neizkāpa, jo bija pienācis laiks dēt olas. Kā modrs sargs viņas tuvumā uzturējās jaunais gulbis. Maija

vidu ligzdā jau atradās divas lielas, pelēcīgi baltas olas, un Princese sāka perēt.

Kā zināms, pie tramvaju pieturas vienmēr daudz ļaužu. Gan- driz neviens nepagāja garām nepabrinijies, kāpēc gulbji ierīkojuši ligzdu tik trokšņainā vietā. Dažiem likās, ka gulbju pāri vajag pabarot. Viņi meta ligzdas virzienā maizes gabaliņus un cepumus, kurus parasti gan pirmie pasteidzās satvert zvirbuļi un baloži. Tomēr gulbji par to neuztraucās. Sos putnus nodarbināja vienas vienīgas rūpes — perēšana. Princese ligzdu atstāja ļoti reti un kanālā tikpat kā nepeldēja. Tāpat ari jaunais gulbis. Abu putnu spalvas kļuva sarkanīgi pelēkas gan no apkārtējām smiltīm, gan no pastāvīgajiem putekļiem, ko sacēla garāmbraucošie tramvaji.

Aizkustinoša bija gulbja uzmanība pret savu dzīvesdraugu. Viņš ne vien apsargāja ligzdu, bet palīdzēja Princesei ari perēt.

Reiz, kad Princese izkāpa no ligzdas un jaunais gulbis vēl nebija paspējis ieņemt viņas vietu, no tramvaju pieturas puses pār žogu ligzdā ielidoja akmens. Kādam nelietim bija labpaticis izvingrinat roku … Tā nu gulbju pāris sagaidīja vairs tikai vienu pēcnācēju, kas siltā jūnija dienā, šūpodams tievo kakliņu un sparīgi cilādams mazās plezniņas, tipināja saviem vecākiem līdzi uz kanālu. Mazuļa pūkas saulē sudrabaini mirdzēja. Gulbēns atgādināja uzkārstas pelēkas vilnas kamolu. Ari pa ūdeni mazulis airējās dūšīgi un turpmāk diendienā no saviem vecākiem mācījās visus gulbju tikumus: gan grūda galvu ūdeni, tā ka ūdens virspusē palika tikai astes galiņš, gan brivi ļāvās straumei, izstiepdams un atpūtinādams te vienu vai otru kāju, gan mēģinādams ar knābi satvert kādu spāri vai ūdensvaboli.

Reizēm jaunais gulbju pāris veda savu bērnu pastaigāties pa kanālmalu vai ari zālē pagozēties saulē. Kā par šis skaistas ģimenes idilli priecājās garāmgājēji! Tomēr visvairāk priecājās Egils, kas tagad te ieradās gandrīz katru dienu. Bet viņš nebija vienigais zēns, kura interesi saistīja mazais gulbitis. Tadu zēnu bija daudz, un viņu vidū atradās ari kāds pusaudzis, kas gulbju mazuli gribēja noķert un pārnest mājās. Lai šis nodoms izdotos, zēns nolēma gul- bēnu saķert tad, kad neviens neredz — tumsā. Viņš piezagas putniem vakarā, kad tie, knābjus pabāzuši zem spārniem, jau gulēja. Tomēr lielie gulbji pamanīja draudošās briesmas. Gulbju- tēvs bargi ietaurējās un, izpletis spārnus, metās zaglim virsū. Puika nedomāja padoties. Viņš atvēzējās un no visa speķa spēra uzbrūkošajam putnam ar kāju. Kaut kas noknikšķēja un nobrikšķēja. Jaunais gulbis spalgi iebrēcās, bet puika ar putnēnu rokās metās bēgt. Gulbjumāte puslidus skrēja viņam pakaļ, gribēdama atņemt savu bērnu. Droši vien nežēlīgais puika tā ari būtu aizbēdzis, ja viņu nebūtu pamanījis parka uzraugs. Ar miliča svilpi vecais vīrs signalizēja kārtības sargiem, kas tūliņ steidzās uz kanālmalu un ceļā sastapa bēgošo pusaudzi. Ta gulbju mazulis tika izglābts, bet zaglēnu aizveda uz miliciju. Cietsirdīgais zēns ar kājas spērienu bija salauzis gulbjatēva spārnu. Tas tagad nevarīgi vilkās gar zemi un sagādāja putnam lielas sāpes. Nākamā dienā par sava gulbja nelaimi uzzināja arī Egils.

—   Jau otrreiz dzīvē viņa,m tādas ciešanas … — zēns bēdājās. — Kas tagad ar viņu notiks?

—   Varbūt veterinārārsts palīdzēs un lūzuma vietas saaugs, — uzraugs mierināja satraukto puisēnu.

Bet mazais gulbītis priecīgs peldēja līdzās savai mātei, auga acīm redzot un rudenī jau bija kļuvis par lielu gulbi ar krāšņu, zilpelēku spalvu tērpu.

Ēriks Kūlis

DRAUGS

Automašīna ar mēbelēm izlīgoja uz šaurās un nebruģētās priekšpilsētas ielas. Viena no galda kājām pašā kravas kastes augšā, mašīnai pagriežoties, nolauza ziedošu zaru no Jēkaba tēva stādītās kastaņas.

Māte pavēra kabīnes durvis un uzsauca:

—   Ješkiņ, zaru paņem līdzi, ieliksim grīdas vāzē. Un neaizmirsti, ko es tev liku!

Viņas seja-bija kļuvusi jaunāka no šīsdienas priecīgajām rūpēm — beigusies mitināšanās mazajā vienistabas dzīvokli, ģimene sagaidījusi savu rindu jaunajā mājā. Tagad ne vanna, ne karsts ūdens vairs nebūs nesasniedzams sapnis. Un kur tad vēl apkure! Nevajadzēs no rītiem, zobus klabinot, lēkt ārā no gultas un steigties kurināt, nevajadzēs stiept no šķūnīša akmeņogļu spaiņus un smērēties ar izdedžiem.

—   Soferit, braucam! — māte līksmā balsi sacīja un noblākšķi- nāja kabīnes durvis.

Jēkabs noglāstīja lielo vilku sugas suni un teica:

—   Iesim!

Dzīvnieks pavēdīja asti un gudrām acīm palūkojās zēnā. Jēkabs pacēla kastaņas zaru un, ar skatienu pavadījis aizbraucošo kravas automašīnu, iegāja pagalmā.

Netālu aiz žoga sāka strādāt pāļdzinis. Sēkdams tas trieca zemē garu un kantainu dzelzsbetona stabu. Sitienu atbalsis Jēkabs juta izskrienam cauri savam ķermenim: «Neaizmirsti, ko es tev liku . . . Neaizmirsti, ko es tev liku . .. Neaizmirsti, ko es tev liku .. .»

Suns palūkojās uz trokšņa pusi un pat neierūcās — viņš jau bija pieradis pie šīm skaņām.

—   Nāc iekšā, Draudziņ! — Jēkabs teica, un viņa balss neskanēja tā, kā vajadzētu skanēt zēna balsij, kurš vakar saņēmis piektās klases pēdējā ceturkšņa liecību ar- vienu vienīgu trijnieku matemātikā.

Abi iegāja dzīvoklī, un Draugs, nagiem uz linoleja skrapstot, ņēmās apošņāt tukšās telpas stūrus. Laiku pa laikam suns nošķaudījās, jo vietās, kur bija stāvējušas mēbeles, uz grīdas balsnīja putekli.

Drauga šķavas starp kailajam sienām skanēja tuksnesīgi. Jēkabam gluži nevijus nāca prātā tā diena, kad Draugs šeit ieradās. Tas notika iepriekšējā Vecgada vakarā. Viņi ar mammu jau bija izgreznojuši eglīti, nolikuši zem tās dāvanu tētim, bet durvis kā nevērās, ta nevērās. Jēkabs vai ik pēc piecām minūtēm viena kreklā un kailu galvu skrēja'laukā skatīties, vai neparadisies pazīstamais, mazliet sagumušais stāvs.

Tēvs pārnāca tikai tad, kad aiz logiem jau labu bridi dega laternas, sniega mezdamas zeltainus apļus. Rokā tēvs turēja kurpju kārbu, kuras vaks nez kāpēc cilājās.

Jēkabs pat palēcās priecīgās priekšnojautās. Tēva nosalusī roka pacēla kurpju kastes vāku.

—   Sunītis!!! — iegavilējās zēns, saudzīgi izceldams no kārbas mazo, pūkaino radījumu. — Re, mamm, cik viņš jocīgs! Un smuks! Es viņu saukšu par Draudziņu!

Vecāki saskatījās. Māte pārmetoši šūpoja galvu, bet tēvs viņai pasniedza smaržas un novēlēja laimīgu Jauno gadu.

Jēkabs ar suņuku izstiepās uz paklāja un aizmirsa visu apkārtējo pasauli. Lai mamma runā par dzīvokli jaunajā mājā, cik uziet. Pagaidam viņi vēl mīt tepat, un pavasari, kad apkartējos klajumos sazaļos zāle . . . Zēnam gribējās no priekiem lēkāt, it ka viņi ar Draudziņu jau butu pļavā. Beidzot viņam ir rotaļu biedrs! Tagad var iztikt ari bez brālīša, pēc kura Jēkabs ilgojās visus pēdējos gadus. Vai tad skola un klasesbiedri var aizstāt ģimenes locekli, kam vakarā pirms gulētiešanas var uzticēt visus dienas piedzīvojumus?

Vēlāk tētis aizdedzināja eglē svecītes un ari Draugam tika savēja. Suņuks bērnišķīgām, neko nesaprotošām acīm lūkojās spožajās liesmiņās un laiku pa laikam, saņēmis drosmi, ierūcās.

Tagad viņi abi ar Draugu ir izauguši un nekad vairs šajā dzīvokli nesvinēs Jauno gadu.

Jēkabs stāvēja tukšaja telpā, un zēna sirds bija gauži smaga. Tētis, kā par spīti, komandējumā. Aizbraucis uz Gorkiju pēc jaunas automašīnas.

Draugs, pienācis klāt, lūkojās zēnā. Dzīvnieka acis jautāja — kur palicis tavs mazais rakstāmgalds? Tu varētu sēdēt un lasit grāmatu, bet es nogultos pie tavām kājām.

Jēkabs klusējot iegāja virtuvē. Telpas stūrī uz vecā ķebļa, kuru mamma nolēma atstāt tepat, viņa bija aizmirsusi tirgus somu ar ledusskapja saturu. Cauri neilona audumam spiedās mitrums no aprasojušajām konservu kārbām.

Zēns ielūkojās somā un izcēla no tās kūpinātas desas likumu. Draugs aplaizījās. Jēkabs lauza gabalu pēc gabala un deva sunim. Dzīvnieks aši notiesāja gardumu.

Ja mamma redzētu, man klātos plāni, domāja Jēkabs, viņa vienmēr aizrāda, ka nauda jaunam drēbēm esot jāietaupa uz pārtikas rēķina.

Zēns vēlreiz ielūkojās soma. Ahā, gabals Cedaras siera.

—   Sitas tev garšos? — Jēkabs jautāja Draugam.

—   Ja, — atbildēja suņa acis.

—   Es tevi varētu pacienāt ar «Tūristu brokastīm», — pēc tam teica Jēkabs, — bet nav konservu griežamā. Tas jau ir aizvests uz jaunajām mājām. Redz, kāda mums čakla mamma. Visu pasteigusies izdarīt.

—   Paldies, pietiks ari, — sacīja Drauga skatiens, — es jūtu, ka tu gribi kaut kur iet. Iesim abi!

Jēkabs pārlaida acis virtuvei. Rau, uz sienas plankums no tās reizes, kad viņš mēģināja pannā cept krējuma konfektes. Rau, baltā podiņu plīts, pie kuras sāniem aukstajās ziemas naktis gulēja Draugs. Durvju stendere ar svītriņām — pie tām katru mēnesi tika mērīta Drauga augšana. Viss tik pazīstams un tuvs. Bet tagad ši vieta jāatstāj, lai turpmāk dzīvotu otrā pilsētas malā, devītajā stāvā.

Jēkabs iekoda lūpā.

«īsti vīrieši asaras atļaujas vienigi pie mātes kapa,» — tā reiz viņam teica tēvs, kad Jēkabam, nākot mājas no pirmās klases, sveši puišeļi atņēma kapeikas, kuras viņš visu nedēļu bija krājis, lai svētdien varētu nopirkt biļeti uz dienesta suņu izstādi.

Cik toreizējās bēdas tagad šķita sīkas un niecīgas!

Aiz loga būkšķināja pāļdzinis. Draugs nepacietībā piebikstīja degunu Jēkaba stilbam.

—   Ejam, vecīt, — teica Jēkabs un nokabinaja gaiteni uzpurni un pavadu. Draugs priecīgi ierējās un ar priekšķepām zvēlās pret ārdurvīm.

Jēkabs kastaņzaru ielika udensmucā pie notekcaurules. Kas- taņzaram bus labi tepat.

Abi izgāja uz ielas.

«Ja man butu astoņpadsmit gadu, es paliktu dzīvot tepat,» domāja Jēkabs, «abi ar Draugu. Ek, ja rinda uz jauno māju bijusi vēl par pieciem sešiem gadiem garaka! Mani neviens nevarētu piespiest pārcelties, es būtu pilngadīgs.»

—   Hei! — uzsauca Rožu Karalis, kaimiņu mājas saimnieks. — Kur tu īres mājā domā turēt šito teļu?

īstais vārds šim vīram bija Jorens, bet priekšpilsēta visi viņu sauca par Rožu Karali. Ziediem viņš veltījis visu savu mužu. Kad pilsētā atbrauca viņa iemīļotais estrādes ansamblis, Rožu Karalis, kurš katru ziedu skaitīja naudā, nesa viņiem veselu klēpi par brivu.

Jēkabs nekā neatbildēja.

—   Paklau, Ješkiņ, pārdod man savu Drau . . . savu suni, — kaimiņš teica, — es tev labi samaksāšu.

Jēkabs aplūkoja Rožu Karaļa pagalmu, kur katrs kvadrātcentimetrs kaut ko diedzēja. Zēns papurināja galvu. Pavisam nesen viņš, naktis pamodies, klausījās, kā pie ķēdes kauca kaimiņa vilku suns. Rožu Karalis to bija atvedis no pārdotām lauku mājām. Suns kauca, kamēr nobeidzās.

—   Nu, tad laimīgu ceļu! — sauca Rožu Karalis, stāvēdams savā dārzā. — Agri vai vēlu būsi klāt kā likts ar mīļo sunīti, bet tik daudz vairs nedabūsi.

Draugs rāvās uz priekšu, satraukti dvašodams. Visapkārt tik kārdinošas un interesantas smaržas! Skat, kāds te ir bijis nekauņa! Apslapinājis stabu augstāk par jebkurām pieklājības robežām! Ek, kā derētu tam pasacīt pāris vārdu! Tad viņš zinātu, kurš šajā pusē ir noteicējs!

— Nāc! — pavadu vilkdams, runāja Jēkabs, — ja tu bozīsi spalvu pie katra staba, Vilis mūs šodien neredzēs.

Vilis, domāja Draugs, labi, ejam. Tur man vienmer gadās kāds garšīgs kauls. Un Saimnieka dēļ es varu paciest Viļā dūmojošo un trokšņaino braucamo. Ja manam Saimniekam patīk ar to ņemties, tad ari es izturēšu.

Saule virs priekšpilsētas ielām cēlās aizvien augstāk. Draugs izkāra mēli. Jēkabs, raudzīdamies uz suņa ilkņiem, prātoja, kāpēc viņam nevarētu būt tik balti zobi kā Draugam. Tad vakaros tos nevajadzētu tirit. Nesen tētis caur pazīšanos bija dabūjis divkrāsaino zobu pastu.

«Kapitālisti savā agonijā vēl pagūst saražot vienu otru tīri labu mantu,» sacīja tētis.

Jēkabs ar Draugu nogriezās uz šauras, līkumainas taciņas, kura stiepās gar dzelzceļa stigu. Sliežu virsma saulē mirdzēja tik spilgti, ka žilba acis. Skurbinoši smaržoja nesen nomainītie koka gulšņi."

Dzelzceļš stiepās cauri visai Jēkaba bērnībai. Lokomotīvju svilpienus un vagonu riteņu klaudzienus zēns dzirdēja gan vakaros aizmiegot, gan rītos mostoties. Dažreiz ari naktis Jēkabs saklausīja vilcienus — tad to balsis skanēja sevišķi noslēpumaini. Šķita, ka lokomotīves aicina viņu doties uz kādu tālu un brīnumu pilnu zemi, kur dzīvo Karlsons, sirsnīgais Vinnijs Pūks un Pelnrušķīte.

Draugs ierējās — uz taciņas, acis saulē samiedzis, gozējās kaķis. Izdzirdis bargo aizrādījumu, kaķis bez ierunām pazuda kokos. Draugs palūkojās Jēkabā — sak, es taču rīkojos pareizi, vai ne?

Zēns nekā neatbildēja. Viņš ieelpoja gulšņu aso smaržu un atcerējās, kā bērnībā bija nogulies uz sliedēm, lai mēģinātu saklausīt Rīgas trokšņus. Eļļainie gulšņi todien bija apsniguši ar mīkstu, baltu sniegu, un visapkārt valdīja dziļš klusums.

Jēkabam šķita, ka Rīga dimd vienā dimdēšanā, kā par to dzied tautasdziesmā. Patiesībā dzelzceļu dimdināja motorvagons, kurā brauca ceļa remontstrādnieki. Jēkabam raujoties augšā, ausi apdedzināja karstas sāpes — dala ādas palika, piesalusi sliedei.

Draugs Jēkabu vilka uz priekšu aizvien straujāk. Aiz melnalkšņiem vidēja Alandes tumšie ūdeņi. Zēns atkabināja pavadu no suņa kakla siksnas, un Draugs, līksmi ierējies, vienā stie- pienā šķērsoja pļaviņu. Lēciens — un ūdens šļakatas novirmoja vien.

Pirmajās reizēs, kad abi nāca uz šejieni, Jēkabu pārsteidza suņa rīcība — pašam uz savu galvu mesties ūdenī.

Nopeldējis lielu likumu, Draugs izlēca krastā un pamatīgi nopurinājās. Sunim apkārt uzziedēja varavīksne.

—   Varam doties tālāk, — runāja Drauga acis, — esmu atkal forma. Paldies, ka pagaidiji mani. Ūdens bija brīnišķīgs. Kāpēc tu nepiebiedrojies?

—   Ejam! — sacīja Jēkabs.

Pie Viļa mājas vārtiņiem viņus sagaidīja skolasbiedra vecāki ar ceļasomām rokās.

—   Ješkiņ, tu? — jautāja Viļa mamma. — Bet mēs dodamies uz atpūtas namu.

—   Kur Vilis? — zēns, dzirdētā apmulsināts, jautāja.

—   Viņš taču aizskrēja pie tevis, — sieviete paskaidroja,

—  atvadīties.

—   Tā ja, zoniņ, — piebilda Viļa tēvs, noglaudīdams Drauga vēl mitro skaustu.

—   Tad mēs esam ceļā samainījušies, — bēdīgā balsī sacīja Jēkabs.

—   Vai tev kas svarīgs? — kļuvusi nopietna, apjautājās Viļa māte.

—   Es . . . gribēju . . . viņam uzticēt Draugu, — zēns sacīja,

—   mēs pārceļamies uz jauno māju, un pie mums nāks dzīvot vecāmamma. Viņa no suņiem paliekot slima. Alerģija. Draugam cita ceļa nav.

Viļa vecāki saskatījās — tik rūgtā pieaugušu cilvēku valodā zēns vēl nekad nebija runājis.

—   Mēs laikam nevarēsim tev palīdzēt, — beidzot sieviete teica, — ja Draugs būtu maziņš, tad vēl. Bet pusotra gada vecs suns…

—   Es katru dienu nākšu ciemos, — Jēkabs ātri sacīja. — Un svētdienās pat divas reizes.

Viļa mamma pasmaidīja.

—   Mjā … — domīgi sacīja Viļa paps, — vai tu vari iedomāties, kādas Draugam bus bēdas, kad tu atkal iesi prom? Un ta katru dienu.

—   Patiešām nezinu, kā tev, Ješkiņ, palīdzēt, — piebilda sieviete.

Iestājās klusuma bridis. Laiku pa laikam tikai noklakšķēja Drauga žokļi — viņš mēģināja sakampt garām lidojošās mušas. Jēkabs smagi nopūtās.

—   Jārunā skaidra valoda, — beidzot sacīja vīrietis, nolikdams ceļasomu zemē un izvilkdams mutautu, — ja esi ar mieru Draugu man uzticēt, tad mēģināšu tev līdzēt. Redzi, man Rucavā ir kāds pazīstams mežsargs . ..

—   Papīt, kas par mežsargu? — izbrīnījusies jautāja sieva.

—   Tu viņu nezini, — nez kādēļ asā balsī teica Viļa tēvs, — un, lūdzu, nejaucies pa vidu!

—   Bet kā tad ar atpūtas namu? — sieviete aizvainotā balsi jautāja.

Vīrietis noslaucīja sviedrus.

—   Aizbrauksim ar nākamo vilcienu, — viņš strupi teica.

. — Draugam jāpalīdz.

—   Nekā nesaprotu, — Viļa mamma nerimās, — nākamais vilciens . ..

Vīrietis neļāva viņai pabeigt.

—   Vardu sakot, dod Draugu šurp, — viņš sacīja, — un es aizvedīšu suni šim mežsargam. Viņš ir ļoti labs cilvēks. Bet tev jāapsola, ka tu nekad pie Drauga nebrauksi ciemos. Norunāts?

—   Un ja es nepiekritīšu? — Jēkabs jautāja.

Viļa tēvs viņā palūkojās ciešu skatienu.

—   Tad … ir vēl otra izeja, — vīrietis turpināja, — Draugs jāved uz Meža ielu. Tur ātri un bez sāpēm … ar elektrību.

—   Nē! — iesaucās zēns. — Atdodiet Draugu mežsargam. Apsolu, ka nekad nebraukšu .. .

—   Dod šurp pavadu, — teica Viļa tēvs, — un ej uz mājam.

Jēkabs uzmeta Draugam skatienu. Suns uzticības pilnām acīm raudzījās viņā.

—   Es nevaru, — klusi sacīja Jēkabs.

Vila tēvs paņēma pavadu no zēna rokas un pašu viegli pastūma uz priekšu.

—   Viss būs labi, — vīrietis teica, — ej!

Jēkabs pirmo reizi mūžā izjuta šķiršanās brīža stindzinošo elpu.

Viņš apsviedās un, ausis ar delnām aizspiedis, metās skriet. Cauri asins šalkoņai galvā Jēkabs dzirdēja Drauga rējienus un pielika soli. Nonācis pļaviņā pie Alandes krasta, zēns iekrita zālē.

Žagatas žadzināja alkšņos, gaisā dziedāja cīrulis, zāle neciešami smaržoja, un Jēkabs ar aizvērtām acīm redzēja, kā mazais suņuks tēva 'rokās rāpjas ārā no kurpju kastes. Vaigam piekļāvās mazs, vēss purniņš. Zēns saspieda plakstus tik cieši, ka acis sāka lēkāt sarkani punkti.

Saule jau grasijās iegriezties pēcpusdienā, kad Jēkabs, pēkšņi ko iedomājies, pielēca kājās. Zēns metās pāri spožajām sliedēm, aizjoņoja gar tukšo stacijas peronu un iegriezās tuvējā šķērsielā.

Pēc mirkļa Jēkabs iedrāzās kādā pagalmā. Tur bija tā ēka, ko viņš meklēja. Jau no sliekšņa zēns ieraudzīja metāla režģu būri un tajā savu Draugu. Kāds vīrietis patlaban sunim uzgāza spaini ūdens. Jēkabs uz mirkli zaudēja valodu. Un viņš gandrīz bija noticējis pasaciņai par mežsargu!

Vīrietis ieslēdza kontaktsviru. Draugs iekaucās un ar visām četrām palēcās gaisā. Atsities pret zemajiem sprosta griestiem, suns nokrita uz būra metāla grīdas un sāka raustīties — cauri viņa ķermenim plūda strāva.

—   Nē!!! — cik spēka, iekliedzās Jēkabs un vienā lēcienā bija pie sviras. Uz tās gulēja vīrieša dzīslainā roka. Zēns izmisumā iekodās tajā ar tādu spēku, it kā viņam būtu jāglābj sava dzīvība.

Aizžogojumā, boksa kaktā, sāka riet pārējie bezpajumtes suņi, kuri gaidīja savu kārtu uz Mūžīgajiem Medību Laukiem.

Jānis Baltvilks

MERGUSIŅŠ

Laiva slīdēja cauri skrajam niedrājam, līdz atdūrās pret grīšļu ciņiem. Jurģis izkāpa uz Akmeņrovas. Ta sauc vienu no Engures ezera salām. Uzmanīgi likdams soļus, lai nesabradatu kādu ligzdu vai putnēnu zalē, iesirmais virs gaja pa salu. Gaisā virs viņa virmoja brēcošu kaiju mākonis. Netālu riņķoja divas uztrauktas pļavu tilbites. Piles, izdzirdējušas trauksmes saucienus, jau paspējušas ar dūnām nosegt olas un tagad paslepus atstāja salu. Cekulpiļu mātītes peldēja projām, pilnīgi iegremdējušās ūdenī, — virs gluda ezera spoguļa gandrīz nemanāmi slīdēja tikai platie knābji un dzeltenās acis.

Jurģis vairākās vietas apstajās, pieliecās un, kaut ko pierakstījis klade, kaiju saucienu pavadīts, devās tālāk. Apgaitu pabeidzis, viņš piegāja pie neliela kārklu krūma, zem kura bija ierīkojusi ligzdu garknābja gaura.

Jurģis pašķīra zarus un redzēja, ka gauru saime no ligzdas jau aizgajusi. Tajā pamesta viena neizperēta ola. Ornitologu tas nepārsteidza; tā bieži mēdz but. Gaurai grozoties, ola varēja paripot sāņus un stipri atdzist, bet pēc tam — sildi un perē, cik gribi, — tik un tā nekas neiznāks.

Taču, paņēmis olu rokā, Jurģis saklausīja tajā pīkstienus! Čaumala gan vēl nebija ieplaisājusi, bet skaidri saprotams, ka ola ir dzīvība. Ko darīt? Gauru māte, ja reiz no ligzdas ar visu perējumu ir aizgajusi, vairs neatgriezīsies . . .

Jurģis pacēla galvu. Kaijas bija mazliet nomierinājušās. Bet varbūt viņš bija apradis ar troksni un tāpēc tas nelikās tagad tik griezīgi skaļš. Jurģis aizlaida olu aiz krekla, ar plaukstu to piespieda ķermenim un kāpa uz laivu. Tur viņš olu ievīstīja vilnas džemperi, pārsedza vēl ar lietusjaku un tad ātri Irās prom no salas.

Noairējis pāris simt metru, viņš ieraudzīja garknābja gauras mātīti. Tā sēdēja uz liela akmens, kura plakanā mugura lēzeni izslējusies virs ūdens. Viņai līdzās binokli bija saskatāmi mazi, raibi gaurēni. Acīmredzot akmeņrovnieki.

Līdz peldošajai putnu pētnieku majiņai bija minūtes divdesmit ko airēt. Kad Jurģis uzkāpa uz mājiņas klāja, viņam bija skaidrs, kas darāms. Viņš piegāja pie virtuves galdiņa, aizdedzināja prī- musu un uzlika uz tā prāvu alumīnija katlu ar ūdeni. Pēc tam paņēma otru, krietni mazāku katliņu, izoderēja to ar vati, izklāja ar dvieli un pašā vidū saudzīgi ieguldija olu. Tikai tad atsēdās un sāka pārdomāt, kā tālāk izkārtot šīsdienas darbus. Vēl noteikti jāaizbrauc uz Kazrovu . . .

Kaut ari primuss šņāca briesmīgi, ūdens lielajā katlā ka nesila, ta nesila. Bez pavecā vira pētnieku mājiņā pašreiz vairāk neviena cilvēka nebija. Cēlās vējš. Mājiņa sagriežas tā, ka pa kajītes logu kļuva redzams tuvējais ezera krasts. Jurģis paskatījās pulkstenī. Ūdens sila neiedomājami lēni. Tas bija tik tikko remdens. Bet uz Kazrovas prīkšķēni droši vien jau izšķīlušies. Nedrīkst tos aizlaist bez gredzeniem. Ligzdā numur simt astoņdesmit četri perē prikšķe, kas jau divus gadus izvadījusi pasaulē pēcnācējus ornitologu uzraudzībā. Kartotēkā glabājas ziņas par to, kur un kad dzimusi viņas māte, vecāmāte un pat vecvecmāmiņa, kurās salās viņas perējušas un cik mazuļu no ligzdām izvedušas. Protams, nedrīkst aizlaist pīlēnus bez gredzeniem. Tad par viņiem vairs neko neizdotos noskaidrot, gadiem sekmīgi turpinātie novērojumi izčibētu.

Bet ūdens silst tik lēni, ka šī primusa šņākšana sāk Jurģi kaitināt. Kaut nu kāds pārrastos!

Tā kā ezers pa kajītes logu nebija pārskatāms, Jurģis izgāja uz klāja palūkoties, vai nav manāma tuvumā kāda laiva.

Brauc gan! Odensmājiņai tuvojās Arnis. Lepni un priecīgi pavēstījis, ka Dzedru līča biezokni atradis dumpja ligzdu, viņš tik sparīgi lēca no laivas uz klāja, ka visa mājiņa salīgojās. Virtuvē kaut kas smagi noblīkšķēja.

Jurģis metas pie durvīm. Cauri bronzas iedegumam uz viņa sejas izspiedās bietes sarkanums. Arnis nevilšus sarāvās.

—   Zirgs! — Tas bija vienigais vārds, ko niknais vīrs varēja dabūt pār lūpām. Zināms, lielajam katlam uz mazā prīmusa nebija visai stabila stāvēšana. Un tagad tas gulēja uz grīdas, no kuras cēlās garaiņi.

—   Brauc uz Kazrovu! Simt astoņdesmit ceturtajā jāapgre- dzeno prīkšķēni! Tev gredzeni ir?

—   Ir. Bet.. .

—   Paēdīsi, kad atgriezīsies!

Puisis iekāpa atpakaļ laivā un iegūla airos. Jurģis iesmēla lielajā katlā ūdeni, uzlika uz prīmusa, uzslaucīja grīdu un piegāja pie mazā katliņa. Izņēmis olu, viņš to pielika pie auss, brīdi paklausījās, pūta virsū dvašu, atkal klausījās un tad ievistija atpakaļ mīkstajā ligzda.

Arnis pārradās tikai pašā vakarā. Kajītē uz grīdas viņš pamanīja ar segu pārklātu lielo katlu. Pieliecās, pacēla pārsegu un ieraudzīja, ka siltajā ūdenī peld tāpat sasegts mazāks katliņš. Jurģis sēdēja uz lāviņas un pa logu vēroja virs tālīnā meža vairs tik tikko redzamo saules maliņu. Pēc īsa brīža arī tā pazuda. Tad viņš pagriezās pret Arni un klusu noteica:

—   Piedod!

Nākamā rītā, tikko pierausies kājās, Arnis piegāja pie Jurģa sameistarotā inkubatora. Atsedza un apskatīja olu. Plaisas vēl nebija parādījušās. Tad iemērca pirkstu ūdenī. Tas bija stipri padzisis. Piecēlās arī Jurģis un pārējie viri. Kamēr uz viena prīmusa vārijās tēja, uz otra sila ūdens perinātavai.

Visu dienu ar olu nekādas pārmaiņas nenotika, tikai pašā vakarā pikstieniem olas iekšpusē pievienojās arī klusa grabināšanās. Gaurēns ar knābi sāka dauzīt čaumalu.

Trešās dienas rītā olas čaumala bija ieplaisājusi. Nu ezera mājiņā sprieda, ar ko tādu mazu gaurēnu barot. Pieaugušās gauras ēd zivis. Bet tikko izšķīlies mazulis? Laikam gan derētu kāda maigāka barība. Kukaiņi? Jā. Bet kā tos vairumā savākt? Te būs ko noņemties ….

Kad vakara krēslā pie mājiņas piestāja Arņa laiva, Jurģis iznāca pretī uz klāja un, plati smaidīdams, izvilka no savas azotes mazu, raibu, pīkstošu gaurēnu. Putnaberns bija jau apžu- vis un tagad ar smailo knābīti rauša no pūkām nost zvīņas. Tad nogrozījās uz Jurģa plaukstas, piekļāva galvu smieklīgi sīkajam spārniņam un aizvēra acis.

—   Braukdams pa ezeru, salasīju šādus tādus kukaiņus.

—   Vēl nevajag, — teica Jurģis. — Viņš pirmo reizi ēdīs tikai rit. Un nez vai tās vaboles, Arni, nebūs par cietam.

Engures ezers viscaur ir sekls. Gadu simtos tajā nogulsnējies biezs duņu slānis, kuru sedz zaļš mieturaļģu paklājs.

Jurģis, nolicis sev līdzās bļodu ar ūdeni, tupēja uz klāja un ar aira galu cēla no ezera dibena mieturaļģu vīšķus. Kad viņš tos ar visām dūņām ielika bļodā un papluinīja, kļuva redzams, cik daudz tajos sīku dzīvnieciņu. Vislielākā skaita pa bļodu locījās trisuļodu kāpuri. Jurģis tos zvejoja ārā un lika pudelītē.

Pēc tam no siltās migas tika izņemts gaurēns, lai pirmo reizi to pabarotu. Iesākums bija grūts. Raibulis pats barību neņēma. Kāpurus nācās bāzt knābī ar pinceti — gandrīz vai varmācīgi. Visi ļaudis, kas tobrīd bija uz vietas, sēdēja ap jauno udensmājiņas iemītnieku.

Vai gan ornitologi nebija skatījuši simtiem tādu te putnu bērnu? Ka nu ne! Bet šis bija īpašs gadījums. Par mazuļiem ezerā rūpējas viņu vecāki. Gaurēns bija bārenis.

Ritēja dienas. Gaurēns jau pats veikli satvēra viņam pasniegto barību. Starp cilvēkiem un viņu aprūpējamo uzplauka abpusēji siltas jutas.

Tāds stāvoklis ilgāk vairs nevarēja turpināties — bija taču pēdējais laiks draiskulīgajam udensmājiņas iemitniekam dot vārdu! Un tā nu ir gaužām nopietna padarīšana. Tika izteikti dažādi priekšlikumi. Gan Mikiņš un Tipiņš, gan Kuniberts un Vi- libalds, gan ieteikts pat tik cēls vārds kā Labiaudzinātspeldē- tājputns. Tomēr, ka tas bieži šādās reizes mēdz būt, kad visi vārdi ir pārcilāti, neviens neliekas vienīgais, istais. Un tad ņem un ieliek pašu parastāko.

Par Jāni vai Pēteri gaurēnu nenosauca, bet nosauca par Mer- gusiņu. Vai šis vārds ir tik parasts? Jā — parasts gan. Tas ir tikpat parasts un pliks kā vārds Sunītis sunim vai Kaķītis — kaķim.

Ja jums gadītos nejauši nokļūt ornitologu sabiedrībā, jūs nemaz tik viegli nesaprastu, par ko viņi runā. Tas ir briesmīgs žargons! Strazdus viņi sauc par sturniem, žagatas — par pikām, lijas — par cirkiem. Bet nekā nesaprotama tur nav, viss ir daudz vienkāršāk un neinteresantāk, nekā sakumā varētu likties. Strazdu ģints latīniskais nosaukums ir Sturnus, žagatu — Pica, liju — Circus.

Nu, bet Mergusiņš? Lūk, atminējums: garknābja gaura, latīniski — Mergus serrator.

Lai arī kā, bet putns beidzot ieguva vārdu. Un tagad, ja pusauga gaurēns aizpeldēja no ūdensmājiņas kādu gabalu nost, to varēja pasaukt atpakaļ:

— Mergusiņ! Mergusiņ!

Bet, ja uz klāja malas sēdēja Jurģis, tad Mergusiņš nemaz nebija jāsauc. Tad viņu pat ar dzīšanu nevarētu prom dabūt. Viņš kā tāds šunelis Jurģim visur tekalēja līdzi. Kad Jurģis brauca projām no mājiņas, Mergusiņš viņu pavadīja, peldēdams cieši līdzās laivai. Kad Jurģis atgriezās no ezera, Mergusiņš viņu sagaidīja. Turklāt gaurēnam patika rotaļaties airu sagrieztos ūdens virpuļos, tāpēc airēt vajadzēja ļoti uzmanīgi, lai viņu nejauši nesavainotu.

Taču Mergusiņš sagādāja ne tikai prieku vien. Lai arī kādi panākumi Jurģim bija Mergusiņa audzināšanā, vienu viņš putnam iemācīt nespēja. Mergusiņš savas vajadzības kartoja, kur pagadījās. Visur viņam bija jāstaigā pakaļ ar lupatu . .. Ari pusaudža izskats nebija visai pievilcīgs — spalvu makstis uz putna ķermeņa izskatījās kā rugāji. Mergusiņa pūku tērpu pakāpeniski nomainīja spalvas.

Vasara gāja uz beigām. Ūdensputnu ligzdas aizauga ar zāli un niedrēm. Jaunie putni cēlās spārnos, daudzi jau bija pametuši dzimto ezeru.

Ari Mergusiņš bija izaudzis. Rugaine no viņa nozuda. Gauras tērps ieguva jaunu krāšņumu.

Kad Jurģis devās uz krastu, Mergusiņš peldus vai ari sēdēdams laivā viņu pavadīja. Kad cilvēks iedarbināja motociklu un sāka braukt, gaura vēl pāris simt metru palidoja lidzi, bet tad, apmetuši gaisā loku, atgriezās pie peldošās mājiņas.

Barību Mergusiņš iemanījās iegūt pilnīgi patstāvīgi. Pie mājiņas visu vasaru uzturējās liels vīķu bars — tūkstošiem sīku zivtiņu. Tās šeit pievilināja lieliskā iespēja labi paēst. Vajadzēja tikai iemērkt ūdeni šķīvi vai katlu — vīķes tūlīt bija klāt un saka skrubināt trauka iekšpusi.

Kur bija barība, tur bija vīķes. Bet arī vīķes pašas kļuva par barību. Kur bija vīķes, tur bija asari. Ēnā zem mājiņas pontoniem izdevīgu brīdi uzbrukumam gaidīja prāvs svītroto ūdens- tigeru bars. Tāpat pie pētnieku mājiņās pēc vīķēm bieži lidoja upes zīriņi. Sie slaidsparņi zivtiņas medija, no gaisa strauji metoties ūdeni iekšā. Vīķu te bija tik daudz, ka ari cekuldukuri, veselas dūkuru ģimenes bagātigās barības dēļ pārvarēja bailes no cilvekiem. Agri no rītiem, kad ūdensmājiņā visi vēl gulēja, dūkuri, ķerdam'i zivis, nira cieši gar pontoniem. Un pat tad, ja cilvēki staigāja pa klāju, dūkuri nebaidījās peldēt piecpadsmit, divdesmit metru attālumā no mājiņas.

Saprotams, tādos apstākļos Mergusiņam nebija jāžēlojas par izsalkumu.

Sākumā, kad putnēns vēl bija mazs un bezpalīdzīgs, likās — tas paaugsies un kādu dienu, pamājis sveikas audžuvecākiem, atstas ūdensmājiņu, lai pievienotos saviem ciltsbrāļiem ezerā. Taču šis paredzējums nebija piepildījies. Mergusiņš izauga par lielu gauru, tomēr no putnu pētniekiem šķirties laikam nemaz nedomāja. Vasaru — kas tad te nekait! Bet drīz būs rudens. Un tad vēl ziema . . .

Pienāca augusta otrās sestdienas rīts. Bet augusta otrā sestdiena ezerā ir īpaša diena. Pulksten 17.00 atskanēs pirmie šāvieni. Sajā diena Latvijā atklāj ūdensputnu medibas.

Ornitologi sezonas darbus bija pabeiguši. Tajā rītā visi uzcēlās agri. Ūdensmājiņā valdīja liela rosība. Tika kārtots un kravāts.

Tad divi viri izcēla enkuru, kas pa vasaru bija pamatīgi iegrimis dūņās. Ierūcās motors. Mājiņa nodrebēja un lēni uzņēma gaitu. Sakumā tai sekoja pajucis vīķu bars, bet drīz pavadītāji izklīda.

Putnu pētnieku mājiņai bija priekšā vairaku stundu ilgs ceļš līdz ziemas stāvvietai — Melnajam ragam.

Pa kreisi slīdēja garām krasta mežs, pa labi — plaša, slīkšņaina, krūmiem apaugusi pussala — Grebis. Mājiņa, velkot līdzi virvē piesietu laivu virteni, šķērsoja rezervāta robežu. Sajā ezera daļā putni var justies droši cauru gadu, ari augusta otrajā sestdienā pēc pulksten 17.00. Te patvērumu pēc liktenīgās stundas atrod tūkstošiem piļu no citām ezera malām un vēlāk rudenī — ari caurceļojošas ziemeļnieces.

Mājiņai pašķira ceļu liels brunkakļu bars, mazliet sāņus papeldeja vairāki simti lauču, ceļotājos noraudzījas meža piles un prikšķes, gulbju ģimene. Kaut kur augstu gaisā skanēja kuitalu balsis. Pāri ezeram, garos kaklus saliekuši, lidoja zivju gārņi.

Mergusiņš tupēja uz klāja un vēroja pasauli. Viņš bija uzsācis ceļojumu. Ne uz Holandi vai Angliju, kur ziemu pārlaist no ezera lido viņa sugas brāļi un māsas. Mergusiņš bija izvēlējies citu iespeju — palikt pie cilvēkiem. Bet tas nozīmēja, ka viņam būs jādodas uz Rīgu.

Blakus gaurai sēdēja brūni nodedzis virs saulē izbalējušā kreklā. Sēdēja un domāja par Rīgas dzīvokli, kas nepavisam nelīdzinās ezerā peldošai mājiņai. . .

Pienāca Arnis un apņēmīgi teica:

—   Mums skolā ir dzīvās dabas stūrītis. Labi iekārtots.

—   Ar lielu baseinu, vai ne . . .

Arnis notupās līdzas Jurģim un Mergusiņam.

Vienā no aprīļa pēdējām dienām, kad ezeros kusa ledus, Riga kāds virs iesēdās tramvajā, kas viņu aizveda uz Mežaparku. Jau nez kuro reizi pēdējo mēnešu laikā viņš iegāja pa Zooloģiskā dārza vārtiem.

Nonācis līdz ūdensputnu aplokam, viņš tūlīt pamanīja krāšņu gauru tēviņu, kurš diķa malā pašreiz tūcīja iekšā reņģes. Zoodārzs bija tikko kā atvērts, un apmeklētāji vēl nebija sana- kuši. Virs klusi pasauca:

—   Mergusiņ! Mergusiņ!

Putns izstiepa kaklu un bridi klausījās. Kad cilvēks velreiz viņu sauca, Mergusiņš, pametis rita maltīti, pienāca pie sētas.

—   Kādi tev, Mergusiņ, jaunumi? — Jurģis apvaicājās. Putns par atbildi izbāza cauri stiepju pinumam galvu. Jurģis pakasija tam pakakli un viegli ar pirkstu papliķēja pa smailo knābi.

—   Radās, ka esi te tiri labi iedzīvojies. Izskaties možs un vesels. Tagad es tevi apciemošu retāk. Rit braucu uz Enguri . . . Nu, labs ir, paliec sveiks! Par tevi man mierīgs prāts.

Atgājis kādu gabalu no žoga, Jurģis atskatījās. Mergusiņš gāzelēdamies soļoja atpakaļ pie savām reņģēm.

Ari ši vasara, tapat kā iepriekšējās, putnu pētniekiem ezera aizritēja vienā steiga. Pat nepaspēj aptvert, Jurģis pie sevis reizēm nopukojās, pa kuru laiku ceriņi nozied. Grebi paceļas bērzciemnieku sakrautās siena kaudzes. Niedres zaudē spilgto zaļumu. Un klāt pirmie rudens lieti.

Pa Zooloģiska dārza centrālās alejas slapjo asfaltu soļoja brūni iededzis virs rudens mētelī ar saceltu apkakli. Pie putnu diķa viņš apstajās un vērīgi parskatija piļu un zosu baru. Tad, pagājies pa celiņu, atkal apstājās. Apgāja riņķi visam nožogojumam un taisnā gaitā devās uz dārza parvaldes eku.

Pēc kada laika durvis, pa kurām bija iegājis vīrietis, parādījās vecīgi salīcis stāvs.

Pa dārza celiņu, uz kura krita slapjas, dzeltenas kļavu lapas, drēgna rudens pēcpusdiena aizgāja sirms, vecs vīrs. Neciešami viņam sāpēja kājas. Reimatisms. Ja visu mužu dzivots uz ūdeņiem, no tā nekur neizbēgsi . . .

Ķemme. Ķem-me. Ķemmme!

Sekcijā noskaidrots, ka garknābja gauru, vārda Mergusiņš, kāds Zooloģiskā dārza apmeklētājs šovasar pacienājis ar plastmasas ķemmi.

Valentīna Skudrule

VIENA DIENA

Urā! Sākas mušu ģimenes vēstures jaunie laiki! Šonakt mes gulējam jaunajā dzīvoklī! Kolosāli! Tēvs saka — viss dzivē esot relatīvs. To var attiecināt ari uz mūsu jauno dzīvokli. Mums, protams, tas ir jauns, bet pati maja celta pagajušā gadsimta beigas; augsti griesti, lifta nav, mēs dzīvojam piektajā stāvā. Toties mums ir atsevišķs dzīvoklis — trīs prāvas istabas, viena mazāka, vanna, telefons, siltais ūdens. Tagad mums, puikām, bus pašiem sa\č istaba, pati lielākā dzīvokli, vecākiem sava un vēl viena — tā gan ir caurstaigājama —, kura sagaidīt viesus. Vienkārši ko-lo-sā-li!

Līdz šim dzīvojam visi sešpadsmit kvadrātmetru mazā istabiņā: es, abi mani vecākie brāļi — dvīņi, mamma un tētis. Tagad ir vareni! Skatoties pa logu, Rīga kā uz delnas!

Mamma saka — viņa dzīvokļu rindā iestājusies, kad piedzimuši dvīņi. Pašlaik viņiem rit četrpadsmitais gads, man — desmitais. Vispār viņi ir tādi jocigi dvīņi. Vēl līdz šim tādus neesmu redzējis. Parasti runā un raksta, ka dvīņi ļoti mii viens otru, sarod, viņus grūti atšķirt. Nu, kaut vai slavenie koru diriģenti! Viņi taču bērnibā pat viens otra vieta stundas uzdotos mājas darbus atbildējuši! Nē, ar mūsējiem nekas tāds nekad nevar notikt, jo viņi mūždien strīdas un plešas. Tas man ļoti nepatīk. Kad viņi sāk plēsties, tad viss iet pa gaisu. Parasti tādas reizēs manos kaut kur noslēpties, lai nemaisītos pa kājām. Citādi viņi sauc mani par šķīrējtiesnesi. Mani tētis gan devē par diplomātu, bet tur jau desmit diplomātu nepietiek, lai tiktu skaidrība abu brāļu savstarpējos rēķinos. Labak pazust un nogaidīt, kamēr paši noskaidro attiecības. Ja tadas reizes kaut kas tiek saplēsts, vakarā iet otrs trādirīdi vaļa.

Tētis mums ir stingrs, bet ari labs un taisnīgs. Roka viņam ir smaga v . . Tādas jau laikam ir tās zelta rokas. Mamma saka — musu tētim tādas esot. Viņš strādā par inženieri un ir ļoti gudrs. Kad izaugšu liels, es ari būšu inženieris. Starp citu, visi atzist, ka mēs izskatā esot ļoti lidzigi. Tikai saviem dēliem gan nekad nelikšu pašiem nest siksnu, lai dabūtu pērienu pēc nopelniem. Ko nu tur slēpt, neesmu jau nekāds svētais, un pēc siksnas man jāiet diezgan bieži, jo «esmu kā uzburts», tas ir mammas teiciens, uz dažādām mašīnām, aparātiem, skrūvēm, kloķiem. Tikai žel, ka pēc manas pieskaršanās kā pēc burvja mājienā vienmēr kaut kas salūst vai saplīst: televizors vairs nerada, radio klusē, magnetofonam nokrīt slēdzis. Ak, vai nu visu var uzskaitīt! Bet jācieš ir, un visbiežāk cieš mīkstākā vieta . . . Vecākie brāļi, ja viņiem tiek ar siksnu, neizdod ne skaņas, bet es esmu izstrādājis citu paņemienu. Siksna karājas virtuvē uz naglas. Parasti mamma saimnieko virtuvē. Jau ejot uz virtuvi, es saku izdot klusus pīkstienus, kas virtuvē kļūst arvien skaļaki. Gluži raudas jau nu tās nav, bet kaut kas līdzīgs suņa smilkstēšanai. Mamma, protams, kļūst uzmanīga un, neskatoties uz nevaļu, apjautājas, kas man kaiš. Es neatbildu, turpinu smilkstēt, meklēju ķebli un kāpju pēc siksnas. Tad viņai, protams, viss skaidrs. Musu mammai ir ļoti miksta sirds, un viņa mus visus tik ļoti, nu ļoti mīl . . . Mani viņas milestība reizēm ir paglābusi. Tētis gan tādās reizēs kļūst dusmīgs uz mammu. Saka, lai nemaisoties viņa audzinašanas sistēma un viņam, vīrietim, gan labāk esot zināms, kā zēni jāaudzina par vīriem, neka viņai, sieviešu cilvēkam. Starp citu, mūsu ģimenes vīriešiem visiem ļoti patīk — un man it sevišķi — Raimonda Paula dziesma « … jo sievietem nav lemts izprast vīrieša dabu». Bet vispār teorētiski jau es piekritu tēva audzināšanas metodei, tikai žēl, ka tās praktiskā pielietošana jāizjūt pašam uz savas ādas. Kaut gan tagad, kopš es uzvarēju pedejā sarīkojumu deju konkursa «e» klasē, mums ar mammu ir liels trumpis rokā. Jau tagad esmu tikpat kā mākslinieks. Muzikants vingrina pirkstus, dziedātājs balsi, bet man jāvingrina augums. Kāda gan var but auguma vingrināšana, ja tev sap dibens un tu godīgi pagriezties nevari? Bet tētis jau nebūtu tētis, ja viņš neatrastu izeju arī no šādas situācijās. Ja esmu nogrēkojies pirms iešanas uz mēģinājumu, viņš siksnu nomaina pret salauztās lietas saremon- tēšanu. Vienu reizi nokukoju visu nakti pie apklusušās «Spīdolas» kastes. Kā par brinumu, rīta pusē tā sāka skanēt.

Un ar tām sarīkojumu dejām arī bija joki. Es dejoju trešo gadu, un man loti patīk. Bet sākuma, kad mamma aizveda uz nodarbībam, bija tīrā nelaime.

Mūsu ģimenē ir pieņemts, ka katram bez kārtējiem pienākumiem ir kāda blakus nodarbošanas — savs «hobijs». Man un mammai — dejas, jo viņa cītīgi seko maniem treniņiem. Tētim šo blakus pienākumu ir bez gala — sakot ar dzīvokļa remontu un beidzot ar sarežģītām aparātu konstrukcijām. Māris Mazais, kas ir par piecām minūtēm vecāks par brāli Aletu, jau ceturto gadu trenējas paukošanā. Māris Mazais? Jā, pie mums, ta- pat kā pie ķeizariem, ir Māris Mazais un Māris Lielais. Māris Lielais — mans tētis. Brālim tāds vārds dots tētim par godu, un, lai viņus nesajauktu, vienu sauc par lielo, otru — par mazo. Es gan brāli biežāk saucu par Marēnu. Esmu nosaukts vectēva vārda — par Pēteri, bet Aleta vārdam pavisam jocīga vēsture. Kad māmiņa gaidījusi bērniņu, viņa un tētis nosprieduši — ja būs puisītis, sauks par Mārīti, ja meitiņa — par Aletu. Mamma agrā jaunībā lasījusi kādu romānu. Varones vārds bijis Aleta. Tad, kad uzradušies dvīņi, viņi lielos uztraukumos pavisam apjukuši. Nav bijis laika daudz gudrot. Pats Alets par savu vārdu gan īpaši priecīgs nav. Mans un Mārēna vārds ir iespiests kalendārā, mums svin vārda dienas, bet Aletam — nekā. Mēs gan viņu apsveicam 22. septembrī kopā ar tēti un Mārēnu, tomēr tas nav tas. Un tad vēl: es izpētīju, ka, vardu «Alets» no otra gala lasot, iznāk «Stela», bet Stella tulkojuma nozimē — zvaigzne. Kad mēs ar Māri Mazo gribam Aletam par kaut ko sariebt vai viņu sakaitināt, saucam par «astes zvaigzni», par «pakaļzvaigzni» vai «zvaigzni no otrā gala». Glīti tas nav, bet tā nu mēs viņu āzējam. Alets ir ļoti straujš un ātr- sirdigs, viegli aizvainojams. Dusmās viņš top neaprēķināms, un labāk jau būtu likt viņu mierā un nekaitināt, bet — ko lai dara — reizēm ir ta, it kā kāds raustītu aiz mēles, un vārdi paši izripo no mutes.

Ari skolā neapvaldīta rakstura dēļ viņam daudz jācieš. Kadu dienu — atceros — Alets atnāk no skolas tik saguris, it ka viņā kaut kas butu salūzis, it kā apdzisis. Atguļas uz divana un pagriežas pret sienu. Jūtu, kaut kas nav, kā vajag, bet Alets klusē. Vakara pārnāk māte. Pačukstu viņai — Alets laikam slims. Viņš guļ un nerunā.

Mamma paņem termometru un iet karstumu mērīt, bet Alets — var redzēt, ka viņš ļoti saņemas, — pieceļas sēdus un saka:

—   Mamm, mani izslēgs no skolas.

Mammai termometrs izslīd no rokas, labi, ka uz divana un nesaplist.

Rokas dreb.

—   Kāpēc?

—   Es uzgāzu grīdas mazgājamo spaini ar netīro ūdeni Jurim uz galvas.

—   Kur?

—   Skola.

—   Kāpēc?

Aizsmakušā balsi, saraustīti, reizēm pārvārot elsas, Alets stāsta:

—   Šodien mums skolā pusdienās bija vārītas olas. Mēs jau nezinājām, ka olas nav līdz galam izvārītas. Juris sviež ar olu man, trāpa uz piedurknes, bet man jaunais uzvalks mugura .. . Tu teici, ka jaglabā … Es viņam pretī un trapu pa galvu . . . Nakamajā starpbrīdī viņš pienāk man klāt un iespļauj sejā . . . Tad es neizturēju. Tantiņa mazgāja logu. Paķeru spaini un uzgāzu viņam virsu . . . Mani aizveda pie direktores . . . Tev jāiet uz skolu . . . Mani izslēgs . . .

Tas ir briesmīgi — uzgāzt netīru ūdeni cilvēkam uz galvas, bet vel pretigāk, kad tev iespļauj seja … Es pilnīgi saprotu Aletu, bet līdzēt nevaru..Man pat nelabums sakāpj kakla. Kā var iespļaut seja?

Aletu no skolas neizslēdza, bet savaldīties viņam vajag. Ļoti vajag valdīties. Viņš pats ari to saprot. Tagad, kad Alets ar mums vairs nemaz netiek gala, viņš paņem riteni un brauc trenēties. Viņa «hobijs» — riteņbraukšana, bet man ar «hobiju», tas ir, ar dejošanu, sākuma nemaz neveicās. Deju skolotājs salika kopa ar tādu knīpu, kādu vel mūža neesmu redzējis. Viņa bija tik valdonīga un izlutināta! Visam vajadzēja but ta, ka viņa grib! Skaidrs, ka nekāda zvaigzne tajā laika nebiju, pat «pa- kaļzvaigzne» ne, tomēr centos, tikai retu reizi uzminu uz kājas. Bet ko viņa? Viņa mani stumdīja un grūstīja, ja es viņai nepa- kļavos, knieba!

Viņas sīkie pirkstiņi bija tik dzelžaini, ka saņēma mani ka knaiblēs, kaut vai raudi. Kad mājas vakarā es novilku kreklu, vienmēr biju saknaibīts vienos zilumos. Mamma ļoti pārdzīvoja manas neveiksmes, jo es tajās reizes, kad mums vajadzēja sevi paradīt publikai, knīpai atspēlējos. Viņa bija ne tikai kniebeliga, bet ari iedomīga un godkārīgā. Es neļāvu sevi izrīkot, jo deju laukuma taču vaditājs un noteicējs ir virietis. Ta mes stāvējām viens otram preti ka āzis ar kazu un badījamies. Citi «izdejoja» laureātu titulus, mes pa to laiku kārtojam savus rēķinus. Pēc tam sekoja asaru plūdi, mani tas neskāra, man nebija žēl. Protams, vakarā tētis lasīja lekciju par vīrieša stāju un bruņ- nieciskumu, par* to, ka sievietei, šajā reize meitenei, visur un vienmēr ir taisnība, ja ari nav, to nedrīkst skaļi izpaust un izradīt. Jā, viegli viņam runāt, viņš jau nebija vienos zilumos saknaibīts. Otrajā gadā man bija cita meitene. Viņa man ļoti patika, bet es nepatiku viņas mammai, jo mēs konkursos nemā- cejām aizdejot līdz finālam. Meiteni «atdeva» citam zēnam. Manam lepnumam tas bija smags trieciens, bet es, kā tētis saka, saņēmu sevi rokās un visiem pierādīju, ka nemaz neesmu zeme metams, ari es varu ko sasniegt, ja labi gribu. Un ta nu mēs kopā ar Agritu — viņa ir mana trešā partnere — pēdēja deju konkursā ieguvām pirmo vietu!

Šodien ir sestdiena, man ar brāļiem vajadzēja būt skolā, bet par godu «lielajai tautas staigašanai», tas ir, pāriešanai uz citu dzīvokli, vecāki mums atļāva atpūsties un sakārtot savas lietas. Mums ir katram sava skola. Teva nopelns. Viņš uzskata, ka Rīga ir pietiekami daudz skolu, lai mēs varētu izvēlēties sev piemerotāko un ar savu labo slavu vai neslavu neietekmētu brāļu skolas gaitas. Man gan labāk patiktu, ja mana skolā ietu ari abi dvīņi. Tad gan klase butu bijašana pret mani! Kurš prātīgs puika uzsāks strīdu ar cilvēku, kam ir lieli brāļi — un vēl divi?

Jauna dzīvokļa labumi un sliktumi sak paradities uzreiz. Izrādās, ūdens nav! Ne silta, ne aukst^! Tētis visu lietpratīgi apskata un sola uzstādīt boileru — ūdens uzkrājēju. Tad nebūsim pakļauti ta kaprīzēm, bet tagad mes, vīrieši, ņemam traukus un ejam pie kaimiņiem ūdeni «lienēt». Kaimiņiem divi mazi medību takšeļi rej ka negudri. Laikam sajūt Pika smaku. Pīks — tas ir musu lielais, melnais runcis, melnā pantera, kas klāusa tikai tētim, bet kura aprūpe uzdota Marēnam. Runcis jau citu neko neēd ka tikai svaigu zivi un siltu pienu — ievērojiet! — siltu pienu! Dusmas uznāk — šitādam milzenim katru reizi sildīt pienu, kad tam sagribas est, bet ko darīsi? Jasilda! Ja ne, Pīks ļoti labi ievēro nedraugu un driz vien tā lietās atstāj savu . . . Bet citādi viņš ir musu mīlulis, bez tajn — vecajā dzīvokli bija peles. Un vēl. Pīks ir saimnieks māja. Viņš visus pavada līdz durvīm un sagaida. Ja vakarā kāda nav mājās, Piks tup pie durvīm un gaida, kamēr kavētājs ieradisies. Kad visa ģimene kopa, Pīks mierīgi aizslāj uz istabu skatīties televizoru. Gulēt ari neiet, kamēr visi nav savās gultās. Parasti Pikām nepatikšanas sagada mamma. Citi jau guļ, bet mamma pa virtuvi raujas melnās miesās: mazga, vāra, gludina, lāpa. Piks līdz divpadsmitiem pusnakti to pārdzīvo mierīgi. Jā, interesanti gan! Kā Piks var zināt, ka pulkstenis ir tieši divpadsmit? Kaķi taču pulksteni ne- pazist? Vispār Pīks ir viens kolosāls runcis! Pec pulksten divpadsmitiem Piks sāk klanīties, it kā gribētu rādīt, ka viņam nak miegs. Klanīšanās mijas ar ņaudieniem. Savu teātri runcis spēlē tik ilgi, kamēr mammai apnīk, viņa vairs nevar izturēt un arī aiziet gulēt. Tad Pīks iekārtojas savā kaktā uz naktsguļu.

Visvairāk Pīks baidās no tēva, bet vismīļākais viņam ir Mā- rēns. Reiz, kad Mārēns bija slims ar augstu temperatūru, Piks trīs dienas neatgāja no yiņa gultas. Ne ēda, ne dzēra, ne gulēja. No liela noguruma tikai grīļojās. Un tikai tad, kad Marēnam temperatūra nokritās, Piks atkal kļuva normāls kaķis. Tads, luk, ir musu Piks!

Kaimiņi stāsta, ka mūsu nākamās viesistabas ārējās sienas nolējumam nav gadījuma raksturs. Jau piecus gadus namu par- valdes amatnieki labo jumtu, bet tas ka tek, tā tek . . . Kāpjot augša pa kāpnēm, redzu, ka tēva pleci sagumuši un pats viņš tāds domīgs. Ka nu ne! Tētim vēl viena problēma jāatrisina . . .

Degunā iesitas pankūku smarža. Kas tad mammai šodien lēcies? Šodien taču nav svetdiena? Un pankūku cepšana ir musu ģimenes viriešu darbs! Ari es maku pankuku uzsviest gaisa, apgriezt un saķert panna! Pankūkas mes cepam katru svetdienu, bet mammai pa to laiku jāguļ un jāgaida, kamēr saklājam brokastu galdu. Tā mēs viņu lutinām, un man liekas, ka tas viņai ļoti patik. Ja, dzīvokļu maiņa izjaukusi visu musu kārtību.

Tagad sakas iekārtošanās jaunajā dzivoklī. Mēs, puikas, savu istabu ar mēbelēm sadalām četrās daļās. Katram savs kakts, bet ceturtajā uz paliktņiem stāvēs divriteņi. Par riteņbraucēju trenējas tikai Alets — viņam ir ists sacīkšu divritenis, man ar Marenu ir pusaudžu velosipēdi. Turpat novietojam ari detaļu kasti un visādus uzgriežņus, knaibles, stangas. Atklāti sakot, man velosipēdu remontēšana ne visai patīk un parasti cēlsirdīgi atļauju to izdarīt Aletam. Tēvs tādās reizes rajas un sola atņemt divriteni, bet pagaidām tas vēl pieder man.

Skatos, ar kadu gādību un uzmanību Marēns nes savu ak- variju. Viņš novieto to blakus elektrības kontaktam, ierīko apgaismošanu, gaisa cirkulāciju. Tētis Mārēnam palidz, es sēžu uz sava divana, šūpoju kajas, un abi ar Piku dziļdomīgi klusējam. Nu, ko tur daudz muti dzisināt! Labi, ka mana zivju kaste, mantas vedot, saplīsa. Vismaz ar godu esmu izķepurojies no vienas baigi nepatīkamas padarīšanas. Lieta tāda, ka sajūsminājos par Ma- rena spējām un panākumiem zivju audzēšanā . . . Viņam tiešām ir skaists akvārijs. Tas izveidots pēc visiem likumiem. Taja ir gan akmeņi, grants, gliemežvāki, ūdensaugi, gan dažādas zivis. Katru svētdienu Mārēns brauc uz Ciekurkalna tirgu pec barības. Vispār Marēnam nepatīk lasīt grāmatas, viņš labāk darbojas, bet, ja pagadās kads raksts vai gramata par zivju kopšanu un audzēšanu vai akvārija ierīkošanu, viņš lasis tik ilgi, kamēr izlasīs, un vienalga, vai tas rakstīts latviešu, krievu vai vācu valoda. Apkrausies ar vārdnīcām — un izlasīs! Tads ir Māris Mazais!

Sākumā Piks mēģināja Mārenam palidzet. Ar ķepu revideja zivis akvārijā, regulēja satiksmi un nogaršoja udensaugus. Zivju garšošana beidzās bēdigi. Tris dienas Piku nelaida dzīvokli un baroja tikai pie durvīm. No tas reizes runcis izliekas, ka akvārijs viņu gaužām maz interesē . . .

Jā, tā nu es ari, sajūsminājies par Mār-a Mazā akvariju, nolēmu ķerties pie akvārija ierīkošanas. Vecamtēvam toreiz bija dzimšanas diena. Viņš ar vecomammu dzīvo Olainē, mēs bijām aizbraukuši apsveikt. Ja jūs zinātu, cik man ir labs vecaistēvs! Viņš ir mans labākais draugs uz pasaules! Ari Jāņonkulis ir labs draugs, bet toreiz pie tās «akciju sabiedrības dibināšanas» klāt bija vecaistēvs.

Saku: — Vecotēv, gribu akvāriju, bet man nav naudas.

Vecaistēvs padomāja, padomaja un ieteica «dibināt akciju sabiedrību». Sapratu, ka man tas ir izdevīgi. Katram akciju sabiedrības biedram bija jādod zināma naudas summa akvarija pirkšanai. Tētis pieteicās palļdzēt ierīkot. Tikai bija viens noteikums: tad, kad akvārijā savairosies zivtiņas, tās bus jānes uz zooveikalu pārdot un nauda pamazām jaatdod.

Vispār ar akvāriju baigi iekritu. Vai tad es varēju iedomāties, ka tas prasis tik daudz darba un rupju? Man entuziasma pietika divām nedēļām — līdz pirmajai akvārija tīrīšanai. Tad man palīdzēja Marēns. Domāju, ka viņš arī turpmāk palīdzēs. Pareizak sakot, domāju, ka viņš rūpesies gan par savu, gan par manu akvariju, bet rūgti maldījos. Mārens vairs nepakustināja ne pirkstu mana akvārija labā. Teica, ka padomus došot, bet lai strādājot pats. Pēc dabas esmu diezgan paslinks, tas nu man gribot negribot jāatzist. .. Paldies Pikām! Tas palīdzēja man tikt vajā no lielajām zivīm, mazās tāpat aizgāja bojā … Un tad man ienaca prātā spīdoša ideja! Kadā vasaras vakara skatos: mans akvārijs mudžēt mudž ar odiem! Vai tā nav laba barība zivīm? Ielasīju odus celofāna maisiņā, uzlīmēju uzrakstu: «Augstākā labuma barība zivīm» un gaidīju Mārēnu. Bet . . . Nu, ko tur! . . . Komerclietās es vienmēr bankrotēju. Nakti mes visi kāvāmies ar odiem, un mamma no rīta pavēlēja izvākt to smirdoņu no istabas. Tas smirdoņa bija . .. mans akvārijs. Labi, ka ar to tagad cauri un es saviem «akciju sabiedrības» biedriem varu godīgi paziņot, ka akvarijs pārceļoties saplīsis, sabiedrība likvidēta un pasākumā ieguldito naudu atpakaļ saņemt nav iespējams. Visgrūtāk man to būs izskaidrot Valīntantei. Alets, kad bija maziņš, tā iesauca Valijas tanti, un tā mēs viņu tagad saucam visi. Valīntante citādi ir gudra sieva, tikai viņai. .. nu, tā do- mašana ir tāda lēnāka, tāpēc man patīk uzdot āķīgus jautājumus. Jautājumus gan es pats neizgudroju. Tos man parasti uzdod tētis, bet tas jau nav svarīgi. Tā es viņai jautaju: — Valīntante, pa šoseju brauc zils, mazs, moskvičs. Cik mašīnas brauc pa šoseju?

Viņa, ilgi nedomadama, sper vaļā: — Viena!

Nu man ir lieli smiekli.

—   Nekā, — saku, — brauc trīs mašīnas: zils, mazs un moskvičs.

—   Jā? — viņa brīnās. — Bet es domāju, ka zils, mazs moskvičs!

Ir jau pusdienlaiks, un saule sāk spīdēt musu dzīvokļa logos. Vasarā te laikam būs ļoti karsti. Atveru logu un skatos — abpus logam ir paplata karnīze. Tas jaatceras. Mums skolā viens puika, spītējot skolotājai, bija izrāpies pa logu un stāvēja uz karnīzes. Puikam nekas, bet skolotāju aizveda uz slimnīcu.

Man ši doma neiziet no prāta. Tiklīdz vecāki aiziet uz veikalu iepirkties un sagādāt produktus nākamās nedēļas vajadzībām . . . musu ģimenē, tapat ka ārzemēs, produktus iepērk nedēļas beigās visai nākamajai nedēļai. Tiklīdz vecāki pa durvīm ara, tā abi dvīņi atkal plūcas. Jāizslauka istaba, bet viņiem, luk, neesot dežūra! Mēs dzīvokli tīrām pēc grafika: pirmdien, otrdien — Alets, trešdien, ceturtdien — Mārēns, piektdien, sestdien — es. Svētdienās visus nedēļas netīrumus aizvāc mamma. Kamēr brāļi dala taisnību, es klusītēm pakāpjos uz palodzes un izlienu pa logu. Nu vienreizeji kolosāla sajuta! Jūtos kā Pēterbaznīcas gailis! Man apakšā visa Rīga! Labi gan, ka mēs dzīvojam piektajā stāva! Kur vēl tādu skatu var redzēt? Un par velti! Kamēr es sajūsma staipu kaklu, dzirdu — kaut kur apakša ellīgi lamajas. Beidzot aptveru, ka šīs lamas ir tēmētas manai personai. Drukna sieva oranžā uzsvārcī, nostājusies pretējā nama durvis, vicina nan ar slotu. Neko darīt. Lienu atpakaļ istabā. Brāļi nemaz nav pamanījuši manu prombūtni, tikai Piks nelabi ieņaudas, mani ieraudzījis. Viņam mana odiseja laikam nepatik. Un drīz vien seko turpinājums. . . Mamma ieskrien dzīvokli balta ka burtnīcas lapa, tētim tāda seja, ka labāk zemē ielīst nekā viņam ceļā gadīties …

Es esmu pirmais, kas jaunajā dzīvokli dabū siksnu … Ta nu jaunais dzīvoklis ir iesvētīts . . . Bet mammai sirdslēkme .. . Mammas gan žēl. Nu, ko lai dara, ka tiem sieviešiem tik vāji nervi? Zēl, ka mamma nav kosmonaute, tad viņa nemaz neuztrauktos . . . Vecajā dzīvokli kaimiņi runāja, ka tētis musu deļ esot kļuvis sirms, bet mammu varot cauri adatas acij izvilkt.. . Tas nu, protams, ir pārspīlēts. Tāda adata vēl pasaulē nav izgudrota, bet vispār tieva viņa ir gan . . .

Ak, dūša man papēžos un nemaz vairs nav prieka par jauno dzīvokli. Galva pazib ķecerīga doma: varbūt tiešām pazust no mājām, kā to ir iecerējuši izdarīt deju skolotāju mazais dēlēns Artis ar savu sola biedru? Lieta tāda, ka maniem deju skolotājiem ir divi bērniņi: divgadīga Betija, kuru visi sauc par Beciņu, un sešgadīgais Artis, kas šogad iet sagatavošanas klasē. Skolotāji diezgan bieži ņem bērnus līdzi uz nodarbībām, un es esmu Arta draugs. Nesen saņēmu no deju skolotājas slepenu uzdevumu. Viņi mājās ievērojuši, ka regulāri pazūd produkti: sviests, cukurs, maize. Tie atrasti noglabāti mugursoma. Tagad man jāuzzina, kādai vajadzībai Artis krāj produktus. Es jau to zinu. Mums pat ir noslēgta slepena savienība, un es esmu iecelts par komandieri. Savienība saucas «Polārzvaigzne», un musu mērķis ir apgūt ziemeļus. Ziemeļos ir vērtīgi izrakteņi. Mēs ņemsim līdzi lāpstas, maisus un, kad beigsies mācības, dosimies ceļā . . . Iegūtos dārgumus pārvedīsim mājās un uzdāvināsim vecākiem.

Bet tagad sakiet man pavisam atklāti — vai es, Arta draugs, un «Polārzvaigznes» komandieris, drīkstu nodot savu draugu? Vai es drīkstu nodot? Vai tas ir godīgi — uzzināt drauga noslēpumu un to izklāstīt visai pasaulei? Lielie jau dikti gudri. . .

— Ej un izliecies, un uzzini, un pasaki . . .

No vienas puses, es saprotu — Artis ar savu biedru vēl ir pārāk mazi, lai uzsāktu nopietnu ceļojumu. Labākajā gadijumā tur «čiks» vien sanāktu, bet no otras puses . . . Jūtos tik slikti, cik vien slikti var justies cilvēks ar netīru sirdsapziņu. Mazie man uzticas, bet es viņus piešmaucu. Kā tad ir ar to bruņnie- ciskumu? Kurā gadījumā es esmu bruņinieks, kurā ne? Eh, ka vajadzētu parunāt ar teti, bet viņš vēl ir dusmīgs! Varbūt piezvanīt Jaņonkulim vai vecamtevam? Sis jautajums rit noteikti janoskaidro, bet tagad . . . tagad jāiet mammu apmīļot. Kaut tikai viņa nesaslimtu!

Uz pirkstgaliem ieeju mammas istaba. Viņa guļ uz dīvāna, acis ciet, bet seja vairs nav tik bala. Ar abam rokam noglāstu viņas pieri un matus. Klusa balsi dziedu:

Tā, luk, runci mes Iestādījām dobīte, Bet, lai puķe augtu skaista, Ta mazdrusciņ jaaplaista.

Mamma atver acis un sak smieties. Viņa pieglauž manu galvu savam krūtīm. Jutu zaļu īpatnējo smaku.

—   Cipu, Cipu . . . tev man jādod vīrieša godavards, ka nekad vairs nekāpsi p^ logu.

—   Māmiņ, es tev dodu vīrieša goda vardu, ka vairs nekad nekāpšu. Mes abi ar Piku vairs nekad nekāpsim ara pa logu.

Piks to izmeginaja vecaja dzīvokli, izkrita pa logu no treša stava uz ielas. Labi, ka uz ietves. Toreiz Piks vel bija mazs un loti ziņkārīgs. Mamma, skrienot leja pa kapnem, pazaudēja čības. Ta viņa izskrēja basam kajam uz ielas. Skatas — Pika nav! Bet šis, kukumu uzmetis, tup vārtu rumē, pats tads ka izbrīnīts, ka sabijies. No tas reizes Piks nekad uz palodzes nav kāpis . . .

Noglāstu māmiņās pirkstus. Tie ir tievi un slaidi ka pianistei. Māmiņa veikli raksta uz mašīnas. No lielas rakstīšanas un citiem darbiem viņai bieži tirpst rokas. Tētis saka — mums, četriem vīriešiem, māmiņa jasaudze, bet. . . ticiet man, viņai nav ar mums viegli . . .

—   Māmiņ, es tev palīdzēšu kartupeļus mizot, — piesakos.

Ta ir liela uzupurēšanās, jo kartupeļus mizot man šausmīgi

nepatīk. Un traukus mazgāt ari . . .

Ieejam otrā istabā. Tētis ir noregulejis televizoru, un pašreiz ekrāna dzied Aija Kukule. Viņš pasauc dviņus. Brāļi nav divreiz skubināmi. Aija Kukule ir mūsu ģimenes iemīļotāka estrādes dziedātājā. Sēžam visi rindiņā uz dīvāna un ļaujam, lai viņa mus apbur ar savu balsi un izskatu. Es pilnīgi piekritu Aleta domām, kurš gudri uzskata, ka viņa ir visšarmantāka latviešu estrādes dziedātāja. Jā, visšar-man-ta-kā. Ja kādreiz precēšos, ņemšu tadu sievu ka viņa. Esmu gaišmatis, ūn manai sievai jabut tumšmatei.

Dziesma izskan, un es ar mammu eju uz virtuvi gatavot pusdienas. Kartupeļi šodien nav jāmizo. Ēdīsim to, ko var atri pagatavot, jo tētis ar mammu vel grib aiziet uz veco dzīvokli.

Krānos sāk tecēt ūdens. Kamēr vecāki bus prom, mums, puikam, janovannojas . . . Mamma noliek tīru veļu un peldpalagus. Pec parvākšanās darbiem ļoti gribas palīst zem silta ūdens un kārtīgi nomazgaties.

Musu ģimenē ir nerakstīts likums — ja vecāku nav majas, visiem jāklausa Mārēns, jo viņš ir piecas minūtes vecāks par Aletu. Ja Mārēna nav mājās, noteicējs ir Alets, ja abu dvīņu nav majas, par visu atbildu es.

Pirmais iet mazgāties Mārēns. Vannasistaba mums liela, balti fllzēta, tikai — kopā ar tualetes podu. Kamēr Mārēns zem dušas mazgajas, es sēžu uz poda un skatos. Man patīk vērot Marēna kustības — mierīgas, nosvērtas. Viņš no mums trijiem ir viskārtīgākais. Viņa lietas un drēbes vienmēr kartigi noliktas, bet mierīgs Marēns izskatas, tikai pavirši paskatoties. Treniņos viņš izkopis zibenīgu reakciju. Labi, ka Mārēns to izmanto tikai aizstāvoties. Vispār Mārenam vajadzēja but meitenei. Viņam patīk saimniekot, un man patīk, ka viņš aprūpē. Ziemā uzmana, lai man būtu sausi cimdi un siltas kajas, bet vasarā — lai saulē neparkarstu vai neielienu pārāk dziļi ūdeni.

Alets jau dauzās aiz durvīm. Marēns beidz mazgaties, un mēs atstajam vannasistabu Aleta ziņā. Viņš uz vannu dodas pilna apbruņojuma: peldpleznas kājas, uz acīm akvalangista brilles. To visu viņam ziema atnesa Salatētis, tagad viņš grib izmēģināt.

Kamēr vannā tek ūdens, grozos pa virtuvi, palīdzu Mārenam sagatavoties vakariņām, iepildu tējkannā ūdeni, uzlieku tējas traukus. Ēdīsim tad, kad atnāks vecāki. Ēst gan mes ēdam daudz.

Ka vilki. Mammai ir ko galvu lauzīt, lai mus pabarotu. Reiz, es atceros, mums negaršoja izvārītā zupa un mēs needam. Tad mamma sāka raudāt, paķēra katlu un izgaza visu zupu tualete. Todien mēs palikam neēduši, bet pec tam vairs nav bijis gadījuma, ka mums ēdiens negaršotu.

Virtuve uz palodzes stāv cigarešu paciņa. To ir aizmirsis kāds no vakardienas palīgiem.

—   Mari, re, kur cigaretes! — Es paņemu paciņu.

—   Lai stāv! — Mārēns vienaldzīgi nosaka.

—   Derētu pamēģinat.

—   Lāpsta, tu! Berniem nav brīv smēķēt.

—   Nu, bet ja tikai mazdrusciņ? Tikai pameģinat? . . . Ka var dumus izpūst pa degunu? . . .

—   Sportisti nedrīkst smēķēt, — Mārēns cieti nosaka. Ko ar tadu runāt! Eju pie Aleta. Alets kā ronis plunčājas pa ūdeni.

—   Alet, man ir cigaretes!

Aletam divreiz nav jasaka.

—   Dod šurp! — viņš noņem acenes. — Tev sērkociņi ir?

—   Nav.

—   Tad jau nevar, — Alets pliks sež vanna un ieliek cigareti mute.

—   Uguni vajag!

—   Tūlīt! — īeskrienu virtuvē. Tur pie gāzes plīts stāv elektriskās šķiltavas. Tām ir garš elektrības pievads, un es šķiltavas aizvelku līdz vannasistabai.

—   Tūlīt es tev piepīpēšu . . .

Jau liecos ar šķiltavam pie ūdens, te zibenīgs sitiens pa roku, un šķiltavas ielido kaktā.

—   Dullie! Dzīvot apnicis, vai? — Tik dusmīgu Marēnu vēl neesmu redzējis.

—   Nu ko tu ārdies? — Es griežu krūtis pretī.

—   Pajokot nevarēs. Mes jau nepīpēsim, tikai pameģinasim.

—   Vai tu, sīkais, vispār kaut ko sajēdz no elektrības? — Māris kliedz nelabā balsi. — Un tu, akvalangisti — Tas zīmējas uz Aletu.

—   Amurgalva! Vai tu fiziku nemaz neesi mācījies? Vai tu nezini, ko ūdens dara ar elektrību?

Man mute vaļā, blenžu uz Aletu, Alets — uz mani.

—   Ko tu gribi, lai Alets aiziet pie tēviem?

To viņš saka man, bet Aletam:

—   Taisies, ka tiec ārā no vannas! Pietiek tev te šļakstināties!

Māris paceļ šķiltavas un velk vadu atpakaļ uz virtuvi. Durvis

vēl atgriežas.

—   Ģērbies nost, sīkais, un ej mazgāties!

Citreiz par šo «sīko» gan Mārim sariebtu, bet tagad paklausīgi velku bikses nost un pie sevis domāju:

«Cik labi, ka man ir tads brālis, kas zina fiziku!»

Alets pieliecies peta melnās pleznas. Garamejot — nezin no kurienes tads mīļums uzradies — noglāstu Aleta izspurušo cekulu. Aletam mati ir nepaklausīgi, cieti. Viņš daudz nopūlas, lai saķemmētu tos kaut kādā frizūrā, bet tie nestāv. Mārēnam gan ir mīksti. Viņš nēsā matus izšķirtus celiņā, atķemmetus atpakaļ, bet es ar saviem matiem varu lielīties. Man tie ir gaiši un viļņaini. Līdz skolas laikam mamma man matus audzēja līdz pleciem. Trolejbusā visi sauca par meiteni, lai gan bija bikses kājās.

Mārēns palīdz nomazgāties. Saziepē galvu un pabāž zem dušas. Mute un acis pielīst ziepju putām. Kamēr es ristos, ari mugura noberzta. Citureiz būtu sācis ķīvēties par to, kam vannasistaba jāuzslauka. Galu galā Alets bija tas, kas pielēja grīdu ar savu akvalangu, bet šoreiz uzslauku pats. Dzirdu, ka vecāki ir atgriezušies, tad labāk necelt traci. Vel jau nevar zināt, ko tas Mārēns domā, ka nepasaka tētim par smēķēšanu . . .

Sēžam visi virtuvē un ēdam pirmās vakariņas jaunajā dzīvoklī. Krūzēs smaržo gaiļpiesišu tēja. Māmiņa sasildījusi cepeškrāsni bulciņas. Ari tās smaržo. Un mes visi esam kopā. Man ir tik labi, tik labi . . .

—   Cipu, tu novelsies no krēsla. — Kā pa sapņiem dzirdu matēs balsi.

—   Nāc, ejam gulēt. Šovakar es tev palīdzēšu saklat gultu.

—   Mana miļā, laba māmuht. . .

Pieķeros viņas rokai, un, kā senāk, viņa ved mani uz čučumuižu. Cik labi reizēm būt mazam!

LITERĀRĀS PASAKAS

.

Mirdza Kļava

GADĪJUMS AR ŪDENS PILI

Ūdens pile netīšām nopilēja uz galda un tūliņ briesmīgi pārbijās: viņu taču gribēs aizslaucit. Jabeg! Bet pati zinaja, ka viņai nav kāju un nav ari māju. Pile žēli lūdzas piena krūzei, lai taču paglābjot.

—   Es neka nezinu, paprasi plīts liesmai, varbūt ta tev palīdzes, — krūze viltīgi pasmīnēja.

Bet degoša malkas pagale no plīts mutes dvesa atbaidoši carstu dvašu un šņaca:

—   Neviens tevi nežēlos, bus jālien traukulupatiņa.

Un tā patiešām notika, tikai visiem par lielu brīnumu ūdens pile ar trauku lupatiņu sadraudzējas un vel šodien doma, ka beidzot ir atradusi savu īsto vietu.

AKMENS CEĻA MALĀ

Ce|a mala no neatminamiem laikiem gulēja peleks akmens. Garamgajeji tam nepievērsa uzmanību, un viņš ar savu vientulību bija apradis.

Gluži negaidīti kada diena uz akmens nometas koši dzeltens tauriņš un pat sarunu iesaka:

—   Paklau, akmen, — ko tu te dari?

—   Es? Es priecājos.

—   Par ko?

—   Paskaties, cik balts ir tas mākonis virs liela berza un kadas dzidri zilas debesis.

—   Tas mākonis ir peleks un debesis arīdzan pelekas. Viss, viss ir peleks.

Taurenis savicinaja spārnus un saīdzis aizlidoja. Viņš domāja, ka akmenim pienākas priecāties vienīgi par taureņa, tada skaistuļa, apciemojumu.

Pēc tās reizes akmens miers bija pagalam. Viņš prātoja un nevarēja izdomāt, kā ir labāk: būt pelēkam un redzēt krāsaini vai būt krāsainam un redzēt pelēki.

saulespuķe un vĒjs

Vējš aizelsies skrēja un skrēja. Viņš vienmer steidzas, nebija laika ne atpakaļ atskatīties, ne pētīt, ko pa ceļam satiek. Reiz viņš tomēr sētmalē pamanīja saulespuķi. Viņa vējam iepatikās tik ļoti, ka, lai tur vai kas, bija japaliek uz vietas.

—   Parunāsimies, — viņš teica.

—   Varētu jau, — saulespuķe pasmaidīja un izskatījās vēl skaistāka, — bet vispirms izdari, ko tev lugšu.

—   Labi, — vējš bija gatavs ar vislielāko prieku paveikt visu, ko puķe vēlesies.

—   Iztrenka mākoņus, gribu sauli redzei, — tik vien saulespuķe palūdza vējam.

Tūdaļ vējš uzvirpuļoja debesis. Sapluinijis un izdzenājis mākoņus, viņš laimīgs atgriezās sētmalē un gaidīja, ko saulespuķe sacīs.

Saulespuķe nelika vējam ilgi gaidīt, tūliņ pateica:

—   Neņem ļauna, nevaru tev vairs veltīt ne kripatiņu laika — man jāapspriežas ar sauli.

ka pelenam gadījās

Pelēns domāja, ka mazais susuriņš ir viņa labākais draugs. Ta pelens domātu vēl šodien, ja viņam nebutu gadījies, luk, kas.

Reiz pelēns un susuriņš, draudzīgi runājoties, cieši blakus ča- poja pa meža taku. Pie līkā bērza viņiem pretī naca lielā žurka.

Tā pati, par kuru visi zinaja — viņa briesmīgi un šausmīgi neieredz pelēnu.

Susuriņš, ieraudzījis žurku, atlēca nost no pelēna un sāka iet teciņus. Nonācis blakus pretimnacejai, viņš, dziļi paklanījies, sveicināja :

—   Labdien! — Un vēl steidzās piebilst: — Es to pelēnu nepazīstu. Es nemaz nezinu, ka tāds pelēns vispār ir.

—   Labi, labi, — žurka norūca, uz susuriņu pat nepavērusies.

Kad žurka bija krietna gabalā, susuriņš apstājies sagaidīja pelēnu.

—   Kur tu tik lēns, — viņš parmeta, — varbūt neredzi, es taču gaidu tevi.

—   Kāpēc gaidi? — Pelēns nesaprata. — Tu nupat apgalvoji, ka mani nemaz nepazīstot.

—   Jocīgais, — susuriņš pabrīnījās, cik gan tas pelēns neattapīgs, — žurka ir prom, un es atkal tevi pazīstu.

DZELTENĀ LĒPENE DUSMOJAS

Ezera, netālu no krasta, uzplauka dzeltenā ūdens lēpene. Visu dienu viņa spoguļojās ūdeni. Tikai kāds labums no skaistuma, ja garlaicīgi. Nebija neviena, ar kuru vēlētos aprunāties.

Pienāca nakts. Pēkšņi ezera līmeni blakus krāšņajai puķei iemirdzējās sudrabains mēness atspīdums. Ar to gan viņa labprāt tērzēja. Būtu vēl daudz kas pārspriežams, bet mēness atspīdums sāka stostīties:

—   Man . .. Man tagad jāatvadās. Redzi mēnesi tur pie debesim? Viņš … Viņš iet prom.

Puķe palūkojās augšup.

—   Tas bālais? Vai tev jāmētājas viņam līdzi, paliec tepat.

—   Es jau gribētu, — mēness atspīdums nomurmināja, bet tomēr slīdēja sānis.

—   Ir gan bailīgais, — dzeltena lepene dusmojās, — tikko kāds pamāj, tūliņ manās aizmukt.

Arvis Grods

TAURENĪTIS

Todien, kad vasarai laimīgi iekrīt visgaraka saules pastaiga, jau pašā agra rīta no zieda uz ziedu draudzīga bara laide- lejas ari dzeltcnzilais taurenitis. Tas bija pavisam parasts taureni tis.

Ziedeja lauki un pļavas, un koki, baltas saules apmirdzēti, bija salapojuši viszaļākaja kupluma. Sur tur varēja dzirdēt, ka taureniši, no zieda uz ziedu parlidodami, klusi sarunajas. Viņi izteica savus spriedumus gan par ziedu aromatu, gan par putnu dziesmām, gan ari cits citu apstrīdēja. So to papļapāja par saviem kaimiņiem, ka jau tas pierasts. Un ta ritēja stunda pec stundas agraja rīta cēliena, kas visiem šķita krāšņāks neka vakarējais.

Pēkšņi dzeltenzilais taurenitis, mazliet vengak ieklausījies sarunas, kas dzirdamas — vai dzi! — turpat aiz mežrozīšu krūma, pārsteigts uzķēra it ka tieši viņam vērstus vārdus.

Raibais taurenitis nievājošā balsi uzrunaja balto, savu vistuvāko draugu un domubiedru. Viņš teica:

—   Vi dieniņ! Kā nu šis lido!

—   Ja, ja, — baltais taurenitis piebalsoja. — Redz, ka lidinās. Bez bedu.

—   Viņš vienmer bijis bezrūpīgs.

—   Nemaz par rītdienu nedomā.

—   Kapec gan lai viņš domātu, — iesmiedamies attrauca raibais taurenitis.

—   Ja, ja. Viņam viss viena diena paveicams. Pareizi.

Abi bridi paklusēja.

—   Zel man tā viendieniša.

—   Kas nu katram atvēlēts, — raibais piebilda.

Un viņi, nemaz neapjauzdami savu vārdu speķu, jautriem sparniņiem aizlidoja talak skaistaja pļava, bet dzeltenzilais tau- renitis sastinga ziedkausiņa malā ka piekalts.

Luk, ka! Viņam dzīvot lemts tikai līdz vakaram! Vai tas varētu but tiesa?! Viņš nenoticeja. Ka lai piekrīt kuram katram, kas gari un skaisti izrunājās. «Tas nevar but,» viņš domaja trauksmigi.

Dzeltenzilais taurenitis jau satrauktak laidelejas no zieda uz ziedu, it ka patvērumu no lielam briesmām meklēdams, līdz nolēma pajautat vabulitim, kas turpat netālu mierīgi un bez kadas stei gas pari taciņai rāpās. Uz muguras tas nesa lielu, garu smilgu.

—   Teic, kaimiņ, — cik ilgi tu šinī saulē dzīvot nodomājis?

—   Cik ilgi? — šis parjauta, ar vienu aci viltīgi uz augšu paverdamies. — Vasaru vajadzēs novilkt līdz galam. Tik daudz vēl uarama, ka nezinu, vai visu paspēšu. Bet saki tu man — kapec tevi tadas lietas interese?

Taurenitis:

—   Saproti! Es tikko dzirdēju, ka man lemts dzīvot tikai udz vakaram. Tikai šo dienu. Bet es neticu.

Vabulitis:

—   Nezinu, ka tev paveiksies ar dzīves paildzinašanu. Tiešam nezinu. Pag! Es saku jau atcereties gan, šķiet, mate man reiz stāstījusi par viendienišiem, kas lido no zieda uz ziedu. Vai tas bijis par dzeltenzilajiem taurenišiem, nudien neatcerešos! Viss var but.

—   Neticu, neticu! — vēl skaļak iesaucas taurenitis, nekur vairs mierinājumu neatrazdams. Līdz nolēma pajautat sliekai. Kas turpat arumos laiski gozējas.

—   Klau! Saki, kaimiņien, — vai tu ilgi dzīvo šinī puse, kur .saule tik silta un zeme tik trekna?

—   Ak! Ka tu tik jocīgi vari runāt! — slieka iesaucas, platas acis valbīdama, un koķeti lēnam šūpo tievo vidukli. — Dzīvoju, kamēr jauki dzīvojas. Ja atrodu meslu čupu, tad ir vel labak.

Taurenitis:

—   Saproti! Es tikko dzirdēju, ka man lemts dzīvot tikai līdz vakaram. Tikai šo dienu. Bet es neticu!

Slieka:

—   Ak! Tu laikam esi tas, kas pats saviem spēkiem ari netic. Nav vērts tik dzi|ās domās rakties. Dzīvo, kamēr dzīvojas. Ta gan! — Viņa guldzoši pasmej.

—   Neticu, neticu! — vēl skaļāk iesaucās taurenitis. Un arvien satrauktāk pārlidoja no zieda uz ziedu, nekur vairs mierinājumu neatrazdams. Līdz nolēma pajautāt vārnai, kas, dienasvidus karstumā piekususi, lēnām pastaigājās gar upītes malu.

—   Nu saki, kaimiņien, — cik ilgu mužu tu dzīvosi?

Vārna salecas un samulst ne pa jokam.

—   Kā tā — cik ilgi?! Kāpēc tu uzplijies ar tik muļķīgiem jautajumiem! — viņa pikti noskurinās un sarauj spārnus uz augšu, gatava jebkura mirkli aizlidot. — Dzīvo, ja spārni vicinās. Domāju, ka ilgi. Tik ziemā auksti.

Taurenītis:

—   Saproti! Es nupat dzirdēju, ka man lemts dzīvot tikai līdz vakaram. Tikai šo dienu. Bet es neticu!

Vārna:

—   Ka ta — līdz vakaram? Kapec līdz vakaram? Ka ta līdz vakaram! «

—   Neticu, neticu! — vel skaļak iesaucās taurenītis. Un arvien satrauktak parlidoja no zieda uz ziedu, nekur vairs mierinājumu neatrazdams. Līdz nolēma pajautāt lācim, kas tobrīd bija izlīdis meža mala, saulīte laizīja gan labo, gan kreiso ķepu, sirds- patikā pa reizei saldi nopūzdamies.

—   Lācīt, tēvocīt, pasaki — cik ilgi tu dzīvosi uz šīs pasaules?

Lācis izbrīnā paplēš šaurās ačeles un nokrekšķinās, kā jau nopietnai lietai klāt ķerdamies.

—   Khm, khm … Jo ilgāk, jo labāk. Un tāpēc es pa ziemu guļu, lai spēki iekrājas nākošai vasarai, kad atkal vajadzība spiež pa kokiem kāpelēt. Jo bez medus nevar labi izdzīvot. Bez medus, draugs, visādas kaites piemetas. — Viņš vēlreiz nokrekšķinās pilna rīklē. — Tā, reku šeku, es dzivaju. Bet saki tu man — kapec tu tads uztraucies, ko tu pasācis tā filozofēt?!

Taurenītis:

—   Saproti! Es nupat dzirdēju, ka man lemts dzīvot tikai līdz vakaram. Tikai šo dienu. Bet es neticu!

Lācis:

—   Nu, protams, nevajag ticēt visādām aplarnibam. Vai ta nu mazums blēņu saruna. Ēd medu, būsi vesels.

—   Paldies, labo tēvocīt! Es tomēr neticu! — vel skaļak un vel uztrauktāk sauca taurenitis, aizlidodams uz lielo klinšu kalnu, jo viņš bija nolēmis beigu beigas pajautat varenajam ērglim, kas, sastindzis stalts, stāvēja paša klinšu gala, bargi un drosmīgi lūkodamies pari plašajai ielejai, kur ziedēja puķes, zaļoja koki un dziedaja putni.

Taurenitis pielidoja pavisam nokusis un trīsošā balstiņa jauta ja:

—   Putnu ķēniņ! Saki man — cik ilgs ir tavs mūžs?

Ērglis rami padomā un atbild:

—   Gadiem ilgi es dzīvošu.

—   Saki — vai tas ir vairak par vienu dienu?

Ērglis grib labsirdīgi pasmieties, bet laikus nomana, ka šoreiz viņu uzruna lielu bedu piemekleta sirds. Un viņš pirmā bridi pat neaptver, kā lai nu saudzigak taurenitim atbild.

—   Gadi … Tas ir daudz, daudz dienu kopa. Cita aiz citas.

—   Redz, putnu ķēniņ, es dzirdēju, ka man lemts dzīvot tikai vienu dienu. Bet citi dzīvo ilgāk.

—   Un cik tu esi jau nodzīvojis?

—   Tikai pusi dienas.

Ērglis ņemas viņu mierināt:

—   Nu ko lai dara . . . Ari par mani daži dzīvo ilgāk. Tādi ir šis pasaules likumi.

Taurenitis atkal sasparojas un skaļi sauc:

—   Bet es gribu visu vasaru nodzīvot!

—   Dzīvo, taurenīt, dzīvo! — ērglis mierina. — Nebedājies.

Un taurenitis atkal devās ziedošās pļavās un laukos. Tikai

šoreiz, būdams jau pārlieku noguris, viņš nekur tālu netika: turpat lielo klinšu pakajē, noskumis un sadruvējies par savu likteni, pakrita, un viņa lidojums, kā medz teikt, apstajas uz mūžīgiem laikiem.

Zēl gan! Bija vēl tikai agra pēcpusdiena.

Veltīju savai skolotājai M. Hibahai

Viks

KĀ MAZĀ DZI IZGLĀBA SAVU PLANĒTU

Pirms iesākas pasakas istie notikumi, man jums japaskaidro, ka tie risināsies uz tālās planētas Vu, kas atrodas otrā pusē Saulei.

Vūieši (tas ir, planētas Vu iedzīvotāji) nu jau vairakus gadus elpošanai lieto skabekļa balonus — tik piesārņotā un saindēta kļuvusi Vu atmosfēra. Balonus ik dienas piegādā mikrorajonu un lauku centros, un vuieši stāv pec tiem rindās, tukšos, izelpotos balonus frododami un uzpildītos saņemdami. Ar skābek|a baloniem uz mugurām vuieši atgādina akvalangistus, trūkst vienīgi pleznu. Uz galvam viņi visi nēsa ķiveres ar priekšpusē ie- montetu starmeti, jo atmosfēra uz Vu pedejo gadu laikā kļuvusi bruņa. Bruno krasu radījuši planētas rūpniecības un transporta izgarojumi. Tumšas atmosfēras dēļ vuieši Saulē nu var skatīties, cik tik ilgi vien grib, taču saindēta gaisa ietekme viņi praktiski vairs nedzimst, un pašreizeja vuiešu paaudze acīmredzot ir pēdējā uz planētas.

Un tagad sakas pati pasaka.

—   Ta, bērni, — sacīja 5. b klases audzinatāja. — Jauno vielu esam izņēmuši. Līdz zvanam desmit minūtes. Ko darīsim?

—   Ejam uz majam!

—   Ejam uz majam!

—   Uz mājam! — cits par citu skandēja 5. b klases zem un meitenes.

—   Kas vēl nebūs! — iesaucas audzinataja. — Marš, pa vietām! Esso, uz tevi tas neattiecas?

Kņada pierima, audzinātāja pārlaida klasei skatienu.

—   Uzdevums sekojošs: atbildiet uz jautājumu «Par ko vēlos kļūt, kad izaugšu liels»!

Pacēlas roku mežs.

—   Nu, Esso?

—   Par priekšnieku!

—   Tubo?

Par priekšsēdētaju!

—   Bosso?

—   Par prezidentu!

—   Nu, un … tu, maza Dži?

—   Par .. . par princesi, skolotāj, — atbildēja maza Dži.

Visi smejas. Skabekļa masku caurules pastipnnati pulsēja. Atskanēja zvans. ,

II

Nakamaja diena līdzīga situācijā 5. b klases audzinatajai ienāca prata pārliecināties, vai bērni zina, par ko strādā viņu vecāki.

Rezultāts bija pārsteidzošs — vairāk neka puse nemācēja atbildēt. Daži gan prata nosaukt vecāku darbavietas, bet kāda meitenīte domaja, ka mamiņa laikam strādājot kaut kadā muļķīga gastronomijas veikalā par desu pārdevēju.

Klase iespurdzas.

—   Kapec tu saki «muļķīga»? — painteresejās audzinataja.

—   Viņa sauka mani vienmēr par muļķadesu, — iecirtas meitenīte Dikka.

Kad pecpusdiena audzinātaja pārnāca mājās, viņa daudz domāja. Domaja ari vakariņojot, domāja, lasot laikrakstu, kura, ta- pat ka televīzijas ziņas, plašu vietu aizņēma informācija par draudošo stāvokli uz planētas, domāja, labojot kontroldarbu burtnīcas, un domāja, palienot zem segas, kad pulkstenis jau rādīja pusnakts stundu. Pirms iemigšanas viņa piestiprināja skābekļa maskai jaunu skābekļa balonu uņ iekārtojās gultā tā, lai balons netraucētu miegā.

No rīta 5. b klases audzinātāja bija izdomājusi. Kada no brīvajam stundām viņa apmeklēja skolas kadru dalu, iepazinas ar datiem par bērnu vecāku darbavietām, pierakstīja šo iestāžu, rup- nicu, institūtu un kantoru adreses un telefonu numurus, tad iegāja pie skolas direktora, lai izklāstītu savu ideju. Ideja bija vienkārša — proti, vienu dienu mēnesī bērni varētu ciemoties pie saviem vecākiem viņu darbavietās — lai uzzinātu, ko vecāki īsti dara, ko nozīmē vecāku darbs, vecāku pūliņi bērnu labā — citiem vārdiem, lai bērni redz un saprot, cik suri un grūti vecākiem nākas nopūlēties, lai saviem lolojumiem, saviem mīluļiem, sagādātu firmas botes, firmas jakas un firmas džinsus.

Direktors par ideju bija sajūsmā (viņš pat paģība, tikai 5. b klases audzinātāja savlaicigi pamanija, ka pagibšanu izraisījis pavisam cits apstāklis — direktora skābekļa balonā skābekļa līmenis bija nokrities lidz nullei, un audzinātāja vecā balona vietā aši pie- skrūvēja jaunu, kas atradās pie sienas aiz rakstāmgalda), sajūsmā bija ari izglītības nodala, vienīgi apzvanītie iestāžu, rūpnīcu, institūtu un kantoru vadītāji rauca pieres, jo iztēlojās, kas tā būs par jezgu, kad bērni saks skraidīt pa šo iestāžu, rūpnicu, institūtu un kantoru telpām, maisisies visiem pa kājām, dezorganizēdami ražošanu un graudami disciplīnu.

Tomēr ministrija, lai gan rupju tai netrūka (atcerēsimies draudošo stāvokli!), sapratusi idejas būtību, pieņēma likumu par skolas un vecāku ciešāku sadarbību, nosakot, ka reizi mēnesī bērni apmeklēs savus vecākus viņu darbavietās un vēros viņus darba procesā. Likums stājās spēkā tai pašā mēnesī visā valstī.

III

Kad maza Dži ieradas Mikrobioloģijas institūta, kurā strāda- ja viņas tētis, pirmais, ko viņa sajuta, bija lepnums. Lepnums par tēti. Lepnums, ka ari viņa, mazā Dži, ir zināmā mērā piederīga pie šis milzīgās, mirdzošās celtnes, kuras daudzajos stāvos pulsē

noslēpumaina, viņai pavisam sveša pasaule; kuras gaiteņos un liftos pārvietojas baltos virsvalkos tērpies personāls; kuras laboratorijās uz mazo Dži valbija acis simtiem visdažādāko apara tu, it kā pētīdami un novērtēdami, ko ar tādu knīpu iesākt. Mazā Dži bija ka hipnotizēta. Sākumā viņa vēl pabaihgi turējās tētim klāt kā ēna, bet vēlāk jau, ziņkāres rosināta, centās apjaust, ko īsti tētis te dara. — Kas tas tāds? Un tas? — viņa vaicāja vaicādama, rādīdama te uz oscilogrāfu, te uz lāzeru, te uz kādu no konteineriem. Mazajai Dži te bija interesants viss, itin viss, un redzētais viņu tā aizrāva, ka — būtu audzinātāja pavaicājusi tagad, par ko kļūs, kad izaugs liela, mazā Dži nevilcinoties atbildētu: — Par tēti!

IV

No rīta 5. b klase skanēja kā tirgus laukums, bet, kad audzinātāja valodas stundā palūdza uzrakstīt sacerējumu par tematu «Ko es redzēju vecāku darbavietā», iestājās nopietns klusums un visi' kā viens, pat grūti valdāmo Esso ieskaitot, noliecās pār burtnīcām, bet Dikka iečukstēja mazajai Dži: — Man atkal būs divnieks … — un, kad mazā Dži vaicājoši pavērās draudzenē, Dikka bēdigā balsī paskaidroja: — Es galīgi nezinu pieturzīmes…

Tikmēr audzinātāja bija atvērusi laikrakstu un lasīja to kā vienmer no pēdējās lappuses — vispirms par gaidāmo laiku, sludinājumus, reklāmu, tad kultūras dzīves panorāmu, par sportu un tikai tad visu. pārējo. Pārējais bija nejauks — planētu bija aptvērusi neganta bruņošanās, un pat tie vūieši, kuri nelasīja laikrakstus un neskatījās TV ziņas, juta, ka briest kaut kas nelāgs. Bet Esso kodīja pildspalvas galu, palaikam uzmezdams skatienu audzinātājai. «Interesanti, kāda viņa izskatās bez skābekļa maskas,» viņam iešāvās prātā.

V

Sacerējumus izsniedza nākamajā dienā. Pienāca Dikkas kārta.

— Nu, Dikkai šoreiz vieninieks, — sadrumusi paziņoja audzinātājā, paceldama atvērto burtnīcu un rādīdama to klasei. — Par bezkaunību. '

Klase uzbangoja, iemurdējās. Dikka nolieca galvu.

—   Par kādu bezkaunibu? — mazā Dži čukstēja draudzenei.

Dikka neatbildēja.

—   Par kādu bezkaunibu? — skaļā balsi ievaicājās pēdējā solā sēdošais Esso.

—   Skatieties paši, par kādu bezkaunību, — nosodošā balsī sacīja audzinātāja, ļaudama ar Dikkas burtnīcu iepazīties visai klasei. Burtnīca sāka ceļot no sola uz solu. Tie, kuri to jau bija apskatījuši, iespurdzās, un pēc nedaudz mirkļiem smējās visa klase, Dikka sēdēja nosarkusi, bet audzinātāja nez kāpēc pēkšņi sāka justies neveikli.

—   Tu esi pelnījusi piecnieku, nevis vieninieku! — Esso iečukstēja Dikkai, atdodams burtnicu, un tikai tagad mazā Dži ieraudzīja, par ko audzinātāja Dikkai ielikusi vieninieku — sacerējums bija uzrakstīts bez pieturzīmēm, vien pašās beigās Dikka bija uzvilkusi veselu rindu komatu, veselu rindu punktu, veselu rindu jautājumzimju, veselu rindu izsaukumzimju un apakšā lieliem, zīmētiem burtiem uzrakstījusi:

Marš pa vietām!

VI

Nākamajā dienā skolas sarīkojumu zālē notika mītiņš, jo bija ieradies ministrs, lai pasniegtu apbalvojumu 5. b klases audzinātājai. Izrādījās, ka, pateicoties 5. ,b klases audzinātājās ierosmei, visā valstī cēlies darba ražīgums, arī darba kul- tura un ka tas noticis tieši uz to dienu rēķina, kad vecākus darbavietās apmeklē bērni. Bērnu klātbūtnē vecāki strādājot rūpīgāk un ari disciplīna uzlabojoties. Ministrs atklāja noslēpumu, pavēstīdams, ka valdība apsverot iespēju bērnu viesošanās dienu skaitu mēnesī no vienas palielināt līdz četrām. Tubo iebelza dunku Bosso.

—   Tu redzēsi, drīz uz skolu vispār vairs nebūs jānāk!

Un, nolīduši malā, abi sāka apspriest ideju — kādā no tuvākajām dienām aizbraukt uz jaunceltni, kur strādā Tubo tētis. Tubo sacerējums, starp citu, bija ieguvis augstāko atzīmi — par tēmas nozīmīgumu, jo Tubo bija rakstījis, ka viņa tētis, pēc profesijas celtnieks, piedalās Mākslīgās Saules montāžas darbos. Tas bija vērienīgākais projekts visā valstī un atradās preses, radio un televizijas uzmanības lokā ik dienas, jo bija aprēķināts, ka, atmosfēras piesārņošanai pieaugot līdzšinējos tempos, pilnīga tumsa uz Vū iestāsies pēc pusotra gada..

VII

Rita laikrakstu pirmās lappuses vēstīja, ka pretinieks uzstādījis jaunas, nenotveramas raķetes. Pilsētās skanēja mācību trauksmes, notika mītiņi.

Pēc mītiņa Tubo kopā ar Bosso aizbrauca līdz apvārsnim, uz kura tika montēta Mākslīgā Saule. Milzīgas metālkonstrukcijas jau pacēlās augstāk par mākoņiem, nepārredzamā būve stiepās gar visu dienvidu apvārsni, transportieri bez mitas piegādāja arvien jaunas detaļas, superjaudīgi lifti tās pacēla uz augstajām montāžas platformām, darbos piedalījās un tos koriģēja helikopteri, un šodien bija viena no mēneša četrām dienām, kad bērni drīkstēja ierasties savu vecāku darbavietās.

Kamēr abi zēni atrada Tubo tēti, bija klāt pusdienas pārtraukums, un Tubo tētis izrādīja puikām jauno darba iecirkni, uzvezdams abus liftā līdz pat Māksligās Saules zenītplatfor- mai. Tā atradās astoņus kilometrus virs mākoņiem, un, kamēr visi trīs speciālos skafandros stāvēja, pieturēdamies pie apmalēm, jo te valdija stipri vēji un —50 C sals, pavisam tuvu garām viņiem aizlidoja milzīga pasažieru lidmašīna, bet Tubo tētis rādija bezgalgaro torņu rindu — torņu, kuru smailēs novietotie starmeši pēc pusotra gada, ieslēdzoties un izslēdzoties secīgi, atveidos vūiešiem Saules diennakts gaitu pie Vū debesim. Atveidos. Bet vai atvietos?

VIII

Kamēr Tubo un Bosso no apmēram astoņu kilometru augstuma vēroja Mākslīgās Saules būvlaukumu, mazā Dži bija palikusi tēta laboratorijā viena, jo tēti pa telefonu steidzīgi izsauca institūta direktors. «

Mazā Dži piegāja pie spoguļa, kas atradās virs izlietnes, pavērās savā attēlā, parādīja tam mēli, savaikstīja skābekļa maskā iemaukto sejiņu, cik vien muļķīgi mācēja, tad apsviedās uz viena no papēžiem par simt astoņdesmit grādiem un ieraudzīja kādu skapīti. Atvērusi skapīša durtiņas, viņa tūlīt ievēroja plauktos virkni sarkanu un melnu burciņu. «Ai!» nopriecājās mazā Dži. ♦ Nu gan paspēlēšos!»

Institūtam pāri ar virsskaņas ātrumu pārdrāzās raķešu iznicinātāju posms, un mazā Džī aizbāza ausis, logu rūtis teju, teju neizturēs, viņa nodomāja un, kad dārdoņa beidzot noplaka, saka novietot burciņas uz tuvējā galda.

«Sitā būs pipariem, bet ši te — kanēlim. Tā — cukuram, tā — šālim. Tā tējai. Tā kafijai. Sitā — šitā putraimiem. Un tā — krustnagliņām. Sajā es glabāšu muskatriekstus, bet šite — citronskābi.»

Tā plānodama, viņa ņēma pēc kārtas visas burciņas, skalodama tās izlietnē, iebērdama te vienā, te otrā, te trešā, te ceturtā iedomātos piparus, kanēli, cukuru, putraimus, sāli, tēju un kafiju, nemaz nezinādama, ka palaidusi vaļā tēta nesen iegūtos mikrobus uranīdus un plutonīdus — mikrobus, kuri bija iegūti, burtiski, pirms dažām stundām. Mikrobus, par kuru dabu nevienam vēl nebija ne jausmas.

IX

Mazajai Dži nebija māmiņas (viņa nosmaka, stāvot rindā pēc skābekļa baloniem), un tētis savu mazo Dži mīlēja vairāk par sevi pašu, tāpēc, lai gan uranīdu un plutonīdu iegūšana bija vainagojusi visu viņa mūža darbu, viņš neuzdrošinājās izteikt nevienu pārmetumu, kad, atgriezies laboratorijā, ieraudzīja mazās Dži rokās sarkanās un melnās burciņas bez vāciņiem. No viņa lūpām neatskanēja neviens nosodošs vārds, prātu darbināja tikai viena doma: «Ko sacīs direktors?» Un mazās Dži tētis jau risināja savu domu tālāk: «Nu un? Liela muiža! Aizbrauksim ar Dži uz laukiem un dzīvosim tur. Iegādāsimies kazu — būs piens un lauku miers …»

Ar tadam pulem iegūtie un tik vieglprātīgi vaJa palaistie ura- nīdi un plutonīdi izplatījās zibensātri. To daba vēl nebija pētīta, aprēķināta. Nedaudz stundu atradušies bez barības, tie k(uva agresīvi, palielināja ātrumu, instinktīvi tiecoties pēc savas vienīgās ēsmas — urāna un plutonija. Tie meklēja un iespiedās visur, institūta reaktorā tie atrada tieši tik daudz barības, lai iegūtu spēju vairoties. Process izrādījās gluži eksplozīvs, vairošanās notika trigonometriskā progresijā, un visi jaundzimušie mikrobi bija izsalkuši kā velni, un pirmie mikrobu pulki jau iekļuva urāna un plutonija rūpnīcās un šahtās, mikrobu demogrāfiskais sprādziens dažās dienās aptvēra visu valsti un pārgāja pāri robežai (jo robežsargi nav apmācīti un tos nevar apmācīt aizturēt un apstādināt neredzamus robežpārkāpējus).

XI

Karš sākās naktī no trešdienas uz ceturtdienu, pīkst. 03.15. Lai atņemtu pretiniekiem priekšrocības, tika palaistas visas pirmā trieciena kodolraķetes, un tad startēja stratēģiskās. Pretinieka pavadoņi signalizēja par uzbrukumu savam komandpunktam, un ari no pretinieka teritorijas pacēlās pirmā un otrā trieciena raķetes. Lidlaukos ierēcās un ieskrējās bumbvedēji, lidmašīnu bāzes kuģi saņēma pavēli steigties uz desantu izcelšanas vietām, no okeānu viļņiem izšāvās un debesīs ieurbās kodolraķetes, ko nesa atomzemūdenes.

Mazo Dži uzmodināja skaļš, metālisks dārds uz ielas. Viņa pietrūkās gultiņā sēdus, pamodās ari mazās Dži tētis, viņš ieslēdza naktslampiņu, lai paskatītos pulkstenī.

—   Vēl agrs, čuči, — viņš mierinādams uzsmaidīja, bet mazā Džī vaicāja:

—   Kas tas bija par troksni?-— Viņa piecēlās un pietipināja pie loga. — Papu, uz ielas kaut kas ir, — viņa sacīja mirkšķinādama samiegojušos plakstiņus. — Nāc paskaties, papu!

Uz ielas gulēja stratēģiskās kodolraķetes kaujas uzgalis. Un tepat blakus, silta savā pūkainajā naktskrekliņā, stāvēja viņa mazā Dži; viņš aplika roku viņas pleciņiem, un tas bija aizkustinošs un reizē stindzinošs skats — neaizsargātās, pulsējošās dzīvībiņas tik tuvu civilizācijas pašnāvības iericei . .. bet tad viņš atžilba un vedināja bērnu atpakaļ gultiņā.

—   Vēl jāčuč, vēl dziļa nakts, — viņš runāja rāmā, maigā balsī, pats brīnīdamies, kā to spēj.

—   Bet kas tas ir — tur, uz ielas? — nerimās mazā Dži.

—  Varbūt no kādas kravas mašinas kaut kas izkritis, — sacīja mazās Dži tētis. — No rīta varēsi apskatīties, bet nu gan aši midzenītī un sapnītī iekšā!

—   Jā, jā, — no rīta sētniece būs pievākuši, — mazā Džī uzmeta lūpu, tomēr paklausīja un palīda zem siltās un pūkainās segas, ko tētis viņai bija nopircis tāpēc, ka tā bija visskaistākā un vispūkainākā sega visā veikalā un zem tās rādījās vislabākie sapņi — tajos nebija jāelpo no skābekļa baloniem un vēl tajos dienas joprojām bija tikpat gaišas ka agrāk uz planētas Vū.

Bet, kad mazā Džī bija atkal aizmigusi, viņas tētis klusitēm izslīdēja no savas gultas, uzmeta uz pleciem mēteli un, izgājis uz ielas, tuvojās raķetes uzgalim. Viņš pazina kodolieroču uzbūves principu, tāpēc jo liels bija viņa pārsteigums, kad, aplūkojis sadragāto konteineru, atrada tajā vienīgi elektroniskās vadierices un skaitļotāja drumslas, bet ne miņas no kodollādiņa.

Pasaka ir galā. Dienā, kas sekoja nakts notikumiem, mazās Džī vārds aplidoja visu planētu, jo, pateicoties viņas rotaļai ar melnajām un sarkanajām mikrobu burciņām, uranidi un plutonīdi bija apēduši visu planētas Vū urānu un plutoniju, ieskaitot arī to, kas atradās raķetēs, un visas pasaules kodolraķetes nogāzās uz notēmētajiem mērķiem, skanēdamas un dārdēdamas kā tukšas mucas, un 5. b klases zēni (un ne tikai 5. b klases zēni) vēl daudzus gadus spēlējās ar raķešu galviņu atliekām, kas tika izsvaidītas pa visu planētu karā, kurš nenotika.

Mazās Džī tēti, protams, no darba atlaida, un neviens nezin, kur viņš patlaban atrodas un kur dzīvo mazā Džī, lai gan par to, ka vūieši palika dzivi, tie var pateikties tieši viņiem abiem — mazajai Dži un viņas tētim.

Skolas papiros 5. b klase joprojām skaitās 5. b klase, bet par godu mazajai Džī bērni to dēvē tikai par Princeses klasi un solu, kurā sēdēja mazā Džī, par Princeses solu.

Esso ir tikpat nevaldāms kā senāk, miegamice Bosso sapņo kļūt par prezidentu, un Dikkai ar pieturzīmēm joprojām ir tīrais posts.

epilogs

Jaunākā informācija: planētas Vū virzienā palaistie lidojošie šķīvīši ziņo, ka Vū atmosfēra kopš zināma laika kļūstot gaišāka.

Vai tas nozīmētu, ka vūieši nākuši (nāk) pie prāta?

SATURS

Ievadam………………………………………………………………………………. 3

1. Stāsti

Neiburga Andra. Spīdēja saule………………………………………………. 7

Auziņs Arnolds. Suvējiņa……………………………………………………. 25

Zīle Monika. Jūras krupim grāvī grūti…………………………………… 31

Kalna Ērika. Tētim būs kabinets………………………………………….. 39

Kova)evska Nellija. Mēs ar Ainu…………………………………………… 46

Pūriņš Andris. Apa|ā puķu dobe………………………………………….. 66

Mauliņš Jānis. Apmātībā'……………………………………………………. 74

Upmale Vija. Stenlija kausi…………………………………………………. 80

Zigmonte Dagnija. Barkarola……………………………………………….. 98

Dreika Dagnija. Karmena un Sniegbaltīte…………………………… 118

Kalpiņa Rudīte. Resnā ……………………………………………………… 125

Rinkule-Zemzare Dzidra. Pelēcitis……………………………………… 130

Kūlis Ēriks. Draugs……………………………………………………………. 136

Baltvilks Jānis. Mergusiņā…………………………………………………. 145

Valentina Skudrule. Viena diena………………………………………. 154

II. Literārās pasakas

Kļava Mirdza. Gadījums ar ūdens pili………………………………….. 171

Akmens ce(a malā……………………………………. 171

Saulespuķe un vējā…………………………………. 172

Ka pelēnam gadījās………………………………….. 172

Dzeltenā lēpene dusmojas……………………….. 174

Grods Arvis. Taurenitis……………………………………………………… 175

Viks. Ka maza Džī izglāba savu planētu………………………………. 180

Vidēja skolas vecuma bērniem

PUTNU CEĻŠ

Redaktora I. Liniņš Mākslinieciskā!» redaktora A. Ļamstera Tehniska redaktore S. Mazveralle Korektore S. Liniņa

Nodota aaliktanai 23.01.87. Parakstīta iespleianai 28.01.88. JT 01219. Formāta 60X 84 16. Ofsets papīra H> 1 Skolas garnitūra. OfaeUpieduma. 11.16 uzsk. iespiedi.: 22.78 uzak. krasu nov.: 10.33 ildevn. I. Metiena 45 000 eka. Paaut. V 118. Cena 60 kap. Izdevniecība • Liesma.. 226256 Ki|(a. Padomju bulv. 24. Izdevn. 16M 32663 B 980. Ieapieata LKP CK izdevniecības tipo Krafij», 226081 Rifi. Balasta dambi 3.

Pu 868 Putnu ceļš / Sast. U. Auseklis; Māksi. A. Nikola- jevs. — R.: Liesma, 1988. — 191 lpp.: il. — (Latv. rakstn. stāsti un pasakas bērniem: Pirmais gads).

Ikgadējs stāstu un literiro pasaku krājums pusaudžiem. LatvieĀu padomju prozaiķu uzmanības centra jaunie&a personības veidoftanAs palaikam grūtie procesi. KrajumA pārstāvēti gan plafti pazīstamu rakstnieku, gan jaunu autoru darbi.

Content

Auseklis Uldis Putnu ceļš. Latviešu rakstnieku stāsti un pasakas bērniem. Pirmais gads.

STĀSTI

Andra Neiburga SPĪDĒJA SAULE

Arnolds Auziņš ŠUVĒJIŅA

Monika Zīle JŪRAS KRUPIM GRĀVI GRŪTI

Ērika Kalna TĒTIM BŪS KABINETS

Andris Puriņš APAĻĀ PUĶU DOBE

Jānis Mauliņš APMĀTĪBA

Vija Upmale STENLIJA KAUSI

Dagnija Zigmonte BARKAROLA

Dagnija Dreika KARMENA UN SNIEGBALTĪTE

Rudīte Kalpiņa RESNĀ '

Dzidra Rinkule-Zemzare PELĒCĪTIS

Ēriks Kūlis DRAUGS

Jānis Baltvilks MERGUSIŅŠ

Valentīna Skudrule VIENA DIENA

LITERĀRĀS PASAKAS

Mirdza Kļava GADĪJUMS AR ŪDENS PILI

Arvis Grods TAURENĪTIS

Viks KĀ MAZĀ DZI IZGLĀBA SAVU PLANĒTU

SATURS