Auseklis Uldis

Putnu ceļš. Latviešu rakstnieku stāsti un pasakas bērniem. Otrais gads

PUTNU CEĻŠ

LATVIEŠU RAKSTNIEKU STĀSTI UN PASAKAS BĒRNIEM

OTRAIS GADS

STĀSTI

.

Nellija Kovaļevska

SPODRIS, ES UN SUŅI

Jau no paša rīta Spodris bija klāt. To, ka man šodien ir dzimšanas diena, viņš, protams, bija aizmirsis. Ienāca manā istabā, tāpat kā jebkuru citu ritu, pateica tikai: «Cau!» — nostājās man līdzās pie galda un sāka skatīties, kā es zīmēju saulespuķes.

—     Kas tas par mietu ar kruzuli galā? — viņš jautāja, izvilkdams no mutes apzīžļātu pirkstu un iedurdams to manās saulespuķes.

Es neatbildēju, tikai uzsitu ar zīmuli pa sarkano pirkstu un zīmēju ap dzeltenajiem ziediem leknu nezāļu kumšķi. «Nav, kas izravē, nav, kas izravē, nav, kas izravē, nudien,» es klusītēm dungoju, vienlaikus cenzdamas samierināties ar to, ka Spodris ir tāds aizmārša.

—     Kāpēc tu zīmē tādas spuras? Vai tā būs zivs? — atkal tincināja Spodris, un viņa pirksts nekavējoties pārbrauca pāri zīmējumam. - ~y

Nu man sanāca už'Spodri dusmas: viņš ne tikai neapsveic mani dzimšanas dičnā, viņš pat nesaprot manus zīmējumus, šitik liels puika!

' — Tās ir nevis spuras, bet gan nezāles, muļķi tāds! — es iekliedzos un nikni ieskatījos Spodra samulsušajā sejā, taču viņa rokas jau naski darbojās gar mānu zīmuļu kastīti, izmeklēdamas no tās tieši tādu zīmuli, kāds viņam bija vajadzīgs.

—    Es arī zīmēšu, — Spodris pavēstīja, tuvinādams mutei zīmuli: vēl mirklis, un viņš to sāks grauzt tāpat kā viņa Zuze kaulu. Tā jau viņš bija apstrādājis ne vienu vien manu zīmuli.

—    Atdod! — es iesaucos, pielēcu kājās un izrāvu zīmuli Spodrim no rokas. — Nopērc pats sev zīmuļus un tad grauz, cik tik uziet, kaut vai apēd pavisam, ja garšo! — Un es devos uz durvīm.

Spodris neko neteica, tikai klusēdams sekoja man.

Iznākuši pagalmā, mēs abi brīdi stāvējām, pūlēdamies atvērt apžilbušās acis.

—    Uh, cik karsti, — Spodris izdvesa, ar abām rokām paraudams uz augšu savu nosmulēto kreklu. — Ko mēs darīsim?

Atklāti sakot, neko man negribējās darīt. Visprātīgākais būtu iet atpakaļ istabas vēsumā, zīmēt tālāk un domāt par to, ka šodien man paliek desmit gadi. Bet Spodris jau patiesībā neprot zīmēt un arī neko citu prātīgu bez manis pasākt nevar. Tāpēc es tikai nopūtos un prasīju:

—   Vai tava mamma mājās? Mēs varētu uzspēlēt paslēpes …

Spodris priecīgi pamāja ar galvu.

—    Mājās, kā tad, šodien viņa uz darbu negāja, sāpēja galva.

Tas acumirklī man uzlaboja garastāvokli: istā paslēpju spēlēšana sanāca vienigi tad, kad piedalījās arī Spodra mamma Malda. Bet tas varēja notikt tikai svētdienās un tajās dienās, kad Malda bija apshmusi: vai nu sāpēja galva, vai mugura, vai kāja. Mazliet jocīgi jau tas bija, ka tāds slimnieks, kas nevar pastrādāt, ir spējīgs itin veikli skraidīt, slēpties, bet labi arī. Un, ja tā padomā, vai tad slimam cilvēkam ir kāda jēga gulšņāt un vaidēt, tīstīties segās un aukstās kompresēs, ja reiz ir iespēja izskraidīties veselībai par labu? Lielie gan runāja, ka Maldai visi neesot mājās, bet mēs, bērni, savukārt domājām, ka viņa ir interesantāka nekā visas mūsu mammas kopā. Kaut arī parasti ir klusa un nerunīga, diezgan bieži pat tāda kā bēdīga. Bet tas nekas, mums pietika jau ar to vien, ka viņa mēdza piedalīties mūsu spēlēs.

Spodris stāvēja, skatījās manī, gaidīdams tālākos rīkojumus.

—    Ej sameklē Arni un Egiju, lai viņi arī nāk spēlēt, — es sacīju. Spodris tajā pašā mirklī aizdrāzās pār pagalmu uz Egijas māju, tā ka pazoles vien nozibēja gaisā.

Tāds nu viņš bija, šis Spodris, mans vislabākais draugs. Viņš nezināja ne manas dzimšanas, ne vārda dienas, bet es viņam to piedevu. Ar Egiju un Arni man nekāda lielā draudzība nesanāca, kaut arī viņi sveica mani vienmēr, toties katra nieka dēļ apsaukāja par žurku un kaulukambari. Spodris nu gan nekad tā neda- rija, viņš bija labs, pat ļoti, vienīgā nelaime tā, ka dumjš. Viņš bija sūtīts gan internātskolās, gan palīgskolās. Bet viss velti. Tagad Spodrim divpadsmit gadu, tomēr viņš vēl arvien īsti nemācēja ne lasīt, ne rakstīt, ne rēķināt. Un arī augumā padevies tāds pamazs, tik vien liels kā otrās klases skolnieks.

Bet citādi viņam nebija nekādas vainas — kupli, dzelteni mati, lielas, zaļas acis un, ja vajag, šausmīgi skaļa balss.

Turklāt Spodrim piederēja kas tāds, par ko es, Arnis un Egija viņu briesmīgi apskaudām: tie bija astoņi suņi. Ar tiem Spodris lepojās nenorimis un neparko neļāva Maldai slīcināt četrus mazos kucēntiņus, kas šopavasar piedzima Zuzei. Kad Malda tos lika iepirkumu tīkliņā, lai nestu uz upi, Spodris kliedza savā visskaļākajā balsī, svieda mātei ar visu, kas tikai pagadījās pa rokai, līdz beidzot Malda izmisusi rčopūtās un ienesa kucēnus atpakaļ priekšistabā, kur tie bija piedzimuši uz veca, zemē nomesta mēteļa. Nu jau kucēni bija krietni paaugušies un pat tikuši pie skaistiem vārdiem.

No smiekliem krampjus vēderā varēja dabūt, noskatoties, ka Spodris ēverģelējās ar saviem audzēkņiem, meta kūleņus un vārtījās pa zāli, savus lielos, retos zobus zibinādams neskaitāmos smaidos, bet visi astoņi suņi smilkstošā un vaukšķošā karuselī griezās viņam apkārt, dancoja pa zēna muguru un vēderu, lēkāja pār galvu, ik pa brīdim ar ķepām iemīdāmi viņam acī vai pavērtajā mutē.Un tādēļ vien bija vērts iet uz Spodra māju, ka ik reizes, tai tuvojoties, tev pretī izskrēja vesels lērums Spodra draugu, lielu, maziņu, melnu, brūnu un baltu, apstāja tevi no visām pusēm, laizīja seju un smilkstēja aiz prieka. Visi astoņi Spodra suņi bija ļoti laipni un nekad nevienam nekoda.

Atcerējusies suņus, es ieskrēju atpakaļ mājā, lai virtuvē paņemtu pīrādziņus, ko mēs ar mammu vakar bijām izcepušas manām dzimšanas dienas svinībām, sieru un dažas ceptas gaļas šķēlītes. Jā, es nodomāju, šodien varu atļauties viņus kārtīgi pamielot. . .

Kad atgriezos pagalmā, tur jau stāvēja Spodris, Arnis un Egija. Arnis turēja rokās savu lielo, sarkano bumbu.

—    Cau! — es skaji uzsaucu un tūdaļ pievērsos Egijai. — Vai tu sunīšiem kaut ko paņēmi?

Egija papurināja galvu. Viņa kārtējo reizi izskatījās tāda kā samiegojusies, tāda kā neēdusi, tikai mīņājās, kasījās un nerunāja ne vārda. Man nav laika noņemties ar to pūsleni, vel jo vairāk tādēļ, ka šodien visiem jānoņemas ar mani, es nodomāju, stūķē- dama kleitas kabatā suņiem paredzēto cienastu, un devos uz Spodra mājas pusi.

—    Dāvanu mēs tev dosim vakarā, — man aiz muguras noskanēja Arņa balss.

Es piekrītoši pamāju, naski tipinādama pa silto, saulaino taciņu uz priekšu. Abās taciņas malās kā īsts mūžamežs auga milzīgas smilgas, uz mani kā apaļas, dzeltenas šuneļu ačeles lūrēja gundegas, doņi, pēterenes un vēl vesels miljons visādu sīku puķīšu. Vērojot tās, man pēkšņi palika tik jautri, ka iegribējās dziedāt. Bet to darīt bija par vēlu, jo mēs jau bijām Spodra mājas pagalmā.

—    Kur tad tavi suņi? — es prasīju Spodrim, kas tieši tobrīd aulekšoja man garām.

—    Tūlīt foūs! — Spodris atsauca varen lepnā balsī un kā plēsts iedrāzās mājā.

Spodra māja bija tik veca, ka vai. Tagad, kopš Spodra vectēva nāves, tā izskatījās pavisam pamirusi un stinga. Smagās ārdurvis, veroties vaļā, ik reizes nočīkstēja tik žēli, it kā lūgdamās, lai tās liek reiz mierā, no šīs skaņas pat sažņaudzās sirds. Taču durvis nepaspēja atnācējam sagandēt garastāvokli, jo nākamais, kas pavērās skatienam, bija priekšistaba vai, kā mēdza teikt Spodris, sunīšu istaba. Te suņi gulēja pa nakti; zemē mētājās visādas vecas lupatas, kauli, pārakmeņojušās maizes garozas un bļodiņas ar pienu vai ūdeni. Parasti gan tās bija izlaizītas tukšas un tīras līdz spīdumam. Logu, kas deva vāju, dzeltenīgu gaismu, aizkaru vietā rotāja zirnekļu tīkli — smagi, pieputējuši, pilni ar beigtām mušām. Spodris apgalvoja, ka šajos tīklos mitinoties vismaz tūkstoš zirnekļu. Nav jau nekāds brīnums, tādēļ es vēl ne reizes nebiju piegājusi pie šī loga — man nu gan zirnekļi nepatīk, brr.

Mana mamma reiz sacīja, ka svešs cilvēks, iegājis Spodra

mājā, uz līdzenas vietas paģībtu. Bet es vēl ne reizes šeit neesmu ģībusi, goda vārds. Gluži otrādi, man ļoti patika šī māja, jo tā izskatījās tik ērmota un noslēpumaina, it kā šeit dzīvotu kāds mūžvecs burvis, bet, galvenais, te varēja darīt visu, ko tik sirds vēlas: iesaukt istabā suņus, lēkāt ar tiem pa gultām, ālēties, klaigāt uz nebēdu. Malda par tādu traci nelikās ne zinis, viņa tikai vienaldzigi noskatījās, kā mēs dauzāmies, stāvēdama virtuvē pie plīts, sakrustojusi rokas uz krūtīm.

Pēc mirkļa atskanēja Spodra gavilējošā balss, nočīkstēja priekšistabas durvis, pa bedraino klonu noskrapstēja nagi, un, satraukti vaukšķēdama, pagalmā izdrāzās visa Spodra suņu divīzija: vispirms četri lielie suņi, bet aiz tiem tenteru tenteriem jaunie kucēntiņi — Ludis, Pipariņš, Pīcis un Zina. Suņi apsveicinājās ar mums visiem pēc kārtas, izošņāja visas drēbju vīles, lēkādami saskrāpēja līdz asinīm kājas, un sejas no suņu siltajām, maigajām mēlēm mums kļuva gluži slapjas, bet tas nekas! Egija spiedza kā kutināta, Arnis skaļi smējās, bet Spodris smaidīja pār visu seju tik lepnī, it kā būtu šī suņu pulka ģenerālis.

Kad suņi apstāja mani, sajutuši pīrādziņu un gaļas smaržu, es gaiņādamās izvilku cienastu no kleitas kabatām, lauzu pīrādziņus mazos gabaliņos un sviedu uz visām pusēm — lai tik ķer!

Te es pamanīju Maldu — viņa stāvēja pie liepas, rokas sakrustojusi uz krūtīm, un noskatījās, kā es baroju suņus.

—    Sveiki, Malda! — es uzsaucu. — Vai spēlēsi ar mums paslēpes?

Malda nesteidzīgi nāca šurp savā jocīgajā gaitā — lieliem, līganiem soļiem, pie katra soļa ieliecot ceļgalus. Viņa nostājās blakus Egijai un klusēja tik ilgi, līdz es atkārtoju savu jautājumu otrreiz. Par manu dzimšanas dienu viņai nebija ne jausmas.

—   Nezinu, — viņa paraustīja plecus. — Šodien tāds karstums, nemaz negribas skraidīt… Galva arī sāp, pat uz darbu negāju.

Bet tā vai citādi viņa atrunājās vienmēr, mēs jau šo viņas niķi zinājām. Zinājām arī to, ka mums tikai kārtīgi jāpalūdzas, tad viņa piekritīs.

Un mēs iesākām žēlīgās balsīs cits caur citu:

—   Lūdzu, lūdzu, Malda, spēlē ar mums, bez tevis nav interesanti, goda vārds!

—    Ne jau tik stipri tev galva sāp, ka nevarētu spēlēt, — beigās vēl piebilda Arnis.

Kopumā ari šoreiz viss noritēja uz mata tā, kā bija paredzēts. Vēl mirkli pastīvējusies, murminādama dažādus šaubpilnus vārdus, Malda beidzot piekrita. Mēs iegavilējāmies kā negudri un nekavējoties sastājāmies puslokā. Arnis noskaitīja savu parasto dzejolīti par turku pupu, kas soļoja uz Angliju, pirmā brīva biju es, tad Malda, Spodris un Egija. Meklēt iznāca pašam Arnim. /

Viņš cienīgi palocīja galvu un devās pie liepas, bet mēs paju- kām uz visām pagalma pusēm kur kurais.

Ko nagi nes, es drāzos uz priekšu un pēc dažām sekundēm atjēdzos pie lielās bedres. Kādreiz — sensenos laikos — šeit stāvējusi Maldas vectēva māja, tagad šī bedre bija vienīgais, kas no tās palicis pāri: tolaik šeit bijis pagrabs. Es kā bulta izšāvos cauri vībotnēm un klupdama krizdama ievēlos bedrē. Bet — tavu brīnumu! — tur jau, sameties deviņos līkumos, tupēja Spodris. Tā tik bija sagadīšanās!

—    Tsss! — viņš nošņāca asi kā čūska, pielicis pirkstu pie lūpām. — Klusāk!

Žigli notupos līdzās Spodrim un sarāvos maza, mazītiņa.

Arnis nokliedzās: «Eju!» Tad iestājās klusums.

Mēs ar Spodri saskatījāmies, uzmanīgi izstaipījām notirpušos locekļus.

—    Karsti, — Spodris čukstēja.

Es pamāju ar galvu un, tīkamās gaidās klusi ieķiķinājusies, palūdzu:

—    Spodri, noskaiti kādu dzejolīti!

Spodris māk sacerēt ērmotus dzejoļus. Uz dzejošanu viņam ir nags, neko neteiksi. Pratis viņš tikai lasīt un rakstīt, varbūt dienās kļūtu pat slavens.

—    Labi, — Spodris piekrītoši pamāja, brīdi padomāja, lauzīdams pirkstos turpat no gružu kaudzes izvilktu apdegušu sērkociņu, un iesāka dobjā, noslēpumainā balsī:

— Kad saule spīd, tad smuki suņi pa ceļu skrien un satiek veci.

Viņš ravē cukurbietes un raud kā sajucis, jo acis tam uz pakauša un pakausis uz vēdera, bet vēders ir uz zoda.

Nu jā, visi Spodra dzejoļi ir par smukiem suņiem, kas saulainā laikā skrien pa ceļu un satiek veci, tikai vecis katrā dzejolītī ir savādāks. Es jau gribēju smieties, bet te kāds pašķīra biezo vībotņu puduri. Sarkans kā tomāts tajā pavīdēja Arņa piesardzīgi smīnošais vaigs.

—      A, re, kur jūs abi esat! — Un Arnis — dipada, dapada! — aizauļoja projām kā zirgs.

—    Viens, div', trīs — Spodris! Viens, div', trīs — Brigita!

Tātad nākamais meklēs Spodris, jo Malda ar Egiju pašas bija

pārskrējušas «mājās». Šoreiz drāzos pāri pagalmam uz ceriņ- krūmu puduri — tur varēja tīri labi paslēpties, un tur bija bezgala jauki — mijkrēslis kā vakarā, kaila zeme, vēsums, visapkārt saulstari draiskojās ar ceriņu lapām — gluži vai kā Spodris ar saviem suņiem, tikai smilkstu un spiegšanas vietā nu skanēja tik tikko sadzirdama, noslēpumaina čaboņa. Ik pa brīdim kādam stariņam palaimējās izspraukties caur lapotnes džungļiem, tad man līdzās vienā vai otrā pusē uz zemes nokrita zeltains saules plankumiņš — te glīti apaļš kā metāla rublis, te šķībs un greizs kā sadauzīta spoguļa šķemba. Tikai acumirkli tas uzzibsnīja un jau atkal bija projām: vieglais, pūkainais vējelis lapas čubināja, pārkārtoja pēc sava prāta un, ja gribēja, neielaida krūmā nevienu pašu gaismas stldziņu.

Kad Spodris nokliedza: «Eju!» — es parāpoju sāņup un pa- lūrēju caur lapotajiem zariem, pūlēdamās saskatīt, kas notiek pagalmā. Nē, Spodri es neieraudzlju, toties pamaniju Arni — viņš bija sakņupis turpat netālu aiz ķeizarkroņu krūma, snaik- stīja kaklu, dīdljās kā skudru apsēsts un skaļi šņākuļoja. Es jau gribēju uzsaukt Arnim: «Skrienam,» — bet mana sauciena vietā kā pērkona grāviens no skaidrām debesīm pār pagalmu noskanēja skaļa, sirdīga balss:

—    Sveicināti!

Sī balss un briesmīgās suņu rejas, kas acumirklī kā pēc slepenas komandas satricināja visu apkārtni, mani pārbiedēja līdz nesamaņai. Es nometos kņūpus. Pagalma vidū bija nostājies varena auguma vīrs zābakos ieautām kājām. Pārējo aizklāja liels ceriņzars.

—    Labdien! — izdzirdēju Spodra nedrošo balsi — tur jau viņš nāca pa liepu gatvi pretī ciemiņam.

—    Vai tava mamma mājās?

—    Mājās, — Spodris atteica, sparīgi pamādams ar galvu.

Lai labāk apskatītu jautātāju, bija jāmaina pozīcijas. Pametu

acis uz Arni — arī viņš jau nedroši lavījās uz priekšu. Bet piktā balss tikmēr nevarēja vien rimties:

—    Kāpēc viņa šodien atkal nebija darbā? Taisni trakums ar to Maldu! Bietes jāravē, balandas līdz ausīm, bet šitā sliņķe tikai gulšņā pa māju!

—    Mammai sāp galva, -H nošņurkstēja Spodris.

Balss turpināja rūkt, bubināt un sodīties, bet mēs ar Arni zagāmies uz priekšu pie visresnākās liepas un nu lūrējām uz pagalmu katrs no savas koka puses.

Beidzot es pazinu šo vīru, kā tad, tas bija brigadieris Plaudis, baigs vecis ar īsta nīlzirga paskatu.

Bet, kamēr es tā klusībā šausminājos par viņa ārieni, Spodra suņi veica savu vistiešāko pienākumu — tie bija apstājuši Plaudi no visām pusēm, kvankšķēja kā traki un mēģināja ieķert lielajos zābakos. Pirmo reizi mūžā redzēju, ka Spodra suņi cenšas kādam iekost.

—    Tiš, rupuči, škic, velni tādi! — Plaudis nikni lamājās, sperdams suņiem ar kāju.

Beidzot aptvēruši, ka šo viesi tik viegli vis nepieveiks, suņi uz brīdi atstājās, bet brigadieris, kaut ko sirdīgi purpinādams, atvēra durvis un iegāja mājā. Suņi viņam sekoja pa pēdām.

Mana sirds dauzījās, bet es tomēr saņēmu dūšu un izlīdu no koka stumbra aizsega. Arī Arnis nāca man līdzi. Mēs piesteidzāmies pie Spodra, kas stāvēja pagalma vidū un ar nodurtu galvu caur pieri dusmīgi glūnēja brigadierim nopakaļ. Pēc mirkļa, nez no kurienes uzradusies, mums piebiedrojās Egija, viņas acis no bailēm bija iepletušās tik platas, ka izskatījās turpat vai četrstūrainas — kā zilas sērkociņu kārbiņas. Tikai Maldas joprojām nebija. Vai tiešām viņa nedzirdēja brigadiera dimdošo balsi? Vai tad nesaprata, ka spēle izjukusi?

Pēc brīža Plaudis atkal iznāca pagalmā visu astoņu suņu pavadībā. Mēs atkāpāmies par dažiem soļiem, no uztraukuma skaļi elpodami saskanīgā korī.

—   Taisni trakums, — Plaudis nikni noteica. — Kur viņa ir? Kur viņa blandās?

Te nu Egija izdarīja nepiedodamu kļūdu, viņa nodevīgi pavēstīja:

—    Tepat kaut kur tuvumā, mēs tikko spēlējām paslēpes . . .

Viņa nepaguva izteikt visu līdz galam, jo brigadiera asās acis

kā iesmi iedūrās mūsu pulciņā.

—    Ko? Paslēpes?! Viņa spēlēja paslēpes? — viņš ieaurojās.

Klusēdami mēs lēnām kāpāmies atpakaļ. Arnim no bailēm

ieklabējās zobi.

Bet brigadieris tik brēca:

—   Slimā! Simulante! Paslēpes ar bērniem viņa spēlē! Tai tak nav visi mājā! Šitik daudz suņu, māja kā elle, citi govis vai cūkas tur, bet šitā — suņus …

Tad, mirkli parīstījies kā slīcējs, Plaudis uzkliedza mums:

—    Ejiet sameklējiet man to Maldu rokā! Es viņai parādīšu paslēpes! Es viņu kārtīgi ņemšu priekšā, no kolhoza izslēgšu par šitādiem stiķiem, tā ka noputēs vien … — brigadieris šķendējās, ka siekalas šķīda kā šļakatas no peļķes, kad tajā iesviež smagu akmeni.

Mēs visi četri aiz bailēm nekavējoties pajukām katrs uz savu pusi. Bēgt mēs neuzdrošinājāmies, kur nu, mēs steidzāmies izpildīt brigadiera pavēli.

—   Malda! — pirmā nedroši iesaucās Egija, kad bija nonākusi pie lielās bedres. — Malda, kur tu esi?

Neviens neatbildēja, tikai jasmīni tvanēja un sienāži sisināja tik skaļi, ka gribējās tiem aizbāzt mutes.

—   Malda! Malda! — arī Arnis piebiedrojās māsai, viņa balss pēcpusdienas tveicē skanēja brīnumdzidri, tad iesaucos arī es. Tā mēs izklīdam par piekalniti, iedami un saukdami katrs uz savu pusi.

—    Brigadieris pie tevis atnācis! — gari stiepdama vārdus, sauca Egija, nu jau noskrējusi lejā pie pašas upītes, lai gan skaidrs, ka, paslēpes spēlējot, Malda nevarēja būt tik tālu paslēpusies.

Bet es devos uz mežābeles pusi. Reiz, pirms pāris vasarām, Malda bija paslēpusies tur. Toreiz klīdu un klīdu, bet tad no mežābeles puses izdzirdēju atskanam šņukstus — pēc tiem tad es Maldu arī atradu. Viņa sēdēja zem mežābeles un raudāja. Tovasar es vēl biju maza muļķīte, nodomāju, ka Malda raud tādēļ, ka nav tik ilgi atrasta. Pieskrēju viņai klāt un saucu:

—   Malda, celies, dzirdi, neraudi, Malda! Tu taču redzi, ka es tevi sameklēju.

Bet viņa, negribīgi noraususi asaras no vaigiem, tikai sēdēja, neteikdama ne vārda. Es viņd mudināju skriet uz «mājām», apsteigt mani, jā, es biju gatava pat uz šādu augstsirdību, bet Malda nelikās par manu piedāvājumu ne zinis, tikai sēdēja kā sastingusi, un viss. Tagad, atcerējusies šo gadījumu, es sapratu, ka ne jau manas ilgās meklēšanas dēļ viņa toreiz raudāja. Bet kādēļ tad? Nē, lai cik liela un gudra es biju, ari tagad to nezināju.

Piepeši nobrīkšķēja kāds zars, es atskatījos. No kārklu krāmēja pašā upītes krastā izlavījās Malda un ar mēmu aicinājumu pamāja man. Priecīgi šāvos lejup no piekalnītes pie Maldas.

—   Tu biji noslēpusies šite? — es jautāju, pieskrējusi viņai klāt. — Mēs tevi meklējām, brigadieris atnācis, viņš briesmīgi lamājas …

Malda klusēja. Viņa stāvēja savā mūžīgajā pozā, rokas sakrustojusi uz krūtīm, un lūkojās man garām kaut kur tālumā. Nekāda līksmā viņa neizskatījās. Pēc krietnas klusēšanas Malda teica:

—   Nu un tad? Lai jau pameklē, gabals tādēļ viņam neatkri- tīs . ..

—   Bet viņš draudēja, ka izslēgšot tevi no kolhoza, vari iedomāties? — es steidzīgi piebildu, lai gan sirds dziļumos biju pilnīgi vienisprātis ar Maldu.

Piepeši Maldas acis iezaigojās nikni kā vilcenei.

—    Lai slēdz! — viņa gandrīz vai iekliedzās. — Apnicis, cik tad ilgi viņš tā draudēs? Es pati aiziešu projām!

Tas nu bija kas nedzirdēts! Es izbijos no viņas vārdiem tik ļoti, ka krūtīs man kaut kas salēcās un it kā pārlūza pušu.

—    Projām? — es izdvesu sausām lūpām. — Bet kur tas ir — projām?

Malda jau kāpa kalnā.

—    Uz Rīgu. Tur taču dzīvo mana māsa, Ritma, tu jau zini…

—    Bet Spodris? Kur paliks viņš? — es jautāju, elpai aiztrūkstot.

—    Mēs brauksim abi, ko tu prasi kā bērns, šodien pat.. .

Man nolaidās rokas, es, liekas, jutos uz mata tāpat kā toreiz,

kad uz lielceļa sabrauca manu kaķi Sniedziņu. Ne vārda vairs nevarēju izsacīt, kaut gan sirds dziļumos apzinājos, ka man jāmēģina atrunāt Maldu no tāda neprāta darba. Kur viņai jāskrien, turklāt taisni šodien, manā dzimšanas dienā, kad mēs ar mammu esam izcepušas «tik gardus pīrādziņus. Tur, Rīgā, viņiem nebūs ne mājas, ne suņu, ne paslēpju, ne manu pīrādziņu! Apzinājos, ka tas viss jāsaka tūlīt, uz karstām pēdām, bet nevarēju. Tenterēju Maldai nopakaļ, nespēdama ne pašļupstēt.

Kad nonācām pagalmā, brigadiera tur vairs nebija, tikai suņi, Spodris, Arnis un Egija. Nu viņi visi kā negudri apstāja Maldu, cits caur citu stāstīdami, kā brigadieris brēcis un kā viņi Maldu meklējuši. Bet Malda neklausīdamās pagāja viņiem garām un tikai tad, kad Egija skumīgi noprasīja: «Vai tad paslēpes mēs šodien vairs nespēlēsim?» — pateica:

—    Nē. Mēs ar Spodri brauksim dzīvot uz Rīgu.

Un pagaisa mana dzimšanas diena, pazuda kā nebijusi. Asaru aizmiglotām acīm es lēnām vilkos uz māju pusi.

Tā atgriezās pēc kādas stundas, ko biju pavadījusi, sēžot un šņukstot pie galda savā istabā. Kāds lēni pavēra istabas durvis. Kad pacēlu galvu, ieraudzīju Spodri: viņš, stāvēdams uz sliekšņa, savādi raudzījās manī sasarkušām acīm. Arī viņš laikam nesen bija raudājis.

—    Brigit, — pēc mirkļa viņš ierunājās aizsmakušā balsī, — tev šodien ir dzimšanas diena, vai ne?

Es pamāju ar galvu un par varītēm mazliet pasmaidīju. Spodris pārkāpa pār slieksni, lēnām man tuvodamies.

—    Nu tad es tevi apsveicu tajā dzimšanas dienā un dāvinu . . .

Te viņš mirkli saminstinājās, ievilka krūtīs elpu un pateica

skali un skumji:

—    Savus suņus . . . Visus astoņus.

Tas bija tik negaidīti, ka es pielēcu kājās no krēsla. Tā tik bija dāvana!

—    Bet Spodri! Vai tev prāts?!

Spodris papurināja galvu.

—    Mēs ar mammu braucam prom, — viņš sacīja drebošā balsī, — bet suņus līdzi ņemt mēs nevaram . . .

Tikmēr man galvā jaucās visas iespējamās un neiespējamās domas: ko teiks mamma, tētis, kur es likšu šā dāvanu, kas nu būs? Visi astoņi Spodra suņi, par kuriem es viņu vienmēr biju apskaudusi, nu piederēja man! Bet es pat nejutos tā pa īstam iepriecināta, kur nu, es biju nobijusies kā pēdējā zaķpastala! Taču, kamēr es tā stāvēju un platām, nekustīgām acīm blenzu Spodrī, viņš sarosījās, iebāza mutē pirkstu un nošļupstēja:

—    Suņi jau var dzīvot manā mājā tāpat kā līdz šim, tikai nu … tie būs tavi suņi.

Es nopūtos. Man kļuva mazliet jaukāk ap dūšu.

—    Labi, ko tur daudz, — es sacīju. — Ja jau mani, tad mani.

Klusēdami mēs devāmies uz Spodra māju. Man taču bija jāapciemo sava neparastā dāvana.

Suņi, protams, bija uz mata tādi paši kā tad, kad tie vēl piederēja Spodrim, tāpat lēkāja, vaukšķēja, skraidīja pa pagalmu. Es tos uzrunāju vārdos, saucu sev klāt, glaudīju viņu brūnās, melnās un baltās pierītes un čukstēju:

—    Mani suņuki, mani, mana Zuze, mans Pipariņš, mans Pīcis .. .

Tās pašas dienas vakarā Spodris un Malda aizbrauca. Uz autobusu pieturu es gāju viņus pavadīt ar visiem suņiem. Neko daudz uz atvadām mēs nerunājām, tikai vilkāmies pa ceļu, suņu ielenkti, domājām katrs savu domu. Neskatoties uz saņemto dāvanu, man bija tik skumji, ka ne izsacīt. Zuze skrēja pa priekšu, nemaz nezinādama, ka nu ir mana. Kad bijām nonākuši pie autobusu pieturas, es pametu acis uz savu veco draugu. Nē, necik pacilāts viņš neizskatījās, tāds vien bija kā vērmeles saēdies. Notupies buži- nāja manas Zuzes pieri un kaut ko murmināja zem deguna. Arī Malda, man par brīnumu, izskatījās tā, it kā viņu kāds ar varu būtu piespiedis no šejienes aizbraukt. Vēl uzmanīgāk viņu nopētījusi, es pirmo reizi mūžā ieraudzīju, cik viņa ir nesmuka. Mati kā nolaizīti, sejā miljons sīksiku grumbiņu. Nemaz kā rīdziniece, tās visas ir tik skaistas! Arī kleita … Vai tad ar tādu var uz Rīgu braukt? Un tad es iedomājos, kā viņi abi — Spodris un Malda — ies Rīgā pa ielu, tādi noplukuši un prasti, cilvēki droši vien brīnīsies, plecus raustīdami, atskatīdamies, sak, no kurienes te saradušies tādi ērmi? Bet es neko neteicu. Tik un tā viņi mani neklausītu.

Tad pienāca dzeltens autobuss, Spodris uz atvadām pamāja ar roku un iekāpa autobusā. Es pagriezos un, klusi saukdama suņus, vilkos atpakaļ uz mājām. Tikai tagad, palikusi viena — viena ar astoņiem suņiem, es sapratu, kāda šausmīga nelaime ir notikusi. Asaras, visu laiku krājušās kaut kur acu dzīlēs, nu vairs nebija valdāmas un gāzās pār seju. Ne vairs Spodra, ne Maldas, nekā. Tikai astoņi nabaga sunīši — mani. Kad autobuss, smagi zumēdams, brauca man garām, es, aši noliekusies, sāku piņķerē- ties gar sandales sprādzi, it kā mēģinādama to aiztaisīt. Es negribēju, ka Spodris pa autobusa logu redzētu manu asaraino seju.

Tad mēs gājām uz Spodra māju. Pagalms bija kluss un tukšs un nepiederēja vairs nevienam. Kad es apsēdos uz sliekšņa aizslēgto durvju priekšā, suņi saskrēja man apkārt, laizīja rokas un klusi smilkstēja. Taču es, skatīdamās te Zuzes, te Pīča uzticīgajās acīs, nejutos nedz bagāta, nedz laimīga, nedz apskaužama.

— Nu, pasaki man — kam gan der šitāda dzimšanas diena, ko? — es vaicāju Pipariņam, kas, asti luncinādams, grozījās man pa priekšu. Vēl brīdi tā sēdējusi, es piecēlos, lai lēnām vilktos uz māju: man taču bija gaidāmi ciemiņi.

Tad atnāca Arnis un Egija, uzdāvināja man divas grāmatas un šokolādes konfekšu kasti, mēs sēdāmies pie galda, dzērām limonādi, ēdām kūkas, konfektes, pīrādziņus. Par Spodra dāvanu viņiem nesacīju ne vārda. Arī mammai ne, es jau zināju, ka viņai ta nemaz nebūtu pa prātam.

Tā pagāja šī dzimšanas diena. Kad Arnis un Egija bija prom, • •s, mammas pierunāta, vēl uzlaikoju jauno, gaišzilo kleitu, ko viņa ar tēvu man bija uzdāvinājusi, negrfbīgi pagrozījos spoguļa priekšā un gāju gulēt.

Nākamās dienas rīts man šķita tukšs un savāds, tāds pats kā Spodra pamestās mājas pagalms. Virtuvē iegājusi, es steidzīgi sastūķēju kleitas kabatās pīrādziņus, maizi, ielēju pudelē pienu un devos pie saviem suņiem. Slēpdamies no rīta saules, tie bēdīgi gulēja aiz mājas stūra cits pie cita. Laikam jau viņi sāka nojaust to, ka nav vairs Spodra suņi. Visu nakti vieni — tā ar viņiem vēl ne reizes nebija gadījies. Suņi neskrēja man pretī kā citām reizēm, bet, negribīgi pieslējušies kājās, tikai slinki paluncināja astes, tad atkal sagūla zemē. Zuze, izstiepusies visā garumā, izskatījās neparasti vāja un noplukuši.' Viņa pat nepacēla galvu, kad es to saucu, tikai greizi pašķielēja uz mani.

Salēju pienu bļodiņās, sadalīju maizi un pīrādziņus, apsēdos uz mājas sliekšņa. Klusēdama noraudzījos, kā suņi ēd. Neēda vienīgi Zuze, viņa joprojām nekustīgi gulēja aiz mājas stūra.

Tikai tagad es tā pa īstam apjautu, ka visi šie suņi ir mani. Nevis Spodra, Egijas vai Arņa. Jutu, kā manī palēnām sarosās lepnums: jā, katram tādas mantas vis nav! Visā plašajā apkārtnē es nezināju neviena bērna, kam piederētu veseli astoņi suņi. Kur nu astoņi, Egijai un Arnim, piemēram, nebija ne viena vienīga šuneļa — viņu tēvs suņus necieš. Jā, es nodomāju, tagad tikai jānogaida, kad arī suņi sapratīs, kas ir viņu īstenā saimniece, un skries man pretī, briesmīga laimē vaukšķēdami ik reizes, kad es nākšu tos apciemot. Pagaidām gan viņi laikam vēl sēroja pēc Spodra, bet tas nekas, vajag tikai mazdrusciņ paciesties.

Tad es ieraudzīju, ka pa taciņu nāk Arnis un Egija.

—    Cau! — viņi man sauca pa gabalu. — Tu jau baro Spodra suņus? Mēs arī viņiem atnesām maizi un kaulus.

—    Nevis Spodra suņus, bet savējos, — es pikti atteicu, jo man diez kā vis nepatika, ka viņi uzbāžas maniem suņiem ar kauliem.

—    Oho! — iesaucās Arnis. — Kopš kura laika tad tie ir tavējie?

—    Kopš vakardienas, — es atcirtu kašķīgā balsi. — Spodris man tos uzdāvināja dzimšanas dienā.

Egija un Arnis pārsteigti saskatījās. Tad Egija pieliecās brālim pie auss, lai kaut ko pačukstētu.

Arnis paraustīja plecus, cieši ieskatījās man acis un teica:

—    Bet mūsu tētis vakar sacīja — ja reiz Malda esot projām, tad suņi būšot jāindē nost, citādi viņi klīdīšot apkārt pa mājām un plēsīšot vistas.

Es pielēcu kājās.

—    Jā, tā tētis teica, — piebilda Egija.

—    Bet, kad Egija sāka raudāt, tētis apklusa, — papildināja Arnis, noliecās pie Zinas, satvēra to aiz priekšējām ķepām un, it kā nekas nebūtu noticis, sāka ar Zinu dejot.

Bet es jutu, ka plaukstas man ir savilkušās dūrēs kā kauslīgam puikam.

—    Ko — jūs indēsiet manus suņus?! Pamēģiniet tikai! Panā- ciet priekšā! Un vispār — ko jūs te meklējat? — Es draudīgi paspēru uz priekšu trīs soļus. — Lasieties projām, jums skauž, ka šie suņi ir mani, nevis jūsējie! Ejiet prom — dzirdat?

Arnis atlaida Zinas ķepas un palika stāvam ar vaļēju muti. Ne viņš, ne Egija laikam nebija gaidījuši šādu izlēcienu no manas puses, viņi abi izskatījās pagalam apmulsuši. Egija nošļupstēja:

—    Stulbā, ko tu bļausties, vai tad mēs gribam, lai suņus noindē . ..

—    Jā, gribat! — es atkal uzkliedzu, kaut gan nu jau skaidri zināju, ka runāju muļķības. Kāpēc lai Arnis un Egija to gribētu? Viņiem suņi patika tāpat kā man. Taču man vajadzēja izgāzt pār kādu savas dusmas, satraukumu un aizvainojumu.

Egija ar Arni atkal sačukstējās, tad brīdi abi pavēroja manu sasarkušo seju, pagriezās un, ne vārda vairs neteikusi, naskā soli aiztipināja projām.

Palikusi viena, es pamazām nomierinājos. Tā tik vēl trūka, es nodomāju, paskat vien, kas tam Egijas tētim prātā. Bet tad pie manis pieskrēja Pīcis, viņš priecīgi grozījās man pa priekšu, luncinādams asti un aicinādams mani uz rotaļu.

—    Vēlāk, manu Pīclti, vēlāk, — es teicu, pakasīdama sunītim aiz auss. — Nu man jāiet atpakaļ uz māju, atnākšu pēcpusdienā, tad arī izdauzīsimies, kā nākas.

Bet mājās mamma pieteica, lai es pēcpusdienā aizejot zemenēs, Viesturu pļavā tās droši vien jau esot gatavas.

Ai! Zemenes man garšoja par visu labāk pasaulē.

—    Labi, — es priecīgi atsaucu, sameklēju krūzīti un devos ogot.

To, ka es varēju pasaukt līdzi arī suņus, iedomājos tikai, kad biju jau nonākusi pie Viesturu birztalas. Tas man kaut kā nebija ienācis prātā, un tagad to nožēloju. Laikam jau tomēr pie saviem suņiem vēl tā īsti nebiju pieradusi.

Ar krūzīti rokā izstaigāju visu Viesturu pļavu un birzi, taču neko daudz vis nesalasīju. Ogu bija papilnam, tas tiesa, bet tās vēl nebija īsti ienākušās. Staigāju, uzmanīgi šķirdama lielo zāli, dungoju dziesmiņu par smukiem suņiem un veci un domāju, ko tagad dara Spodris. Droši vien ēd saldējumu. Vai arī vizinās tramvajā. Vai arī aizbraucis uz zooloģisko dārzu un nu, muti atplētis, pēta ziloni.

Pēc ilgum ilgas staigāšanas puskrūzīti tomēr pielasīju. Kad nācu mājās, ievēroju, ka saule jau laižas lejup. Bija īstais laiks dot suņiem vakariņas. Nogaidījusi brīdi, kad mamma iziet no virtuves, salasīju suņiem šo to ēdamu.

Kad iegāju Spodra mājas pagalmā, tur valdīja klusums. Man par lielu nepatiku, arī šoreiz suņi neskrēja pretī man, savai jaunajai saimniecei. Vēl vairāk — suņi vispār nebija nekur samanāmi. Tie bija pazuduši. Vispirms es nodomāju, ka viņi ir aizgājuši uz piekalnīti pie lielās bedres. Arī tur viņu nebija. Jutu, ka mani pārņem satraukums. Kaut kas bija atgadījies. Es izmeklējos gar māju, aizsteidzos līdz pašai upei, tad skrēju atpakaļ uz liepu gatvi, vienā laidā saukdama:

—    Zuze, Pīci, u-ū! Zuze, Zina, Pipariņ!

Bet nekā. Suņu nebija. Tie no visas tiesas bija pazuduši.

Vēlreiz apgāju ap māju, ūjinādama un saukdama suņu vārdus, taču man atsaucās vienīgi kaut kur tālumā rūcoša traktora tarkšķi.

Tad es noslīgu uz mājas satrunējušā sliekšņa, sēdēju ilgi, nekustīgi un pat neraudāju. Lai gan, šķiet, jau gandrīz vai droši zināju, kas noticis ar maniem suņiem. Viņu vairs nebija — ne astoņu, ne piecu, neviena. Viņi bija pagalam. Rietošā saule caur liepu zariem vēl meta pirmspēdējo atblāzmu, klusi čabēja zāle, tas bija viss. Nevienas dzīvas dvēseles. Nevienas.

Te es satrūkos: pa gatvi kāds nāca šurp. Lēnām piecēlos un tad — tad es ieraudzīju ko tādu, ko pavisam nebiju cerējusi ieraudzīt: pa gatvi nāca Spodris un Malda.

—    Jau atbraucāt? — paskrējusi viņiem pretī, es vaicāju tādā balsī, it kā lūgdamās žēlastību.

Malda neatbildēja, viņa pagāja man garām, tāpat kā vakar nesdama rokā veco ceļasomu. Toties Spodris, smaidīdams pār visu seju, atbildēja:

—    Atbraucām, kā tad! Ritmas tante pateica, ka vienā istabā mums visiem tik un tā nepietikšot vietas.

Viņš līksmi smējās, tad pienāca man klāt un viltīgi piebilda:

—    Bet es Rīgā kaut ko nopirku. Uzmini, kas tas ir! — Un viņš piedūra pirkstu sev pie krūtīm.

A, tikai tagad es ievēroju, ka, Spodrim azotē ieslēpts, kūņojas kāds mazs kamolītis.

—    Uzmini, — vēlreiz aicināja Spodris, lepni zibinādams savas zaļās acis un saudzīgi pielikdams plaukstu kustīgajam ka- molītim.

Par to, ka Spodra azotē iemitināta kāda dzīva būtne, nebija ne mazāko šaubu. Bet kāda?

—    Varbūt tas ir … kāds susuriņš? — es nomurmināju — neviens prātīgāks dzīvnieks man neienāca prātā.

Spodris tikai smējās, galvu draiski purinādams.

—    Nē, nav vis susuriņš. Skaties! — Juzdams, ka es neuzminēšu, Spodris beidzot apžēlojās par mani, atpogāja krekla augšējo pogu, un tad pa nelielu spraudziņu izlīda tumšbrūns purniņš ar divām melnām ačelēm un lielām, Jenkanām ausīm.

—    Sunītis, — es nočukstēju.

—    Sunītis, — Spodris apstiprināja, atpogāja vēl vienu pogu, uzmanīgi izvilka kunkstošo dzīvnieciņu no azotes un satvēra plaukstās.

—    Kur tu to ņēmi? — es klusi jautāju, nedroši pieskardamās sunīša pierei.

—    Rīgā, tirgū, par rubli. Es to nopirku no kāda suņu pārdevēja, — Spodris skaidroja un nolika sunīti zemē uz taciņas. Kucēna deguntelis iedūrās Spodra sandalē, viņš to ošņāja tik cītīgi, it kā tā būtu diez kāds pasaules gardums.

—    Sākumā mamma negribēja ne dzirdēt par kucēna pirkšanu, bet, kad es pateicu, ka man vairs nav neviena suņa, un sāku raudāt, viņa beidzot piekrita un iedeva man rubli, — Spodris stāstīja, laimīgi vērodams savu šīsdienas pirkumu.

Bet te viņš it kā attapās, paskatījās uz visām pusēm un jautāja:

—    Eu, kur tad tavi suņi?

Jutu, ka man karsts vien iziet caur kauliem.

—    Bet tie taču bija mani suņi, — es čukstēju, nodūrusi acis.

—    Tavi, — Spodris apstiprināja, un es jutu, ka viņš vērīgi nopēta mani. — Kur viņi ir, vai tu tos jau aizvedi uz savām mājām?

Es mēmi papurināju galvu. Ko lai atbildu, es izmisīgi domāju. Sāku drudžaini melst visneiedomājamākās blēņas:

—    Nē, tie ir prom. Es tos uzdāvināju . . . smuko suņu vecim . . . Viņam šodien ir dzimšanas diena . . .

—    Arī Zuzi? — Spodris izbijies jautāja. — Vai Zuzi tu arī viņam atdevi?

—    Jā, arī Zuzi, — es atteicu, bezgala pārsteigta, ka Spodris tic maniem meliem.

Bet Spodris spēji paķēra no zemes jauno kucēntiņu, iespieda savu seju tā tumšbrūnajā kažokā, un es dzirdēju, kā viņš čukst:

—    Mulķe.. . Ak, tu muļķe tāda.

Vija Upmale

VIENĪGĀ

Kā mēs gaidījām karu! Tas šķita kaut kas baiss un reizē vilinošs — kā jau viss neizbaudītais. Uz rītiem karš aizskrēja garām, uz mums pat nepaskatījies. Mūsu apkārtnē netika redzēts neviens dzīvs vācietis ar izdaudzināto automātu uz krūtīm, pa putekļaino lauku lielceļu, kas veda cauri miestam, neaizdrāzās neviena motociklistu vienība. ,

Toties atpakaļ uz rietiem karš nāca lēnām un draudīgi, ar ilgāku apstāšanos, klusiem starplaikiem un pēkšņiem izrāvieniem. Un tas pats karš, kas vairākus gadus bija mīņājies kaut kur netveramā tālumā, beidzot bija klāt.

Starp divām ābeļu rindām aizaugušā zemeņdārzā, kuru nevienam vairs nebija ne vaļas, ne spēka izravēt, mēs izrakām bunkuru ar baļķu pārsegumu. Virs tā uzmetām milzīgu zemes uzkalnu, ierīkojām atveramas lūkas, nolaižamas kāpnes, pat stikla lodziņu, pa kuru iespīdēja noslēpumaina puskrēsla. Kas varēja būt vienmuļā govju ganīšana, kāļu un runkuļu ravēšana vai siena vālu ārdīšana, salīdzinot ar to baismi nezināmo, kas ar katru dienu vēlās arvien tuvāk un tuvāk. No gaidīšanas vien jau iekustējās sirdis.

Mūsu ilūzijas mazliet sašķobījās, kad dzelzceļa stacijā, kas no mums taisnā līnijā pāri purvam atradās sešu kilometru attālumā, kādu nakti nometa vienu pašu bumbu, un arī tā netrāpīja, kur tai bijis paredzēts.

Pēc pirmās īstās gaisa kaujas, kas norisinājās virs pilsētas pie Igaunijas robežas, kur tobrīd vidusskolā mācījās mūsu vecākā māsa, jūsma vēl vairāk noplaka. Tonakt mēs stāvējām mājas galā līdzās mātei, kas, rokas zem priekšauta sažņaugusi, raudzījās uguns atblāzmā, prožektoru staros, kas kustējās debesīs kā ziemeļblāzmas kāvi, un pie katra grāviena nodrebēja līdzi. Vai tur kas varēja būt palicis pāri? Nākamajā rītā tēvs drebošām rokam jūdza zirgu un, neziņas mākts, brauca uz pilsētu pēc māsas, bet māte visu dienu staigāja kā sajukusi, nespēdama pieķerties nevienam kārtīgam darbam. Tomēr vakarā, par brīnumu, viņi sveiki un veseli pārbrauca mājās. Izrādījās, ka tur bija sabumbota preču stacija, kurā stāvējis vācu armijas ešelons.

Siem notikumiem sekoja vairāki klusi mēneši. Vecāki steidza pļaut sienu, pēc tam ķērās pie labības, krāva statņos, veda kaudzēs, šķūņos. Kādu tīrumu steigšus vajadzēja atbrīvot ziemājiem. Tēvs teica:

—    Rudzi ir jāsēj, bez maizes nevar palikt. Kaut arī paši nevāksim, jāsēj tik un tā. Zemniekam maize ir galvenais.

Tajā rītā sastrādātā rudzirzeme gaidīja, mēs bijām pielikti pie biržošanas, bet tēvs, pakaris kaklā lielo sējamo priekšautu, svinīgā gaitā soļoja pa tīrumu, platiem vēzieniem izsēdams graudus. Mēs skaidri redzējām, ka viņa gaitā un kustībās nav tās noteiktības un svinīgā ritma kā agrāk. Sad un tad viņš negaidot apstājās, iegrūdis roku graudos un pabārstījis tos saujā, it kā šaubīdamies, vai šim darbam vispār ir jēga, tad, lūkodamies uz rītiem, vērīgi ieklausījās. Arī mēs, pārsprauduši mietiņus biržu galos, darījām to pašu. Brālis noprasīja:

—    Nu, dzirdi? Dun. Vajag pielikt ausi pie zemes.

Brīžiem līdz mums atlidoja tāla pērkona atbalss. Vēlāk mēs

ielavījāmies savā bunkurā un pēc tam īstajā pagrabā. Elpu aizturējuši, uztvērām to pašu dunoņu, tikai daudz spēcīgāku un gandrīz nepārtrauktu.

Nākamajā rītā tēvs atgriezās no pienotavas ar jaunu vēsti:

—    Ceļi bēgļu pilni. Dzīšot visus līdzi. Saka — jābraucot pie laika, citādi vēlāk nekur netikšot.

Māte noklausījās, mēs redzējām, kā viņas seja pamazām satumst, taču viņa neteica pretī ne vārda. Doties projām no mājas vecākiem šķita neiespējami, tāpēc viņi nevarēja izlemt, ko darīt. Taču mums iemirdzējās acis. Ceļojums pasaulē! Brauciens uz ne- zinkurieni! Vai te vēl bija jādomā? Ātrāk jāvāc mantas un jākrauj vezumos. Bet cik daudz no zemnieka mantības varēja salikt divos ratos? Pārējais taču bija kaut kur jāslēpj, jānobēdzina, jāaprok. Neziņa un šaubas bija sasaistījušas vecāku rokas, un viņi vēl diezin ko gaidīja.

Beidzot sākās mūsu pirmais lielais ceļojums pasaulē. Mēs ieju- kām bēgļu burzmā, vācu armijas tehnikas lavīnās un itin drīz izbaudījām pirmo uzlidojumu šausmas.

Jo tālāk devāmies, jo skaidrāk jutām, ka šai braukšanai nav jēgas, ka tā ved uz nekurieni. Vajadzēja tūlīt griezties atpakaļ, bet pret straumi diemžēl netek neviena upe. Te bija kustība vienā virzienā. Daudzi pajūgi nemanāmi iegriezās mežu celiņos, meklēdami klusāku vietu, kur pārlaist fronti. Māte atcerējās, ka šajā pusē dzīvojot kādi tāli radi, gadiem ilgi nesatikti un neapciemoti, jau kļuvuši gandrīz sveši un nepazīstami. Kad satumsa, arī mēs atdalījāmies no lielās bēgļu straumes. Izbraukuši cauri garam silam, mēs laidāmies ieplakā cauri bērzu birzītēm, kamēr nonācām pelēkas lauku mājas pagalmā. Kā jau radus — mūs ielaida istabā, kur mēs varējām izgulēt vairāku nakšu miegu.

Taču nākamajā rītā pārsteigti ieraudzījārņ, ka nekur tālu nebijām nobēgusi. Pa spraugu gar birzītēm un pļavām bija redzams tas pats mūsu lielceļš ar nebeidzamo bēgļu plūsmu, tālāk tilts pār upi, kura līkumoja tepat lejā gar piekalni, bet aiz upes no citas puses nāca otrs lielceļš, kas pagriezienā saplūda kopā ar mūsējo. Meži bija bēgļu pilni, visur vezumi, nesaraduši zirgi, maurojošu govju bari, bet austrumu pamalē arvien draudīgāks brieda frontes negaiss.

Meklēdami klusāku vietu, mēs patiesībā bijām nonākuši īstās kara krustcelēs starp diviem lielceļiem un tiltu, ko lidmašīnas visu priekšpusdienu centās sabumbot. Pakrastē aiz mājas ierakās vācu artilērija, kas arī nesolīja neko labu, taču nevienam necēlās rokas jūgt pārgurušos zirgus tālākbraucienam. Visi paļāvās uz likteni un palika, nomaskēja vezumus ar zariem, raka bedres, kur paslēpties no šķembām un lodēm.

Vakarā bērnus uzreiz sadzina pagrabā, kur jau iepriekš bija sanesti salmu maišeļi, vecas segas un gar sienām uz bluķīšiem uzlikti neēvelēti dēļi ka lauku godībās. Mums tas viss šķita ļoti interesanti. Pie griestiem aiz gara kāša bija pakārts vējlukturis, kura stikls itin drīz aizkvēpa un sekstveidīgā liesma — droši vien no petrolejas piemaisījumiem — visu laiku raustījās, mezdama iesarkanas sprikstltes, bet uz appelējušajām sienām tāpat līdzi kustējās spocīgas ēnas.

Mēs ieņēmām pašu attālāko kaktu, pa jokam tūdaļ izmēģinājām guļamos maisus, iestiepām vēl spilvenu un pašiem neaptveramā veidā itin drīz bijām aizmiguši.

Mēdz teikt, ka bērnus no miega ar lielgabalu nevarot uzcelt, taču šoreiz kaut kāds dīvains spēks visus nakts vidū uzrāva augšā, jo apkārt virmoja un murdēja: aizelsušos cilvēku balsis, kņada, drūzma, trepēs švīkstoši soli. Nelielais pagrabs bija stāvgrūdām pilns, bet vēl tikai nāca klāt. Augšā virs mums kā elles katlā vārījās un raustījās zeme, visa pasaule. Vairs nevarēja atšķirt atsevišķus grāvienus, tikai viens vienīgs nepārtraukts ārdošs troksnis.

Un vēl pie visa tā trepēs, raudāja mazs bērns. Cilvēki kādam pagrieza ceļu, saspiedās ciešāk un atbrīvoja vietu uz dēla pret pagraba vidu. Jaunai sievietei, kas nesa segā satītu mazuli, sekoja bārdains vīrietis ar drēbju pauniņu rokā. Nezin kāpēc viņš mums likās aizdomīgs. Tā kā vīrietim neiznāca vietas, viņš nometās zemē uz viena ceļa un izmisis skatījās uz raudošo bērnu, nespēdams neko palīdzēt.

Netālu no mums sēdēja vecenīte — uz pleciem noslīdējušais lakats atsedza sirmus matus, kas, tāpat kā manai mātei, pakausī bija sasprausti ritenī, bet acis viņai bija savāds apgarots spīdums, ko varēja samanīt pat apkvēpušā lāktura gaismā. Kaut gan apkārt valdīja neaprakstāms troksnis, mēs saklausījām, ko viņa stāsta:

— Tagad es ticu. Tomēr ir dievs debesīs. Viņš man parādījās. Pusmurgā. Biju tā kā iesnaudusies. Pēkšņi uzplaiksni savāds gaišums un atskan balss: «Bēdziet ātrāk no šīs vietas!» Mēs paguvām aizskriet kādus pārdesmit soļus, kad tieši tur nokrita bumba. No vezuma, zirga, visas iedzīves palika tikai bedre, bet mēs bijām glābti. Vai tas nav brīnums?

Uz paša dēļa galiņa bija piemetusies mana māte, un likās tik nepierasti un nedabīgi, ka viņas mezglainās, sastrādātās rokas nelāpa zeķes, nemizo kartupeļus, nespaida kunkuļus cūkēdiena spaini, bet gul klēpi bez darba. Tās drīz vien atdzīvojās, sažņaudzās tā, ka pirksti kjuva balti, tad atkal atlaidās un sāka tīt un ritināt vismaz priekšauta stūri.

—    Kāpēc tas bērns raud? — no durvju puses noprasīja satraukta balss.

—    Kas viņam ir? Slims?

Jaunā sieviete neatbildēja, tikai šūpoja bērnu, cerēdama to apklusināt, bet nenosakāma vecuma bārdainais vīrietis, tāpat kā mēs, aizspieda ausis un vēl aizvēra acis.

—    Kaut ko taču dariet! Es ilgāk nevaru izturēt šo brēkšanu, — jau nodunēja protests.

—    Kā jums nav kauna! — viņu apsauca citi. — Vai tad tīši maziņam kāds var pavēlēt. Droši vien no bailēm. Tad labāk pats ejiet laukā lodēs un sprādzienos!

Apgarotā sirmgalve, kas uzlidojuma laikā bija sadzirdējusi dieva balsi un uzskatīja sevi par svēto, pirmā sāka rīkoties. Viņa sagramstīja baltā spilvendranas kulē maizes donu, nolauza labu kumšķi un drupināja klēpi mazos gabaliņos. Tad no lakata stūra noplēsa lupatiņu un visu sabēra tajā.

—    Vai kādam nav kas salds? Medus vai cukura grauds?

Neviens neatsaucās, tikai vējluktura liesma no kārtējā sprādziena noraustījās un no griestiem nobira smilšu migliņa.

—   Ja ķers tiešā trāpījumā, nekas nepaliks pāri, — kāds sacīja.

—    Kāpēc tad pats skrējāt šurp, glābiņu meklēdams. Varējāt palikt mežā vai skaidrā laukā, — viņam atgādināja pārējie.

Svētā iebāza sasieto lupatiņu vispirms sev mutē, labu bridi košļāja, zelēja, tad, piecēlusies kājās, sūtīja uz bērna pusi.

—    Dodiet, lai zīž. Kad mēs au . ..

Sprādziens nejāva viņai pabeigt un aizsita muti pusvārdā.

—    Tas bija pavisam tuvu … — kāds novērtēja. Visi saskatījās, ieklausīdamies laika elpā, kas skaitīja sekundes viņu dzīvībām. Vienigi bērns turpināja raudāt, nerēķinādamies ar karu un pieaugušajiem. Viņš neatzina arī tādu iupatu, izspļāva laukā un iebrēcās vēl skajāk.

—    Ko viņš var kliegt? Tas ir ārprāts. ..

—    Mazi bērni taču parasti guj. Vai tad nekādi nevar aizmidzināt?

—   Nebija nekā salda … — taisnojās svētā. — Musu laikos tikai tā — vīkšķi mutē un nolika pie rudzu statiņa. Vakarā ar lākturi meklēja pa tīrumu, kamēr atrada, kur atstāts. Citreiz mēnessgaismā . ..

Jauns sprādzienu vilnis vēlreiz apklusināja svēto.

Arī mūsu mamma bija pavirzījusies uz brēcēja pusi, kur jau kārstījās trīs žēlnieces, cenzdamās izdomāt, kā palīdzēt mazajam. I'a visām viņas sadabūja sausas drēbītes, taču nekas nelīdzēja. Sprādzieni tomēr brīžiem pierima — varbūt lielgabali aizrijās vai pārkarsa, taču bērns neapklusa ne mirkli. Taisni jābrīnās, kur viņam pietika spēka.

—   Aizbāziet muti tam verkšķim! — kāds vīrietis neizturēja. — Es sajukšu prātā!

Svētā piešāvās kājās un pazibināja gaisā pirkstu.

—    Nāks dieva sods! Ka es jums saku! Nebūs labi.

—    Nav piena … — jaunā' sieviete izmocīja. — Citu viņš vēl neprot ēst.

Uz brīdi kara teātrī virs mums iestājās negaidīts klusums. Vai tās varēja būt jau beigas? Neviens vēl neuzdrīkstējās ticēt.

Kaut kur augšā noklaudzēja durvis. Vai patiešām kāds jau uzdrošinājās iziet ārā? Visi tā kā sarosījās.

Bet mani pēkšņi sāka urbināt nelaba nojauta. Kaut kas likās izmainījies, pārvērties … Es nekur nevarēju saskatīt savu māti. Šausmas nodrebēju no šīs domas, pastiepos uz ceļiem, lai labāk pārredzētu visu pagrabu. Pie bērna viņas nebija. Paskatījos uz vecāko māsu, kas sēdēja aiz brāļa, rokām aptvērusi pierautos ceļgalus. Vai viņi vēl nekā nebija pamanījuši? Satraukums un bailes arvien pieauga.

Kaut kur tālāk pie lejas durvīm vīru pulciņā pavīdēja tēva nomelnējusī, bārdas rugājiem apaugusī seja ar tiem pašiem nedrošības un šaubu vaibstiem. Viņš skatījās pāri uz mums, it kā gribētu nākt šurp un kaut ko sacīt. Pagrabā mātes nebija.

Un tad pēkšņi pārplīsa gaiss, no trieciena viļņa lāktura liesmas palēcās uz augšu un izskrēja laukā. Neredzama roka iesvieda mums sejas sauju asu smilšu un cementa drazu. Pagrabs piešķīda ar kodīgo biszāļu dūmu smaku. Uz brīdi es vairs neko nedzirdēju un nesapratu. Pāri aptumsušajai telpai aizšalca tāds kā vaids, kā kliedziens, kuru atkal pārķēra bērns. Visi panikā metās uz durvīm — cits citam pāri, garām, uz priekšu. No kaut kurienes tomēr iespīdēja blāva puskrēsla. Mēs atradāmies visdziļāk kaktā, mums priekšā satraukti kustējās, grūstījās neskaidri cilvēku augumi, pleci, galvas.

—    Palieciet uz vietas! — visu šo ārprātu pārkliedza stingra vīrieša balss. — Neskrieniet laukā! Tūdaļ var sekot nākamais sprādziens. Tas nav uzlidojums no gaisa. Artilērija var piešaut pēc kārtas. Apklustiet!

Tā pati svētā bija uzrāpusies kaut kur augstāk pāri citiem un, rokas pacēlusi, sauca:

—    Lūgsim dievu! Viņš mūs uzklausīs. Es zinu.

Sievietes, kas bija sagrupējušās ap raudošo bērnu, negaidot sāka dziedāt:

—    Dievs kungs ir mūsu stiprā pils . ..

Pirmos vārdus uzņēma tikai pāris trīcelīgu balsu, kurām pamazām pievienojās vēl kādas, bet pie «stiprās pils» jau ducināja līdzi ari daži vīri.

Svētā,- pārspēdama gan dziedātājus, gan bērnus, gan visu šo neprāta troksni, pavēlēja:

—    Metieties ceļos!

Kā nopļauti visi noplaka pie grīdas. Es paliku kājās, jo manas acis izmisumā meklēja vienu vienīgo, kas spētu glābt. Kur varēja būt palikusi mana māte? Ja nu tur — ārā? . .. Un ja nu viņa nemaz atpakaļ neatnāk? Tādu domu es nespēju pieļaut. Aizgrūdu roku mutei priekšā, spiedu no visa spēka, lai nesāktu kliegt kā tas mazais nejēga. Nevarēju pat elpu ievilkt līdz galam, vienīgi pa mazam malciņam, un tas pats it kā atsitās pret dunošu valni. Acis bija apradušas ar tumsu, un tikai tagad es samanīju, ka pretējā sienā pret griestiem rēgojās šāviņa izsists robains caurums.

Bērnā neviens vairs neklausījās, bet gaidīja, kur kritīs nākamais lādiņš. Ķers vai neķers? Es sāku pie sevis skaitīt gluži kā pērkona laikā pēc zibens uzliesmojuma, lai noteiktu, cik tālu bijis spēriens.

Pēkšņi atvērās ārdurvis. Paspīdēja saules gaišums, un tur, augšā, gaismas starā stāvēja mana māte ar piena kanniņu rokā.

Taustīdama ar kāju katru nākamo pakāpienu, viņa lēni kāpa lejup — garām vīriem, kas kaunīgi nolaida skatienus, lavījās starp paunām un dievlūdzējiem, kas vēl arvien tupēja uz ceļiem, kamēr nonāca līdz raudošajam bērnam un nolika nesamo pie sievietes kājām. Pakļaudama sevi nāves briesmām, viņa bija devusies slaukt govi, lai svešam bērnam atnestu pienu.

Māte atšļuka uz maisiņa, cieši apņēma mūs abām rokām un piespieda sev klāt, neteikdama neviena paša vārda. Es tikai jutu, kā viņa visa drebēja. Kāpēc viņa gāja? Un ja viņa nebūtu atnākusi atpakaļ? Asaru kamols aizžņaudza man kaklu, es piekļāvos viņai vēl ciešāk klāt un no laimes raudāju. Sprādzieni it kā nogrima tālumā, nekas vairs mani nebiedēja, jo līdzās atradās māte.

Ērika Kalna

MUZICIŅA

Nu jau pagājuši daudzi gadi, bet Vika joprojām redz vienus un tos pašus sapņus. Patiesībā tie ir dažādi. Nemainās tikai notikumu vieta: Riekstiņu dārzs. Ciemata cilvēki to sauc par «paradīzes dārzu», jo laikam kāds bija redzējis bildi ar tādu nosaukumu.

Vika toreiz domāja gandrīz tāpat, jo pēc bērnunama pagalma Riekstiņu māja un dārzs viņu apžilbināja kā apburta pasaku val- atība. Sākumā Vika, no rīta celdamās, aši izskraidīja visas malu maliņas, lai pārliecinātos, vai nakts melnumā nekas nav izgaisis, vai brīnumainais dārzs, skaistā māja, lielie krēsli ar mīkstajiem sēdekļiem un skapis ar spožajiem traukiem stāv, kā stāvējis.

Pagāja vairākas dienas, kamēr Vika sāka ticēt, ka Riekstiņu mājas ir pavisam īstas un nekas te nevar izgaist. Ja nu vienīgi kāda tasīte saplīst, kā tas vienvakar gadījās pašam Riekstiņam. Cik labi, ka tā neizkrita Vikai! Viņa bija tik uzmanīga un nekad neko nesaplēsa. Varbūt tāpēc, ka Vikai bija «zelta rociņas». Patiesībā viņai bija visparastākās ar strupiem nadziņiem un aizplēs- tiem ienadžiem, bet audzinātāja, kas bērnunamā dziedāt mācīja, vienreiz tā bija pateikusi pirms eglītes svētkiem. Todien daži no Vikas grupiņas jau bija saskrējuši klavieru klasē un mēģināja dziedāt: «…zem eglītes mazs zaķītis». Negāja nekādā jēgā, un Vika bailīgi pamēģināja ar vienu pirkstu uzsist. Varbūt ieskanēsies tāpat kā audzinātājai? Ieskanējās! Vika uzsita vēlreiz. Ieskanējās vēl labāk!

Pēc tam audzinātāja vienmēr aicināja Viku klavieru istabā un rādīja, kā vajag spēlēt pa īstam. Kur katru pirkstiņu likt. Tās bija brīnumainas stundas.

Kad Riekstiņi beidzot bija skaidrībā, ka no visiem bērnunama bērniem Vika ir vispiemērotākā adoptēšanai, viņi abi atbrauca ar oranžo žiguli meitenei pakaļ. Visi teica, ka Vika nu ir vislaimīgākā meitene pasaulē, jo viņai tagad būs mamma un tētis.

Bet Vika neko par laimi vēl nezināja. Ja nu vienigi tik daudz, ka laime ir klavieres paspēlēt.

Kad Riekstiņi Viku jau veda uz žiguli, parādes durvīs parādījās audzinātāja un lūdza viņu uzklausīt. Vika aiz satraukuma neko daudz nesaprata, bet dzirdēja vienīgi kaut ko par tām pašām «zelta rokām» un vēl, liekas, par «zelta ausīm».

Kad viņi ar Viku jau sēdēja žigulī, Riekstiņš ierunājās pirmais:

—   Tu mums, izrādās, tāda kā no zelta esi!

—    Patiesībā jau nemaz neesmu. Audzinātāja tikai tā runā, — Vika nopietni taisnojās.

Bet pati Riekstiņa, blakus vīram sēdēdama, lietišķi pabeidza sarunu:

—    Tu tikai neiedomājies, ka es tai klimperētājai tā uzreiz klausīšu un klavieres mājās vedīšu. Tad jau miera vairs nemaz nebūs.

Vika gan gribēja palabot, ka audzinātāja nav nekāda klim- perētāja, taču Riekstiņas izskats nepieļāva tādu vaļību. Arī pats Riekstiņš pavisam pieklusa un uzmanīgi stūrēja savu žiguli uz priekšu.

Mājās Vikai tika ierādīta maza, skaista un gaiša istabiņa ar mīkstu gultu un daudziem raibiem spilveniem.

—    Tu mūs sauksi par mammu un tēti. Nekur nestaigāsi ārpus dārza un neko bez atļaujas neņemsi. Kamēr mēs būsim darbā, pusdienas stāvēs uz virtuves galda. Redzi tā: dvielī ietītas, lai turas siltas.

Vārdus «mamma» un «tētis» Vika nekādi nevarēja izteikt un runājot visādi mēģināja izvairīties no tiem.

Riekstiņi bija kolhoza biškopji. Viņu bišu saimniecība atradās tālu no centra. Kad abi atbrauca, sākās darbs dārzā.

—    Viņi jau vairākus gadus, rau, notur pirmo skaistuma vietu mūsu ciematā, — Vikai stāstīja Otonkulis. Viņš pats nedzīvoja ciematā, bet katru rītu agri nāca uz maizes ceptuvi. Agrāk viņš

mini bijis galvenais cepējs, bet nu šim vairs neturot aizpērn lauztā ii.lu». Tagad nākot strādāt vieglāku darbu. Uz mājām viņš gāja ii |> pusdienas laiku, kad Riekstiņu mājas lielajam pulkstenim abi imlitaji stāvēja pašā augšā. Vika tad vienmēr izskrēja pie dārza vmUņiem un skatījās, vai ciemata ielas galā neparādīsies Oton- lutliH. Viņš parasti piestāja un parunājās. Līdzi Otonkulim nāca iivuigas maizes smarža. Reizēm viņš uzcienāja Viku. Iekšā gan nekad nenāca, jo «paradīzes dārzā» viņam esot bail pat kāju spert. Viņš, protams, jokoja. Kas tur ko baidīties. Otonkulis taču bija Kic'kstiņiem zināms cilvēks. Bet — kā tas arī būtu — viņi tomēr runājās turpat pie vārtiem. Vika uzzināja gandrīz visu, kā dzīvojis un kā tagad dzīvo Otonkulis un viņa sieva — dārzniecības AIvine.

—   Tu kādreiz palūdz savējos, lai palaiž tevi uz Mežmaļiem. Mnna Alvīne tevi uzcienās, es tev akordeonu uzspēlēšu. Es to muziķu dēlam pirku, bet, redz . . . neiznāca viņam spēlēt. ..

Tādās reizēs, kad par dēlu ierunājās, Otonkulis dīvaini miedza acis un balsi tāda kā krekšķēšana iemetās.

Arvien tuvāk nāca rudens, bet Vikai nebija dūšas pastāstīt Riekstiņiem par Otonkula uzaicinājumu.

Vika drusku bažījās, kā skolā ies. Viņa bija redzējusi tikai dažus ciemata bērnus, kas tagad sāks mācīties pirmajā klasē. Bet runāties ne ar vienu nebija iznācis.

Kādu vakaru, kad abi Riekstiņi skatījās televizoru un Joti smējās par Zaņa Ezīša jokiem, Vika saņēma dūšu.

—    Vai jūs mani rīt nepalaistu paciemoties pie Otonkula?

Smiekli pārtrūka, un Riekstiņa kā apjukusi palūkojās vīrā.

—    Kāds Otonkulis? Kāda ciemošanās? Kā tev trūkst mūsu mājā?

—    Ne jau trūkst. Tāpat vien. Viņiem ir akordeons. Kad viņš nak no ceptuves, es viņam varētu aiziet līdzi . . .

—    Elz, nu lai skuķis aiziet! — Riekstiņš bija vēlīgs.

—    Tu papriekš iemācies pienācīgi uzvesties. Mūs par vecākiem pat vēl neprot godāt. Nekāda ciemošanās nenotiks! Kā tev mājās trūkst? Re, kur viņdien veselu kaudzi bilžu grāmatu savedu. Un ābeci arī. Un zīmuļkrāsas veselu lielo kasti par trim rubļiem.

Skolā Vikai iepatikās. Zēl vienīgi, ka te nebija bērnunama audzinātājas. Skolēni bija draudzīgi, un tikai retu reiziti kāds kaut ko ieprasījās par bērnunamu. Un vai tā esot patiesība, ka Riekstiņi tagad patiešām Vikai skaitoties tēvs un māte? Vika, protams, cītīgi apgalvoja, ka tā ir vistīrākā patiesība. Viņai pat uzvārds ir tāds pats kā viņiem.

Istabā, ko skolā sauca par muzikālo kabinetu, stāvēja lielas klavieres. Tādas kā galds un tik spožas kā spogulis, tikai melnu virsmu. Bet mazajiem bērniem dziedāšana te nenotika, un Vikai nekad neizdevās klavierēm pieiet pavisam klāt, lai uzliktu roku uz taustiņiem.

Tad notika vislielākais brīnums. Bija uzkritis sniegs. Riekstiņu dārzs vairs nebija vienīgais skaistulis, jo visiem ciemata kokiem bija piesniguši zari un visi dārzi nu stāvēja savā baltajā, vizuļojošajā sniega rotā. Vika gāja lēni, apkārt lūkodamās un dziļas pēdas iemīdama grāvmalu gurkstošajās sniega kupenās. Pēkšņi zābaciņi atdūrās. Vika noliecās, parušināja sniegu un ieraudzīja visīstākās ermoņikas. Spožas un aukstas kā ledus gabals. No kurienes tās te gadījušās? Pašā grāvja malā?

Mājās Vika rūpīgi izslaucīja ermoņikas ar kabatlakatiņu, tad pielika pie lūpām. Sākumā neskanēja. Bet, kad mēģināja vēl un vēl. .. iznāca! Gan tā pati melodija par eglīti, gan tā par meitenīti, kam laimīti neiedeva līdzi, gan citas.

Pret vakaru Vikai sāpēja lūpas, tomēr viņa vēl mēģināja gan šo, gan to, kas ieskanējās atmiņā. Tad Vika paskatījās pulkstenī, ko jau labi pazina, un nolēma mūziciņu noglabāt. Viņa ietina to kabatlakatiņā un ielika sava galda atvilktnes visdziļākajā stūrī. Nevar zināt, vai maz Riekstiņiem patiks tāda muzicēšana.

Sirds bija viegla, viegla. Nu gribējās vēl kaut ko pašai izgudrot un izdziedāt. «Man ir spoža mūziciņa, man ir spoža mūziciņa, mūziciņa dziedāt prot…» Vika lēkāja un dziedāja pati savu dziesmiņu, līdz ieradās Riekstiņi. Abi atnesa lielus iepirkumu saiņus un noslēpumaini salika tos skapjaugšā. Riekstiņš daudznozīmīgi samirkšķinājās ar Viku. Tas nozīmēja, ka viņam labs prāts.

— Neaiztiec pakas! — savukārt brīdinoši noteica pati Riekstiņa, bet arī tas neskanēja pārāk bargi.

Vikai ienāca prātā, ka pakās varbūt ir Jaungada dāvanas,

par kurām jau šad tad tika runāts. Un ari bērnunamā ap šo laiku pienāca daudzas pakas, kas vēlāk — eglītes svētkos — tika dāvinātas un izlozētas, un visādi citādi sadalītas. Cik žēl, ka nekad nevienam sūtītājam nebija ienācis prātā kādā pakā ielikt tādu mūzi- ciņu, kādu Vika tagad bija atradusi sniegā. Audzinātāja to viņai noteikti būtu iedevusi.

Pagāja vairākas janvāra dienas. Tās bija brīvas, jo skolā nebija jāiet. Mūziciņu Vika izvilka tikai paretam, jo Riekstiņi—ļ vai nu viens, vai otrs, vai abi kopā — tagad bieži bija mājās un virtuvē pina grozus. Klūdziņas Riekstiņi bija sarūpējuši jau sen. Drīz būšot kaut kāda izstāde, un tad abi Riekstiņi arī par grozu pīšanu dabūšot pirmo vietu. To Vika bija dzirdējusi skolā, jo lielās meitenes un pat dažas skolotājas tāpat bija aizrāvušās ar groziņu pīšanu un labi pārzināja vietējos sāncenšus.

Bet kas nu ar Riekstiņiem varēja mēroties! Izkoptais dārzs, par kuru pat rajona avīzē raksta, labākā drava visā apkaimē, daiļākā māja, skaistākie grozi.

Kādu diēnu Riekstiņi ar žiguli aizbrauca uz rajona centru. Tagad ir laiks! Viņa žigli sameklēja lakatiņā ietīto mūziciņu un tūdaļ sāka spēlēt visu, kas dienām ilgi bija skanējis visapkārt. Tikai pret vakaru Vika atkal ietina mūziciņu kabatlakatiņā un ielika atvilktnē.

Dienu pirms mācību sākuma Riekstiņa aizgāja uz tuvējo ciemata veikalu, bet atgriezās ātri un ienāca — nē, drīzāk iedrāzās! — istabā, pat zābakus nenovilkusi.

—    Kur tās ermoņikas, zagle? — viņa kliedza, vēl Viku neredzēdama.

Meitene pārbijās, izskrēja pretī, bet izteikt nekā nevarēja. Viņa drebēja kā aukstumā iekļuvusi, sāka klabēt pat zobi.

—   Kur? Es tev prasu! — Riekstiņa kliedza vēl skaļāk, tad dusmās aizrijās un sāka neganti klepot.

Vika ieskrēja savā istabā, izņēma mūziciņu, iztina no drā- niņas un sniedza Riekstiņai.

—      Es to sniegā atradu . .. tepat pie mājas … — Vika klusītiņām gribēja skaidrot, bet mazā balstiņa saraustījās, un tālāk viņa netika.

Izrādās, ka mutes emoņikas piederējušas kaimiņu Uldim un viņš, ar puikām dauzīdamies un somu mētādams, tās bija pazaudējis. Pēc tam uzkritis sniegs. Viņdien šis, garām ejot, izdzirdis lUekstiņu mājās labi pazīstamās skaņas. Ulda māte to Riekstiņai veikalā pateikusi. Vai tad neesot vajadzējis aptaujāt? Nav jau pušu manta, ka var tā ņemt un spēlēt. Turklāt mutes ermoņikas viņiem ir no ārzemēm atsūtītas. Vēlāk Vika vēl dzirdēja Riekstiņu nUistām, ka Ulda māte turpat veikalā atgādinājusi par daudzreiz dzirdētiem bērnunama niķiem. Kas nezinot, kā ar tiem pieņemtajiem bērniem mēdzot būt?

—    Tagad viss kolhozs par to vien runās. Un kas zina, kā būs vēlāk. Aug buciņš, aug radziņi… Mani brīdināja. Bet tu jau gri- lieji! — viņa pārmeta Riekstiņam.

Tonakt Vika ilgi nevarēja aizmigt. Istabā bija silti, bet drebulis nemitējās. Un tad viņa sapnī pirmo reizi redzēja Joti krā- iminu un skaistu Riekstiņu dārzu. Vietām gan bija sadzītas pūkainus sniega kupenas, toties dāliju un asteru ziedi bija krāšņi un pilnā plaukumā. Vika bradāja basām kājām pa kupenām, gar puķu dobēm un spēlēja savu mūziciņu. Vēlāk pienāca bērnunama audzinātāja un teica, ka viņai jau labi iznākot.

Pēc nedējas Riekstiņi paziņoja, ka Vika turpmāk mācīšoties blakusrajona internātskolā. Tur viņa varbūt daudz ko pārdomājot un sapratīšot.

Vikai bija žēl šķirties no skolas bērniem. Bet ne pārāk. Gadījums ar mūziciņu bija tik vareni uzmilzis, ka dažs labs to bieži pieminēja. Vienīgi Inita, ar kuru Vika sēdēja vienā solā, lūdza, lai viņa nebraucot prom. Inita solījās savai mammai izlūgties mutes ermoņikas.

—    Saproti? Lai pērk it kā man, bet es vēlāk tās atdošu tev.

Nemaz nebija žēl šķirties no skaistās un pārtikušās Riekstiņu

majas. Ne mammas, ne tēta, par kādiem bija tik daudz klusībā lūgts un domāts, Vikai tik un tā nebija.

Arī internātskolā Vikai sākumā viss bija vienaldzīgs. Vienalga, kādā gultā gulēt, vienalga, ar ko sēdēt solā.

Bet tad pienāca vēsts, kas vienā mirklī pārvērta visu Vikas jauno dzīvi. Pa pastu uz Vikas vārda bija pienākusi maza paciņa. Ta bija Initas solītā mūziciņa, tikai mazāka, vienkāršāka par toreiz sniegā atrasto. Arī skanēja gluži citādāk: griezīgāk un spalgāk. Vika acumirklī jutās sasildīta un samīļota. Un ne tikai mūziciņa bija viņu sasildījusi. Visvairāk laikam Inita, kas vienīgā visā pasaulē tajās ziemas dienās bija sadzirdējusi Viku.

Vikai bieži pienāca paciņas, Riekstiņi šad tad arī paši atbrauca. Laikam tā bija pareizi, jo adoptētais bērns it kā netika aizmirsts. Labi, ka apciemojumi nebija gari, vajadzēja vienīgi pateikt paldies par atvesto, nosaukt atzīmes, un ar to arī viss beidzās.

Vēstules Vika rakstīja tikai Initai. Vasaras lielākoties viņa pavadīja tepat, strādājot internātskolas dārzā vai sporta nometnē. Ar laiku Riekstiņu sūtījumi kjuva arvien retāki. Dažas paciņas uz lieliem svētkiem. Un internātskolā jau sen arī citiem bija skaidrs, ka Vika palikusi gluži viena. Toties no Riekstiņiem Vika bija iemantojusi krāsainos sapņus par brīnumaino dārzu, kas, starp citu, reiz bija aprakstīts ari žurnālā, pat nofotografēts ar abiem lieliskajiem kolhoza biškopjiem un dārza skaistuma entuziastiem. Bija pieminēts arī «groziņhobijs», kas tāpat liecināja par cilvēku daiļuma izjūtu un darba tikumu.

—    Paskaties, Vika, tie taču ir tavi Riekstiņi! — skolas bibliotekāre toreiz parādīja Vikai žurnālu un acīmredzot gaidīja, ka meitene ko piebildīs, ja jau ir piederīga pie darbīgajiem estētiem.

Bet Vika ne toreiz, ne citreiz par viņiem nerunāja.

Astotajā klasē jau sākās eksāmenu laiks. Vika klasē mācījās, kad kāds no pagalma sauca:

—    Vika, tevi te meklē! Nonāc lejā!

Mani? Vika neticēja saucējam. Kas varētu meklēt? Izliekušies pa logu, Vika skatījās uz milzīgo atraitnīšu dobi skolas priekšā. Sākumā, saulē apžilbuši, viņa cilvēku neredzēja. Un, tikai apradusi ar spožo gaismu, pamanija uz soliņa sēžam vecāku viru.

Vika tūdaļ pazina atbraucēju. Kaut arī bija pagājis tik daudz gadu. Pēc mirkļa Vika jau bija lejā.

—   Apžēliņ, kā izaugusi! — Otonkulis piecēlās, neveikli sniedza roku un smaidīja.

—   Atbraucu tevi ciemos aicināt. Atceries, es jau toreiz aicināju, bet tu, rau, biji lepna — neatnāci .. .

Vika stāvēja, un pa vaigiem viņai ripoja lielas prieka asaras. Tādas pašas viņa bija noraudājuši toreiz, kad Inita uz internātskolu bija atsūtījusi mūziciņu.

—    Vai tev ir brīvs brītiņš parunāties? — Otonkulis pavai- 01 ja, un likās, ka viņš šurp ieradies nevis garāmejot, bet ar ciešu nodomu, jo izskatījās svarīgs un izlēmigs.

Vika aicināja Otonkuli uz «savu vietu». Aiz skolas dārza izžuvušā dīķa malā nīkuļoja sasvēries vītols," un tam blakus dižojās liels akmens.

Otonkulis, apsēdies uz akmens, iesāka bez aplinku vārdiem. Tu un tā. Uzzinājuši, ka Riekstiņi tikai formas pēc skaitās ar Viku imistīti, viņi abi ar Alvīni nolēmuši sameklēt meiteni.

—    Visādi izdomājāmies, un te nu es esmu. Tu skolu šogad beigsi un varēsi nākt pie mums dzīvot un par dārzkopi mācīties. Varbūt esi dzirdējusi: tagad jau tajā mūsu pašu profesionālajā ari meitenes ņem iekšā. Mana Alvīne, rau, pati vēl pa dārzniecību raujas. Vēlāk būsi viņas vietā. Alvīnei jau arī laiks atpūsties.

Otonkulis runāja lēni, svarīgi. Apklusa un tad atkal turpināja:

—    Tu jau manu Alvīni pat redzējusi netiki, bet tev būs labi pie mums. Mums apkārt ir mežs, un uz lielās istabas skapjaugšas utav akordeons. Atceries — es stāstīju. Mani pirksti vairs neklausa, bet es esmu dzirdējis, ka tu ar spēlēšanu esi varen noņēmusies.

No kurienes Otonkulis visu to tik smalki zina? Varbūt no Initas, ar kuru Vika paretam vēl sarakstās? Varbūt avīzē izlasījis par internātskolas mūziķiem?

Otonkulis paskatījās kabatas pulkstenī un piecēlās. Drīz jāiet autobusam.

—    Nu, meit? Kad būs izlaidums, atbrauksim ar Alvīni tevi apsveikt… un pēc tam — uz Mežmaļiem.

Vēl nekad mūžā Vika nebija pienākusi tik cieši klāt otram cilvēkam. Tagad viņa pienāca, piespieda galvu Otonkula plecam un cieši samiedza plakstus, lai atkal neizritētu kāda asara.

Ēriks Kūlis

AKMENS CILVĒCIŅŠ

Kornēlijs savilkās zem segas kamoliņā un ar visu četrgadīgā puikas gribasspēku apņēmās izlikties, ka brauciens uz rudens gadatirgu viņu maz interesē. Bet pārestības izjūta palika — vecāki izturējās tā, it kā Kornēlija te nebūtu. Tēvs, stāvēdams pie skapja un gudrodams, kuru no piecām kaklasaitēm siet, svilpoja un piesmakušā balsī dūca:

—    … Bet man par tevi citas nav

Joprojām labākas . ..

Māte neapmierināta staigāja pa istabu no viena gala uz otru, ka papēži vien klaudzēja, — atkal vajadzēja vilkt mugurā to pašu kleitu, ko iepriekšējā reizē. Viņa skaļā balsī jautāja:

—    Fēliks, vai tu paņēmi līdzi pietiekami daudz naudas? Ka neiznāk tāpat kā Bērzainē. Cepuri jau esmu uzmērījusi un pārdevējai lieku to iesaiņot, bet atklājas, ka tu nespēj samaksāt. Pēc viena muļķa. It kā mēs būtu kādi nabagi. Linda ar savu viru un resnā Agnija no fermas smīnēja vien, sak, nopirkuši žiguli, un vairs nav kapeikas pie dvēseles …

—    … Tu mana vienīgā … — nodungoja tēvs un pavēstīja, ka viņam līdzi ir visa alga. — Prēmiju noliku parāda atdošanai, — Fēlikss piebilda, apskāvis viņas plecus.

—    Nav vairs laika, mīļais, — karsts čuksts atlidoja lidz Kornēlija dzirdei.

—    Visu vasaru mēs viens otru neesam lāgā redzējuši, — noņurdēja tēvs. — Šitādu šanci uz kombaina nevarētu izturēt pat robots.

Kornēlijam īsti nebija skaidrs, ko nozīmē — robots. Kad atnāks ciemos Aira, būs jāpajautā. Aira iet sešgadniekos, un viņa noteikti zinās. Bet varbūt Aira nemaz šodien neatnāks? Es neesmu viņu redzējis ilgu laiku, nodomāja Kornēlijs un izbāza no segas apakšas kājas.

Zēns gaidīja, ka māte ieraudzīs kailās pēdas un rūpīgi tās apsegs. Iespējams, ka, to izdarījusi, pat noglāstīs viņa galvu un sacīs: «Čuči, manu puisīt, vēl ir agrs. Vakarā gaidi mūs. Tu jau esi pietiekami liels, lai pasaimniekotu viens. Mēs tev kaut ko atvedīsim. Piedod, ka tavā vietā paņēmām līdzi Lindu ar viņas viru un Agniju no fermas. Bet tā vajag, jo tētis no šiem cilvēkiem aizņēmās naudu mašīnas pirkšanai.»

Taču māte grozījās spoguļa priekšā un, ja paskatījās uz zēna pusi, tad tikai tāpēc, ka virs Kornēlija gultas klusi tikšķēja lielais sienas pulkstenis.

—    Ak, ja man vienreiz mūžā būtu tik daudz naudas, ka varētu ieiet veikalā un pirkt visu, 'kas vajadzīgs, neprasot, cik tas maksā, — māte sapņaini ierunājās, pieskardamās lūpām ar pomādes zīmuli. — Tai vajag būt brīnišķīgai izjūtai. Tikai vienreiz mūžā .. .

—    Mēģiniet dabūt kādu miljonāru, biedre galvenā agronome Austra Rītiņa, — tēvs ieteica, un Kornēlijs viņa balsī saklausīja zobošanos. — Tikai diezin vai tas ņems jūs ar tādu apetīti.

—    Es tikai pajokoju, vīrs, velc nu žaketi. Šķiet, ka braucēji ir klāt.

Jā, pagalmā zvērīgi rēja Ringo un skanēja balsis.

Kornēlijs iekunkstējās. Kādam vajadzēja to dzirdēt. Nemaz tik liels viņš nebija, kā vecāki iedomājās. Vai tiešām neviens nepienāks pie gultas? Vairāk viņam nav vajadzīgs kā sajust rokas pieskārienu. Var jau arī nerunāt, ja tas tik grūti .. . Cilvēks, kas veselu nedēļu godīgi pavadījis bērnudārzā, ir pelnījis vismaz vienu glāstu. Kaut tētis un mamma zinātu, cik lēni velkas laiks, kamēr pienāk tik ļoti gaidītā sestdiena.

Zēns atkal mazliet pavēra plakstiņus, lai redzētu, kas istabā notiek. Jā, beidzot uz viņu paskatījās abi reizē. Kornēlijs aizvēra licis un gaidīja. Nu, nāciet, lūdzu …

—     Pagājušo sestdienu Bērzaines gadatirgū cūku Raubānam no žiguļa izzagts radio, — ierunājās tēvs. — Padomā, no divsimt mašinām, kas tur stāvēja, tieši Vladim.

—    Viņš jau visādus meldiņus klausās katru dienu no fermas sivēniem.

Noklaudzēja ārdurvis.

—    Nevisties tik ilgi ar mēteli, — māte steidzināja, — ejam, es negribu, ka visa tā varza nāk iekšā. Nav viņiem ko skatīties uz mūsu nodrillētajām mēbelēm.

Abi steigšus izmetās pa durvīm, un ārpusē pamazām noklusa viņu laipnīgās balsis.

Kornēlijs ievilka kājas zem segas un dziļi nopūtās. Varbūt vecāki uz gadatirgu brauca tāpēc, lai noskatītu kādu lētāku māsiņu? Zēns gulēja pavisam klusi un domāja. Bet vai tikai nav tais- niba Simonām, kurš zināja teikt, ka bērni rodas no bučošanās?

Atnāks Aira, būs par šo jautājumu jāaprunājas. Ja tikai mamma viņu laidis laukā. Arā ir auksti.. .

Kornēlijam uzmācās vientulības izjūta. Varbūt viņš tētim un mammai vispār nav vajadzīgs? Parotaļājās ar viņu, kamēr bija mazs, bet tagad tiem ir jauna manta — auto. Zēnam pat kļuva baisi no šis domas. Viņš steidzīgi pabāza roku zem spilvena un sameklēja akmens cilvēciņu. Kornēlijs to bija atradis vakar, nākdams mājās no bērnudārza. Akmens vīriņš gulēja ceļa malā grants kaudzē un izskatījās nobēdājies. Tuvojās krēsla, un pūta auksts vējš. Kornēlijs nespēja atstāt cilvēciņu vienu. Rūpīgi noslaucījis iesārto akmens oli, kas pēc veidojuma atgādināja satuntuļojušos rūķi, zēns to sasildīja ar savu dvašu un paņēma līdzi. Tagad tas ir te. Pamodies līdz ar gaismu.

—    Labrīt! Kā tevi sauc? Mani sauc par Kornēliju.

—    Sveicināts! Es esmu Jolltis!

—    Jolīt, Jolīt, vai tu gribi ar mani draudzēties?

—    Jā, Kornēlij, ir tik labi, ja var ar kādu parunāties.

—   Mēs būsim paši labākie draugi. Vēl labāki nekā paps ar mammu. Viņi kādreiz strīdas, bet mēs to nedarīsim.

—    Man arī netīk kašķēties.

—    Jolīt, vai tu ej bērnudārzā?

—   Nē, Kornēlij, man tur ne visai patik. Es vienreiz audzinātājai stāstīju, ka zinu, kur dzīvo lielais milzis Ohohopaps, kas

piepūš mākoņus ar gaisu, bet viņa uzsauca, lai nepļāpājot niekus.

—    Vai tu man parādīsi lielo milzi, Jolīt?

—   Labi.

—    Vai mēs drīkstēsim paņemt pie milža līdzi Airu?

—    Kas tā tāda?

—    Aira jau sāk iet skolā un zina visādus notikumus.

—    Sarunāts, Kornēlij.

Zēns ņipri izlēca no gultas. Ģērbjoties viņš dungoja dziesmu tāpat kā tētis:

—    … Tu mana vienīgā .. .

Jolītis klausījās abām ausīm. Viņš laikam gribēja iegaumēt vārdus.

Virtuvē zem papīra salvetes šķīvī bija sagatavotas sviestmaizes. Lielajā termosā, kas slējās pāri cukurtraukam un atgādināja spēkbarības torni pie jaunās fermas, smaržoja kumelīšu tēja.

Telpas stūrī uz grīdas gulēja eļļainā papīrā ietīts zobrats. Pirmdien tas tiks nests uz mehāniskajām darbnīcām, lai ieņemtu vietu tēta kombainā.

«Leišos par piecīti ņem, cik gribi,» tēvs bija teicis, «viņi nodibinājuši lauksaimniecības mašīnu rezerves daļu ražošanas cehu. Beigsies tā nolādētā sagādnieku būšana, kad viens manīgs vīrelis šajā amatā iedomājas sevi par kungu un ķeizaru.»

«Nelādies, bērnam dzirdot,» bija aizrādījusi māte, «tas nav pedagoģiski.»

Sī saruna notika vakarvakarā, kad Kornēlijs rātni sēdēja pie galda, kā to mācīja audzinātāja. Mugura taisna, galva pacelta, rokas uz ceļiem.

«Ko sēdi kā koka dieviņš?» smejot apjautājās tēvs. «Pastāsti — kā iet pa dzīvi? Vai bērnudārzā izkauties arī var dabūt?»

«Paldies, man klājas labi. Tēt, vai nolādēts sagādnieks kombainos lādē detaļas?»

Abi vecāki saskatījās.

«Hm,» norūca tēvs, «līdz pirmdienas rītam man savās mājās jārunā tik galanti kā deju skolotājam.»

Māte nekā neatbildēja un ieslēdza televizoru. Bija pats pēdējais brīdis — uz ekrāna jau zibēja filmas iepriekšējo sēriju atkārtojuma kadri. Galvenais varonis šāva, ka uguns vien šķīda, meta dunci, ar karatē sitieniem lika čokuroties pretiniekiem. Dega mājas, baisi zviedzot, gāzās ievainoti zirgi, kāda sieviete naktskreklā tēmēja uz skatītājiem ar ieroci.

Tēvs aizsmēķēja cigareti un, apsēdies mātei blakus, apskāva viņas plecus.

«Vienu stundiņu varēs atveldzēt dvēseli,» viņš teica, nenovērsdams acis no tālrāža.

Pēc filmas Kornēlijs nevarēja aizmigt. Viņš bija redzējis tik daudz nogalinātu cilvēku.

Šorīt mājās ir klusums. Kornēlijs pabaksta ar kāju eļļaino papīru un pievērš tam akmens cilvēciņa uzmanību.

—    Redzi, Jolīt, tas ir zobrats.

—    Vai viņam vakaros arī jātīra zobi?

—    Nē, zobrats strādā uz kombaina.

—    Ko kombains kombinē?

—    Graudus, Jolīt. No graudiem cep maizīti.

—    Kombainā?

—    Nē, audzinātāja teica, ka kombinātā.

Tad Kornēļijs nošķaudās un Jolitis novēl viņam labu veselību.

—    Es tev, Jolīt, parādīšu savas mantas, vai gribi redzēt?

—    Vai ar tām varēšu rotaļāties, cik gribēšu?

—    Varēsi ņemt pavisam, tu esi mans draugs.

Pāri koku galotnēm telpās iespīdēja vēla rudens oranžā saule. Kornēlijs samiedza acis. Varbūt tādēļ viņš nepamanīja pie virtuves loga no ārpuses pienākušo meiteni. Atskanēja sīki klauvējieni — it kā pa rūti būtu uzknābusi zīlīte.

Kornēlijs steigšus iebāza Jolīti kabatā un pagriezās. Ārā stāvēja Aira. Viņas elpa garoja un snīpis bija sarkans kā dzērvene.

—    Nāc iekšā, neviena nav mājās!

Meitēns pamāja un pazuda no loga kā vēja aizpūsts. Pēc mirkļa vērās durvis. Kornēlijs aplūkoja uz sliekšņa stāvošo, ilgi neredzēto Airu un atcerējās tēva vārdus, ka viņa izskatoties pēc Cebu- raškas. Mute līdz ausīm un acis kā pogas.

Jo ilgāk Kornēlijs skatījās meitenē, jo skaidrāk saprata, ka tēvam nav taisnība.

—   Labdien! Es nogulēju mājās divas nedēļas!

—    Kas tev kaitēja?

—    Angīna. Un, kamēr tētis un māmiņa strādāja, pie manis ciemos nāca jaunā skolotāja. Mēs runājām par modēm.

—    Bet mans tētis pārveda zobratu. Re, kur gul! Leišos par pieciti var ņemt, cik grib!

—    Phe! Kāds tas taukains! Tā kā ēdnīcas pončiks!

Kornēlijs ātrumā neattapa, ko atbildēt, un atklāja no šķīvja

salveti. Sviestmaizes bija ar vārītu gāju. Zēns iekodās šķēlē ar tādu apetīti, ka Aira gluži neviļus norija siekalas.

—    Gribi?

Bridi abi šņākujodami un tusnīdami ēda. Kūpošo kumelīšu tēju viņi dzēra no vienas krūzītes. Pārmaiņus.

—    Skolotāja pie manis nāca gandrīz katru dienu. Mēs ar viņu draudzējāmies. Skolotāja stāstīja, ka bērnībā gājusi baletskolā. Man esot baletdejotājas figūra. Kad viņa atnāca, vispirms uzlika man roku uz pieres. Es aiztaisīju acis, lai neņem tik ātri plaukstu nost. Nākošgad skolā mēs dibināsim baleta pulciņu.

—    Bet man ir Jolītis!

—    Kas tas tāds?

Kornēlijs lepni parādīja akmens vīriņu. Meitene uzmanīgi to apskatīja.

—    Viņam nevar uzvilkt mugurā nekādas drēbes!

—    Toties Jolītis ir mans draugs! Mēs iesim skatīties, kā lielais Ohohopaps piepūš mākoņus ar gaisu!

—   Bet mans tētis solīja nopirkt īstas firmas krosenes!

—    Jā, tavs paps jau ir nolādēts sagādnieks.

Kornēlijs to sacīja skaudīgas cieņas pilnā balsī un tāpēc nesaprata, kādēļ Aira viņam parāda mēli.

—    Un tavs paps par rubli ir gatavs uti dzīt uz Rīgu!

Kornēlijs sastinga. Kā viņa uzdrošinājās?! Bet noblākšķēja

durvis, un meitene prom bija. Nikni izskanēja Ringo atvadu rējieni, un iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt pēdējās rudens mušas sīkšanu ap virtuves stūrī iekārto sīpolu virteni.

Hm, ko viņš tādu pateica? Vai tad Airas tēvs nebija sagādnieks?

Kornēlijs caur sala sašvīkoto rūti skatijās, kā mazais, rozā mētelītī tērptais augums sparīgi aiziet gar dīķa malu uz savu māju pusi. Un nemaz neatskatās. īsta Ceburaška!

Dīķī spoguļojās debesīs uzripojusī saule. Ehē, ūdens taču ir sasalis! Tas ir ledus, kas tā spīd. Urrā!

Zēns aizsteidzās uz istabiņu un vilka kājās zābaciņus.

—    … Tu mana vienīgā …

Ringo gribēja nākt līdzi. Viņš raustīja ķēdi kā traks un rēja līdz aizsmakumam. Kornēlijs apstājās. Un atcerējās tēva teikto, ka tuvoties ķēdessunim ir ļoti bīstami. Nevarot zināt, kas šim prātā. Iekamps vēl kājā vai rokā, un ko tad? Ringo klāt gāja vienīgi māte ar ēdiena trauku. Ja nu viņš arī tā pamēģinātu? Varbūt Ringo nemaz nav tik briesmīgs? Tēvam Ringo koda tāpēc, ka viņš suni sita. Tētis bija dusmīgs par nokostajiem cāļiem. Bet kāpēc tiem vajadzēja aiztikt Ringo bļodiņu?

Bridi zēns stāvēja dziļās pārdomās.

—    Kā tu, Jolīt, domā?

—    Lai Ringo skrien mums līdzi! Redzēs, kā viņš slidināsies pa ledu!

Kornēlijs iesteidzās mājā. Atlikušās sviestmaizes ar gaļu Ringo norija kā ogas. Un tad uzlika zēnam ķepas uz pleciem. Silta mēle pārslīdēja pār Kornēlija seju.

—    Ringo, tu mani gandrīz apgāzi! Pagaidi taču!

Kornēlijs visiem spēkiem spieda metāla atsperi, lai no āķa

dabūtu ārā ķēdi. Beidzot tas izdevās. Suns no priekiem izgrūda pāris aizsmakušu rējienu un drāza pāri pagalmam, ka zibēja vien. Vecās kastaņas galotnē sašutusi sāka ķērkt vārna.

—    Ringo, Ringo, mēs ar Jolīti ejam uz dīķi slidināties!

—    Vau! Vau! Vau!

—    … Tu mana vienīgā … — dziedot Kornēlijs mēģināja imitēt tēva piesmakušo balsi.

Ledus vizēja kā stikls. Noguļoties uz tā, varēja saskatīt, kā no tumšā dziļuma uz augšu stiepjas ūdenszāles. Kad Kornēlijam pieskrēja klāt smagnējais Ringo, ledus spalgi iekrakšķējās. Uz visām pusēm aizlocījās plaisas.

—    Ringo, ej nost, citādi mēs ielūzīsim!

Suns pakašāja ledu ar ķepu un, piešķiebis galvu, mēģināja to grauzt. Kornēlijs ar Jolīti smējās. Tad Ringo aizsteidzās uz mežmalu pagaiņāt žagatas, kuras kā melnbaltas, vēja nestas drāniņas plivinājās starp kokiem. Kornēlijs ar Jolīti palika divi vien, un

atklājās, ka Jolitis nespēj nostāvēt uz ledus. Akmens vīriņš nepārtraukti gāzās apkārt tādēļ, ka pēdu apakšas viņam bija ieapaļas.

—    Jolīt, mums ir jāiet uz darbnīcu. Tur tev palīdzēs saremontē ties.

Kornēlijs atslēdza tēva uzceltās piebūves durvis. Telpas vidū stāvēja darbgalds. Elektriskā ēvele. Trīs tūkstoši apgriezienu minūtē. Zēns pakāpās pie slēdža roktura. Strāva aizskrēja līdz motoram, tas sāka darboties. Iešalcās, iekaucās ēveles metāla ser- dene ar spožajiem asmeņiem.

—    Nu, Jolīt, vai tev nav bail?

—   Ja draugs ir blakus, tad ne no kā nav bail.

Darbgalda plātne sniedzās Kornēlijam līdz smakram. Lai palīdzētu Jolītim saremontēt apavus, zēns uzrāpās uz korpusa. Tas smaržoja pēc eļļas un sveķiem. Būvējot māju, tēvs te bija noēvelējis visus logu un durvju rāmjus.

Pietuvojies spindzošajai asij, Kornēlijs sajuta sejā sitamies vēsu gaisa strūklu.

—    Nu, Jolīt, turies! Noēvelēsim tavas apaļās pazoles!

Kornēlijs mirdzošajam aplim tuvināja akmens vīriņu. Uzmanīgi, centimetru pa centimetram. Spalgi iedžinkstējās tērauds, nošķīda dzirksteles, un Jolītis aizkūleņoja pa gaisu kā izpletņlēcējs. Kornēlijs ievaidēdamies saķēra roku. Akmens vīriņš viņam bija sāpīgi iebelzis pa pirkstiem.

—   Jolīt, es redzu, ka mums nekas neiznāks.

—   Jā, iesim labāk prom, ēvelei ir slikts garastāvoklis.

Jolītis gulēja iemests darbnīcas stūrī. Biezās ēveļskaidās. Kornēlijs ar pūlēm viņu atrada.

Nojumes durvīs parādījās Ringo, un tad viņi visi trīs skrēja uz vecajām grantsbedrēm. Desmitmetrīgajās kraujās Kornēlijs gribēja Jolītim sameklēt brālīti. Sliktākajā gadījumā varētu būt arī māsiņa. Tāda pati knīpa kā Aira. Pie reizes zēns izpētīja arī čurkstu ligzdas. Pie tām noliecoties, vajadzēja karāties ar galvu uz leju pāri krants malai. Cik labi būtu, ja Jolītis viņu varētu turēt aiz kājām .. .

Kad īsā rudens diena pamazām noziedēja saules sārtotām mākoņu malām, visi trīs atgriezās mājās. Zēns paskatījās uz salti vizošajiem logiem un, mirkli padomājis, pievērsās Ringo.

—    Tu tagad esi slims. Nāc būdā.

Lielais suns labprāt paklausīja un, nogūlies samīdītajos salmos, izkāra mēli.

—    Nu, ko es teicu! Tev taču ir angīna! Un gribēji vēl skraidīt apkārt! Jolīt, tu esi redzējis tādus brīnumus?

Ringo, vainīgs juzdamies, nolieca galvu. Zēns viņam uz pie- ic'.s uzlika roku. Ringo pievēra acis.

—    Vai tagad ir labāk?

Suns klusēja.

—    Jā, tagad pavisam citādi. Lai Ringo nebūtu garlaicīgi, parunāsimies. Varbūt par skolu?

Jolītis Kornēlijam nepiekrita.

—    Labāk par baletu. Paskaties, Ringo ir īsta baletdejotāja figūra.

. . . Pārbraukuši no gadatirgus, vecāki Kornēliju istabā neatrada. Māte steidzās uz bēniņiem, tēvs iznāca pagalmā. Viņa soļi uz sasalušās zemes dobji dunēja.

Kad tēvs, saukdams dēla vārdu, piegāja pārāk tuvu suņa būdai, Ringo izbāza galvu un atieza lielos, baltos ilkņus.

Bet būdā, pie dzīvnieka mīkstā kažoka piespiedies, dziļā miegā elpoja Kornēlijs. Arī Jolītis gulēja pavisam klusi, kā jau akmens cilvēciņam pieklājas. Varbūt abi sapnī redzēja, kā lielais Ohoho- paps piepūš ar gaisu baltus mākoņus?

Anita Liepa

SUNS

Lielajā piecstāvu mājā dzīvoja dažāda vecuma cilvēki ar dažādiem raksturiem. Vieni centās ar visiem sadraudzēties, otri pastāvīgi kašķējās, trešie vienmēr kaut kur skrēja un steidzās, citiem nepiegriezdami vērību. Lai kādi būtu mājas iedzīvotāju paradumi un savstarpējās attiecības, vienā ziņā viņu domas saskanēja uz mata. Visi atzina, ka Daugulienes meitas ir riebīgi skuķi. Toruden, kad Dauguliene sāka izīrēt lielāko no abām istabām tehnikuma puišiem, meitenes mācījās astotajā klasē, lai gan nebija dvīnes. Lida, vecākā un glītākā no abām, kādā no mazajām klasītēm bija aizķērusies divus gadus, un Tīna viņu panāca.

Lidai skolā nepatika. Stundās viņa garlaikojās, mājās nemācījās, arī grāmatas nelasīja. Fizkultūras stundas viņai izvērtās par mokām. Uz slēpēm Lida jutās kā pīle uz ledus, peldēt neiemācījās, vienīgi skrēja ātrāk par visiem citiem. No skolas pārnākusi, paspēra pagaldē somu un apsēdās pie spoguļa. Nokrāsojusi lūpas, sāka noņemties ar matiem. Sukāja te uz vienu, te otru pusi, gan atpakaļ, gan virsū uz pieres. Pina bizēs, sēja zirgastē, vienreiz apgrieza pēc klaušu zemnieku parauga, citreiz pēc jaunākās franču modes. Būtu Lidai nauda, viņa ietu uz ballēm, staigātu pa diskotēkām, jo dejošana bija vienīgais, kas viņai sagādāja prieku. Taču māte, paveca sētnieka atraitne, dzīvoja no rokas mutē, naudu izpriecām nedeva. Dauguliene strādāja par apkopēju tuvējā rūpnīcā. Neko citu lielās tuvredzības dēļ viņa nespēja iesākt. No acenēm sāpēja galva, tās Dauguliene reti ņēma no kabatas laukā. Lai piepelnītos, viņa gatavoja saviem īrniekiem brokastis un vakariņas. Sūri nopelnītos rubļus vienmēr nēsāja līdzi viņai vien zināmā, šim nolūkam īpaši pašūtā kabatā. Lai arī kā Lida diedelētu, māte palika nelokāma. «Apģērbta esi, apauta arī, viss skolai vajadzīgais tev tiek dots. Uz ballēm skriet par agru. Kad pelnīsi, tad iesi.» Meitene, naudu nedabūjusi, iespītējās un nelikās dzirdam, ja māte lūdza kaut ko palīdzēt. Tādās reizēs gāja vaļā tracis, ko varēja dzirdēt no pirmā līdz piektajam stāvam. Dauguliene bruka meitai virsū, skarbus vārdus bārstīdama. Lida cirta pretim vēl skaļāk, dzēlīgāk, nekaunīgāk. Tīna metās māsai palīgā. Melnās acis izvalbījusi, tievo, nemazgāto kaklu izstiepusi, mēdīdama lēkāja ap māti kā velnēns no multiplikāciju filmas. Dauguliene cirta nagus skuķa ezīgajos matos, bet tie slīdēja laukā no pirkstiem.

Tīna mācījās labāk par māsu, jo bija atjautīgāka un apveltīta ar labāku atmiņu. Tas viņu tomēr nekavēja skaļi strīdēties un neglīti klaigāt. Dauguliene vaimanāja, ka skuķi ar savu slinkumu un nejaucību novedīšot viņu kapā. Kaut ātrāk pabeigtu astoto klasi un aizietu uz tādu skolu, kur māca amatu un radina pie darba! Skolā meitenēm nebija draugu, pagalmā no viņām vairījās. Iesākumā māsas šad tad iegriezās pie tehnikuma puišiem, bet īrnieki, redzēdami Lidas krāsotās lūpas un Tīnas pelēko kaklu, steidzās viņas izvadīt pa durvīm. Nākamajā dienā, pārnākuši no tehnikuma, viņi nevarēja atrast nevienu no mājā atstātajām kladēm. Citreiz, likdamies gulēt, samanīja zem palagiem akmeņu šķembas. Puiši nopirka šlepera slēdzeni un pierīkoja durvīm, bet skuķi slēdzenē sabāza visādu drazu. Nācās uzlauzt durvis un slēdzeni noņemt. Tajā reizē īrnieki tik tikko nepārvācās uz citurieni. Ja tas būtu atgadījies, Dauguliene teica kaimiņiem, viņa skuķus aiztriektu ratā, lai iet uz bērnunamu vai internātskolu. Lida ar Tīnu, to dzirdot, kļuva rāmākas, un dzīvoklī uz kādu laiku iestājās miers.

Oktobra vidū ielās parādījās afišas, kas aicināja visus uz suņu sacensībām pilsētas stadionā. Daugulienes īrnieki nopirka biļetes, bet tad kļuva zināms, ka tieši tajā svētdienā viņiem jābrauc kur citur. Iegādātās biļetes viņi iespieda Lidai rokā. Lai abas ar māsu aizejot uz stadionu, tur būšot ko redzēt. Lida gaidāmajam notikumam par godu vienā galvas pusē nogrieza matus līdz ausij, otrā atstāja garus un uztina uz papīra. Tīna nomazgāja kaklu un savu nošķiebto tupeļu vietā uzāva mātes kurpes. Stadionā viņas apsēdās pirmajā rindā, lai gan nekādu ipašu interesi par gaidāmajām sacensībām neizjūta. Nav jau suns nekāds aizjūras brīnums. Vai mazums to skraida pa ielām. Arī viņu mājā daži turēja suņus. Lida ar Tīnu tos katru dienu redzēja pastaigas reizēs un vienaldzīgi gāja garām. Bet tagad, sākoties sacensībām, viņām piepeši kā migla nokrita no acīm — un viņas pirmo reizi tā īsti ieraudzīja suni. Gudru, skaistu, paklausīgu un uzticīgu. Ja viņām arī tāds būtu . . . Visu mājupceļu māsas runāja par suņiem, pie vakariņu galda sprieda, ko sunim varētu dot ēst. Ielīdušas gultās, strīdējās par to, kāds suns visskaistākais un labākais. Dauguliene uzbārās, lai taču izbeidz čukstēšanos. Rīt netiks augšā, nokavēs stundas. Tad Lida pateica, ka viņām ar Tīnu vajadzīgs suns. Tu re, ko izdomājušas: suns. Vai skuķiem maz ir sajēga, cik maksā tāds suns? Kaimiņi no pirmā bloka sešus sarkanos par nieka vilcēnu izgrūda, bet tie no ceturtā par savu rifkabilli izgāzuši otrtik daudz. Tīnai kurpes jau atkal krīt nost, kauns ar tādām laist skolā. Kad saņems algu, jāpērk jaunas, bet skuķi runā par suni. Tīna ņēmās pierādītāka kurpes pirkt nav vērts, jo tām tikpat pēc mēneša nošķiebsies kapes. Ko darīt, ja viņai gadījušās tādas lāča kājas. Suns pie tam nemaz nav jāpērk, Lida piebalsoja. Var paņemt kādu klaidoni, kādu pamestu nabagu. Vai mazums to blandās apkārt pa ielām. Vai arī kucēnu, ko saimnieks grib noslīcināt. Vienkāršu suni dabūs par velti. Jā, bet kas to lopu kops, māte gribēja zināt. Suns jāēdina, jāmazgā, pastaigā jāved. Varbūt to darīs Lida, kura nevīžo ne traukus nomazgāt, ne grīdu uzslaucīt, ne savai blūzei piešūt notrūkušu pogu? Vai varbūt Tīna, kurai uz kakla drīz varēs rāceņus stādīt un ausīs magones sēt? Mātei pietiek sava darba, viņa neies noņemties ar suni. To sacījusi, Dauguliene aizgriezās pret sienu un iemiga ar apņemšanos piesacīt īrniekiem, lai skuķiem nekādas biļetes turpmāk vairs nedod.

Pirmdien abām māsām stundas un starpbrīži pagāja vienā vienīgā ķīviņā, kura dēļ dienasgrāmatās jau pirmajā stundā uzradās piezīmes. Tās būtu ierakstītas arī otrajā, trešajā un visās pārējās, ja meitenes neiedomātos dienasgrāmatas paslēpt. Ķīviņa iemesls bija suns. Tīna pārmeta Lidai: ja viņa nebūtu tik neiedomājami slinka, māte atļautu ņemt suni. Turpretim Lidai šķita, ka mātes nepiekāpībā vainojama vienīgi Tīna. Ja viņa nebūtu tik ērcīga un vienmēr nepalaistu muti, suns jau šodien būtu mājā.

Tovakar, mātei par izbrīnu, Lida piesacījās mizot kartupeļus, bet Tīna nomazgāja vakariņu traukus. Nedēļas beigās skuķi, viens otru pamācīdami un izrīkodami, uzkopa dzīvokli. Svētdien dzīvoklī uzradās suns. Liels, pinkains krancis noļukušām ausīm. Dauguliene tam ielēja bļodiņā ēdienu, bet vēlāk lika meitenēm vest suni turp, no kurienes tas atvests.

—    Suns dzīvos te, — teica Lida.

—    Pagaidām tu saimniece vēl neesi, — māte atgādināja.

Suns, it kā uzminējis Daugulienes domas, sāka plēsties gar

ārdurvīm un, līdzko tās atvēra, joņoja lejup pa kāpnēm. Meitenes vēl dažas reizes atveda mājās uz ielas pielabinātus suņus, bet māte ik reizi ātri no tiem tika vaļā. It īpaši tādēļ, ka arī paši suņi neizrādīja vēlēšanos ilgi uzkavēties svešajā dzīvoklī. Tiem bija savi saimnieki un sav^s mājas. Pēc katra suņa nozušanas atkal gāja vaļā ļembasts, ko varēja dzirdēt līdz piektajam stāvam. Lida raudāja, Tīna kliedza, bet māte atgādināja, ka viņas atkal vienu vai otru darbu nav gribējušas padarīt, nav uzslaucī- tas pat suņa atstātās pēdas, un kas to suņa bļodiņu mazgās? Nu meitenes ņēmās apzvērēt, ka nākamajā reizē tā vairs nenotiks, ja vien māte atļaus paturēt suni, nelaidīs to āra, nedzīs prom. Bet Dauguliene palika nelokāma.

Kadu laiku neviens suns vairs dzīvoklī netika vests, un šķita, ka meitenēm suņu slimība pāri. Reiz Dauguliene pa virtuves logu ieraudzīja pagalmā iebraucam atkritumu savācēju mašīnu un pakliedza, lai kāda no meitenēm nones lejā un iztukšo spaini. Tina negribīgi aizāķēja pirkstu aiz spaiņa stīpas un nolāčoja pa kāpnēm. Lida, uz balkona stāvēdama, svilpa viņai pakaļ. Automašīnas šoferis, uzvilcis brezenta cimdus, ar platu, ieliektu lāpstu šķūrēja atkritumus dziļāk uz mašīnas vidu. Pēkšņi viņš nometa lāpstu un, dusmīgi purpinādams, blenza mašīnas tvertnē. Tīna, pacēlusi spaini līdz tvertnes malai, grasījās to izkratīt, bet, pametusi skatienu tvertnē, nolaida spaini zemē un pievērsa šoferim izbiedētas acis.

—    Tur iekšā ir suns! — viņa iesaucās. — Dzīvs suns, tikai nespēj piecelties, laikam slims. Es zinu, kam tas pieder — sievietei no kaimiņmājas. Kāds būs to sadauzījis un iemetis mašīnā. Varbūt domājis, ka beigts.

—    Pati saimniece to atnesa, pati iemeta. Teica, suns esot slims un neizdzīvošot, bet viņa to pārāk mīlējusi, lai redzētu mirstam. Pašam sunim taču esot vienalga, kur nomirt.

Suns bija neliels, gluži balts, ar īsu, gludu spalvu. Tas gulēja vaļējām acīm. No saraustītās elpas strauji cilājās suņa augšup pavērstais sāns. Pie mašīnas pienāca sīka sieviņa ar papīrgrozu un uzbēra tā saturu sunim. Dzīvnieks palika rāmi guļot,tikai papīri virs viņa viļņojās augšup un lejup. Nāca citi cilvēki ar spaiņiem, groziem, kastēm. Tūlīt tie apbērs dzīvnieku, un tas vairs nespēs elpot. Tīna palūkojās uz balkonu un uzsauca māsai, lai nokāpj pagalmā. Izcēlusi suni no tvertnes, meitene to noguldīja zem koka. Lida noskrēja lejā un sāka rīkoties. Slimnieks drīz vien atradās viņu pagrabā, kartupeļu kastē uz maisa. Suns bija pavisam mierīgs, tas nerūca un nekoda, kad meitenes tam atplēta muti, lai kopā ar pienu ielietu mātes skapītī slepus paņemtās zāles. Klusiņām smilkstēdams, dzīvnieks vārstīja blāvas, bēdīgas acis.

Tovakar jņāsas, mātei par brīnumu, apgūlās vienā gultā un sačukstējās tik klusi, ka nevarēja saklausīt ne vārda. No rīta viņas nokāpa pagrabā un labu brīdi nostāvēja pie durvīm, neuzdrīkstēdamās atvērt. Viņām šķita, ka suns nomiris, bet tas joprojām bija dzīvs. Pagāja vairākas dienas. Lida ar Tīnu, nevienam nezinot, kopa suni, un tas sāka veseļoties. Pēc nedēļas kāpa laukā no kastes, pēc divām pagrabā vairs negribēja palikt.

—    Atkal dzīvoklī suns, — Dauguliene saīga, ieraugot Baltiņu virtuvē. — Paēdiniet un laidiet laukā, lai iet.

—    Sis nekur neies, viņš pieder mums.

Pēc brīža jandāliņš atkal gāja vaļā. Lida spiedza smalki un spalgi, Tīna ķērca kā vārna. Pa starpu skanēja mātes dusmīgā balss. Viņai pietiekot ar to, ka strādā rūpnīcā, appuišo īrniekus, staigā skuķiem pakaļ ar slotu. Nu viņu grib padarīt vēl arī par kalponi sunim. Veltīgi Lida spiedza un Tīna ķērca, ka viņas pašas rūpēsies par suni, Dauguliene negribēja ne dzirdēt, viņa neticēja. Atvērusi durvis, māte izgrūda Baltiņu kāpņu telpā.

Strīds pārtrūka, mājā iestājās klusums. Meitenes kopā ar suni izgāja pagalmā un piemetās uz smilšu kastes malas. Kad sāka

krēslot, Dauguliene no balkona pakliedza lejā, lai skuķi nesaldējas, bet nāk mājā. Rudens vakars bija vēss, sāka smidzināt lietus. Tina atkliedza, ka atgriezīsies tikai kopā ar suni. Vai ari neatgriezīsies nemaz. Dauguliene aizcirta balkona durvis un turpināja vērot meitas gar aizkara malu. Tinai laikam sala kājas, viņa centās pavilkt zemāk palsos svārkus. Skrienot lejā, uzrāvusi tikai vecās, nošķiebtās kurpes, zeķes palikušas uz krēsla. Mugurā blūze bez piedurknēm, rokas meitēnam kailas. Dauguliene savīstīja kamolā Tinas jaku, uzsauca velreiz un nometa lejā. Tina jakai negāja pakaļ, to viņai pienesa klāt kaimiņu puika.

Rudens vakara krēsla samilza biezāka, uznāca tumsa. Meitenes joprojām sēdēja uz smilšu kastes malas. Suns sāka drebēt, Tina to paņēma klēpi, piesedza ar jakas malu. No otrā stāva atkal atskanēja mātes balss. Esot laiks doties pie miera. Varbūt skuķi domā palikt pagalmā nakšņot? Atbilde ari šoreiz bija tā pati: bez suņa viņas neies. Dauguliene raudzījās uz savām meitām, kas, cieši kopā saspiedušās, auklēja klēpi suni. Laterna pār viņām lēja dzeltenīgu gaismu, no koka bira salijušas lapas. Pēkšņi sievietei iekrita prātā, ka viņa savas meitas īsti nemaz nepazīst. Savā vaļā augušas, bez vecāsmātes pasakām, bez tēva padoma, no mātes reti labu vārdu dzirdējušas, šķiet, tādas nevienu nemīlēs un nežēlos. Daugulienei vienmēr licies, ka viņu lielā kāre pēc suņa ir īslaiciga iegriba, kas pāries, līdzko dzīvnieks būs jaaprūpē un jākopj. Bet tagad meitenes sala kopā ar svešo suni.

—    Es eju gulēt! — Dauguliene uzsauca, pārliekusies pār balkona margām. — Kad būsiet izsēdējušās, nāciet jūs ari, tikai bez suņa. Durvis neslēgšu ciet.

Māte nozuda. Istabā iedegās un pēc brīža atkal nodzisa gaisma. Meitenes vēl labu stundu drebinājās, tad Tina neizturēja.

—    Tā var plaušu karsoni saķert. Varbūt tomēr kāpsim augšā?

Lida pārlaida plaukstu suņa galvai, paburzīja stingro, stāvo ausi.

—    Viņš nevar palikt ārā. Bet pagraba atslēgu pievāca māte.

—    Ņemsim līdzi. Gan rītā redzēs, ko darīt. Māte noteikti jau aizmigusi.

Dauguliene tomēr vēl negulēja. Dzirdēja veramies durvis, sačukstēšanos un soļus priekšnamā. Kādu brīdi meitenes pa tumsu tur čabinājās, laikam meklēja rītakurpes, pēc tam krāmējās pa virtuvi. Dauguliene pavēra muti, lai bārtos, bet iedomājās, ka uzmodinās īrniekus. Jaunajām mājām ir plānas sienas. Pārvilkusi pāri galvai segu, viņa centās neko nedomāt, lai drīzāk varētu aizmigt.

Apziņa sāka migloties, brīdi svārstoties starp nomodu un miegu. Ausis vēl uztvēra skaļu blīkšķi: kāds lejā pie mājas aizcirta automašīnas durtiņas. Bet sapnis arī bija jau klāt. Dauguliene redzēja zāģa skaidām piegružotu rūpnīcas cehu, savu darbavietu. Viņa meklēja un nekādi nevarēja atrast slotu, kāds to bija noslēpis vai aiznesis projām.

Sapni aiztramdija suņa iesmilkstēšanās. Dauguliene atvēra acis un uzrausās sēdus. Vai tikai mašīna, kas apstājās pie mājas, nav sabraukusi balto suni? Ja suns ir beigts, tad dievs ar to. Bet ja nu savainots? Beigts taču nesmilkstētu. Kas tur pavisam, viņa centās sevi nomierināt. Kāpēc jaraizējas par svešu, pamestu suni? Apgriezusi spilvenu uz otru, vēsāko pusi, galvu Dauguliene tomēr uz tā nenolika. Rītasvārku kabatā sataustījusi acenes, piecēlās, izgāja uz balkona un pavērās lejup. Laternas gaismas lokā bija redzams durvju slieksnis, soliņš, ceriņkrūms, dobe un paris soļu tālāk kaimiņu sarkanais moskvičs. Suni nekur nemanīja. Tas vai nu ievilcies krūmos, vai atradās zem mašīnas. Sieviete apmeta ap pleciem rūtaino vilnas sagšu un virzījās uz priekšnama pusi. Steigšus iekāpusi kurpēs, parāva durvju rokturi. Durvis nezin kādēļ nevērās vaļā. Šķiet, tām kaut kas bija aizlikts priekša. Kad pataustīja ar kāju, kurpes purngals atdūrās pret kaut ko mīkstu — un ntkal atskanēja smilkstiens. Dauguliene iededza gaismu. Priekšnamā pie durvīm gulēja suns. Skuķi atkal izrīkojušies pēc sava prata, tomēr šoreiz māte nespēja skaisties. «Kājslauķltis sunim par īsu, no durvju šķirbas velk vēsums,» māte tikai nodomāja. «Japaklāj apakšā vecā flaneļa sega.» To izdarījusi, viņa atgriezās gultā un acumirkli aizmiga.

Atmodās, kad ārā jaū liela diena. Modinātāja zvanu viņa nebija saklausījusi. Tas šķita savādi. Pulkstenim droši vien kāda vaina. Dauguliene pastiepa roku uz naktsskapīša pusi. Pulkstenis tikšķēja tikpat steidzīgi kā parasti, tikai zvana poga izrādījās nospiesta. Labi, ka darbs dienas otrajā pusē. Viņa pameta skatienu uz meiteņu gultām, būdama pārliecināta, ka modinātāja poga nospiesta tīšām, lai māte aizgulētos un meitenēm nebūtu jāiet uz skolu. Abas gultas, kā par brinumu, bija saklātas, ari drēbju guba novākta no krēsla. Virtuvē uz galda Dauguliene atrada papīra lapu, aprakstītu lieliem, trekniem burtiem. Tas bija Tīnas skaidri salasāmais rokraksts. Uz veikalu mātei neesot ko iet, jo visu vajadzīgo viņas nopirkušas. Piecēlušās agrāk un bijušas pie veikala jau astoņos, kad to slēdz vaļā. «… Piens ledusskapi, maize plauktā. Mēs aizejam uz skolu. Cau!» Par suni ne vārda. Kaut nebūtu to paņēmušas līdzi un atkal iegrūdušas kādā pagrabā! Dauguliene izgāja priekšnamā, nospieda elektrības slēdzi un ieraudzīja suni priekšnama kaktā uz naktī paklātās segas.

Dzintra Zuravska

IEPAZĪŠANĀS

Septītā klase dunēja kā bišu strops. Vajadzēja sākties audzi- našanas stundai, un pie viņiem ienāks jaunais klases audzinātājs. Māra ar mēles galiņu rūpīgi aplaizīja tikko krāsotās lūpas. Vita virināja plakstiņus ar garajām skropstām, paceldama un nolaizdama tos pāri tumšajām, izteiksmīgajām acīm, un tas viņai iznāca tik muļķīgi un bezpalīdzīgi naivi, ka citiem grūti bija no- vu Idīt smieklus. Inese bija sapinusi bizes divās mazās, stīvās peļas- litēs, kas slējās stāvus gaisā abpus piesārtušajām ausīm. Katra centās pielaikot sev pēc iespējas stulbāku sejas izteiksmi.

Zēni laiski slaistījās apkārt pa klasi, tomēr arī viņu kustibās jautās kāda īpaša saspringtība. Liekas, pietiktu neliela mājiena, lai aizturētā enerģija izlauztos uz āru straujos žestos un vētrainos protestos. Bija tas brīdis pirms stundu sākuma, kad runāja visi un, liekas, nebija, kas klausās. Nezinātājs no malas apjuktu Anjā balsu un skaņu jūklī, taču viņi paši jutās savā elementā. Visu l>nspēja gan uztvert un sadzirdēt, gan arī vēl iemest pa replikai. Tikko bija beigušās vasaras brīvdienas, aizsācies jauns mācību tfnds. Visi steidzās apmainīties ar jaunāko informāciju, kas pa vasaru iekrājusies.

Sai klasei bija slikta slava. Skolotāji sūdzējās par nedisciplinētību, par mūžīgo skaļumu un pretīrunāšanu. Jebkura visniecīgākā prasība, kuru skolēni uzskatīja par netaisnu, saņēma pretī «kuļu noraidījumu. Mācībās viņi turējās normāli, varbūt pat labāk par jebkuru viduvēju klasi, netrūka ne centīgo, ne tādu, kas vilkās astē, toties uz blēņām un palaidnībām bija visi kā viens, la sarunāja nobastot no pēdējām stundām, tad kaut caur logu al /.laidās, un dežūrskolotājs rokas vien noplātīja.

Skolotāji šo pārāk lielo patstāvību izskaidroja ar to, ka viņiem neveicās ar audzinātājām. Tās mainījās gandrīz vai ik pa gadam. Viena nodibināja ģimeni un devās līdzi vīram, citu aizvadīja pensijā, bet pēdējā pagājušā ziemā aizgāja dekrēta atvaļinājumā. Otrajā pusgadā viņus pieskatīja fizkultūras skolotāja, bet tas vairāk skaitījās tikai uz papīra.

Viņi paši pēc klases audzinātājas īpašu trūkumu neizjūta, jo lieliski prata tikt ar visu galā. Kuru vajadzēja, to paņēma priekšā tā, ka neviens no pedagogiem to nebūtu varējis izdarīt labāk. Paši sameklēja uz bēniņiem vecu šūpuli, pārkrāsoja to un aizstiepa savai bijušajai klases audzinātājai, kamēr viņai vēl nebija ratiņu, kuros mazuli pašūpot. Iepriekšējā rudenī kolhoza talkās arī viņi rāvās visčaklāk, tādēļ varēja paši par savu naudu aizbraukt vairāku dienu ekskursijā.

Un tagad viņi atkal gaidīja jaunu klases audzinātāju. Esot puisis no pilsētas, tikko beidzis studijas. Viņu attieksme, padzirdot šo ziņu, bija noraidoša. Vai tas kāds kārtīgs vīrieša cilvēks, kqis gājis mācīties par skolotāju? Sajā profesijā parasti strādāja sievietes vai arī tādi, kuri citam darbam nederēja. Atsūtīs te kādu memļaciņu vai tizliņo. Viņiem arī tādu nevajag.

Atskanēja zvans, katrs steidzīgi ieņēma savu vietu. Arēji viss likās vislabākajā kārtībā, un tikai zinātājs pēc saspringtajām sejas izteiksmēm un nemierīgi zibošajām acīm būtu nomanījis, ka viņiem atkal kaut kas aiz ādas. Katrs bija iestudējis savu lomu, pēc iespejas stulbāku un vientiesīgāku, lai izgāztu stundu, un gaidīja tikai signālu. Tādēļ pārējo skatieni pievērsās Ventam, viņu barvedim un visu atzītai autoritātei. Venta seja pamazām savilkās platā, izsmejošā smīnā, un dažam labam jau iekšā nokutēja, gaidot, kad viņš vērs muti vaļā, lai izteiktu kādu no savām kārtējām dzēlībām.

Beidzot klases durvis strauji atvērās. Pa tām stingrā solī ienāca jaunais klases audzinātājs, nolika dokumentu mapi uz skolotāju galdiņa un pārlaida vērīgu skatienu skolēniem. Pretī viņam lūkojās acis — smīnīgas un nopietnas, glūnīgi puspievērtas un plati ieplestas, un visās dzirkstīja aizturēta jautrība. Bet tad viņa skatiens sastapās ar Venta acīm. Smīns puiša sejā lēni sastinga, pēc mirkļa sāka slīdēt uz leju, līdz nozuda lūpu kaktiņos. Viņi bija viens otru pazinuši.

Viņi bija sastapušies šopavasar, kad vietām vēl baloja pelēcīgi sniega palagi, pagalam caurumaini un izdiluši, bet upē tikko bija Hakustējies un sācis iet ledus. Viņš, Juris" Lagzdiņš, bija izkāpis ciemata centrā no autobusa un taujājis pēc skolas. Kāda večiņa, kuru viņš pie veikala bija uzrunājis, bija parādījusi ceļu un skaidrojusi, ka, ejot pa to, esot jāmet savs pāris kilometru liels likums, bet pārtiešām pa taciņu pārdesmit minūtēs tiktu galā. Vienīgā nelaime — priekšā upe. Ledus jau esot saules staros kļuvis pavisam čaugans un nestiprs, un kuru katru dienu varot gaidīt tā iziešanu. Tā kā viņš vēl tajā pašā vakarā cerēja tikt atpakaļ, tad nolēma riskēt un doties pa taisno.

Pavasara saule žilbināja acis, no atkusušajiem zemes pauguriem kāpa augšup balti garaiņi. Trokšņa iztraucēts, gaisos uzspurdza cīrulis un izlēja pāri 'galvai sidrabainus treļļus. Tie vēl padziļināja apkārtējo klusumu, kurš pēc pilsētas trokšņa un steigas, ko tikai pirms pāris stundām Juris bija pametis aiz muguras, neierasti zvanīja ausīs. Gribējās svilpot cīrulim līdzi, ja nebūtu jādomā par gaidāmo sarunu ar direktori. Gribējās vēl visu rūpīgi pārdomāt, kā labāk savu atteikumu motivēt, lai viņam noticētu. Ar ģimenes apstākļiem aizbildināties nevarēja, jo viņš nebija pre- cējies, taču nekas jēdzīgs prātā nenāca. Un tomēr vajadzēja panākt, lai direktore pati no viņa kandidatūras atteiktos, jo viņam ne prātā nenāca doties uz tik tālu nostūri, kur pēc sadales tika nozīmēts.

Taka bija dubļaina un izžulgusi, pārvietoties pa to nenācās viegli. No malas skatoties, viņš varēja likties smieklīgs, jo lēkaja ka sienāzis no viena sausāka ciņa uz citu. Tomēr tas garastāvokli nesabojāja, drīzāk iesvēla viņā puicisku aizrautību. Likās, ar katru nākamo soli kāds no jauna pārvarēts šķērslis palika aiz muguras.

Un tad taka sāka strauji laisties lejā uz piekrasti. Tikko ieraudzījis upes līkumu, viņš saprata — par vēlu. Lejup pa straumi, cits gar citu berzēdamies, peldēja lielāki un mazāki ledus gabali. I'arkļūt otrā pusē vairs nebija iespējams. Tomēr īpašu nožēlu viņš nezin kāpēc neizjūta.

Turēdams rokā garu kārti, gar krastu skraidīja kāds zēns, gadus trīspadsmit četrpadsmit vecs. Juris apstājās piekrastē un ar interesi sāka vērot, ko gan puika sadomājis ķeksēt no ūdens ārā. Un tad vienā mirklī saprata visu. Upes līkumā parādījās kāds lielāks ledus gabals, un uz tā zilganā baltuma reljefi izcēlās vientuļš stirniņas siluets.

Juris pats neattapa, kā pāris lēcienos ticis blakus svešajam puikam.

— Ķer vairāk pa kreisi! — viņš aizgūtnēm sauca, pats izrāva kārti puikam no rokām un mēģināja ar to aizturēt peldošo ledus gabalu. Taču tas aizslīdēja viņiem garām labi ja pusmetru attālumā no kārts gala. Stirniņa skatījās uz viņiem platām acīm, un tajās bija sastingušas bailes.

Tad viņi abi skrēja gar upes krastu, lēkādami pār akmeņiem un klupdami pār koku saknēm, brīžiem viens izraudamies priekšā, brīžiem otrs. Dziļākos piekrastes ielokos vēl gulēja sniegs, un kājas tajā muka drīz līdz puslielam. Kurpes sen jau bija piesmēlušās dubļiem. Vienbrīd gan ienāca prātā — kā viņš šādā izskatā nostāsies direktores priekšā, taču zēna seja likās tik nelaimīga, ka nebija iespejams pamest viņu vienu un aiziet.

Upe nebija sevišķi plata, vasarā pāris roku vēzieniem to varētu pārpeldēt, taču tagad tā likās nepārvarama. Nikna straume gāzās uz priekšu, raudama sev līdzi koku zarus, vecas saknes, no piekrastes noskalotus dēļu galus un dažnedažādu sīkāku drazu. Un tam visam pa vidu kā neizkusuši cukura gabali peldēja un grūstījās lielāki un mazāki ledus gabali.

Stirniņa uz sava nedrošā plosta peldēja pa pašu upes vidu. Kādam citam ledus gabalam ietriecoties tam sānos, pāri viņas augumam pārskrēja sīkas trīsas. Tad viņa atkal sastinga, bezcerīgā izmisumā nolūkodamās garām slīdošajos piekrastes krūmos.

Nākošajā upes līkumā straume ledus gabalu pienesa tuvāk krastam, un viņi abi atkal pārmaiņus to centās aizķert ar kārti. Jurim pāris reižu tas arī izdevās, bet ledus ikreiz pasitās sānis kā bērnu rotaļu balons, ko pat visniecīgākais pieskāriens negribot pavirza tālāk. Aiz piepūles pleci smeldza, bet plaukstas no ledainā ūdens un kārts negludenās virsmas svila kā ugunī.

Kā tas nācās, kā ne, viņš pats to nesaprata, taču, snaikstoties pēc ledus gabala, kārts viņa rokās salēcās kā dzīva, pacirtās sānis,

izrāvās no rokām un aizpeldēja starp drazām lejup pa straumi. Nu viņi bija palikuši kailām rokām.

—   Eh, tu, — puika pārmetoši novilka, un viņa acis bija ass nosodījums.

Abi viņi bezpalīdzīgi nolūkojās, kā -pa straumi attālinājās ledus gabals ar vientuļo stirniņu uz tā. Vajadzēja kaut ko izdomāt. Uz viņu kā vecāko tagad gūlās visa atbildība.

—    Varbūt pāri upei ir kāds dabisks šķērslis? — Juris beidzot attapās.

—    Ir! — puika priecīgs iesaucās. — Tur tālāk jābūt laipai, ja ūdens to vēl nav aiznesis.

Un atkal viņi metās pa krastu uz priekšu, lauzās cauri krūmiem, saskrāpēdami seju un rokas, atdauzīdami kājas pret akmeņiem un vēl sasalušajiem zemes kukuržņiem. Taču sāpes nezin kādēļ nejuta. To visu manīs tikai pēc tam — gan ledainajā ūdenī samērcētās kājas, gan uzdadzītos zilumus, kad nervu sasprindzinājums sāks pamazām noplakt.

Pie laipas viņi nonāca reizē ar ledus gabalu. No dēļiem uzmeistarotā pāreja bija dziļi iegrimusi, un pāri tai gāzās straume ar visu, ko tā nesa sev līdzi. Vienīgi abu pušu krasta balsti un laipas gali vēl bija ārā no ūdens.

Aizelsies puika uzlēca uz laipas un metās pa to uz priekšu, nevērodams, ka kurpēs sāk smelties ūdens. Viņš noliecās, lai kailam rokām satvertu ledus gabalu aiz malas, sazvārojās un, zaudējis līdzsvaru, būtu iegāzies ledainajā ūdenī, ja Juris Lagzdiņš, pret savu gribu šai dēkā iesaistījies, nebūtu paspējis viņu pēdējā brīdī satvert aiz apkakles un paraut atpakaļ.

—   Trakais, kur tu lien! Tev dzīvot apnicis?

Puika tikai nošņācās, niknām acīm pablenzdams viņā. Tuvu garām, gandrīz vai rokas stiepiena attālumā, paslīdēja stirniņa. Tik tuvu, ka varēja saskatīt sīkākās spalviņas ap miklo purniņu. Nāsis nodevīgi trīsēja. Tās vairs nebija pat bailes, kas sastingušas platajās acis, bet tuvas nāves nojausma. Ledus gabals drupa un ira, kļūdams aizvien mazāks un nestabilāks. Kuru katru brīdi tas varēja sašķist pavisam — un brūnais, graciozais dzīvnieciņš pazudīs mutuļojošajā straumē. Vēl kādu laiku varbūt izdosies noturēties virs ūdens, kamēr kāds lielāks ledus gabals, drāzdamies pāri, nogremdēs stirniņu pavisam.

Vienubrīd likās, ka glābiņš ir tuvu. Kur upe meta likumu uz pretējo pusi, straume pienesa stirnu tuvāk otram krastam. Pie tā vēl neatlūzis turējās liels ledus blāķis. Kad abi ledus gabali sadūrās, puika neizturēja un iesaucās:

—    Nu, lec! Lec taču!

Varēja redzēt, kā stirnas augums saspringst. Slaikās kājas notrīc. Un tomēr — vai nu aiz pārbijā, vai kāda dīvaina sastinguma — viņa nevarēja saņemties. Izdevība bija palaista garām. Nedrošais plosts pasitās sānis, apgriezās vairākkārt uz riņķi un aizslīdēja atkal pa straumi tālāk.

Priekšā bija tilts. Vērojot, ar kādu spēku tur ūdens drāzās cauri, jāšaubās, vai trauslais ledus gabals izturēs. Ja to trieks pret kādu no tilta balstiem, drumslas vien pašķldīs. Kas tajā brīdī notiks ar dzīvnieku, bija bail pat iedomāties.

Un tomēr tieši pie tilta viņiem laimējās apturēt bīstamo braucienu, jo tur bija izveidojusies plaša smilšu sēre. Uznests uz tās, ledus gabals strauji samazināja ātrumu, un ar divām kārtīm, kuras viņi atlauza no aploka, kas tajā vietā pienāca cieši līdzās krastam, beidzot izdevās pievirzīt to pie malas. Stirniņa kā neticēdama vēl bridi palika stāvot, tad nedroši paspēra soli, paspēra otru un jau atradās piekrastē. Valgām acīm viņa vēl atskatījās uz saviem glābējiem, tad slaidi pārlēca pāri iežogojumam un nozuda pļavas dziļumā.

Kārtis pašas izšļuka no rokām, glābēji kā bez spēka atlaidās uz akmens krāvumiem tilta pakājē. Trakais skrējiens, dzenoties pakaļ ledus gabalam, bija beidzies.

—    Uh! — puika smagi izdvesa, un mati viņam kā ežulim adatas bija saslējušies stāvus uz visām pusēm.

—   Eh! — arī Juris nespēja atturēt smagu nopūtu. Elpa vēl ķērās kaklā, rīkle sūrstēja no vēsā pavasara gaisa, ko aizgūtnēm bija kampis. — Tikai vienu es nesaprotu — kā viņa varēja nokļūt uz šī nolāpītā ledus gabala.

—    Kārumu sagribējās. — Puika arī bija sācis pamazām atelsties. — Droši vien cerēja, ka tiks pāri upei tāpat kā līdz šim.

Vecāmāte parasti nesa uz piekrasti runkuļus un kartupeļu mizas, jo ziema bija dziļa un auksta.

Balss pamazām kļuva vienmērīgāka, elpa vairs neķērās krūtīs.

—    Tu tomēr esi malacis. — Puika pameta uz viņu atzinīgu skatienu.

—    Tu arī turējies, — Juris atsmaidīja pretī.

Brīdi parakņājies kabatās, zēns izvilka cigarešu paciņu.

—    Se! — viņš draudzīgi piedāvāja. — Sapīpēsim!

—    Es nepīpēju, — Juris atzinās, vērīgi palūkodamies blakussēdētājā. Vai tā bija nopietnība vai tikai kārtējā puikas bravūra? Tad arī viņš sāka rakņāties pa kabatām. Un tur tiešām bija aizķērušies kāda mazajai māšelei neatdota konfekte.

—    Varbūt derēs? — viņš pastiepa to pretī.

Puika ietiepīgi papurināja galvu, taču arī cigaretēm nepie- skārās. Tad viņi vēlreiz palūkojās viens otrā, un tajā brīdī abiem laikam ienāca prātā viena un tā pati aina no multiplikācijas filmas «Nu,v pagaidi tikai!», kur vilks un zaķēns, beiguši sūknēt no kuģa tilpnēm ūdeni, atpūšas un piedāvā — viens cigaretes, otrs zaļu burkānu. Situācija bija tik līdzīga, ka viņi neviļus sāka skaļi smieties. Smējās tā, ka asaras saskrēja acīs.

Izsmējušies abi kļuva nopietni.

—    Bet tagad rnarš uz mājām! — Juris ar vecākā tiesībām nokomandēja. — Kamēr vēl neesi saaukstējies.

Puika negribīgi cēlās un promiedams vēl jautājoši atskatījās.

—    Ej vien! — Juris uzmundrinoši pamāja. — Kas zina, varbūt vēl tiekamies.

Tovakar viņš uz māju neaizbrauca, bet sēdēja direktores dzīvoklī, viņas vīra ērtajās rītačībās ieāvies. Un saruna izvērtās pavisam citāda, nekā sākumā bija iecerēta. Negribējās vairs lūgt, lai skola no viņa atsakās. Sī vieta vairs nebija tikai pelēks, neko neizsakošs punktiņš vietējā kartē. Sīs upes krastā viņam jau bija pazīstams kāds zēns un kāda stirniņa.

Un tagad viņi abi ar toreizējo paziņu atradās vienā klases telpā un domīgi lūkojās viens otrā. Venta seja izstiepās garāka. Viņš pameta īsu skatienu uz pārējiem, bet tie jau bija sajutuši pārmaiņu. Māra bija pielikusi pie krāsotajām lūpām kabatas lakatiņu, cenzdamās tās neuzkrītoši noslaucīt. Inese klusiņām knibi- naja vaļā stivās peļastītes, bet Vita kaunīgi nolaida plakstus ar garajām skropstām, un no viņas sejas nozuda muļķīgi naivā izteiksme.

Atkāsējies Juris Lagzdiņš klusi iesāka:

— Esmu jūsu jaunais klases audzinātājs. Sākam mūsu pirmo iepazīšanās stundu!

Lienīte Medne

AMULETS

Piemeties uz aprūsējušas kastes pagalma stūrī, Kaspars aplūkoja metāla rubli, kuru paps no rīta bija iedevis. Kaspars drīkstēja aiziet uz veikalu un nopirkt sev, ko vien vēlējās, bet viņš neies un nemaz neskatīsies, kaut gan veikals ir tepat pāri ielai. Šovakar pat viņš noglabās rubli sava rakstāmgalda atvilktnē blakus tiem diviem, kuri tur gulēja kopš Jaunā gada, un, kad mammai būs dzimšanas diena, pats nopirks viņai dāvanu. Varbūt jau rīt', kamēr mamma būs darbā, viņš ies un nopirks puķes no tantes, kas vienmēr sēž pie avīžu kioska, un uzdāvinās vienkārši tāpat. Mamma būs priecīga, vakaros vairs nestāvēs pie virtuves loga, gaidīdama papu pārnākam no darba, un nerās Kasparu, ka viņš tikai jaucoties pieaugušo darīšanās.

Apmierināti nopūties, Kaspars ieslidināja spožo rubli velveta jakas krūškabatā un atspieda muguru pret malkas šķūnīša durvīm.

Šķērsām pāri pagalmam, vilkdama aiz rokas svešu puiku, skrēja Evija. Viņa notupās iepretī Kasparam, abām rokām atspiedās pret saulē sasilušo asfaltu un mirkšķināja ieslīpās, zilās acis.

—    Kaspar, parādi viņam …

—    Kas tas tāds ir? — Kaspars pāri meitenes galvai vērīgi nopētīja svešo. Mati pavisam balti un plāni, gluži kā pielīmēti galvai. Un pats arī tāds bāls un sīks, laikam to vien dara kā naš- ķojas ap konfektēm, bet Kasparam katru vakaru šķīvis piekrauts ar kaudzi un jānoēd viss līdz pēdējam, pat taukumu nedrīkst atstāt.

—   Tas ir Armands — mans brālēns. Viņš uz visu brīvlaiku pie mums atbraucis. No Pārdaugavas. — Evija grozīja galvu, li kā gribētu vienlaicīgi ieraudzīt abus puišeļus. — Nu parādi viņam, parādi .. .

—    Izmuldēji? — Kaspars uzslējās kājās.

—    Es nepateicu! — Evija palēcās kā pret zemi mesta gumijas bumbiņa. — Es viņam tikai pateicu, ka tev ir kaut kas tāds … — Viņa izteiksmīgi paplēta rokas. — Kaut kas tāds, kas nevienam citam nav.

Kaspars pārlaida roku cieši aizpogātai kabatai, cauri mīkstajai drānai pirksti uztaustīja pazīstamo izcilni.

Svešais puika kautrīgi mīņājās un klusēja. Kaspars neko nevēlas viņam rādīt, vispār negrib runāt ar šo Armandu. Viņam nemaz nav laika. Mamma šodien atļāva spēlēties veselu stundu ilgāk kā parasti, un tieši tāpēc nedrīkst nokavēt. Kaspars pat aizies mājās kādu minūti agrāk, tad mamma redzēs, ka uz viņu var paļauties.

—   Man pusseptiņos jābūt mājās. — Kaspars pagriezās pret vārtiem. — Jāiet uz ielas — jāpaprasa kādam pulkstenis.

—    Nevajag uz ielas! Viņam ir .. . — Evija purināja Armandu »iz rokas. — Nu, pasaki, cik ir pulkstenis! Bet pēc tam Kaspars parādīs?

Saliecis roku kāsī, Armands neveikli knibinājās gar dilbam apžņaugtās aproces pogu, līdz tā izsprāga no pogcauruma un neskanīgi nopaukšķēja pret grumbuļaino asfaltu, tad uzstīvēja piedurkni gandrīz līdz elkonim, kur visas rokas platumā greznojas pulkstenis ar ieplaisājušu stiklu.

—    Seši. — Armands pastiepa roku pret Kasparu.

—    Vēl nav, — Kaspars izlaboja un piebilda: —Ja es trešo klasi beigšu bez trijniekiem, man tētis atvedīs pulksteni no Ļeņin- gradas. Tādu ar datumiem, kurš nav jāuzvelk.

—    Kāpēc no Ļeņingradas? — Armands norotīja krekla piedurkni. — Var jau nopirkt tepat Rīgā.

—   Tāpēc, ka viņš tur dzīvo, — Kaspars skaidroja. — Pa ziemu Ļeņingradā un pa vasaru ekspedīcijā. Viņš ir ģeologs.

—    Tad, kad beidzas skola, viņš vienmēr atbrauc un tad brauc uz ekspedīciju, un rudenī atkal atbrauc. — Ātri griezdama garu auklu, Evija lēca uz vienas kājas. — Viņš vienmēr Kasparam kaut ko atved un visu ko interesantu stāsta. Vienreiz viņš atveda zelta čības ar spiciem purniem un visādus saldumus, un tādus mazus, līkus riekstus … —Evija palaida vaļā auklu. — Nu, parādi viņam, Kaspar . ..

—    Bet man vispār nemaz tētes nav. — Armands iemurcīja rokas bikšu kabatās un pārlaida vienaldzīgu skatienu pagalma stūros sakrautajām malkas grēdām.

—   Tā nevar būt, ka vispār nav. — Kaspars attupās uz vecās metāla kastes. — Tev viņš noteikti ir, tikai kaut kur citur. Tā kā man.

—   Tev jau ir pavisam citādāk, — Evija gari novilka. — Tev ir tētis Ļeņingradā, un paps tev ir tepat un visu laiku dzīvo pie tevis. Bet Armandam nemaz nav. Un neviens pie viņa nebrauc un neko neved tā kā tev. Un tu vēl negribi parādīt. . . Tev žēl, jā?

—    Ko tu saproti? — Kaspars nicīgi novērsās un pavadīja acīm kaimiņu pagalma puikas, kuri aizbrāzās garām, vicinādami koka automātus.

—    Mart ir tikai mamma. Un māsa. — Armands apsēdās blakus Kasparam. — Tikai viņa tagad ir slima. Viņai bija operācija, tāpēc ka viņa sasita muguru.

Kaspars vienmēr bija gribējis māsu. Tādu mazu un bižainu. No rītiem viņi kopā ietu uz skolu — Kaspars uz trešo klasi, bet viņa uz pirmo, vēlāk Kaspars uz ceturto, bet viņa uz otro. Un, ja tikai kāds viņai kaut ko nodarītu, tad gan Kaspars zinātu, ko ar tādu iesākt. Viņa māsai neviens nedrīkstētu ne pirksta piedurt.

Kaspars pameta acis uz salīgi sarāvušos Armandu. Nē, labāk tomēr, kad ir paps. Ja ir paps, var iztikt arī bez māsas.

—    Nu labi, es tev parādīšu. — Kaspars pagriezās pret Armandu. — Man tētis atveda no Ziemeļiem.

Viņš atpogāja kabatu, izvilka vairākkārt salocītu papīru, uz kura drukātiem burtiem bija uzvilkts «Kaspara dārglietu maks», un atlocīja malu — tur jau tas gulēja, paslējis augšup plēsonīgo smaili. Kaspars uzmanīgi ar diviem pirkstiem satvēra maku aiz stūra, pakratīja, un plaukstā ievēlās liels, dzeltenīgs ilknis ar brūnu plankumiņu malā. Kaspars atlieca pirkstus, pašūpoja roku, un ilknis slinki apvēlās uz otriem sāniem. Vakara saules slīpie Htari izzīmēja uz delnas asu ēnu.

—    Kas tas ir? — Armands čukstēja, noliecies pār Kaspara roku.

—   Lāča ilknis. Tētis pats lāci nošāva un gribēja atvest man visu ādu, tikai tas bija vasarā, un vasarā lāču ādas nav derīgas — viņām krīt ārā spalvas. — Kaspars vēlreiz pašūpoja roku, un ilknis atkal parādīja brūno plankumu.

—    Re, — viņš sacīja, piedurdams tam pirkstu, — tā bija lncene un jau pavisam veca, zobā caurums izdrupis.

—    Var būt, ka viņš tāpat bija sabojājies. — Armands arī piedūra pirkstu plankumam.

—    Ei nu? — Kaspars apvainoti sažņaudza dūri — gludā, baltā smaile un ķeburainā, brūnganai vēža spīlei līdzīgā sakne draudīgi spraucās laukā no saliektajiem pirkstiem.

—    Zvēriem jau zobi nemaz nemaitājas, tikai aiz vecuma ap- drūp. Un, kad lāči ir veci, tad ir bīstami. Rrrr! — Kaspars pēkšņi, satvēris ilkni pirkstos, piegrūda to Armandam pie sejas.

—    Ai! — Armands atrāvās, apmulsis iesmējās un pastiepa roku. — Iedod paturēt!

—    Se!

Armands pagrozīja ilkni.

—    Mainīsimies, — viņš sacīja. — Es tev došu novelkamās bildītes. Man ir daudzas, no ārzemēm.

—    Vai tev prāts? — Kaspars izrāva viņam ilkni. — Tas taču ir . . . tas ir . .. amulets. Tētis teica, ka viņš aizsargā no slimībām un ļauniem gariem.

—    Nekā! Nav vis amulets. Sitos nēsā kaklā, es zinu! — Evija priecīgi spiedza.

—    Sitam jau nevar izurbt caurumu, kur iever striķi, — sadrups. Ilknis ir vecs, turklāt ar plaisu. Redzi? — Kaspars rādīja ilkni Evijai. No strupā gaļa stīdzēja tieva, tik tikko samanāma melna līnija. — Un vīrieši vispār neko nekar kaklā. Tikai skuķi kar.

—    Es jau arī neprasīju sev, domā man vajag? — Armands nošņaukāja degunu. — Es domāju māsai, viņai gan vajadzētu tadu — amuletu.

—    Zini, kad tētis atbrauks, es palūgšu, lai viņš tavai māsai arī atved. — Kaspars pagludināja ar pirkstu savu dārglietu maku, un ilknis, vēl pēdējo reizi parādījis Armandam dzeltenīgo sānu, ieslīdēja pierastajā vietā.

—    Vai tu nevari paprasīt, lai tev atved citu, un šito iemainīt man? — Armands cerīgi pacēla galvu. — Es tev vēl došu modējus. Man ir smuki.

—    Sito nevar, tas ir mans. — Kaspars iepogāja ilkni kabatā.

Armands skali šņākuļoja caur degunu, un Kasparam likās, ka

no bāli zilajām acīm tūlīt izvelsies milzīgas asaras.

—   Mamma arī bārsies, ja es to aizdošu prom, — viņš klusu piebilda, tad, piepeši satrūcies, pacirtās pret Armandu. — Cik ir pulkstenis?

Kaspars nepacietīgi raustīja Armanda piedurkni — tā viegli uzslīdēja līdz elkonim. Ielūkojies pulkstenī, Armands apmulsis pacēla galvu:

—    Bez desmitām seši …

—    Tev jau viņš stāv! — Kaspars iebrēcās. — Un tagad vārbut jau sen ir septiņi vai pat astoņi, un mamma rāsies.

Viņš apcirtās un rikšoja uz vārtiem.

—   Tu nāksi rīt ārā? — aiz muguras sauca Evija.

—    Es nākšu, no paša rīta, — Kaspars neapstādamies atsaucās.

—    Paņem viņu līdzi! Dzirdi? Paņem līdzi ilkni! — nopakaļ skanēja Armanda balss.

Kaspars pār plecu pameta ar roku un nozuda aiz stūra.

—    Mums sētā ir jauns puika. Viņš līdz nākamajam ceturksnim dzīvos pie Evijas, tāpēc ka ir brālēns. — Kaspars steigšus mazgāja rokas, ar acs kaktiņu skatīdamies uz plaukta noliktajā modinātājā. Tas skaļi tikšķēja, un lielais rādītājs bija uzrāpies līdz ciparam vienpadsmit — jau gandrīz septiņi.

—    Un tam puikam ir pulkstenis, tikai viņš apstājās. — Kaspars paberzēja plaukstas gar dvieli, pieslidinājās pie mammas un, aplicis viņai ap kaklu mitrās rokas, iespraucās klēpī.

—    Laikam nebija uzvilkts. — Viņš atskatījās pār plecu.

Paps, atspiedies pret plīts malu, pētīja pusizdzertā tējas glāzē peldošās plēksnītes.

—    Ēst gribas, — Kaspars ieminējās.

—    Tūlīt ēdīsim, Kasparīt, pacieties mazliet! — Mamma buži- nā ja zēna rudo, izspūrušo cekulu. — Redzi, dēls … papum jābrauc komandējumā. Viņš būs projām ilgu, ilgu laiku, un mēs tagad dzīvosim divi vien.

Mamma plucināja Kasparu aiz auss un smaidīja. Smaidīja tā jocīgi. Kā Kaspara vecais koka klauns, kurš aizmirsts un noputējis mētājās kādā no sekcijas plauktiem.

—    Tu jau man esi prātīgs puika. — Mammas lakotie nagi sāpīgi iekniebās ausī. — Un paps varbūt sūtīs mums no komandējuma vēstules.

—    Nebrauc vis komandējumā! Es zinu … — Kaspars izsprāga virtuves vidū.

Paps ar karotīti uzmanīgi kasīja pie tukšās glāzes sienām pielipušos biezumus.

—    Nu kā tad nebrauc, Kaspar. — Mamma vairs nesmaidīja. Atliekusi mazo pirkstiņu, viņa burzīja virs pelnutrauka cigareti. — Kā tad nu ne! Redzi, čemodāni sakrāmēti. Un paps taču mums rakstīs vēstules. — Viņa nometa cigareti un pastiepa roku, aicinot Kasparu pie sevis.

Kaspars pagrieza viņiem muguru. Cauri šaurajai durvju spraugai varēja redzēt priekšnamā stāvošos koferus, ar auklām krustiski pārsietās grāmatu kaudzītes. No vecās sporta somas bija izbāzušas purnus papa kurpes, tām līdzās slējās lielais metāla svečturis, kuru viņi ar mammu dāvināja papam dzimšanas dienā.

—    Kad brauc komandējumā, tad neņem līdzi grāmatas … un plates … un atskaņotāju neņem. Kad tētis no mums gāja projām, viņš arī paņēma visas savas grāmatas. Es atceros, — Kaspars brēca tukšajam priekšnamam. — Es zinu! Paps iet prom! Pavisam! Es iešu papum lī-ī-īdzi!

—    Kasparīt! — Mammas mute atkal gribēja smaidīt.

—    Tu arī nāc līdzi! Iesim visi. — Kaspars satvēra mammu aiz rokas un sniedzās atpakaļ pēc papa.

Paps stāvēja, atspiedies pret veco plīti, visi biezumi bija sastumti glāzes dibenā, un karote veltīgi skrāpēja plāno stiklu.

—      Es taču tev teicu, ka nevajag melot. Puika ir pārāk liels. Jau tā ir juceklis, un nu vēl šitas. — Paps nolika glāzi uz plīts un pameta ar roku pret Kasparu.

—    Izbeidz mani vēl mācit! — mammas balss bija tikpat spalga un reizē piesmakusi kā Kasparam tais retajās reizēs, kad viņš niķojās. — Tev jau vienmēr ir taisnība! Vienmēr tu esi tas gudrākais! Pats teici, ka Janka atbrauks sešos. Butu jau tagad projām . . .

—    Nevajag vairs skandālu. — Paps atrāvās no plīts smagi, it kā kāds viņu pie tās būtu turējis. — Janka taču zvanīja, ka aizķēries darbā. Tūlīt jau būs, bet tikmēr mēs ar Kasparu aprunāsimies. Kā vīrs ar vīru. — Viņš uzlika roku zēnam uz pleca. Mamma aizvēra aiz sevis virtuves durvis.

Kaspars uzrausās uz krēsla, iespieda dūres starp ceļiem un, paslējis augšup strupo degunu, uzmanīgi vēroja, kā paps uzliek tējkannu uz gāzes degļa un, ar kāju pievilcis tuvāk ķebli, apsēžas iepretī.

—    Tu jau esi liels diezgan. Tev jāsaprot. — Paps ar izdegušu sērkociņu grūstīja pa galdu maizes drupačas. — Mēs ar mammu daudz strīdamies, un mums kādu laiku vajag padzīvot atsevišķi. Mums jāpadomā, citādi mēs pavisam sastrīdēsimies. Tu saproti?

—    Saprotu. — Kaspars pamāja. — Vai jūs vēl neesat pavisam sastrīdējušies? Tu padomāsi un tad nāksi atpakaļ?

—    Kaspar, mums vajag atpūsties. — Paps salauza sērkociņu, iemeta pelnutraukā un izvilka no kastītes jaunu. — Saproti, mums vajag padomāt, citādi . . . citādi mēs pavisam sastrīdēsimies.

Blakus, skaļi burbuļodama, vārījās tējkanna, ūdens šļakstījās no snīpja, čūkstēja uz gāzes plīts. Kaspars nošļūca no krēsla un, satvēris abām rokām nokarsušo rokturi, aizvilka kannu uz bla- kusriņķa.

—    Kad tu sastrīdējies ar Uldi, jūs taču arī kādu laiku nesa- tikāties. Aizgājāt katrs uz savu pusi, padomājāt, kurš vainīgs, un . . .

—    Nē. — Kaspars sparīgi purināja galvu. — Mēs tikai izkāvāmies, un pēc tam viss atkal bija labi.

—    Es taču nevaru kauties ar mammu. — Paps skatījās uz Kasparu un skumji smaidīja.

—    Nevari vis. — Kaspars ar nagu skrāpēja sen nelietotajai plītij pārklāto vaskadrānu. — Tu jau esi daudz stiprāks.

—    Nu, tad dod ķepu! Un, ja mamma atļaus, es nākšu pie tevis ciemos.

—    Nē. — Kaspara acis bija ieķērušās vaskadrānas sarkanajās puķēs. Tās kļuva lielākas, trīsuļoja, locijās, saplūda cita ar citu. — Tu vairs nekad nenāksi atpakaļ. Tu visu meloji. — Kaspars neveikli pagriezās un izspruka priekšnamā. Mamma uzlika uz skausta siltu roku, stūma zēnu pāri slieksnim.

—    Ej istabā, Kasparīt, paskaties vakara multeni! Es jau ieslēdzu.

Kaspars ierāpās dīvāna stūrī un uzvilka uz vēdera spilvenu. Pār miglaino ekrānu skraidīja aši traucējumu zigzagi, brīdi pa brīdim ļaudami saskatīt neskaidras ēnas. Pāri vaigam noripoja kaut kas karsts, un Kaspars, noliecies pār lielo, košo spilvenu, berzēja asajā drānā seju.

Noklaudzēja virtuves durvis. Cauri klusajiem, vienmuļajiem televizora sprakšķiem Kaspars saklausīja papa balsi:

—    Jānones kaut kas . . . Janka . . . tūlīt būs . .. pagaidīšu lejā …

Noskrapstēja ārdurvju atslēga.

—    Papu! — Kaspars atsita vaļā durvis un iekrampējās papus jostā. — Pagaidi, papu! Pagaidi, pagaidi … — Viņš atvilka papu no durvīm. Viena roka atlaidās no jostas, knibinājās gar nosmulēto jaķeli, rušinājās kabatā. Viņš pavilka papu vēl soli atpakaļ un pastiepa uz augšu roku.

—    Tas ir tev. — Delnā gulēja ilknis. — Par piemiņu. Tu viņu nēsā kabatā. Tikai labi aizpogā, lai nepazūd.

Kaspars pacēla papa roku un ieguldīja ilkni lielajā plaukstā. Paps, vārīgi satvēris pirkstos, aplūkoja dzeltenīgo ilkni ilgi un uzmanīgi, it kā redzētu to pirmo reizi, it kā nezinātu, ka ilkni Kasparam no Ziemeļiem atveda tētis, ka pēc tam veselu dienu Kaspars grieza, mērīja un locīja papīru, līdz ilknim bija izveidota pašam sava māja, ka ik dienas, paslēpies Kaspara jakas kabatā, ilknis kopā ar viņu devās pastaigā, gulēdams uz dzēšlapas, palīdzēja mācīties un vakaros aizmiga blakus rudām matu sprogām.

—    Nu, paldies, Kaspar… Jā-ā … Tā nu ir tāda dāvana, ka nemaz nezinu, vai var ņemt.

Paps skatījās pāri Kasparam — atspiedusi galvu pret virtuves durvīm, mamma tīņāja ap roku mitru trauku dvieli.

—    Var, var ņemt! — Kaspars aizlocīja papa pirkstus un brīdi paturēja. — Tas tagad būs tavs amulets.

—    Kasparīt! — Mamma panācās uz priekšu, roka noslīdēja gar sāniem, un dvielis ļengani pliķēja stilbu. — Tā tak tev dāvana no tētes.

—    Nu jā. — Kaspars pamāja. — Un, kad tētis deva, es taču ņēmu.

—    Paldies, Kaspar. Jā-ā … Es viņu noteikti glabāšu kabatā. Noteikti… — Paps apklusa, bet Kaspars paraustīja mammas svārkus.

—    Es palīdzēšu papam nonest mantas. Var? Un arī pagaidīšu lejā, jā?

—   Ej istabā! — Mamma savicināja rokas. — Ej istabā un nemaisies te pa kājām!

Dvielis nošvīkstēja gar Kaspara pēcpusi, un viņš satrūcies iešmauca pār slieksni istabā. Mamma ar skaļu blīkšķi aizcirta durvis.

Televizora klusā sanoņa jaucās ar soļu troksni un klusinātajām balsīm priekšnamā. Kaut kas nokrita uz grīdas, ārdurvis skaļi atsitās pret sienu. Kaspars piebikstīja durvīm, tās nedaudz pavērās. No kāpņu telpas plūda ātri dziestošu soļu klaudzoņa. Kaspars, vēl brīdi pastāvējis pie durvīm, metās pāri istabai, iztīņā jās cauri garajiem aizkariem un pārliecās pāri palodzei. Iedzinkstējās saplaisājušais parādes durvju stikls, un paps nostatīja koferus pie mājas sienas.

Riepām iekaucoties, ietves malā apstājās mašīna. Nometis zem kājām cigaretes galu, paps pamāja šoferim, atvēra mašīnas durvis, ātri sagrūdis uz aizmugurējā sēdekļa saiņus, apsēdās blakus vadītājam, un mašīna, klusi iedūkusies, uzņēma ātrumu.

Atbalstījies uz elkoņiem, Kaspars grozīja galvu un klausījās. Gar biezā aizkara malu istabā plūda pierastie ielas trokšņi un šaurs rīta saules stars. Nekustīgs un silts — tas stiepās līdz pretējai sienai.

Izvēlies no gultas, Kaspars basām kājām aizslīdēja pa gaišo

taciņu līdz televizoram un paņēma pret ekrānu atslieto papīru. «Paēd, desa pieliekamajā. Vecās bikses ķēķi uz krēsla. Buča. Mamma.» Izgāzis vēderu, Kaspars vilka pirkstu pa steigā uzmestajām rindām, noliecis galvu, patrina ausi gar uzrauto plecu un, nolicis vēstuli uz galda, devās tālāk.

Pie sienas, skumji nokāris rādītājus, klusēja griezumiem rotātais pulkstenis. Paslējies pirkstgalos, Kaspars pabakstīja tā stiklotās durvis — varbūt notiks brīnums, pulkstenī kaut kas iečirkstēsies, rādītāji sāks griezties, un tad atnāks tas rūķis, par kuru vakaros, atsēdies uz Kaspara gultas malas, bija stāstījis paps. Sakrustojis sarkanās tupelēs ieautās kājas, rūķis sēdēs uz apaļā, nosūbējušā vēzēkļa, un, kad abi rādītāji nostāsies uz divpadsmitiem un pulkstenī klusi ieskanēsies zvans, piepildīsies visas labās vēlēšanās. Paps bija apsolījis salabot pulksteni, un Kaspars bieži domāja, ko tādu varētu vēlēties, ja rūķis patiešām ierastos.

Paps noteikti atnāks, Kaspars cieši samiedza un atkal atvēra acis, varbūt jau šovakar pat pēc darba vai rīt… atnāks tieši tāpēc, lai salabotu.

Pulkstenis karājās kluss un vienaldzīgs, tikai Kaspara nags viegli skrapstēja gar stiklu.

Grūžot kāju biksēs, lielais pirksts iespruka vakar izplīsušajā caurumā, izvalkātā drāna iešņirkstējās. Noliecis galvu, Kaspars aplūkoja drēbes lancku, kas kulstījās ap ceļgalu kā nokusuša suņa mēle. Pakustinot kāju, likās, ka celis elso. Gluži kā vecais Džeris, kurš katru rītu tupēja pie atkritumu tvertnēm, gandrīz nemirkšķinādams acis, vēroja uz šķūnīša jumtiem snaudošos kaķus, dauzonīgos zvirbuļus, un tikai nāsis viegli noraustījās, kad garām drāzās aurojošu puišeļu bars. Kopš sirmo Bērziņkundzi no piecdesmitā dzīvokļa aizveda uz kapiem un Džeris vairs nestaigāja, piesiets smalkā ādas siksniņā, viņa spalva bija kļuvusi netīri pelēka. Padzīts no siltā dzīvokļa, pēc tam arī no kāpņu telpas, viņš augām dienām sēdēja pagalmā vai klejoja pa ielām, meklēdams ko ēdamu, bet vakaros, nokāris līdz zemei garās, bieži vien lietū smagi piemirkušās ausis, ielavījās pagrabā. Pārlaižot roku suņa mugurai, varēja sataustit asu, plānu kaulu, kurš, likās, tūlīt, tūlīt izdursies cauri ādai.

Kaspars iestūma kabatā gabalu desas Džerim, nobraucīja gar

biksēm taukainās rokas un, ar plecu atgrūdis virtuves durvis, iegrima priekšnama vēsajā pustumsā. Spuldze bija izdegusi jau pirms nedējas. «Svētdien ieskrūvēšu jaunu,» pārnācis no darba, paps bija teicis. «Negribas te pa tumsu ķēpāties.» Svētdien agri no rita paps aizbrauca makšķerēt un pārradās tikai vakarā, kad Kaspars jau, saritinājies zem segas, skatījās filmu. «Visam tev pietiek laika, tikai ne man,» mamma kliedza, sildot vakariņas. «Tai draņķa laboratorijā dirni vai lidz pusnaktij, brīnums, kā vēl neesi Nobela prēmiju dabūjis. Katru svētdienu ar saviem večiem skrien pēc šitām štrunta ķilavām, bet man te jānikst vienai, it kā vīra nebūtu. Pat spuldzi nevari ieskrūvēt. Kamēr es te kaklu nolauzīšu, pa tumsu grābstoties.» — «Tu jau nu gan nolauzīsi,» paps smējās, «gaidi vien!» Mamma toreiz raudāja.

Paspēris soli uz priekšu, Kaspars abām rokām ierakās šaļļu un cepuru kaudzē — vakar viņš šeit bija nometis dzīvokļa atslēgu. Piepeši kaut kas mīksti novēlās pie kājām. Kaspars noliecās.

Draudzīgi paslējis pret zēnu spico degunu, paklāja krokās gulēja blāvi vizmojošais ilknis.

Pa ielu skaļi aizgrabinājās tramvajs, nobremzēja kāda mašīna. Varbūt paps ilkni bija nejauši aizmirsis, visu vakaru meklējis, meklējis un beidzot sapratis, ka ilknis ir šeit, pie Kaspara. Bet varbūt paps ir visu izdomājis — un tagad viņi vairs nestrīdēsies. Pēc ilkņa jau paps varēja atbraukt ar tramvaju. Taču bija jāatved mantas, un tāpēc viņš ir atbraucis ar mašīnu.

Zvans uzrāva Kasparu kājās, sažņaudzis saujā ilkni, viņš metās pie durvīm.

—    Kāpēc tu nenāc ārā? — Kāpņu laukumā stāvēja Evija, aiz viņas, mulsi smaidīdams, mīņājās Armands. — Mēs tevi gaidām, gaidām. Mēs neko interesantu nevaram izdomāt.

Ieķēries durvju rokturī, Kaspars skatījās viņiem garām — augšup pa trepēm rībinājās ātri, nepacietīgi soļi.

Garš vīrietis ar puķu pušķi rokā strauji apmetās ap trepju līkumu, neapstājies pārlaida skatienu numuriem uz dzīvokļu durvīm un, pabīdījis sānis Armandu, aizrībinājās tālāk.

—    Ko tu tā skaties? — Evija izbolīja acis. — Ārā nenāksi?

—    Nē. — Kaspars papurināja galvu. — Es nevaru.

—    Un vēlāk arī ne?

—    Nē. — Kaspars izgāja kāpņu laukumā.

—    Se, — viņš pstiepa pret Armandu sažņaugtu dūri.

—    Kas tur ir? — Armands atkāpās.

—    Ņem to, — Kaspars paplēta plaukstu.

—    Vai uz pavisam? — Armands piedūra pirkstu ilkņa siltajam sānam. — Es tagad varu to aizvest māsai?

—    Aizved, varbūt viņai palīdzēs. — Kaspars nopietni pamāja, strauji pagrieza roku, un ilknis ieslīdēja Armanda delnā. — Man to vairs nevajag. Man vispār neko nevajag, — Kaspars pār plecu izmeta, vilkdams aiz sevis ciet dzīvokļa durvis.

Tad zēns sameklēja jaunu spuldzi un uzmanīgi nolika priekšnamā uz cimdu kaudzes. Izvilcis no virtuves krēslu, uzkāpa uz tā un, atgāzis galvu, skatījās augšup, uz izdegušo lampu.

Vija Gune

LIETUS SMARŽA

Tveicīgajā gaisā biezs putekļu vāls paliek karājoties virs ceļa, kad grabažīgais «busiņš» jau labu laiku kā aizdrebinājies uz Vilces pusi. Ceļmalas krūmu aizsegā neredz, vai kāds izkāpis vai ne, bet Rita drošības pēc pārtrauc piedegušā ievārījuma katla skrāpēšanu un noskalo rokas. Uz taciņas, kas ved pāri pļavas stūrim, pēc laiciņa vajadzētu parādīties Eglītienei. Ritai viņa jāsauc par Eglīšmammu. Eglīšmamma ir mātesmāsas kaimiņiene un katrreiz, no Jelgavas braukdama, ar maizes mugursomu plecos un melno, noplukušo dermatīna somu rokā čāpo garām tantes pagalmam. Parasti tas notiek mēneša vidus ceturtdienās, un Ritai tad jāpalīdz to iepirkumu kravu aizstiept līdz kaimiņmājām. Interesanti, kas to somu palīdz stiept, kad Rita ir Rīgā? Tad viņa acīmredzot tīri labi iztiek viena pati. Varbūt tante palīdz? Viņa ir jaunāka un lielāka par strupo, mūžam nosvīdušo, augumā pazemo Eglīšmammu. Reizēm gluži patīkami pamest pusravēto, apnikušo dobi vai lapu kapāšanu rukšelim, lai pārņemtu no kaimiņienes rokas melno somu. Gājiens līdz kaimiņmājām garām lazdu pudurim, Rudāku māju ceļa galam un lielajai akmeņu kaudzei kādreiz, iepriekšējās vasarās, likās garš un bīstams. Reiz Rudāku niknais Krančelis, paticis vaļā no ķēdes, drāzās rūkdams un vankšķēdams virsū, bet, meitenes skaļā iebrēciena pārbiedēts, tikpat dūšīgi dieba atpakaļ uz savu nomīdītās zemes teritoriju pie būdas. Šovasar Krančeļa vairs nav — ziemā nobeidzies. Vecs jau esot bijis, ļoti vecs — četrpadsmit gadu. Tas ir tikpat, cik pašreiz Ritai. Varbūt arī viņai jau nāk vecums virsū, jo šovasar te, laukos pie tantes, liekas tik garlaicīgi kā nekad. Nepatīk ne obligātā ravēšana, ne lapu šķīšana rukšelim, ne celiņu nogrābšana, ne citi mājas un dārza darbi. Gribētos dienas pavadīt ar grāmatu rokā ēnainajā dārzā, kaut trīsreiz dienā aizšaut uz patālo upmalu vai tāpat vien klaiņot pa laukiem un kavēties savādajās domās, kas šovasar nodarbināja prātu. Gribējās piedzīvot kaut ko neparastu, likās, ka visi cilvēki, kurus viņa pazīst, dzīvo pārāk parastu, garlaicīgu dzīvi un uzspiež to arī viņai. Pēcpusdienās gan varēja darīt, ko grib, bet līdz pusdienlaikam katru dienu jāpaveic norādītie darbi, jo tante ar mammu varen norūpējušās, ka slaistīšanās pa dārzu un dzīvošanās pa upmalu varētu samaitāt pilsētas bērnu, ja izpaliks attiecīgā darbaudzināšana. Ka samaitātas tiek vasaras brīvdienas un rokas, par to viņas abas, protams, neiedomā. Tantei rokas allaž sasprēgājušas un sarkanas. Mammai gan paliek tīras un glītas arī tad, kad atvaļinājuma laikā viņa te palīdz kašāties pa dārzu, lasīt ogas, mizot ābolus un vārīt zaptes.

Ak kungs, kad vēl dārgie senči te atbrauks, tad gan varēs iznīkt! Vesela armija izrīkotāju un audzinātāju. Pagājušovasar bija vismaz brauciens uz Karpatiem no tēva darbavietas, vismaz bija ko skolā pastāstīt, kad visi rudenī sanāca kopā. Tagad nekā. Jātaupot nauda Ritas astotās klases izlaidumam, jānopelnot pie tantes ziemai kartupeļi — un nez kas vēl. Jātaupa, jātaupa .. . Kā tad citiem? … «Citiem varbūt ir iespēja zagt, man tādas nav!» Tēvs to bija teicis tādā balsī, ka debates turpināt likās bīstami un bezcerīgi. Brālim vasarā sporta nometnes, tam jau labi …

—    Kāpēc nepateci pretī? Re, kā cilvēks stiepj sagriezies, — no prātošanas izrauj tantes piktais uzsauciens. Rita pietrūkstas un palaiž garu riksi. Kaimiņiene, to redzēdama, noliek somu zemē, gaida, līdz meitene pieskrien, padod labdienu un paņem nesamo. Rita labprāt ietu aši, bet jāpiemērojas večas gāzelīgajam solim, jāatbild uz vaicājumiem par mācībām, ģimeni, tantes dienas darbiem — viss viņai jāzina un jānovērtē. Pēc nedēļas Eglīšmamma visu ir aizmirsusi un sāk prašņāt no jauna, ja iznāk satikties. Tā. Tagad nu abas ar tanti minūtes desmit apmainīsies informācijām, un tad tik varēs iet tālāk. Ak, šīs pensionāru runas! Soma smaga kā akmeņiem piekrauta, jāliek vien zemē, kamēr šīs beigs.

—    Ritiņa kādu brīdi lai pakavējas mūsmājās. Mana mem- mīte grib viņu redzēt: teica, lai tā meitene ienāk pie viņas.

Rita satrūkstas, abu valodās savu vārdu izdzirdusi. Ko tad tā memmīte no viņas redzēs, ja ir akla jau gadus desmit no saviem deviņdesmit septiņiem—astoņiem vai visiem simt, turklāt nestaigā un diez vai nav kurla ari. Pirms gadiem trim viņu vēl reizēm manīja pagalmā ar divām nūjām ceļu taustām, pagājušo- vasar vispār netika manīta. Pavisam aizmirsies, ka bez Eglīš- mammas lielajā, baltajā Celmu mājā vēl kāds dzīvo. Rudeņos tur talciniekus dažkārt nometinot. Māja skaista, plaša. Eglitiene to uzturot lielā spodrībā un kārtībā, bet dzīvotāju tajā māja neesot, tik vien kā memmīte — kādreizējā Celmu saimniece un Eglīš- mamma — kādreizējā šo māju kalpone un tāda kā audžumeita. Abām bijušas ģimenes, bet citi dzimtas locekļi apmiruši, juku laikos aizklīduši pa svešām malām, pazuduši bez vēsts. Juku laiki laikam ir tas, ko skolā sauc par vēsturisko notikumu lielajiem pagriezieniem . . .

To visu, kādreiz pa ausu'galam dzirdēto, Rita pārcilā prātā, negribīgi vilkdamās aiz kaimiņienes un melno, aplupušo somu pret saulē nokarsušo stilbu buksnīdama. Nu ko viņa tur darīs? Ko tai vecajai memmītei vajag no viņas? Bet neiet arī nevar. Tante, meitenes skābo ģimi manīdama, bija noteikusi tādā īpaši stingrā balsī: «Aizej, aizej, pasēdi pie veca cilvēka, kuram tajā dieva pasaulītē necik prieka nav palicis.»

Ar Eglītieni saskatījušās, abas reizē bija nopūtušās.

«Ko zi', novilks līdz simtam, tad varēs avīzēs rakstīt. Tu jau viņu kop kā īsteno māti…»

«īstenākas jau nav bijis …»

Celmu lielā istaba gaiša un patīkami vēsa. Eglišmammas balss noskan kā uz skatuves, kad viņa pavēsta:

— Saņem nu, memmīt, ciemiņu! Atvedu tev to Rīgas meiteni!

Lakatos savīkstītais kaulu kambarītis lielajā krēslā sarosās un pagriež uz Ritas pusi sīko sejiņu. Uz deniņiem, ap smailo degunu un iedubušo vaigu vidū tādi kā bālganpelēki putekļi nosēdušies. «Šausmas, sākusi jau pelēt!» Rita nodomā, šermuļiem pār muguru noskrienot. Iekritušās acis kā puspievērtas, kā pus- aizaugušas šaurās spraudziņās. Garāka tumša sprauga pavērusies virs asā zoda. Baismas meiteni pārņem no matu saknītēm līdz kāju pirkstiem, skatoties uz rēgu, kurš vārgā, bet skaidrā balsī atņem Ritas sveicienu un aicina:

—    Panāc nu tuvāk, lai tevi apskatu.

Rita vēl sajūt Eglīšmammas piegrūdienu: — Ej pavisam klāt pie tā krēsla, viņa jau skatās ar rokām.

Ļaut sevi taustīt? Tas nu gan nav paciešams! Tad labāk mukt kaut pa logu laukā .. . Bet karstā Eglītienes roka ir uz muguras, kamēr no priekšas, ātri taustīdamās pār Ritas dilbu, slīd dzeltena, vēsa skeleta ķepiņa. Kā kukainīša kājām tekalējot, tā steidzas uz augšu pie meitenes sejas. Uzvēdī kampara un tiešām tāda kā pelējuma dvaša, kaut tuvumā redzams, ka tas, kas likās pelējums, ir ļoti sausa, plēksnītēs sazvīņojusi ādas virskārta. No pakrūtes uz augšu līdzi vecītes rokai kāpj glums kamols. Tūlīt tas būs sasniedzis muti un izvelsies pār lūpām kā skaļš protests vai kas nejaukāks.

—    Ū! Liela gan esi kā baznīca! — Smalkajā sienāža balstiņā izbrīns un tāda kā draiskulība. — Pieliecies tak drusciņ. — Vēsie putna nadziņi noskraida pār zodu, vaigiem, degunu, pieri, uzmanīgi, neskarot aptek acis, muti un aiztrīsinās matos. Riebuma kamols noplok, izirst, īsu brīdi vēl sakustas, kad, vecītei snaikstoties, baltais lakatiņš paslīd atpakaļ un Rita ierauga kailu, caurspīdīgas, zilgandzīslotas ādas apvilktu galvaskausu. Virs ausīm pukojas daži balti, sprodziņās savijušies matiņi. Tie atgādina plā- niņās tāšu strēmelītes, kas ziemas vējā trīsuļoja uz bērziņa stumbra skolas pagalmā.

—    Mati gan tev gari, — sisina vecīte. — Vai zini, kāpēc gribēju tevi redzēt? Tu vakar kaut kur tepatiņās dziedāji. Vakars tāds skaidrs bija un logs vaļā. Vai, kā man patika! Balstiņa tev kā vālodzei.

Nu, tas gan nebija «tepatiņās», bet pie akmenskrāvuma laukmalā, un domāta tā dziedāšana bija pavisam citām ausīm. Rudāku Ivars ap to laiku mēdza ar savu divriteni atgriezties mājās no mehāniskajām darbnīcām. Vispār Ivars bija lauķis, iedzimtais un nekad īpaši Ritu nav interesējis. Ievērības cienīgs ir viņa divritenis, kuru varētu palūgt pabraukāties. Bet kā tādam lai divriteni lūdz? Varēja vienīgi sēdēt ceļa tuvumā uz akmeņiem, dziedāt un izlikties neredzam, kas tur pa ceļu braukā. Ja apstāsies, uzsauks, tad ari sarunās, vismaz Rita nebūs pirmā uzbāzusies ar runām. Turklāt neko nekaitēja tam maģa bļāvinātājam nodemonstrēt, ka visas populārākās Imanta Kalniņa dziesmas no teātru izrādēm viņa zina ne sliktāk kā Austra Pumpure …

—    Vai tu negribētu man ari kādu *no tām smukajām dziesmām nodziedāt?

—    Nē-ē . . . — Tā tik vēl trūka: stāvēt svešā mājā istabas vidū un aurēt kā mežā vai laukā.

—    Tu jau kautrējies. Ej, āre, tur uz palodzes piesēdi un kaut ko savā nodabā padungo. Tik ar vārdiem lai. Es dzirdēšu — ausis man vēl labu labās.

Veča sisina un sisina kā tāds sienāzis, elpu pa vidām svelpjoši ievilkdama. Vajā jau netiks — Eglltiene stāv, iespriedusies durvis. Vai nu pa logu laukā lēksi? Rita atsēžas uz palodzes un jūt, ka sakarsusi virsma cauri šortiem liptin pielīp dibenam. Tik karsts, un tā negribas te māžoties. Mēģinās ņurdēt, bet balss ķeras. Jānodungo kaut kas isiņš.

— Lai dzīve būtu cik neganta, Ja draugs, tad tomēr iztikt var . . .

Oh! Otru pantu Celmu memmīte jau itin braši pīkst līdzi. Un pavisam pareizi. Kad dziesma beigusies, memmīte neteic neviena vārda. Sēd, kā sēdējusi, piešķiebtu galvu, klausās. Tik nepārprotami tiek gaidīts koncerta turpinājums, ka meitenei nav dūšas ilgāk klusēt. «Dūdieviņ, dūdieviņ, ūdeņu dudiniek, sadūdo lietu …» Tā ir grūta dziesma, un līdz šim Rita to skaļi nav dziedājusi, tikai tā — zem deguna.

Versmaino, blāvi zilo debesu pamalē paslējuši galvas pāris pinkainu mākoņu. Rādās, ka lietu tiešām varētu sasaukt, ja tā no visas sirds dziedātu. Pakausi pret loga apmali atspiedusi, debesis skatīdamās, viņa ļauj balsij pilnu vaļu un, kad dziesma beigusies, turpina vēlreiz tos pašus vārdus no sākuma.

Tādās reizēs, kad Rita vienu un to pašu dziesmu skandina vairākkārt, brālis kļūst par istu rupekli: «Apmaini plati!» — vai: «Pārtin lenti!» It kā labu dziesmu varētu izdziedāt ar vienas reizes dziedāšanu.

Skat, skaņai kāpjot, līdzi kāpj mākoņu tumšās galvas, it kā aiz pamales noguluši milži lēnītēm slietos stāvus, pāri koku galotnēm ziņkārīgi lūkojot, kas viņus vilina un aicina ar lietu lūdzošo dziesmu. Pēc tam — klusums. Memmīte sēd kā sasalusi. Aizmigusi, vai? Klusums istabā, klusums aiz loga. Paguruma mēmajā tveicē jūtama nogaidoša sasliešanās. Gaisā tik tikko dzirdami šalc un viļņo. Aiz pamales uzslējušies milži nu stāv kājās pilnā augumā. Platie, tumšie stāvi briest, pieņemas spēkā. Zāle bailīgi pieplok un sastingst, koki iztrūcināti sačukstas. Milži tur, savā aizpamales valstībā sliedamies, kaut kam uzgrūdušies: norīb kā aiz trim sienām sparīgi pastumts krēsls. Memmīte ieklausās. Ausis viņai nudien kā zaķim — plānas un dzirdīgas.

—    Pērkons, vai? Aiz tam domāju, ko šodien visi kauliņi sīc un dindz. Tec nu, tec, ka nesalīsti, uz māju skrienot. Paldies tev. Es tevi gaidīšu vēl kādreizīt.

Uh! Nu var kopties prom. Uz redzīti, un aiziet! Eglīšmamma nāk vadīdama līdz durvīm.

—    Atskrien gan, kaut te ārā pie loga padziedi — viņai jau tās dziesmas kā medus. Bet radio ne, to negrib dzirdēt — tie bleķa meldiņi viņai ausīs griežot.

Mājā Rita iesprūk pa durvīm reizē ar pirmajām smagajām lietus lāsēm, un tūlīt balta ūdens siena nostiepjas no debesīm līdz kūpošajai zemei. Tante pašreiz liek uz galda šķīvjus vēlām pusdienām.

—    Redz nu, šovakar man nekāda peldēšanās neiznāks. Priekšpusdienā nelaidi uz upi, — Rita pārmet.

—    Kam tev uz upi jāskrien? Vai slapjuma tepat nav diezgan? — tante smejas. — Ej aiz mājas gala, met tos kankarus nost un ņem debesu peldes, cik uziet. Ko brīnies? Mēs ar tavu māti, skuķes būdamas, cik reižu tā vasaras lietū neesam skalojušās. Ziepes paņem, bet drēbes atstāj priekšiņā — pār slieksni pārlēkt vari bešā. Neviens jau tevi te neredzēs.

Tas ir kas jauns, to tiešām der pamēģināt. Siltais lietus gāžas šņākdams un burbuļodams kā milzu duša. Mājas galā patiesi neviens neredz, arī lietus tin kā miglainā apmetni. Pasakaina sajūta! Gribas vai kliegt no prieka un mulsinoša satraukuma. Galvu atmetusi, rokas izpletuši, meitene mēģina dziedāt to pašu

lietus dziesmu, bet ūdenslāses sitas degunā, mutē, traucē elpai. Ada top sārta no stipro strūklu belzieniem, straumītes līkumojot zīmē uz auguma gaistošus, sidrabotus rakstus un liek pakļauties kādam ritmam — it kā dziļi krūtis kāds draiski un priecīgi rībinātu tamtamu. Es dziedāju lietum, lietus ir atnācis, es saucu lietu, lietus atsaucās man, es dejoju lietū, lietus dejo ar mani, es esmu lietus, es esmu zāle … Paceltām rokām tvarstot lietus strūklas, garajām kājām slapjo zāli šļakstinādama, meitene kustas kā dejā. Nudien kā tāda plika mežone! Ja to kāds tagad ieraudzītu! No tādas domas sejā iesitas karstums un augumam pārskrien aukstums. Pa galvu pa kaklu Rita metas uz istabu un, pār slieksni klupdama, iekrīt tantes rokās izplestajā linu palagā. Tas nav tāds kā pilsētas palagi. Rupjš, biezs, mīksti izrullēts, tas smagi un silti apņem augumu no pleciem līdz papēžiem. Dienā piekarsusī istaba šķiet aizkustinoši mājīga.

—    Nosali? Noberzies labi krietni un mudīgi ģērbies — ēdiens dziest.

Tāda svaiguma un viegluma sajūta visos locekļos, ka pat netīkamā piena piitra šķiet garšīga. Tante likusi lakatu uzmest plecos, kamēr mati izžūst, — nu viņa sēd, satuntulējusies kā Celmu memmīte. Nabaga memmīte. Nez vai viņa arī kādreiz dejojusi lietū? Tik savādi iedomāties, ka viņa bijusi jauna .. .

—   Tā Celmu memmīte jaunībā bija skaista?

—    Es viņu īsti jaunu neatceros. Bija jau sievas gados, kad mēs te atnācām. Kāds nu tur skaistums … Labs cilvēks bija, labos tikumos audzināta. Priekš tiem laikiem labi paskolota — klavieres spēlēja. Tās viņiem goda istabā stāvēja. Mūžs gan iegriezās grūts. Vīru, dēlu un abus vecākus Sibīrijā apglabāja. Viena pati kādā tur sērgā izdzīvojusi, viena par visiem savas acis izraudājusi. Tāds ir cilvēka liktenis: mūža sākumā nevarīgs, citu rokām padots, mūža beigās tāpat. Kamēr vēl spēkā, cits nemaz neapzinās to laimi, ka viss pašam pieejams un aizsniedzams.

Vai Rita apzinās to laimi, par kuru tante runā? Laikam neapzinās vis. Kas tā laime vispār ir? Skolā un dziesmās nomuļļāts vārds. Rita zina, kas tas ir: laimējas. Laimējas, kad neizsauc algebrā pie tāfeles, laimējas, kad mammas darbabiedrene no ārzemju brauciena atved savai meitai ziemas zābakus, šai tie par maziem un zābakus atpērk Ritas mamma. Tādas sīklaimites jau gadās bieži, bet tās nevar saukt par laimi.

Šalkoņa aiz loga pierimst. Lietus zaļganpelēkā burvība pagaist, aizritinās pažobelēs, zem upeņkrūmiem. Spilgti dzeltens pēcpusdienas saules kūlis izšaujas no mākoņiem. Vizuļodama un dzirksteļodama rimstošā lietus puteklīšos, saule pārskrien pagalmam, noglauda balti noberztā galda virsmu, izbalējušās pūciņas uz Ritas iedegušajām rokām, pārlej tādu kā zeltaina krējuma kārtiņu piena zupai, uzmirdzina sīku varavīksnīti sālstrauciņa stiklā un apdziest, bet tūlīt citā mākoņplaisā spraucas jauns spožums, šķildams varavīksnītes slapjajā zālē un koku lapotnēs. Zilbā uguņošana it kā piesaka svētku tuvošanos, un pēkšņi Ritai liekas, ka viņa pazīst laimes smaržu. Laime smaržo pēc pielijušas zāles, upeņkrūmiem un vēl kaut kā, vārdā nenosaucama. Nāk prātā kāds Raiņa dzejolis —tur bija teikts, ka dzelteniem ziediem ir laimes smarža. Neērti jautāt, bet būtu interesanti uzzināt, kādu tante jūt laimes smaržu. Apmulsina doma, ka arī citi — mamma, tēvs, brālis, Ivars — droši vien pazīst laimes smaržu, tādu īpašu, katrs savu, ko citi nesajūt un nesaprot. Un izstāstīt to nevar ne tik. Pat labākajai draudzenei ne — nesapratīs. Tad būtu jāstāsta par padebesmilžu ziņkārīgo sliešanos pamalē, par pašas pēkšņi atraisījušos balsi, lietu saucot, par savādo kauna un trakulīgā prieka sajūtu, ļaujot savu ķermeni lietus ritmam. Būtu jāstāsta par caurspīdīgi balto sprodziņu trīsēšanu uz bērziņa stumbra un Celmu memmītes vecās galvas, par linu palaga mīksto smagumu, balti noberztā galda zīdaino virsmu un vēl daudz ko, kas it kā piederas šodienas lietus smaržai, nebūdams tiešā sakarā ar to.

Palīdzēdama novākt galdu, Rita iedomā, ka tantes laime, iespējams, smaržo pēc piena putras, ja viņa to tik bieži vāra. Varbūt ar to saistās kādi noslēpumaini un jauki brīži viņas mūžā? Par to laimi joprojām nav skaidrs, kas tā tāda ir. Ir tikai lietus smarža.

Dagnija Zigmonte

BALLE AR ŠĀVIŅIEM

Iela bija gara.

Tā sākās pie satiksmes maģistrāles, kur to abās pusēs rotāja vairākstāvu nami, turklāt ielai, laikam jau lepno namu dēļ, bija piešķirts pat asfalts. Dažs autobraucējs, pirmo reizi šai pusē iekūlies, laida saviem zirgspēkiem skriet, cik jaudas, taču drīz vien piebremzēja, pirmo prāvāko bedri ieraudzījis. Un pareizi darīja, ka piebremzēja, jo šai bedrei sekoja vēl citas; asfalts, kādu brītiņu veltīgi pret tām cīnījies, atmeta ar melno roku, un tālāk iela kūlās kā mācēdama. Mājas gar tās malām plaka arvien zemākas. Daža laba koka ēciņa, pat neapmesta, vilka tur savas vecumdienas un tikai kā caur miglu vēl atcerējās jaunību, kas smaržojusi pēc svaigiem dēļiem un jumta papes.

Vienā tādā dzīvoja Šāviņi.

Viņu māja ne ar ko neizcēlās. Toties izcēlās kāda cita — Šāviņiem tieši pretī. Tā bija pusotrstāvīga māja liegi dzeltenā krāsā, ar vīnstīgām apaugusi. Pie ieejas durvīm skatienu piesaistīja pavisam maziņš krūms, ziedi tam sarkani kā uguns, žēl tikai, ka augumā tas pasīks. Mājas saimniece, uzvārds viņai bija Lapa, gan ļoti cerēja, ka krūms beidzot saņemsies, pārdevēja tirgū viņai bija galvojusi, ka tas izaugot ļoti liels. Un tomēr par krūmu priecājās gan mājinieki, gan garāmgājēji un priecājās arī Šāviņi, kuriem pašiem nevienu vasaru vairāk neiznāca kā iestādīt pāris dāliju, no tām parastākajām, kurām drīzāk piederas jorģiņu vārds.

Lapām logi, tieši pret pēcpusdienas sauli pavērsti, vienmēr laistījās aiz varenas tīrības, un laikam, lai pārāk nežilbinātu ļaudīm acis, tie bija aizsegti ar majas fasādei piederīgas krāsas aizkariem.

Šāviņu logi tik tīri nebija, aizkari pie logiem tāpat pulka vienkāršāki. Siem mazajiem logiem lepni aizkari ne pēc kā neizskatītos, tā teica Šāviņu mamma. Tēvs nesacīja neko, viņš bija darbos noskrējies šoferis, tik noguris, ka brīvajā, laikā atpūtās. Nu, un iedzēra.

Lapām bija tikai viens bērns, meitene, vārdā Laima. Skolā viņa bija gandrīz apaja teicamniece. Bet Šāviņiem bērnu bija veseli seši, divi no tiem dvīņi — nu, dvīnes. Vasaru visi skraidīja vienās īsās bikšelēs, puika vai meitene, bet ziemu viņu zeķbikses pēc krāsas nekādi nesaskanēja ar mētelīšiem, kuri, tikko kā nopirkti, jau pēc īsa laika izrādījās apauguši. Māte teica, viņai bērni augot kā zvēri. Labi, ka apaugušo mētelīti tad valkāja pēc auguma nākamais mazulis. Citādi Sāviņiene tiešām nemācētu galus kopā savilkt, viņa jau tā žēlojās, cik tas esot grūti.

Laima, zināms, ziemu staigāja kažociņā, tas bija viegls, silts un pūkains un meitenei izcili' labi piestāvēja.

Zeme griežas ap Sauli, katru vienu tādu pilnu apgriezienu mēs saucam par gadu, un ar katru gadu bērni paaugas lielāki.

Laimu tēvs katrā dzimšanas dienā smaidīdams nostādīja pie istabas durvju stenderes un ievilka kokā stingru svītru. Zem tās bija cita — zemāka un vēl, un vēl, tās jau bija pārkrāsotas, bet zinošai acij samanāmas. Sīs atzīmes rādīja, cik Laima katru gadu paaugusies. Tāpat kā visi citi bērni, Laima šausmīgi vēlējās izaugt liela un tapt patstāvīga, jā, un skaista viņa ari gribēja būt. Tiesa, jau tagad meitene tika apbrīnota. Paši lielākie apbrīnotāji bija Šāviņu puikas, bet, tā kā tie bija tikai parasti, mazturīgi un mazsvarīgi kaimiņi vasarraibumainiem deguniem un nošķiebtām sandalēm, tad Laima viņu apbrīnu necik augsti vis nevērtēja. Laimu apbrīnoja arī Šāviņu meitenes, turklāt šai viņu apbrīnai bija īsta skaudība klāt. Kā neskaudīsi? Meitenes vairāk par izskatu vēroja un salīdzināja apģērbus, un šis salīdzinājums nemaz, nu itin nemaz nerunāja viņām par labu. Pasaulē vēl vienmēr pastāv visādas netaisnības, visacīgāk tās saskata bērni. Sacīsim, kas tur liels, ka Lapām sava mašīna, sava mašīna tagad ir daudziem, nemaz nesaskaitīsi visas tās, kas ikdienā skrien pa ielām un ceļiem. Bet. . . kad sestdienu vai svētdienu rītos pats Lapa pēc rūpīgas apkopes un mazgāšanas izripināja savu olīvzaļo žiguli uz grambainās ielas un kad tur sēdās iekšā jauki saģērbusies mamma un Laima, tad Šāviņu bērniem sirdis tomēr sāpēja. Viņi tikai noskatījās, kā laimīgie kaimiņi aizbrauc, bet Sāviņiene tad parasti, vienu no mājas mazajiem lodziņiem pavērusi, dusmīgi sauca savus bērnus iekšā. Viņa bija dusmīga tāpēc, ka zināja — Šāviņiem mašīna nepiederēs. Vismaz šinī paaudzē ne.

—    Vai nāksiet iekšā, ko stāvat kā nabagi pie baznīcas! — viņa nosauca tik nikni, ka ceriņkrūmam pie loga notrīsēja lapas. Šāviņiem piederēja viens vienīgs liels ceriņkrūms. Lapām tur otrā pusē bija kādas sešas šķirnes, balti, rožaini, tumšmēļi… Šāviņu mamma gan teica, ka tie nemaz nesmaržojot. Un bērni nezināja, kā varētu par to pārliecināties. Lapas ar Šāviņiem nedraudzējās, un, kas tas interesantākais, nedraudzīgā puse bija Šāviņi. Lapām nekas nebūtu pretī uzturēt ar kaimiņiem vienkāršas, laipnas pazīšanas attiecības. Tie, kam klājas labi un kas varbūt ir pat laimīgi, mēdz izturēties vēlīgi pret citiem. Sāviņieni turpretim svilināja sausas, tukšas dusmas, kaut arī viņa labi zināja — kaimiņi tur nav pie vainas, ka viņai vīrs dzērājs un bērnus grūti apgādāt.

Lapas aizbrauca. Sāviņiene aizcirta logu un ķērās pie kartupeļu mizošanas, miza tievā lentē griezās ap naža spalu un nemaz netrūka nost. Māte savā mūžā bija daudzus spaiņus kartupeļu samizojusi. Varbūt pa šo garo mizu taku varētu aiziet līdz pašam Mēnesim, tas nemaz neesot tik tālu no Zemes. Bet ko Sāviņiene darīs uz Mēness. Ko viņa tur, sakiet, būtu pazaudējusi?

Pusdienās Šāviņiem bija mūžīgas kotletes. Tās bija svētdienas pusdienas. Kotlete ir laba lieta, piešauj tik mīklai krietnu maizes kanci, un beigās neviens lāgā nepateiks, cik maizes bijis. Ja jāpabaro tik daudzas mutes, arī kotletes jāprot cept. Viņi tās ēda bez tēva. Šāviņš istabā gulēja, brīžiem augsti iekrākdamies. Māte bija cieti aiztaisījusi durvis — nevis lai Šāviņam mierīgāks miegs, bet lai nebūtu jāklausās krākšana. Un tomēr tā bija dzirdama, cauri plānajām durvīm tā spiedin spiedās iekšā kā simtreiz projām raidīts diedelnieks. Māte atgrūda tukšo kotlešu bļodu un teica:

—    Un tā kā līdz vakaram jūs man ēst vairs neprasītu!

Šāviņu vidējais puika, Laimonis vārdā, no galda piecēlās pirmais. Viņš izgāja laukā un apsēdās uz soliņa. Soliņš jau bija lūzis kopā; Laimonis kopā ar vecāko brāli Ritvaru to bija sanaglojuši par jaunu ne vienu reizi vien. Tagad soliņā naglu bija laikam vairāk nekā koka. Laimonis sēdēja un domāja, ka tādas svētdienas nekam neder.

Zēns bija paaudzies diezgan, lai saprastu, ka šoferiem iznāk ne tikai vizināšanās pa gludu asfaltu. Ir arī remonti, rezerves daļu meklēšana, riepu mainīšana lietū un slapjdraņķī. Protams, Laimai neviens nelika mainīt riepas, ja vien Lapu daiļajam žigulim tāda neraža uz ceļa vispār varētu atgādities. Nelika un neliks. Laimai bija lemts būt apmierinātai blakussēdētājai šajā vai citā žigulī.

Skaidrs, ka pasaule ir netaisna, īpaši pret tādiem cilvēkiem kā Šāviņi.

Ritvars, vecākais dēls, arī iznāca laukā un apsēdās Laimonim līdzās.

—    Kad es būšu liels, es strādāšu, cik spēka, lai man būtu mašīna, — Laimonis sacīja.

—    Tā? — Ritvars tikai pajautāja. Ritvars jau strādāja. Ritvars strādāja, kopš bija pabeidzis astoto klasi, un, kā sacīja māte, bija viņai lielākais atspaids. Tagad atspaids gari noteica «tā» un skatījās, kur rudenīgas saules staros šurp turp laidelējās bezdelīgas. Ap Šāviņu māju bija daudz bezdelīgu, tām te patika.

Lapām nebija nevienas bezdelīgu ligzdas.

—    Jā, — Laimonis noteikti sacīja. — Un es braukšu viens pats bez kādām mamzelēm.

Abi brāļi labi zināja, kas domāta ar vārdu «mamzele». Viņiem abiem Laima patika. Ja Laimas vecākiem būtu māja tāda pati kā Šāviņiem, viņi varbūt tomēr sadraudzētos. Un Šāviņu bērni gauži izbrīnītos, uzzinājuši, ka Laima nav lepna ne uz māju, ne mašīnu, jo viņa dzīvoja tādā pasaulē, kur abas šīs galvu reibinošās vērtības nebija nekas sevišķs. Viņa labprāt būtu draudzējusies ar pretējo kaimiņu bērniem. Laimai bija mazliet vēsi un stipri vientuļi viņas kārtīgajā teicamnieces pasaulītē. Viņas māte, piemēram, ienīda putekļus, un tāpēc Laimai tie nepārtraukti bija jāslauka. Laimai šķita, ka Šāviņos turpretī putekļu lupata nav cieņā.

Laima Šāviņu bērnus apskauda, bet Šāviņu bērni to nezināja.

Vakarā Lapas pārradās, viņu mašīna izskatījās tik spodra, it kā īpašnieki pa asfaltu vien būtu braukuši. Bet varbūt brauca arī, Lapa loti saudzēja savu zirdziņu, vienmēr rūpējās, lai elJas līmenis būtu ideāls un mašīnai tuvumā netiktu zemākas frakcijas benzīns, kaut arī tas, zināms, ir lētāks. Laimai bija mugurā jauna vējjaka, pasaka, ne jaka, sarkana ar baltu, un baltā bija vairāk, — Laima izskatījās satriecoša. Šāviņu meitenes visas kā viena blenza uz Laimas jaku, bet tad ka pēc pavēles novērsa skatienus un sāka putekļainajā pagalmā lēkt klases. Lapas nesa iepirkumus istabā. Laima noraudzījās, kā pretējā pagalmā kūp putekli, un domāja, diez vai viņa kādreiz arī tā drīkstēs? Nē, laikam nedrīkstēs vis. Vienīgi, kad būs izaugusi liela . .. bet nav dzirdēts, ka lieli cilvēki lēktu klases.

Katram savs liktenis. Laimai nebija ipaša prieka par jauno jaku. Viņa labprāt atdotu to kādai no Šāviņu meitenēm. Dvīnes Antra un Anita bija tieši Laimas vecumā. Taču ne Antra, ne Anita tādu dāvanu nemaz nepieņemtu.

Naktī Antra un Anita, abas, — droši vien tāpēc, ka bija dvīnes, un dvīņiem noteikti var rādīties vienādi sapņi, — redzēja sapnī Laimas jauno "jaku. Savādi bija, ka jaka tagad pārvērtusies divās jakās un viena mugurā Antrai, otra Anitai. Brīnum skaistas un siltas jakas.

Nākamajā rītā viņas viena otrai nestāstija par sapnī redzēto. Savus sapņus citiem stāsta tikai pieaugušie cilvēki.

Nāca jaunais mācību gads. Laima to gaidīja ar bažām par savu teicamnieces godu. Būt par teicamnieku nozīmē tikpat kā stāvēt kalna galotnē. Kamēr tu ķepurojies kaut kur ap kalna vidu, neviens lāgā neskatās uz tevi, bet tad nāk viens brīdis, kad tu esi virsotnē un visu — gan draugu, gan ienaidnieku — acīm labi saskatāms. Ja nenoturēsies, vai, cik daudz būs tādu, kas par tevi smiesies, kaut pašiem līdz tādiem augstumiem nekad nenoklūt. Laima bija pieradusi pirmā saņemt ceturkšņa vai gada liecības, un visi citi arī pie tā bija pieraduši. Sai gadā būs jauni, nedzirdēti priekšmeti — kā Laima ar tiem tiks galā? Laima pati varbūt pārciestu to neražu, ka viņa vairs nav teicamniece, kas tur liels galu galā .. . bet mātei viņa nevēlējās sagādāt rupestus. Tāpēc ka māte ir skolotāja un arī atrodas tādā labi parredzamn virsotnē. Māte pelnījusi, lai viņas meita būtu priekšzīmīga. Un nedarītu blēņas —

nekad un nekādos apstākļos, lai gan reizēm pat mātei liekas, ka viņas krietnā Laima ir tāda . .. nu, mazliet bezkrāsaina. Taču blēņdare — nē un neparko!

Ari Šāviņu ģimenei mājās bija savs kalendārs, un tas, tāpat kā visi kalendāri, rādija augusta pēdējās dienas. Šāviņu bērniem par to bija maza bēda. Vispār nekādas. Ja viņi domās, tad tikai augusta pēdējās dienas vakarā. Vai, pareizāk, domās viņu māte, beidzamā bridi attapusies. Tad būs diezgan jezgas un uztraukumu, kāpēc par to prātot pirms laika? Teicamnieki viņi te neviens nebija un pat negrasijās par tādiem kļūt. Beigu beigās pasaulē vienmēr atrodas sava vieta ari tādam, kurš nav bijis ciešos draugos ar pareizrakstību un aritmētiku. Skolotāji gan saka, tiem vēlāk klāšoties grūti. Nekas, dzīvosim — redzēsim.

Pirmais septembris atnāca, Lapu Laima aizgāja uz skolu pati pirmā visā viņu ielā. Rokās viņai bija tik slaidu gladiolu pušķis, ka tā ziedi gandrīz skāra zemi. Lapām vienmēr padevās varenas gladiolas. Nu jā, bet kas viņiem nepadevās? Sāviņiene saviem bērniem sarāva asteres. Katram tik vien iznāca kā pa mazam pušķītim. Gan pietiks, Sāviņiene mierināja sevi un skolasbērnus, citi būs sanesuši vairāk, paskat, tikko jau viena aizgāja, pati kā tāds puķu pušķis. Kur tad tie skolotāji tik daudz puķu liks, uz tirgu jau nenesīs. Sāviņiene iegrima pārdomās. Ik gadus, kad dienas auga garākas, viņa iztēlojās, ka piestādīs visu dārzu ar visdažnedažādākajām puķēm un vasaru sēdēs ar tām tirgu. Tur tad bus nauda! Jā, tā viņa prātoja, varētu pat teikt, cieši cerēja. Bet, pavasarim atnākot, gadījās te viens, te cits traucēklis, vīrs arī mūžīgi bija jāpieskata — un kur nu vēl bērni! Vasara atnāca un aizgāja, bet Šāviņu dārzā puķu tik vien bija izaudzis, kā tai pašā pirmajā septembrī kādu nieku ko noplūkties. Gan citugad, Sāviņiene tā kā sevi mierināja, bērniem pakaļ noskatīdamās. Kad mazie paaugsies.

Anita un Antra brīnījās, redzēdamas, ka Laimai šai lielajā dienā nav mugurā jaunā jaka. Ak šī jaka, meitenes to, sapnī un nomodā skatītu, nespēja un nespēja aizmirst. Viņas nesaprata, kā Laima spējusi noturēties … Ja Anitai un Antrai vai tikai vienai no viņām piederētu šāda jaka, viņas nu gan nemūžam!

Bet tā jau laikam bija tā vārdos neizteicamā starpība starp abu māju bērniem.

—    Kāpēc neuzvilki to jauno jaku? — Antra nenocietās, kad bija izgadījusies Laimai tuvumā. Tāda nesatikšana starp abām mājām jau nevaldīja, ka nevarētu savā starpā ne vārdu pārmīt.

—    Kādu jaku? — Laima no tiesas brīnījās.

—    Nu to, ko tu … ko jūs atvedāt, kad bijāt uz visu dienu aizbraukuši! — Antra nepacietīgi skaidroja.

—    Kad tad? — Laima vēl arvien nesaprata, jo tādos izbraukumos uz visu dienu Lapas devās samērā bieži. — Ak tā, — viņa beidzot aptvēra, — kuru mēs nopirkām igauņos. Tu par to runā?

Antra dedzīgi pamāja.

—    Vēl jau nav tik auksts, — Laima paskaidroja, mazliet pasmaidījusi par otras nesapratni. —Tā domata vēsākam laikam.

Antra neko neatbildēja, ātri pagriezās un aizgāja. Viņa, muļ- ķīte, tikai nupat bija uzskatījusi Laimas bēškrāsas puloveru, dvīnēm tāda nekad nav bijis. Nu skaidrs, ja cilvēkam pieder tāds pulo-

*

vers, vari nesteigties celt no skapja jaku, kas igauņos pirkta. Antra bija sadrūmusi, viņa pat nesniedza paskaidrojumus māsai, par ko tad īsti ar Laimu runājusi.

Dvines būtu ļoti pārsteigtas, ja uzzinātu, ka Laima Šāviņu bērnus apskauž.

Laima pa savas mājas logiem ilgpilnām acīm noraudzījās Šāviņu bērnu visai mežonīgajās rotaļās un skuma, kāpēc nevar būt tur klāt. Kad tēva un mātes vēl nebija mājās un Laima bija atstāta viena pie skolas uzdevumiem un sudrabainu putekļu medībām, viņu reizēm sagrāba neizsakāmas skumjas. Laimas vecāki nespēja iedomāties, ka viņu meitai varētu būt garlaicīgi vai pat bēdīgi. Viņai taču arī piederēja Lapu lielā, skaistā māja, krāsu televizors, magnetofons, ar kuru Laimai vajadzēja apieties ļoti saudzīgi, un grāmatu plaukti, pie kuriem visiem — vai tikpat kā visiem — viņa drīkstēja iet.

Kad drīkst, tad negribas. Māte to nezināja — un nezināja ari tēvs. Pēc viņu prāta, ar Laimu viss bija kārtibā, piecnieki nāca cits aiz cita. Putekļi bija noslaucīti, un magnetofonam visas pogas darbojās.

Ka Laimai vakarā sērīgas acis, to viegli varēja izskaidrot — meitene tik apzinīgi mācījās! Māte apglaudīja viņai galvu, un tēvs uzslavēja. Laima tad gāja savā istabā, sēdās tur pie loga un skatījās, kā Šāviņu mamma nevar vien sadzīt mājās visas savas atvases, vai varat iedomāties, kaut kas neticams, viņi neklausīja nemaz, Šāviņu mamma kliedza un bārās, bet Laimonis vēl pašāva viņai kāju priekšā, tā ka Sāviņiene gandrīz novēlās zemē. Laimai acis bija apaļas no brīnumiem. Tā tur nu gan bija dzīve! Bet viņai te?

Turklāt Laimonim nekas netika par tādu bezkaunību. Māte bārdamās iegāja mājā, pēdējie viņas vārdi, kā vienmēr, bija, ka sitos mežoņus valdīt viņa nespēj, atliekot tikai gaidīt, kamēr pasaule izmācīs. Laima cerēja, ka tas nenotiks pārāk drīz. Viņai šīs vakara izrādes pa logu bija visskaistākās.

Laimai tiešām vienmēr bija gribējies iedraudzēties ar Šāviņu bērniem, tas nekas, ka mamma šādai idejai noteikti būtu pretī. Kaut ari Laima bija teicamniece, vienu viņa bija cieši apzinājusi: viss, pilnīgi viss arī mātei nav jāzina. Laima tikpat neizdarīs neko ļoti sliktu. Viņa tikai drusciņ, vienu mazu drusciņu padraudzē- sies ar Antru un Anitu, viņas taču bija viena vecuma, viņas gāja vienā klasē, tiesa, Laimai tā bija «a», bet abām dvīnēm «b» klase. Un ar Laimoni viņa labprāt sapazītos ciešāk, varbūt Laimonis viņai aizdotu kādu tiesu no sava drosmiguma. Laima jau bija pati aptvērusi, ka ir pārmēru bikla. Viņai pat bija kauns par to. Bet drosme, tāpat kā visas citas labas īpašības, ir jāaudzina. Skolā to nedara.

Tāpēc kādu dienu — ticiet tam vai neticiet — Laima pati uzrunāja Laimoni:

—    Paklausies — vai mēs nevaram draudzēties?

Meitene to izteica pavisam vienkārši, kaut tas viņai tik daudz pūļu bija prasijis.

Laimonis skatījās Laimā kā milzu brīnumā. Viņš pat nespēja uzreiz atbildēt vai, kas bija ticamāk, nezināja, ko īsti lai saka. Viņam gar acīm aizzibsnīja Lapu mājas gaišdzeltenā fasāde ar aizkariem saules krāsā, un turpat kaut kur tuvu, tuvu stāvēja arī Lapu mašīna olīvzaļā tonējumā . . . Viņš skatījās un skatījās uz Laimu, kura savukārt centās izlikties, ka nekas sevišķs taču nav noticis — viņi, cilvēki kā jau cilvēki, satikušies un nu aprunājas.

—     Vai tev mamma lika? — viņš aizdomīgi pajautāja. Skolotāja Lapa Laimoņa klasē pasniedza latviešu valodu, un, lai valoda kur valoda . .. bet tā gramatika un diktāti …

—    Nē, — Laima atteica un, kā mēs zinām, nemeloja. — To es pati.

—    Ahā, — Laimonis atbildēja. Viņš juta, ka Laimai var ticēt.

Tā viņi stāvēja un diezgan dumji vērās viens otrā. Laima par

maz bija uzturējusies sabiedrībā, lai mācētu aizpildīt neveiklu tukšuma brīdi ar šādu vai tādu pateicienu, nu, bet Laimonis, jā, par Laimoni nerunāsim. Īstenībā jārunā bija Laimai, jo viņa taču sarunu uzsākusi. Laima, domājams, to juta, jo, beidzot sadūšojusies, teica:

—   Jums vajag atnākt pie manis ciemos.

Laimonim jau bija uzlēcis uz mēles tāds varen jautrs un apaļš «jā», bet tad viņš iedomājās Laimas vecākus, nopietno, mūžam darbā aizņemto tēvu un māti. Nekas labs tur nevarēja iznākt. Tāpēc viņš; īsi nopūties, sacifja:

—    Diezin vai to varēs.

—    Kāpēc ne?

—    Vai tavi veči ļaus?

Meitene drusku sabijās, izdzirdusi savus vēl pavisam jaunos vecākus veču vārdā nosauktus. Bet Laimonis nu reiz tā runāja. Ak, ne jau Laimonis vien. Un viņa atbildēja, cenzdamās savā balsī nelikt dziļu rūpju apakštoni:

—    Bet kāpēc ne?

—    Nu, — Laimonis sacīja, — tas ir, es domāju . ..

Laima ar kurpes purnu pabikstīja kādu akmentiņu. Padomā, pagāns, cik dziļi un cieši iesēdies, nemaz nedomā dabūt laukā! Un izskatās, ka tepat virspusē vien būtu . .. Viņa kādu brītiņu spārdīja akmentiņu, bet tad pacēla galvu un pavēstīja:

—   Ja es palūgšu, viņi noteikti atļaus.

—    Nu, — Laimonis tikai novilka.

—    Es tev tad pateikšu, jā? — Laima vaicāja. — Rīt vai, vēl labāk, parīt, jā, un tad jūs nāksiet.

Kā Laima saprata, Laimoni vienu ielūgt neklātos vis. Lai nāk Antra un Anita, vai Laimai kas pretī? Tomēr viņa mazliet sabijās, kad Laimonis viņai atbildēja ļoti zemā un ļoti nopietnā balsī.

—    Mēs nāksim visi.

—    Visi?

—    Jā. Mazie ar. Nebaidies, Ritvars ne, viņš jau ir par lielu. Un viņam vēlu beidzas vakarskola.

Cik nu bieži viņš turp iet, zinātājs varētu piebilst. Laima nebija zinātāja. Viņa mazliet uzelpoja, ka vismaz Ritvars nenāks.

Bet citi nāks. Un lai nāk, tad vienreiz būs īstas viesības, kā pie lielajiem.

—    Man tie mazie jāņem, — Laimonis uzskatīja par vajadzīgu paskaidrot. — Mums viņus nav kur likt. Un viņi tik briesmīgi grib redzēt, kā tur pie tevis izskatās.

—    Tikai magnetofonu grozīšu es pati, — Laima pasteidzās piebilst. — Viņš mums ir ļoti dārgs, tēvs saka — ja samaitās, vairs nevarēs, kā nākas, salabot.

—    Un televizors jums noteikti ir krāsains, — Laimonis sacīja pēc klusuma brīža.

—    Nu kā tad.

Tad noskanēja zvans — un viņi katrs devās savās gaitās. Nākamā stunda Laimonim tieši bija latviešu valoda, viņš gribēja klausīties un būt uzmanīgs, ļoti, ļoti, bet zēns nepavisam nespēja tāds būt, jo kā tu klausisies un būsi uzmanīgs, ja iztēlē tev acu priekšā šaudās krāsu televizora bildes. Laimonis ne jau īsu brīdi vien bija nostāvējis pie televizoru veikala loga, kad tur iekšpusē kārdinoši zibsnīja krāsaini attēli. Laimonim jāsteidzas augt lielam, viņam jāpelna šausmīgi daudz naudas, padomājiet, kas viss viņam būs jāpērk: mašina un krāsu televizors, un gan jau atradīsies vēl kas jauns izgudrots, ko šodien iedomāties nevar, bet bez kā jau parit neiespējami būs iztikt.

—    Sāviņ, ko es nupat teicu?

Protams, skolotāja Lapa. Kā skolotāji vienmēr pamana, ka viņos neklausās? Laimonis gan nekad tā nevarētu. Skolotāja amats ir viena varen viltīga lieta.

—    Es nedzirdēju, — Laimonis necentās krāpties.

—    Dod šurp dienasgrāmatu, — skolotāja sacīja. Tas gan bija nedaudz nelaipni pret savu nākamo ciemiņu . . . taču skolotāja Lapa vēl ne pa ausu galam nebija dzirdējusi, kadi lieli viesi pie viņiem gaidāmi. Viņa mierīgi ierakstīja piezīmi, un pavisam mierīgs Laimonis atgriezās savā vietā. Viņš pat jutās apmierināts,

viņš, lūk, nepavisam nebija blēdījies, bet bija godīgi atzinies.

Laimonim piezīme nebija nekāds retums. Laimoņa dienasgrāmatā piezīmju bija vesels lēvenis. Bet piezīmi gandrīz saņēma arī Laima, un to gan jūs nekādi nevarējāt iedomāties, vai ne? Ģeogrāfijas skolotāja piesauca Laimu pie kartes- un pat neskatījās, ko meitene tur dara, Laimai bija uzdots parādīt jūras, un tas nebija nekas sarežģīts. Skolotāja pētīja atzīmju žurnālu, un tikai klusa šalkoņa, kura pamazām pieauga arvien dzirdamāka, piespieda viņu palūkoties apkārt. Laima stāvēja pie tāfeles, rādāmais kociņš rokā, bet neizskatījās, ka viņa kaut ko būtu parādījusi. Kas tas par brīnumu? Skolotāja ieklausījās — klase teica priekšā! Teica priekšā Laimai, labākajai skolniecei!

—    Ko tas nozīmē? — skolotāja jautāja.

Laima skatījās grīdā.

—    Ko es tev liku parādīt? — skolotāja jautāja atkal.

Laima nepacēla acis.

—    Nu, vai zini, — skolotāja teica. Tad ielūkojās vērīgāk. — Vai tu neesi slima?

Laima neatbildēja.

—    Ej vietā, — skolotāja vēlēja un jutās tā kā neomulīgi. Laima nemācēja? Laima neatbildēja? Kas noticis ar teicamnieci Laimu?

Un, kas īsti noticis, skolotāja arī nedabūja zināt.

—    Man vajadzēja ierakstīt tev piezīmi par nevērību, — viņa aizrādīja. — Skaties man, tā ka nākamreiz . . .

Laima jau sēdēja savā vietā — piesarkusi, galvu zemu noliekusi. Solabiedrene mierinot pieliecās klāt. .. Taču šķita, ka Laima mierinājumu nedzird. Un nedzirdēja arī — Laimai pašreiz gauži bija jācīnās ar asarām, bet tā nav viegla cīņa.

Kad Šāviņu mamma lapīja savu atvašu zeķbikšu kalnus, viņa vienmēr bija dusmīga kā -pūķis. Nu, kā pūķene. Pamēģini turēt laipnu prātu un vaigu, kad tik daudz darba acu priekšā. Sāviņēni drēbes plēsa bez mitas. Un tāpēc lāpīšanas reizēs mātei acīs nerādījās.

Kad Lapu mājā uz atpūtas galdiņa parādījās šujampiederumu kastīte, visu apkārtni apņēma gluži taustāma omulība. Tagad, kad dienas rauktin raucās īsākas, skolotāja Lapa aizdedza stāvlampu, un istaba pieplūda ar rāmu, dzeltenīgu gaismu. Viņa paņēma rokā adatu ar ievērtu pavedienu … Laimas blūzīti gaidīja tādi nelieli labošanas darbi, nelieli, bet smalki. Laimas māte izdarīja pirmo, tad otro dūrienu … Klusi kā mājas gariņš istabā bija ieslīdējusi meita. Šovakar viņa gaidīt gaidīja mātes lāpāmās stundas pienākam. Tad vislabāk varēja izrunāties. Un Laimai tāds nopietns runājamais gadijies.

—    Māmiņ, — Laima teica, piespiezdamās mātei no mugurpuses tā, lai netraucētu darbu.

—   Jā? — māte atsaucās. Viņa pagrieza galvu un ieskatījās meitai acīs, tās bija dzintaraini brūnas un ļoti mīlīgas. — Tas ir labi, ka tu pati atnāci. Es pirmā negribēju vaicāt. ..

Laima uz mirkli gluži sastinga izbrīnā. Bija gan mātei iepriekš- paredzēšanas spējas! Kā viņa varēja uzminēt, ka Laima grib runāt par ciemos uzlūgtajiem Šāviņu bērniem?

—    Es jau … — viņa sāka.

—   Kā tev tā, varēja gadīties? — māte brīnījās. — Es nemaz negribēju ticēt, kad ģeogrāfijas skolotāja man stāstīja . ..

Laima grūti nopūtās. Ai, viņa domāja, būtu man labāk ierakstīta piezime! Skolotāja mani pažēloja .. . bet tūlīt izstāstīja mammai.

Tā bija liela vilšanās. Kāpēc skolotājas arī mājās pirmām kārtām ir un paliek tieši skolotājas?

—   Es nezinu … man sajuka, — Laima teica bēdīgā balsī, un viņa tiešām arī bija bēdīga.

—    Nemācēt tādu sīkumu kā jūras parādīt, — māte pēla. Viņai bija taisnība, jo jūras ir lielas un tieši tāpēc parādīt tās kartē nudien ir nieka lieta.

Tā beidzās mātes un meitas tāvakara saruna — tikko kā iesākusies. Laimai šķita skaidrs, ka tagad pieminēt Šāviņus nozīmētu zaudēt spēli, iekams tā sākta. Bija jāgaida, jāgaida rīts, jāgaida izdevīgāks brīdis.

Kad tas pienāks?

Jau nākamajā dienā Laimonis palūkojās Laimā jautājošām acīm. Bet varbūt Laimai tā tikai izlikās? Viņa rādījās neredzam, pasitās pavisam uz citu pusi, paķēra zem rokas blakussēdētāju un aizskrēja. Laimonis gari noskatījās pakaļ, viņš jutās vīlies .. .

Nu jā, bet Laima taču bija teikusi: rīt vai parīt.

Kāpēc viņa nebija teikusi — pēc nedēļas? Nedēļa ir gara, pa to laiku vecākiem var gadīties daudzi laba garastāvokļa brīži. Viena diena, tas taču ir tīrais nieks.

Otrā dienā Laimonis noķēra Laimu aiz rokas, kad viņa jau tikpat kā bija paskrējusi garām.

—    Nu? — viņš jautāja.

Nebija nozīmes izlikties. Bet nebija ari ko atbildēt. Laima bēdīga paskatījās Laimoni, un tas uzreiz noteica:

—    Tā jau es domāju.

—    Ko tu domāji?

—    Vai nu tavējie mūs ciemos aicinās.

—    Es…

—    Jums tā smalkā māja,—Laimonis turpināja, un Laimai sametās šausmīgi, nu, neizteicami žēl, ka viņai ir tāda smalka māja, kurā drīkst ieiet tikai pēc īpaša lielo ļaužu uzaicinājuma, ka vajadzīga īpaša atļauja, kura jāgaida, rūpigi vērojot, kāds vecākiem prāts … Pa logu Laima bija redzējusi, kā pie Šāviņiem nāk un iet citi bērni, tas bija tik vienkārši — pa izļodzītajiem vārtiņiem iekšā, un viss, un pēc tam kņada, kura jau bez ciemiņiem bijusi pilnīgi pietiekama, aug un aug skaļumā, visiem ir labi un jautri, kaut arī Šāviņiem nav magnetofona, nav krāsu televizora, viņiem nav pat kārtīga dārza ar kamīna stūrīti, nekā, itin nekā nav Šāviņiem, vienīgi trokšņains bērnu bars, bet visiem šiem bērniem vienmēr ir labi!

Nu, tik labi varbūt vienmēr vis nav. Bet ko Laima, pa logu vien skatidamās, daudz varēja zināt. Taču viņai tā gribējās zināt!

—    Es skuķiem jau teicu, ka tu uzlūdzi, — Laimonis nepiekāpīgi turpināja durt jaunas sāpīgas brūces Laimai sirdī. — Nekas, tagad es pateikšu, ka nekā nebūs. Kas tur pavisam, liela lieta! — Un, paskatījies uz Laimas samākušos seju, nobeidza it jautri, vismaz uzmundrinoši: — Nebēdājies! Mēs tevi uzlūgsim pie sevis.

Laima mirkli klusēja, tas tiešām bija tikai mirklis, bet viņiem jau vispār bija maz laika, skolēniem skolā vienmēr ir maz laika.

—    Kā, — viņa tad teica savā visvienkāršākajā, visdabiskākajā balsi, — kas tev teica, ka jūs nenāksiet ciemos? Jūs noteikti nāksiet, es tikai vēl nevaru pateikt, kad …

—    Vai tad tavējie tomēr Jaus? — Laimonis brīnījās, un Laima juta, ka jāaizstāv savu vecāku gods šī puikas priekšā, jāaizstāv, kaut vecāki paši to neapjauš, un tāpēc viņa cieši atbildēja:

—    Protams, ka viņi Jaus.

Laimonis skatījās Laimā.

—    Un mēs varēsim spēlēt magnetofonu?

—    Jā.

Skanēja zvans. Nu, lai viņš arī skan, Laima ar Laimoni visu svarīgāko bija izrunājuši.

Tagad tā noruna vēl tikai jāizpilda. Tāds sīkums, ja padomā, vai ne?

Garderobē Laima saskrējās ar Šāviņu dvīnēm. Viņām bieži sagadījās būt blakus, tā ka notikums nebūtu uzskatāms par svarīgu, taču šobrid Laima raudzījās uz abām meitenēm kā uz savām nākamajām viešņām. Viešņas bija viena auguma, protams, abas sarkanīgi blondas un vasarraibumiņiem uz deguna. Atšķirt viņas nemaz nebija tik viegli. Meitenes raudzījās Laimā ar neslēptu ziņkārību, beidzot viena — Antra vai Anita? — nenocietās:

—    Vai mēs dārza kamīnu arī kurināsim?

—    Noteikti, — Laima solīja. Ko citu viņa, nabadzīte, varēja darīt? Dārza kamīns . .. magnetofons .. . Viņai taču vēl nebija atļaujas pompozā rauta rīkošanai. Ar šausmām Laima atjauta, ka vajadzēs Šāviņus arī pacienāt. Veselus piecus! Viņa bija pārliecināta, ka ēstgriba Šāviņiem lieliska.

Laimai sareiba galva .. . Bet nākamajā stundā viņai paveicās, viņu neizsauca. Kaut ko sakarīgu atbildēt meitene diezin vai būtu spējusi.

Kad Laima gāja mājup, skolas kastaņu alejā lija zelta lietus. Lielas, dzeltenas, pleznainas lapas cita pēc citas griezdamās krita zemē. Uzpūtis bija tikai nieka vējiņš, bet lapām ar to pietika, tās bija nodzīvojušas savu vienīgo vasaru, savu lapu mūžu, un tagad krita zemē, kā rādījās, pavisam bez nožēlas, ar rāmu cieņu, izgaismodamas visu apkārtējo pasauli karaliskā zelta krāsā. Laima nāca, ar nodomu kavēdamās, viņai negribējās runāt ne ar vienu, un viņai ari patika lēnais lapu lietus. Meitene pacēla dažas plez- naines un paturēja rokā. Lapu tīklojums bija nedaudz tumšāks, ja vērigāk ieskatījās, varēja redzēt, ka košajā zeltā ieēdušies kvēpi, lapas bija šur tur ieskrambātas — kā sastrādātas rokas ar savām Jikteņlīnijām . .. Varbūt arī lapam nemaz nebija klājies tik labi pa visu garo vasaru. Cilvēks jau nezina, kādas cīņas jāizcīna kokam tur augstu pāri viņa galvai.

Zāle vēl bija zaļa. Zaļa zāle, un zeltainas lapas! Rudens atnākšana ir tik skaista, ka vēlāk tam var piedot arī nebeidzamos slapjdraņķus.

Šāviņu bērni bija kaut kur patālu priekšā. Tiem nebija pacietības vilkties kā gliemežiem, nezin kādas tur dzeltenas lapas pētījot. Lapa paliek lapa. Izplaukst, nobirst, un viss.

Šāviņu bērni, viņas nākamie ciemiņi. . .

Es šovakar pat runāšu ar .mammu, Laima nolēma. Vai varbūt ar tēvu, ja tas izskatīsies labākos prātos.

Un viņa sāka iet veicīgāk.

Laima smaidīja. Tagad viņa ticēja, ka iecerētais paveiksies, ka viss būs labi.

Šāviņi ienāca Lapu pagalmā visi kārtīgā rindiņā, Laimonis pa priekšu, tad abas dvīnes, Anita pirmā, bet varbūt tā nemaz nebija Anita, bet gan Antra, — un pašās beigās abi mazie, tie izskatījās nobijušies, un tas, kurš nāca pats pēdējais, visu laiku vērās atpakaļ, it kā viņam kāds draudētu mīt uz papēžiem vai, nedod dievs, varētu notikt vēl kas ļaunāks. Laima sagaidīja viesus kā laipnīga mājasmāte, un neviens pats nevarētu pateikt, ka sirds viņai krūtīs dauzās kā negudra.

—    Vispirms nāciet iekšā, — Laima sacīja, kad viesu pulciņš tā diezgan neizšķirīgi bija apstājies pusceļā starp vārtiņiem un mājas parādes durvīm. 'Viesus Laima, protams, varēja aicināt tikai pa parādes durvīm, tāpēc jau tās bija, lai laipni pavērtos viesu priekšā.

—    Mēs labāk tepat dārzā, — Laimonis atteica, skatīdamies Laimai garām. Laima pavisam apjuka, un tad Antra — tā tiešām bija Antra, viņai pie kreisās auss dzimumzlmīte, tieši kā atšķiršanai domāta, — piegrūda Laimonim pie sāniem, tas attapās un izvilka no kabatas kaut ko papīrā ietītu.

—      Tas tev, — viņš sacīja, roku pastiepdams.

Ko — dāvanas? Laima paņēma pasniegto, attina papīru — tur iekšā bija raibs plastmasas taurenis.

—    Tu spraud viņu sev matos, — Antra pamācīja, kad Laima pārāk ilgi un mulsi bija raudzījušies uz taureni.

—    Var ari piešūt pie kleitas, — Anita papildināja jūsmā starojošām acīm. Māsām laikam grūti bija nācies samierināties, ka skaistā manta tiks kaimiņu meitenei. Bet kad nu Laima bija uzlū- gusi viņus ciemos . . . Gluži tukšām rokām nevarēja nākt!

Laima turēja dāvanu saujā. Ari viņai taurenis patika . . . vienīgi nevar zināt, vai māte ļaus ar šo plastmasas vērtslietu greznoties. Viņas un mātes gaumes ne vienmēr sakrita.

—    Kur ir tas kamīns? — Laimonis jautāja.

—    Tepat, — Laima atteica un veda savus ciemiņus pie kamīna. Gludi nopļautajā zālē gulēja āboli. Laima ābolus bija atēdusies, bet laikus attapa pateikt: — Cienājieties …

Laimonis izlikās nedzirdam, dvīnes tāpat, tikai abi mazie nepretojās kārdinājumam, viņi mudīgi iebrida zālē . . .

—    Kabatās nebāziet! — Laimonis bargi uzsauca. Laima sāka smieties.

—    Kāpēc ne? Lai taču ņem, mums ir diezgan!

Pie āra kamīna tēvs strēķitī bija sakrāvis malku. Laimonis paraudzījās ar tik ilgpilnu skatienu, ka mājasmāte gribot negribot bija spiesta ierosināt:

—    Nu, iekursim!

—    Vai drīkst? — Laimonis pajautāja; nu viņa acīs bija tāda jūsma! Kā Laima skatījusies pāri Šāviņu sētai un apskaudusi to mežonīgās rotaļas, tā Laimonis visu laiku vērojis, kā kaimiņu dārza vidū reizi pa reizei paceļas zilgana smaržigu dūmu vītnīte. Tā vēstīja, ka tiek ceptas desas.

—    Uz tiem iesmiem jūs laikam cepat? — Anita jautāja, kad kamīns jau bija, kā nākas, iekurējies.

—    Jā . .. — Un Laima vēl piebilda, ka uz laiku atstāšot ciemiņus.

Sirds Laimai atkal stipri pukstēja, kad viņa atgriezdamās nesa sev līdzi papīrā ietītas desas. Viņu mājas ledusskapis nekad negarlaikojās tukšs. Ari šoreiz mamma bija nopirkusi komisijas desas, nosūkstljusies, ka dārgi gan iznākot, bet svētdien tēvam gaidāmi ciemos kolēģi . . .

Laima centās nedomāt par to, kas būs svētdien un kādas acis rādis šie kolēģi, kad . .. Nē, kādas acis rādīs mamma, jo viņa taču zudumu uzies pirmā. Ja būtu paņemts tikai viens likums … Bet Laimai dārzā, lūk, bija veseli pieci ciemiņi. Pat ja viņa pati neēstu ne kripatiņas, pat tad ar vienu likumu nekas nebūtu līdzēts.

Mazie skali gavilēja, kad desas tika durtas uz metāla iesmiem. Laima te, protams, bija lielāka zinātāja, viņa rādija, kā desas jāiešķeļ, ar lietpratējas skatienu pārbaudīja, vai malka pietiekami pāroglojusies. Tie bija vareni, briži, kad desas sāka čurkstēt un pa visu dārzu izplatījās garda smarža.

—    Tev mamma nav mājās? — Laimonis pajautāja, kad viņi katrs bez grūtībām bija noveikuši savu porciju.

—    Nē . . . — Laima rija uz leju pēdējo kumosu. — Un tētis ari nav.

—    Tev mamma nāvīgi stingra. Vai mājās ari?

Laima klusēdama palocīja galvu, ari trīs lielākie Šāviņi, tie kuri jau gāja skolā, tāpat nolocīja galvas līdzi — tā bija saprašanās un līdzcietibas zīme.

Kad mielasts bija galā, Laima pieteicās aizskriet pēc papīra salvetēm.

—    Nevajag, — Laimonis atteica, kārtīgi noslaucīdams desai- nos pirkstus gar biksēm. Laimai sanāca šausmīgi smiekli, viņa iedomājās, kā tas būtu, ja viņa pēc ēšanas noslaucītu pirkstus gar kleitas apakšmalu. Un ko sacītu mamma!

Bet ērti tam vajag būt, to nevar noliegt.

Dvīnes slaucīja rokas zālē. Kā ar saviem pirkstiem galā tika mazie, Laimai nebija laika pavērot. Taču kopumā viss likās tīri jaukā kārtībā.

—     Bet nu gan ieiesim iekšā, — viņa teica un promejot vēl domīgi atskatījās uz kamīna pusi, no oglēm vēl stidza dūmu strūkliņa, citādi viss bija kā vienmēr. Jā, vēl malkas grēdiņa bija pazudusi.

Magnetofona lenšu saturs Laimonim, roku uz sirds liekot, nepatika, taču, jau pirms ciemošanās nolēmis būt izcili pieklājīgs, viņš neiebilda ne vārda, pat mēģināja padejot ar Laimu. Liels nekas neiznāca. Laima laikam kautrējās, varbūt no tām pašām dvinēm. Laimai vispār bija slikta ritma izjūta.

Abi mazie nemiera gari dauzījās pa visu māju. Te vecākā brāļa vārdam vairs nebija nekāda svara. Laimonis apsauca viņus, apsauca, līdz beidzot nogura.

—   Ja jūs man kādus numurus iztaisīsiet, tad sargieties — āda pār acīm!

Antra ar Anitu skatījās televizoru. Nekā sevišķa tur nebija, ko redzēt, kaut kāda pārraide par tehnikas jautājumiem, taču viņas vēroja, acis nenolaizdamas. Savu brīdi paskatījās arī Laimonis.

—    Krāsas labas. Nav tā kā citiem, kur tikai zili vai atkal sarkani ģīmji rādās,«— viņš sprieda kā lietpratējs. Un kāpēc ne? Vai labākie auto speciālisti vienmēr ir arī auto īpašnieki? Protams, ja gadījusies tāda sakritība, tas ir burvīgi, taču … Un Laimonim turklāt vesels mūžs priekšā, laika diezgan iegādāties vai cik krāsu televizoru.

Kaut kur mājas otrā galā izcēlās tracis. Viens sīkais spiedza kā durvīs ievērts.

—    Kas tur notiek? — mājasmāte satraucās. Viņi ar Laimoni skrēja skatīties. Knauķi bija attaisījuši lielo ZILu un tagad cītīgi revidēja to. Viena piena paka jau bija pārplīsusi, no ledusskapja tecēja balta strūkliņa.

—    Nu gan es jūs! … — Laimonis saskaitās ne pa jokam. Viņš tā bija gribējis atstāt teicamu iespaidu par labi audzināto Šāviņu ģimeni! — Ko jūs tur līdāt? Ko jums tur vajadzēja?

—    Man gribas ēst. ..

—    Vai jūs … vai mēs visi pirmīt nepaēdām?

—    Kas tur no tās desas bija, — lielākais no mazākajiem atteica īsti nicīgi.

Laima karsti notvīka, bet ne aiz dusmām. Tiešām, kas tur gan bija — viens desas gabaliņš katram, bet viņa jau izdomājusies sevi par diezin kādu lielu cienātāju . . . Slaucīdama kopa izlijušo pienu, viņa dzirdēja, kā, durvīs iespiedušās, arī abas dvīnes interesējas par notikušo.

—    Mēs tūlīt ēdīsim, — Laima solīja. — Vai jūs gribat? Desu maizes? Siera maizes?

—    Desu un sieru, — noteikti paziņoja mazākais mazais.

Viņi paši salēja sev atlikušo pienu brūnās māla krūzēs, no

kurām mamma deva dzert bērzu sulas. Krūzes bija prāvas, un no atnestā piena nekas nepalika pāri. Laima ēda ar visiem, priecājās ar visiem, un ne prātā viņai nenāca paskatīties pulksteni. Iepriekš Laima bija cieši izdomājusi: divas stundas un ne vairāk, tad ciemiņi ies uz mājām. Bet nu bija pagājušas kādas trīs, un vēl viņi nebija pēc sirds patikas izdauzījušies!

—    Dārzā var spēlēt slēpšanos, — kā Laimas domas uzminējusi, teica Anita, kad bija noslaucījusi drupačas no zoda gan sev, gan abiem mazākajiem.

Un viņi spēlēja slēpšanos, lai gan Laimonis teica, tā esot mazu bērnu rotaļa.

Vienu bridi Laimai iekrita prātā: laiks! Nu ir pēdējais laiks! Taču viņa nevarēja tā pēkšņi apstaties un pateikt — tagad, pašā prieku karstumā. Viņi neviens netika ievērojuši, ka Sāviņiene jau vairākas reizes iznākusi savas mājas vārtiņu priekšā, rokas zem krūtīm sakrustojusi, un noskatās. Varbūt viņa kaut ko teica, iespējams, pat sauca, bet kam bija laiks klausīties, kas varēja sadzirdēt, kur viņiem pašiem šeit pārmēru jautri gaja . .. Pats mazākais Šāviņš, no vajātāja mukdams, nostiepās garšļaukus dāliju dobē. Dālijas nevarēja but par to stāvā sajūsmā, nē, dālijām šis kritiens noteikti nenāca par labu. Bet Laima tikai atmeta ar roku — kāds šodien bija ņēmis un pārvērtis Laimu pavisam citā meitenē.

—    Nu jau tikpat drīz būs salnas . . . —viņa sacīja.

Laima līdzēja pakritušajam piecelties — kādu tiesu nobijies tas arī bija — un tīri mātišķi apslaucīja viņa zemēs apvārtīto degunu ar savu tīro mutautiņu.

—    Ja patīk, paņemiet kādu dāliju līdzi.

Jā, tagad jau bija ko ņemt — vairāki kuplie ceri aizlauzti gulēja gar zemi. Anita nelikās lūgties, plūca ziedus un lika tos pušķi. Laimonis jutās neērti.

—   Tādi knēveji jau vienmēr skādi nodara.

—    Nekas, nekas, — Laima augstsirdigi sacīja.

Bet saule jau grasījās laisties mākoņu gultā, kuru tie pa visiem bija saklājuši apvāršņa malā.

Pie vārtiņiem apstājās Lapu olivzajā mašīna. Laimas vecāki bija pārbraukuši mājās. Laima to pamanīja, kad māte jau bija paspējusi atvērt vārtus. Tagad māte stāvēja un skatījās, it kā savām acīm neticēdama. Laimai kaut kas sāpīgi iedūrās pakrūtē.

Māte tikai stāvēja un skatījās … Pārmaiņas Laimas sejā, kas tagad bija kjuvusi bēdīgi nopietna, ievēroja tikai Laimonis.

—    Mēs laikam iesim mājās, — viņš sacīja.

Skolotāja Lapa nāca uz viņu pusi, un Laima paspēra pāris sapītu solu viņai pretī.

—    Man ir ciemiņi, — viņa teica sveiciena vietā.

—    Jā, to es redzu, — māte atbildēja tieši tādā tonī, kādā viņa klasē mēdza konstatēt, ka nepieklājīgi liels audzēkņu skaits atkal nav sagatavojies atbildēt uzdoto.

—    Labvakar, — Laimonis sacīja, Laimai blakus nostādamies.

—   Mēs tūlīt iesim mājās.

—    Ak tā? Jā, jā, — skolotāja Lapa atbildēja.

Visi pieci Šāviņi, rātni atvadījušies, rindiņā izgāja uz ielas. Anitai rokā bija saplūkto dāliju pušķis, to viņa tā kautrīgi turēja gar vienu sānu nolaistu. Vārtiņi ar klusu klakšķi aizvērās. Tēvs, mašīnu garāžā nolicis, nāca uz šo pusi.

—   Kas tad te bija? — viņš jautāja.

—    Mūsu Laimai nepieteikti ciemiņi, — māte atbildēja, un viņas vārdi nokrita uz dārza celiņa cieti kā oji.

—    Kāpēc tu mums nekā neteici? — tēvs brīnījās. Laima neatbildēja. Ko atbildēsi, viss bija taisnība, viss bija tieši tā, viņa ne ar vārdiņu nebija ierunājusies par savu nodomu.

—    Nu, Laima? — māte jautāja.

—   Jūs jau man tāpat nebūtu ļāvuši, — Laima beidzot izteica,

—   un man tā gribējās kādreiz ar viņiem padraudzēties . ..

Laima turējās, nudien, bet nekas nelīdzēja, skali raudādama, viņa ieskrēja mājā, viņai ļoti negribējās, ka šis raudas dzirdētu kāds otrā pusē ielai.

Māte ieraudzīja izdedzināto malku pie āra kamīna, virtuvē iegājusi, iztukšoto — nu labi, sacīsim pustukšoto — ledusskapi un visu pārējo nekārtību, kāda izcēlusies viņu kārtīgajā mājā. Skolotāja Lapa apsēdās pie virtuves galda, un brīdi izskatījās, ka arī viņa tūlīt sāks raudāt.

—    Ko tu tagad darīsi? — vīrs jautāja.

—    Es vēl nezinu . .. Mūsu Laima! Mums aiz muguras! Vai tiešām mēs viņai būtu lieguši, ja viņa pajautātu?

—    Būtu vai nebūtu? — tēvs jautāja preti, atbildi nezinādams, bet skolotāja Lapa kā lūgdamās teica:

—    Tieši Šāviņi. .. Vai krietnu bērnu trūkst? Ko viņa no tādhm var iemācīties? — Un vēl piebilda: — Kā gan viņa var justi ;s vientuļa?

Tēvs skatījās laukā pa logu. Tur bija redzama izvandītā dāliju dobe, bet tieši to viņš nemaz neredzēja.

Zenta Ergle

PIRMAIS ZĀBAKU PĀRIS

Patiess stāsts par 1905. gada notikumiem Lenčos

—    Māt, tu nemaz nezini, kādi vienam zēnam mūsu klasē zābaki! īstas čehu slalomenes. Nopērc man ari tādus! Tikai jāpasteidzas, citādi vairs nedabūsim, — to visu Jānis, pārskrējis gluži aizelsies no skolas, izteica vienā elpas vilcienā.

—    Kur tad tu šodien tik steidzīgs, ka pat labdienu neproti padot? — zobgalīga balss Jānim aiz muguras ierunājās.

Zēns apsviedās apkārt. Jā, tur stāvēja viņa krusttēvs mežzinis Augusts Ozols un smīnēja. Citreiz Jānis par krusttēva apciemojumu būtu priecājies, bet šoreiz vienkārši nebija vaļas.

—    Nu, ko tu, māt, vēl gaidi? Ģērbies taču! Zināms, ka tāda manta veikalos ilgi nestāv, — zēns nepacietīgi mudināja māti.

—    Man gan liekas, ka tu vari gluži labi iztikt bez tiem slaloma apaviem, — māte ieteicās. — Tev ir īpaši slidu un slēpju zābaki — un kur tad vēl tie, kas tev kājās.

—    Bet tie nav tādi — speciāli, — Jānis neatlaidās. — Citiem mātes visu nopērk, ko viņi iekāro . . . Pusklasei ir japāņu maģi, par tādiem sīkumiem kā slalomenes nemaz nerunājot.. .

—    Jā, viegli aug tagad bērni, viegli aug, — krusttēvs, galvu grozīdams, ieminējās. — Kad es, dēls, biju tavā vecumā, par zābakiem nedrīkstēju ne sapņot. No saimnieka par ganos iešanu bija nolīgts pastalu pāris, un ar tām tad nu vajadzēja iztikt. Ak, zābaki, zābaki, cik daudz es par tiem netiku sapņojis, slapjām kājām brizdams tālo ceļu no skolas uz Lenču muižu, kur toreiz dzīvojām! Tajos laikos es nekādi nespēju saprast, kāpēc man jāiet skolā pastalās un salāpītos svārciņos, bet Pīlēnu Voldemārs un citi saimnieku dēli staigā lepnos puszābakos un katru dienu ēd baltmaizi ar sviestu.

«Tā jau mīļais dieviņš sadalījis pasauli — vieniem piešķīris bagātas mājas, bet citiem tikai tukšu roku pāri,» mana māte paskaidroja.

«Tad tas tavs dieviņš nemaz nav tik labs,» es atbildēju mātei. «Pagaidi, pabeigšu skolu un vēl citas pilsētas skolas, tad gan zināšu, kas jādara, lai visi būtu laimīgi. Skolotājs arī saka, ka ar zināšanām visu varot sasniegt.»

«Kur nu tev, atraitnes dēlam, par augstām skolām sapņot?» Māte norausa asaras priekšauta stūrī. «Ka tik dievs dotu veselību, gan tad tepat pie saimniekiem par kalpu …»

Bet es nolēmu nepadoties. Bija 1905. gada revolūcijas laiks. Viss mūsu pagasts sadalījās divās grupās. Vienā atradās barons Kampenhauzens ar saviem rokaspuišiem — muižkungu Nātri un bagātākajiem saimniekiem, bet otrā — nabaga kalpu Jaudis un rentnieki.

«Nost baronus un muižkungus!» aicināja no Cēsīm atbraukušais revolucionārs Apsesdēls. «Nosvilināt viņu muižas, bet zemi atdot kalpiem!»

To pašu teica mūsu skolotājs Mārcis Āboltiņš un citi revolucionāri.

«Muižas kalējs slepeni darina zobenus,» mans draugs Oskars Zariņš, stalļmeistara dēls, kādu dienu pačukstēja.

«Nevar būt.»

«Goda vārds, pats redzēju. Nupat ies vajā arī pie mums!»

«Bet vai mēs, muižas puikas, rokas klēpī turēsim?» Lapiņu Vilis nenocietās. «Jāparunā ar skolotāju.»

Skolā tajā laikā gāja pavisam raibi. Ticības mācības stundās skolotājs Āboltiņš mums mācīja dziedāt «Ar kaujas saucieniem uz lūpām». Pats bieži staigāja apkārt pa mītiņiem. Man pa to laiku vajadzēja raudzīties, lai klasē butu kārtība, jo es biju labākais skolnieks un vēl piedevām klases uzraugs.

«Klausies, August, pielūko, lai skolā ne čiku, ne grabu. Man mazliet darīšanas,» skolotājs kādu dienu man saka. Es jau zinu gan, kas tās par darīšanām: muižas šķūni, tajā pie mežmalas, būs sapulce.

«Bet tās lapiņas, skolotāj, velti paši nesat,» es saku, «mēs, muižas puikas, tās izdalītu viens divi.»

«Tu domā?» Skolotājs tā neticīgi paskatās uz mani.

«Goda vārds,» es apgalvoju, «jūs redzēsiet, ne gailis pakaļ nedziedās.»

«Nu, labi,» Āboltiņš apsola, «tikai nevienam ne pušplēsta vārda.»

«Vai tad mēs kādi maziņie, vai,» es tā kā mazliet apvainojos. Bet sirds man no prieka kutēt kut. Nu beidzot mēs būsim īsti revolucionāri.

Lenču skolas vienīgā klases telpa dūc kā bišu strops. Pirmziemnieki, no piepūles gluži sasarkuši, grifeles dūrēs sažņauguši, cenšas uzrakstīt ķeburaino krievu «jaķ», ar kuru pat es reizēm netiku galā. Saimniekbērni, biezās drēbēs tērpušies, tup kaktā pie krāsns un sūkā piparmētru konfektes. Kopš neatminamiem laikiem iegājies, ka šī vissiltākā vieta klasē pieder viņiem.

Auksts. Skopā ziemas saule gan iespīd pa klases zemajiem lodziņiem, bet no tās siltāk nekļūst.

«Kas ir, muižas puikas, izdzīsim saimnieķeļus no krāsns kakta!» Lapiņu Vilis izdomā. «Vai tad viņi to noīrējuši? Skolotāja arī nav.» „

Oskars tūliņ ar mieru. Bet lieta nav tik vienkārša. Klasē bez muižas puikām un saimnieku bērniem ir vēl starpslānis — saimnieku kalpu bērni, kuri reizēm pieslienas mums, reizēm atkal saimnieķeļiem. Mēs viņus dēvējam par «pendelēm». Cīņas iznākumu gandrīz vienmēr noteica tas, uz kuru pusi nosvērās «pen- deles».

«Nu ko tu tinies ar tiem saimnieķeļiem?» Vilis ņemas pierunāt Levišu Jāni, kura tēvs strādā par kalpu bagātajās Pīlēnu mājās. «Pats redzi, visi tagad taisa revolūciju, bet tu .. .»

«Jā, tev viegli runāt.» Jānis pakasa aiz auss. «Bet mani tēvs atkal mizos. Pīlēnu Voldemārs jau nu klusu nestāvēs.» Un Jānis paskatās uz krāsns pusi, kur Voldemārs tīšām, kā kārdinādams laiza garu konfekti, bet otru sniedz uz viņa pusi. Jānis pastiepj roku.

«Nu ko tu — par saldumiem gribi savu dvēseli pārdot?» Vilis parauj viņu prom.

Kara plāns tiek sastādīts ātri — saimniekbērni ar joni jāiz- triec no krāsns kakta, jāizgrūž pa durvīm un jāiedzen priežu

jaunaudzē, kur sniegs lidz jostasvietai. Klases durvis no iekšpuses jātur ciet, lai šie netiek atpakaļ.

«Uz cīņu mostiet, kalpu ļaudis!» Vilis iedziedas, un mēs visi metamies uz krāsns kaktu. Pretinieki tik strauju uzbrukumu nav gaidījuši, tādēļ līdz durvīm tos aizdabūjam viegli. Bet tad Voldemārs un Mierinu Alberts atjēgušies ieķeras durvju stenderēs un itin kā pielīp tām. Spēcīgais Jānis tomēr pretiniekus pieveic.

«Nu, pagaidi tu man, pastalniek, pasūdzēšu tavam papum, tas tev padancinās žagarus pa muguru,» Voldemārs dusmās šņāc. Bez pēriena tikpat neiztiks, Jānis atmet ar roku un izgrūž Pīlēnu uz deguna sniega kupenā.

«Tas tev par to, ka klačojies!» viņš noskaities sauc un bāž pretiniekam sniegu aiz apkakles. «Un tas par to pastalnieku, un šitas par lepnajiem zābakiem!»

Augumā mazākajam Oskaram iet daudz grūtāk. Mierinu Alberts par viņu stiprāks. Tikai pēc tam, kad piesteidzas Vilis un nogāž Albertu sniegā, cīņu var uzskatīt par uzvarētu. Aizdzīt saimnieķeļus līdz jaunaudzei un atskriet atpakaļ skolā vairs neprasa lielas pūles. Izdzītie metas sturmēt klases durvis, bet mēs tās no visa spēka turam ciet.

«Skolotājs!» pēkšņi iesaucas kāds no mazajiem. Mēs acumirklī apsēžamies solos un sākam mācīties, itin kā nekas nebūtu noticis. Voldemārs, Alberts un pārējie, nejuzdami vairs pretestību, ar joni iebrūk klasē.

«Kas jums atļāva dauzīties pa āru?» skolotājs bargi noprasa.

«Lūdzu, skolotāja kungs, mēs neesam vainīgi. Tie pastalnieki, puņķutapas …» taisnojas Voldemārs.

«Ak, jūs vēl melosiet!» skolotājs nu noskaišas pa īstam. «Jūs domājat, man acu nav pierē? Marš kaktā!»

Tas bija aukstais kakts, kur vējš zēģelē no abiem logiem.

Mēs, siltajā krāsns stūri sagājuši, apmierināti saskatāmies. Uzvara ir pilnīga.

Kādā svētdienas rītā agri es devos pie Viļa.

«Celies!» es klusām, lai nepamodinātu Viļa māsas un brāļus, purinu draugu aiz pleca.

«Kas noticis, šodien taču svētdiena,» tas samiegojies nomurmina un pagriežas uz otriem sāniem.

«Rausies ātrāk augšā! Būs darbs,» es neatlaižos.

Vilis paver acis. Mazajā četrrūšu lodziņā zaigo leduspuķes. Lec saule. Kalpu istabā bija auksts.

«Vai lapiņas atkal jāizlīmē?» draugs apjautājas.

«Ta' nē jau,» es atbildu un izvelku no kabatas pamatīgu atslēgu.

«Ko tad ar to iesāksi?» Vilis vēl neko nesaprot.

«Tāds kā muļķis, mēs taču tagad esam tikpat kā īsti revolucionāri, un vai tad ciņā var iet bez ieročiem?»

«Pistole!» Vilis beidzot apjēdz un vienā stiepienā izmetas no gultas. Mēs sameklējam vīli un ķeramies pie darba.

«Pulveri un skrotis dabūsim no mežsarga Alfrēda,» Vilis prāto. «Gan jau tas tēvam nočieps.»

«Ko jūs tur darāt?» Viļa māte, uz bridi pārskrējusi no muižas kūts, aizdomigi jautā. «Tā jau tāda kā muižas staļļa atslēga.»

«Mēs to atradām zemē wz ceļa,» Vilis saka uz labu laimi.

«Nu, pielūkojiet, nedariet blēņas!» Māte vēl pakrata pirkstu un tad teciņus vien aizmetas atpakaļ uz kūti.

«Iedomājies, mēs, muižas puikas, paslēpjamies krūmos. Barons Kampenhauzens brauc garām. Mēs viņam — bāc! — no pistolēm virsū,» Vilis, vīlēdams atslēgā robiņu, fantazē.

«Bet šis savās kamanās augšpēdus un beigts gan. Mēs atkal mežā iekšā — un ķer nu vēju laukā. Tas no Cēsīm, tas Apsesdēls, arī esot teicis, ka vajagot nožmiegt visus kungus un baronus, tikai tad kalpu cilvēki varēšot atliekt plecus. Bet mana mamma tikai nopūšas un raud — kas tad tadu laimi nabaga bezzemniekiem došot. Pats cars Pēterpilī aizstāvot muižniekus.»

Pa durvīm iemetas Oskars.

«Vai, zēni, ko es dabūju zināt!» viņš noslēpumaini saka.

«Nu, ko tad?» Vilis aiz nepacietības pielec kājās.

«Šonakt pie mums sāksies.»

«Tu nemelo?»

«Goda vārds!» Oskars apzvēr. «Vakar pie mums ienāk Kalniņu Pēteris, muižkunga kučieris, un liek tēvam aizklāt logu. «Puika guļ?» viņš noprasa. Tēvs pienāk man klāt. Es izliekos aizmidzis. «Tagad te var kaut vai ar lielgabaliem šaut, tad arī viņš nepamodīsies,» tēvs saka. «Runā droši!»

«Ko viņi nolēma?» mēs ar Vili nevaram vien sagaidīt.

«Nosprieda nozāģēt visus telefona stabus.»

«Kā tu domā, ja mēs tā labi palūgtu, varbūt tavs tēvs atļautu ari mums?» es ieminos.

«Nav ko domāt,» Oskars atmet ar roku. «Vai nezināt, kāds mans vecais? Revolūcija, viņš saka, nav nekāda bērnu spēlīte.»

«Lielie vienmēr iedomājas, ka mēs nekā nespējam. Gan mēs viņiem parādīsim, kad uztaisīsim savu pistoli,» Vilis lielās.

«Bet ja nu mēs slepus?» man iešaujas prātā.

«Pareizi, to tu vareni izdomāji,» Vilis nopriecājas.

Atceros, tajā vakarā plosījās negants putenis. Mēs visi trīs sēžam pie Oskara un izliekamies, ka lasām.

«Vai tad gulēt nemaz neiesiet?» Oskara tēvs apprasās. Mēs neliekamies ne zinis. Tieši pulksten vienpadsmitos staļļmeistars uzvelk puskažociņu.

«Jāparaugās, vai staļļa durvis nav atrautas vaļā,» viņš aiziedams nosaka. Bet mēs jau zinām gan, kas tās par durvīm. Kā tad, pie lielās klēts jau stāv kučieris Kalniņš, Viļa tēvs un vēl daži muižas ļaudis ar cirvjiem un zāģiem rokās.

«Taisni labi, ka tāda purga,» Kalniņš priecājas. «Muižkungs un vagars saldi guļ savos mīkstajos pēļos.»

Telefona stabi cits pēc cita nogāžas pār lielceļu. Ar smalku dzinkstoņu satrūkst tievās stieples.

«Nātre gan ritu kodis pirkstos,» Oskars man pačukst. «Un Kampenhauzens otrā vada galā kļūs zaļš, veltigi zvanīdams.»

Vējš tā gaudo, ka nevar dzirdēt, ko pieaugušie runā. Mēs pievirzāmies tuvāk.

«Ek, puiši, vajadzētu to muižkungu pasvilināt ar visām gas- pažām. Tad zinās, kā cilvēkus izdzīt.» Kalniņam rokas niezēt niez.

«Cilvēka dzīvībai grēks pirkstus piedurt,» pusgraudnieks Ozollapiņš pretojas.

«Nu, tad kaut vai āboliņa šķūņus,» Kalniņš neatlaižas.

«Nez vai tas arī būs labi — nevainīgiem lopiņiem barību putināt laukā,» pusgraudnieks atkal šaubās.

Atradies barona mantas žēlotājs!» staļļmeistars smejas. «Barons tavu telīti vis nežēloja, kad tā bija iemaldījusies muižas dārzā. Lode pierē, un beigta bija.»

«Būtu petroleja, tad ātrāk iedegtos,» kāds ieminas.

«Mēs atneslsim!» Oskars skaļi iesaucas.

Mēs raujam viņu atpakaļ, bet ir jau par vēlu. Kučiera stiprās rokas saķer mani un Oskaru aiz apkaklēm un ievelk viru lokā. Vilis ienāk pats brīvprātīgi.

«Nu, putniņi, tagad gan jūs dabūsiet!» staļļmeistars noskaities ne pa jokam.

«Lai nu paliek,» pavisam negaidīti mūs aizstāv Viļa tēvs. «Tikai mēli aiz zobiem, skaidrs? Bet tagad, marš, pēc petrolejas!»

Muižkungs pamostas tikai tad, kad abi lielie āboliņa šķūņi jau liesmās. Muižas kalpiem tonakt apbrīnojami ciets miegs, katrs vai aiz rokas jāizvelk no gultas laukā. Neviens nekā nav ne dzirdējis, ne redzējis.

«Es jums, buntavniekiem, parādīšu!» Nātre trako. Barons Kampenhauzens viņu par notikušo vis neglaudīs. Bet ej nu atrodi vainīgo! Negantais sniegputenis aizvilcis visas pēdas.

Jānim jau sen aizmirsušies modīgie čehu slaloma zābaki. Apsēdies blakus krusttēvam, viņš aizrautīgi klausās.

—    Bet vai to pistoli jūs uztaisījāt? — zēnam gribas zināt.

—    Ar pistoli mums gandrīz izgāja greizi, — krusttēvs turpina savu atmiņu stāstu. — Mēs bijām tā iemanījušies izlīmēt skolotāja piegādātās proklamācijas, ka pat mūsu vecāki nekā nemanīja. Uzvilkt sarkano karogu visaugstākajā kokā mums bija tīrais nieks. Bet tas viss mūs neapmierināja. Mums gribējās veikt kādu pavisam lielu varoņdarbu, tādu, par ko runātu viss pagasts.

«Kas ir, puikas, ja mēs tomēr izšautu uz to Kampenhauzenu?» Oskars prātoja. «Tēvs apgalvo, tas esot vislielākais nelietis un ļaužu izsūcējs.»

«Bet ja nu nesprāgst?» es vēl šaubos.

«Par pistoli es galvoju,» Vilis bija pārliecināts par savu roku darbu.

Mēs sākām uzglūnēt baronam. Ugu laiku neveicās. Likās, Kampenhauzens pavisam -aizmirsis, ka viņam pieder tāda Lenču muiža. Bet tad kādu dienu īsi pirms Jāņiem Oskars pavēstīja, ka nupat braukšot. Nātre licis šā mātei pagalmu nogrābstīt, lai barona kungs neteiktu, ka netīrs. Pāris kilometru no Lenčiem sākās biezs mežs. Mēs jau no paša rīta sēdējām ceļmalas krūmos.

Gaidīt bija velnišķīgi grūti. Likās, ka visi pasaules odi salidojuši vienviet un nu metas mums virsū.

«Nieki vien būs,» es saku. «Man apnicis.» Bet Vilis tik ciešāk satver pistoli. Viņš pieteicies par šāvēju. Beidzot, jau labi pēcpusdienā, izdzirdam ratu rīboņu.

«Barona rikšotāji — es pazīstu pēc gaitas,» Oskars nobālušām lūpām čukst.

Vilis atstutē roku ar pistoli pret zaru, laikam, lai nedrebētu. Ceja līkumā parādās divjūgs. Vilis izņem sērkociņu, uzrauj un pieliek pie pistoles. Atskan briesmīgs blīkšķis. Zirgi salecas un metas pāri grāvim mežā iekšā. Tas viss notiek vienā acumirklī.

«Muksim nu!» izdveš Oskars, un mēs pazūdam krūmos. Aizjozuši mājās, paslēpjamies Oskara tēva klētiņā.

«Jūs, zemniek baur, es jums visiem galvs norauš, tad redzēs, kā uz vēn īst muižniek šaut!» pēc brīža no pagalma atskan barona klaigāšana.

«Cienīgs, žēlīgs lielskungs, tie būs bijuši buntavnieki,» Nātre, sameties trijos līkumos, taisnojas. «Kad es viņus dabūšu rokā, ādu pār acīm novilkšu!»

«Pistole, pistole palika mežmalā!» iesaucas Oskars. Tā nu jāsameklē par katru cenu, lai neuzzinātu vainīgos. Lai cik cītīgi mēs pārlūkojām krūmus, nekā neatradām.

«Zemē ielīst taču tā nevar?» Vilis brīnās.

«Revolucionāri nobijušies?» pēkšņi mums aiz muguras atskan zobgalīga balss. Iztrūkušies cērtamies apkārt, bet tad atviegloti uzelpojam. Uz ceja stāv kučieris Kalniņš.

«Pasakiet nu labāk paldies par to, ka noslēpu jūsu dižgabalu. Nonāktu tas barona rokās — katorga droša.»

«Tikai nesakiet tēvam,» Vilis lūdzas.

«Labi, neteikšu, bet jums jāapsola, ka otrreiz tādus numurus vairs netaisīsiet. Cilvēku ar jūsu pistoli nošaut nevar, bet paši bez acīm vai rokām gan varat palikt.»

Tā, lūk, beidzās notikums ar pistoli. Vēlāk sākās revolūcijas atplūdi. Mūsu skolotāju Āboltiņu apcietināja. Kalniņš un citi aktīvākie revolucionāri kaut kur pazuda. Muižkungs staigāja pa mājām un taujāja pēc «buntavniekiem». Bet neviens nekā nezināja vai arī neteica.

«Staigā piepūties kā tītars!» Staļļmeistars nospļāvās viņam pakaļ. «Vajadzēja toreiz muižu nosvilināt, kas zina, tad butu aizvilcies uz citu vietu.»

Pēc dažiem gadiem mēs iepazināmies ar īstu, profesionālu revolucionāru — no cietuma pārnākušo Eduardu Dreimani. Viņš mums deva lasīt nelegālo literatūru. Pirmā grāmatiņa saucās «Ceļš uz varu». Mēs to paslepus lasījām vecajā muižas rijā, prom no svešām acīm. Krietnu daļu no rakstītā mēs nesapratām, bet Dreimanim par to neteicām. Mums bija kauns par savu nezināšanu. Turpretim nelegālo laikrakstu «Cīņa», ko saņēmām izplatīšanai lauku ļaudīs, izlasījām no viena gala līdz otram.

Laiku pa laikam Dreimanis atnesa proklamācijas. Tās nācās izlikt redzamās vietās pie pagastmājas, muižā, baznīcā. Reiz mēs ar Vili savārījām stipru klīsteri un nakti ar proklamācijām aplīmējām muižkunga dzīvojamo māju.

«Darba zemnieki! Lai trako melnā sotņa, līst nevainīgu cilvēku asinis! Jūs nepadodieties! Cīņa turpinās, un mēs uzvarēsim, jo taisniba vienmēr uzvar!» muižas kalpi otrā rītā lasīja.

«Notīriet to šmuci!» Nātre dusmās kliedza. Bet izdarīt to nemaz nebija tik viegli. Dreimanis smējās vēderu turēdams, kad mēs viņam atstāstījām šo notikumu.

«Braši puiši!» viņš mūs paslavēja. «Man pašreiz ir nedaudz naudas, es jums, trim galvenajiem revolucionāriem, kaut ko uzdāvināšu. Pasakiet tikai, kas jums vislabāk patiktu.»

«Tāds krekls ar pušķiem kā jums,» Vilis bez domāšanas izdvesa.

«Labi,» Dreimanis bija ar mieru. «Bet tu, August, ko tu vēlētos?»

Es skatījos uz revolucionāra spožajiem stulmzābakiem un tad uz savām salāpītajām pastalām. Dreimanis mani saprata.

Tā, lūk, krustdēl, es tiku pie saviem pirmajiem zābakiem. Tie bija izturīgi apavi, biezām zolēm, mīkstiem, spīdīgiem stulmiem, un tie man uzticīgi kalpoja daudzus gadus.

—    Pasaki, lūdzu, — cik-tev toreiz bija gadu? — Jānis jautāja.

—    Sešpadsmit, — mežzinis domīgi atbildēja, — toreiz man bija sešpadsmit gadu.

Arvis Grods

SAGATAVOŠANĀS

Tas, ko mēs tik loti gaidījām, ielēca klasē spalgs un čērkstošs, atbrīvojot mūsu enerģiju, kas tik netaisnīgi nomākta četrdesmit piecas minūtes bez pārtraukuma. Un dzīvinoši spēki, kā teiktu vecais fiziķis, ieplūda divdesmit septiņos "jaunos, vingros, nemierīgos ķermeņos, radīdami pirmatnēji mežonīgu brīvības sajūtu.

Līdz ar zvanu, tik nepacietīgi un reizē arī tik pacietīgi gaidītu, visi metās uz durvīm.

Mūsu klase mācībās turas mēreni, reizēm pat labi, un te savs it „ _ _ paldies — ta medz atgadinat klases audzinataja — jasakot tiem,

kas tagad, redz, neskrēja pa kaklu pa galvu, bet bijīgi apstāja veco Kārkliņu, vienīgo pieaugušo vīrieti skolā, mūsu sirmo fizikas skolotāju, kā ciemā visi zināja — labu, gudru cilvēku. Mums — īstenajiem puikām — fizika pagaidām vēl nebija tik loti nepieciešama, par labiem, gudriem cilvēkiem nemaz nerunājot. Hm, mēs paši ar visu tikām labi galā. Ja neizdevās uzreiz, tad pamazām, kā saka, ar prātu un pīpēšanu.

Lai šī bilde, ko es te gribu tagad uzmālēt, būtu drusciņ spilgtāka, lai kādam nerastos šaubas — vai tik tā varēja notikties, varbūt dzīvē ir savādāk —, man gribas sākt ar peizāžu.

Divstāvīgā skolas ēka, aizsegusies ar bieziem, vēl neizplaukušiem ceriņkrūmiem, vienu gaišpelēko ķieģeļu sānu piekjāva dubļainajam lielceļam, kas, no kalna steidzīgi kūleņojot, tieši pretī klases logiem izdarīja divus asus pagriezienus kā slalomā, lai mazliet tālāk, aiz koka tilta, uzsāktu vienmērīgu, garu skrējienu taisni cauri lielajam mežam.

Mežs vienmēr mūs uzņēma laipni. Bijām saraduši. Dažreiz tur nikni un sirdīgi karojām.

Karš mūsu apkārtnē bija beidzies pirms gadiem trīsdesmit. Tad gan — tūlīt pēc kara, kad te vēl bija tikai septiņgadīgā, — jā, tad gan esot bijis nozīmīgs un atmiņā paliekošs laiciņš. Tedīša brālis Ivars jautrā prātā it bieži mēdz atcerēties, kā šie vecajam Kārkliņam kādā patumšākā vakarā ar vācu automātu draudējuši pirms pavasara eksāmeniem — pārģērbušies un maskās, bet šis, vecais nelga, tāpat Ivaram visvājāko trijnieku gatavības apliecībā iesmērējis. Un kur nu vēl patronu spridzināšana! Arī mamma saka, ka agrāk esot bijis labāk. Jā, tagad pat patronu nav; tagad daudz izdomas nākas ņemt palīgā; labi vēl, ka vēstures učene mums gadījusies tāda štrama un pamatīga; nodibinājusi vēstures pulciņu, un tajā gadā, kad mācījāmies par seno zemgaļu varonīgajām cīņām, viņa nāca kopā ar mums uz mežu, un viņa bija virsaiša Viestura — tas bija Aldis — labā roka cīņās pret bruņiniekiem, vadīja izlūku vienību; tur bija arī dažas meitenes; tad mēs klasē vēl tā nenodalījāmies. Vienubrīd taisni žēlums piemetās, kad man nācās izsekot virsaiša Viestura labo roku, mūsu vēstures učenīti, pēc tam, kad es ar trim zemgaļiem biju pārgājis vācu bruņinieku pusē. Man ļoti iepatikās krustnešu apbruņojums: smagi, spoži zobeni, plati vairogi un sejas aizsegi. Nemaz nevar manīt aiz tāda sejas aizsega, ko tu īsti esi nodomājis.

Klasē, kad vecais Kārkliņš beidzot izgāja, palika četri zēni un dažas meitenes; arī Inta, mūsu sprigace ar smagām, tumši brūnām bizēm līdz pašai jostasvietai, un Līvija, un vēl trīs, kas pagriezušās ar muguru pret mani. Niekoties nebija laika — nākošā algebra. Pašā centrā stāvēja Linards, mūsu jauniņais; par «jau- niņo» viņu jau sen vairs neviens nesauca, tā tik man vēl reizēm uznāk, tāds nelāgs ieradums. Arī es šodien nekur neskrēju: jāno- špiko algebras mājasdarbs.

Linards pagājušā gada vēlā rudeni ieradās mūsu ciema skolā no Liepājas: viņa tēvs tagad strādā netālajā Ventspilī, ostā, bet māte — mūsu ciemā, laikam kultūras namā; jau pirmajās stundās noskaidrojās, ka Linards labi pārvalda angļu valodu. Jā, tagad atkal, re, bariņā sastājušies, visi burkšķēja angliski, kā nu katrs prata, bet Linards — točno kā tāds paraugskolotājs — prātīgi un nekļūdīgi palīdzēja kalt dzejoli. Meitenēm jau ātri līp klāt tādi numuri. Man arī, tomēr jāatzīstas, Linards iepatikās: ar viņu varēja papļāpāt par visu ko. Pāris vārdos viņš jebkuru gudrinieku atsēdināja. Bez tam ar Aldi man jau kādu pusgadu kaut kā vairs nevedas kopā. Zēl, ka viņš, tas Linards, nesmēķē. Tomēr nāca kopā ar mums — sākumā stāstīja visādus neparastus notikumus, vienreiz pat uzdziedāja angliski kādu jūrnieku dziesmiņu un vareni uzjautrināja mūs. Aldis tobrīd bija kluss un nikns, stāvēja nomaļus. Tā bija sākumā. Tad pēkšņi jauniņais pateica, ka te notiekot veltīga laika šķiešana. Iedomīgs kā špoks, vairāk nekas.

Melnmatainais, enerģijas pārpilnais Aldis, mūsu pastāvīgais karavadonis jau no pirmās klases, atgriezās pamatīgi sabozies, ar kaut ko ļoti neapmierināts. Brīnums gan — nebija aizgājis uz mežu, citādi tik ātri te viņu neredzētu; kā nu vēlas, tā ir viņa paša darīšana; tur jau pat ziemā ir labi, jo gandrīz blakām atrodas mūsu skolas darbnīcas un trušu būdas. Protams, ja ļoti stingri salst un zēģelē, tad jāapmierinās ar tualetes šauribu; učuki ari tur nav bīstami: vienīgais pieaugušais vīrietis skolā vēl arvien ir vecais Kārkliņš. Un tas jau krietni vien atšālējies.

Arā bija pavasaris. Silts; saule jau no pirmās stundas kā milzīgs nokaitējies" bļembaks kara jās augšā: kad ies mājās, atkal cepinās. Nez kādēļ Aldis nebija aizgājis pīpēt; man ir attaisnojums — jānošpiko, bet meitenes kā apburtas cītīgi mācās angļu valodu rītdienai; skaidrs, ka Aldis ar daudz ko nebija mierā. «Ko — vai mājās nekā vairs nedari?» viņš, uzsitot pa solu, norūca. Ai, kā viņš dusmojās!

Aldis no mugurpuses lēnām, it kā negribēdams piegāja mazajai grupiņai, kas bija sastājusies ap Linardu.

—   Jauns gan jums tas skolmeistars, — Aldis pēkšņi un negaidīti skaļi iesāka, saudzīgi paglaudījis kreiso vaigu, kur gar ausi nostiepās makten sapinkojusies melnu matu šķipsna; pūkas uz pasmagās virslūpas niknumā ietrīsējās. Redzams, ka Aldim kašķis nāca virsū. Neatvairāmi. Točno!

Meitenēm spuras gaisā.

—    Netraucē!

—    Netraucē taču . . .

—    Ej prom!

—    Aldi! — mazā Aiva, mūsu labākā vingrotāja, tā klases meitene, kurai allaž gribas piedurt pirkstu, iespiedzās, tad niknumā

strauji pagriezās un deva tādu dunku Aldim pa krūtīm, ka es pat savā solā pie durvīm izdzirdēju. — Atstājies, nešpetnais! Nelien . ..

—    Kāpēc? … — Aldis mierīgi atjautāja. — Kas es tāds .. .

—    Netraucē! — vairākas balsis metās viņam virsū. — Ej prom, ej prom!

Un meiteņu aplis saslēdzās vēl ciešāk. Tikai slaidā, garā Linarda mugura slējās pāri kā vientuļš koks.

Pārtraucu špikot; tā vien likās, ka te kaut kas izveidosies, — man vispār ir laba oža uz šitādiem gadījumiem, es sajūtu jau iepriekš. Goda vārds!

—    Un cik kulturāls … — nerimās trīties gar Linardu mūsu karstasinīgais Aldis; viņš, redziet, nevarēja tomēr aprast ar svešinieku. Bet Linardam bija ko stāstīt ne tikvien no izlasītā: šo to jau redzējis tai lielā pilsētā, vairāk, vairāk nekā mēs, un viņš, kā teica fiziķis, prata domāt. — Cik kulturāls, jā, jā …

—    Lūdzu, Aldi, netraucē! — Inta, uz brīdi pārtraukusi lasīt, pagriezās pret saniknojušos draugu. Arī citi pavērsās pret Aldi — izbrīnījušies, redzami pārsteigti.

—   Jā, netraucē! — meitenes piebalsoja Intai cita caur citu.

—   Nemaisi mums! Mēs mācāmies.

Arī mazais, lēnīgais Aldonitis beidzot neizturēja un pārmetošā basā nopietni pateica vienu vienīgu vārdu:

—    Aldi…

Es piegāju pie tāfeles un sāku tāpat vien, aiz gara laika zīmēt mūsu divstāvigo gaismas pili no upes puses, pēc atmiņas; man tādas lietas patīk, tikai žēl, ka man cilvēki gan nekad nepadevās: vienmēr iznāca kokaini, it kā tizli, kā sastinguši. Jumts šoreiz arī sašķobījies; lielceļu varēja uzreiz pazīt, ar visiem līkumiem.

—    Aldi! … — izdzirdu aiz muguras atkal Aivas balsi.

—   Būtu labāk pats paklausījies.

Un Aldim, skanot vienmuļai, diezgan jocigai angliskai izrunai, galīgi sabojājās garastāvoklis. Manī atmodās tāds pazīstams velniņš — gandarījuma velniņš: lūk, draudziņ, arī tev reiz radušās problēmas — vientulība māc, vai? Viņš nu galīgi nezināja, ko uzsākt, šeit, savā klasē, kur pavisam nesen visu skati vienmēr pievērsti viņam — kā jau pašam drosmīgākajam un izveicīgākajam.

Ceriņkrūmus, kas atrodas starp skolu un līkumoto lielceļu, nevarēja vairs iezīmēt: izrādās, es tos — ēku un lielceļu — biju sazīmējis pārāk tuvu, krūmiem neatlika vietas. Vēlāk, nākošās stundas sākumā, kad mēs rātni sēdējām solos, es, no tālienes skatoties, skaidrāk sapratu, kur zīmējumā meklejama kļūda. Bet tagad nespēju. Aldis apņēmīgi, noteiktā, stingrā soli piegāja no mugurpuses Linardam un pagrūda, no visa spēka iecirta ar labo roku liepājnieka mugurā. Linards uzgrūdās Intai. Lai kaut cik noturētu līdzsvaru, viņš spēra garu soli sānis, uzkāpa grāmatai, kas bija izkritusi Intai no rokām. Inta spiedza gari un uztraukti, sapratu tikai divus vārdus: «Aldis . . . Aldis . ..» Ari Aiva bēra vārdus, vēl steidzīgāk, bet tie jau nenonāca līdz manai apziņai.

Linards, ātri atguvies un nostājies iepriekšēja vietā, pacēla grāmatu, rūpīgi to notīrīja un atdeva Intai, mazliet pat pasmaidīdams. ,

—    Atvaino, lūdzu, atvaino! — viņš klusi teica, bet skatijās viņai garām, ārā, laikam uz pusnokusušo, saules atkailināto lauku pie mežmalas. Vietām pērnie arumi bija apžuvuši.

Tā jau skolā pagrūstās — starpbrīžos, pareizi gan, bet man likās, ka šoreiz bija ne tikai spēku pārbaude. Točno!

Linards skatījās Aldī. Vēl pagaidām šinī skatienā bija nepārprotams izbrīns.

—   Tu . . . negribēsi atvainoties …

Un pēkšņā klusumā šādi vārdi dzēla dziļi. Man ari dīvaini kļuva ap dūšu: iekšā kaut kas sāka tirpt. Linardam bija ļoti skaidra balss.

—    Varbūt neproti? — Linards noteica klusināta balsī, ar nožēlu pavīpsnādams.

Aldis bravūrigi iesmējās un gribēja vēlreiz pagrūst. Bet Linards satvēra draudīgi izstiepto roku, saspieda un strauji nolieca uz leju; likās, ka mūsu stiprinieks zaudējis spēkus, va vellos, nemaz nepretojās. Varbūt yiņam nebija tāda nolūka. Sekoja kaut kas negaidīts: Aldis ar brīvo roku iesita. Tieši pa seju. Spēcīgi. Ar kulaku. Dusmas, varbūt pat naids bija ielikts sitienā. Linardam uz virslūpas parādījās asinis. Nu meitenes ņēmās spiegt pa īstam.

Aldis iesita vēlreiz. Un tad vēl ar otru roku, kas nu bija atbrīvojusies, iesita no labās puses; trāpīja atkal sejā.

Pārsteigtais Linards, ar vienu roku aizsargādams seju, saliecās uz priekšu, atkāpās, noslidēja uz ceļiem, zaudējis līdzsvaru, viņš ar plecu ļengani pieslējās sienai.

Mēs visi atkāpāmies, it kā atbrīvodami vietu, kur viņam nokrist.

Saskrēja ari pārējie. Neatceros, bet droši vien ari no kaimiņ- klasēm sagāzās; citādi uzreiz te nebūtu tik daudz ziņkāru ģimju.

Troksnis auga; meitenes uztraukti, kā izbijušās vistas saklie- dzās, čiepstēja, skraidīja, uzgrūzdamās cita citai. īsts jandāliņš.

Linards lēnām piecēlās un atbalstījās pret solu. Tad izņēma rūtotu kabatlakatiņu. Visi apjukuši skatījās, apklusa. Lūpas bija jau sapampušas, biezas un sarkanas; arī seja, ko viņš tagad uzmanīgi, saudzīgi slaucīja, bija sarkanos plankumos, pietūkuši.

Aldis stāvēja un smīkņāja.

—    Vai es tevi apvainoju, Aldi? — skaidrā balsī Linards lēnām jautāja.

Visi kaut ko gaidīja.

—    Tu tomērF esi … — Un Linards nepabeidza, jo sāka klepot — aizgūtnēm un nervozi, beidzot pat aizrijās. Atri piegrūda kabatlakatu sasistajām lūpām, pārstāja klepot, paskatījās meitenēs, izbrīnīts un pārsteigts pārlaida acis lielajam ziņkārīgo baram pie tāfeles, tad nez kāpēc pavērās manī — mūsu acis sastapās: uz mani plūda skumjš skatiens, pilns nožēlas un sašutuma. Tad viņš strauji pagriezās un gāja no klases laukā, steidzīgi, it kā bēgdams, — visi kā uz burvja mājienu pašķirās, un viņš izgāja kā caur svinīgā klusumā sastingušu godasardzi.

Man gribējās redzēt, kurp dosies Linards: vajadzēja varbūt viņam palīdzēt. Zemapziņā tika neatlaidīgi signalizēts, ka nedrīkst biedru vienu pamest. Vēl trīs mūsējie ar skubu izšāvās man pakaj. Klases durvīs ieblīvējās pārējie.

Linards lieliem soliem aizgāja pa gandrīz tukšo koridoru uz medpunktu. Tūlīt vajadzēja būt zvanam. Mēs palikām aiz durvīm, gaidījām, kamēr viņš iznāks.

Tik tiešām, nekas bistams nebija noticis: viņš atvēra durvis pēc kādām piecām minūtēm, tikko kā bija nozvanījis, un pasmaidīja.

Nākošajā stundā, kad krievu valodas učene, mūsu apajā

Ritočka, jautāja, kas tad Linardam, viņš, mulsdams un ar roku aizklādams lūpas, negribigi atbildēja:

—    Nekas, nekas, tāds neveikls kritiens. — Un pavisam kautrīgi piebilda: — Tagad vietām ir vēl slidens, Margarita Aleksan- drovna, pat ledus.

Pēc stundām gājām reizē uz mājām — mums bija uz vienu pusi.

Iejautājos, vai stipri sāp.

—    Tā mazdrusciņ, lūpas notirpušas, — viņš mēģināja pasmaidīt. — Un divi zobi sakustējušies.

—   Gan jau.

—   Jā, gan jau.

—    Aldis mīl palaist rokas, — es teicu pēc brīža un pašķielēju, gribēdams pārliecināties, kādu iespaidu atstāj mani vārdi.

—   Jā . .. — Intonācija bija diezgan nenoteikta.

—    Viņu vajadzētu reiz lābi pārmācīt.

Linards neatbildēja.

—    Bet nav neviena, kas … — es gribēju teikt, ka nav neviena, kas to spētu izdarīt, bet tomēr laikus noklusēju: augumā Linards bija pat garāks par Aldi. Nebija tik vēl parādijis savu fizisko spēku.

—    Vai Aldis lasa? — Linards pavaicāja.

—   Tu domā — romānus?

—   Jā, daiļliteratūras grāmatas.

—    Hm . .. Nezinu.

—    Un tu pats?

—    Neatceros. — Es paraustīju plecus un saraucu pieri divās dziļās, bet īsās krunkās: izprašņātājs atradies.

Paklusējām. Bija jālaipo, lai nesamērcētu kājas sniega lāmās, jo visur kusa, saule tur augšā trīsēja sastingusi karstā priekā, un lielceļa malas bija pilnigi mikstas. Sur tur vēl gulēja pa ziemu sabradātais sniegs, ledus gabalos pārvērties.

—    Tev vajag piedalīties mūsu karaspēlēs. Tur var ievingrināt roku, — es teicu, gribēdams dot viņam gatavu recepti.

—   Tā tu domā? — viņš mani pārtrauca.

—    Jā, noteikti! Karaspēlēs attīsta drosmi.

Linards pasmaidīja.

—    Neticu, Vilnīt, — viņš noteica un vēlreiz pasmaidīja. — Neticu.

Bet tas jau bija tāds līdzjūtības smaidiņš. Hm, es pat saniknojos: dod viņam labu padomu, bet šis vēl smīn bārdā.

—    Atnāc uz mūsu karaspēlēm!

—    Par ko gan Aldis mani tā … — domīgi iejautājās Linards, it kā es neko nebūtu teicis.

Nolēmu neatbildēt. Tad nenocietos un iesāku:

—    Tev vajadzētu viņu … — Un sevišķi izteiksmīgi paklak- šķināju ar mēli.

—    Ko? Ak tā! — Linards pārsteigumā iesaucās. — Vai tad tas ir galvenais. Nē, nē!

Un te es viņu tiešām nesapratu. Goda vārds!

—    Mans tētis bieži atkārto, ka . .. —Linards saudzīgi pataustīja lūpas. — Viņš saka, ka cilvēka sirdī daudz tumšu, neizgais- mojamu vietu. Tu saproti, Vilnīt? — Un pēc ilgāka klusuma brīža: — Tā kā nemaz nevar zināt, ko tāds cilvēks nākošā mirklī var izdarīt. Es domāju, kā Aldis var uzbrukt. ..

—    Tu domā, ka mūsu Aldis nokļuvis savas sirds tumšo plankumu varā, — es jautri atsāku. — Viņš ir stiprākais klasē.

Vecais Kārkliņš, protams, ja mēs viņā uzmanīgāk ieklausītos, būtu to visu izskaidrojis pavisam vienkāršiem vārdiem. Bet kas vārdus tagad lai atceras! Driz būs eksāmeni. Mammas teiktie vārdi gan palikuši atmiņā, iekalušies dziļi jo dziļi atmiņā, tos dzirdam katru dienu, un viņa teica: «Kāds riebīgs dauzoņa tas Landeru Aldis.» Tādas ziņas izplatās ātri.

Lai nu kā tur viņi doma un spriedelē, Aldis tomēr mūsu klasē ir stiprākais. Tāpēc man nemaz nevajadzēja izbrīnīties, kad es kādu rītu, ar joni iedrāzies klasē, ieraudzīju, ka Inta piesēdusi Aldim blakus un abi kopā kaut ko rēķina. Gaisā bija jūtama atmosfēras maiņa, jo neviens nevarēja taču tik ātri piemirst, kā Inta Linarda vadībā ņēmās ar angļu valodu. «Pārbēdzēja,» ķircinājās Līvija, mūsu klases šķelme. Es Līvijas vārdiem sākumā nepievērsu uzmanību. Bet tad tie sāka mani kaitināt. «Pārbēdzēja». Kas tās par muļķībām . . . Mēs tomēnes mācījāmies par Ivana Bargā laikmetu, Livonijas karu, par Kurbski; mūsu jauniņais, tas gudrinieks, stāstīja, ka esot tāds romāns, kurā cars sīki jo sīki attēlots, un visi alkatīgi klausījās. Tikai viņš nožēlojot, ka tagad uzreiz nevarot iedot izlasīt to romānu, jo grāmatas palikušas Liepājā. It kā mūsu ciemā bibliotēkas nebūtu; špoks tāds, arī kaut ko muldēja par pārbēdzēju Kurbski, cara Ivana Bargā vistuvāko līdzgaitnieku, labu karavadoni. Man viņš, nu, tas Linards, tik tiešam jau krita uz nerviem ar savām mūžīgajām pārgudrībām. Meitenēm viņš patika, jā! Viņam bija tumšas, nopietnas acis, pareizs ģīmja veidojums, pirmajā pavasara saulē jau iebrunējuši vaigi. Un slaids augums. Bet acīs viņam ilgi negribējās vērties: tās it kā saprata visu, par ko tu, cilvēk, domā, vienmēr tās mazliet labsirdīgi sminēja. Goda vārds! Vai tiešām viņam visas meitenes bizos pakaļ?

Paberzēju degungalu, uz kura atkal saradies vesels lērums raibumu. Katru gadu; pa ziemu ģīmis man kā cilvēkam, bet, līdzko atspīd pavasara saule, viss sākas no jauna.

Vai mēs tad pulciņā ņēmāmies ap Ivana Bargā laikiem vai stundās mācījāmies — nezinu, dienas skrien ātri. Visas vēstures sajukušas kopā. Mācāmies jau gan, bet viss ātri aizmirstas. Lielie galīgi neko neatceras.

Pēdējā nedēļā visa klase it kā pārvietojās Maskavas valstī, dzīvoja tajā tālajā laikmetā, pirms gadiem četrsimt. . . nu, kā tur bija — tūkstoš . . . tūkstoš . . . seši. . . nē, pieci simti. . . sešdesmit, jā, 1560. gads. Precīzi. Vispār uz skaitļiem man ir ķēriens: četri cipari — nieks, tos es varu atcerēties ļoti viegli.

Tik Livija sāka man arvien vairāk nepatikt. Viņa man uzrādīs, ar ko draudzēties, vai! Redz, ko viņa beidzot izgudrojusi! Skaļi, visiem dzirdot, starpbrīdī, koridorā:

—    Tev, Vilnīt, nevajag tik bieži mainīt saimnieku.

—   Saimnieku? Kādu saimnieku? — tā es šai pretī. Pirmajā brīdi tiešām nekā nesapratu.

—    Kā tu nomaini, tā tev āda mainās, — viņa turpina, skaļi smiedamās. — Tāpēc tev tie raibumiņi uz degungala. Ha, ha, ha …

—    Raibumiņi, — citas piebalsoja. — Raibumiņi, raibumiņi!

Un smejas pa visu skolas ēku. Logi sāk līdzi skanēt — īstas

žagatas.

Tā sarkanbižainā Guntra pat tiktāl aizdomājās, ka vienu dienu pienāk man klāt un pavisam nopietni saka: «Kangariņ, iedod alg …» Es, protams, ātrumā neko citu nevarēju izdarit — metos viņai klusu pakal, ar dusmās sažņaugtu dūri draudēdams. Būtu jau labi, ja varētu ari iekaustīt pa reizei, tagad tik bizes jārausta.

Un man milzum esot iepaticies tas Kurbskis, saka Līvija ņirgādamās, es esot pat mazliet lidzīgs, tāda uzvešanās.. . Taisni smiekli nāk, viņa mani mācīs! Mani tik viegli vis nepārliecinās. Savu lomu katrs izvēlas pats. Privet!

Kā tur skolotāja klāstīja: «1564. gada aprīlī, kad Maskavas valstij bija visgrūtāk un daudzo ienaidnieku spēki kjuva it sevišķi draudīgi, Andrejs Kurbskis, visu iepriekš sagatavojis, pārgāja Lietuvas pusē …»

Vajadzētu iesaistīt mūsu karaspēlēs arī to gudrinieku, to bijušo liepājnieku; tad mēs gan viņu vienreiz pamācītu — pa īstam, pēc visiem taktikas likumiem. Viņš pat atriebties negrib! Ko tu neteiksi, kāds čomiņš uzradies. Ak tā, te vēl jāatceras, lai jums kļūtu viss skaidrāks, ka Aldis drīz vien pēc tās saskriešanās vienu nedēlu nogulēja mājās — līdz kauliem saaukstējies; tad nu šis — tas Liepajas Linards'— esot gājis slimo apraudzīt, aizgājis mājās, pats aiznesis grāmatu, to romānu par Ivanu Bargo, droši vien vēl dažas grāmatiņas; es redzēju, kā vakar Aldis atdeva un teica: «Vareni aprakstīts… Paldies, Linard, paldies!» Skolmeistars atradies. Bāžas pa vidu. Pag, pag!

Pievakarē jāaizkāpj pie Alda ciemos. Bijām taču reiz ciņu biedri. Jaaprunājas: nākošsvētdien varētu sarīkot manevrus, točno, kamēr mežā sniegs turas. Vēl jau mums Livonijas karš nav pabeigts. Būs jāizkaro līdz galam, brālīši baltie, neko nevar darīt. Jāizplāno visos sīkumos. Galvenais, jāiegaumē, kā tur bija teikts: «visu iepriekš sagatavojis».

Juris Veitners

GARA, ZAĻA PUĶU DIENA

Kādas vasaras atmiņas

RĪTS

Lija. Zivtiņām, ko biju nolēmis makšķerēt, lietus netraucēja, bet mani māmiņa uz Gaujmalu nelaida. Pēc brokastīm sēdēju verandā starp puķu podiem un garlaikojos. Vecā bērza galotnē tupēja slapjš stārķis. Aiz gara laika es izdomāju pat dzejoliti.

«Liela, gara lietus diena staigā lietus mēteli. Lūdzu papu, lūdzu mammu, lūdzu gudro svēteli, lai tie lietu projām dzen.»

Vispirms ar pirkstu to uzrakstīju uz miklā verandas stikla, tad zem Spānijas rozes lielā kubula ieraudzīju burtnīcu, arī zīmuļ- gals bija, un nu dzejoli varēja parādīt arī citiem.

Māmiņai patika. Brālim, kurš virtuvē pie galda ēda biezpienu, to nerādīju, jo viņam ir tikai trīs gadi. Paps teica, ka dzejnieku esot daudz, bet vīru, kas mākot labas durvis vai kārtīgu rukša māju uztaisīt, pavisam maz. Sataisījos jau apvainoties, taču paps skrūvēja vaļā tantes veco radioaparātu. Tā bija manta! Kad aparātu ieslēdza, iemirgojās apaļa, zaļa actiņa kā mūsu kaķenei Grietai un radio sāka sīk-t. Kā tējkanna. Pēc laiciņa kaut kur ļoti tālu cauri murmuļošanai un šņākšanai atskanēja: «Uzmanību, runā Rīga!»

Es jau zināju, ka tā ir labākās Latvijas radio diktores Laumas Amatnieces balss. Paps kādreiz bija teicis, ka viņam tā šķietot kā sveiciens no mājām. Aparātam bija apaļa skala, kur varēja izlasit dažādu pilsētu nosaukumus.

—    Senu laiku atlieka, — noteica paps.

—    Vai tu maz prātā esi, Pēter! — tante iesaucās. — Tas bija glaunākais sava laika rādiņš visā pagastā. Es tādēļ skaitījos bagāta brūte. Arnolds ari — kā pie manis, tā vienādiņ radio vie' iekšā. Nu tīri ka māžs dažkārt. . .

Par brūtēm kādreiz sauca precamas meitas, to es zināju. Bet tad Elzas tante pieklusa. Viņas virs Arnolds jau vairākus gadus ir kapsētā. Tur melna akmens plāksnīte un flokšu krūmi apkārt. Kad tie pilnos ziedos, sabrauc tāli un tuvi radi, atceras mirušos un runā par viņiem. Kapos spēlē pūtēju orķestris. Vietējās tantes dzied tautasdziesmas. Ari mēs ar māmiņu sapošam savu radinieku vietas, lai gan tie īstenībā ir papa radi. Tante tad cep lielu, lielu torti. Bet bērnu tantei nav. Palikusi tikai Arnolda vijole. Mēs pie tantes braucam vasarās un palīdzam. Arī citreiz, ja laiks. Jābrauc tālu.

—    Grūti jau būs, nav vairs detaļu, — paps runāja ar tanti.

—    Mēģini gan-, Pēter, mēģini. Man tā dikti dārga manta, kad pats nāksi manos gados, sapratīsi. Tagad tie rādiņi tik mazi, lāgus ir saskatīt nevar. Rīgu vie' jau klausos. No rītiem lauku ziņas, tad cūķītis ēd brokastis, pēc tam bērniem interesanti stāsta. Un grāmatu lugas. Vai, cik īsti viss — kā dzīvē. Televizorā ir savādāk.

Es pa to laiku biju izpētījis, ka aparāta nosaukums ir «VEF Super-A 1122» un tam iekšā uz baltas paplātītes satupinātas apaļas metāla kārbiņas un stikla lampiņas ar gaismiņām. Bet tad man sanāca šķavas — un paps aparātu pavilka nost.

—   Vai jūs zināt, kad Latvijā pirmo reizi notika radio pārraide? — paps jautāja.

Es nezināju.

—    1925. gada 1. novembrī. Tad jau arī Elzas tante vēl ar bizēm skraidīja, kā uz fotogrāfijām. Taču pirmie aparāti bija savādāki.

Tas bija interesanti. Es aizmirsu pat makšķerēšanu un slapjo svēteli, neredzēju, kā atlidoja mazie stārķēni.

—   Pie mums jau visos laikos vīri ir bijuši lieli ķeneri, — sacīja paps. Tieši tā — ķeneri. Pat iespurdzos, atcerēdamies, kā pavasari visi — māmiņa, paps, es un brālis — bijām aizbraukuši pie māmiņas darbabiedres viesos uz Jelgavas pusi un tur mums pusdienās kāda vecāka tante piesolīja ķērnes pienu. Ļoti līdzīgi skanēja — ķeneris un ķērnes piens. Patiesībā tās bija paniņas, tikai garšīgākas. Seit atkal visi saka — pannas.

Paps palūkojās no uzaču apakšas, un es tūdaļ kļuvu nopietns. Zināju jau, ka pateiks: «Kam nav interesanti, tas var staigāt. Kājas ir pieliktas. Tantei malkas kaste tukša.» Taču malku nest nepavisam negribējās.

—    Pirmie radioaparāti bija ar austiņām, — paps turpināja, — toreiz austiņas bija radio sastāvdaļa. Aparāts gaužām vienkāršs — pamatne, dažkārt pat dēlītis, stikla caurulīte ar atsperīti, adatiņa un melns kristāliņš. Strāvu deva baterija vai akumulators. Tādu aparātu sauca par detektoruztvērēju. Tolaik, — paps pasmējās, — neviens nežēlojās, ka viņam kaimiņš nakti traucē gulēt. Aparāti ar skaļruņiem,^izliektiem kā gulbju kakli, parādījās vēlāk.

Jā, nu es atcerējos istabaugšā vecā žurnāla redzētu fotogrāfiju: liela halle, tāda kā Āgenskalna tirgus Rīgā, gaisā savilkti vadi, bet apakšā cilvēki — vīrieši un sievietes, pa divi kopā. Visiem galvā austiņas, tās piestiprinātas pie gaisā izvilktiem vadiem. Šķiet, ka cilvēki ir piesieti. Bet zem fotogrfijas rakstīts: «Londonā tagad modes dejas dejo tikai radiomūzikas pavadībā.» Vecajā drukā rakstīts. Interesanti, vai dažs pāris ar citu nesapinās? Un kas piņķēja viņus vaļā?

Pa šo laiku paps bija atskrūvējis kādas piecas skrūvītes. Izskatījās jau ļoti interesanti: visādas stikla lampiņas, metāla cilin- drīši melnā krāsā, ritenis, kam uztīta savīta aukliņa. Kad pagrozīja vienu no metāla stienīšiem, kuriem uzmauktas lielās pogas, ritenis griezās. Pagrozi, un runāja jau citā valodā, igauniski. Metāla paplātīti, kur viss sakārtots, sauca par šasiju. Zem tās slēpās milzum daudz vadiņu un citu sarkanu un zaļu nieciņu. Pretestības un kondensatori — tas viss palīdzēja ķert pa gaisu lidojošu mūziku vai runu. Lampiņās mirgoja mazas liesmiņas. Aparāts klusi sīca. Es atkal nošķaudījos.

—    Nebāz degunu tik tuvu. Rīgu tikpat neredzēsi, — paps noteica un ar skrūvgriezi viegli uzsita vienai kārbiņai. Radio skaļi ieburkšķējās. Tūdaļ atskanēja ar! asa skrapstoņa, skaņš «vau!», un es jutu, ka manai kājai steidzīgi piegrūžas mikls deguns, bet otru sāk pātagot mīksta un silta astīte. Tad vēl viens «vau!», un uz galda malas līdzās papum parādījās melni brūns purniņš ar nokarenām ausīm, domīgi grumbainu pieri un tumšām riekstu krāsas acīm. Tas bija Kārļonkuļa āpšu sugas sunītis Šņauks. Arī pats Kārļonkulis jau nāca stingriem lauku vīra soļiem iekšā istabā.

—    Ko ta tu, Pēter, te šauj? Piļu sezona jau vēl gabalā!

Kārļonkulis ir mežsargs. Ģērbies kā vienmēr pelēkzaļā brezenta jakā ar kapuci un garstulmu zābakos.

Paps atbīdīja radio uz galda vidu.

—    Skatu Elzas tantes pūra mantu. Viņa stāsta, ka Arnolds tikai tālab šo ņēmis!

—    Vai nu tā būs! — Kārļonkulis nosmēja. — Arnolds nemaz nebija tik ļoti uz mantu kritis. Viņš jau puķes arī redzēja. Un plūca lai! Vai ne, Elziņ?

No Kārļonkuļa vēdīja meža un lietus smarža. Galvā viņam cepure ar zaļu augšu un ozola lapām virs naga. Tagad viņš to noņēma, jo istabā ienāca Elzas tante un pikti skatījās uz Sņauku, kurš aizrautīgi ošņājās pa kaktiem, visur atstādams miklas pēdiņas. Tante un Kārļonkulis bija apmēram vienos gados.

—    Liec Arnoldu mierā! Kamēr viņš strādāja, tu pa mežu blandījies un jaunas meitas baidīji. Ne ogās kārtīgi varēja aiziet, ne. Nez ko Lavīze tevī atrada. Es tādu bosiku tuvu nebūtu laidusi! Re, kā tavs suns man visu māju pienesis. Dabūsi grīdu slaucīt, ja ne — pa kūkumu! — viņa pukojās. — Mans jaunais paklājs!

—    Tu jau zaļu ogu plūcēja nebiji, bet daža laba cita gan, — Kārļonkulis noteica.

«Ir gan tie lielie cilvēki dažkārt dīvaini,» nodomāju. «Strīdas par vecām lietām, atceras, ko kurš sacījis pirms divdesmit gadiem. Pat senus zirgu un govju vārdus sarunās piemin.» Taču dažreiz tas ir arī ļoti interesanti.

Man laukos patika. Ciemā, ejot uz veikalu pēc maizes, visi cits citu sveicina, apstājas un parunājas. Par tiem, kas to nedara, teica, ka lepni esot un ilgi te neturēšoties. Skrienot pa pasauli kā dulnās mušas. Rīgā gan visi drāž garām, ne virsū neskatīdamies. Ko es tur pazīstu? Tikai klasesbiedrus un vēl dažus draugus. Bet te es zinu pat pilnīgi svešus puikas! Mani vizina ar traktoru un kombainu. Lauku zēni domā, ka Rīgā esot interesanti dzīvot — varot katru vakaru iet uz kino, ielās tramvaji un trolejbusi, daudz cilvēku. Te — tikai mežs apkārt un naktis tālumā rej suņi. Bet kāds tur prieks no daudziem cilvēkiem, ja tramvajā tev visi kāpj uz kājām? Kur tu Rīgā zivis pamakšķerēsi? Pat sliekas nevar sa- rakt! Nē, uz laukiem nemaz nav slikti. Arī ganos nav garlaicīgi. Var kāpt kokos, taisīt no mizām un meldriem kuģīšus un peldināt tērcītēs. Nu, vajag vēl kādu līdzi, vienam gan diena ļoti gara. Tantei gotiņas vairs nav — neesot spēka ziemai sienu sagādāt, tā viņa visiem stāsta. Lopiņam vajagot labu un smaržīgu zāli, tad arī pieniņš tekot. Truši un rukši gan mūsu kūtiņā. Bet govis ir citām tantēm, un tā es tieku arī pie ganos iešanas. Agrā rītā, kad saule tikko uzlēkusi, zāle pilna ar spožu rasu, kur ej, tur paliek tumšas pēdas kā sliedes. Auksts tikai dažkārt.

—   Atnāc arī pie manis,/Pēter, — pie pašas auss nodārdina Kārļonkulis. — Manam stārķim kaut kas misējies, slinks palicis.

Aizdzinu pārdomas un ieklausījos. Tas bija interesanti. Mežsargu Kārļonkuli apkārtējie dažkārt dēvēja par savādnieku, jo viņš dzīvoja viens meža vidū. Nu, ne tieši mežā, bet izcirtumā. Tur bija arī citas mājas, taču bez cilvēkiem. Uz Kārļonkuļa māju veda skaists, smilšains ceļš. Abās pusēs pauguriņos auga sēnes. Mēs dažreiz tur aizklīdām. Siena laikā pa ceļu brauca lielie pļāvēji, bet vēlāk, uz rudens pusi, arī kombaini. Tante sacīja, ka izcirtumā labi augot mieži. Interesanti, kas viņam par stārķi? Varbūt no mūsējo dzimtas?

—    Es jau varu sajūgt arī Ignatu Donatoviču un atlaist pretī, — viņš teica.

Vēru jau muti, lai teiktu «jā», taču paps ir citās domās:

—    Nē, nevajag. Tik skaists ceļš, aizbrauksim paši.

—    Nu kokojams tu, Kārli, tomēr esi! — atkal ierunājās Elzas tante. — Izķēzit zirgam cilvēka vārdu! Cik gadu nav jau aizgājis!

—    Katram darbam sava piemiņa, — Kārļonkulis cieti nosaka. — Tev, sievišķim, mati gari, bet padoms kā blusas lēciens. — Viņš nez kādēļ runādams pamirkšķināja man ar aci. Zināju, ka Ignats kādreiz mežos bijis liels priekšnieks un Kārļonkulis ar viņu, kā stāstīja Elzas tante, vareni saķēries, līdz pat tiesām. Par kokiem. Vēlāk Kārļonkulis nopircis dūšīgu kumeļu un nosaucis priekšnieka vārdā. Visa apkārtne smējusi, kad viņš to mācījis staigāt tikai īstos ceļus. Tagad zirdziņš jau krietni vecs.

Istabā ienāca māmiņa un aicināja visus pusdienās.

—   Vai paniņas būs? — iesaucos. — Būs, būs, — tante atteica. — Tu un ruksītis, abi divi auglēji, strebjamais jādod.

Par pusdienām ir jāstāsta atsevišķi, jo tantes pusdienas ir gluži kas cits neka Rīgas pusdienas. Protams, pusdienās piedalījās arī Kārļonkulis, jo mūsu mājās tādā reizē paēdina visus. Tantei nepa- ēduši cilvēki nepatik.

—    Neēdušam uz mēles vardes kurkst, — viņa saka.

PUSDIENAS

Pusdienas ir jāēd noteiktā laikā, pusdienas nedrīkst kavēt, jo glabāts ēdiens zaudē garšu un saimniecei nākamreiz vairs nepadodas. Ja, pusdienām tuvojoties, strādājām kādu āra darbu, tas bija jāatliek, jāmazgā rokas un visiem kopā jāsēžas pie galda. Sādu kārtību laukos bija iemācījusies ari māmiņa. Man dažreiz vajadzēja pat atstāt grāmatas lappusi puslasītu.

Vasarā, siltā laikā, mēs parasti ēdām ārā, pagalmā. Netālu no virtuves loga pie ceriņkrūma ir no bieziem, brūngani sarkaniem dēļiem taisīts galds. Vēl vectēva ēvelēti dēļi. Un soli. Katram sava vieta jau zināma.

Lietus mitējies, māmiņa galdu pārklājusi ar musturotu autu. Sakārtoju solus. Nez no kurienes uzradās mūsu kaķene Grieta. Suns Sisenis gan nerādās. Grieta ir ļoti tieva, gara un medīga. Pirmais uz sola uzrāpās brālis. Māmiņa viņam apsēja ap kaklu lakatiņu, kā jau bēbim, un viņš izskatījās smieklīgi nopietns.

—   Tev gan, Elza, kartupeļi dzelteni kā liepu medus, — tā Kārļonkulis. — Manējie hāli kā kolhoza kantora meitenes.

—   Tavējos jau rudenī esot mežacūkas apēdušas. Vai ta' kas maz palika? Ka tu mežā tiec ar cūkām galā? — tante prašņāja.

—   Cūciņai jau arī gribas. — Kārļonkulis pasmaidīja. — Mums ir norunāts: meža galā cūciņa vienreiz drīkst parušināt.

—    Kā jūs viņām pasakāt? Cūkas taču nesaprot! — es neno- cietoš.

—    Saprot gan, jo pēc otrās rušināšanas iet āda pār kārti. To nu viņas labi saprot. Kad mēs ar bisēm sēžam un gaidām pie mana lauka, visas acis var izskatīt — nebūs nevienas!

Kārļonkulis, kā jau meža cilvēks, ir liels mednieks.

—    Vai tad tādas medības tiešām kaut ko palidz? — paps jautāja.

—    Ha, ha! Kā ne! Trešo reizi cūciņas rāmi rušina kaimiņa vagas! — Kārļonkulis nosmej. — Visiem zaudējumi vienādi. Šogad gan apliku laukam visādus tarkšķus un blarkšķus. Redzēs, vai līdzēs.

—    Nu, tad uz ilgiem lakstiem un lieliem kartupeļiem! — sacīja paps un cēla galda vidū nolikto zaļo krūzi. Es jau zināju, ka tur ir garšīgas bērzu sulas. Tās parasti tantei pavasarī saurba kaimiņi mežmalas bērzos. Tur vesela,rinda koku. Katrs pietecināja pa spainītim, tad bērzos dzina tapas, jo visu spēku kokam atņemt nedrīkst. Sulas gatavoja pēc dažādām receptēm. Tante ar rozīnēm un upeņu zariņiem. Tagad nenodzerties. Otrajā — brūnajā krūzē ar uzzīmēto saulīti — ielietas paniņas.

Sulas dzēra no māla kausiņiem. Tante gan parasti tos sauc par piņģerotiem.

—    Jā, tāds malks siena laikā ir ko vērts! — Kārļonkulis priecājās.

—    Ēdiet, lūdzu, arī gaļu. Mazliet treknāka gan gadījusies, — aicina tante.

—    Šogad mums aug strīpainais, eksperimentālais ruksis, — protams, to saka paps. Māmiņa uz viņu tūdaļ dusmīgi paskatās. Es zināju, kādēļ: reiz pēcpusdienā visi bija kur kurais izgājuši, mājās māmiņa ar brālīti. Klausās un nevar saprast, kādēļ rukši kūtī tā trokšņo. Parasti viņi ir mierīgi. Pārnākam mēs ar papu, aizejam uz kūtiņu, rukši, astes gredzenā sagriezuši, skatās mums acis un kviec kā negudri.

—    Varbūt viņiem kaut kur sāp? — paps prasa.

—   Juksīši jaud, — saka brālis.

—     Iedosim viņiem āboliņa lapas, — es saku. Bet māmiņa tai brīdi sataisīja loti muļķīgu seju un aizsteidzās uz virtuvi. Aizmirsusi par rukšu pusdienām! Ari Elzas tante pēc tam smēja par aizmāršām pilsētniekiem.

—    Būs strīpaini, — paps toreiz noteica. Kopš tā laika mums kūtiņā ir eksperimentālie sivēni.

Jā, bet ko tad mēs pusdienās ēdām? Dzeltenus kartupeļus, biezpienu, ceptu rukšu gaļu ar nedaudz sarainu un skraukšķošu ādiņu, paniņas, dārzā plūktus salātus ar redīsiem, dillēm un lokiem un vēl biezu un garšīgu mērci. Pēc tam ir saldais ēdiens — saputota biezputra ar ķiršu ķīseli. Tas nu ir ko vērts! Ēzdams pat nodomāju, ka ķiršu lasīšana nav nemaz tik grūts darbs. Pieslien kāpnītes, paņem kurvīti, uzkarini zarā, pats sēdi un tik plūc, jo ķirši degungalā. Divus mutē, vienu kurvītī. Bet tāpat pilns pielasās. Vienīgi slikti, ka parasti tad kaut kas notiek — vai nu kaimiņu Māris iet peldēties, vai neredzēts kombains brauc, vai citas svarīgas lietas. Taču tev jāsēž kā sīlim kokā. Daža tante, iedama garām pa ceļu, tā ari saka: — Tiš, projām, lielais sīli!

—    Nez ko pusdienās ēd mūsu brālis, — māmiņa pēkšņi ieteicas. „

—    Viņam valsts pusdienas, — paps svarīgi atbild, — ne par daudz un ne par maz, tā, lai nezaudē formu.

—    Nu jā, bet tomēr. . . — māmiņa ir norūpējusies.

Jūs jau nezināt — man ir arī vecākais brālis Indriķis. Pašlaik aizbraucis uz vasaras nometni otrā Latvijas malā. Viņš mūzikas skolā mācās. Spēlē flautu. Būšot mūziķis. Dažreiz ļoti iedomīgs, jo ir tieši četrus gadus un vienu dienu par mani vecāks. Bet es viņu gandrīz varu pievārēt. Mūziķi jau ir pavārgi. Toties es esmu sportisks zēns. Klasē tikai četri par mani ir spēcīgāki.

Uzspīdēja saule. Ceriņkrūmā ielaidās mazs, pelēks putniņš un sāka skaļi čirkstēt. Kaķene Grieta, kas visu laiku sēdēja uz mājas pudamenta — kā šeit dēvē no plienakmens radzēm mūrēto malu visapkārt pelēkajiem baļķiem — un snauda, uzreiz bija kājās. Putniņš paskatījās uz visiem ar spožu, melnu actiņu, atkal iečirkstējās un aizspurdza.

Lauku pusdienās man vislabāk patīk beigas: lielajā, brūnajā bļodā ar gaišbrūno maliņu guļ nedaudz kartupeļu, mazajā bļodiņā salāti, ko tante vienmēr liek izēst, lai atkal nelītu, ķīseļa krūze tukša, bet neviens neskrien pa galvu pa kaklu no galda projām, visi sēž un mierīgi runā. Blakus, dobē, zied balti flokši, bet tālāk, pie jāņogu krūmiem, jau uzplaukušas dažas gladiolas. Bērza galotnē atkal uzmeties lielais stārķis. Paps atšķīris mazu grāmatiņu un skaļi visiem lasa priekšā. Protams, par radio, par to, kā radio viļņi skrien apkārt zemei. Māmiņa saka, ka viņš esot tērēts šai lietā. Es gan tā nedomāju. Pa radio taču var dzirdēt visu pasauli. Jāmāk vienīgi valodas. Mēs skolā mācāmies tikai vācu un krievu valodu. Bet mūzikai pat valodas nevajag. Tikai jāklausās.

—   Jau senos laikos cilvēki par radio domājuši! — Paps šķirsta grāmatiņu ar nozaudētiem vākiem un priecājas.

Mēs nesen pārlūkojām tantes veco skapi un atradām dažas grāmatas. Mani visvairāk interesēja kalendāri ar ziņām par tirgiem Vidzemē un igauņos, ar vietu nosaukumiem, dažādu mašīnu zīmējumiem un neparastiem vārdiem. Tagad tādus vairs bērniem neliek, vismaz mūsu klasē nevienam nav: Spuļģis, Gaigala, Vastlā- vis . .. Vienā grāmatā rakstīts par zāļu tējām, un tante saka, ka visas lapas esot nogaršotas.

—    Kur tad tu tik čakla zālīšu lasītāja palikusi? — Kārļonkulis brīnās, bet Elzas tante atkal neliekas dzirdam. Kārļonkulim patīk viņu kaitināt, to es redzu skaidri.

—   Varbūt sāksi vēl arī pesteļot kā senos laikos Pociemā Millija. Tā iet, ja mājās nav saimnieka!

—    Manam mūžam ar pašas prātu būs gana. — Un tante stingri savelk lūpas un uzacis.

—    Kas tas ir? — paps metas vidū. — Sāda mikla: pats mēms, citiem ziņu dod?

—    Laikam jau radio, — uz labu laimi izšauju.

Paps saka — nekā.

—    Un kas runā ar dzelzs mēlēm?

Te vajadzēja padomāt. Varbūt zvans?

—    Un «liels, garš suns, kad uz astes uzsit, tad galva rej»?

—    Pēterīt, vai tad nu nevar kaut ko citu? Tavas mīklas neviens nezin, — iejaucas māmiņa.

—    Nemaz nav grūtas: pirmām divām atbilde ir telefons, tre- šai — telegrāfs.

—    Jūs visi esat lieli gudrinieki, — saka Kārļonkulis, — uzminiet nu manu miklu: «Četri stabi, uz tiem stabiem maiss, vienā maisa galā pindzele, otrā — kanna.»

Minam gan šā, gan tā, bet nekā. Neder ne gulta, ne krāsotāja steķis, ne lecekts. Kam tā kanna?

—    Zirdziņš, mīļie, mūsu pašu zirdziņš, — Kārļonkulis apmierināts skaidro. Es gan ari tagad īsti nesaprotu, kur tad zirgam kanna? Jocīga mikla.

—    Ja negribat jauno laiku mīklas, lai iet pavisam sena, — saka paps. — Kas tas ir: «Skaista puķe ezerā, dienu zied balta, rītā un vakarā sarkana.»

Es zināju: saule. Vienmēr vakaros tā riet cauri noras augstajiem bērziem un sīkajām apsītēm gauži nosārtusi. Un dienu zilā debess ir ka milzu ezers mums pāri. Paminam vēl dažas mīklas un tad visi pieklustam. Pirmā sarosās Elzas tante: noglauda visgarām Grietu un tad ceļas no galda.

—    Tas jau, Pēter, labi, — viņa nosaka, — mīklas ir interesantas, bet tagad teiksim paldies saimniecei par garšīgajām pusdienām. — Elzas tante palūkojas uz māmiņu un tā viegli piesarkst. — Tev ir čakla sieva, Pēter, ņem to vērā. Viņai nebūtu trīsreiz jāsaka par labojamo šķūnīša jumtiņu .. .

—    Nu kā brūklenīte, priežu sila vāverīte, — iemetas vidū atkal Kārļonkulis, un māmiņa piesarkst vēl vairāk, bet paps izliekas nedzirdam tanti. Brālis pienāk un prasa: — Kul il būklenīte?

Jā, māmiņa nemaz nav neglīta, tikai dažkārt dusmojas par visādiem sīkumiem.

Visi pieceļas. Kārļonkulis atvadās un aiztarkšķina ar mopēdu, bet es dodos uz verandu.

Sīkdama gar stiklu beržas lapsene. Košais, dzelteni svītrotais ķermenītis dreb. Paps lapsenes sauc par dzīves kārumniecēm. Man viena nesen iedzēla, taču nekas nenotika — roka tikai sapampa. Lai dzīvo. Lapsenei taču ari ir mājas, pārējās to gaida. Izdzenu lapseni pa šķirbiņu ārā. Tālāk, kaimiņu pagalmvidū, dobē liels, ziedošs oranžu ķeizarkroņu krūms. Mūsu pusē pie sētas piespiedusies ābele. Baltā dzidrā, bet āboltēni vēl skābi, biju dažus jau iemēģinājis.

Apsēdos uz ķeblīša, padomaju un uzrakstīju vel vienu dzejolīti:

«Baltais dzidrais āboli tis, piedzimis no balta zieda, ābeļzarā šūpojās. • Baltais saldais ābollti, ja tu zālē iesēstos, es ar tevi draudzētos!»

PĒCPUSDIENA

Laukos mums ir divi velosipēdi. Patiesībā trīs, taču trešais vecs, tam spieķu trūkst un zvaniņš sarūsējis. Man visvieglāk braukt ar sieviešu velosipēdu, jo zemāka stūre.

Braucam uz Mežciemu! Paps pārbauda, cik riepās gaisa, un uzsien uz bagāžnieka somu. Gatavi.

Vispirms garām malkas ielām un šķūnītim, tad pārdesmit metru pa kļavām apstādīto lielceļu, tad stūris, pagrieziens, un garām Emmas tantes mājai. Jāskatās, lai neuzbrauktu melnajam Riksim, kurš izlaidies ceļmalas mauriņā. Vēl cauri lielajai peļķei, un ceļš pakāpjas mežā.

Tas nu ir mežs! Priedes kā ezermalas niedres, galotnes viegli šūpojas un šalc, apakšā balta un zaļa sūna, vietām vīd spoži dzeltena vai spoži sidrabaina smilts. Kā violetas un sarkanas zvaigznītes zied virši. Ceļš ir salijis un stingrs, braukt viegli, degunu kņudina sveķu smarža. Riepas šņākdamas berž skujas. Priedēm apauguši uzkalniņi mijas ar lejiņām. Melleņu un zileņu mētras. Sūnās droši guļ arī kāds spilgti sārts vai dzeltens podiņš un spuraina gailene. Varbūt pat tumšsārtā un viltīgā lāču beka ir palīdusi zem viršu čemura?

—    Palūkosim sēnes? — paps jautā, pagaidījis mani piebraucam. Bet es zinu, ka viņš joko, jo man sēņot diez ko nepatīk. Nezinu, kādēļ. Tiesa, sēņot ir interesantāk nekā lasīt mellenes.

—    Nē, esam apsolījuši Kārļonkulim, nav ko kavēties. — Un sāku braukt vēl sparīgāk. Ausīs bungo meža klusums.

Pēc labas pusstundas, kad šķērsoti vairāki izcirtumi, pāris reižu atvilkta elpa un izbraukts kupls egļu vēris, ceļš uzskrien pakalnā, šķiras koki — un mēs ieripinām tieši Kārļonkuļa pagalmā. Zem varen kuplas liepas slejas no vienādiem apaļiem baļķiem celts nams. Koku gali likti krusteniski. Namam ir vaļēja verandiņa. Ari te zied flokši un ķeizarkroņi. Riedams pretī atkal drāž Šņauks. Aiz mājas ābeļdārzs, bet tālāk mežs uz abām pusēm atkāpjas un sākas labības lauki. Tādēļ jau vietu sauc par Mežciemu.

—   Sveiki jūsmājās! — vērdams slīpā rakstā laistiem dēlīšiem taisītas durvis, sauc paps. Durvīm ir smaga metāla aizkritne ar nospiežamu mēlīti. Puķi atgādina. Bet namiņa grīda salikta no tēstiem pusapaļiem kokiem. Pie sienas zvēru ragi. Uz tiem karājas zirga aizjūga lietas un pat zvaniņi. Sādu māju vēl neesmu redzējis.

Otras durvis tumši brūnas, ar «galdiem», kā saka tante. Durvj- vidū plāksnīte «Meža sargs».

Kārļonkulis sēž virtuvē pie plīts un ar mazām, apaļām paga- lītēm baro uguni. Aiz plītsgala kāpnītes ved uz bēniņiem. Priekšā nelielas stiklotas "durtiņas. Tur gan jābūt interesantām lietām!

Pie sienas ieraugu vecu pulksteni ar rozītēm izgleznotu ciparnīcu, čiekuru bumbām un cakājošu pendeli. Smaržo pēc vārītiem kartupeļiem.

—   Ātri esat atbraukuši, man sivēntiesa tik tusnī, — Kārļonkulis saka. — Nekas. Stārķis dārzmalē, tu, Pēter, zini. Lavīze aizbrauca kolhozam sienu kasīt. Cik spēka, tik līdzam. Šogad labi zāle paauguši. Pienu visi grib.

—   Onkul, kas jums par dārza malas stārķi? — nenociešos. — Vai dārza malā ligzda? Mūsējam ir bērza galā.

Paps un Kārļonkulis nosmejas.

—    Tūdaļ redzēsi.

Ejam apkārt liepai, garām akai un cauri dārzam. Arī Kārļ- onkulim būs āboli. Latiņu žogā ir vārtiņi, tālāk lauka malā kupla un vientuļa egle, bet vidū sabrucis šķūnis un pamesta māja. Priekšā uzkalniņā ir stabs ar spārniem. Vēl malkas štenceles un zāģis.

—    Re, kur mans stārķis!

Spārni vējā palēnām griežas.

—    Vēja rotors, — paskaidro paps. — Kārļonkulis liek vēju pie darba, lai velti neskraida, kokus šūpodams. Vējš viņam ražo elektrību un zāģē malku . ..

—    Un pumpē ūdeni kūtiņai. Kādēļ gan tērēt valsts mantu? Tā paliek televizoram un istabai.

Es gribu atkal zināt.

—    Vēja rotori ir sens izgudrojums, — paps skaidro. — Dzirnavas jau arī bija vēja rotori. Vējš Kārļonkulim darbina elektromotoru, bet tas atkal citas iekārtas.

—    Redzi nu, kāds man čakls stārķis! — Kārļonkulis lepojas.

Turpat arī neliela būdiņa, kurā atrodas elektrības ražotājs. Papum tur šis tas jāapskata un jāpieremontē. Mani Kārļonkulis vedina atpakaļ:

- Nogaršosim nu Mežciema bērzu sulas!

K īpjam pa šaurām, stāvām kāpnītēm uz leju. Vēss un patumšs. Zem pagraba velves tikai maza spuldzīte. Laikam jau «stārķa» gaisma, nodomāju. Plienakmens grīda cauri kedām saldē kājas.

Pie Kārļonkuļa sulas salietas četrkantīgā kublā. Apakšā krāniņš, bet virsū — zaļa velēna! Jā!

—    Nebrīnies, — viņš saka, — tas ir labs paņēmiens. Kad sulas salietas, jāuzber pelavas un pāris riekšu graudu. Druva sadīgst.

Man pietecina koka krūzi. Krāniņš no spoža metāla. Sulas ir saldenas, ar dīvainu piegaršu.

Vēlāk nokāpj lejā arī paps. Pagraba stūrī uz steķīša nolikta nostīpota un tukla mučele.

—    Tev kā meistaram, — saka Kārļonkulis, un pa krāniņu lielākā krūzē tecina kaut ko šūmējošu.

Istabā papu gaida neparastāks darbs. Uz galda četrstūraina kaste ar durtiņām sānos.

—    Gramofons! Esmu tos redzējis muzejā, ar lielām taurēm. Sis laikam jaunāku laiku. Taure noslēpta.

—    Izmuka viendien mazā skrūvīte, — Kārļonkulis žēlojas, — bet man pirksti vairs nav veikli, nekādi nevaru atpakaļ iemānīt. Tev, Pēter, vieglākas rokas. Nestiepšu tak uz pakalpojumu darbnīcu! Man šitā vecā mašīnīte tomēr patīk!

Kārļonkuļa istaba atšķiras no Elzas tantes istabas. Te ir cita smarža. Pie sienas svītraina tautiska sega, divstobru bise un zeltains medību rags siksnā. Pie otras sienas paliela fotogrāfija: jauns Kārjonkulis kupliem matiem, laikam mežsarga formā un jauna tante baltā kleitā, plīvurā un ar ziedu klēpi. Stūri plaukti, dzeltens televizors, radio un dažādas grāmatas. Pie radio plāksnīte ar gravējumu: «Mežsargam b. K. Ozoliņam par 1. vietu rajonā kurināmā sagādē». Līdzās rāmītī jaunas meitenes un puiša fotogrāfija ar uzrakstu: «Tētim un māmiņai no mums abiem».

—   Tie abi nu ir pilsētnieki, — Kārjonkulis saka. — Vajadzēja jau pierunāt… Tepat cik māju nestāv tukšas … Bet tāds jau meitu liktenis, iet, kur sirds sauc.

Kārļonkulis ir atvēris skapīti un izņēmis dažas plates. Vienu uzliekam.

«Rozes sen jau novītušas, Nav no rudens saudzētas …»

Esmu dzirdējis, kā šo dziesmu dzied viesībās vecāki vīri un sievas. To dziedāja arī Millijas tantes dzimšanas dienā, kur bijām visi ieaicināti.

Uz beigām dziesma kļūst lenaka un ir jāuzgriež atspere.

Virtuves pulkstenis smalkā balstiņā nočivina septiņas reizes. Uguns plīti piegurusi, viss salabots, nospēlētas arī vairākas plates, es pat esmu apēdis maizi ar grībām.

—    Aizvedišu jūs mājup ar zirgu! Ar tik smalkiem meistariem jau jāuztur labas attiecības, — Kārļonkulis aicina. — Nāc nu, puiškān, iesim pakaļ auzu motoram!

Zirgs ganās otrpus mājas. Pļavas atālā. Mūs ieraudzījis, sa- spicē ausis, bet, pazinis Kārļonkuli, iebubinās. Kārļonkulis pa- pliķē zirdziņam pa skaustu, ņem aiz apaušiem, un ejam atpakaļ. Zirga mugura ir apaļa, spīdīga un spēka pilna.

Rati pastumti nojumē pie šķūņa. Zirgu atmuguriski atkāpina ilksīs, uzmauc kaklā sakas, savelk, uzliek sedulku, saver slejas, sacilpo loku kopā ar ilksīm un piesien grožus. Kārļonkulim viss padodas ātri un viegli. Mēs ar papu stāvam un skatāmies.

—    Es to nedabūtu gatavu, — saka paps.

Mums jau zirga nav, mums ir pilsētas māja . . . Pat kaķa nav .. .

Ratos ir siena klēpītis un mīksts maisiņš sēdēšanai. Velosipēdus uzceļam aizmugurē. Es uzmetos uz drēģa — no dēliem sasista rāmja, kas pārlikts pāri ratiem. Kārļonkulis savelk grožus. — Nū! Uz priekšu! — Izrikšojam uz ceļa.

—    Lūk, kur tūce kāpj, — viņš pabaksta ar pātagas galu uz igauņu pusi. — Igaunīši lietu apnikušies — sūta mums. Uz siena dzišanu!

—    Paši jau ar šovasar bēdājas .. .

Igauņi ir mūsu tuvākie kaimiņi. Ja kādreiz, ogas lasot, aizklīst tālāk purvā, var dzirdēt sievas igauniski dziedam, bet, ja tajā pusē izbrien malā, tur ir tādas pašas mājas kā mums, tikai spilgti krāsotas. Ļaudis vēl tagad cenšas igauņu daļā neiet. Ir taču pašiem savs mežs un purvs. Tautastērpi igauņu meitenēm līdzīgi mūsējiem. Ciema kultūras namā bija atbraukuši viesos dziedātāji un dejotāji, tad noskatīju. Gāja Joti jautri. Man igauņu dziesmas patīk — ātras, gribas lēkt līdzi. Vakaros mēs dažkārt skatāmies Tallinas televīzijas pārraides. Zēl, ka nevar saprast. Ciema puikas gan saprot. Viņi arī veikalā var ar igauņiem parunāt. Kad igauņi prasa latviski, tad gan dažkārt viņiem Joti jocīgi skan. Interesanti, ko viņi domā, kad mēs cenšamies runāt igauniski? Es domāju, ka tomēr labi, ja svešs cilvēks tavā valodā runā. Tad šķiet, ka viņš ir paziņa.

Uzdveš vēsums. Paceļu acis. Lielā egļu gārša.

—   Tu jau būsi aizmirsis, — dzirdu papu sakām onkulim, — bet man uz mūžu palikusi atmiņā kulšanas talka norā pie lielā šķūņa. Biju apmēram šī zepera vecumā, — un pabužina manu pakausi.

—   Tajos skarbajos gados, kā tagad saka, — piebilst Kārļonkulis. — Kā tad, tolaik vēl kūlām viss pagasts norā zem bērziem. Vecais Vilis kučierēja dampi. — Kārļonkulis iegrozās ērtāk uz maišela.

—   Lokomobile atlīgoja kā pieēdusies zoss, platiem riteņiem kā plaukstām ceļa smiltī spiezdama gludu pēdu. Nostādīja, sasita mietus ap riteņiem .. .

—    No svaiga apses koka …

—   Jā? Bet kurināja ar lielām plēstām šķilām .. .

—    Tā bija speciāla kulšanas malka, jau laikus sataisīta.

—   Un tad gabaliņu nostāk nostādija kuļmašīnu. Dzeltenā krāsā.

—    Bet vešana! …

Man šķita, ka Kārļonkulis tūdaļ izlēks no ratiem. Viņš smaidīja un skatījās uz papu ar lielām un labsirdīgām acīm. Par ko viņš tā priecājās?

—    Seši zirgi jājūdz dīselei abās pusēs! Un tā, lai nekožas! Tev jau, puikam, prieki. Bet zirgs tad bija zelta cenā … Nū! — Kārļonkulis savilka grožus, un Ignats Donatovičs lielā neizpratnē pašķielēja atpakaļ uz mums un tad sāka slinki rikšot.. .

—    Puikām galvenais bija dampis … — paps sacīja.

Protams, ka dampis! Es papu ļoti labi sapratu. Jūs esat redzējuši dampi? Tas ir resns un sastīpots ar spožām lencēm. Priekšgalā skurstenis ar jumtiņu, lai dzirksteles neskrien, kur nevajag. Bet spararatam spieķi kā zirnekļa kājas.

—    Mūs, puikas, — paps stāstīja tālāk, — tai laikā visvairāk interesēja tvaika ventilis — divas spožas bumbiņas. Dampim uzņemot skrējienu, tās sāka griezties, bet pēc tam izskatījās, ka virs dampja gaisā ir mazs, zils aplītis.

—    Bet vai svilpa? Kad svilpa? — To nu man vajadzēja zināt. Re, kādā labā laikā paps dzīvojis! Es dampi tikai Brīvdabas muzejā esmu redzējis. Mēs jau maizīti pērkam veikalā, miltus veikalā, graudus .. . Par graudiem nezināju .. . Rīgā graudi nav vajadzīgi, toties tantei tie stāv lielajā lādē maisā istabasaugšā. — Papu, bet kas notika tālāk?

—    Mašīnmeistars mēļoja ar sieviešiem . . . Visu ko vajadzēja . . . Iekurus, malku, vakariņas, palīgus. Darbu vairāk nekā saprašanas!

—    Dzensiksnu, kā nākas, vajadzēja uzlikt. Lai nekrīt nost.

—   Divreiz no rīta varēja krist, trešoreiz vairs ne, tad sievieši palika dusmīgi, — Kārļonkulis smēja.

—    Kādēļ tā? — es nesapratu.

—   Tādēļ, ka kulšana ir nopietns darbs, savs laiks jokiem, bet jāzina mērs . ..

—   Vīri bija pelēkos un biezos pusmēteļos un kamzoļos, vairumam naga cepures. Spriež, rēķina, kur vest padošanai labību, kādā rindā. Kūlīši jau kaudzēs, citi vedis klāt.

—    Iekšā laidējs vajadzīgs. Divi. Parasti kāpa sprigans meitietis un puisis. Meita grieza saites, viņš laida iekšā trumuli.

—    Un sievas apakšā rēķināja, kad kāzu tortes jācep … — Kārļonkulis piebilda.

—    Bet kuļmašīnas galā dakšas kratīja ārā siltus un smaržigus salmus. Tos citi grūda kaudzē.

—    Graudi, Pēter, vai tad tu graudus nemaz neatceries? Ikviens pienāca pie vērtuvēm, pastāvēja brīdi, skatīdamies, kā graudiņi sijājas mašīna. Viss darbs tur. Tad pašāva roku, tik labi kļuva, bungoja kā lietus lāses pa plaukstu . . . Būtu tik vairāk bijis … Bet mums jau jaunsaimnieku zemītes. Kara nopostītas. Neziņas laikā . . .

Kārļonkulis pieklusa.

—    Bērniem jau pie pelavām galvenais darbs bija, — paps klusām piebilda. — Vajadzēja no kuļmašīnas apakšas dzīt projām. Uz lielo kaudzi. Ar grābekli. Bet svarus gan es atceros: milzīgas, apaļas čuguna bumbas, svaru dēlītis iekārts ķēdēs. Maisus nosvēra, pēc tam meta ratos. Atceros, kā vilka uz zoba tos, kuri nevarēja maisu pacelt! Slaucīja pieres rūtainos lakatos. Salmus lika vairākās kaudzēs.

—    Norā kūla tikai labā, sausā rudenī. Liels risks tas bija, var uznākt lieti.

—    Viru arī dažā labā mājā nemaz. Sieviņas raudādamas kūlīšus veda, sējējus pieminēdamas.

—    Dies to vairs atmin, nu jau tik ūdeņu aiztecējis …

—    Toreiz kulšanā iemaldijās kāds igaunis ar ermoņikām. Pēc talkas jau visiem gribas dejot. Izkurina pirti, izperas. Es atceros, kā lielajā šķūnī dejoja. Sataisīja arī ugunskuru ārā, saklāja cienastu, Arnolds bija ar vijoli. Es jau dejošanai īsti nederēju. Igaunis dziedāja igauniski, Arnolds — latviski tās pašas dziesmas, un gāja kopā.

—    Papu, bet kā tad viņi zināja vienādas dziesmas?

—    Mūs laiki un liktenis kā apīņu stīgas kopā ar igauņiem savijis, — onkulis piebilda. — Vienmēr meitas pāri purvam precētas. Arī viņu zēni palaikam mūsu zemi aruši. Tā jau vienāda — gribi ko dabūt, tad strādā. Igauņi ir čakli. Gauja mūs šķir, un

Gauja mūs vieno. Nu-ū! — Viņš savicināja grožugalu, un zirgs atkal pielika riksi. — Pateci nu, pateci.. .

—    Nākamajā rītā, atceros, — paps turpināja, — igauņu muzikantam jūdza llnijdrošku, lai vestu mājās. Elzas tantes Arnolds ar visu vijoli un vēl pāris viru aizbrauca'lldzi pavadīt, bet pārradās tikai pēc dažām dienām, jo ari igauņos bijusi kulšana.

—    Nu, nu, — krekšķēja Kārļonkulis, — toreiz Elza spēra zemes gaisā. Viņa jau Arnoldu gribēja tik pie mājas turēt, bet kur nu vēju novaldīsi! Jā, tagad es sāku to kulšanu atcerēties . .. Vai tu Auziņa iemīļoto dziesmu ari vēl atceries?

Viņš atkal iegrozījās ērtāk un sāka dziedāt:

—   Bij' Petermātei varens ruksis ar mazām, glītām austiņām, bij' Pētermātei varens ruksis

ar mazām* ģlitām austiņām.

Nākamajā pantā piebalsoja ari paps:

—   Te kādu ritu Pētermāte nes savam ruksim ēdienu, te kādu ritu Pētermāte nes savam ruksim ēdienu.

VAKARS

Mūsu pagalms tukšs. Pāris reižu modes dēļ ierējās vecais suns Sisenis, kurš beidzot iznācis ārā, taču zirgs pikti nosprauslojās, un suns apklusa. Kārļonkulis nemaz ārā nekāpa, apmeta mauriņā loku un aizbrauca. Bērzā atkal sēdēja stārķis.

— Sveiks, stārķi! — es viņam klusi uzsaucu. — Kur tu šodien biji?

Stārķis paskatījās uz mani, bet neko neteica.

Aiz pelēkā akas groda leknoja kartupeļlaksti. Noķēru sēņu spainīti poķi, nožņaudziju, pamērcēju sāls burciņā un apēdu. Poķi ir garšīgāki par alksnenēm. Uz lieveņa iznāca māmiņa.

—    Tad nu beidzot esat atpakaļ, lielās ciema slotas! Mēs ar tanti nospriedām, ka jūs vilki nobadījuši.

—    Mēs atpakaļ braucām ar zirgu! — svarīgi paziņoju.

—    Bet tu nešņakarējies ap sēnēm! Kad mežā jāiet, nav neviena! — māmiņa mani neklausījās. — Neaizmirsti, ka šovakar jāiet pēc piena! Drīz sāks slaukt.

Paskatījos uz papu un sapratu, ka nekādas atrunas nelīdzēs. Viņš jau darbojās ap zāļu ratiņiem. Dažkārt ejam visi kopā. Tālu jau nav — pa lielceļu gar mežmalu, tad gar labības lauku, lejup graviņā, un Veltas tantes māja klāt. Gaujas krasta kraujā. Lejāk tikai kartupeļu lauks un pļavas gabals, tad ūdens. Tuvu.

—    Tu paprasi Veltai, kad palīgus pie siena vajadzēs! Nostrē- bies piena kā telēns, atstrādāt tak vajag! — Pagalmā bija iznākusi arī Elzas tante.

Ņēmu kanniņu un gāju. Protams, tūdaļ pie kājas sitās arī Sisenis. Viņam ir paradums šādās reizēs man nolaizīt stilbu. Tā viņš cenšas izrādīties ļoti labs. Viltnieks, visu dienu atkal kaut kur šņācis.

Ceļam vienā'pusē mazas priedites un krūmi. Otrā — kāpostu lauks. Sparīgi sirsināja sienāži. Tālāk saslietas zaļas un rozā Livānu mājiņas. Tām apkārt tukšs, tikai daži ģeorģīņu krūmi, šur tur skraidelē mazi bērni. Mājiņās dzīvo jaunie kolhoznieki. Es gan nevienu nepazīstu, arī bērni pārāk sīki. Mani draugi ir no ciema vecajām mājām, lielāki.

Tālumā aiz mežiem var redzēt sauli rietam.

Iegriežos sānceļā. Kā tad — lielā peļķe pielijuši, un Sisenis tajā tūdaļ iekšā. Viņam visi ūdeņi patīk, jo biezs kažoks.

—    Se, projām! — Purināties viņš, protams, nāk man blakus. Tieku pamatīgi nošķiests.

Veltas tantei īsta pagalma nemaz nav. Māja, aiz tās ogu krūmi un dažas ābelītes, korinšu krūms — tā ogas gan ir saldas! Otrā pusē kūts un šķūnītis. Visapkārt dzeltens labības lauks. Šķiet, ka tu dzīvo vārpu vidū. Debesis te lielas, plašas un tālas. Putniem brīva lidošana. Pamalē virs mežiem no kumurainu mākoņu gubām laužas ārā asas saules svītras.

Meži tālumā rindojas cits virs cita vairākās kārtās. Pēdējie pavisam zilgi. Tur ir Igaunija … Pa ceļu tālu nav līdz stabam ar uzrakstu. Un tūdaļ igauņu upe, kas ietek Gaujā. Un mežsarga mājas, aiz tām mazs igauņu ciemats. Tur veikalā var nopirkt košļājamo gumiju un ari jaukas krāsainas grāmatas.

«Igaunīši bāleliņi mūsu sauli apēduši!» — tā dažkārt skaita vietējie zēni. Jocīgi, vai ne? Skatoties šķiet,"ka aiz mežiem noteikti ir kaut kas interesants. No pagalma var redzēt ari Gaujas otru krastu, dažas mājas un meža ielocē Pārgaujas ezeru, kā sidraba rubli iekritušu starp kokiem. Tur ir lielas zivis. Izskatās, ka tuvu, bet patiesībā krietns gabals, jo jābrauc apkārt pa tiltu.

Mūs riedams sagaida Rūķis. Neviena nav, durvju rokturi iekārta puķe. Gotiņa piesieta dārzmalā. Tātad tante vēl fermā. Viņa durvis nekad neslēdz. Pašu cilvēkiem esot gods jāprot. Bet pasaules staiguļiem un garnadžiem koks griežams. Mums Rīgā gan divas atslēgas.

Nolieku kanniņu uz sola un eju uz fermu pa taciņu gar labības malu. Ferma saucas «Lūrgravaš». Patiešām, šķiet, ka garā māja ar sarkana šīfera jumtu būtu noslēpusies aiz pakalna un skatītos uz visu ar lodziņu acīm.

—    Ak tad tu klāt gan! — Ienirdams siltajā fermas pustumsā, dzirdu jautru balsi. — Kur tad biji pazudis? Mamma ir fermas otrā galā. Taisies tik rit uz siena talku!

Acis aprod ar krēslu, un es redzu meiteni ar kannu un govis abpus ejai. Tā ir Veltas tantes jaunākā meita Rudīte. Viņa mācās tepat skolā un palīdz mammai fermā.

Veltas tantei ir ari otra meita Liga un dēls Jānis. Tie jau lieli, apprecējušies, dzivo Pārgaujā. Veltas tantes virs ir mehanizators. Viņam ir traktors ar tvertni, un viņš baro cūkas. Salej pilnu tvertni ar ēdienu, iebrauc fermā un laiž putru silēs. Rukši kviec un šmakstina. Esmu redzējis. Kūts gaiss gan kož degunā. Pie gotiņām labāk.

—    Nāc paņem aparātu! — Rudīte sauc. — Tūdaļ Jau būsim galā.

Slaucamais aparāts atgādina kannu ar četrām caurulēm. To galos .spožas metāla vāzltes. Tās uzmauc gotiņas tesmenim. Kanna ir silta un diezgan smaga.

- — Vai tad tev rugušpiens rokās? — Rudīte mani ķircina. — Kas tu par puiku! Rīgas loks! Rit pjavā varēsi spēku audzēt!

«Ak tu muša tāda!» pie sevis sirdos. «Liela māka — slaukt govis! Kas tad te jāzin: uzmauc aparātu, palaid, un viss. Piens pats tek.» Skali gan neko nesaku, jo Rudīte ir ass skuķis, viegli var mani samīcīt. Viņa prot jāt arī ar zirgu. Kolhozā ir sporta sekcija. Visi laižas aulekšos kā indiāņu filmās. Man arī tā patiktu, bet esmu jājis tikai rikšos, jo zirgi mani īsti negrib klausīt. Jā, kur tad ir labāk — Rīgā vai te?

Stiepju aparātu uz mazgājamo telpu, kāda govs mēģina man nolaizīt roku. Mēle ir asa un valga. Lielās acis brūnas un uzticīgas. Kūts pilna šņākoņas. Man izdodas iekāpt arī slidenā kukā. Nu jā, kūts paliek kūts.

—    Jaunajā kompleksā ir tīrāks un strādāt vieglāk. — Rudīte ir ienākusi mazgājamā telpā. — Bet piena mazāk. Te katra gotiņa zināma, var apmīļot un aprunāties.

Tā jau ar meitenēm ir, viņas bez apmījošanas nevar iztikt. Ja es dzīvotu laukos, labāk tomēr brauktu ar traktoru vai ar lielo kombainu.

—    Vai tu pēc skolas beigšanas arī slauksi govis?

—    Un kādēļ gan ne?

—    Tev neapniks?

—   Laukos visi slauc govis. Es jau varu mācīties arī tehnikumā vai Lauksaimniecības akadēmijā. Mums priekšsēdētājs sola stipendijas. Ejam slaukt mūsu Brūkleni! Mammai vēl darbs.

Atkal soļojam gar labības lauku, stiebri jau apmetušies viegli valgi, un kājas rasā kļūst miklas. Pamazām biezē tumsa.

—    Redzi, kādas skaistas vārpas. Tu zini, kas tie ir?

—    Rudzi, — atsaku. — Neesmu jau tik dumjš. Rudziem vārpas slaidas, ar gariem graudiem ailēs un lielām ūsām. Akoti. Kviešiem arī akoti. Bet miežiem akotu vispār nav un vārpas tumšas un kantainas.

—   Un ko cep no auzām? — Rudīte nez kādēļ nolēmusi mani kaitināt.

—    Zirgābolus! — Neiešu jau padoties meitenei. Kaut arī vecāka.

—    Bet no kviešiem?

«Viltīga gan,» domāju, «it kā es nebūtu ēdis tantes mājās ceptās karašas.» Pēc samīcīšanas Elzas tante satupina uz lizes apaļas maizītes un šauj iekšā lielajā krāsnī uz karsta kula. Rudzu rupjmaizes kukuļiem viņa apakšā liek kjavlapas, tie izcepas tumši brūni. Karašas ir pelēkas.

—    Un no kā cep pīrāgus un baltmaizi?

Domāju un nevaru tikt gudrs. Pīrāgi taču ir baltmaize tāpat kā kūkas un cepumi?

—    No baltajiem bīdeļmiltiem, — Rudīte mierīgi paskaidro. — Pilsētnieki jau maizi redz tikai uz galda. Mēs gan no skolas braucām uz dzirnavām. Pulka bija, ko redzēt. Tur mala pat grūbas un putraimus. Esi bijis dzirnavās?

Nācās padoties, jo putraimus un grūbas pazinu tikai trauciņos mūsu virtuves plauktā. Katram uzraksts, lai nesajūk. Un biezputras man vispār negaršo.

Pa taciņu uzšaujam pagalmā. Rūķis priecīgs. Saule gan jau noslēpusies, strauji nāk tumsa^

—    Ieved Brūkleni kūtī, — Rudīte man uzsauc, — es aizskriešu pēc slaucenes.

«Vai govs man nāks līdzi?» Nobažījies soļoju uz dārzmalu. Brūklene skatās, ausis skurinādama, un īd. Izvelku mietiņu, saņemu ķēdi īsāku, un ejam. Gotiņa pati steidzas uz kūti. Virs durvīm mirgo maza lampiņa. Stūri pie lodziņa laktā vistas un gailis. Vistas uzreiz sarosās un ieklukstas. Aizgaldā šņākuļo ruksis. Vispār — ļoti miegains noskaņojums. Brūklenei redelēs kāds ielicis klēpi zaļu zirnāju. Laikam jau Rudītes paps. Brūklene ir jāpiesien. Nokabinu lielo ķēdi, siešanai paredzēta cita — ar āķi un cilpu. Nez vai Brūklene svešiem nekāpj uz kājām?

Govs kakls ir mīksts un silts, maigi kā suseklis tas berzējas gar manu vaigu.

—    Laba gotiņa, laba, — negaidot pie sevis nodīcu, un man šķiet, ka Brūklene to saprot un nopūšas. Drīz jau klāt Rudīte ar slauceni un kannu, apsēžas uz ķeblīša, noslauka ar drāniņu Brūklenes tesmeni, un divas tievas piena strūkliņas spalgi iesitas slaucenē. Rudīte ap galvu apsējusi puķainu lakatiņu un izskatās ļoti neparasta.

—    Neķiķē kā stārks uz vardi! — viņa skaļi nožvidzina, un tūdaļ pat mani ķer pāris šļirkas un silts piens notek pār vaigiem un lūpām.

—    Trakā, ko tu šķaidies!

—    Pieturi Brūklenes asti, lai nežvingo pa matiem. Rītvakar klubā būs balle! Jāglabā frizūra.

—    Govij asti netur! — zināju jau tos lauku jociņus. — Neviens tevi uz balli nelaidīs — neesi vēl tik liela! — Biju sadusmots, tikai nezināju, kā meitenei ieriebt.

—    Neslej jau tūdaļ ragus gaisā, tāpat vien pajokoju, — Rudīte laikam nojauš, ka esmu apvainojies. — Nāciet rīt uz pļavu ap desmitiem, tad būs nokritusi rasa, varēs vālus cirst apkārt. Vēlāk kāds atbrauks no kolhoza — un liksim gubās. Lai mamma paņem līdzi arī mazo brālīti! Man viņš dikti patīk — tāds strups un apaļš vīriņš. Vai viņš vienmēr tik nopietni runā?

Piens platā, baltā un biezā straumē no slaucenes dziedādams salija kannai uzliktajā kārstuvē. Ap kannas sāniem, klusi ņaudēdama, trinās Mince. Rudīte ielēja pienu kaķa bļodiņā un arī divās krūzītēs. Kad pielika pie auss, piens klusi čaukstēja. Mums abiem uz virslūpām palika baltu Ūsiņu svītras. Piens bija salds un smaržoja pēe zāles.

Ir jau vēls. Pārgaujā māju logos uguntiņas. Man nez kādēļ kļuva ļoti silti. Sparīgi sisināja sienāži. Šķita, ka liels miers visu satinis platā un mīkstā segā.

«Ziemā gan te ir skaisti,» nodomāju, un man gribas vēl un vēl skatīties tumsas piebristajā tālē.

—    Rīt būs labs siena laiks, — Rudīte klusām nosaka.

Es ņemu tīkami silto kanniņu un eju.

Mājās visi jau guļ. Tikai māmiņa sēž zem lielās ābeles uz sola un gaida mani. Līdzās viņai mūžīgais kurvītis ar dzijas kamoliņiem un adatām. Māmiņai ļoti patīk adīt, tādēļ ziemā mums ir rakstaini cimdi.

—    Kur tad tu biji aizķēries? Sāku jau bažīties. Re, Sisenis sen pārskrēja …

Tā viņa runā vienmēr. Nu, kas tad vasaras vakarā var notikt? Sienāži, vai, nokodīs? Bet vecāki jau to nesaprot.

—    Vispirms bija jāiet uz fermu, un pēc tam mēs ar Rudīti slaucām govi, — svarigi paziņoju.

—   Vai tad tu proti?

- Nu, nekas grūts jau tur nav, — visgudri izgrozījos un tūdaļ šāvu tālāk: — Rit pēc rasas jāiet uz siena talku.

— Tad jau labi. — Māmiņa smaida. — Pastrādāsim ar. Nevar jau slinkumā ielaisties. Ej un nomazgā pie akas muti, kājas, un raušamies sienaugšā. Paps ar brālīti jau šņāc. Apēd biezpien- maizi ar muriku ievārījumu!

Ūdens ir dzeldinoši vēss, jo aka dziļi ieurbta plienakmenī. Līdz avotiem, saka tante. Daži avotiņi aizstīdz uz Gaujas pakrasti un aizburbuļo lejup pa radzēm. Akmeņi tur brūni, sarkani, norūsējuši — tā esot rūda no purva. Bet apkārt zied zilās neaizmirstulītes.

Sienaugšā ir labi. Saklātas segas un palagi, guļam visi rindā, māmiņa ar papu ārmalā, tad brālītis, es.

Uzspīdinu bateriju: jā, paps un brālītis aizmiguši. Citvakar pirms miega skaļi lasām grāmatu, vismaz dažas nodaļas — par Robinsonu Krūzo vai Pepiju «Garzeķi, vai pasakas — ko nu man izdodas šejienes bibliotēkā sameklēt. Šovakar nekā. Guļu un klausos, kā lejā miegā šņākā rukši. Nez vai viņi arī redz sapņus? Par ko rukši varētu sapņot — kā tikt ārā no aizgalda?

Iegrozos ērtāk. No spāru apakšas vēdī viegla vēsma. Ieskrap- stas šīferis, un kāds ļoti ātri un bažīgi visā garumā pārskrien pār jumtu. Virs sijām nokrauti plāni un biezi dēļi, lietaskoki, kā saka tante. Kas tur varētu skraidīt? Pele?

. . . Vientuļš vīrs soļo pa naksnīgo ceļu un savā nodabā dungo:

— … pie niedres laivu sēju, pie auzas kumeļu . ..

Ir beigusies liela, gara un laba diena, es guļu zem tantes svītrainās segas un klausos, kā vīrs dziedādams paiet garām šķūnim un lēnām aiziet, un dziesma aiziet viņam līdzi. Gan jau mēs tiksimies. Rīt pļavā, kad būs nokritusi rasa.

Mirdza Kļava

TOREIZ . . .

Patiess gadījums

Toreiz, kad melns uz balta manā liecībā bija ierakstīts — «Pārcelta 3. klasē», mūsu pusē viens no spēcīgākajiem apsaukāšanās vārdiem bija vārds «laucinieks». Ar šādu sakāmo lauku knēveļus itin bieži apveltija tuvējā miesta bērni. Miesta mājas varēja saskaitīt uz pirkstiem, tikai trīs no tām divstāvu, bet paši miestinieki jutās kā briesmīgi pilsētnieki.

Laucinieks — tas bija «resns» vārds, tajā daudz kas sagāja iekšā: neveiklutns, kaunēšanās un sarkšana nevietā, nemoderna ģērbšanās, nepraša atcirst pretī uz apcelšanos, lēta noticēšana visam. Es biju tāds lauku skuķis, kuru pilnīgi varēja raksturot ar šo vārdu, vienīgi ar to noticēšanu nesaskanēja — es neņēmu par pilnu visu, ko man stāstīja. Tai ziņā grēkoju milzīgi, neticēju pat visam, ko teica skolotājs.

Neticēšana sākās, kad skolotājs, kā pats izteicās, «taisīja mūsu garīgo seju». Mēs gan to saucām vienkāršāk un īsāk — audzināšana. Nemaz saskaitīt nevarēja, cik reižu klasē netika skandināts viens un tas pats: «Ņemiet priekšzīmi no pieaugušajiem un mācieties izjust grāmatu.»

Par tiem pieaugušajiem labāk lai nerunā, it kā mēs viņus nebūtu redzējuši un dzirdējuši! Kulšanas talkās pat — apkūlību cienasta laikā, kad ienesa lielās alus krūzes, māte mūs, bērnus, trenca laukā no istabas: neesot jāklausās visādās glupībās, ko lielie gvelž. Un par mūsu kaimiņieni Nātriņu Mari viss pagasts runāja, ka viņa savu vienīgo blūzi mazgājot pa trim gadiem reizi. Kāda tur priekšzīme?

Un tad par grāmatām. Tēvs teica tā — grāmatai vai nu jārau

dina, vai jāsmīdina, vai tanī jābūt tādām šausmām, lai drebuli iet pa kauliem. Tās, kuras lasot nav ne silts, ne auksts, tās neesot nekādas grāmatas. Sai ziņā es ticēju tēvam, bet skolotājs laikam domāja citādi, viņš no bibliotēkas deva lasīšanai ari tās — ne silts, ne auksts. Mūsu skolas bibliotēkas grāmatām visām pietika vietas vienā skapī, bet mums ar tām bija gana, pat par daudz, neviens jau visu skapi netika izlasījis. Varbūt skolotājs? Diez vai.

Skola no mūsu mājas nebija tālu, kādu kilometru, tāpēc ari vasarā reizēm pa dienvidu aizskrēju ko paņemt lasīšanai. Skolotājs mums ar grāmatām krāmēties nelāva, pats iedeva, ko gribēja, it kā viņš zinātu, ko katram vajag. Un jocīgi — viņš atcerējās, kuru grāmatu katrs jau izlasījis. Bet, ja labi padomā, kas tur daudz prātā paturams, lauku bērni nemaz tik traki uz lasīšanu nerāvās, nebija taču vaļas.

Kad siena laiks beidzas, no skolas atnesu Selmas Lagerlevas «Nilsa Holgersona brīnišķīgo ceļojumu» (saīsināts izdevums). Sāku lasīt, un bija grūti no šīs grāmatas atrauties, bet dienvidi tik īsi. Māte stingri piekodināja — dienvidū jāguļ. Ne jau par atpūšanos tik stipri raizējās, bet galvenais kungs un pavēlnieks mūsmājās bija darbs, un tāds neatpūties cilvēks nav ne kārtīgs strādnieks, ne gans. Māte, saprotams, varēja brītiņu nosnausties, jo viņa nebija sākusi lasīt «Holgersonu» un viņai nevajadzēja uz šķūni slepšus stiept deķī ietītu grāmatu. Ilgi neaiznesu atdot bibliotēkas skapim Lāgerlēvu, pārlasīju viņas grāmatu otrreiz un gribēju, lai man tā vienmēr būtu mājās. Bet. .. biju pieradināta pie patiesības — ne visu, ko grib, var dabūt.

Beidzot kādā dienasvidū gāju uz skolu. Pa ceļam gudroju, kāpēc skolotājs lasīšanai visvairāk dod «raudamos gabalus»: ja kāds Poruka darbs, tad jau, zināms, bez asarām neiztiks. Un kāpēc maz tādu grāmatu, kuras lasot varētu pasmieties vai vismaz pasmaidīt? Varbūt tādas smiešanās un smaidīšanas nepieder pie «garīgās sejas taisīšanas»? Skolotājs man šķita kā mūris starp mani un grāmatskapi, jo nekad netika iedota grāmata, kuru lasot drebuļi iet pa kauliem, bet es tik ļoti gribēju tādu lasīt.

Ejot naskā solī, drīz vien biju nonākusi pie skolas lielā grāmatskapja. Pati vēlāk brīnījos, no kurienes man radās lielā dūša, kad pateicu:

—    Gribu pati pameklēt.

—    Nu, meklē, meklē, — skolotājs atvēlēja.

Es tūliņ atradu bez kādas meklēšanas. Redzēju, kā skolotājs manu «Holgersonu» ieliek blakus sarkanvāku grāmatai, kurai uz muguriņas izlasīju: S. Lāgerlēva «Gesta Berlings».

Ja viena grāmata ļoti patika, tad otra tai pašai rakstniecei nebūs sliktāka, ja ne vēl labāka. Droši izcēlu «Gestu Berlingu» no plaukta un lepni kā uzvarētāja paziņoju:

—   Es ņemšu šito.

Skolotājs pasmīnēja.

—    Tā grāmata nav domāta tik maziem bērniem kā tu.

Pirmo reizi mūžā man mirkli pazuda laucinieciskā neapķērība,

uzreiz galvā uzšķīlās tā saucamie «notēs meli» un, mutē ieskrējuši, bez stostīšanās nāca ārā:

—    Mamma grib izlasīt.

—    Ja mamma grib, ņem vien. — No skolotāja sejas smaids vēl arvien nebija nozudis. Nē, todien viņš neko citu neprata kā tikai smīnēt. Un es viņa smīnā redzēju: nestāsti niekus, tava mamma darba laikā uz grāmatu pat nepaskatīsies. Ja zini patiesību, nemaz nav grūti uzminēt, par ko otrs smīn, uz tevi skatoties.

Slepus lasot «Gestu Berlingu», piedzīvoju vilšanos. Sī grāmata man nebija lāgā saprotama un tāpēc šķita garlaicīga, tomēr Lāger- lēvai par godu nolēmu izlasīt līdz beigām. Kas tur par brīnumu, ja vienam rakstniekam visas grāmatas neiznāk vienādi labas! Mamma reizēm atzinās: šodien man pankūkas lāgā neizdevās. Un kur tad grāmatu rakstīšana, tā nav vis pankūku cepšana.

Tā es lasīju, lasīju un ar laiku sāku šo to sajēgt. Kas tur ko nesaprast Mariannas ciešanas, kad aukstā ziemas naktī viņas asaras sasalst uz tēva mājas sliekšņa, bet durvis neatveras, un slimošana, no kuras vēlāk viss smukums pagalam, arī saprotama. Bet tālāk lasīšana atkal pārvērtās pacietības pārbaudē. Un tad pēkšņi apstājos pie teikuma:

«Viņš pienāca, un daudz netrūka, būtu to savos glāstos noslāpējis.»

Es aizcirtu grāmatu ciet. Šausmas! Nabaga Marianna! Pēc visām tām iepriekšējām ciešanām vēl gandrīz noslāpt. Tās taču bija briesmīgas mokas. Nu vienreiz biju izlasījusi ko tādu, ka drebuli iet pa kauliem. Tūliņ sapratu — tādas grāmatas patiešām nav bērniem domātas. No tās reizes lasīšanas jautājumos uzticējos skolotājam, bet ne jau pārāk ilgi, pat ne līdz pamatskolas beigšanai.

Viks

JŪS ZINĀT, KAS ZVANA?

Dokumentāls stāsts

13. septembris, 1982. g.

Vietējās satiksmes autobuss atstāj Dikļus 18.22. Salonā esam tikai seši pasažieri, mana biļete (līdz Valmierai) maksā četrdesmit kapeikas.

Iekārtojos kreisajā pusē, lai aiz Dauguļiem, kādreizējās šaursliežu dzelzceļa stacijas, pa logu labāk redzētu Zilokalnu un pateiktu viņam uz redzēšanos. Lietus mitējies, bet rieta debesmala vēl draudīgi pelēka.

Kasierei līdzi maza meitenīte. Viss sākas ar to, ka meitenīte paskatās uz mani, es uz viņu, viņa parāda man pirkstiņu, pienāk klāt, es pirkstiņam un visai rociņai uzmaucu zīmējumu rulli, ko man atvadoties uzdāvināja Dikļu astoņgadīgās skolas bērni. Meitenīte iespurdzas, pirkstiņu atvelk, bet bridi vēlāk atkal tuvina. Rotaļa iepatikusies, meitenīte sajūsmināta aizskrien pie māmiņas, tad atkal pie manis. Rādu bērnu darinātos zīmējumus, meitenīte skatās kārām actiņām. Drīz viņa pieglaužas man kā uz snaušanu, tad pēkšņi grib zināt, uz kurieni braucu.

—    Uz Rīgu.

—    Kāpēc uz Rīgu?

—    Es tur dzīvoju.

Acumirkli meitenīte ir pie māmiņas, dzirdu jautājumu: «Mammu, vai es varu šovakar aizbraukt uz Rīgu?»

Nu jau zinu, ka meitenītes vārds ir Baiba. Baibiņa atkal sēž man blakus, mēs runājamies, tad viņas rociņas apvijas man ap kaklu, un tā mēs braucam, kamēr iebraucam Valmierā, un autoostā mums visiem jāizkāpj, tāds ir autoostas likums.

Vilciens no Valgas uz Rigu pienāks 19.59. Eju pa Revolūcijas ielu, laika man diezgan. Krēslo. Arlabvakaru, Baibiņas Valmiera. Arlabvakaru, ik nams, jo es nezinu, kurā ir viņas gultiņa.

Kaut kur, vilcienam joņojot starp Bāli un Lodi, ieslēdzas saule, zemu virs mežotā apvāršņa, tur, šaurajā spraugā starp tumšo padebesi un Gaujas leju. Paspēja tomēr.

20. septembris, 1982. g.

Sudrabkalna bulvārī darbojas skolas bērnu «trotuāra avīze». Svaiga informācija visbiežāk parādās pēc stundām, bērniem atgriežoties mājās no 69. vai 82. vidusskolas. Ja ilgāku laiku nav lietus, ziņkārīgāks gājējs var uzzināt visu, ko mazās sirsniņas nav spējušas paturēt sevī. Rakstāmrīks — krītiņi. Sliktākajā gadījumā — kaļķakmens šķemba. Visbiežāk lasāmās vēstis ir formulas veidā: kādas personas iniciāļi, plusa zīme, citas personas iniciāļi, vienādojuma zīme un sirds, citreiz ar bultu, citreiz bez.

Šodien nākusi klāt šāda aktualitāte: N. V.= big pig

29. septembris, 1982. g.

82. vidusskola. Latviešu literatūras skolotāja apvienojusi divas trešās klases, lai guvums no manis lielāks, bērni mani atceras no iepriekšējā gada, kad toreizējiem otrklasniekiem lasīju kādu no savām pirmajām «marsiešu» pasakām. Tagad ceļu priekšā no «marsiešu» sērijas jaunāko gabalu. Redzu, ka vislabāk patīk pasakas trešā daļa, tur iet vaļā uz dzivību un nāvi, un, kad lasījums galā, painteresējos, ko viņi vēlētos dzirdēt nākamreiz.

—    Par raganām! — skan meiteņu balsis.

A, skaidrs, viņi nesen lasījuši «Mazo raganiņu» …

—    Sarunāts, — es solu. — Būs jums par raganām.

—   Īstenībā nav raganu, — saka zēni. — Un velnu arī nav.

—    Un kā vēl ir, — es saku. — Tikai īstenībā viņi ģērbjas un izskatās tāpat kā mēs. Lai nevar pazīt.

—    Tad jau īstenība arī iznāk pasaka?

—    Nu protams.

Un tad jau esam lejā, garderobē, bērni ir brīvi, izņemot tos, kuriem jāpaliek uz pagarinātajām nodarbībām.

Tepat ir Evelīna, viņa pieķeras man pie rokas (ar Evelīnu man sevišķas labvēlības režīms, Evelīna ar manu Klaidu gāja vienā dārziņā, vienā grupa), vēl te ir Solvita, Rudīte un citas mīļas galviņas, Evelīna grib zināt, kad iešu pie viņas ciemos («Es gribu, lai tu man vakaros stāsti pasakas, man nav, kas stāsta.»), ejam viss bariņš pa Zentenes ielu, tad pa Auru ielu, šķērsojam Slokas ielu (autobusi te vairs neiet), pa Ļuļina ielu iznākam uz Rudzutaka ielas. (Sevī saucu šo ielu par Rudzu Taku. Man te, masīvā, ir ari pašam savs Zilaiskalns, bet par to citreiz.)

Rudītei pa ceļam piebiedrojusies pagalma draudzene no 5.c klases, vārds pa vārdam, meiteni sauc Inese, Inese apgalvo, ka viņas tētis neticēšot, ja viņa vakarā pastāstīs, ka sarunājusies ar rakstnieku. Inese grib zināt, vai man ir telefons, mēs apmaināmies numuriem, Inese dzīvo Sudrabkalna bulvāri 50, viņai ir maza māsiņa, 2 gadus veca («Tad jāsaka — jauna,» es pasmaidu), Inese nes ziedus, ko bērni man dāvājuši, es savukārt smago Ineses skolas somu (ko tie skolotāji liek viņiem staipīt tanīs somās, ķieģeļus, vai?), bet Solvita uzskrien savā dzīvoklī, mēs lai britiņu uzgaidot, un pēc minūtes meitene ir atkal pie mums, sniedz katram pa ābolam, mamma iedevusi, un, ābolos kozdami, ejam tālāk. Rudzu Takas 76. nama pagalmā parādu meitenēm ozoliņu, tas izaudzis no zīles, kuru iestādiju Klaida piedzimšanas gadā.

Visu dienu manī dzīvo bērnu smaidi, viņu valodiņas. Zēni, ar kuriem sarokojos, pie skolas atvadoties.

1. oktobris, 1982. g.

—    Jūs zināt, kas zvana?

—    Inese?

—    Jā.

—    Kā tev iet?

—    Mūsu klase brauc ekskursijā. Es tikai vēl nezinu, kad.

—    Uz kurieni?

—   Es nezinu. Skolotājā pati vēl nezina. Vai jūs brauktu mums līdzi?

—    Es nezinu. Kā es tā uzreiz braukšu?

Pauze.

—    Rīt man jābrauc uz laukiem.

—   Tev ir lauki? Kura vieta?

—    Aiz Madonas. Bet pirmdien es jums atkal piezvanīšu. Atā!

Atceros Ineses sejiņu. Mīlīga, tīra, brūnām acīm. Ja vārdam «laba» būtu jāatrod sinonīms, es teiktu «Ineses sejiņa».

4. oktobris, 1982. g.

Trotuāra avīzē jaunums: E. L.+K. K.= ārprāts!

Inese piezvana pēc stundām. Runājusi ar skolotāju, ekskursija notikšot trešdien, sapulcēšanās pie skolas deviņos.

—    Skolotāja nezina, uz kurieni vislabāk braukt.

—    Aizbrauciet uz Doles salu. Ar kuģīti.

—    Labi. Bet jūs brauksiet ar mums kopā?

—    Es laikam netikšu.

—   Jums jāstrādā?

—   Jā.

13. oktobris, 1982. g.

Agrs rīts, un telefona zvans.

—    Jūs zināt, kas zvana?

Kas tad nu? Skolā tagad pirmā stunda.

—    Vai es varu jūs šodien satikt? Mums šodien mācības nenotiek.

—    Kāpēc?

—    Botkina vīruss. Visu skolu dezinficē. Divpadsmitos es jūs gaidīšu pagalmā, labi?

Līdz 11.00 tieku galā ar darbiem (intervija Radiofonā) un tieši 12.00 iestūrēju (uz divriteņa, man ir «Sputņiks») Sudrabkalna bulvāra 50. nama pagalmā. Laika apstākļi draņķīgi.

Inese nav viena, Rudīte arī iznākusi, Rudīte dzīvo trešajā stāvā, Inese otrajā. Inesei tumšzils lietusmētelis, tumšzilas zeķes un tumšzilas kurpes. Cepurīte — dzeltens ar sarkanu.

Trijatā pastaigājamies, triekdami kaut ko nenozīmīgu, visvairāk par spokiem un raganām, meitenes stāsta visvisādus sapņus, smejamies. Auru ielas veikaliņā nopērku īrisus, zelējam, bet uz Ļuļina ielas un Sudrabkalna bulvāra stūra atvadāmies. Inese saka nevis čau, bet uz redzēšanos.

14.  oktobris, 1982. g.

Lija visu nakti. Vēl tagad nevar rimties.

—    Jūs zināt, kas zvana?

—    Zinu.

—    Es atkal gribu satikties.

—    Kad tu vari?

—    Es jums rīt ap četriem piezvanīšu.

15.   oktobris, 1982. g. Telefons. Inese.

—    Kad es izaugšu liela, es jums uzšūšu uzvalku. Pēc astotās klases es mācīšos šūt un modelēt.

Un meitene stāsta par kaimiņieni, pie kuras jau apguvusi vienu otru darba iemaņu.

Kur pagaisis bezpersoniskums, kas dvesa no visām šīm daudzstāvu barakām, ko pieklājības pēc dēvē par dzīvojamo masīvu?

—   Dēls, agrāk tu tik bieži nebraukāji ar riteni, — ieminas mana māmuļa.

18. oktobris, 1982. g.

Agļiem ir fantastiski bērnu dzejoli.

Ja visas jūras viena būtu — kas tā par dižu jūru būtu!

Ja visi koki viens koks būtu — kas tas par dižu koku būtu!

Ja visi ciri viens cirs būtu — kas tas par dižu ciri būtu!

Ja visi vīri viens vīrs būtu — kas tas par dižu vīru būtu!

Ja dižais vīrs ar dižo ciri to dižkoku diž' jūrā grūstu — kas tur par dižu plunkšķi būtu!

19. oktobris, 1982. g.

Virs mums asi zilas debesis, tā kā nazis, bet tepat blakus — palielinātas puķes — žilbinoši zeltainas kļavas.

—    Jūs pa televīziju redzējāt to filmu, kur tas zēns gribēja izvarot to meiteni? — Inese to pasaka tik-nesamaitāti kā dārziņa vecuma bērns. — Es jūs gaidīšu ceturtdien, — viņa piekodina atvadoties. — Desmitos piecdesmit pie skolas, tad man beidzas stundas un mums būs daudz laika.

21. oktobris, 1982. g.

Rindas dēļ dārzeņu veikalā esmu nokavējis tikšanos pie skolas. Inese jau ir prom. Ko darīt? Pabraukājos pa Jūrmalas gatvi, atpakaļ pa Rudzu Taku, pa Zentenes ielu līdz Sudrabkalna bulvārim. Uzmetu skatienu Ineses mājai. Tieši tajā brīdī Inese atver logu un sauc pāri ielai:

—   Vika! Iebrauciet pagalmā!

Tur jau viņa nāk, rokas jakas kabatās sabāzusi. Aizejam līdz bleķa garāžām, pie kastaņkoka. Inese gaida tēti, jāatdodot atslēga, tad būšot drusku brīva laika. Kamēr sarunājamies, noslauku ritenim smiltis, piekaltušās dubļu piciņas.

—    Tētis! — saka Inese un aizskrien garāžai pa otru pusi. Inese ir prom vairākas minūtes, tikmēr izbraukāju pagalma asfaltētos celiņus, pie kādas peļķes divas meitenītes darbojas ar papīra lapām, mērcē ūdenī un tad līmē pie apgaismes staba. Pie- braucū klāt. Uz lapām, izrautām no burtnīcas, kaut kas rakstīts. Lasu: «Dace ir zagle. Viņa zog.» Pasmaidu. Izrādās, meitenes ir no 82. skolas 3.a klases. Pazīstot Evelīnu, Stellu, Ingu. Rīt atnākšot atkal. Ar jaunu ziņojumu.

Meitenes ķiķinādamas aiziet. Atgriežas Inese.

—   Mēs pieļāvām kļūdu. Nevajadzēja stāvēt tā, ka tētis redz.

—    Ko tev teica?

—    Sabāra. Teica: «Ko tu ej pie lieliem puikām?»

Inese nomākta.

—    Nu būs grūtāk satikties, — viņa saka. Inesei ir Madonas akcents, kurš man tā patīk. Pa ceļam uz Auru ielas veikaliņu Inese rāda bērnudārzu, kur, maza būdama, gājusi. Tagad te nākot mazā māsiņa.

Pa labi ozols. Brīnumainā kārtā celtniecības pasaudzēts.

—    Sis būs mūsu koks, — es saku.

Aizvakar te uzlasījām pa zīlei.

Pirmo reizi pēc sarunas ar tēvu Inese atplaukst.

—    Jā!

Vakarā telefona zvans. Inese.

—    Mamma teica, ka zvanīšot jums.

Bet es puķpodā iestādu sēkliņas. Tās man Inese iedeva no savas istabas puķes. Puķi saucot «ielasmeita»1 .

22. oktobris, 1982. g.

—   Jūs zināt, kas zvana?

—    Zinu.

—    Mēs laikam nevarēsim satikties veselu mēnesi. Mamma dusmīga.

Vienos esmu Ineses pagalmā. Abas ziņu meitenes (nu jau zinu viņu vārdus — Rita un Iveta) izlīmējušas šīsdienas aktualitātes:

«Dace šodienvizsita logu.»

«Gatis ir dumš jo viņš piečurāja fiskultūras stundā bikses.»

«Dace vakar noplēsa musu lapas kas bija usraktīc pa daces zak- šanu.»

«Dace tā lekšanā nolēca 1 cm.»

«Šodien Dacei špricēja dibenā. Dace bļāva pa visu skolu.»

«Dace ir apžors. Dace šodien apēda četras porcijas.»

«Dace aprunāja skolotāju. Dace apsaukā jās tādiem vārdiem uz skolotāju — učene.»

«Onkul kad atbrauksiet parakstaties.»

Meitenes līksmo, ka atradušas manī lasītāju. Pirmdien būšot atkal.

25. oktobris, 1982. g.

Apmācies. Ar «Sputņiku» prom aiz Babītes. Pļavās vēl pa govij, bet no sabrauktā dzīvnieciņa, pie kura šosejas malā aizvakar mielojās vārnas, tikpat kā nekas vairs nav palicis pāri.

' Tautas terminoloģija. Kalanhoju ģints augs.

Atceļa iestureju Ineses pagalma. Nevienas dzīvas dveseles. Stabs arī bez ziņojumiem.

26. oktobris, 1982. g.

Saslimis mans Klaids. Gripa.

28. oktobris, 1982. g.

Esmu pie sava zēna. Guļ uz dīvāna. Kad pamostas, ierauga mani un pasmaida. Noliecos, roķeles tūlīt man ap kaklu. Rādu līdzpaņemto mašīnīti, nu ir bīdīšana pa dīvāna malu. Pēkšņi pieliecas un pačukst: — Nākošvasar es tikšu pie tevis uz veselu mēnesi. Mamma teica, ka laidīs.

Parādu dzejolīti, kas sacerēts par godu Klaida brāļukam (Fipam rīt dzimšanas diena):

To vien dzirdu: — Fipiņ, Fipiņ, Fipiņ, Fipiņ, Fipiņ, Fipiņ . .. Zēl, ka neviens to ne jūt, ka man gribas lielam būt.

3. novembris, 1982. g.

18.15 pa TV «Pionieru ritmos» manas mazās Dikļu draudzenes Agita un Sanita stāsta Violai Lazo savas pasaciņas. Sanita, iepazīstinot ar Dikļu vēsturi, pavēsti visai republikai, ka Dikļos tanī un tanī gadā Neikens noorganizējis pirmos dziesmu svētkus pasaulē!…

Ko domā un dara Inese? Vai vēl kādreiz dzirdēšu pazīstamo «Jūs zināt, kas zvana?»?

25. novembris, 1982. g.

Nekur nevar dabūt serdītes lodītenēm. Grāmatveikalā stāsta, ka vienīgajā rūpnīcā, kura Padomju Savienībā tās ražojot, salūzis kaut kāds agregāts, bet* Zentenes ielas avīžkioska pārdevēja skaidro, ka Ļeņingradas rūpnīcā aptrūkusies pasta.

16.00 no savas mājas iznāk Inese. Izrādās, uz dārziņu savākt māšeli. Inese ļoti pārvērtusies. Balss nomākta, pat stāja un gaita kaut kā apzīmogotas. Mājās tagad vienmēr kāds esot, uzmanot katru viņas soli, neesot iespējams ne reizes man piezvanīt. Vairākkārt redzējusi mani braucam ar riteni garām viņas mājai.

—    Tas nevar būt, — es saku. — Ritenis jau ieziemots.

—   Es jūs redzēju, — Inese paliek pie sava. Meitene kaut ko jauc, acīmredzot kādu citu riteņbraucēju noturējusi par mani. Tik stipra bijusi vēlēšanās mani redzēt.

Pastāstu, ka «ielasmeita» uzdīgusi.

—    Cik liela jau ir?

—    Neesmu mērījis. Bet aug. Pienākam pie dārziņa.

—    Nē, iekšā nenāciet.

—    Kāpēc?

—    Māšele mājās izpļāpāsies.

—    Tad čau, — dodu Inesei roku.

26. novembris, 1982. g. Trotuāra vīzes aktualitātes:

«Kristīne ir psihopāte.» «Jana ir idiote un kretine.»

30. decembris, 1982. g.

—    Labdien! Jūs zināt, kas zvana?

Gandrīz nepazīstu. Pagājis taču mēnesis, pat vairāk.

—    Inese?

—   Jā.

—    Cik labi, ka tu piezvanīji. Tev neviena tur nav, jā?

—    Nē, māsiņa ir. Viņa ir slima. Ar gripu.

—    Skaties, lai tev arī nepielīp.

—   Es jau izslimoju. Māsiņai pielipa no manis. Es skolā citiem ari pielipināju.

—    Zini, šodien gāju gar tavu logu, domāju, varbūt ieraudzīšu.

—   Bet es biju ārā ap divpadsmitiem, iedomājos, cik labi būtu jūs satikt.

—    Reizēm man ienāca prātā, ka tu jau esi aizbraukusi.

—    Mēs drīz brauksim.

—    Uz kurieni?

—    Uz Moldāviju. Pavisam.

—    Kad pabeigsi 5. klasi?

—    Jā. Tētis jau visu ir sarunājis. Jūs uzmanieties, nenāciet mūsu pagalmā, viņš jūs laikam grib satikt un runāt ar jums. Viņš jau toreiz gribēja runāt ar jums.

—    Kuroreiz? Kad bijām pie garāžas?

—    Jā. Nu, labi, man jābeidz. Ja iznāks, es jums piezvanīšu, un tad varbūt satiksimies. Uz redzēšanos!

—    Atā!

Kā diena var izmainīties! Tāda rītausmai līdzīga sajūta, kad neviens darbs vairs nerādās grūts.

16. marts, 1983. g.

Jau pavasaris. Ieracies ziemas darbos, īsti neesmu manījis to atnākam. Trotuāravīzē parādās pirmie ziņojumi:

«Vita ir krupis.» «Iveta ir stukačene.»

Protams, netrūkst tradicionālās formulas:

X. X.-f Y. Y.= kas nu kuro reizi.

Angļiem nu gan ir bērnu dzejoļi.

Pa ceļu gāja līkvīriņš, pa kilometru līku, viņš ieraudzīja naudiņu, pavisam aplam līku, viņš līku runci nopirka, tas līku peli kampa, nu viņi dzīvo būcenī, kur līks ir viss, pat lampa.

31. marts, 1983. g.

—   Jūs zināt, kas zvana?

Joprojām tā nomāktība balsī. . . Pēc trim mēnešiem …

—    Zinu. Inese.

—    Vēl sešas nedējas, un es braukšu prom, pavisam.

—    Sešas nedēļas ir daudz. Mēs vēl noteikti satiksimies. Paskaties rītvakar televīziju, tur rādīs to, ko esmu sarakstījis.

—   Ja tur būsiet jūs, man neļaus skatīties.

—    Els tur neesmu, tas ir tikai mans darbs, — es skaidroju. — Es gribu, lai tu redzi. Un pieraksti manu adresi, es tev nodiktēšu.

—    Es nedrīkstu pierakstīt, — saka Inese.

—    Atceries galvā, tas nav grūti, — es saku un diktēju.

—   Labi, man drīz jābeidz runāt, nāk vecmāmiņa.

—    Mēs vēl satiksimies, es drīz atkal braukšu ar riteni. Klausies — vai tu četros vēl aizstaigā uz dārziņu pēc māšeles?

—    Jā. Es jūs vienreiz pa šo laiku redzēju Auru ielas veikalā. Jūs pienācāt pie ābolu rindas, paskatījāties un izgājāt. Kad es tiku uz ielas, jūs jau bijāt tālu, man bija -kauns saukt.

Stāsts ir galā. Tajā nav nekā izdomāta. Kopš tikko aprakstītās telefona sarunas jau sakrājušies četri gadi. Satikt Inesi man vairs nelaimējās, lai gan, ja ļoti būtu gribējis, domāju, ka toreiz vēl izdotos meiteni redzēt, pat parunāt. Laikam jau gadījās nozīmīgākas darīšanas. Toreizējā skatījumā. Nāk prātā dzejoja rindas ♦ bet kas tad ir nozīmīgāks? nozīmīte?» …

Visu šo četru gadu laikā ne reizes neesmu iegriezies Ineses mājas pagalmā, kurā no ielas joprojām var redzēt tās pašas bleķa garāžas un kastaņkoku, pie kura runājāmies; celiņus, pa kuriem Inese mācījās braukt ar manu «Sputņiku»; stabu, uz kura Iveta un Rita pēc stundām mēdza afišēt «jaunāko skolas informāciju».

Ineses māja. Namu Sudrabkalna bulvārī 50 nekad nespēšu dēvēt citādāk. Kad iznāk iet vai braukt tam garām, vienmēr paskatos uz logu, pa kuru Inese reiz mani sauca pāri visai ielai.

It kā nekas tāds katastrofāls jau nav noticis. Bojā neviens nav gājis. Grāmatveikalos drīz varēs nopirkt manu dzejoju krājumu.

Jā, šogad beidzot pārcelšos dzīvot uz laukiem. Tur, kur biju laimīgs, mazs būdams. Tiesa, nav tur vairs birzs ar strautu un linu mārkiem ganību ielokā, nav pirmatnējās pjavas ar dziji zemē iestigušiem, apsūnojušiem laukakmeņiem, virs kuriem kā teiksmainiem kuģiem slējās žuburainu kadiķu masti ar tumšzajām burām, kuras nekādi vēji nespēja sadriskāt. Nav tur vairs ciņu ar brlnumaromātisko kameņu medu, ko nevar nopirkt nevienā pasaules veikalā, ir industrializēta agrāra ainava, bet debesis — debesis tur joprojām tās pašas, un mākoņi.. . spēj tikai iztēloties! Zilais- kalns joprojām ir apvāršņa karalis, un citādi nemaz nevar būt. Mežmala mežonīgāka, bet tā pati. Avots, no kura pie pirtiņas aizsākās birztalas strauts (tagad pārvērsts par novadgrāvi), joprojām plūst, un mēs ar Klaidu tur pirms gada uzgājām zaļo varžu koloniju!

Tovakar nogāju tālu pļavā, aiz ganībām. Pa novadgrāvja malu. Mežmalā novadgrāvis savienojas ar galveno, kurš, savākdams mazāko grāvju ūdeņus, aizgādā tos Mazbriedei. Pie Zilā- kalna šosejas Mazbriede pievienojas Briedei, bet Briede jau spēj padzirdīt p; šu Burtnieku.

Atklāju? is! Tuvojoties abu grāvju satekai, ieraudzīju ūdeni aizšaujamus zivteli. Sīku, bet,zivteli!

Saule jau slīdēja gatves liepās un kļavās, asi smaržoja mežmalas kūdrainā augsne, zāle un vaivarājs. Kaimiņu māju mazā Anda, atsējusi govis, dzina tās uz kūti. Atskatījās.

Rīt mani gaida skolā.

Esmu atgriezies tur, kur piederu.

Jūs zināt, kas zvana? 24.02.1987.

Dzidra Rinkule-Zemzare

KA PASAKĀ

Mežapīle Pēkšķīte ar melno runci Miku katru dienu kopā iet pastaigāties. Runcis — izslējis asti kā bozi, mīkstās ķepas graciozi cilādams, galvu nedaudz noliecis un purnu izstiepis uz priekšu, it kā ceļu izlūkodams, pīlīte — līgodamās un gludo pa- kausīti grozīdama — čāpo viņam līdzās, brīdi pa brīdim klusi iepēkšķēdamās. Ja viņiem abiem ir labs noskaņojums, tad, aizgājuši līdz ķieģeļu kaudzei, viņi uzsāk bezbēdīgu rotaļu. Miks paskrienas aiz kaudzes, un Pēkšķīte viņu mēģina notvert aiz astes. Bet, kamēr pīlīte grasās to izdarīt, Miks jau paspējis kaudzei apskriet riņķī un panākt pašu ķērāju. Tad pīlīte apsviežas apkārt un ar savu plakano knābi atkal tēmē uz runča asti; bet Mikam kājas desmitreiz žiglākas, un viņš par jaunu savu ķērāju panāk no mugurpuses. Tā šī rotaļa turpinās tik ilgi, kamēr abi jau galīgi piekusuši. Tad Miks noguļas pašā ķieģeļu kaudzes virsotnē, bet Pēkšķīte no trakās skriešanas atpūšas turpat pie kaudzes lejā.

Izklausās kā pasakā, un tomēr tā ir vispatiesākā īstenība.

Miks ir vientulīgas sirmgalves milulis — rūpīgi kopts un labi barots runcis ar ogļu melnu kažoku, baltu svītru pār degunu, baltu krūtežu un baltām ķepām. Sevišķi skaistas ir Mika acis — tās ir nevis parastā kaķa acu krāsā, bet gaiši zeltainas, it kā no iekšpuses ar starojošām spuldzītēm izgaismotas. Bet Pēkšķīte ir pavisam jauna mežapīlīte, kas pasaulē nodzīvojusi tikai sešus mēnešus. Ieradās viņa vecās sievietes namiņā gluži neparastā kārtā. Viņu atrada Miks, trenkādams ūdens ieplakas malā starp piparmētrām vardītes. Mazais, pūkainais kamoliņš, atšķīries no saviem brāļiem un māsām, žēli pīkstēdams, maldījās pa pipar-

mētrām, kas, salīdzinot ar viņa mazo augumiņu, bija nepārredzams mežs. Ieraudzijis lielo Miku, mazais pīlēns nemaz nenobi- jās, bet uzticīgi tenterēja viņam pakaļ. Kā jau teicu, Miks bija labi barots runcis, tāpēc nekad nejutās izsalcis. Putna gaļa arī šobrīd viņu neinteresēja. Pat iedzimtais kaķa instinkts runci nepamudināja pūkainajā radījumā saskatīt medījumu. Piemiegtām acīm viņš ar labpatiku nolūkojās dīvainajā radībā un tad pavisam saudzīgi ar priekšķepu pieskārās pīlēna muguriņai. Arī ar vardī- tēm Miks rotaļājās tāpat — tikai pieskārās tām, bet nevienai nenodarīja pāri.

Namiņa priekšā iznāca sirma māmuļa, kuru gribētos nosaukt par balto foju — tik balta ir viņas galva, tik balti mirdzošs lakatiņš un pri kšauts. Vienīgi gadi un saules iedegums viņas sejā izveidojuši jrūnganu grumbu rakstu, bet acis paslēpušās zem nokarenajiem plakstiņiem kā blāvi, zilpelēki ezeriņi.

— Mikiņ! Ko tu te esi uzgājis? — sirmgalve aizkustināta iesaucās un, noliekusies pār atradeni, saudzīgi to paņēma mezglainajās un sasprēgājušajās rokās. Taču pīlēns nejuta ne mezglus, ne skrambas. Viņš juta tikai plaukstu siltumu un saudzī- gumu, kas viņam atgādināja mātes paspārni.

Kopš šā brīža tad arī pīlēns uzskatīja sirmgalvi par savu mammu. Bet kas tādā gadījumā ir Miks? Audžutēvs? Varbūt. . . Tomēr galvenokārt runcis bija un palika Pēkšķītes uzticamais draugs un aizstāvis.

Netālu no sirmgalves namiņa dzīvo kāda ģimene, kas iegādājās suni — pelēku pūdeli. Suns kļuva par šīs ģimenes visjaunākās atvases — astoņgadīgās meitenes Ingas — mīluli.

Kādu dienu Inga ar savu četrkājaino draugu Figaro devās pastaigāties. Kā jau uz lauku ceļa, nebija nekādas vajadzības suni vest pie pavadas. Te negaidot pūdelis ieraudzīja Pēkšķīti, kas nāca tieši viņiem pretī, bet nelielu gabaliņu atstatu cilpoja Miks. Figaro bez vilcināšanās metās pīlītei virsū, tā mudigi apsviedās apkārt un jau tai pašā mirklī atradās līdzās runcim. Protams, nepiedzīvojušais Figaro tāpēc nedomāja atkāpties. Arī runcis nemuka. Pacēlies uz pakaļkājām, tas pūdeli pamatīgi iepļaukāja. Suns smilkstēdams atgriezās pie savas saimnieces, bet Pēkšķīte ar savu draugu turpināja ceļu pretējā virzienā. Pīlīte — joprojām uzbudināta, brīdi pa brīdim iepēkšķinādamās, Miks — raizēm atskatīdamies pār plecu, vai nepieklājīgais delveris tiem neseko.

Citreiz pīlīte ar savu draugu nokļuva mainītās lomās. Kāds svešs runcis nezin ko savā prātā bija iedomājies un ne no šā, ne no tā uzbruka Mikam. Miks apvēlās augšpēdu, un tā vienu brīdi pārspēks bija uzbrucēja pusē. To redzot, Pēkšķīte, strauji ieskrē- jusies, uzmetās rudajam runcim uz muguras un, skaļi pēkšķē- dama, pēra to ar spārniem, ka švīkstēja vien. Uzbrucējs tā pārbijās, ka aizdrāzās neatskatījies.

Ar saules rietu parasti abi draugi atgriežas mājās. Sirmgalve jau savlaicīgi atvērusi namiņa durvis, un tā abi ceļotāji pa zemajiem akmens pakāpieniem iecilpo priekšnamā, bet no turienes — virtuvē, kur uz grīdas viņus gaida trauki ar ēdamo. Sirmajai māmuļai patīk noskatīties, kā abi viņas audzēkņi mielojas, kā Miks kraukšķina zivi un lok pienu un kā Pēkšķīte, pati ar sevi sarunādamās, izdod maigas, klusas skaņas, it kā neredzamām stīgām maigi pieskaroties, ko mūziķi apzīmētu ar vārdu «picikato». Pēkšķīte mielojas ar putraimiem, uzdzerdama virsū ūdeni; cik ritmiski un kārtīgi viņa to dara! Tad sirmgalve arī pati sev ielej krūzītē kumelīšu tēju un, mērcēdama tajā maizes doniņu, ietur vieglas vakariņas.

Pirms iešanas gulēt sirmā māmuļa nomazgā traukus, sakārto virtuves galdu, aiztaisa plīts aizbīdni un tad savā istabā iededz gaismu, lai kādu stundu vēl palasītu. Pīlīte arī tūlīt nedodas pie miera. Ar savu slaido, plakano knābi viņa pakšķinādama «izrevidē» visas vietas, kur vien kas iebērts, iekrauts vai iesaiņots. Tā, piemēram, viņa izgrabina zaļo zirnīšu kasti, puķu sēklu turziņas, izcilā arī Jaungada eglīšu rotājumus, kas glabājas neliela grāmatu skapīša apakšējā plauktā. Reiz kāda kaimiņiene, atnākusi ciemos, uzlika roku eglīšu rotājumu kastītei, no kuras pīlīte tikko kā bija izvilkusi garu garo metālisko spīdekļu virteni. Bet Pēkšķīte ir nedomāja padoties un ar knābi centās atraut viešņas pirkstus no kastītes malām. Kad tas neizdevās, viņa, piešķiebusi galvu, nopētīja sievieti ar apaļu, spožu aci un brīdinoši iepēkšķē- jās, kā bārdamās: «Ko tu mani traucē?!»

Tomēr visvairāk Pēkšķīte uztraucas, kad sirmgalve paņem klēpī Miku. Kaut gan runcis ir viņas draugs un aizbildnis, Pēkšķīti

tādās reizēs pārņem greizsirdība. Palēkdamās viņa mēģina satvert Mika asti un noraut viņu zemē. Protams, tas viņai neizdodas, un Miks, it kā viņu vēl tīši paķircinādams, pakustina savu pūkaino asti uz vienu un otru pusi. Tomēr tā jau nav, ka Miks pīlīti gribētu tikai ķircināt. Savu draudzību viņš nevienu vien reizi apliecinājis, augstsirdīgi piedāvādams Pēkšķītei noķertu peli. So augstsirdību pīlīte vēl nekad nav pratusi pa īstam novērtēt. Skaļi iepēkšķēda- mās, viņa vienmēr atraidījusi runča dāvanu un tādās reizēs tikai pagriezusi viņam muguru. Bet citādi abi draugi viens ar otru vislielākā mērā jūtas apmierināti. Ja Miks atpūšas uz televizora, pīlīte nostājas zem tā. Ja Miks atlaidies gultā, pīlīte iekārtojas zem gultas. Kur Miks — tur Pēkšķīte. Kur Pēkšķīte — tur Miks.

Tā dienu no dienas saticīgā trijotne dzīvoja mazajā namiņā lauku ciemata pašā nomalē. Bet reiz sirmo večiņu iedomājās apciemot dēladēls. Viņš ieradās augusta vakarā, kad saule jau bija gabalā un Pēkšķīte ar Miku vēl atradās savā kārtējā pastaigā. Večiņa izvārīja sakņu zupu un putraimu biezputru, pagatavoja sēņu mērci, ar ko pilsētniekam, tā sakot, «piesiet dūšu».

—   Neņem nu ļaunā, ka gaļas man nav un pusdienas tādas paplānākas, — kā atvainodamās sacīja sirmā māmuļa.

Pēc brīža priekšnamā parādījās Miks un Pēkšķīte. Pīlīte gāja pa priekšu, bet Miks aiz viņas. Pārkāpuši pāri slieksnim, abi apstājās, un pīlīte, piešķiebusi galvu, uzmanīgi nopētīja pie virtuves galda sēdošo nepazīstamo cilvēku. To redzot, radinieks uzšāvās kājās.

—   Mežapīle iemaldījusies! Vai nav kāds maiss, ko viņai uzmest? — viņš satraucies iesaucās.

—   Kāpēc vajadzīgs maiss? — vecīte nesaprata. — Pēkšķīte pārnākusi mājās un nekur neaizies.

—   Kolosāli! — vīrietis sāka smieties. — Cepetis pārnācis mājās! Varbūt pats arī uzlēks uz pannas?

Večiņa satrūkās. Kas tā bija par valodu? Vai tiešām dēladēls jūtas tik izsalcis? Tad viņa, cieši uzlūkojusi jauno vīrieti, sacīja drebošā balsī:

—   Pīlīti liec mierā! Viņa man ir tuva būtne. Viņa un Miks — mani labākie draugi!

—    Tuva būtne?! — Dēladēls smējās jau atkal. — Nē, nē, nudieh! Tādus brīnumus dzirdu pirmoreiz! Bet vai tā būtne uz grīdas pēdas neatstāj?

—    Cik atstāj, tik uzslauku. Cilvēks atstāj daudz briesmīgākas pēdas, — večiņa rūgti sacīja. — Dabu izposta! Ūdeņus saindē! Gaisu piesārņo! . . .

Jaunais vīrietis nevērīgi atmeta ar roku.

—    Ko jūs, vecomāt, par to! Divas pavisam atšķirīgas lietas! . .. Bet jums gan labāk derētu padomāt, kas jūs aprūpēs, kad pati to vairs nevarēsit. Taču ne pīlīte, taču ne runcis!

Vecīte klusēja. Ciešāk sarāva lakatiņa mezglu un klusēja. Viņa neatbildēja arī vēlāk, kad dēladēls jautāja, vai viņa negribot ziemā pārcelties uz dzīvi Rīgā. Tikai noraidoši pašūpoja galvu. Un radinieks — kā atbraucis, tā arī aizbrauca, pat nepateicis, kāpēc pēkšņi iedomājies veco māmuļu apciemot.

Tajā vakarā sirmgalve ilgi nevarēja aizmigt.

Bet kādu vakaru Pēkšķīte atkal uzgāja kaut ko jaunu — tas bija spogulis. Kārtodama guļamistabu, večiņa bija to nolikusi uz grīdas un atbalstījusi pret sienu. Labu bridi pīlīte stāvēja pretī savam attēlam kā pārakmeņojusies — gluži nekustīga un pārlieku izbrīnīta, kā parasti, galviņu piešķiebusi, lai labāk saredzētu to otro, kas viņai raudzījās pretī tādā pašā pozā. Tad satraukta iepēkšķējās, it kā iesaukdamās: «Kur tu te gadījies?!» Ari otra pilīte bija atpletusi knābi un izskatījās tikpat satraukta. Pēkšķīte pārsteigta apklusa; tomēr pēc brīža jau atkal uzsāka sarunu, tikai šoreiz citā toņkārtā ar viņai tik raksturīgo «picikato».

Sirmgalve smaidīdama noskatījās, kā pīlīte cenšas iepatikties savam spoguļattēlam. Lai Pēkšķltei nesabojātu šo prieku, vecīte arī turpmāk atstāja spoguli uz grīdas.

Tagad gandrīz katru vakaru pīlīte nostājās pie spoguļa un pirms došanās gulēt ilgi sarunājās ar savu «jauno paziņu». Liekas, Pēkšķīte ne mirkli nešaubījās, ka spogulī viņai atbild otra pīlīte, jo tā taču tāpat skatījās, tāpat kustējās un tāpat plātīja plakano knābīti. Sajās reizēs Miks no savas guļvietas, acis iepletis, vēroja draudzenes dīvainās izdarības. Viņš nevarēja un nevarēja saprast, ar ko Pēkšķīte tā sarunājas un kāpēc spoguļa priekšā tik ilgi grozās un kārtojas. Un tikai tad, kad pīlīte pati jau bija nogurusi no ilgās pļāpāšanas un, aizspraudusi knābi aiz spārna, taisījās gulēt, arī Miks pievēra acis un, saritinājies gredzenā; ļāvās saldam kaķa miegam.

Rudens pusē atgadījās pagalmā dīvains piedzīvojums. Lai Mikam un Pēkšķītei būtu iespējams pamieloties ari ārpus mājas, sirmgalve izlika ēdamo sētā. To pamanīja žagatu pāris, kas uz šķūnīša jumta bija atvedis pirmajā lidojumā savus bērnus. Miks, neko ļaunu nenojauzdams, acis piemiedzis, ar baudu grauza zivs galvu, bet žagatas uz šķūņa jumta čakstinādamas apspriedās, kā dabūt runča labumu sev; tad viņas viena pēc otras metās uz iekārotajām pusdienām: pirmā — tēmēdama ar knābi tieši ēsmā, otra — raudama Miku aiz astes, lai kaķis nespētu pretoties. Drīz vien runča pusdienas uz šķūņa jumta notiesāja melnraibā žagatu ģimene. Tā nu likās — zaglīgajiem putniem amats rokā. Turpmāk viņas Mika bļodiņu neizlaida no acīm. Tomēr nekaunīgajām žagatām nācās piedzīvot smagu vilšanos, kad viņu nodomu pamanīja un izjauca Pēkšķīte. Ieskriedamās un spārnus kulstīdama, viņa metās žagatām pretī un aizdzina laupītājas, iekams tās bija paspējušas pakampt noskatīto kārumu.

Pienāca vēsais un lietainais rudens mēnesis — oktobris, kam sekoja vēl daudz vēsākais novembris. Notraukdams lapas, kokos šalkoja brāzmains vējš, kapāja krusa, un lija lietus; zeme pārklājās ar ūdens paltim. Mikam ne visai vairs patika uzturēties samir- kušajā pagalmā. Turpretī Pēkšķīte labprāt un pat ar baudu bradāja gan pa ūdeni, gan pa dubļiem. Tādās reizēs Miks, pavadījis viņu līdz kādai lāmiņai, pats tālāk negāja, baidīdamies saslapināt savas samtainās, baltās ķepiņas. Likās, pīlīte nespēj šaprast, kāpēc viņas draugs kļuvis tik atturīgs. Brīžiem viņa nostājās runcim līdzās un, tinkšķinādama savu «picikato», aicināja viņu doties tālākā pastaigā, bet Miks tupēja nekustīgi kā piemineklis, tikai ar savām skaistajām acīm sekodams pīlītes mājieniem. Pēkšķīte pagājās, pagājās gabaliņu, tad atkal apstājās un, galviņu grozīdama, pie sevis kaut ko prātoja.

Un tad notika šķietami neiespējamais — pilīte pazuda. Putraimi palika bļodiņā neapēsti, ūdens — neizdzerts. Arī vakarā viņa mājās nepārradās, un spogulī neviens vairs nespoguļojās .. .

Kāds nemiers tagad pārņēma citkārt tik lēnprātīgo runci! Viņš apstaigāja visus istabas kaktus, izložņāja gan pagulti, gan pagaldi, palīda arī zem grāmatu plauktiņa, uzmanīgi pārbaudīja pat kastes, kur saimniece glabāja kaltētos zirņus, puķu sīpolus un žāvētos ābolus. Pīlīti neatradis, viņš nostājās pie ārdurvīm, ar lūdzošu ņaudienu pieprasīdams tās atvērt. Kad sirmgalve Miku izlaida, viņš šoreiz, nevērojot slapjumu, aizlēkšoja līdz ķieģeļu kaudzei, pēc tam — uz malkas šķūnīti. Kad arī tur neizdevās Pēk- šķīti atrast, Miks devās uz ezermalu. Tā bija liela varonība no viņa puses — slapjajā laikā tik tālu ceļu mērot. Veltīgi izmeklējies arī tur, Miks ar mitru kažoku un dubļu notašķītām kājām pārradās mājās un tūliņ saritinājās plīts tuvumā. Aiz bēdām viņš pat nepiegāja pie savas bļodiņas nolakties pienu. Šādus gājienus runcis atkārtoja vairākkārt, bet atrast pīlīti viņam nekur neizdevās. Arī sirmgalve rādījās noskumusi.

Bet ilgi viņiem nevajadzēja bēdāties. Kādu dienu Pēkšķīte atkal parādījās. No rīta, atverot durvis, večiņa ieraudzīja pīlīti stāvam uz kāpnēm.

— Mikiņ! Mikiņ! Nāc skaties! Pēkšķīte atgriezusies! — priecīgi izsaucās sirmgalve, un Miks ar pāris atsperīgiem, mīkstiem lēcieniem jau atradās līdzās pīlītei.

Tajā dienā abi draugi viens no otra neatkāpās ne soli, tik laimīgi viņi jutās … Pat vakarā pīlīte nemēģināja meklēt otru pīlīti guļamistabā pie spoguļa, bet paļāvīgi devās pie miera līdzās saimnieces gultai, kurā apmierināts murrāja viņas uzticamais draugs Miks.

Likās, viss atkal iegājis vecajās sliedēs, kad jauns neparasts gadījums satrauca runča prātu. Kādā saulainākā rudens dienā abi draugi kopā izgāja pagalmā. Šoreiz Miks uzticīgi pavadīja Pēk- šķīti. Šķērsojuši nodzeltējušo zālienu, viņi apstājās pie ķieģeļu kaudzes. Miks jau paskrējās uz priekšu, lai uzsāktu vasarīgo rotaļu, kad pēkšņi pīlīte pacēlās spārnos un pārlaidās pāri sētai. Miks skatījās, kur viņa draudzene palikusi. Te viņš ieraudzīja neticamu ainu — aiz zedeņu sētas iepretī Pēkšķītei stāvēja vēl viena mežapīle. Tikai šī pīle ļoti atšķīrās no Pēkšķītes. Zilizaļi mirdzoša galva, svītraini, raibi spārni, un arī augumā krietni lielāka. Miks sastinga aiz brīnumiem, aiz satraukuma un neziņas, kā tagad izturēties. Bet, kamēr viņš savā kaķa prātā izlēma, ko darīt, pagalmā bija iznākusi arī viņa saimniece. Tajā pašā brīdī svešais zilgalvis pacēlās spārnos — un Pēkšķīte viņam sekoja. Abas pīles aizlaidās ezera virzienā.

Sirmgalve pienāca pie pārsteigtā runča un aicināja viņu istabā:

—    Nāc nu, nāc, Mikiņ, siltumā!

Saimnieces balss gan skanēja mazliet skumji, bet viņa vairs nebēdājās par Pēkšķītes likteni, jo saprata, ka pīlīte ir jau pieaugusi un viņai jādzīvo sava mežaputna dzīve. Vakarā, paņēmusi Miku klēpī, viņa glāstīja tā zīdaino kažoku, nomierinoši runādama:

—    Labi, Mikiņ, ka tev nav spārnu. Tad droši vien tu laistos Pēkšķītei pakaļ — un ko tad es viena darītu? .. .

Drīz pienāca ziema. Nelielais namiņš tikpat kā ieauga sniega kupenās. Koki ietinās sidrabainās bārkstīs un mežģīnēs, krūmi apvilkās spurainus, baltus kažokus, un Miks uzskatīja par labāku tupēt uz palodzes un raudzīties pa logu, nevis saldēt ķepas, brie- not pa nepatīkami salto sniega paklāju. īsas dienas mijās ar gariem vakariem, kad plītī sprēgāja sveķaina malka un pie uguns sildīdamās sēdēja sirmgalve. Glāstīdama Mika mīksto kažoku, viņa reizēm atcerējās Pēkšķīti — diez kur viņa tagad atrodas un kā viņai klājas. Večiņa zināja, ka parasti mežapīles ziemu pavada dienvidos, bet pēdējā laikā it bieži tās pārziemo arī pie mums. Vecgada vakarā no Rīgas atbraukušais mazdēls pastāstīja, ka kanāls pie operas esot pilns ar mežapīlēm. Cilvēki tās barojot, un putni jūtoties pavisam labi. Dēladēls atkal ierunājās, vai vecmāmiņai neesot te laukos vienai par grūtu un vai tomēr nebūtu labāk kaut vai tikai pa ziemu pārcelties uz Rīgu. Bet večiņa purināja galvu.

—    Nē, nē! Man te nemaz nav slikti. Vēl es pati ar sevi tieku galā. Un tā jau nav, ka es te gluži viena dzīvoju. Man taču ir Miks. Arī kaimiņiene reizēm atnāk. Nē, nē, pagaidām es nekur nebraukšu.

Tā baltā feja bija izlēmusi un tā arī dzīvoja turpmāk ar savu draugu Miku, līdz atkal pienāca jauns pavasaris un saules siltie stari atmodināja zemi un kokus jaunai dzīvībai. Pirmie pie loga no zemes izspraucās sniegpulkstenīši, tad nokusa pēdējās sniega paliekas un pagalmu pārklāja patīkams svaigs zaļums. Miks atkal labprāt gāja ārā vai rotaļājās uz kāpnēm. Viņš aizstaigāja arī tālāk palūkoties, kā izskatās malkas šķūnītī un vai tur nav ieperinājusies kāda pele, aizcilpoja arī līdz ķieģeļu kaudzei. Un tad — pavisam negaidot — siltā maija rītā atkal parādījās viņa — Pēkšķīte. Miks, priecīgi pārsteigts, devās viņai pretī, bet pīlīte neizrādīja nekādu laipnību. Izpletuši spārnus, viņa šņāca un dzina Miku projām, jo, lūk, rindiņā aiz viņas sekoja pieci pūkaini pīlēni. Pēkšķīte bija kļuvusi māte, un mātes instinkts nepieļāva laist pie bērniem pat vislabāko draugu. Miks domīgs un aizvainots atkāpās, bet Pēkšķīte turpināja ceļu, tuvodamās pazīstamajam namiņam. Tur jau arī durvīs stāvēja sirmgalve, kā parasti, apsējusies baltu priekšautu un ar baltu lakatiņu galvā. Ieraudzījusi Pēkšķīti ar pīlēniem, viņa priecīgi sasita plaukstas un tūliņ steidzās sagādāt cienastu.

Kā atnākusi, tā Pēkšķīte atkal aizgāja. Miks viņai pa gabalu sekoja līdz pašai ezermalai. Tur viņš noskatījās, kā pīlīte ar saviem bērniem iepeld ezerā — mazie rindiņā pa priekšu, bet pati māte aiz viņiem.

Vēl pāris reižu Pēkšķīte parādījās pagalmā, tad atkal pazuda uz ilgāku laiku. Vai tiešām, aizņemta ar savām ģimenes rūpēm, viņa Miku bija galīgi aizmirsusi? Izrādījās, ka ne. To Pēkšķīte pierādīja vasaras beigās, kad viņas bērni bija jau paaugušies un uzsākuši patstāvīgu dzīvi. Tad pīlīte atlidoja pierastajā vietā,labprāt pastaigājās kopā ar savu veco draugu, taču, tuvojoties rudenim, atkal pazuda uz vairākām dienām. Atgriezusies nepiedalījās vairs nekādās rotaļās. Domīgi nostājās pagalma vidū un it kā klausījās vienīgi viņai sadzirdamās skaņās. Kad sirmgalve ieklausījās, arī viņa dzirdēja vibrējam gaisā tik tikko uztveramas tālas putnu balsis. Pēkšķīte klausījās, klausījās, tad, vēlreiz atskatījusies uz Miku, balto māmuļu un viņas namiņu, pacēlās spārnos. Vai Pēkšķīte aizlaidās pie saviem pieaugušajiem bērniem vai arī pie skaistā zilgalvīša, vai citām tādām pašām mežapīlēm, kuras gājputnu instinkts mudināja doties ceļā? To nezināja ne Miks, ne sirmgalve. Tikai tas gan bija skaidrs, ka Pēkšķītei tagad ir pašai sava dzīve, savi prieki un savas rūpes.

— Arī mums, Mikiņ, nāksies mainīt dzivesvietu, — glāstīdama pīlītes atstāto draugu, skumji sacija sirmgalve. Pa šo laiku viņa bija kļuvusi daudz vecāka un vārgāka. Tāpēc arī izlēmusi beidzot pieņemt dēladēla uzaicinājumu pavadīt ziemu siltā Rīgas dzīvoklī.

Bet Pēkšķīte — vai tā nākamajā vasarā atlidos pie sava drauga Mika un sirmgalves — baltās fejas? To neviens nevarēja paredzēt. To rādīs pati dzīve, kad pienāks nākamais pavasaris, — un ja sirmajai māmuļai būs lemts vēl dzīvot.

Jānis Baltvilks

NOTIKUMS ĀBOLIŅLAUKĀ

Spilgti man atmiņā iespiedusies tā pavasara diena pirms daudziem gadiem Zemgalē. Kā ieraugu ziedošas māllēpenes, vienmēr atceros glumo, mālaino grāvi, pa kuru lavījos klāt krauķu baram āboliņlaukā. Un visas tās svelošās izjūtas, kuras nāca pēc tam.

Tajos gados es pētīju vārrfu dzimtas putnus — šai saimei piederīgi ir arī krauķi. Latgalē un Zemgales līdzenumā šo melno putnu — krauķu jeb sējas vārnu — kolonijas redz diezgan bieži, mežainākos Vidzemes un — jo īpaši — Kurzemes apvidos viņus maz pazīst. Nu, un ozolu birzī dažus kilometrus no Bauskas bija vairāki simti krauķu ligzdu, pa desmit, piecpadsmit vienā kokā.

Bet šis stāsts nav par krauķiem. Tāpēc necentīšos daudz skaidrot, kādēļ man bija tas vajadzīgs un cik tas bija labi vai slikti, taču viens no mana Bauskas brauciena nolūkiem bija nošaut dažus krauķus, lai, putnus uzšķēržot jeb, kā tolaik mēdzu sacīt, izdarot sekciju, uzzinātu, ko viņi ēduši. Metode, protams, barbariska. Bet toreiz, kad, māliem apķepis, līdu pa grāvi, es par to nedomāju.

Tātad man vajadzēja iegūt sekcijai krauķus. Pirmoreiz izšāvu ozolu birzī. Divi vai trīs putni, precīzi neatceros, tad nokļuva manā somā, bet viss lielais bars pēc šāviena pasitās gaisā un nolaidās nepilnu kilometru tālāk uz lauka. Pa taisno pieiet tik tuvu, lai vēlreiz varētu šaut, nebija nekādu cerību, tāpēc žagos baram klāt aplinkus — pa novadgrāVi.

Koši ziedēja māllēpes grāvja malās. Zeme tikko vēl iesila. Dziedāja cīruļi.

Noticis iepretī baram, piespiedu bisi pie pleca un lēni slējos kājās. Pirmā gada āboliņš vēl nebija pāraudzis rugājus. Melnās galvas un muguras te parādījās virs zaļuma, te iegrima tajā. Nevarēju īsti izvēlēties mērķi. Gribējās, lai skrošu lādiņš ķertu vismaz divus uzreiz. Bet biju pamanīts. Bars cēlās spārnos. Izšāvu uz labu laimi.

Neviens nenokrita.

Skatījos pakaļ baram un ievēroju, ka no tā atdalās pelēks putns. Balodis! Sasodīts, kur tas te gadījies? Staigājis kopā ar krauķiem pa lauku . . .

Balodis bija ievainots. Viņš pamazām zaudēja augstumu, līdz ietriecās zemē. Palēcās un atkal apkrita.

Noskatīju to vietu un skrēju klāt.

Un tad notika visnegaidītākais. No krauķu bara, kas bija jau tālu prom, atšķīrās vēl viens balodis un lidoja pie nokritušā. Man viņš nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Kad es noliecos, lai paņemtu sašauto putnu, kurš agonijā ar spārniem kūla zemi, un izbeigtu viņa ciešanas, otrs balodis plivinājās rokas stiepiena attālumā man ap galvu!

… Tas pats prastais mājas balodis — guļi, guļi — paglupais diedelnieks … Ko viņš te tā! … Nu, nošāvu balodi. Kas tur sevišķs! Kāpēc jaucās krauķu barā! Ko es vairs varu līdzēt! . . .

Lai kā centos sev iestāstīt, ka nekāda lielā nelaime nav notikusi, ka — viens balodis vairāk vai mazāk šajā pasaulē — tas neko neizšķir, ka, salīdzinot ar varenajiem dzīvības un nāves dzirnu apgriezieniem, šis te ir sīkums, ko nav vērts ņemt vērā, jutos aizvien draņķīgāk. Biju nosvīdis slapjš. Trīcēja rokas. Bet īsti nelāga sajūta, pilnīgs izmisums pārņēma mani, kad, nonācis grāvmalā pie savām mantām, atskatījos un ieraudzīju, ka beigtā baloža biedrs zemā, raustīgā lidojumā joprojām man seko! Pa- grūdu nobeigtā putna līķi zem somas, nometu bisi un iegāzos zālē.

Cik ilgi tā biju gulējis, nezinu. Kad saņēmos un paskatījos gaisā, debesis bija tukšas. Pareizāk sakot, baloža tur vairs nebija. Apdullinoši dziedāja cīruļi.

Atis Baiža

NO CIKLA «DIŽKOKU MEKLĒTĀJA GAITAS»

TORŅI

Pienāca reize izpētit Ķīpsalu. Ozolus tur atrast necerēju. Kādu prāvāku vītolu gan.

No rīta bija lijis. Priecīgi klaigādami, pa peļķēm bradāja bērni. Puikas šļakstināja meitenēm virsū ūdeni. Meitenes parādā nepalika. No galvas līdz kājām notašķījušies ar dubļiem, bērni spiedza un smējās.

Nostāk no pārējiem kādā mazākā peļķītē gaišmatains puišelis ielaida trīs papīra kuģīšus.

—    Kurss pāri okeānam! — viņš sauca.

—    Vētra nāk! — kliedza lielāks zeņķis un svieda peļķē akmeņus. Viens kuģītis apgāzās.

Tīklu iela, Matrožu iela, Zvejnieku iela … Nosaukumi stāsta — te auguši jūrnieki.

Nevienu dižvītolu neatradis, savā nodabā gāju gar Daugavas malu. Rīgas torņus izgaismoja vakara saule. Trīs garākie ir Pēteris, Jēkabs un Doms. Doms vidū, Pēteris no tā pa labi, Jēkabs — pa kreisi. Gluži kā Rīgas panorāmas fotogrāfijā.

Nopētījis kuģus ostā un daudzos ceļamkrānus ap tiem, es atkal vēros torņos. Likās, ka attālums starp Domu un Pēteri sarucis. It kā pretī būtu panākuši viens otram.

Sāku uzmanīgi vērot. Tiešām. Jo tālāk es gāju uz jūras pusi, jo straujāk Doms tuvojās Pēterim. Pienāca tam klāt, nostājās priekšā, gandrīz Pēteri aizsegdams. Tikai pati smaile ar Pēterbaz- nīcas gaili stāvēja pāri Domam. Izskatījās, ka abi mērītos augumiem.

Nomērijušies tie aizgāja katrs uz savu pusi, apmainījās vietām.

Nu jau vidū bija Pēteris. It kā aicinādams — nāc, nomērīsimies mēs ari —, viņš strauji tuvojās Jēkabam.

Jēkabs mērīties negribēja un noslēpās aiz divdesmit četru stāvu nama. Pēteris neatlaidās. Gāja Jēkabu meklēt. Jāpaskatās, ko šie tur dara, domāja Doms un nāca tuvāk.

Vai visi trīs būtu norunājuši aiz lielā nama satikties? Nē. Viens parādās nama otrā malā, un tas ir Pēteris. Pēc mirkļa izlien Jēkabs. Tagad torņi sarindojušies pavisam citādā secībā: vidū ir Jēkabs, Pēteris no tā pa kreisi, Doms — pa labi.

Un tad pēkšņi viņi visi nozūd aiz grantskalniem, kas Ķīpsalā savesti un sabērti garā grēdā gar Daugavas malu. Sarkanas saules apmirdzētas, ķērkdamas riņķo vārnas un kaijas.

—    Kur tu tik ilgi biji? — man, mājās pārnākušam, prasa māte.

—    Ķipsalā, mammuk. Es skatījos, kā Rīgas torņi staigā.

VIENA DIENA KOPA AR JĀNI

—    Ati, ko tu darīsi svētdien? — prasa man Jānis.

—    Iešu meklēt Veco Auziņu dzirnavu dambja paegli.

—    Ņem mani līdzi. Gribu izstaigāties.

—    Nāc, — es saku. — Bet vai tu varēsi tik agri uzcelties? Apdomā labi. Autoostā jābūt sešos.

Kad grib, tad var. Pussešos Jānis klauvē man pie loga.

Par braukšanu autobusā nav daudz, ko stāstīt. Jānis snauž. Es pētu karti. Kaļu plānus, kā vislabāk nokļūt pie paegļa. Pa ceļu iet nav vērts. Liels līkums. Iesim taisni. Kam tad mums kompass?

Virzienu uzņemu ar tādu aprēķinu, lai mēs pie upes nonāktu pa labi no dzirnavām. Pēc azimuta ejot, mērķi reti kad izdodas sasniegt bez novirzīšanās. Sevišķi tad, ja ejams lielāks gabals. Aizej līdz upei — brīnies — dzirnavu nav. Vajadzētu būt, bet nav. Un nevar saprast, uz kuru pusi tās meklēt. Tāpēc labāk tīši paņemt virzienu uz vienu vai otru pusi no dzirnavām. Mēs paņēmām pa labi. Nonākuši pie upes, zināsim — dzirnavas jāmeklē pa kreisi. Un, lai būtu pilnīgi droši, Visus šķēršļus — ezeriņus, paugurus, mazus purviņus, eglīšu biezokņus — centīsimies apiet pa labi, neaizmirstot šad tad paskatīties kompasā. Ja nekontrolē virzienu ar kompasu, var gadīties, ka piesitas vadātājs. Pa labi, pa labi, pa labi — kamēr atpakaļ tai pašā vietā, kur sākts iet.

Man acis vēl nav apradušas ar rīta krēslu, kad Jānis pēkšņi apstājas. Sastingst un rāda man ar roku, lai daru tāpat. Viņš ir kaut ko ieraudzījis. Redzu, redzu! Lapsa. Mudīgi tek pa arumiem. Meklē peles.

Pukojos uz sevi. Kā varēja notikt, ka Jānis lapsu ieraudzīja pirmais. Redze man laba. Un neesmu arī, tā teikt, pirmo reizi ar pīpi uz jumta.

Izskaidrojums Jāņa acīgumam vienkāršs — viņš ir putnu pētnieks. Pieradis vērīgi skatīties. Un putni taču daudz, daudz mazāki par lapsu.

—   Jāni, paklau, Jāni, lūdzu, parādi kādu nepazīstamu putnu!

—    Kādu tad tu pazīsti?

—    Vārnu, sīli, žagatu, kaiju, stārķi, zīlīti, lakstīgalu, bezdelīgu, ķīvīti, cielaviņu, griezi, cīruli, dzeguzi, irbi, — es ātri noberu.

—    Griezi, tu teici — griezi. Pastāsti, kāda viņa izskatās, — tincina Jānis.

Palieku atbildi' parādā. Nemāku pastāstīt. Labi, ka neprasīja, kāda izskatās dzeguze vai lakstīgala. Tie ir putni, kurus vairums ļaužu pazīst pēc balss un ne pēc izskata.

—   Vai zeltgalvīšus zini? — jautā Jānis.

Es purinu galvu. Jānis solās parādīt.

—    Zeltgalvītis ir zaru galu putns, ligzdas taisa nokarenos egļu zaros; Latvijā redzams cauru gadu; mūsu vismazākais putniņš; pāri galvai stiepjas dzeltena svītra; balss smalka, — Jānis stāsta kā no grāmatas.

Manas acis šaudās uz visām pusēm. Pārmeklē egļu zaru galus, pēta priežu galotnes, pārslīd pazarēm. Nav.

Jānis saka: — Vajag klausīties.

Es zeltgalvīšu balsi nepazīstu. Klausīties nav nozīmes. Labāk skatīšos, ko dara Jānis. Vei — pieiet pie nokaltuša priedes stumbeņa, pēta tajā izkaltās dziļās renes.

—    Laikam dzenis, — es ieminos.

—    Tā ir melnā dzilna. Dižraibais dzenis tādas dobes nekaļ, — Jānis mani atspēko. — Vai me*r?o dzilnu esi redzējis?

—    Nē.

—    Smuks putns. Diezgan liels. Viss melns. Galvas virsa sarkana. Un jauka balss. Garš, skaists sauciens, — Jānis dažos vārdos uzbur melnās dzilnas portretu.

Mēs ieejam gravā. Te aug milzu egles. Es aizmirstu Jāni un putnus. Apmetu dažām resnākām eglēm apkārt mērlenti. Dižegles tomēr neatrodu.

—    Skaties, — Jānis rāda aiz atlupušas mizas, — re, kur miz- ložņas ligzda. Mizložņa ir stumbra putns. Viegli var pazīt pēc pārvietošanās. Viņš sāk no zemes. Dodas pa stumbru uz augšu. Meklē ēdamo. Ar galvu uz leju viņš neiet. Uzgājis augšā, lido zemē pie cita koka. Un atkal pa stumbru uz augšu. Un atkal pikē lejā.

Stāstīdams Jānis ir atsēdies uz resna, vēja izgāzta egles stumbra. Atsēžos ari es.

—    Dzirdi? — Jānis iesaucas. — Zeltgalvīši.

Ne dzirdu, ne redzu. Sēžu klusi. Pūlos saklausīt. Jā! Tāda kā smalka čiepstēšana, kā pīkstēšana. Nemāku izstāstīt. Jādzird pašam.

Jānis rāda ar roku. Skatos rokas virzienā. Ieraugu mazu putniņu. Tad vēl vienu. Nu jau vesels bars. Lido no zara uz zaru, no koka uz koku. Tālus pārlidojumus netaisa. Tik tuvu gan neviens nepielaižas, lai saskatītu dzelteno svītru uz galvas.

Ceju aizšķērso dziļš, plats grāvis. Pārlēkt nevar. Es paeju uz vienu pusi, Jānis uz otru pusi. Meklējam šaurāku vietu vai pār grāvi pārkritušu koku. Nekā piemērota neatrodam. Nospriežam lēkt ar kārti. Kurš lēks pirmais?

—    Lec tu! — mudina Jānis.

Pārsviežu mugursomu. Ieskrienos, atsperos — skaļš krak- šķis — blāc — es plunčājos ūdenī. Tā iet, kad paķer pirmo kārti, kas pagadās.

Jāni mana neveiksme nenobaida. Tikai kārti viņš izvēlas rūpīgāk.

Kamēr es izķepurojos no grāvja un rauju nost slapjās drēbes, Jānis veiksmīgi ticis grāvim pāri un iekūris uguni. Deg rūkdams.

Veicīgi, veicīgi jāžāvējas. Nav jau vasara. Ir decembris. Drēgns. Bez sala, bez sniega.

Pa abiem izgriežam slapjās drēbes, pa abiem žāvējam. Jānis novelk savu kamzoli un dod man.

Visgrūtāk izžāvējamas ir bikšu staras un krekla piedurknes. Drēbe salīp. Kļūst it kā divtik bieza. Es tajās iebāžu zariņus (perpendikulāri vienu pret otru). Kad bikses un kreklu tādā veidā patur virs uguns, siltais gaiss skrien pa starām un piedurknēm kā pa skursteni. 2ūst gan no iekšpuses, gan no ārpuses. Un izžūst ļoti ātri.

Pēc negaidītās peldes mēs soļojam naigāk. Pieliekam soli, lai sasildītos.

Mežs beidzas. Izejam plašā, līdzenā klajumā. Gluži pliks klajums nav. Sur tur pa krūmam, pa kokam vai koku pudurim. Pamalē, gandrīz pie apvāršņa, redzama krūmu josla. Tur jābūt upei.

Mēs noskatām kādu koku un ejam uz to. Pirms sākam iet, mēģinām noteikt, kas tas par koku. Uz priedēm, bērziem un eglēm neejam. Tos noteikt nav nekāda māksla.

—    Ozols, — saka Jānis.

Aizejam. Jā, ozols ir.

—    Osis, — saku es.

Aizejam. Osis ir.

Jānis nosaka kļavu, es vīksnu. Jānis — melnalksni, es — vītolu. Neviens no mums nekļūdās. Man tā spēlīte sāk apnikt. Pūlos saskatīt ko neparastāku un Jāni iegāzt. Neizdodas.

—    Ābele, — saka Jānis bez šaubīšanās.

Es jūtu pret Jāni cieņu. Kokus viņš pazīst tikpat labi kā putnus.

Pie ābeles apstājamies. Es pārbaudu virzienu. Spudūc! Gandrīz krūtīs ielec zaķis. Ptū, velns, kā nobaidīja! Vecs mednieks man reiz stāstīja — zaķis augšā lecot tikai tad, ja tā tuvumā apstājoties. Tad viņš domājot, ka ir pamanīts. Ja nebūtu apstājušies — zaķis nekustētos. Mēs aizietu garām, pat nenojautuši, kāds zvērs zālē zem ābeles guļ. Spēlēdami spēlīti — pasaki, kas tas par koku, lielo lauku esam pārgājuši kā rotaļādamies. Krūmos ieaugusi, rāmi plūst upe. Taisna kā grāvis. Dziļa. Prāviem alkšņiem un kārkliem apaugušie uzbērumi krastos liecina, ka upe kādreiz senāk bagarēta.

Dzirnavas atrodam viegli. Tas vairs nedarbojas. Dambja vietu sazīmējam. Paegli gan nekur neredz.

Ieraugu upmalā večuku cērtam alkšņus. Eju prasit — kur tas paeglis.

—    Dēliņ, tev vēl bišķi jāpaietas. Sitās ir jaunās dzirnavas. Vecās bija tālāk. Ej tik pa šiten to taciņu gar upi uz augšu. Minūtes desmit. Paeglim garām nepaiesi. Smuks kā pīķa dūzis.

Vietumis taciņa ved gar pašu ūdens malu, vietumis attālinās. Mēs uzticamies taciņai. Krūmos bez ceļa tīšu prātu nelienam. Divās vietās izbaidām mežapīles. Tās pēkšķinādamas aizlido.

Un tad es ieraugu paegli. Stumbrs īss. Vainags atgādina trīsstūri, kuram noapaļoti stūri. Večukam taisnība — izskatās pēc pīķa dūža. Bet paeglis ir otrā krastā. Ko nu?

—    Meklē labi garu kārti, — zobojas Jānis.

Es kasu pakausi. Nosaukums Veco Auziņu dzirnavu dambja paeglis ir mani maldinājis. Biju iedomājies — ja dambis, tad varēs pāriet. Un nevienam neprasīju, kurā krastā paeglis aug.

Nekāda dambja nav. Ir dambja paliekas, pār kurām putodams gāžas ūdens.

—    Ko nelec? Pašlaik lēkšanai izdevīgs vējš. Pūš no muguras, — Jānis nerimstas.

Lejpus dambja upe sekla. Es apņēmīgi paskatos uz Jāni un izģērbjos. Sabāžu apģērbu mugursomā un, to virs galvas turēdams, iebrienu upē. Ja ūdens nesniedzas augstāk par krūtīm, es aukstuma nebaidos.

Tā, tā, tā. Tikai neapgāzties. Brienu lēni, uzmanīgi ar kājām taustīdams akmeņus. Uh! Pāri gan. Izkāpju otrā krastā sarkans kā vēzis. Uzrauju bikses. Uzrauju kamzoli. Paskraidu, palēkāju — nomēru paegli. Nekāda tīksmināšanās par skaisto koku neiznāk. Salti. Paskraidu, palēkāju — nofotografēju paegli no visām pusēm. Brienu atpakaļ, lai neizšķirtos ar Jāni. Kur tad viņš palicis? Būs aizgājis ūdensstrazdus lūkoties.

Dzirdu Jāni aiz upes likuma skaļi smejamies. Smieklus pārvarēdams, viņš kliedz: «Nāc šurp!»

Kad es līdz līkumam aizskrienu, ieraugu — pāri upei ir tilts.

ES PIEVĒRSOS PAEGĻIEM

Krišjānis Barons krāja tautasdziesmas. Ansis Lerhis-Puškai- tis — tautas pasakas, Emilis Melngailis pierakstīja tautas melodijas. Vai nemēģināt ari man kaut ko sakrāt?

Koka izskatu no apraksta vien grūti iztēloties. Kā būtu, ja es pamēģinātu savākt visu Latvijas dižkoku fotoattēlus?

Pēc diviem gadiem, novērtējot padarīto, secināju — tādam darbam mans mūžs par īsu.

Tomēr loti gribējās padarīt kaut ko no sākuma līdz beigām. Un es sāku domāt, vai nepamēģināt sakrāt vienas atsevišķas sugas dižkoku fotogrāfijas.

Ko krāt? Varbūt melnalkšņus? Saliņtēva grāmatā «Latvijas dižkoki un retie koki» uzrādīti tikai divi. Es esmu atradis vēl divus. Visā Latvijā droši vien nebūs vairāk par divdesmit. Staigāšu gar līčloču strautiņiem un upītēm, kur rāmi plūstoša ūdens malā melnalkšņi stāv garās rindās kā godasardzē.

Pārdomas iztraucē krustdēls Didzis. Viņš, atgriezies no pārgājiena, ziņo — uzgājis lielu paegli.

Melnalkšņi aizmirstas. Didzis it kā pasaka priekšā jākrāj dižie paegli. Tautas ticējumos paeglis ir koks, ar kuru var aizdzīt velnu.

Visdižākais paeglis salīdzinājumā ar gluži parastu ozolu tāds nieks vien ir. Bet apbrīnu dižpaeglis izraisa lielāku, jo laužu vairums tos nemaz nav redzējuši. Viņi domā, ka paeglis var būt tikai krūms vai sīks, pamežā augošs kociņš. Ka paeglis var izaugt garāks par desmit metriem, būt tik resns kā telefona stabs, zina retais. Rādu tādu paegļu fotogrāfijas. Visiem brīnums. Man pašam arī. Visu laiku domājām — mazs, ne prātā neienāca, ka var būt liels. Osis — jā. Ozols — jā. Paeglis? Nevar būt!

Un cik daudz vārdu vienam kokam! Ērča, ērcetis, ērkšķis, kadi- ģis, kadegs, kadiķis, paegle, paeglis. No tiem izplatītākie — kadiķis un paeglis.

Man bieži jautā — kurš labāks, pareizāks.

— Abi labi, — es saku. — Mīlam bērnam daudz vārdu.

īsts kurzemnieks vienmēr teiks: kadiķis. Man, dzimušam

Vidzemē, tuvāks paegļa vārds. Tomēr ļaudīm Kurzemē es prasu: — Kur te aug kāds dižāks kadiķis?

Sākumā man dižie paegļi likās tāds retums, ka necerēju kādu nezināmu atrast. Pirmos apmeklēju Saliņtēva grāmatā minētos. Tad izlasīju grāmatu par Latvijas parkiem. Tur melns uz balta rakstīts — Zentenes parkā aug liels paeglis.

Trīs dienas vietējos klaušināju. Rādīju profesora Andreja Svirksta grāmatu. Skatieties — te taču rakstīts. Līdz atradās zinātājs, kas profesoru pazina personiski, un pateica — par paegļiem Andrejs Svirksts saucot īves.

īves vārdu viņš neatzīstot. Pēc viņa domām — tas vācu vārds. Senais, pareizais vārds īvei esot paeglis. Savus pētījumus profesors pamatojot ar to, ka īves vārds neesot minēts latviešu tautasdziesmās.

Kā man to bija zināt? Zinātnieks neesmu. Nudien, ar ko vien man gadījies runāt, lvi Latvijā visur sauc par īvi.

Par tautasdziesmām profesoram taisnība — īves vārdu tur nesameklēt. Bet īves dabā aug tajās vietās, kur senatnē dzīvoja lībieši.

Pasmējos. Liku grāmatas mierā. Sāku paegļus meklēt pats.

LITERĀRĀS PASAKAS

.

Arnolds Auziņš

DIŽCILTĪGA vira portrets

Raitis mācījās jau otrajā klasē, bet ne reizes vēl nebija apmeklējis Mākslas muzeju. Kādu svētdienu māmiņa sacīja:

—    Šodien iesim uz gleznu izstādi. Tur tu redzēsi brīnumus.

Tētis neteica nekā, tikai noslēpumaini smaidīja.

Visi trīs uzposās, kā ciemos iedami.

Muzeja vestibilā Raitis kautrīgi novērsa skatienu, jo ieraudzīja kailas skulptūras. Tie laikam ir apsolītie brīnumi, viņš nodomāja. Tad jau varējām labāk iet uz pirti. Tur vismaz sastaptu dzīvus cilvēkus un paši arī nomazgātos.

Uz kurpēm vajadzēja uzvilkt drēbju čības.

—    Lai nebojā grīdu. Tā arī ir mākslas darbs, — paskaidroja mamma.

Zēns iesmējās. Savādi izskatījās, kad visi šļūkāja kājas. Re, kur tie brīnumi!

—    Te nedrīkst smieties! — tēvs viņu klusām aprāja, pielikdams pirkstu sev pie lūpām. Zēns šķībi paskatījās vecākos — te jau nav kapsēta.

—    Raita dēļ pakavēsimies arī pie vecmeistariem, — viņš dzirdēja māmiņu sakām.

Paskat tikai, kāda es svarīga persona! Puika pašapzinīgi izrieza krūtis.

Viņš iztēlojās vecus meistarus ar baltām, garām bārdām, kas, uzzinājuši, ka ieradīsies Raitis, mērojuši šurp tālu ceļa gabalu. Un

tagad viņi stāv, pakāpušies uz trepītēm kā dzīvokļu remontētāji, un ar milzīgām sarenēm uz sienām krāso visādus ķiņķēziņus.

Redzēdams, ka zālē nav ne kāpņu, ne sirmo meistaru, Raitis jutās gaužām vīlies. It kā viņu būtu smagi piemānījuši, nekaunīgi apkrāpuši.

Ierāmētās dabas ainavas zēnu nespēja aizraut. Viņš bija redzējis vēl augstākus kalnus, zilākas debesis, lielākus viļņus. Abi vecāki uzmanīgi vēroja dēla seju, kura stiepās arvien garāka.

—    Kāda noskaņa! — jūsmoja māte. Tēvs piekrizdams māja ar galvu. Raitis atkāpās līdz pretējai sienai, tad piegāja tik tuvu klāt gleznai, ka deguns gandrīz skāra audeklu, bet noskaņu uztvert nespēja. Pieri saraucis krunkās, viņš veltīgi centās uzminēt lielo noslēpumu. «Rāmji gan ir skaisti! Laikam jau no tīra zelta. Tas patiešām ir brīnums!»

Nākamajā telpā, kur bija izstādīti portreti, Raita ģīmis kļuva atkal apaļš kā pilnmēness. Lūpas pavērās, bet skaņa laukā nenāca. Labās rokas rādītājpirksts neviļus ieslīdēja mutē un tur uzkavējās krietnu laiku.

Kādas te bija sejas! Daža no sienas raudzījās tik cieši Raitim virsū, ka kļuva neomulīgi.

—    Kāpēc tam vīram galvā jocīga cepure ar spalvām? — Raitis čukstēja.

—    Toreiz bija tada mode. Augstmanis, — māte paskaidroja.

—    Ko tas nozīmē? Viņš kaut kur pakāpies?

Māte dusmīgi paskatījās. Viņas vietā atbildēja tēvs.

—    Viņam ir nauda un vara. Tāpēc arī greznojas kā pāvs ar spalvām.

Augstmanim blakus karājās glezna ar sievieti un mazu bērnu uz rokas. Raitis aplūkoja viņus, pēc tam atkal pievērsās vīram ar spalvaino cepuri. Sis viltīgi smīnēja. Zēns varēja derēt uz desmit pudelēm pepsikolas, ka pirmīt dižciltīgais bija rādījis nopietnu ģīmi.

Raitis iegāja vēl citā zālē, kur visu sienu aizņēma svēto ģimene. Virs galvas viņiem visiem mirdzēja riņķi. Kāpēc tie vajadzīgi, viņš gribēja prasīt, bet izdzirdēja pieminam savu vārdu.

—    Jūs mani saucāt? — Raitis jautāja vecākiem.

—    Kuš! Liecies mierā! — mamma aprāja.

—    Neviens tevi nav saucis. Skaties bildes! — piebalsoja tētis.

—    Rai-ti! — klusa, bet noteikta balss skanēja no otras istabas.

Māte un tēvs izlikās nedzirdam. Galvas sabāzuši kopā, viņi

bubināja, ka dievbijīgais Jāzeps esot pārāk līdzīgs kādam attālam radiniekam. Raita nozušanu blakus zālē abi nemaz nepamanīja.

Augstmanis gleznā sakustējās. Raitis varonīgi centās neizrādīt apjukumu.

—    Nebaidies, puisīt! — svešais laipni sacīja. Viņa balsij bija mazliet metāliska pieskaņa. — Palīdzi man izkāpt laukā!

—    Kā tas iespējams?

—    Viss ir iespējams, vajag tikai loti gribēt. Sniedz man roku!

Raitis nevarēja nepaklausīt. Viņš pastiepa pretī labo plaukstu.

Ierāmētais pieturējās un uzmanīgi nokāpa uz grīdas. Pie sāniem iešķindējās zobens. To nu gan Raitis agrāk nebija ievērojis.

Puika bailīgi palūkojās apkart. Zālē neviens cits apmeklētājs tobrīd negrozījās.

—   Mani var redzēt vienīgi tie, kuri tic brīnumiem.

—   Tādu, kas tic, ir ļoti maz.

Svešajam kājās bija kurpes ar augstiem papēžiem, taču gāja viņš pavisam klusu, tik tikko pieskardamies grīdai.

—    Vai jūs bieži pastaigājaties? — Raitis bijīgi apjautājās.

—    Nevarētu teikt, ka pārāk. Man atļauts atdzīvoties pa simt gadiem reizi. Tagad ir tieši tā diena, kad uz laiku es drīkstu būt atkal cilvēks kā visi citi.

—   Jūs kāds nobūris? — zēns painteresējās.

—    Mākslinieks, kurš mani gleznoja. Man toreiz bija liela vara pār cilvēkiem, bet viņam pār mani daudz lielāka, viņš spēja padarīt mani nemirstīgu. Bet, lai es varētu staigāt pa zemi, vajadzīga vismaz viena dzīva būtne, kas par mani ieinteresētos. Daudzi man šodien vienaldzīgi pagāja garām, bet tavās acīs vīdēja kaut kas vairāk par ziņkāri.

—    Manu uzmanību saistīja jūsu cepure, — Raitis atzinās.

Augstmanis iesmējās.

—   Tev ir humora izjūta. Tā ir augstu vērtējama īpašība.

Svešā smiekli dunēja kā zvani ezera dzelmē.

Viņi iznāca uz ielas. Retie garāmgājēji, kuri ticēja brīnumiem, pārsteigti nolūkojās Raita ceļabiedrā. Kas tā par dīvainu modi?

—    Aktieris, — gudrākie teica. — Droši vien uzņem jaunu mākslas filmu. Tā nogrimēts, ka nevar pazīt.

Pilsēta pa simt gadiem bija stipri pārvērtusies — vecās koka mājeles nojauktas, uzcelti jauni, moderni nami, šaurās, līkumotās ieliņas — platas un iztaisnotas, nelīdzenais bruģis pārklāts ar asfaltu.

Visus sirmgalvjus augstdzimušais sveicināja ar cēlu žestu, noņemdams no galvas spalvaino cepuri un zemu klanīdamies.

—    Vai jūs viņus pazīstat? — brīnījās Raitis.

—    Nē, bet viņi ir vecāki par mani, un es cenšos izrādīt cieņu. Mani tā kādreiz mācīja. Labus padomus es nekad neaizmirstu.

Svešinieka smalkās manieres Raiti sāka kaitināt. Kāpjot autobusā, viņa pavadonis palaida pa priekšu visas sievietes.

—    Tagad mēs kā muļķi visu ceļu stāvēsim kājās, — neapmierināti burkšķēja Raitis.

—    Pirmo reizi dzirdu, ka kājās stāvētāji ir muļķi, — bruņinieks brīnījās.

Viņi izkāpa pie atpūtas parka.

—    Ai! — augstmanis sajūsmināti iesaucās. — Veselus simt gadus neesmu griezies karuselī.

—    Jūsu vēlēšanās man ir likums, — atsaucās Raitis, lai gan viņam nebija ne mazākās patikas stāvēt rindā pēc ieejas biļetēm, ja otra rinda pie saldējuma kioska daudz īsāka.

—    Uzgaidiet, es tūliņ būšu atpakaļ! — zēns sacīja retroēr- mam.

Drīz vien Raitis jau kāri laizīja saldējumu. Viņš slepus atskatījās pār plecu. No gleznas izkāpušais vīrs stāvēja vēl arvien turpat, cītīgi pētīdams kādu svešzemju augu.

«Kāpēc es ar viņu sapinos? Man viņš vajadzīgs kā sunim piektā kāja. Kā no šīs dzīvās nastas lai tieku vaļā?»

Viss ģeniālais ir vienkāršs. Kāpēc nevar viņu te pamest? Nav jau mazais bērns, gan ceļu atpakaļ uz muzeju atradīs. Turklāt mēle augstmanim ir vaļīgi mutē iekārta, katrā laikā uzprasīs.

Priecīgs par negaidīto atrisinājumu, Raitis metās projām. Gabaliņu nojoņojis, viņš sa'dzirdēja soļus. Vai dullais dzītos pakaļ? Neapstājies atskatījās — aizmugurē neviena nemanīja. Vien paša sirds strauji un skaļi dunēja krūtīs.

—    Kāpēc tu no mums aizklīdi projām? — māte pārmeta.

—    Es satiku draugu, — meloja Raitis un juta kustam ausis.

—    Kā tev patika muzejā? — painteresējās tēvs.

—    Tā nekas, — dēls izvairīgi atbildēja.

Vakarā viņš ilgi nevarēja aizmigt. Uz rīta pusi sapnī atnāca pamestais augstmanis, dusmīgs kā pats Nelabais, un, zobenu vicinādams, ķērca:

—    Es tevi izaicinu uz divkauju. Izvēlies ieroci!

—   Es piedāvāju kaķeni.

No augstmaņa guldzošajiem smiekliem Raitis pamodās. Vannasistabā guldzēja ūdens. Tēvs sprauslodams mazgājās. Bet varbūt tas nemaz nebija tētis? Vai gaitenī uz pakaramā nešūpojās spocīga cepure ar platām malām un spalvu pušķi?

Pēc otrās stundas Raitis aizbildinājās, ka sāpot galva, un klases audzinātāja atlaida viņu mājās. Zēns devās taisnā ceļā uz muzeju.

Pie durvīm bija piesprausta zīmīte: «Sanitārā diena». Ko tas varēja nozīmēt? Savādnieks būtu saslimis?

Raitis pavadīja vēl vienu nelāga nakti, mētādamies no kreisiem sāniem uz labajiem un atkal atpakaļ. Spilvens neganti oda pēc eļļas krāsas,' un degunu kutināja spalvas tieši kā no cepures pušķa.

Pulksten desmitos no rīta Raitis jau kāpa augšup pa baltajām marmora kāpnēm, kas veda uz izstāžu zālēm. Ar aizsietām acīm viņš atrastu telpu ar viduslaiku augstmaņa portretu. To bija gleznojis slavens franču mākslinieks, tikai viņa uzvārdu zēns neatcerējās.

Pie sienas karājās tikai smags rāmis, no kura vietām bija atlupis zeltījums. Pirms divām dienām Raitis šo trūkumu nebija ievērojis.

—    Kur palikusi glezna? — ar drebošām lūpām zēns jautāja dežurantei.

—    Augstmaņa portretu restaurē, — paskaidroja večiņa, uzņemdama valdziņu adīklī. Viņa adīja siltas zeķbikses mazmeitiņai.

Alberts Ločmelis

DARBIŅŠ UN SŅIMUKNILS SKOLA

Mātei Zemei piedzima divi sapnīši un tūlīt aizskrēja pasaulē.

Pirmais aptecēja laukus, visur roku pielikdams, otrais — gulšņāja pļavmalās, slaistījās gar dārziem, slepus raudams ābolus.

Bet galvenais — tie rādījās mums. Un ne tikai naktīs. Tie iemanījās parādīties pat īsā diendusā. Un televīzijas un kino ekrānā, grāmatu lappusēs, uz skatuves estrādes koncertos.

Tas, kam parādījās pirmais, ar saullēktu bija kājās un ķērās pie lieliem darbiem, bet tas, kam otrais, suta migā līdz vakaram, gatavs miega dēļ ar sūnām apaugt.

Pirmais parasti neslēpa savu vārdu — Darbiņš, jo priecājās un lepojās ar to.

Otrais savu īsto vārdu rakstīja no otra gala un gandrīz visur stādījās priekšā kā Sņimuknils, lai gan patiesībā bija — nu tu taču pats jau izlasīji — Slinkumiņš. Ja tas savu īsto vārdu neslēptu, kurš gan ielaistos ar to sarunās, kurš gan to skatītos, jo katrs zina, ka slinkums visu maitā, ka slinkumā pat dzīvs cilvēks pūst.

Abi sapnīši, viens otru pagrūzdami, centās rādīties mums, bet ne vienmēr tas izdevās, jo bieži vien tos vispār neskatījāmies.

Gan Darbiņš, gan Sņimuknils iemanījās parādīties arī skolā mācību stundās, radot pēc tam diezgan neticamus notikumus .. .

Egons cītīgi mainīja zīmuļus. Māju zīmēja tik rūpīgi, it kā to būvētu, — rinda virs rindas dzeltenu logu, jumts zils, karogs sarkans, zeme zaļa. Acis puisēnam bija domīgas, vaigos miers.

Vijai acis šaudījās kā bezdelīgas. Uzšņīpājusi tikai ļoti šķības mājas apveidu, viņa skatījās te kaimiņa lapā, te ārā pa logu, te griestos.

Valdis bija saliecies, it kā zīmētu ar degunu.

Apaļīgais Maigonis gan nopūtās, gan pasmaidīja. Viņam šķita, ka zīmējums būs lielisks.

Stunda tuvojās beigām, audzinātāja aplūkoja darbus. Viņa pacēla Egona lapu.

—    Kas šajā zīmējumā labs, kas slikts?

Alkstot atbildēt, Valdis nepacietībā slēja roku tā, it kā sniegtos pēc mākoņiem.

—    Egona mājai antenas kā zaķa ausis!

Maigonis runāja stingri:

—    Viņam karogs aptinies ap kātu!

Pieklājīgi cēla roku Vija. Kautrs smaidiņš uz lūpām, pat bal- stiņa notrīcēja.

—    Egona māja ir šķība un greiza.

Bērni smējās. Pats Egons, aizsedzis seju plaukstām, saguma arvien zemāk, jau gribēja slēpties zem galda. Bet pēkšņi lepni piecēlās kājās, parādīja kritiķiem garu degunu, atrāva vaļā uzzīmētās mājas durvis un naski iegāja tajā. Drīz viņš smaidošs parādījās piektā stāva logā!

Aiz brīnumiem visi noelsās, tad — žibu, žibu, zviru, zviru — cits pēc cita gan zēni, gan meitenes metās viņam pakaļ.

—    E-ū! Kur tu?

Gar dzīvokļiem aizvēlās atbalss. Kāpņu telpā, kur viss spīdēja un laistījās, iznāca mājas ļaudis — cienījami tēvoči un runātnī- gae krustmātes. Visu sejās jautās sašutums. Vai, vai! Varēja manīt, ka viņi bērniem grib sakurt krietnu pirti.

—    Nu saki viens cilvēks! — iesāka bārdains vīrs. — Kā Vijai paklausīja mēle teikt, ka šī māja ir šķība un greiza? Tie taču ir salti meli!

—    Labāk Maigonis būtu mēlē iekodis nekā aplam izrunājies par karogu! — ducināja cits. — Mūsu karogs, palūk, vējā plīv!

—    Un kas gan vainas antenām! Televizori rāda lieliski! Interesanti, vai Valdis domāja, ko runāja?

Diez kā tas beigtos, ja audzinātāja nenoliktu Egona lapu uz galda. Mājai sazvārojoties gaisā un nogāžoties uz sāna, mājinieki pazuda savos dzīvokļos, bet bērni žigli kā vāveres — jūkš, jūkš — spruka laukā.

Viņi visi apsēdās savās vietās. Ari Egons paspēja norikšot no piektā stāva!

Audzinātāja, par laimi, bērnu prombūtni nemaz netika pamanījusi. Viņa tikai dziļās domās šūpoja galvu: vajadzētu pateikt, ka Egons uzzīmējis māju pareizāk par citiem, bet šis jūtīgais puika var vēl kļūt iedomīgs!

Te pacēla roku Olga, skaista brūnace.

—    Man patīk, ka Egons uzzīmējis īstu māju!

Jā, beidzot bērni centās saskatīt darbā ne tikai slikto, bet arī labo . ..

Kādudien, ejot no skolas gar jūras malu, puikas ieraudzīja, ka krastā izbrien Milzis.

Kājas tam bija garākas par televīzijas torņiem, rokām muskuļi kā pakalni, laikam gan cieti kā simtgadu ozolu stumbri.

—    Es visu varu! — viņš spēka pārpilnībā nodārdināja, lūkodamies augstu gaisos. Puikas šausmās salīda kāpu krūmos, baidīdamies pat pakustēties. Norietēja saule, iemirdzējās zvaigznes. Milzis pacēla roku un smiedamies piegrāba pilnu sauju ar šiem debesjuma spīdekļiem. Spožās zvaigznes, debesīm atrautas, kļuva par melniem izdedžu akmeņiem.

—    Spīdiet, zaigojiet! — Milzis sauca. Viņš dusmīgs sakratīja sauju, taču, neko nepanācis, iesvieda asos akmeņus viļņos, tā izveidodams zemūdens klintis.

Gluži pikts viņš nolauza pāris kuplāko kāpu priežu pagalvim un likās uz auss.

Sapnī puikas pieskrēja pie viņa un sparīgi jautāja:

—    Kas dziļāks par jūru, garāks par ceļu un augstāks par debesīm? — Milzim šāds jautājums šķita galīgi aplams, tāpēc viņš pacēla labās rokas rādītājpirkstu, resnu kā baļķi, lai nepatīkamos tirdītājus nosistu kā knišļus, bet. .. pamodās.

Zarotnē daži putni nedroši vīteroja dziesmiņas par jauno dienu.

—    Skaļāk! Dziediet visi korī! — Milzis spēra vaļā pieceldamies. Viņš jutās visvarens un gribēja vingrot rītarosmi putnu melodiju pavadībā. Pat piecirta kāju, lai jūt, cik ir stiprs.

No trieciena nodrebēja zeme. Atšķēlies klints bluķis dunēdams aizvēlās ielejā, jo sāpīgi aizķerot paša Milža kreisās kājas papēdi.

Drūms un klibs viņš grozījās apkārt un ievēroja puikas ar grā- matsomām.

—   Klausieties, es jus šonakt redzēju sapnī! — Milzis saērcināts nopukstēja. — Kas esat un ko tā blandāties?

—   Mums patīk, ka tu jautā, jo mēs pāši esam īsti jautātājpui- kas. Mēs mācāmies Kāpēcīšu skolā.

—    Kāpēc man sapnī uzdevāt tādu dīvainu jautājumu?

—    Kas dziļāks par jūru, garāks par ceļu un augstāks par debesim? Domas! Redzi, Milzi, to pajautājām tāpēc, ka, mūsuprāt, tu nemaz nedomā. Jo citādi nebūtu tik slikti izdarījies ar zvaigznēm un vēlāk ar putniem.

—   Vai domāšana nav tikai veltīga galvas lauzīšana? — Milzis samulsis rūca. — Un kā tad lai iemācās domāt?

—    Nāc lidzi! — zēni attrauca.

Kāpēcīšu skola bija par mazu, lai Milzis tajā varētu ieiet. Kā uz krēsla viņš sēdētu uz tās jūmta! Skolotāja Tāpēča vadībā galdnieku darbnīcā drīz vien izgatavoja augstu solu, kuru novietoja pagalmā. Par tāfeli nolēma izmantot netālo kalnu stāvāko nogāzi.

Katrs sākums grūts. Bet Milzis bija uzcītīgs. Viņš centās, cik varēja.

Skolotājs: — Kāpēcītis ir zēns.

Milzis: — Skaidrs!

Skolotājs: — Rokai ir pirksti.

Milzis: — Skaidrs!

Skolotājs: — Cik pirkstu ir Kāpecītim?

Milzis: — Bet cik viņam ir roku?

Skolotājs: — Kāpēcītim ir divas rokas.

Milzis: — Bet cik pirkstu ir rokai?

Skolotājs: — Rokai ir pieci pirksti.

Milzis: — Kāpēcītim ir desmit pirkstu!

Tāpēcim tāda atbilde patika.

Otrā dienā uzdevumi" jau šķilās, ka prieks!

Skolotājs: — Uz ābeles zara sēd žubīte. Kā noraut ābolu, neaiz- baidot žubīti?

Milzis, tikai trīs mirkļus palauzījis galvu, atbildēja: — Jāpagaida, kamēr žubīte aizlaidīsies.

Starpbrīžos zēnu un meiteņu bars aplenca lielo biedru, raustīja viņu aiz garajām ūsām, lēkāja pa platajiem pleciem un gavilēja: — Lieliski! Tu drīz varēsi izdomāt atbildi uz jebkuru jautājumu!

Milzis priecīgi smējās un tiešām solījās to izdarīt.

Trešā dienā jautājumi pār viņu bira kā krusa.

—    Ko mūžam nav slinkums darīt?

—    Elpot!

—    Ko pat Rīgā neatrast?

—    Putna pienu!

—    Kāpēc gailis dziedot aizver acis?

—   Jo zina no galvas!

Jautāja gan Tāpēcis, gan bērni. Milzis katram atbildēja tūlīt. Kāpēc zemē jāsēj rudzi un jāstāda kartupeļi; kā var izmērīt okeānu dzīles; kas jāievēro, lai neaizmaldītos, braucot kosmosā pa Piena Ceļu …

Sirmais Tāpēcis sajūsmināts izrakstīja viņam diplomu par skolas beigšanu ar izcilību.

—    Tagad tu. laimīgs staigāsi pa zemi un darīsi labus darbus!— Visi vēl ilgi ar plaukstām māja nopakaļ Milzim, kurš pazuda aiz ceļa līkuma.

Drīz vien skolā kļuva zināmas viņa tālākās gaitas. Par tām rakstīja avīzēs un stāstīja radio. Milzis esot lidostā veikli palīdzējis izveidot lidmašīnu kustības sarakstu, lai tās bez katastrofām lidotu uz visām pusēm, nekur nenokavētos un neatbrauktu par agru. Kādā ciemā viņš esot smējies tā, ka plisušas pavirši iestik- loto logu rūtis, — Milzi sasmīdinājušas ļaužu valodas, ka viņš tagad domāšot visu vietā! Gan zēni, gan meitenes iemācījās dziesmiņu, ko Milzis esot sacerējis:

Pēc viena «kāpēc» Citi «kāpēc» dzimst, Un laikam tāpēc Dzīve neaprimst…

Rādīdamies Kāpēcīšu skolā, Darbiņš un Sņimuknils paši aizrāvās ar jautāšanu.

—    Diezin kuru no mums skatās vairāk — tevi vai mani? — Darbiņš gribēja zināt.

—    Vai vispār mums vajag kam rādīties? — Sņimuknils prātoja.

Ilgi tie strīdējās, beidzot vienojās:

—    Ja jau esam sapnīši, tad jārādās gan! Citādi mēs nebūsim nekas. Un — kuru no mums skatās vairāk — tas lai paliek pašu bērnu ziņā.

Sapnīši rādījās, viens otru apsteigdami, dažreiz pat abi reizē. Gadījās, ka tos pazīt nevarēja: arī Darbiņš nomaskējās.

Skolas jauno kosmonautu pulciņā būvēja raķeti kāds ļoti talantīgs zēns. Slēja, skrūvēja, sēja, vīlēja, spīlēja. Viņš cerēja aizbraukt uz Mēnesi. Taču viņam bija gaužām nederīgs raksturs — zēns visu darīja otrādi, nekā viņam ieteica. Tāpēc citi viņu pat sauca par Putrīti, lai gan skolēna apliecībā skaidri bija rakstīts — Gud- rītis.

Lai raķete lidotu, bija nepieciešams vēl izdarīt kādu labu darbu. Redzēdams Gudrīša ačgārno dabu, Darbiņš viņam parādījās Galvenā konstruktora izskatā un bargi teica:

—    Kaimiņos dzīvo vecenīte Fantāzija. Nekad neej pie viņas un neparko neskaldi viņai malku!

Protams, Gudrītis aizgāja, tūlīt saskaldīja un sanesa istabā Fantāzijai malku. Fantāzija sacīja:

—    Ņem šo zvaigzni, uzlīmē uz raķetes sāna. Brauc laimīgs!

Gudrītis Fantāzijas zvaigzni piestiprināja pie cepures.

Iekāpis raķetē, zēns iedarbināja dzinēju. Nogranda pērkoni,

raķete pacēlās gaisā un aizlidoja garām putniem, pāri mākoņiem.

Izkāpis uz Mēness, Gudrītis nebrīnījās par stindzinošo salu, kailajām jūrām, kurās nebija ne pilītes ūdens, — viņš tam visam bija gatavojies. Kalnos atšķēlis no klintīm mirdzošus akmentiņus, ko pārvest skolas muzejam, puisēns metās raķetē, lai brauktu atpakaļ uz Zemi. Taču dzinēju nevarēja iedarbināt, raķete stāvēja stinga un mēma.

—    Tā es te aiziešu bojā! — Gudrītis izmocījies, izsalies un izsalcis izmisīgi šņukstēja.

Pēkšņi maza meitiņa baltā kleitiņā nostājās viņam līdzās.

—    Fantāzijas zvaigzni uzlīmē uz raķetes sāna!

—    Paldies par padomu! — zēns apmulsis iesaucās un rūpīgi izdarīja, kā jau bija teikusi Fantāzija.

Nogranda pērkoni, raķete atrāvās no Mēness. Pa labi un pa kreisi vizēja zvaigznes. Zēns izlidoja cauri mākoņiem, palidoja garām putniem gaisā un laimīgi nolaidās uz Zemes.

Bet nākamreiz viņš Mēness meitiņai aizveda konfektes . ..

Darbiņam un Sņimuknilam Kāpēcīšu skolā rādīties patika labāk nekā kur citur. Te bija sevišķi interesanti! Abi ievēroja, ka vairāki skolēni tiecas skatīties tieši Darbiņu, bet daži citi — tikai Sņimuknilu.

Viens tāds Sņimuknila pielūdzējs — Vieniķis — mocījās jau otro gadu tajā pašā klasē — tiešām mocījās, nevis mācījās. Skolā sāka gatavoties Vispasaules bērnu festivālam, arī Vieniķi uzaicināja piedalīties tajā — cerībā, ka, tur līksmībā izvēdinājis galvu, viņš saņemsies mācībās.

Visas pasaules bērni sanāca vienā pulkā un gāja rotaļās. Viņu acīm līdzi spulgoja pļavu ziedi. Jautrās, skanīgās balsis aizlīgoja kā mundri vēji un debesu plašumā pamodināja tālu zvaigznāju — Mazo Lāci. «

Mazais Lācis notrausa snaudu un aplūkoja Zemi. «Jauki!» viņš domāja. «Vajadzētu bērniem sagādāt patīkamu dāvanu!» Pa- bradājis pa Piena Ceļu, viņš ar slapju ķepu nopēdoja vēstuli un ielika to Lielajos Greizajos Ratos.

Tie žigli noslīdēja uz Zemes, diemžēl apstājās attālā mežā, kur, rokas kabatās sabāzis, īgni svilpodams, klaiņoja Vieniķis — viņš vienmēr turējās savrup.

Mežs dobji iešalcās. Trauksmains sudraba putniņš laidelēdamies trizuļoja pār simtgadīgo egļu galotnēm. No zaigajiem zvaigžņu ratiem Vieniķis paņēma zilu loksni un satraukts burtoja: «Meitenes! Zēni! Es piepildīšu katram vienu vēlēšanos! Sēdieties visi iekšā!»

—    Bet, ja es iesēdīšos viens, man varbūt piepildīsies visas vēlēšanās! — Vieniķis pie sevis murmināja, alkatībā trīsēdams. — Neko neteikšu citiem un tūlīt sēdīšos iekšā pats!

Lielie Greizie Rati sašūpojās un veda Vieniķi pa gaisu pretī zilgos miglājos tītiem zvaigznājiem.

Gausi kustējās riteņi, klusi čīkstēja:

—    Būtu jāved pilns vezums bērnu, mēs aizdrāztos viens divi. Tukšā atgriežoties, nepatīk steigties.

Vieniķis atgāzies sēdēja, it kā neko nedzirdētu.

Mazais Lācis bija ļoti vīlies, kad Lielie Greizie Rati iebrauca pagalmā.

—    Mīļo zēn, kāpēc tu viens? — viņš ierūcās.

Vieniķis liekuļoti nopūtās un bēra vārdus kā zirņus:

—    Jāņi rakšot dziļas akas, Zinas šūšot lellēm jakas, Džoni kalšot staltu kuģi, Ņinas kopšot brīnumpuķi, Marijas un Mērijas .. .

Mazais Lācis neticīgi pārtrauca runātāju:

—    Vai tiešām negribēja pavizināties Aijas, Maijas, Timi, Tomi? …

—    Negribēja! — Vieniķis meloja.

Pāri galvai aizdrāzās milzu asteszvaigzne. Tā pazuda bezgalības klaidā, bet garā aste kā sarkana liesma vēl plīvoja tepat.

—    Saki — ko tu vēlies? 'atplūda dunoša balss.

—    Vēlos šokolādi! — Vieniķis iesaucās. Un būkšēdama nokrita sudrabota šokolādes lāde mājas lielumā. — Vēlos saldējumu! — Vieniķis sajūsma kliedza. Un džinkstēdami nolija dzirkstoša saldējuma spaiņi. — Vēlos putna pienu! — Vieniķis gribēja saukt, bet aizrijās ar mutē iestūķēto saldējumu un sāka klepot. Kad klepus pārstāja, zvaigznes aste bija pagaisusi.

Pieripoja Lielie Greizie Rati, šokolādes lāde un saldējuma spaiņi ielīgoja tajos. Ietrausās arī Vieniķis.

—    Nu gan Timi, Tomi, Marijas un Mērijas man luncināsies klāt, lai pacienāju. Bet es pigu parādīšu! — viņš lepni prātoja, pētīdams rotājumus uz ratu riteņiem. Riteņi kustējās negribīgi un klusi čīkstēja.

Mežs dobji iešalcās. Trauksmains sudraba putniņš laidelēdamies trizuļoja pār simtgadīgo egļu galotnēm.

Izrausās Vieniķis no zaigajiem zvaigžņu ratiem. Ka izcelt šokolādes lādi? Smaga! Atsperas Vieniķis — grūž. Atsperas vēlreiz — stumj. Kaut vai plīsti pušu, lāde pat nepakust!

Meklēs palīgus. Lai izceļ! Lai apskauž!

Satika Jāņus. Bet kas tas? Tie izauguši par brašiem jūrniekiem. Pogas vien zvīl. Satika Ņinas. Tās kļuvušas slavenas dārznieces! Pašas kā rozes. Satika Tomus. Tie ar druvas — kalni dreb.

—    Man ir mirdzoša, sudrabota šokolādes lāde mājas lielumā! Tur! Atnesiet šurp! Iedošu šokolādes papirīšus! — Vieniķis dižojās un solīja.

Bet Jāņi un Džoni, Aijas un Maijas tikai smējās par to. Cik dīvains šis uzpūtīgais puišelis, kurš kādreiz atstāja biedrus un nemaz nebija audzis! Jā, kopš Vieniķis sēdās Lielajos Greizajos Ratos, bija pagājuši gari gadi.

Jautru smieklu šaltis salējās brāzmainā straumē, un no tās šokolādes lāde, saldējuma spaiņi bruka, juka, muka. Palika alkatīgais Vieniķis tukšā …

Vienā klasē ar Sņimuknila pielūdzēju Vieniķi mācījās arī Aivars, kurš dievināja abus divus sapnīšus. Viņš allaž bija sajūsmā gan par Darbiņu, gan par Sņimuknilu. Kāds tad īsti bija pats Aivars?

Ak tu pasaulīt, šito palaidni! Augumā sīks puika. Ausis kā divas piepītes ap vienu celmiņu. Kad smējās, viņa zobi atgādināja pilnu laktu baltu vistiņu. Skolā viņš uzvedās vēl ciešami, bet mājās gan ne. Sestdienās skolotājs katram izsniedza pāris apelsīnu, ar ko pacienāt rilājiniekus — māmiņu vai citus ģimenes locekļus. Bet Aivars bieži vien pats tos notiesāja, deklamēdams: «Atrad gārd, apēd pats — ņem, ņem, ņem!» Kad māmiņa aicināja slaucīt pagalmu, viņš tikai skraidīja un dungoja: «Jumalā, jumalā! …»

Ai, māmiņai ar viņu bija simt un desmit nepatikšanu; aiz raizēm un rūpēm sāka sirmot mati.

Bet, re, kas jāpiemin: uz savām ātrajām kājām un stiprajām rokām, uz savu pārgalvīgo galvu Aivars palaidās kā buks uz saviem ragiem. Un auga uz nebēdu!

Taču nelaime nenāk brēkdama. Sita nebalta stunda: uz dzīvespriecīgo puiku meta aci Vecais vīruss, kurš ļauns un neaprēķināms neredzami klīda pa pasaules ceļiem un neceļiem. Cik cilvēku vīrusi jau bija iedzinuši kapā — neizskaitīt.

Aivars dega kā ugunī; sāpēja galva, mocīja klepus.

Zēns gulēja uz nāves gultas.

—    Uzbrucis visnežēlīgākais vīruss! — lauzīja galvu slavenais, labais doktors Aikāsāp, kurš atsteidzās palīgā pāri trejdeviņiem novadiem. Pacēlis uzacis zvirbuļa spārnu lielumā, viņš sacīja māmiņai:

—    Varbūt notiek brīnums. Saņem drošu dūšu! Atstāšu vislabākās zāles. Pašam jāiet pie citiem slimniekiem, kuri arī gaidīt gaida.

Māmiņa darīja visu, ko spēja. Mērīja Aivaram temperatūru, ik pēc brīža sakārtoja sedziņu, kas slīdēja nost. Deva zāles, kuras zēnam gan nepatika, jo bija rūgtas un skābas, bet bija nepieciešamas cīņā pret slimību; gatavoja visgaršīgākos, vislabākos ēdienus un dzērienus. Pašai miegs nenāk, bet spēka vairs nav — krīt vai no kājām.

Naktij ne gala, ne malas. Laiks šķita apstājies — ne uz priekšu, ne atpaka). Logā sitās vējš. Māmiņa pēkšņi istabā saklausīja svešu balsi:

—    Liecies vien pati uz auss, ko nīksti!

Vai tas nebija (aunā Vecā vīrusa izlēciens? Velti! Viņam neizdosies pievārēt zēna sirsniņu, kura gan jau pukstēja gurdāk. Varbūt puisēnam slāpst? Māmiņa pielika tam pie lūpām krūzīti.

Atkal svešā balss:

—    Lai taču šā puišeļa dzīvība dziest. Viņš ir pietiekami daudz izskraidījies …

Nu nē! Māmiņa to nepieļaus! Viņa nesavtīgi mīl Aivaru.

Tas nekas, ka tu esi neredzams, ļaunais, nežēlīgais vecais kraķi! Pie mums tu lauzīsi kaklu!

Viņa pašaizliedzīgi kopa slimnieciņu. Uzausa rīts. Saule iespīdēja logā, gaismas staru strēle slīdēja pār grīdu. — Meita ārā, bize istabā, — māmiņa stāstīja dēlēnam mīklu, un viņš — pasmaidīja. Laikam jau ar veselību gāja uz labo pusi.

Tiešām! Pagāja nedēļa un divas — Aivars atkal bija uz pekām!

Pagāja gadi — viņš beidza Kāpēcīšu skolu un devās mācībā pie ārstiem. Ilgi viņš mācījās pie doktoriem Vitamīna un Zālīša, tad — pie doktoriem Skalpelīša un Pincetes, beidzot viņu apņēmās mācīt arī pats labais, slavenais doktors Aikāsāp.

Aivars mācījās pacietīgi. Viņš bija nolēmis uzvarēt slimību vīrusus visā pasaulē. •

Kopā ar doktoriem Vitamīnu, Zālīti, Skalpeli, Pinceti un slaveno, labo Aikāsāp viņam izdevās panākt savu. Daudz pūļu, daudz domu visi ielika šajā darbā! Bet ļaunajiem vīrusiem vairs dzīves nebija.

Ne bērni, ne pieaugušie nekur neslimoja. Viņi bija skaisti un stipri — veseli! Katrs cilvēks dzīvoja divi simti gadu.

Un kādus sasniegumus guva sportā! Agrāk lielie sporta meistari varēja tikai sapņot par tādiem rekordiem, kādus nu uzstādīja puikas. Pa skrejceliņiem tie joza zibenīgi kā automobiļi. Katrs sava auguma augstumu pārlēca kā nieku, tālumā lēca tālāk nekā ķenguri. Peldēšanas sacensībās tikai vissparīgākās līdakas varēja mēroties ātrumā ar zēniem.

Ļaudis bieži pieminēja Aivaru ar labu vārdu par lielo, krietno darbu. Nesa viņam balvas, goda vainagus. Bet viņš tiem atbildēja:

—    Vislielākā pateicība pienākas manai māmiņai!

Visskaistākās balvas Aivars atdeva viņai un allaž bija parūpējies par brīnišķīgām dāvanām svētku dienās.

—    Ir nu gan laime māmiņai! — runāja kaimiņienes. — Viņai tik labs dēls!

Reiz pie Aivara — tālu pazīstamā veselības zinātņu doktora — atnāca robots no Kāpēcīšu skolas automātikas kabineta — smagnējs, čīkstošs un čerkstošs, laikam neeļļots — un sūdzējās, ka viņu nomokot divi sapnīši: Darbiņš un Sņimuknils, — vajadzētu tiem vispār aizliegt rādīties pasaulē!

—    Es tos labi pazīstu … Ja tie arī jums, cienījamo robot, sāk rādīties, tas liecina, ka esat ļoti augsti attīstīts. Lai pūlas vien tie! Dzīvei jābūt raibai kā pupas zieds, — Aivars mierīgi skaidroja.

Sapnīši vēl tagad rādās mums. Nav zudusi arī to burvju vara — lieli darbi vai liela gulēšana. Taču es labprāt paskatos abus, jo dzīvē tomēr — viss paša rokās.

Imants Bremze

KĀ STRAZDAM STABULI SKAŅOJA

Tālās dienvidzemes bruņurupucis, kurš simt gadus bija nodzīvojis un zināja daudz gudrību, kādā rītā sacīja melnajam strazdam:

—    Klausies, svilpotāj, es šonakt lasīju zvaigžņu rakstus. Tavā dzimtenē sākas pavasaris. Posies ceļā!

Strazdam pietika vienreiz sacītā. Spirgtais ceļavējš iedziedājās spārnos. Prom uz debess un zemes malu! Pāri ziedošiem dārziem, pļavām, mežiem, putojošām kalnu upēm un ziliem ezeriem.

Strazds steidzās, ko spēja, atlidoja, bet dzimtenē nav kājas kur apsildīt. Tup nabadziņš pie sava nama durvīm un božas. Pagalmā sniegs Dūksim līdz ceļiem. Tīrumā nevienas melnas saliņas. Bērza zari sasaluši — čīkst vien, kad rītenis pašūpo.

Mēģināja strazds uzsvilpot, bet — tavu nelaimi — stabule neskan! Strazds gauži noskuma. Ja nu vecais bruņurupucis zvaigznēs kļūdījies? Savā dzimšanas dienā viņš pats izteicās, ka acis kļuvušas vājākas. Strazda ziemas īrnieks zvirbulis turklāt ērcējās, ka saimnieks ieradies nelaikā.

Gausi ritēja dienas. Kļuva mazliet siltāks. Mežmalā piesaulītē parādījās virspusē zaļa sūna. Duksis ārstēja ziemā saķertās iesnas.

—   Tu šopavasar tāds kluss, — viņš uzrunāja strazdu.

—    Stabule neskan, — tas, nabadziņš, noskumis čurkstēja.

—    Nav liela bēda, — Duksis ņēmās mierināt. — Vajag noskaņot, kā visi spēlmaņi to dara pirms koncerta. Iedod gailim, viņš teicams muzikants, gan salabos arī tavu instrumentu. Pagaidi tepat, es parunāšu ar gaili. Kad saukšu, esi klāt!

Duksis aizskrēja uz kūti pie gaiļa. Strazds bērzā tikmēr bužināja godasvārkus. Ilgi nenāca ne gailis, ne sētas sargs. Beidzot abi parādījās durvīs.

—    Vau! — Duksis deva zīmi.

Strazds aizspurdza pāri pagalmam un nometās uz taciņas. Gailis stāvēja piešotos zābakos, augstu izslējis seksti, izriezis balto krūtažu.

—    Kudak-tak-tak! Tu esi tas mūziķis, par kuru Duksis stāstīja?

Strazds goddevīgi klanījās. Pat guza aplipa ar siena gružiem.

—   Tas ir viņš, — Duksis liecināja.

Kūts dziedātājs nebija vēlīgā omā.

—    Taisnību sakot, šobrīd man nav vaļas laiku niekiem tērēt, — viņš vilcinājās. — Bet. . . Duksis mani vienreiz izpestīja no lapsas. Viņam es negribu atteikt. Dod stabuli! Tikai ātrāk par trim dienām nenāc.

Kamēr gailis skaņoja strazda instrumentu, ziema ritināja savu balto sagšu baķī un pukojās: visa vienos caurumos! Vai tādas skrandas maz vērts glabāt nākamam rudenim? Nobirdinājusi asaras no lāsteku skropstām, ziema beidzot samierinājās un pikti iemeta baķi upē. Straume izkāpa no krastiem. Pārplūda pļavas ar pūpolvītoliem.

Strazds atlidoja gaiļa darbnīcā pēc stabules.

—    Kudak-tak-tak, — meistars skaļi uzrunāja klientu, — tavs instruments ir sameties. Laikam bijis izmircis. Labu skaņu no viņa nevar izdabūt. — Un atdeva stabuli neskaņotu.

—    Jāmeklē cits meistars, Dūksit, — strazds žēlojās, — gailim nav veicies.

Labvēlis savilka pieri krunkās un padomāja.

—    Vai zini, aizlido pie sīļa. Tas arī pieprot. Tikai mani nepiemini. Mums ar sīli nerīmējas, viņš reizēm zogas pie manas bļodas tāpat kā žagata. Es šim no astes trīs spalvas izrāvu.

Strazds noplanēja mežmalā, kur sīlis lāpīja savu pērno ligzdu.

—    Sumināts! — viesis sveica cekulaino putnu ar zilām uzšu- vēm uz spārniem. — Mūsu pusē tevi slavē kā labu mūzikas tehniķi.

—    Esmu aizņemts, — sīlis spiedza.

Strazds tomēr izteica savu vēlmi, kaut lepnais kaimiņš izlikās viņā neklausāmies.

Galu galā sīlis pasūtījumu pieņēma, tikai ieteica paciesties. Bet laiks steidzās. Dārzā jau uzziedēja pirmie sniegpulksteniši.

Sīlis atdeva strazdam stabuli.

—    Noskaņoju tikai augšējo reģistru, — viņš piebilda, — zemos toņus palūdz lāpīt balodim.

Strazds uzmeklēja balodi.

—   Jūs skaņojot instrumentus …

—   Tikai pū-ūšamos, — tas dūdoja.

Sis meistars nebija vīzdegunis, toties sliņķis. Pēc dažām dienām, kad strazds atlidoja raudzīt, viņš pa īstam vēl nebija pie darba ķēries.

Ilgāk gaidīt strazds nevarēja. No dienvidiem atgriezās slokas, purvā riestoja rubeņi, cīrulis bija gaisu gaisus piebārstījis sidraba zvārguļiem. Balodi atstājis, strazds tomēr nerimās klauvēt pie svešu meistaru durvīm. Pat žagatas smago, apaļo māju kārklu cerā, palu ūdeņu lāmas pašā vidū, kurai visapkārt klaigāja vardes, viņš neaizmirsa apciemot.

Beidzot strazdam apnika palīgus diedelēt. Viņš iemetās bērza galotnē un pūta no visa spēka. Stabule klausīja! Bet ko gan visu tā nesadziedāja! Strazda priekšnesumā skanēja sīļa spiedzieni un dzeguzes kūkošana, vistas kluksti un bezdelīgas vidžeri. Cīrulis, vālodze, žagata, balodis, cielaviņa — visi, kas vien bija pielikuši roku strazda svilpei, bija atstājuši tajā kaut ko no sava meldiņa.

—    Nu kā? — atguvis elpu, strazds vaicāja Dūksim.

—    Aizgrābjoši! Nudien, asaras sariesa. Tikai meistari notērēja pārāk daudz laika. Manuprāt, stabuli neder citiem uzticēt. Savu instrumentu vienmēr vajag skaņot pašam.

Dagnija Dreika

KVĒRPUCITIS AR DRAUDZENĪTI

Ne velti Māmule bija redzējusi sapnī uguņainu pūķi parādāmies kā zilu kodeļu — tas vēstīja drīzus notikumus ar tālejošām sekām. Māņiem necik neticēdama, viņa tomēr piesacīja nelikt nagus pie zēvelnū ām.

Vispirms jāt aka — Kverpucītim gan nebija nekā kopīga nedz ar kverpjiem, nedz ar rupučiem' — ja nu vienīgi augums. Tāpat kā Ķickaziņai nebija nekā kopīga ar kazām.

—    Tad ta pārītis! — teica sētnieks ikreiz, ieraudzījis tos abus ejam.

—    Viens lempīgs, otra izkāmējusi kā maikste! — piebalsoja Māmule, sētnieka sacīto dzirdējusi.

—    Kverpucīt, vai tad nevarēji sev atrast tādu pašu kverpīgu draudzenīti? — arī Mammucis palaikam ierunājas, bet Kverpucī- tis neliekas dzirdot, tikai austeles iekvēlojas sarkanas kā pujenes.

Viņš ir mūsains, apaļvaidzīgs, īsām kājelēm, gāzelīgs. Turpretī Ķickaziņa iet, uz priekšu saliekusies, tievās kājas augstu cilādama. Nenoskatīties!

Tā viņi abi ceļo uz kino, uz zvērudārzu, uz tirgu, uz izgāztuvi un uz kapiem — kur nu kuro reizi. Pa priekšu iet Ķickaziņa — cēli un cildeni, galvu gaisā, un viņai pakaļ klunkurē Kverpucītis savā gāzelīgajā gaitā.

—    Ja šitie apprecētos, tad kādi tie bērni sanāktu!? — Māmule bilst, grozīdama galvu nd vienas puses uz otru — šurpu turpu grozās pīles deguns, divas mazas, šķielējošas ačteles un sirmu matu ērkulis. Reiz Kverpucītis atbāza, ka mazbērni atsitoties vecvecākos, tad kādu laiku bija miers.

—    Tu laikam doma dzīvot mūžīgi, Mamule? — Kverpucis taujā.

—    Es centīšos, — Māmule apsolās, — vismaz līdz simtam. Man nekur nav jāsteidzas — un uz Kukaiņciemu nepavisam.

Nevienam citam nekad nav laika — ne mūžam rosīgajam Mammucim, ne reti redzamajam Tētucim, tikai Māmulei laika diezgan — Māmule nesteidzas dzīvot. Dzīvot viņai iepaticies un patīkot aizvien vairāk. Viņa visu mūžu nodzivojusi te, kur šķības un greizas mājeles putekļainās ieliņās, kur pilsētnieki izved pastaigā suņus, kur labi redzami ostas krāni, te, kur īstas plītis vēl kurina ar īstu malku, ūdens dzīvo akās, dūmi — skurstenī, žurkas — šķū- neļos un, kā izrādās, pūķis aiz sijiņas. «To sauc par bezērtību romantiku,» mēdz teikt Mammucis, degunu raustīdams. Kverpucīša papus esot aizgājis latatā, nevarēdams iedzīvoties. Viegli jau viņam nenācies šitajā sieviņu karalistē, Kverpucītis dzirdējis sakām. Un tagad viņš apciemo Kverpucīti paretam — atnes saldumus un atkal nozūd — kā pūķis Māmules sapnī.

Pa smilšaino ieliņu vienmēr skraidelē kaķi un suņi — vairāk vai mazāk draudzīgi noskaņoti. Ķickaziņa ir kaķcilvēks, viņa draudzējas ar visiem apkārtējiem peļotājiem — tie viņu pazīst un staigā viņai pakaļ, astes izslējuši, ņaudēdami smalkās, spiedzīgās balstiņās. Māmules luteklītis Ercuks mīl sēdēt viņai uz pleca, Ķickaziņa ķer viņam peles — tas tik ir serviss! Pats Ercuks peles neķer, toties labprāt apēd, ko noķēris kāds cits. Tāda suga. Kverpucis turpretī ir suņcilvēks — viņu sastopot, luncina astes visas šīs četrkājainās radības, draudzīgi smaidīdamas, — katram savs.

—    Kad es izaugšu, braukšu jūrā, — Kverpucis palaikam mēdz atkārtot, — tad mani neviens nesaukās par Kverpuci.

Roku rokā viņi abi soļo pa lielu, visvisādām drazām piemētātu lauku. Smaržo vērmeles, zied nezāles, visur mētājas suņu mēsli, sasisti krāsaini stikliņi sazin no kādām vitrāžām, salauztas mēbeles — tā ir Drazu karaļvalsts, mūžīgā idille, kuras islaicīgumu viņi abi vēl neapzinās. Te ir viss, pat neatliek ko piedomāt. Karstajā saulē no nenosakāmu priekšmetu kaudzēm ceļas nenosakāmi izgarojumi, tvan asi smaržojoši augi, mazos un aizaugušos dīķīšos airējas visādi kukaiņi un vardes — suņcilvēks ar kaķcilvēku te klejo caurām dienām.

—    Visas sitās būdeles jaukšot nost, — lēnīgi runā Māmule un it nemaz nešaubās, ka to piedzīvos.

—    Bet kur tad mēs paliksim? — prasa Ķickaziņa, bakstīdama savus cauros zobus.

—    Uz ielas vēl neviens nav palicis, — saka Māmule, — esmu piedzīvojusi Pirmo pasaules karu, Otro pasaules karu — pārdzīvo- vošu arī pārvākšanos.

Viņas istabelē tek jumts, un Māmules drēbes vienmēr mitruma smakas pievilkušās.

—    Tad jūs varēsiet turēt velnaģīmi uz lodžijas, — Māmule piebilst. Jo Ķickaziņas mammai ir kaza — smirdīgs lops, kas maz ēd, badās un dod pienu. Kverpucis tādu pienu nedzer neparko. Reiz viņam to iemānīja par govs pienu — pēc tam viņš labu laiciņu mocijās ar vemšanu un sliktu dūšu. Kad uzzināja, protams. Bet Ķickaziņa smēja kā kutināta un saukāja Kverpuci par iedomu slimnieku. Beigu beigās viņai nācās apsolīties, ka tad, kad viņi apprecēsies — neviens no viņiem nešaubās, ka tā tiešām notiks, — viņa nemūžam nevārīs piena zupas — viņmāju parasto ēdienu, bet velnaģīmi no\3os desās. Ķickaziņai gan kustoņa aplam žēl, bet tur nu viņai nāksies izvēlēties — vai nu viņš, vai tas kuč- kurlops.

Kādudien putekļainajās ieliņās saceļ veselu dūmaku pelēkas volgas; daudzi cienīgi vīri uzvalkos, ar portfeļiem padusē, cilā papīrus un brīnās. Jo šī tās būdeles pēc visiem papīriem sen jau nojauktas. Tici nu vēl papīriem!

Taču gan Ķickaziņai, gan Kverpucim sāpīgi sažņaudzas sirds — Drazu karaļvalsts, viņu bērnības mierīgā zeme, kuras sen vairs nav nekādos papīros, dzīvo savas pēdējās dienas. Tāpat kā viņu bērnība.

—    Es negribu braukt prom no šejienes! — saka Ķickaziņa, kad abi pa viņiem vien zināmām takām dodas uz atteku peldēties.

Gar malu ūdens ir zaļš un saglumējis, tālāk nenosakāmā krāsā, un tomēr tas ir ūdens — veldzējošs slapjums šajā karstajā, putekļainajā dienā. Attekas malā mētājas norauta lelles kāja — gluds, sārts plastmasas loceklis; izplūdušas, ar tinti rakstītas, samirkušas vēstules, ko sazin kas kādreiz rakstījis sazin kam.

—    Āre, kur dēle! — sauc Ķickaziņa, uzsprauzdama plānās, nevienādās matu šķipsnas.

—    Tad ta brīnums! — Kverpucis atsaucas.

Melns, plīvurains bantes tārps graciozi skalojas pa smiltīm.

—    Man drausmīgi riebjas tārpi, — saka Ķickaziņa, bakstīdama tārpu ar kaut kādu lausku.

—    Varbūt tārpiem drausmīgi riebies tu, — saka Kverpucis, — liec viņu mierā, kā viņa tevi liek mierā.

Un viņš jau ir aizpeldējis.

Bet Ķickaziņa vēl ilgi rēgojas krastā — gariem locekļiem, neveikla un lempīga, baltu un grūti iedegošu ādu — bālā grēfene.

Viņi pa kārtai izgriež peldkostīmus aiz krūma. Ož pēc suņu urīna. Zālē un drazās cirpst sienāži — lielāki un mazāki, pelēcīgi un brūnraibi, trīdami stilbus un lūkodamies melnām, spožām ačelēm. Viņiem ejot, tie lēkā sprakstēdami uz visām pusēm.

—    Mēs vairs neesam mazi,, bet vēl neesam arī lieli, — Kverpucis nosaka. — Ne šis, ne tas.

Divi cilvēku bērni Drazu karaļvalstī starp cirpstošiem kukaiņiem, kurkuļu virtenēm pielijušajos dīķos, ūdensmērītajiem un saberztu stiklu dārgumkaudzēm, kas spīguļo saulē. Lēns un nesteidzīgs laiks, glāstoša saule acīs — viņi vēl nekur nesteidzas, viņiem nekur nav jāskrien tāpat kā Māmulei, kura sataisījusies mūžīgi dzīvot.

Ķickaziņai nobrāzti elkoņi un ceļi krevelēs, nevienādās matu šķipsnas saulē izbalējušas, no deguna lobās nost āda.

—    Ķickaziņ, — saka Kverpucis, un vārds noskan kā suņa šķavas, — mēs nekad nešķirsimies, vai ne?

—    Bet, ja nu tu domā jūrā braukt, tad … — viņa bilst, tīņā- dama matu šķipsnu ap pirkstu.

—   Tad es domās būšu pie tevis — vienmēr.

Lēns un mierīgs laiks, zāles skumsnās vabuļi un baltgani kāposttaureņi — kur viņi te domā atrast kāpostus, naivuļi? Te, kur Ķickaziņa ir Drazuvalsts princese un Kverpucis — Drazu- valsts princis —, tik cēla top viņu gaita, samīdot zālē un smiltīs daudz sīku pavalstnieku.

Te mētājas salauzti aparāti ar daudziem kloķīšiem un podziņām — tos grozot, var sevi iedomāties gan pie lidmašīnas, gan ledlauža vadības pults. Otras tādas vietas nebūs nekur vairs. Nekad.

Nezināmi putneļi spurdz balandās cīkādami, un aiz krūma kremt nīkulīgo zālīti velnaģīmis, ragus purinādams, asti skurinādams un klīrīgi vaibstīdamies.

—    Ķiz, ķiz, velnaģīmi! — Kverpucītis pamēda kučkurlopu — tāpat vien, bez kādas iedvesmas. Viņš ir atmaidzis, jo kopā ar Ķic- kaziņu viņš nejūtas lempīgs un neglīts, nevienam nevajadzīgs. Tāpat kā Ķickaziņa pati sev liekas apsviedīga, apķērīga un valdzinoša būtne — tāda, kāda viņa noteikti kādreiz būs.

Tad, kad pār pielijušajiem dīķīšiem un stiklu kaudzēm ies buldozers, nolīdzinādams visu, aizbēgs sienāži un vardes, putneļi aizlidos. Kur tu paliksi, velnaģīmi? Ratiņnovietnē, desmitajā stāvā uz jumta? Krimtīsi tapetes un vecas avīzes?

—    Mēs celsim māju. Paši sev, kur dzīvot. Mēs noteikti celsim māju, vai ne? — Kverpucītis pēkšņi pavaicā.

Diez vai tad vēl atradīsies kāda drazu karaļvalsts, kur pili celt.

—    Mums būs suņi un kaķi, truši un vistas, — Ķickaziņa turpina viņa teikto. — Un bērni. Puika un meitene.

Kaut kur rūkņā motorlaiva, kāds vējdēlis — balsnējs plankums bezgalīgā zilumā — lēnām izgaist skatienam. Viens vīrs peldina spanielu. Suns purinās, ūdenslāses sprikst visapkārt kā stikla lodītes, sabirdamas krūmos un balandās.

Mūsu mīlaspāris soļo mājup — pa priekšu Ķickaziņa, augstu kājas cilādama, nopakaļ — Kverpucītis, gāzelēdamies no vienas puses uz otru. Viņi vēl nezina, ka nakti pūķis, kas slēpjas aiz siji- ņas, izlīdīs laukā. No viņa astes pārlēks dzirkstelītes — vecu papīru blāķos, skaidās un pakojumos —, un drīz vien Kverpuč- mājele stāvēs liesmās nakts vidū. Vēlāk Ķickazpapus sacīs, ka viss cēlies no bojātiem vadiem. Māmule, paspējusi paķert nelaiķa vecā- tēva dāvināto, sen vairs netikšķošo stundenieku, čabatās un naktskreklā drebinādamās smilšainajā ieliņā, vienā mierā sacīs: — Pirmo pasaules karu pārdzīvoju, Otro pasaules karu pārdzīvoju — pārdzīvošu arī ugunsnelaimi.

Uguns būs apsteigusi vīrus ar portfeļiem un buldozerus — šoreiz uguns būs pirmā. Kverpučmāja ir nolemta savam liktenim, Ķickazmāja nolemta buldozeram. Drazu karaļvalsts nolemta iznī- čībai — viss ir jau izlemts. Bet šiem abiem par to vēl nav ne jausmas — ne Kverpucītim, kura bagātības sadegs un izkūpēs — gan globuss, gan noplukušās grāmateles par ceļojumiem, gan burukuģa modelis aizkuģos Nekurienē ar burām liesmās, ne arī Ķickaziņai, kura tobrid cieši gulēs un modīsies tikai ugunsdzēsējma- šīnu sirēnu pamodināta, miegpilnām acīm vērsies draudīgajā atspīdumā no ielas gala un neklausīgiem pirkstiem mežģīs ciet kurpju šņores, lai steigtu lūkot, vai nav kas līdzams tur un tad, kad līdzēt būs sen par vēlu. Kverpucītim būs izdevies paglābt no uguns Ercuku — viņš stāvēs pidžamā, cieši piespiedis pie krūtīm sodrējainu, apsvilušu un pārbiedētu zvēriņu, kamēr Mammucis šķendēsies: — Abi bērna prātā: viens saglābis nekur nederīgu pulksteni, otrs slinku un rijīgu kaķalopu! Būtu kaut savas drēbes paķēruši — ko tagad vilksiet mugurā?

— Tagad varam uzskatīt, ka esam pārvākušies! — Kverpucītis svinīgi paziņos. — Vai tad tu neteici, mamm, ka pārvākties nozīmē to pašu, ko nodegt?

Bet tas viss vēl ir priekšā — tāpat kā daudz kas cits.

«Cik skaista diena!» tu saki, Ķickaziņ, tev šķiet, ka pēc skaistas dienas sekos skaista nakts ar parķa lācēnu padusē.

Vairs nebūs tādu dienu Drazu karaļvalsti, jūsu abu nezāļgalmā, ar putneļiem, kuru vārdi jums nezināmi, ar ūdensmērītājiem, kuri varbūt mērī arī laiku, tas laiks ir atmērīts — neaizmirstams un neizdeldējams — tas ir jūsu, jau tagad tas pieder tikai jums — nekādi plāni un buldozeri neko nespēj pret to.

1986

Georgs Mintautis

SVEČU KALNS

Glezna bija gandrīz gatava. Gandrīz pienācis bija pavasaris. Ledus jūrmalā izkusis, smilts balti noskalota, bet vēl cieta un auksta.

Mākslinieks raudzījās savā darbā, un arī viņam bija auksti. Viņš pūta dvašu uz nosalušajām rokām un kā ziemā mīņājās no vienas kājas uz otru.

—    Tas viss atgādina gaidīšanu, — bārdainais vīrs domāja. — Nu un tad, tā tas arī ir, — viņš sprieda.

—    Jābeidz, šodien pietiks, jāiet mājās. «Pavasara gaidās» — tā varētu to nosaukt, — viņš, vērtējot gleznu, domāja. — Bet ja nu pēkšņi atlidotu gulbji, balti kā ledus gabali zilajā, aukstajā jūrā? Glezniņa ar gulbīšiem, — viņš nosmīnēja.

—    Bet, klau, vai tās nav gājputnu taures, kas skan tur tālumā? — Gleznotājs saspringti raudzījās debesīs virs tumši zilās jūras. Un tad tie nāca …

Kas redzējis gulbi lidojumā, tas to nekad neaizmirsīs. Balta bulta, spārnota doma, bet varbūt vislabāk — cēla mērķtiecība, kuru spārnojis neparasts maigums. Tā aptuveni varētu vārdos minēt, bet tikai minēt… Precīzi pateikt to, ko jūti, ir bezgala grūti, vārdam talkā jāņem mūzika vai ota, kas bieži vien spēj vairāk. Gleznotājs otu tūdaļ arī satvēra.

Gulbji pa to laiku bija pagriezušies un tagad lidoja zemu virs ūdens līdztekus krastam. Vīrs sekoja viņiem ar skatienu, bet ota audumam tomēr nepieskārās. Un tad pēc brīža krastam tuvojās vēl divi. Lūk, gulbji nolaidās jūrā turpat aiz pirmā sēkļa. Tikai tagad gleznotājs ievēroja, ka uz lielākā gulbja krūtīm, kakla un galvas lāsumo sārti asins traipi.

Ota pati atrada ceļu zilajā audeklā, un Alps — tā sauca ievainoto gulbi — kļuva nemirstīgs. Brīdi atpūtušies, gulbji pacēlās spārnos un aizlidoja, bet gleznotājs pārnāca mājās, iekūra kamīnu un, nolicis gleznu uz tā dzegas, apsēdās tai pretim. Vai nu saules riets aiz loga, vai kamīna uguns atblāzmā piešķīra gleznai savādu sārtu mirdzumu. Tā sasildījās un atdzīvojās. Lūk, ko viņa gleznotājam pastāstīja.

Alps ģimenē bija vienīgais bērns, un par Alpu viņu nolēma saukt jau tad, kad vecāki, dodoties savā kāzu ceļojumā uz ziemeļiem, pārlidoja sniegiem klātās Alpu virsotnes. Bet piedzima viņš fjordu zemē un peldēt mācījās, varenās Golfa straumes aijāts. Varbūt tādēļ viņš izauga tik apžilbinoši balts un stiprs. Audzināts viņš tika ļoti stingri, ievērojot visas balto gulbju cilts tradīcijas. Tā jau bērnībā viņš tika saderināts ar Oli, kuras vecāki Alpa vecākiem bija attāla rada. Toreiz, protams, Alps par to ne sevišķi priecājās, ne arī skuma. Viņam bija jāaug un jāmācās kļūt lielam.

Kādus gan pārbaudījumus neuzdeva viņam tēvs! Bija jāmācās gandrīz stāvus pacelties no ūdens gaisā, gan no liela augstuma mesties lejā un ienirt vairāku asu dziļumā. Vētras laikā viņš mācījās ķert vēja brāzmas un, spārnus nevēzējot, trakā ātrumā traukties virs milzīgajiem, zaļajiem viļņiem. Viņš mācījās cīnīties ar vienaudžiem, mācījās tikumu nedarīt pāri vājākam un nebaidīties no stiprākā.

Tā nemanot aizskrēja laiks, un jaunie gulbji jau raudzījās pēc savām izredzētajām. Arvien biežāk kā nejauši arī Alpam blakus lidoja vai peldēja Ole. Un tieši šajā laikā gulbju pulkam piebiedrojās Ūgo. Tas bija jauns un skaists gulbis ar neparastu likteni. Ūgo pavisam agrā bērnībā bija zaudējis vecākus un tika audzināts pīļu barā. Gulbji jauno savā pulkā uzņēma labprāt, lai gan vienreiz Alps nejauši dzirdēja tēvu sakām: «Gulbim izaugt starp pīlēm ir briesmīga nelaime, un nav vēl zināms, kā tas viss beigsies.» Un tiešām — Ugo uzvedība daudzos gulbjos izraisīja neizpratni un žēlumu. Vispirms jau viņam trūka goda un lepnuma. Likās pat, ka viņš pārējo žēlumu pret sevi apzināti izmanto. Kā gan citādi lai izskaidro, ka, būdams liels un stiprs, viņš nekad pārlidojumos neieņēma vietu kāša galvgalī vai beigās, kur lidot grūtāk, bet vienmēr turējās vidiņā starp jaunuļiem un gulbju mātēm.

Nolaižoties atpūtā, pirmais steidzās ieņemt vietu aizvējā. Labi zinādams, ka Ole ir saderēta Alpam, nekautrējoties aplidoja viņu, peldēja līdzās un nebeidza lielīties ar saviem piedzīvojumiem pīļu barā. Taču galvenais, ka Ogo nemaz netaisījās laboties, visus uzskatīdams par vientiesīgiem muļķiem. Tomēr gulbji to ļaunā neņēma, žēloja bārenīti. Un, kā dažreiz Alpam likās, vienam otram pat tīri labi patika Ūgo bezkaunīgās izdarības un spēja vienmēr un visur izplēst uz citu rēķina sev kādu labumu.

♦ Re, re, kāds rakaris,» dažs labsirdīgi nodomāja. Piedeva viņam arī toreiz, kad vakarā, tuvojoties vētrai, gulbji steidzās meklēt patvērumu kādā salā un viļņos ieraudzīja šūpojamies pārgurušu jaunu gulbi. Viss pulks, sekojot nerakstītam likumam, nolaidās nelaimīgajam līdzās. Uz salu drošībā aizsteidzās tikai Ūgo. Kad kopā ar svešo salu sasniedza vētras sapluinītie putni, Ūgo, galvu zem spārna paslēpis, klints aizvējā gulēja.

Izglābto gulbi sauca Kane, un pirmais, kas satrakotajos viļņos bija nolaidies tai līdzās, bija Alps.

—   Celies spārnos, saņemies, — viņš mudināja, — līdz salai nav tālu, mēs tevi nepametīsim. Seit tu aiziesi bojā.

—   Bojā? — bija pārjautājusi Kane. — Nē, es nokļūšu Sveču kalnā, tur mani jau gaida.

Beidzot tomēr Alpam izdevās Kani pierunāt, un tā abi blakus laimīgi nolaidās malā. Tad arī Kane Alpam pastāstīja, ka, lidojot pāri lielajiem purviem, mednieki nošāvuši viņas iemīļoto un viņa nolēmusi tam sekot uz Sveču kalnu.

—    Pastāsti man par šo kalnu, — lūdza Alps. — Nekad agrāk par to neesmu dzirdējis.

—    Man par to pastāstīja vecmāmiņa, — teica Kane. — Sveču kalns atrodas tālu, tālu ziemeļos starp mūžīgajiem lediem, un ieraudzīt to var tikai ziemeļblāzmas gaismā. Tur nonāk visu uzticīgo gulbju dvēseles, un katrai tur deg sava svece. Jo kvēlāka bijusi mīlestība, jo spožāka deg svece — no tumši sarkanām kalna pakājē līdz saules spožām virsotnē. Es arī gribu būt tur, — savu stāstu pabeidza Kane.

Tā pagāja nakts, vētra bija norimusi, un saule pamodināja

Kani un Alpu vēl turpat pelēkajā klinšu salā. Pamodušies bija arī citi gulbji, bet Ūgo, kā parasti, bija jau pabrokastojis.

Tā nelaimīgi bija sagadījies, ka vakar, kad metās jau tumšs, Kane un Alps naktsvietu pārgurumā nejauši bija izvēlējušies tieši blakus Ūgo. Tas, protams, visu bija noklausījies un tagad izsmējīgi pārstāstīja to citiem.

—    Tā svešā ir jukusi! — viņš, piepūties kā pārēdies pīļtēviņš, klaigāja. — Kur tas dzirdēts, ka gulbji lidotu uz mūžīgiem lediem? Vai tad te ēdamā trūkst! Vai siltai ligzdai vietas par maz! — viņš izlikās patiesi sašutis. — Un tāda Sveču kalna vispār nekad nav bijis, nav un nebūs! — Ūgo šņāca.

Nu savukārt aiz sašutuma elpa aizrāvās Alpam.

—    Bet tu nekad nebūsi gulbis! Tu biji, esi un vienmēr paliksi pile! — viņš kliedza Ūgo tieši acīs.

Likās, ka Ūgo tūdaļ metīsies Alpam krūtīs, tomēr arī šoreiz viņš palika savai dabai uzticīgs, jo saprata, ka atklātā cīņā Alpu nekad neuzveiks, tādēļ tikai nikni nošņācās, pacēlās spārnos un aizlidoja.

Ūgo atcerējās, <ķa vakar pirms Vētras, kad viņš pirmais bija nolaidies uz salas, zvejnieki līcī izlika tīklus. Kas tā bija par velnišķīgu ietaisi, viņš zināja no piedzīvojumiem piļu dīķī, kad kāds no viņa biedriem bija sapinies uzpeldējušā tinā un ņēmis mokpilnu galu. Var būt, ka vētra ari tagad tīklus uzvandījusi ūdens virspusē. Tā nu Ūgo lēni riņķoja virs līča un skatījās. Un, ak, kāda veiksme! Vērīgāk ieskatoties, viņš ieraudzīja smalko, zaļgano pinumu šūpojamies viļņos! Ūgo no ļauna prieka apreiba galva. «Tagad tik mēs redzēsim, kurš no mums ir pīle!» viņš nodomāja.

Bet pa to laiku Alps atvadījās no Kanes. Viņi peldēja līdzās, un Alps centās ieskatīties Kanei acīs, bet viņa tā skatienam neatbildēja. Tad viņa klusi teica:

—    Sveču kalns ir, mīļo Alp, un es zinu, ka tu tam tici, tu būsi laimīgs. Bet man nu tāls ceļš priekšā, ardievu! — To pateikusi, Kane pacēlās spārnos.

Alps skatījās, kā Kanes siluets pamazām pārvēršas arvien mazākā baltā punktā, un viņam likās, ka tur tālumā virs zilās, bezgalīgās jūras iedegas spoža, balta liesmiņa.

—    Nu, vai esi gatavs cīnīties? — viņš pēkšņi aiz muguras izdzirda šņācam Ūgo. — Ja nebaidies, tad seko man!

Ūgo nekaunība Alpā iesvēla tādu niknumu, ka viņš bija gatavs

uz vietas nelieti pārmācīt. Tomēr savaldījās, jo divkaujas notei- *

kumi liedza tūlītēju izrēķināšanos. Tādēļ viņš, vareni vēzēdams spārnus, sekoja Ugo. Lūk, līcis, un Alps redzēja, ka pretinieks beidzot sāk lēni nolaisties. Nu Ūgo jau planē virs paša ūdens. Alps seko. Ūgo nolaižas. Ai, kas tad tas! Alps pēkšņi jūt, ka kājas kaut kur ieķērušās un viņš tiek rauts atpakaļ. Ātrums vēl diezgan liels, tādēļ Alpu neredzamā cilpa norauj ūdenī visā garumā.

—    Ahā! — ļaunā priekā iekliedzās Ūgo un metās Alpam virsū. Alps mēģina pagriezties, bet kājas sapinas vēl vairāk. Nu Ūgo var uzbrukt no aizmugures! Viņš knābj nežēligi, no visa spēka, sit nelaimigo, lepno putnu ar spārniem.

—    Tā nedrīkst, tā nav atļauts, — vēl kā caur miglu, jau zaudēdams samaņu, Alps dzirdēja pielidojušās Oles izmisušo balsi.

Nu Ūgo metās virsū Olei. «Ak, cik labi, ka viņa neprot kauties, cik labi, ka viņa mazāka un vājāka,» karsdams no sava pārspēka, domāja Ugo un ar vienu sitienu ietrieca Oli viļņos.

Viss būtu beidzies bēdīgi, ja trijotnes nozušanu laikus nebūtu pamanījuši pārējie gulbji. Tagad tie steidzās šurp. Ole bija glābta!

Ugo dabūja tādu kāvienu, ko droši vien atceras vēl šodien, ja tik vēl ir dzīvs. Spalvas vien putēja, kad viņš kūleņu kūleņiem tika ar kaunu padzīts no gulbju pulka.

Bet Alps jau gara acīm redzēja vizmojam ziemeļblāzmu, un tur tālumā augstu debesīs virs zilgani baltiem ledus laukiem zeltā laistījās un mirgoja Sveču kalns.

Gulbji ilgi skatījās un neatstāja nabaga Alpu, bet tad tie tomēr aizlidoja. Palika, kā jau tas starp gulbjiem pieņemts, tikai Ole.

Cik grūti ir atmudžiftāt sapinušos tīklu, zina katrs zvejnieks, bet vēl daudz grūtāk ir atšķetināt tīklu, kuru izlicis ienaidnieks. Cik ilgs laiks pagāja, līdz tas izdevās Alpam un Olei, kas to lai tagad zina. Taču kādā agrā pavasara rītā viņi atkal devās ceļā. Brīvi kā putni gaisā, lepni kā gulbji.

Kamīns bija izdzisis, aiz loga ausa rīts.

— Tu zini, man šķiet, ka šoreiz tev ir izdevies, — viegliem pirkstiem noglāstot rētu gleznotāja pierē un modinot viņu, teica sieva Ole.

Var jau būt, ka arī gleznotāju sauca Alps.

SATURS

1. Stāsti

Nellija Kovalevska. Spodris, es un suņi……………………. 5

Vija Upmale. Vienīgā…………………………………………. 24

Ērika Kalna. Mūziciņa……………………………………….. 33

Ēriks Kūlis. Akmens cilvēciņā……………………………… 42

Anita Liepa. Suns……………………………………………. 52

Dzintra Zuravska. Iepazīšanās……………………………… 61

Lienīte Medne. Amulets…………………………………….. 70

Vija Gune. Lietus smarža…………………………………… 83

Dagnija Zigmonte. Balle ar Šāviņiem………………………. 92

Zenta Ergle. Pirmais zābaku pāris……………………….. 114

Arvis Grods. Sagatavošanās………………………………. 124

Juris Veitners. Gara, zaļa puķu diena………………….. 135

Mirdza Kļava. Toreiz………………………………………… 160

Viks. Jūs zināt, kas zvana?……………………………….. 165

Dzidra Rinkule-Zemzare. Kā pasakā…………………….. 178

Jānis Baltvilks. Notikums āboliņlaukā…………………… 189

Atis Baiža. No cikla «Dižkoku meklētāja gaitās» . . . 192

2. Literārās pasakas

Arnolds Auziņš. Dižciltīga vīra portrets…………………. 203

Alberts Ločmelis. Darbiņš un Sņimuknils skolā …. 209

Imants Bremze. Kā strazdam stabuli skaņoja………….. 221

Dagnija Dreika. Kverpucītis ar draudzenīti…………….. 225

Georgs Mintautis. Sveču kalns…………………………… 232

HB JvV5078

Vidējā skolas vecuma bērniem

PUTNU CEĻŠ

Redaktors I. Liniņš Mākslinieciskais redaktors A. Lamsters Tehniskā redaktore S. Mazvērsīte Korektore S. Liniņa

Nodota salikšanai 08.07.88. Parakstīta iespiešanai 05.05.89. JT 01418. Formāts 60X84/16. Tipogrāfijās pa- pirs JSs l. Skolas garnitūra. Ofsetspiedums. 13,95 uzsk. iespiedi.; 28,36 uzsk. krāsu nov.; 12,79 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pašūt. .Nfc 1093. Cena 70 kap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. >b 52/3305 7/B-1059. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfijā, 226081 Rīgā, Balasta dambi 3.

Pu 868 Putnu ceļš / Sast. U. Auseklis; Māksi. G. Liepiņa- Grlva. — R.: Liesma, 1989. — 239 lpp., ii. — (Latviešu

rakstnieku stāstu un literāro pasaku krājums. Otrais gads).

Ikgadējs stāstu un 'literāro pasaku krājums pusaudžiem. Latviešu padomju prozaiķu uzmanības centrā jauniešu personības veidošanās palaikam grūtie procesi.

Content

Auseklis Uldis Putnu ceļš. Latviešu rakstnieku stāsti un pasakas bērniem. Otrais gads

STĀSTI

Nellija Kovaļevska SPODRIS, ES UN SUŅI

Vija Upmale VIENĪGĀ

Ērika Kalna MUZICIŅA

Ēriks Kūlis AKMENS CILVĒCIŅŠ

Anita Liepa SUNS

Dzintra Zuravska IEPAZĪŠANĀS

Lienīte Medne AMULETS

Vija Gune LIETUS SMARŽA

Dagnija Zigmonte BALLE AR ŠĀVIŅIEM

Zenta Ergle PIRMAIS ZĀBAKU PĀRIS

Arvis Grods SAGATAVOŠANĀS

Juris Veitners GARA, ZAĻA PUĶU DIENA

Mirdza Kļava TOREIZ . . .

Viks JŪS ZINĀT, KAS ZVANA?

Dzidra Rinkule-Zemzare KA PASAKĀ

Jānis Baltvilks NOTIKUMS ĀBOLIŅLAUKĀ

Atis Baiža NO CIKLA «DIŽKOKU MEKLĒTĀJA GAITAS»

LITERĀRĀS PASAKAS

Arnolds Auziņš DIŽCILTĪGA vira portrets

Alberts Ločmelis DARBIŅŠ UN SŅIMUKNILS SKOLA

Imants Bremze KĀ STRAZDAM STABULI SKAŅOJA

Dagnija Dreika KVĒRPUCITIS AR DRAUDZENĪTI

Georgs Mintautis SVEČU KALNS

SATURS