Leguta Lucīna

Reiz circeniem bij veikaliņš

Lucina Leguta

REIZ CIRCEŅIEM 8IJ VEIKALIŅŠ

.

.

.

odien ir pasakains laiks, un man gribas jums pastāstīt kaut ko brīnumainu — kaut ko tādu, kas kaut kur kaut kad varbūt varētu būt noticis. Nu tikai klausieties!

Kādā pilsētā (kādā — to es jums neteikšu, jo tikpat jūs to nekur neatradīsiet), tātad kaut kādā pilsētā, kas nav atzīmēta pat kartē un ko tikai es esmu sapnī redzējusi, bija daudz ielu ar dīvainiem nosaukumiem. Tur bija Kanārijputniņu* iela, Lakstīgalu iela, Peles Meles iela, Kaķa un Suņa iela un arī Apburtās rozes iela.

Apburtās rozes ielā atradās mūzikas instrumentu veikals. Veikala skatlogā jau iztālēm bija redzama ģitāra, tleita un balalaika. Virs skatloga bija nostiepta šķērssvītrota audekla nojume. Veikaliņš izskatījās ļoti košs un patīkams. Tas piederēja diviem circeņiem. Vienu sauca pans Teofans un otru — pans Bolofans. Nezinu, kas bija izdomājis circeņiem tik jocīgus vārdus. Bet tas gan ir skaidrs, ka tanī dienā, kad sākās mana pasaka, viņus jau tā sauca.

Pans Teofans bija padrūms circenis un valkāja tumši brūnu uzvalku ar svītrainu rožsārtu kreklu. Pans Bolofans bija dziļdomīgs sapņotājs. Viņš bieži savās domās kavējās pie puķēm, jo tās viņam bezgala patika. Varbūt tieši tamdēļ viņš bija licis sev pašūt rožainu vesti ar mazām puķītēm. To viņš valkāja vienmēr un visur, lai arī kāds uzvalks būtu mugurā. No šīs puķainās vestes viņš nekad nešķīrās. Tik ļoti viņam tā patika!

Tā, un tagad man liekas, ir pats pēdējais laiks sākt stāstīt pasaku.

Kādā dienā circeņus uzmodināja gailis. Viņš nodziedāja astoto «kikerigū» tik skaļi, ka visa Apburtās rozes iela noskanēja.

— Klau! — pamodies teica pans Teofans. — Gailis nodziedāja astoņas reizes, tātad laikam jau būs pulkstens astoņi . . .

t

— Droši vien, — atsaucās pans Bolofans un piecēlies gāja vērt vaļā veikalu.

Pans Teofans pa to laiku dzēra kafiju un priecājās, ka viņam nekur nav jāiet. Pans Teofans bija mazdrusciņ vecāks par panu Bolofanu, tamdēļ viņš uzskatīja, ka veikals katrā ziņā jāver vaļā tam, kas jaunāks, lai vecākais var ilgāk atpūsties.

Pans Bolofans pacēla augšā loga žalūzijas un dziļi ieelpoja spirgto rīta gaisu. Viņam, kā jau lielam puķumīlim, likās, ka rīts smaržo pēc vijolītēm, bet viņš par to nebija pilnīgi pārliecināts. Viņš tā stāvēja veikala priekšā labu brīdi un minēja. Bet skaidrībā netika un gāja iekšā, lai arī izdzertu tasi kafijas. Pēc tam viņi abi ar panu Teofanu nosēdās aiz letes un katrs iegrima savās domās.

Tā kā es māku iztulkot visu pasaules circeņu domas, tad varu jums pateikt, ko katrs no viņiem domāja.

Pana Teofana domas bija tādas:

I. Vai logam vajadzētu vienu vai divus aizkarus, ja tos vispār gribētu pielikt.

2. Teikt vai neteikt panam Bolofanam, ko viņš, pans Teofans, par viņu domā, ja tas atkal pusdienās vārīs zaļos zirnīšus.

t

3. Nez cik maksātu viņsētas gailis? Ja to varētu nopirkt, tad pašiem būtu savs pulkstenis.

Tādas bija pana Teofana domas, bet pans Bolofans savukārt domāja tā:

1. Vijolītes ļoti jauki smaržo, bet rezēdas arī. Grūti pateikt, kas man patīk labāk — vijolītes vai rezēdas.

2. Ja ņemtu un visu pasauli apsmidzinātu ar vaniļas smaržām — nez vai rozes tad smaržotu pēc rozēm vai pēc vaniļas?

3. Zelta krāsa ir skaista, bet vai zeltīta lenta piestāvētu platmalei?

Pans Bolofans tik dziļi iegrima savās domās, ka aizmiga. Kamēr viņš gulēja, visa Apburtās rozes iela pamodās. Veikalam garām brauca vieglie un smagie rati un automašīnas, klaigāja avīžu zēni, uz skolu steidzās nosebojušies skolēni, pienavedējs veda pienu, maiznieks — maizi un dārznieks — saknes.

Taisni tanī brīdī, kad gailis gatavojās nodziedāt devīto «kikerigū», viņš ieraudzīja mušu Cinciju, kas steidzās uz circeņu veikalu ar saviem bērniem Bubčo un Čočo.

— Ko, ko? — izbrīnījies noteica pie sevis gailis. — Muša ar bērniem skrien kā aizsvilusi. Kur, kur? Uz mūzikas instrumentu veikalu! Interesanti, — ko, ko viņi tur pirks? Bet tā nav mana darīšana. Man nav jādomā, bet jādzied. — Un viņš iedziedājās tik skaisti, kā tikai gaiļi māk dziedāt.

— Labdieniņ! — sacīja muša, ieskriedama veikalā un iestumdama sev pa priekšu bērnus. Durvis aiz viņiem aizkrita tā, ka pans Teofans, kas arvien vēl snauda, pamodās.

— Labdien! —reizē iesaucās pans Teofans un pans Bolo-fans un jautāja, ar ko var panei Cincijai pakalpot.

— Ak, ak! — muša paplivināja spārnus un paskaidroja, ka viņa grib iegādāties instrumentus, pareizāk sakot, instrumentu — vienu, bet labu. Tādu instrumentu, uz kura varētu spēlēt, turklāt — brīnum skaisti. Tādu, kas skan ne pārāk rupji, ne pārāk smalki. Vārdu sakot, ļoti labu instrumentu.

— Klau! — sacīja pans Teofans. — Tā būs vijole. Mēs jums ieteiktu vijoli. Nepērciet neko citu, tikai vijoli. Bet varbūt jūs tomēr vēlaties ko citu?

— Nē, nē, es taisni biju domājusi vijoli. — Un Cincija, to teikdama, rādīja tādu seju, ka nebija šaubu: viņa bija gribējusi pirkt tieši vijoli. — Jā, — viņa piebilda. — Es visu rītu domāju pie sevis, ka pirkšu bērniem vijoli. Es tikai gribētu paklausīties, kā tā skan.

— Kā skan? Klau! Bolofan, uzspēlē, lai varam paklausīties! Pane Cincija vēlas dzirdēt, kā skan vijole.

Pans Bolofans spēlēja, muša klausījās, bet pa to laiku veikala viņā galā sākās jandāliņš. Mušas bērni gribēja paši savām rokām aptaustīt instrumentus. Starp citu, aušīgā Čočo par visu vari gribēja redzēt, kas kontrabasam ir augšgalā. Viņas brālis Bubčo apgalvoja, ka tur nekā neesot, bet Čočo gribēja redzēt, kā izskatās nekas. Tad Bubčo savija pirkstus kopā un iztaisīja pakāpienu. Čočo pakāpās un jau gribēja pieķerties pie kontrabasa augšējā gala, kur nekā nav. Bet tanī brīdī Bubčo uznāca šķavas. Viņam ienāca prātā, ka šķaudīt tādā brīdī gan nevajadzētu. Bet vai tad šķavas var apturēt? — A-apčī! — viņš nošķaudījās un palaida Čočo vaļā. Māsa pakārās kaut kur augšgalā pie kaut kāda vadža un norāva kontrabasu lejā. Ar milzīgu troksni tas uzkrita brālim virsū. Bubčo vēlreiz nošķaudījās un tad sāka bļaut: — Palīgā! Es laikam esmu beigts! — To

dzirdot, pieskrēja māte un atbrīvoja Čočo, bet pans Bolofans izvilka Bubčo no kontrabasa apakšas. Par lielu apmierinājumu visiem, pans Teofans abiem nebēdņiem iedeva pa šokolādes tāfelītei.

— Lai nečinkstētu! — viņš teica.

t

Bubčo vēl labprāt būtu raudājis, bet šokolāde to nomierināja. Vēlāk, kad viņi bija jau aizgājuši, pans Teofans panam Bolofanam pateica:

— Tas Bubčo ir viens nejauks puika. Vai redzēji, kā viņš vaibstās?

— Hm, laikam gan, — atbildēja pans Bolofans, lai gan domāja pavisam ko citu. Viņam bija ienācis prātā, ka kaķpēdiņas ir brīnum jaukas lauku puķes un ka taisni šajā brīdī viņš labprāt paostītu kaķpēdiņu pušķīti. Tā domādams, viņš pameta skatienu logā un ieraudzīja, ka reklāmas meistars zirneklis Kriks uz ielas izlīmē lielu afišu.

BUBČO UN ČOČO -brīnumbērni

sniegs šodien vijoles koncertu mums.

Steidzieties, steidzieties! Biļetes pērciet!

Punktum pulksten trijos — iesākums!!!

Koncertu rīkoja pagalmā smilšu kastē. Tā šim gadījumam bija svinīgi uzposta. Par dekorācijām tika izmantots sadauzīts šķīvis, siļķes asaka, ko šurp speciāli bija atvilcis kaķis pans Šķics, un apgrauzts ābols, kurā jau kopš rīta bija iemeties tārps, jo tas gribēja būt pats pirmais klausītājs,

bet biļeti pirkt nevēlējās. īsi pirms pulksten trijiem sāka līt lietus. Muša par to neuztraucās. Viņa lūdza klausītājus neraizēties: ja lietus nepārstāšot, varēšot aiztaisīt vāku. Bet kaķis ieminējās, ka pēc tam diezin kā varēšot tikt laukā. Labāk aizņemties lietussargu. Viņš zinot, kur iznomā brīniš-ķīgus lietussargus. To teikdams, pans Šķics aizgāja. Ja pasaka būtu par kaķi, tad šajā vietā to vajadzētu beigt, jo pans Šķics vairs neatgriezās. Un vēl līdz šai dienai nav zināms, kas ar viņu atgadījās. Varbūt viņš apmaldījās. Bet varbūt arī notika kas ļaunāks . . . Tikai neviens viņa prombūtni neievēroja, jo lietus drīz pārgāja.

Tieši pulksten trijos muša deva zīmi koncerta sākšanai. Čočo pieķērās lociņam vienā galā, bet nezināja, ko darīt tālāk.

— Nu, nu! Drošāk, drošāk! — māte viņu skubināja. — Vai tad tu nezini, kā uz vijoles spēlē? Dari tāpat, kā toreiz, kad tu zāģēji krēslam kāju. Re! Lieliski! Jau iet! Toreiz tev tas tik labi izdevās, vai nu tagad nieka lociņu nevarēsi pavilkt!

Bubčo iesaucās: — Mamm! Mēs taisīsim koncertā jokus! Vai drīkst? — Un viņš lociņa otrā galā sāka mest kūleņus.

— Es negribu taisīt jokus! — iebrēcās Čočo. — Man jau tā ir grūti! Es negribu! Mamm, lai Bubčo man palīdz zāģēt vijoli!

Un tad viņi zāģēja. Muša aiztaisīja acis aiz sajūsmas, bet, kad viņa tās atvēra, apkārt neviena vairs nebija. Visi no koncerta bija aizbēguši. Neviens nebija palicis, vienīgi

tārps, kam ābola serdē bija iepaticies un kas nolēma te apmesties uz pastāvīgu dzīvošanu. Tārps saniknots šņāca:

— Visādos koncertos esmu bijis, bet tas, ko es šodien te dzirdēju, bija kaut kas briesmīgs. Tā jau nebija vijoles spēle, bet malkas zāģēšana! Vijole taču nav domāta mušām!

— Hm! — muša Cincija atsaucās. «Hm» — tas arī bija viss, ko viņa varēja atbildēt. Paķērusi bērnus pie rokas, viņa aizskrēja uz Apburtās rozes ielu pie circeņiem.

Jau pie durvīm viņa sāka kliegt, ka vijole nekam nederot, ka tā nemaz neskanot, ka mušas nemaz nevarot uz vijoles spēlēt un ka viņa vijoli negribot un negribot, un negribot! Pans Teofans zemu paklanījās un sacīja, ka tūlīt parādīšot citu mūzikas instrumentu. Firmai «Teofans un Bolofans» mūzikas instrumenti esot plašā izvēlē. Pēc tam viņš paņēma katalogus un pēc kārtas sāka uzskaitīt visus instrumentus. To bija ļoti daudz. Tā kā es māku labi skaitīt tikai līdz simt piecdesmit, baidos teikt, cik īsti instrumentu tur bija. Zinu tikai, ka katalogu vien bija vairāk nekā simt piecdesmit, bet katrā no tiem — vairāk nekā simt piecdesmit tūkstoši mūzikas instrumentu. Muša tomēr nevarēja izvēlēties nevienu. Viņa nevarēja un nevarēja izšķirties, kuru ņemt. Tad nāca palīgā Bubčo. Viņš ieminējās, ka gribētu iepūst

taurē. Čočo acumirklī tam piekrita. Turklāt viņa gribēja paskatīties, kas taurē iekšā. Bubčo pamatīgi noskaitās, kad viņa atkal lūdza iztaisīt pakāpienu.. Viņš aiz dusmām gandrīz vai pārsprāga, kad māsa kāpdama neuzlika kāju vis uz pakāpiena, bet ielika šim tieši acī...

— Ko tu dari! Vai acs ir kāpslis, ko? —viņš brēca. —Kāp zemē! Es pats gribu redzēt, kas taurei iekšā.

Tracis beidzās ar to, ka pans Bolofans sāka pūst tauri, bet Čočo skatījās taurē un sauca brālim:

— Neuztraucies, Bubčo! Nekas jau nav redzams, tikai dzirdams. Laukā nāk tādas skaņas ... nu brīnumainas!

— Labi! Mēs ņemam tauri! — teica pane Cincija. — Pulkstenis ir jau pāri četriem, bet koncerts vēl nemaz nav noticis.

To teikdama, viņa ar tauri un bērniem atstāja veikalu.

Tuvojās vakars. Pans Teofans iesnaudās un sapņoja savu circeņu sapni. Pans Bolofans izgāja laukā, lai ieelpotu āboliņa smaržu. Visapkārt bija miers un klusums. Pans Bolofans kādu stundu baudīja šo vakara burvību. Viņš varētu tumsā stāvēt vēl stundām ilgi un priecāties par klusumu un puķu smaržu. Aizvēris acis, viņš pie sevis čukstēja:

— Pastāvēšu te vēl kādu brītiņu un domāšu kaut ko labu un skaistu. O! Nekas laikam no tā nesanāks! — viņš piepeši tramīgi iesaucās. — Re, re, kur muša! Spindzēdama tā drāžas šurp un stiepj sev līdzi tauri. Paslēpšos aiz laternas staba un paskatīšos, kas notiks . . .

Pans Bolofans skatījās no savas paslēptuves pana Teo-fana istabiņas logā un redzēja, ka tur iedrāžas muša un, vicinādama tauri, sāk spiegt, ka koncerts atkal esot izjucis, šoreiz — taures dēļ, jo taure neesot nekāds mūzikas instruments, vismaz mušām tas galīgi neesot piemērots. Taure vispār nekam nederot, varbūt vienīgi to vēl varētu kādam uzmaukt galvā. Un, šos vārdus teikdama, muša uzmauca tauri panam Teofanam galvā. Tas, nabags, sakņupa ar tauri kā ar pēkšņi pie galvas pieaugušu ziloņa snuķi. Bet muša vēl iespiedzās, ka rīt nākšot pirkt citu mūzikas instrumentu, un aizskrēja.

— Kamdēļ mušai jārīko koncerti? Kamdēļ viņai tie koncerti vajadzīgi? — domāja pie sevis pans Bolofans un steidzās brālim nomaukt tauri no galvas un tās vietā uzlikt aukstas kompreses. Mierinādams, aprūpēdams viņu, pans Bolofans teica:

— Muša iedomājusies, ka Čočo un Bubčo ir brīnumbērni.

Bet brīnumbērni taču ir tie, kas var izdarīt kaut ko neparastu, piemēram, brīnišķīgi prot spēlēt uz kāda instrumenta. Vai tad var spēlēt bez mācīšanās?

Tā kā pans Bolofans izteica pana Teofana domas, tad viņam pašam vairs nevajadzēja domāt. Un kas nu viņš bija par domātāju ar kompresi ap galvu.

Pēc laba brīža pans Teofans teica: — Tev droši vien rīt būs smaga diena. Es diezin vai varēšu piecelties. Tev vienam pašam vajadzēs apkalpot mušu. Bez tam neaizmirsti — atnāks arī klaburčūska pēc klabekļiem. Arī viņu tev vajadzēs apkalpot — un droši vien daudz citu pircēju. Liecies arī tu gultā, Bolofan! Ar labu nakti!

Pans Teofans tanī pašā brīdī aizmiga. Bet panam Bolo-fanam nenāca miegs. Lai aizmigtu, viņš sāka skaitīt mušas — viena muša, divas mušas, trīs, četras, piecas ... deviņdesmit septiņas ... deviņdesmit astotā muša bija ar tauri, milzīgu tauri, tik milzīgu, ka tā nevarēja nemaz ietilpt viņa sapņos, un pans Bolofans pamodās un līdz rīta gaismai vairs nevarēja aizvērt acu.

Agri no rīta muša bija klāt ar abiem bērniem pēc cita mūzikas instrumenta. Pans Bolofans, skumjš un dziļi

nelaimīgs, iegāja veikalā un nostājās aiz letes. No turienes viņš atgriezās pēc astoņām stundām un, kā ievēroja pans Teo-fans, izskatījās pēc circeņa, kas pārdzīvojis smagus brīžus. Tik tiešām — panam Bolofanam nebija klājies viegli. Astoņas stundas viņš bija izmeklējies mūzikas instrumentus. Muša viena pati astoņas stundas meklēja un nevarēja izvēlēties vienu vienīgu instrumentu. Panam Bolofanam nācās atteikt pakalpojumus klaburčūskai. Protams, tā ļoti apvainojās un teica, ka nopirkšot klabekļus citā veikalā, jo neesot vis joka lieta atbraukt no džungļiem uz pilsētu pēc klabekļiem un tos nedabūt. Apvainojās arī bruņurupucis, kas gribēja nopirkt sev ķemmītes, jo bruņurupuči māk skaisti spēlēt uz ķemmītēm. Apvainojās arī sikspārnis, kuram kaut ko vajadzēja un kurš, tāpat kā visi citi, netika pie pirkšanas.

Pans Bolofans astoņas stundas noņēmās ar mušu. Un viņš beidzot izmeklēja, tas ir, muša Cincija izmeklēja harmonikas. Viņai patika tas, ka harmonikas ir sarkanas, ka harmonikām ir tik skaistas taustiņu pogas, kuras pēc tam, kad harmonika sabojāsies, varēs iešūt Bubčo vestē. Bez tam harmonikas tik jauki skanēja, ka nevarēja būt šaubu par koncerta sekmēm. Pans Bolofans iesaiņoja harmonikas un nelaimīgs noskatījās mušai un viņas bērniem pakaļ, jo

nespēja ticēt, ka tie beidzot būs nopirkuši to, ko bija gribējuši, un tagad iet projām.

Pa logu pie pretējās sienas jau bija izlikta jauna afiša: BUBČO UN ČOČO -

brīnumbērni

šodien atkal sniegs koncertu mums.

Steidzieties, steidzieties! Biļetes pērciet!

Punktum pulksten trijos — iesākums!!!

Jā, tā bija ļoti grūta diena panam Bolofanam, bet nākamā bija vēl briesmīgāka. Pans Teofans gulēja gultā un negribēja atlabt, bet pans Bolofans no rīta gatavojās ieņemt sirds pilienus. Viņš nojauta, ka muša nāks atkal pēc cita instrumenta un šausmīgi no tā baidījās. Tad, kad viņš bija noskaitījis četrpadsmit zāļu pilienus, veikalā iedrāzās Cincija. Un sākās kaut kas neiedomājams un neaprakstāms. Es tomēr mēģināšu to aprakstīt.

Muša spiedza un brēca, plivināja spārnus pa gaisu, spēra kājas pret grīdu un indīgā balsī žēlojās par ārkārtīgi nevērīgu pircēju apkalpošanu: viņa esot gribējusi tikai nopirkt vienu labu instrumentu, ar kuru bērni būtu varējuši sniegt

koncertu. Bet arī to pašu nevarējusi dabūt. Vai tad neesot dzirdēts, ka brīnumbērni varot uzreiz spēlēt, lai tikai dodot labu instrumentu rokās!

Panam Bolofanam nekas cits neatlika kā ķerties atkal

/

pie instrumentu pārcilāšanas. Muša tos citu pēc cita apskatīja un nolika malā. Tā viņi meklēja deviņas dienas un septiņas naktis, līdz beidzot muša, atradusi šķietami pašu labāko mūzikas instrumentu, gāja projām, piedraudēdama: «Nu, ja tas nebūs labs, es vēl nākšu pēdējo reizi, un tad mēs „paskatīsimies”.» Pans Bolofans nedzirdēja šo piedraudējumu. Viņš stāvēja pie loga un spieda pieri pie rūts, lai atdzesētu galvu, jo tanī skanēja visi mūzikas instrumenti, kādi vien pasaulē atrodami, bet no acīm spiedās asaras — tik lielas kā zirņi. Šīs apaļās asaras tecēja pa loga rūti un aizmigloja skatu uz ielu. Pie pretējās sienas zirneklis izkāra jaunu afišu:

BUBČO UN ČOČO -brīnumbērni

sniegs šodien vēl vienu koncertu mums.

Steidzieties, steidzieties! Biļetes pērciet!

Punktum pulksten trijos — iesākums!!!

Kad pa loga rūti noritēja astotā asara, pans Bolofans ar pūlēm izkustējās no vietas un devās pa kāpnēm augšā uz pana Teofana istabiņu. Pans Teofans uzmeta viņam bēdīgu skatienu un teica:

— Tu izskaties pēc circeņa, kam iekodusi muša. Liecies tūlīt gultā! Kas zina, ko nesīs rīts, bet es vēl nejūtos diezgan stiprs, lai varētu apkalpot mušu un citus, kas nāks iepirkties.

— Ak vai, citu jau vairs nav, — atteica pans Bolofans. — Citi jau sen apvainojušies un nenāk uz mūsu veikalu. Man nebija laika viņus apkalpot, jo noņēmos tikai ar mušu. Bet gulēt gan es likšos tūlīt.

Pēc mirkļa pans Bolofans jau gulēja savā gultā un viņam rādījās sapnī, ka veikals vēl ir slēgts, bet pie durvīm jau stāv desmit tūkstoši pieci simti divas mušas, un katrai no tām līdzi ir divi bērni, un katra grib nopirkt sev mūzikas instrumentu. Pans Bolofans iekliedzās: «Palīgā!!!» — un izlēca pa logu. Tā kā viņa guļamistabiņa atradās otrā stāvā, tad lēciens, protams, beidzās traģiski. Viņš gulēja zem loga beigts, bet bruņurupucis viņam spēlēja sēru maršu uz zaļām ķemmītēm.

— Es negribu dzirdēt nekādu mūziku! — kliedza pans

Bolofans. Ja reiz es esmu miris, tad man ir tiesības neko nedzirdēt! Prom ar visiem instrumentiem! —Tā iekliedzās pans Bolofans un pamodās, bet joprojām vēl dzirdēja kādu spēlējam uz ķemmītēm. Viņš nevarēja saprast, vai sapnis beidzies vai tikai tagad sācies. Lai pārliecinātos, kas īsti ar viņu notiek, viņš paraudzījās laukā pa logu, lai pārbaudītu, vai viņš tur lejā guļ vai neguļ beigts. Apakšā stāvēja pastnieks un spēlēja uz ķemmītēm.

«Tātad mums pienākusi vēstule!» nodomāja pie sevis pans Bolofans. «Kas to būtu varējis sūtīt?»

Vēstuli bija atrakstījusi muša.

«Cienījamie circeņi!

Nudien man nav patīkami darīt Jums zināmu kaut ko nepatīkamu. Bet es tur neko nevaru darīt —nepatikšanas paliek nepatikšanas. Tādēļ bez liekiem vārdiem es Jums teikšu — es neciešu liekvārdību — tātad ko es gribēju teikt? Jā! Atcerējos! Šodien nevarēšu pie Jums ierasties, lai apmainītu nopirkto mūzikas instrumentu pret citu, labāku, kaut gan nopirktais instruments būs jāapmaina, jo tas nekam neder, vismaz mušām — nekādi ne! Bet par to vēlāk, pagaidām gribu pateikt tikai to, ka biju piemirsusi, tas ir, nebiju

pamanījusi, ka tuvojas ziema — mušu guļas laiks, bet es nevaru pārkāpt ieražas — ja reiz jāguļ, jāguļ. Man ļoti žēl, bet mēs šodien jau esam nolikušies uz ziemas guļu. Teikdama «esam nolikušies», es ar to domāju pati sevi un savus brīnumbērnus. Ko lai dara — ziema paliek ziema, sniegi lido kā balti gulbji no debesīm un miegs — arī! īstai mušai ziemā jāguļ. Atvainojiet mani un ņemiet vērā, ka ieradīšos, tiklīdz ziema būs pagājusi. Tad kopīgiem spēkiem izmeklēsim citu mūzikas instrumentu. Neņemiet ļaunā, es saprotu — tas Jums būs ļoti nepatīkami, bet es šodien neieradīšos.

Ar patiesu cieņu

Muša Cincija.»

Tik priecīgu vēsti pans Bolofans nebija gaidījis. Viņš sasita plaukstas un palēcās, lai gan viņa vecumā tādi palēcieni nebija ieteicami. Pa galvu pa kaklu viņš metās pie brāļa un, vicinādams rokā vēstuli, jau pa gabalu sauca:

— Teofan! Es tev nesu tik labu vēsti, tik labu, ka tu tūlīt izlēksi no gultas!

Un pans Bolofans pastāstīja, ka muša šodien nenāks iepirkties un beidzot viņiem būs miers. Pans Teofans negribēja ticēt tādai laimei, bet, līdzko pats izlasīja vēstuli, tūlīt

sāka justies labāk un piecēlās no gultas. Te pēkšņi viņš istabas vidū apstājās, sarauca uzacis un kļuva domīgs.

— Zini, — viņš teica panam Bolofanam, — jābeidz priecāties, pie tam — tūlīt! Mūsu prieks būs īss! Pavasaris nav nemaz tik tālu, bet pavasarī muša atkal būs klāt, un viss sāksies no gala, ja mēs neizdarīsim kaut ko tādu, lai tas tā nevarētu turpināties. Bet ko lai darām?

— Jāpadomā, — ieteicās pans Bolofans.

Viņi izšķīrās, aizgāja katrs uz savu istabu un domāja cauru dienu un nakti.

Rīta agrumā, kad gailis vēl nebija dziedājis, viņam likās, ka palsajā migliņā pa Apburtās rozes ielu vieglajos ratos aizbrauc pans Teofans un pans Bolofans. Bez tam viņam likās, ka pie mūzikas instrumentu veikala durvīm piestiprināta kāda zīmīte.

— Ko, ko tas viss nozīmē? — gailis prātoja un uzsauca no jumta kores Mārītei, kas grozījās veikala tuvumā: — Cienītā, esiet tik laipna, paskatieties, kas tur tanī zīmītē uz veikala durvīm rakstīts.

— Tā ir pavisam parasta zīmīte, — atsaucās Mārīte, — bet zīmītē rakstīts, lūk, kas:

VEIKALS UZ VISIEM LAIKIEM SLĒGTS!

MES AIZBRAUCAM.

UZ KURIENI - TAS NEVIENAM NAV JAZINA. SVEIKI! - CIRCEŅ I PANS TEOFANS UN PANS BOLOFANS.

— Ko, ko?! — sacīja gailis. — Tātad man nebūs vis licies. Viņi patiešām aizbraukuši. Bet ku-kur?!

Pa to laiku pans Teofans un pans Bolofans sēdēja vieglajos ratos starp savām ceļa somām un sarunājās viens ar otru.

Pans Teofans: Klau! Mēs tātad braucam.

Pans Bolofans: Braucam.

Pans Teofans: Izbraucām tomēr . . .

Pans Bolofans: Izbraucām.

Pans Teofans: Nebiju domājis, ka mēs kādreiz no

šejienes aizbrauksim projām.

Pans Bolofans: Es arī ne.

Pans Teofans: Ja nebūtu bijusi tā muša . . .

Pans Bolofans: Ak, ja nebūtu bijusi tā draņķīgā muša!

Pans Teofans: Tas bija kaut kas šausmīgs!

Pans Bolofans: Kaut kas neiedomājams!

Pans Teofans: Bet mēs taču varējām aizbraukt tūlīt, tiklīdz viņa mūs sāka mocīt!

Pans Bolofans: Nē, nevarējām vis. Tad jau nebūtu pasakas.

Pans Teofans: Kādas pasakas?

Pans Bolofans: Nu šīs pasakas par mums, par mušu un abiem viņas brīnumbērniem.

Pans Teofans: Ko tu ar to gribi teikt? Varbūt to, ka šī pasaka ir arī par mani?

Pans Bolofans: Kā gan citādi!

Pans Teofans: Vai dieniņ, bet es taču' gandrīz visu laiku nogulēju gultā un neko nedarīju! Varbūt tagad varu vēl kaut ko izdarīt?

Pans Bolofans: Pilnīgi izslēgts! Tagad mēs jau braucam projām, jo pasakai jābeidzas. Vai tu redzi to uzrakstu uz stūra? Tur rakstīts «BEIGAS», un kad mēs līdz tai vietai aizbrauksim, tad pasaka būs galā. Pasteidzies, ja tu gribi vēl kaut ko pateikt.

Pans Teofans: Tūlīt jau beigas? Vai cik žē ... — pēdējo skaņu pans Teofans nemaz nepaguva izteikt, jo pavīdēja uzraksts «BEIGAS», un viņi abi izbrauca no pasakas laukā.

Tas arī ir viss.

Content

Leguta Lucīna Reiz circeniem bij veikaliņš