Kiplings Radjards

Rikitikitavi

Radjards Kiplings

Rikitikitavi

No alas, kur Rikitiki ielīda,

Tas Riki, ko Sarkanacaini sauc,

— Vai dzirdat, ka skan viņa gudrība:

«Šurp nāves deju dejot, Nag, trauc!

Nāc aci pret aci, nāc nevairies!

(Tik ritmu vien labi ievēro, Nag!)

Mēs diesim, līdz viens no mums nobeigsies.

(Vai prieks šo rotaļu uzsākt tev, Nag?)

Jel griezies un riņķo! Sirds baiļojas tev?

(Jel pazūdi labāk un nerādies, Nag!)

A! Nāvi jau tuvuma sajuti sev!

(Vai, nabaga nelaimīgais Nag!)»

Šis ir stāsts par lielo cīņu, ko Rikitikitavi izcīnīja viens lielas vasarnīcas vannas istabā Sigouli novadā. Viņam palīdzēja Darzijs, skroderputniņš, un padomu deva bizamžurka Čučundra, kura nekad neiznāk istabas vidu, bet slapstās gar sienmalam; taču galveno cīņu Rikitikitavi izcīnīja viens.

Tas bija mangusts, pēc spalvas un astes drīzāk līdzīgs kaķim, bet pēc galvas un parašām gluži kā zebiekste. Viņa acis un kustīgā deguna gals bija sārts; ar jebkuru — priekšējo vai pakaļējo — kāju viņš varēja pakasīt, kur vien gribēja; viņš varēja izbužināt asti, kamēr tā līdzinājās pudeļu tīramajai sukai, un, ložņājot pa garo zāli,«viņa kaujas sauciens arvien skanēja: rik-tik-tiki-tiki-čik!

Kadā diena vasaras plūdi izskaloja viņu no alas, kurā viņš ar saviem vecākiem dzīvoja, un, lai gan viņš spārdījās un klukšķēja, ienesa to ceļmalas grāvī. Tur viņš pamanīja šūpojamies zāles kušķīti, kurā ieķēries turējās, kamēr zaudēja samaņu. Atmodies viņš ieraudzīja, ka guļ dārza kājceliņa vidū, siltā piesaulē, viss ar dubļiem notašķījies, un mazs zēns teica:

—      Redz, kur beigts mangusts. Apraksim to!

—      Nā, — viņa māte sacīja, — ienesīsim istabā, lai apžūst. Varbūt viņš vēl nav beigts.

Viņi ienesa to istabā, kur liels vīrs saņēma dzīvnieciņu pirkstos un teica, ka mangusts neesot vēl beigts, tikai pamiris; tāpēc viņi ievīstīja to vatē, sasildīja mērenā siltumā, un dzīvnieciņš atvēra acis un nošķaudījās.

—      Bet tagad, — sacīja lielais vīrs (viņš bija anglis, tikko kā iekārtojies vasarnīcā), — nebaidiet viņu, noskatīsimies, ko viņš darīs.

Visgrūtākais pasaulē ir sabaidīt mangustu, jo no deguna līdz pat astes galiņam viņš ir ziņkāres pilns. Ikviena mangusta devīze ir: «Aizskrej un izpēti!» — un Rikitiki bija īsts mangusts. Viņš aplūkja vati un nolēma, ka tā nav ēdama, patekāja pa galdu, attupās un sakārtoja savu kažoku, pakasījās un uzlēca mazajam zēnam uz pleca.

—      Nebaidies, Tedi, — tēvs sacīja. — Tā viņš mēdz iedraudzēties.

— Ai! Viņš kutina man zem zoda, — Tedis atbildēja.

Rikitiki palūkojās zēnam aiz apkakles, apostīja ausi un nolēca uz grīdas, kur attupās un sāka berzēt purnu.

—      Mans dievs, — Teda māte sacīja, — un tas ir meža zvērs! Man šķiet, viņš tāpēc tik rāms, ka mēs izturamies pret viņu labi.

—      Visi mangusti ir tādi, — viņas vīrs piebilda. — Ja vien Tedis neraustīs viņu aiz astes un neliks krātiņā, viņš augām dienām skraidīs mājā iekšā un ārā. Iedosim viņam kaut ko ēst.

Viņi pameta tam gabaliņu jēlas gaļas. Rikitiki tā lieliski garšoja, un, apēdis to, viņš izgāja uz lieveņa, attupās piesaulē un ar purniņu šķirstīja spalvas, lai izsausinātos līdz pat ādai. Pēc tam viņš jutās labāk.

«Šinī mājā' ir vairāk lietu, ko apskatīt,» zvērēns pie sevis prātoja, «vairāk, neka visa mana dzimta visā savā mūžā spēj izpētīt. Nudien, es palikšu un visu izpētīšu.»

Visu to dienu viņš tekāja pa māju un tikko nenoslīka ūdens toverī; iebāza purnu tintnīcā uz rakstamgalda un vēl apsvilināja to pie lielā vīra cigāra, jo viņš bija uzrāpies lielajam vīram uz ceļiem, lai redzētu, kā raksta. Vakarā viņš devās Teda guļamistabā, lai noskatītos, kā aizdedzina petrolejas lampu, un, kad Tedis apgūlās, arī Rikitiki ielēca gultā; bet viņš bija nemierīgs kaimiņš, jo pie katra vismazākā troksnīša augu nakti trūkās augšā un skraidīja, cenzdamies izpētīt trokšņa cēloņus. Ienāca Teda tēvs un māte pirms gulētiešanas apraudzīt savu zēnu, un Rikitiki uz spilvena bija nomodā.

—      Man tas nepatīk, — Teda māte sacīja, — viņš var bērnu sakost.

—      Tā viņš nedarīs, — tēvs atbildēja. — Šī dzīvnieka tuvumā Tedis var justies daudz drošāk nekā asinssuņa apsardzībā. Ja tagad guļamistabā ielīstu čūska . ..

Teda māte pat domāt negribēja par kaut ko tik šausmīgu.

Tupēdams Tedim uz pleca, agri no rīta Rikitiki ieradas verandā brokastīs, un viņam iedeva banānu un vārītu olu; viņš iztupējas visiem uz ceļiem, jo ikviens labi audzināts mangusts cer dienās kļūt par mājas mangustu, lai varētu pa istabām skraidīt, un Rikitiki māte (viņa bija dzīvojusi ģenerāļa mājā Sigouli novadā) bija tam iemācījusi, kas darāms, ja kādreiz viņam gadītos nokļūt pie baltajiem cilvēkiem.

Tad Rikitiki devās dārzā, lai apskatītu, kas tur apskatāms. Tas bija liels, tikai daļēji kopts dārzs ar rožu krūmiem lapeņu lielumā; tur bija liepas un oranžkoki, bambuskoku puduri un bieza, gara zāle. Rikitiki aplaizījas.

—      Lieliska medību vieta, — viņš teica, un, to iedomājoties, viņa aste izpūra kupla kā pudeļu tīrāmā suka, un viņš tekāja pa dārzu uz priekšu un atpakaļ, šo to apostīdams, līdz beidzot izdzirda ļoti žēlas balsis ērkšķu krūmā. Tas bija Darzijs, skroderputniņš, un viņa sieva. Viņi bija savijuši skaistu ligzdiņu no divām lielām lapām, malas sadieguši ar šķiedrām, bet iekšpusi izklājuši ar kokvilnu un mīkstām pūkām. Ligzdiņa šūpojās šurpu turpu, bet paši viņi tupēja uz malas un kliedza.

—      Kas noticis?;— Rikitiki jautāja.

—      Mēs esam ļoti nelaimīgi, — Darzijs teica. — Vakar viens mūsu maziņais izkrita no ligzdas un Nags to apēda.

—      Hm! — Rikitiki sacīja. — Ļoti skumji, bet es šeit esmu svešinieks. Kas Nags tāds ir?

Darzijs un viņa sieva neka neatbildēja un paslēpās ligzdā, jo kuplajā zālē zem krūma atskanēja kluss šņāciens — šausmīga, ledus auksta skaņa, kas piespieda Rikitiki atlēkt pēdas divas atpakaļ. Tad no zāles sprīdi pa sprīdim cēlās Naga — lielās, melnās kobras galva ar izlaistu kapuci. No mēles līdz astei kobra bija piecas pēdas gara. Auguma trešo daļu no zemes paslējis, Nags apstājās un sāka līgoties no vienas puses uz otru gluži kā vēja locīts cūkpieneņu pušķis, un skatījas uz Rikitiki ļaunām čūskas acīm, kuras nekad nemaina savu izteiksmi, lai čūska domātu ko domādama.

— Kas ir Nags? — viņš jautāja. — Es esmu Nags. Lielais dievs Brahma uzspieda zīmogu visai mūsu ciltij, kad pirmā kobra izplēta savu kapuci, lai guļošo Brahmu aizsargātu no saules stariem. Raugies un bīsties!

Viņš izpleta savu kapuci vairāk neka jebkad, un Rikitiki ieraudzīja pakausī briļļveidīgu zīmi, kas izskatījās taisni kā

piekabināmu aceņu daļa. Vienu mirkli Rikitiki izbijās, bet mangusts nespēj ilgi baiļoties, un, kaut gan viņš nebija dzīvu kobru nekad sastapis — māte viņu bija barojusi vienīgi ar beigtām kobrām —, tomēr viņš zināja, ka ikviena pieauguša mangusta pienākums ir cīnīties ar čūskām un tās ēst. Arī Nags to zināja un tāpēc savas aukstās sirds dziļumos baidījās.

—      Labi, — Rikitiki teica, un viņa aste atkal sabozās. — vai nu tev ir zīmogs, vai nav, tev tomēr nav tiesības ēst mazus, no ligzdas izkritušus putniņus.

Nags iegrima pārdomās un vēroja katru niecīgāko zāles kustību aiz Rikitiki. Viņš zināja, ka mangusts dārzā agri vai vēlu nozīmē nāvi kā viņam, tā viņa ģimenei, bet viņš gribēja novērst Rikitiki uzmanību. Tāpēc viņš nolieca mazliet galvu un pašķieba uz vienu pusi.

—      Parunāsimies, — viņš sacīja. — Tu ēd olas. Kāpēc es lai neēstu putniņus?

Atpakaļ, paskaties atpakaļ! — iedziedājās Darzijs.

Rikitiki zinaja gluži labi, ka, tā blenžot, nevar velti laiku tērēt. Viņš palēcās uz augšu, cik vien varēja, un taisni tanī bridī zem viņa pazibēja ļaunās Naga sievas Nagienes galva. Kamēr mangusts sarunājās, viņa paklusu bija pielavījusies klāt, lai ar vienu belzienu viņu nogalinātu; un viņš dzirdēja kobras briesmīgo šņācienu, kad sitiens nogāja šķībi. Rikitiki gandrīz uzkrita viņai uz muguras, un, būtu viņš bijis vecs mangusts, zinātu, ka taisni tagad bija laiks ar vienu kampienu iekosties viņai mugurā, bet viņš baidījās no kobras šausmigā, straujā atpakaļtrieciena. Viņš iekoda gan, bet ne pietiekami stipri un spēji izrāvās, lai izvairītos no lielās astes sitiena, atstādams Nagieni ievainotu un saniknotu.

— Ļaunais, ļaunais Darzijs. — Nags teica, uzšaudamies gaisā, cik augstu varēdams, tomēr nesniegdams ērkšķu krūmā savīto ligzdiņu; Darzijs to bija uztaisījis augstāk, neka čūska spēj sniegt, tāpēc tā tikai salīgojas.

Rikitiki juta, ka viņam acis piesarkst un iedegas (ja mangusta acis sarkst, viņš ir dusmīgs), un viņš attupās uz astes kā mazs ķengurs un dusmīgi ņurdēja. Bet Nags un Nagiene bija nozuduši zalē. Netrāpījusi čūska nekad neko nesaka, ne ari izrāda, ko nodomājusi darīt. Rikitiki neturēja par vajadzīgu čūskām sekot, jo nebija pārliecināts, ka spēs pieveikt abas reizē. Tāpēc viņš aiztecēja pa grantēto celiņu uz mājas pusi, attupās un sāka domāt. Viņam tas bija nopietni. Ja jums gadās lasīt vecas dabas stāstu grāmatas, jūs atradīsiet nostāstu par to, ka mangusts, kuram čūska cīņā iekož, aizsteidzas, ieēd kādu zāli un drīz kļūst vesels. Tā nav tiesa. Uzvara atkarīga vienīgi no skaidra skatiena un veiklām kājām — čūskas trieciens pret mangusta lēcienu; un, tā kā neviena acs nespēj izsekot čūskas galvas kustībām, kad viņa dod belzienu, tad šādā cīņā viss kļūst brīnišķīgāks nekā nostāstos par maģisko zāli. Rikitiki apzinājās, ka ir vēl jauns, tāpēc viņu ļoti iepriecināja doma, ka pratis izvairīties čūskas uzbrukuma no mugurpuses. Tas darīja viņu pašapzinīgu, un, kad Tedis pieskrēja pa celiņu, Rikitiki labprāt ļāva sevi noglaudīt. Bet, tikko Tedis bija noliecies, celiņa putekļos kaut kas sīks sakustējās un sīciņa balss teica:

«Uzmanies! Es esmu Nāve!» Tā bija Karaita, pelēkbrūna čūska, kas vienmer mitinās smiltīs; viņas kodiens ir tikpat bīstams kā kobras kodiens. Bet viņa ir tik maza, ka neviens viņu neievēro, un tāpēc nodara cilvekiem daudz lielāku postu.

Rikitiki acis kļuva atkal sarkanas, un viņš tuvojās Karaitai, dīvaini līgodamies un šūpodamies; šo paradumu viņš bija mantojis no vecākiem. Tas izskatās ļoti smieklīgi, bet tā ir tikai pilnīgi nosvērta gaita, kas dod iespēju kurā katrā brīdī atlēkt, uz kuru pusi tik vēlies, un sadursmē ar čūsku tā ir liela priekšrocība. Kaut Rikitiki būtu zinājis, ka sadursme ar šo čūsku ir daudz bīstamāka neka cīņa ar Nagu, jo Karaita ir tik maza un var tik veikli apsviesties, ka Rikitiki, ja vien viņš neiekož tai taisni pakausī, var dabūt pretsitienu pa aci vai lūpām. Bet Rikitiki to nezināja; viņa acis kļuva gluži sarkanas, un viņš līgojās uz priekšu un atpakaļ, meklēdams labu vietu, kur varētu iekosties. Karaita uzbruka pirmā. Riki pasitas sānis un mēģināja uzbrukt,

bet ļauna, maza, pelnpelēka galva gandrīz iecirtas viņam plecā, un viņam bija jāpalecas čūskai pāri, bet tās galva sniedzās līdz viņa kājām.

Tedis sauca uz majas pusi:

— Ei, nāciet skatieties! Mūsu mangusts pieveic čūsku!

Rikitiki dzirdēja Teda māti iekliedzamies. Teda tēvs izskrēja ar nūju, bet, pirms viņš piesteidzas, Karaita ar uzbrukumu bija pārsteigusies, jo netrapīja mērķi, un Rikitiki bija pietrūcies, ieķēries čūskai mugurā, noliecis galvu starp priekšķetnām, iekodies čūskas mugurā, cik augstu vien spēja sniegt, un atlēcis nost. Kodiens paralizēja Karaitu, un Rikitiki, sekodams savas cilts parašai, taisijas to jau ēst no astes gala, kad atcerejās, ka trekna maltīte mangustu padara kūtru un, ja viņš grib uzturēt savus spēkus un veiklību, viņam jābūt tievam. Viņš devās zem rīciņkrūma pavārtīties smiltīs, kamēr Teda tevs vēl sita beigto Karaitu.

«Kāda tur jēga?» Rikitiki domāja. «Es taču viņu galīgi nobendēju.»

Tad Teda māte pacēla Rikitiki no zemes, glaudīja viņu un raudādama teica, ka viņš izglābis Tedi no nāves, bet Teda tēvs sacīja, ka pats liktenis viņu sūtījis, un Tedis raudzījās baiļu pilnām acīm. Rikitiki ļoti uzjautrināja šī kņada, kuras nozīmi viņš, protams, nesaprata. Pēc viņa domām, tikpat labi Teda māte varēja apmīļot Tedi par rotaļāšanos smiltīs. Bet Riki jutās ļoti apmierināts.

Vakariņu laikā, staigādams pa galdu starp viņa glāzēm, viņš būtu varējis trīskārt pieēsties visādu gardumu, bet viņš atcerējas Nagu un Nagieni, un, kaut gan bija ļoti patīkami sajust Teda mātes glāstus un pasēdēt Tedim uz pleca, tomēr viņa acis šad tad iegailējās un viņš ļāva izskanēt savam garajam kaujas saucienam: «Rik-tik-tik-tiki-čik!»

Tedis paņēma viņu līdzi gultā un gribēja, lai Rikitiki gulētu viņam zem zoda. Rikitiki bija pārāk labi audzināts, lai kostu vai skrāpētu, bet, tiklīdz Tedis bija aizmidzis, mangusts uzsāka savas nakts gaitas pa māju un tumsā uzskrēja virsū bizamžurkai Čučundrai, kura slapstījās gar sienmali. Čučundra ir

mazs, bailīgs radījums. Viņa vaid un spiedz cauru nakti, mēģinādama sadūšoties un izskriet istabas vidū; tomēr viņa nekad tik tālu netiek.

—      Nenogalini mani, — gandrīz vai raudādama, lūdzās Čučundra. — Rikitiki, nenogalini mani!

—      Vai tu domā, ka čūsku nāvētājs aizskar arī bizamžurkas? — Rikitiki nicinoši ieprasījās.

—      Kas čūskas bendē, to čūskas pašu nogalina, — Čučundra pareģoja skumjāk kā vēl nekad. — Un vai es varu galvot, ka Nags kādā tumšā naktī nesamaina mani ar tevi?

—     Par to nav nemaz ko baidīties, — sacīja Rikitiki. — Nags dzīvo dārzā, un es zinu, ka tu tur neej.

—      Mana masīca žurka Čua man stāstīja… — Čučundra sāka un apstājās.

—      Ko stāstīja?

—      Klusu! Nags ir visur, Rikitiki. Tev vajadzēja parunāties ar Čua dārzā.

—      Es netiku aprunājies, tāpēc tu pati man pastāsti. Ātrāk, Čučundra, vai arī es tevi nokodīšu!

Čučundra attupās un sūrojās, kamēr asaras saka ritēt pa viņas ūsam.

—      Es esmu ļoti nelaimīga, — viņa šņukstēja. — Man nekad nav bijis tik daudz drosmes, lai izskrietu istabas vidu. Klusu! Nedrīkstu tev neko teikt. Vai nedzirdi, Rikitiki?

Rikitiki saausījās. Māja viss bija tik klusu, tik klusu, bet viņam likās, ka viņš dzird visklusāko skrāpējienu pasaulē, tik klusu troksni, it kā lapsene līstu pa loga rūti, — sauso čūskas zvīņu čaukstoņu pa ķieģeļiem.

«Tas ir Nags vai Nagiene,» viņš pie sevis pratoja, «pa ūdens cauruli tas lien vannas istabā.»

—     Tev taisnība, Čučundra, — man vajadzēja gan aprunāties ar Čua.

Mangusts ielavījas Teda vannas istabaā, bet tur neviena nebija, tad Teda mātes vannas istabā. Ar kaļķiem gludi izmestās sienas lejasmalā pie paša kula bija izņemts ķieģelis un izveidots caurums, pa kuru notecēt mazgājamam ūdenim; un, kad Rikitiki zagās garām mūra sienas iedobumam, kur novietota vanna, viņš dzirdēja Nagu un Nagieni ārpuse mēnesnīca sačukstamies.

—      Kad mājā nebūs neviena cilvēka, — Nagiene sacīja vīram, — būs arī viņam jāaiziet, un tad dārzs atkal piederēs vienīgi mums. Lien klusi iekšā un nepiemirsti, ka tas lielais vīrs, kurš nosita Karaitu, pats pirmais jānogalina. Pēc tam iznāc un pastāsti man, un tad abi medīsim Rikitiki.

—     Bet vai tu esi pārliecināta, ka, cilvēkus nonāvējot, mums pašiem atlēks kāds labums? — Nags jautāja.

—      Protams. Kad vasarnīca nebija cilvēku, vai tad dārzā bija kāds mangusts? Kamēr vasarnīca tukša, es esmu dārza ķēniņiene un tu ķēniņš; iegaumē — tiklīdz mūsu olas meloņu dobē izšķilsies (tas var notikt jau rīt), mūsu bērniem būs vajadzīga dzīves vieta un miers.

—      Par to es nebiju padomājis, — Nags atbildēja. — Es iešu, bet nav nemaz vajadzīgs pēc tam medīt Rikitiki. Es nogalināšu lielo vīru un viņa sievu, un, ja varēšu, ari viņu bērnu un tad mierīgi nākšu atpakaļ. Tad savrupmāja būs tukša un Rikitiki aizvāksies pats.

Rikitiki viss drebēja dusmās un naidā, kad caurumā paradījās Naga galva, kurai sekoja piecas pēdas garais, aukstais ķermenis. Lai gan Rikitiki bija saniknots, tomēr ļoti izbijās, ieraudzījis lielās kobras apmērus. Nags saritinājās, pacēla galvu un apskatīja tumsā vannas istabu, un Rikitiki redzēja viņa acis spīdam.

«Ja noveikšu viņu šeit, Nagiene to zinās, bet, ja ielaidīšos ar viņu cīņā uz klajas grīdas, tad pārsvars būs viņa pusē. Ko lai iesāku?» Rikitiki prātoja.

Nags līgojās šurp un turp, un tad Rikitiki dzirdēja viņu dzeram no lielās ūdens krūzes, ko lietoja vannas pieliešanai.

— Tas ir labi, — čūska sacīja. — Kad Karaitu sita, lielajam vīram bija nūja. Varbūt viņam vēl tagad ir nūja, bet rīt, vannas istabā ienākot, viņam nūjas nebūs. Pagaidīšu viņu šeit, Nagien, — vai tu dzirdi? — šeit vēsuma es pagaidīšu līdz rīta gaismai.

Bet ārā neviens neatbildēja, un Rikitiki noprata, ka Nagiene aizgājusi. Nags saritinājās, gredzenu pēc gredzena apvīdams ap krūzi, bet Rikitiki klusēja kā miris. Pēc kādas stundas viņš sāka tuvoties soli pa solim krūzei. Nags bija aizmidzis, un Rikitiki vēroja viņa lielo muguru, pārdomādams, kurā vietā būtu vislabāk uzklupt.

«Ja es viņam nepārlauzīšu mugurkaulu pirmaja lēcienā,» Rikitiki domaja, «viņš varēs vēl cīnīties; un, ja viņš cīnīsies, — ai, Riki!»

Mangusts vēroja čūskas kakla platumu zem kapuces, bet

tas viņa spēkiem likās par daudz; turpretim kodiens astes tuvumā Nagu tikai saniknotu.

«Vienīga vieta ir galva,» viņš pēdīgi nosprieda, «galva augšpus kapuces; un, ja es tur ieķeršos, nedrīkstu laist vaļā.»

Tad viņš metās virsū. Čūskas galva gulēja mazliet atstatāk no krūzes, zem tās ielīkuma; iekodies galvā, Riki atspiedās ar muguru pret sarkano māla krūzi, lai ciešāk piespiestu čūskas galvu pie zemes. Ar to viņš ieguva vienu acumirkli un prata to izlietot savā labā. Tad viņu saka svaidīt uz visam pusēm, kā suns kožot svaida žurku, — šurpu turpu pa grīdu, augšup un lejup, un apkārt loku lokiem, bet viņa acis bija asinssarkanas, un yiņš turējās, cieši iekodies, kamēr čūskas ķermenis locījās pa grīdu, nogrūzdams alvas kausiņu, ziepju trauciņu un suku, līdz beidzot atsitās pret skārda vannas sāniem. Mangusts spieda žokļus arvien ciešāk, jo bija pārliecināts, ka viņu nositīs, un tāpēc savai dzimtai par godu vēlējās, lai viņu labāk atrod ar sakostiem zobiem. Viņš bija apreibis, viss viņam sāpēja, un likās, ka viņš sadauzīts gabalos, kad aiz viņa atskanēja pērkona grāvienam līdzīgs troksnis; karsta gaisa vilnis viņu apdullinaja, un sarkana uguns apsvilināja viņa kažoku. Trokšņa iztraucēts, lielais vīrs bija uzmodies un iešāvis no abiem bises stobriem Nagam taisni zem kapuces.

Rikitiki vēl turējās iekodies, aizvērtam acīm, jo bija pilnīgi pārliecināts, ka ir beigts; bet čūskas galva vairs nekusējas, un lielais vīrs pacēla dzīvnieciņu un sacīja:

— Tas jau atkal mangusts, Alise; mazais zvērēns šoreiz izglāba mūsu dzīvības.

Ienāca Teda māte ļoti bālu seju un redzeja, kas atlicis no briesmīgā Naga, bet Rikitiki aizvilkās uz Teda guļamistabu, kur pavadīja atlikušo nakti, arvien viegli nodrebinādamies, lai pariecinātos, vai patiesi nav salauzts četrdesmit gabalos, ka bija iedomājies.

Otrā rītā viņš bija vēl diezgan stīvs, bet ļoti apmierināts ar paveikto.

«Tagad man jāpieveic Nagiene, bet viņu būs grūtāk veikt neka piecus Nagus, un neviens nezina, kad olas, par kurām viņa

runāja, izšķilsies. Labi! Man jāiet un jāsatiekas ar Darziju,» viņš nolēma.

Negaidīdams brokastis, Rikitiki aizdrāzās uz ērkšķu krūmu, kur Darzijs pilnā balsī dziedāja uzvaras dziesmu. Ziņa par Naga navi jau bija izplatījusies pa visu dārzu, jo sētnieks beigto čūsku bija izmetis mēslu kaudzē.

—      Ak tu muļķa spalvu vīšķis! — Rikitiki dusmīgi sacīja.

—     Vai tagad ir laiks dziesmas skandinat?

—      Nags beigts. — beigts — beigts! — Darzijs dziedāja.

—     Varonīgais Rikitiki satvēra viņu aiz galvas un stingri saturēja. Lielais vīrs ņēma resnu nuju, un Nags krita, pārsists divās daļās. Viņš nekad vairs neēdīs manus mazuļus!

—     Tiesa, tiesa, bet kur atrodas Nagiene? — Rikitiki jautāja, uzmanīgi apkārt skatīdamies.

—      Nagiene piegāja pie vannas istabas ūdens cauruma un aicināja Nagu, — Darzijs turpināja, — un Nags iznāca no turienes nūjas galā — sētnieks viņu uzņēma nūjas galā un uzsvieda uz mēslu čupas. Slavināsim vareno, sarkanacaino Rikitiki! — Un Darzijs sāka dziedāt pilnā balsi.

—      Ja es varētu aizsniegt tavu ligzdu, es izsviestu visus tavus mazuļus! — Rikitiki sacīja.— Tev nav ne jēgas par to, ka ikkatram darbam savs laiks. Jūs savā ligzda varat justies pietiekami droši, bet man šeit lejā vēl priekšā cīņa. Mitējies jel uz brīdi dziedāt, Darzij!

—      Varenā, skaistā Rikitiki labad mitēšos, — Darzijs atsaucās. — Ko vēlies, ak, tu briesmīgā Naga nogalinātājs?

—      Trešo reizi vaicāju — kur ir Nagiene?

—      Pie zirgu staļļiem uz mēslu čupas apraud savu Nagu. Varens ir Rikitiki ar baltajiem zobiem!

—      Pie joda ar maniem baltajiem zobiem! Vai tu esi kādreiz dzirdējis, kur viņa glabā savas olas?

—      Meloņu dobes galā, pie mūra sienas, kur saule ir gandrīz visu dienu. Viņa tās paslēpa tur jau pirms vairākām nedēļām.

—      Un tu nekad neturēji par vajadzīgu to man pateikt? Dobes galā, mūra sienas tuvumā — vai tā tu sacīji?

—      Rikitiki, tu taču netaisies viņas olas ēst?

—       Ēst jau nu tieši neēdīšu, nē; Darzij, ja tev ir kaut drusciņ saprašanas, tad tev jālaižas uz zirgu staļļiem un jāizliekas, it ka tev būtu viens spārns aizlauzts, un tā tu varētu Nagieni aizvilināt līdz tam krūmam. Man jātiek pie meloņu dobes, bet, ja es tūliņ iešu turp, viņa mani ieraudzīs.

Darzijs bija viens no tiem mazajiem spārnotajiem gudriniekiem, kas vienā un tanī pašā laikā vairāk par vienu domu nevarēja paturēt prātā. Tā kā viņš zināja, ka Nagienes bērni rodas no olām tāpat kā viņa bērni, viņš domāja, ka nav godīgi tās iznīcināt. Bet viņa sieva bija saprātīgs putns, kas zināja, ka no kobras olām vēlāk izšķiļas jaunas kobras; tāpēc viņa laidās projām no ligzdas, atstādama Darziju, lai viņš sildītu mazuļus un turpinātu savu dziesmu par Naga nāvi. Darzijs daudzējādā ziņā atgādināja cilvēku.

Viņa pielaidās pie mēslu čupas, kur atradās Nagiene, un iesaucās:

—     Ai, man ir aizlauzts spārns! Zēns no mājas svieda man ar akmeni un to pārsita.

Un viņa sāka tik izmisīgi plivināt spārniņus kā vēl nekad.

Nagiene pacēla galvu un iešņācās:

— Tu brīdināji Rikitiki, kad es gribēju viņu nobendēt. Tik tiešam — tu neesi izraudzījusies savai klibošanai diezin cik teicamu vietu.

Un, šļūcot pa putekļaino zemi, viņa sāka virzīties uz Darzija sievas pusi.

—      Zēns spārnu ar akmeni pārsita! — Darzija sieva vaimanaja.

—     Labi! Tev tas var būt mazs mierinājums, ja es pateikšu, ka man ar zēnu vēl jānoslēdz rēķini. Mans vīrs izmests šorīt mēslu čupā, bet, pirms iestāsies nakts, zēns namā gulēs ļoti kluss. Kāpēc tu bēdz no manis? Esmu pārliecināta, ka tevi noķeršu. Mazā muļķīte, paskaties manī!

Darzija sieva ļoti labi zināja, ka to viņa nedrīkst darīt, jo, ieskatoties čūskai acīs, ikviens putns tā pārbīstas, ka nespēj neno vietas kustēties. Žēli čiepstēdama, Darzija sieva plivināja spārniņus, ne reizi nepaceldamās no zemes, un Nagiene paātrināja gaitu.

Rikitiki dzirdēja viņas aizejam no zirgu staļļa pa celiņu, un viņš devas uz meloņu dobes galu mūra sienas tuvumā. Tur, siltos mēslos virs melonēm, ļoti prasmīgi noslēptas viņš atrada divdesmit piecas olas mazo pundurvistu olu lielumā, pārklātas ar bālganu ādu čaulas vietā.

«Neesmu vis par agru nācis,» mangusts atzina, redzēdams, ka mazās kobras saritinājušās aiz plānās ādiņas, un viņš zināja, ka, tiklīdz tās izšķilsies, katra no viņām būs spējīga nogalināt cilvēku vai mangustu. Viņš koda olām galus, cik ātri vien varēdams, cenzdamies pamatīgi iznīcināt jaunās kobras, reizēm pakašņādams mēslus, lai pārliecinātos, vai nav kādu atstājis.

Beidzot bija atlikušas vairs tikai trīs olas, un Rikitiki pats pie sevis klusībā smējās, kad pēkšņi uzdzirda Darzija sievu saucam:

—      Rikitiki, es pametu Nagieni mājas tuvumā, un viņa uzrāpās uz lieveņa, — ak, steidzies ātrāk! Viņai padomā kādu nogalināt!

Rikitiki sašķaidīja divas olas, bet trešo sagrāba zobos, devas prom no meloņu dobes un uzlēca uz lieveņa tik sparīgi, cik spēcīgi vien varēja atsperties ar kājām pret zemi. Tedis, viņa mate un tēvs sēdēja pie brokastu galda, bet Rikitiki redzēja, ka viņi neko neēd. Viņi sēdēja kā parakmeņojušies, bālām sejām. Nagiene bija saritinājusies uz salmu paklāja pie Teda krēsla, netālu no Teda kailajiem ceļiem, un šūpojās uz priekšu un atpakaļ, un sīca savu uzvaras dziesmu:

Tu, lielā vīra dēls, kas nosita Nagu, — viņa šņāca, — sēdi mierīgi. Es neesmu vēl sagatavojusies. Drusciņ pagaidi. Esiet klusi un mierīgi, jūs visi trīs! Ja kustēsieties, es dzelšu, un, ja jūs nekustēsieties, arī tad es dzelšu. Ak, jūs muļķa ļaudis, kas nositāt manu Nagu!

Tedis stingri raudzījās tēvā, bet tēvs viņam varēja tikai pačukstēt:

—      Sēdi mierīgi, Tedi! Nekusties! Tedi, esi mierīgs!

Tad ieradās Rikitiki un iesaucas:

—      Pagriezies, Nagien! Pagriezies un nāc cīnīties!

—      Katram darbam ir savs laiks, — viņa teica, acu nepamirkšķinādama. — Izrēķināsimies tūliņ ar tevi. Paskaties savos draugos, Rikitiki! Viņi ir klusi un bāli. Viņi ir pārbijušies. Viņi nedrīkst pakustēties, un, ja tu nāksi kaut soli tuvāk, es dzelšu.

—     Apraugi savas olas meloņu dobē pie mūra sētas,— Rikitiki turpināja, — ej un apraugi, Nagien!

Milzīgā čūska mazliet pagriezās un ieraudzīja olu uz lieveņa.

—      Ak! Atdod man to! — viņa iesaucās.

Rikitiki ieskāva olu savās priekšķepās, un viņa acis kļuva asinssarkanas.

—      Cik maksāsi par vienu čūskas olu? Par jauno kobru? Par

jauno ķēniņieni kobru? Par pēdējo — pašu pēdējo no visa perēkļa? Pārējās jau skudras skrubina meloņu dobē.

Domādama par savu vienīgo olu, visu citu aizmirsusi, Nagiene veikli apsviedās, un Rikitiki redzēja, ka Teda tēvs pastiepj savu lielo roku, satver Tedi aiz pleca un pārceļ viņu pāri mazajam galdam ar tējasglāzēm, kur Nagiene to nevar aizsniegt.

—     Pievīlu! Pievīlu! Pievīlu! Rik-čik-čik, — klusi smējās Rikitiki.

—     Zēns glābts, un tas biju es—es—es, kas pagājušajā naktī vannas istabā sagrāba Nagu aiz skausta.

Tad viņš sāka lēkāt augšup un lejup, galvu noliecis, turēdams visas četras ķepas kopā.

— Nags mani svaidīja uz visām pusēm, bet nevarēja nokratīt. Viņš bija jau beigts, pirms lielais cilvēks viņu pardalīja uz pusēm. Es to izdarīju! Riki-tiki-čik! Panāc šurp, Nagien! Nāc, cīnīsimies! Ilgi jau nebūsi atraitne.

Nagiene redzēja, ka palaidusi izdevību nonāvēt Tedi, un ola atradās starp Rikitiki ķepām.

—     Atdod man olu, Rikitiki! Atdod man manu pēdējo olu, un es aiziešu un vairs šurp nenākšu, — viņa sacīja, kapuci nolaizdama.

—     Jā, tu aiziesi un nekad vairs nenāksi, jo tu iesi uz mēslu kaudzi līdzas Nagam. Cīnies, atraitne! Lielais vīrs jau aizgāja pēc bises! Cīnies!

Rikitiki lēkāja ap Nagieni, turēdamies tik atstatu, lai čūska viņu nevarētu aizsniegt, un viņa mazas ačeles iegailējās ka ogles. Nagiene savilkās un metās viņam virsū. Rikitiki palēcās uz priekšu un atpakaļ. Vēlreiz, vēl un vēlreiz viņa mērķēja, bet katru reizi viņas galva atsitas pret lieveņa salmu paklāju un viņa sarāvās kā pulksteņa atspere. Tad Rikitiki lēkāja līču loču, mēģinādams nokļūt viņai aiz muguras, bet Nagiene svaidījas,

cenzdamās turēties aci pret aci, viņas aste berzās pret salmu paklāju, un tas atgādinaja sausu, vēja nestu lapu čaboņu. Olu viņš bija piemirsis. Tā joprojām atradās uz lieveņa, un Nagiene virzījās tai arvien tuvāk un tuvāk, līdz beidzot, kad Rikitiki uz brīdi atvilka elpu, sakampa olu mutē, pagriezās uz lieveņa kāpņu pusi un kā bulta metās projām pa kājceliņu, bet Rikitiki pakaļ, ja kobra bēg, glābdama savu dzīvību, tā nozib kā pātaga gar zirga skaustu. Rikitiki saprata, ka Nagiene viņam jānoķer, citādi viss būs jāuzsāk no jauna. Viņa devas taisni lielajā zālē pie ērkšķu krūma, un Rikitiki skriedams dzirdēja Darziju vel joprojām dziedam savu muļķīgo uzvaras dziesmu. Bet Darzija sieva bija gudrākā. Kad Nagiene skrēja garām, viņa izlaidās no ligzdas un paplivinaja spārnus Nagienei virs galvas. Ja arī Darzijs butu palīdzējis, viņi varētu Nagieni novirzīt no ceļa, bet Nagiene tikai nolaida savu kapuci un devās tālāk. Tomēr mazais traucējums čūskas gaitā deva veiklajam Rikitiki iespēju viņu panākt, un, kad Nagiene metas žurkas alā, kur viņa ar Nagu bija mitinājusies, mangusta mazie, baltie zobi bija jau iecirtušies viņas astē, un tā viņš iešļūca viņai līdzi alā; maz ir tādu mangustu, lai cik veci un gudri tie būtu, kas iedrošinātos sekot kobrai viņas alā. Alā bija tumšs, Rikitiki nezināja, kur tā būs tik plata, ka Nagiene varētu apgriezties un uzbrukt viņam. Viņš tomēr neatlaidās un atspērās ar visām četrām kājām mitrajās smiltīs alas tumšajā ejā. Tad zāle pie alas ieejas vairs nekustējās, un Darzijs teica:

—      Tagad Rikitiki ir pagalam! Dziedāsim viņam bēru dziesmu. Varonīgais Rikitiki beigts! Jo Nagiene apakšzemē viņu droši vien nonāvēs.

Un viņš uzsaka kādu ļoti gaudulīgu dziesmu, kuru pats uz ātru roku bija sacerējis, bet, kad nonāca visaizgrābjošākā vietā, zāle atkal salīgojās un Rikitiki, netīrumiem klāts, izlīda no alas, ūsas laizīdams. Darzijs, viegli iekliegdamies, mitējās dziedāt, Rikitiki izpurināja mazliet putekļus no kažoka un nošķaudījās.

—      Tas nu padarīts, — viņš sacīja. — Atraitne vairs nekad ienāks laukā.

Un sarkanās skudras, kas rāpoja pa zāļu stiebriem, to dzirdēja un cita pēc citas devās alā pārliecināties, vai viņš tiešam runā patiesību.

Rikitiki saritinājās zālē un turpat aizmiga. Viņš gulēja un gulēja lidz vēlai pēcpusdienai, jo bija grūtu dienas darbu veicis.

— Tagad es iešu atpakaļ uz māju, — pamodies viņš teica. — Darzij, pastāsti Varkalim, un viņš paziņos visam dārzam, ka Nagiene beigta.

Par Varkali sauc putnu, kura balss skan kā maza āmura sitieni pa vara katlu; tas tādēļ, ka viņš Indijas dārzos ir saucējs, kurš pastāsta jaunākās ziņas ikvienam, kas grib uzklausīt. Skrienot pa celiņu, Rikitiki uzdzirda viņa mazam gongam līdzīgo, aicinošo balsi: «Ding-dong-tok! Nags beigts — dong! Nagiene beigta! Ding-dong-tok!» Un dārzā visi putni sāka dziedāt un vardes kurkstēt, jo Nags un Nagiene ēda vardes tāpat kā mazus putnus.

Kad Rikitiki tuvojās mājai, Tedis, Teda māte (viņa izskatījās vēl arvien ļoti bāla, jo bija noģībusi) un Teda tēvs iznāca

viņam pretī un gandrīz vai apraudājās; tovakar viņš ēda itin visu, ko vien viņam deva, kamēr nevarēja nekā vairs ieēst, un nolikās gulēt Tedim uz pleca, kur to vēlu naktī, bērnu apraudzīt ienākdama, ieraudzīja Teda māte.

—       Viņš izglāba mūsu un Teda dzīvību, — viņa savam vīram teica. — Padomā, viņš izglāba mūsu dzīvības.

Rikitiki uzmodās un pietrūkās kājās, jo mangustiem jestrs miegs.

—       Ak tie esat jūs, — viņš teica. — Kāpēc jūs tā uztraucaties? Visas kobras ir beigtas; un, ja visas vēl nebūtu beigtas, tad es taču esmu šeit.

Rikitiki varēja lepoties; bet viņš nekļuva parak iedomīgs un parvaldīja dārzu, kā jau mangustam pienākas, — gan ar zobiem, gan lēcieniem, gan skriedams, gan kozdams, kamēr vairs neviena kobra neuzdrošinājās pabāzt galvu šaipus mūra sētas.

DARZIJA DZIESMA

(Mazajam Rikitikitavi par godu)

Es esmu skroders un dziedonis Prieks tapec divkārtējs man: Par ligzdu man prieks, ko es sašuvis. Par dziesmu, braši kas skan. Augšup un lejup dziesma viļņo un trīc — tai mana ligzdiņa lidz.

Ai, mamiņ, nu dziesmu mazajiem Tu jautru skandinat sāc! Jo nāve un ļaunums aiz kalnajiem Seit darza tas iznicināts. Briesmas, kas rožkruma slepas līdz šim, — aiz juram, aiz mežiem, aiz apvāršņiem.

Kas izglābis mus no visa teic! Kur dzīvo tas, ka viņa vārds?

Riki varenais, drošais. Viņš lai sveikts! Tiki, acu kvēlurns kam sārts. Rikitikitavi, veiklais medinieks, brašais, vienmēr modrais medinieks!

Lai visi putni slavina to, Lai zemojas, paklanas, Lai lakstigalu balsis slavina to, Kā varoni atminas! Jel uzklausiet! Slavu es dziedāšu tam kuplastim Riki, Sartacainirn!

(šinī acumirklī Rikitiki partrauca līksmo Darziju, un tā dziesmas beigas palika nezināmas.)

Р. Киплинг РИККИ-ТИККИ-ТАВИ На латышском языке Издательство «Лиесма» Рига 1974 Серия «Моя первая книжка» Перевод с. английского К. Эгле Иллюстрации А. Клода на

R KIPLINGS

RIKIT1K1TAVI

Redaktore T. Petersone. Maksi, redaktors H. Purviņš. Tehn. redaktore M. Zaumane. Korektore L. Kamene.

t

Nodota salikSanai 1973. g. 31. oktobri. Parakstīta iespiešanai 1974. g. t. jūlijā. Dobspiedes papīrs 100 g. formāts 70 x 90/16. 2. (iz. iespiedi.; 2.34 iizsk. iespiedi.: 1,54 izdevn. I. Metiens 60 000 eks. Maksa 12 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīga, Padomju bnlv. 24. Izdevn. Nr. 93/26215/B-261. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un gramatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipografijā Rīgā, Vienības gatvē II Pastīl Nr. 546.

Content

Kiplings Radjards Rikitikitavi