Kameņska Anna

Rozālīte Vējaslota

Anna Kameņska

Rozālīte Vējaslota

.

.

VISMĪĻĀKĀ NODARBOŠANĀS

MANA VISMĪĻĀKĀ NODARBOŠANĀS — lieliem drukātiem burtiem skolotājā uzrakstīja uz tāfeles.

Pacēlās vairākas rokas.

—   Man patīk makšķerēt! — kāds sauca no pēdējā sola.

Ak šim patīk makšķerēt? Nu citiem arī vēl ir mēle mutē!

—   Man patīk skaldīt malku!

—   Man patīk jāt bez segliem!

—   Man patīk tirgū pārdot olas!

—   Man patīk skatīties, kā ceļ mājas!

Zosja, cenzdamās nepārkāpt pieklājības robežas, stiepa rociņu no pirmā sola tik tālu uz priekšu, ka pirkstiņi gandrīz jau dūrās skolotājai acīs. Beigu beigās, nevarēdama sagaidīt, kad viņai pajautās, Zosja piecēlās un spiedzīgā balstiņā mēģināja citus pārkliegt:

—   Man ļoti patīk palīdzēt māmiņai!

Taču skolotāja pat nedomāja Zosju uzslavēt par to, ka viņa palīdz māmiņai.

—    Man vislabāk patīk spļaut gaisā un ķert rokā! — kliedza Klimeks, kas sēdēja pie loga.

Izcēlās neaprakstāms troksnis: zemās lampas, kuras šūpojās pat tad, ja kāds skrēja kā zirgs pa otrā stāva gaiteni, — likās, ka šīs lampas nupat, nupat notrūks un sašķīdīs uz bērnu galvām un ka tūlīt parādīsies direktors, un saskries kopā visa skola, — bet kas tad īsti noticis? Kāpēc skolotāja neko nesaka, mierīgi stāv pie tāfeles un tikai noskatās? Vai tad viņa patiešām nedzird šo elles troksni, kas visapkārt vārās, un vai viņai nemaz neinteresē, kad šī kņada beigsies? No skolotājas skatiena bez apsaukšanas klasē pēkšņi iestājas klusums, kapa klusums. Un tad nu skolotāja beidzot atceras, ka viņa' atrodas skolā, ka viņai ir papildstunda šajā sasodītajā klasē un ka trīsdesmit seši acu pāri skatās viņā, vēro gadu nastas nedaudz saliekto stāvu, un viņa attopas, ka galu galā kaut kas jāsaka un kaut kas taču jādara, lai ātrāk laiks ietu uz priekšu un drīzāk atskanētu zvans. Tas būs pēdējais zvans. Pēc tam — halī-halo! Atskanēs milzīga rēkoņa, solu klaudzoņa un somu graboņa, un durvis atsprāgs, un aiz tām būs ceļš, saule, gaiss, putni, pļava un sestdiena, sestdiena, kam seko svētdiena!

• — Izņemiet dabaszinību burtnīcas, — saka skolotāja, — un uzzīmējiet, ko jūs katrs vislabprātāk darāt! Tu uzzīmēsi, ka skaldi malku, tu — ka pļauj zāli, un tu — ka palīdzi māmiņai. Visgrūtāk, protams, būs Klimekam, jo viņam jāuzzīmē, ka viņš spļauj gaisā un ķer rokā. — Te skolotāja mazliet pavīpsnā, zīmīgi uzsvērdama pēdējos vārdus: — Spļauj un ķer!

Tagad skaidrs, ka viņa itin labi dzirdējusi, ko kurš teicis, tikai izlikusies, ka neko nedzird. Ai, viņa jau no dabas tāda jocīga! Galu galā kāds sakars dabai ar katra vismīļāko nodarbošanos? Un kas tā vispār par stundu? Tāda stunda varbūt vēl derētu mazajiem, kas nemāk rakstīt, bet tikai zīmē.

Un nu, protams, sākas zīmuļu un krāsaino krītiņu meklēšana un patapināšana, sākas zaglīgie pārskrējieni no sola uz solu.

—   Ei, aizdod uz brītiņu! Nu vai tev žēl? Tūlīt atdošu.

—   Kam ir flomasters?

—   Kur mana burtnīca?

Tā tas ir vienmēr. Bet arī šie priekšdarbi beidzas, un, lūk, jau trīsdesmit seši zīmuļi švīkst vien, trīsdesmit sešas sejas vaibstās, trīsdesmit seši mēles galiņi piepalīdz.

Skolotāja pastaigājas gar solu rindām tā, it kā klasē nekas nenotiktu. It kā viņai acis būtu ciet. Bet tā tikai liekas — viņa redz itin visu. Zeneks zīmē cilvēku ar āmuru rokā. Nu jau viņš uzzīmējis āmuru un roku līdz elkonim. Nevar zināt, vai liks līdz galvai. Bet ko lai dara — katrs taču zīmē to, kas viņam liekas vissvarīgākais.

Feleks cilvēku nemaz nezīmē. Cilvēkam burtnīcas lapā nav vietas. Feleks zīmē govi, milzīgu, baismīgu raglopu, kas aizsedz visu pasauli. Sī govs viņam kraujas malā jāgana no rītiem vēl pirms došanās uz skolu, un tādēļ Feleks bieži nosebo, jo māte nevar pagūt viņu nomainīt, bet govi pamest nedrīkst.

Zosja, protams, zīmē savas māmiņas spodro virtuvi. Katliņš pie katliņa karājas gluži kā izstādē. Tēvs un vecākais dēls strādā raktuvē — viņi nāk mājās, dubļiem nošķiedušies līdz joslas vietai. Bet lielā virtuve vienmēr spīd un laistās. Grīdas dēļi no pastāvīgās bēršanas gluži sārti. Viss savā vietā, un virs plaukta, kas pagatavots no tumša koka, karājas šie krāsainie katliņi. Zosja tik tiešām palīdz māmiņai, lai gan varbūt ne vienreiz vien labprāt būtu izskrējusi pagalmā pie draudzenēm.

Alfrēdai tikpat kā tukša lapa. Kas tad te būs? Pašā apakšā puķīte pie puķītes, bet augšā — itin nekā. Tukšums. Vai ar to būtu jāsaprot puķu lasīšana? Bet varbūt Alfrēda zīmē tieši neko, it neko nedarīšanu puķu rāmītī? Vai tad tas būtu tas, kas viņai visvairāk patīk?

Interesanti gan, kā Klimeks tiks galā ar to savu spļaušanu un ķeršanu. Viņš uzzīmējis mežonīgu indiāni, kas ķer zirgu ar laso, un vēl neredzētas, baismīgi sarkanas klintis — bet varbūt tās ir liesmas? Cauri šīm liesmām kāds auļo zirgā. Tas kādu glābj, kas nāves briesmās kliedz. Var redzēt, ka pašam Klimekam iecerētā bilde varen patīk.

Skolotāja klusi pasmaida.

«Jā. Visi uzzīmējuši nevis to, ko viņi labprāt darītu, bet to, kas viņiem ik dienas jādara, jo viņi gandrīz visi apkrauti ar darbiem; no rīta jau noguruši atnāk uz skolu. Vienīgi Klimeks uzzīmējis to, par ko viņš sapņo. Ak, šis Klimeks, Klimeks,» nodomā skolotāja, un šajā brīdī viņas domu aprauj zvans.

Visiem lielu lielais brīnums, ka skolotāja savāc burtnīcas, — tas taču nebija kontroldarbs! Zosja atkal piesakās aiznest burtnīcu kaudzi uz skolotājas dzīvokli. Un par to neviens nebrīnās, jo viņa nemaz netaisās pielīst, bet gluži vienkārši dzīvo turpat skolotājai kaimiņos — un tas viņai ir pa ceļam. Burtnīcas vienmēr nes Zosja vai Klimeks. Zosja tek skolotājai blakus, laiku pa laikam palēkdamās, jo domā, ka skolotāja neredz. Skolotāja, kā parasti, iet ātri, enerģiski, gluži kā vīrietis. Jocīga nudien ir ši «dabas dotā» skolotāja! Gandrīz jau pie pašas mājas, nemaz neskatīdamās, viņa pēkšņi pārlaiž roku Zosjas matiem, ļauj tai noslīdēt lejup pa spurīgo bizīti, kas tikko aizsniedz kaklu, noglauž plecus un nosaka:

— Teci nu!

Zosja aizskrien. Bet skolotāja tikai tagad uzmet viņai acis. Stāv uz savas mājas lieveņa un noskatās meitenītei paka], kā tā aizskrien. Pie pašiem vārtiņiem Zosja pagriežas, lai vēlreiz paskatītos, ko dara skolotāja, bet viņas vairs nav uz lieveņa. Nedaudz salīkušais stāvs patlaban nozūd durvīs — un tās aizkrīt. Un Zosja par skolotāju jau vairs nedomā. Sestdienās mājās ko darīt ir visvairāk. Sestdiena taču ir sestdiena.

VĒSTULE ATBRAUKS OTRDIEN

Kas tur pie kaimiņiem aiz sienas atkal notiek? Viss krīt un gāžas, skan spiedzieni un kliedzieni. Beigās atskan draudīgs izsauciens:

—   Klimekl Klimek! Ak tu, rakaris tāds! Nu tu gan dabūsi!

«Varbūt jāskrien Klimekam palīgā? Nabaga zēnam laikam

draud pēriens? Bet kā lai iejaucas? Tās taču ģimenes lietas. Jāpagaida,» domā pane Božkova. Vēlāk būs jāaizrāda saimniecei, ka tā tomēr nevar. Zēns vairs nav nekāds maziņais. Sen vajadzēja to aizrādīt.

—   Klimek! Kli-rnek!

«Ne, nu tas jau ir par daudz! Tas nav izturams!»

Pane Božkova nospiež durvju rokturi un ieskrien Kvetņovu dzīvoklī. Klimeks lēkā pa soliem, galdiem, uzrāpjas uz bufetes, dejo tur, kāju piesizdams, iekšā trauki un trauciņi šķind vien. Tūlīt gāzīsies. Bet pane Kvetņova stāv pie bufetes kā lapsa, kas gaida, kad vārna izmetīs sieru no knābja, un sauc:

—   Klimek! Klimek! Klimek!

—   Bet vai tu mani pērsi?

—   Un kā vēl, dauzoņa tāds! Nu pagaidi tu man!

—   Pane Kvetņova, kas noticis? Ko Klimeks pastrādājis?

—   Viņš šodien atkal nav bijis skolā! Aizgājis uz raktuvi skatīties, kā strādā. Tur viņiem tie grābēji sabraukuši. Visu, kas vien ce(ā pagadās, nopļauj kā smilgas. Un šito te nagadauzi ekskavators pacēlis gaisā un nosviedis zemē no desmit metru augstuma. Labi, ka vēl kauliņi veseli…

—   Pane Kvetņova, ko jūs! Klimeks taču bija skolā. Man pašai viņu klasē bija pēdējā stunda. Viņš bija skolā. Viņš man uzzīmēja tik skaistu bildi! Tādu indiāni, ka prieks skatīties, vai ne, Klimek?

Viņas palūkojas uz bufetes augšu. Bet no Kliineka ne vēsts. Aizmucis.

—  Atkal viņš mani iznerrojis! Atkal samelojis! Nu par šito mānīšanos viņš man dabūs! Vai dieniņ, kā dabūs! — Un pane

Kvetņova izliecas laukā pa logu, skatās, kur puika. Bet no Klimeka ne ziņas, ne miņas.

—   Jā, ko lai saka par to mānīšanos, — pane Božkova domīgi novelk. — Zēnam bagāta fantāzija.

—   Ak, viņiem jau abiem tās netrūkst! Manam vecajam arī fantāzija darbojas. To tad viņš aizvienam iet uz krogu uzsvaidzināt. Dzirdat, dārgā, pat šite var dzirdēt, kā laiž savu rīkli vaļā. Kā tad, nu jau nāk mājās! Ak mans dievs, pilnīgi biju piemirsusi, ka man kaut kas svarīgs sakāms! Pane Božkova, jums telegramma, no paša rīta atnesa. Guļ tepatās uz galda.

—   Telegramma! Man? — Izbīstas pane Božkova.

Aiz loga skan saimnieka bezbēdīgā balss:

Ak, rozmarīn, tu skaistais, Mans sapņu zieds!

—   Dzirdat, mīļā? Un tas ir vietējās izpildkomitejas priekšsēdētājs! — sauc pane Kvetņova, daļēji griezdamās pie skolotājas, piesaukdama viņu par liecinieci, daļēji jau pie vīra, kas smagiem soļiem traušas augšā pa kāpnēm.

Pane Božkova paķer telegrammu un steigšus nozūd ar to savā dzīvoklī. Telegramma vienmēr nes ļaunas vēstis. Sirds viņai sit kā negudra. Piedevām vēl šī scēna priekšsēdētāja mājoklī!… Jāmaina dzīvoklis, katrā ziņā! Bet ar dzīvokļiem tagad ir pavisam traki. Neiedomājami! Zēl Klimeka. Bet, pag, kas gan varētu būt tanī telegrammā? Kas to sūtījis? Būs kaut kas atgadījies ar Rozi? Varbūt saslimusi? Pane Božkova apstājas ar telegrammu rokās, bet vēl to neuzplēš. Taisni šajā brīdī aiz sienas atkal sākas jezga, bet pēc brīža kā dobja atbalss nodimd dūres zvēliens pa galda virsu.

—   Es šeit esmu priekšsēdētājs, nevis tu! Pagaidi, kamēr tevi ievēlēs!

—   Pagaidīšu, pagaidīšu! Noņems tevi — pavisam drīz! Jau pa divi lāgi bija atbraucis raktuves direktors, bet priekšsēdētājs sēž krogā! Atbrauca spīdīgi melnā limuzīnā, pats izkāpa ārā, roku vis man padeva. Pats, nevis caur šoferi, kā tas viņu sekretārs, apjautājās.

Ak kungs, ak kungs! Kāpēc viņi mūžam plēšas? Cik šausmīga pilsētiņa! Bet pirms neilga laika viss te bija klusu un mierīgi. Pie visa vainīga rūda! Sie ļaudis līdz tādām pārvērtībām vēl nav izauguši. Ak kungs, kas var būt rakstīts tai telegrammā? Roze?!

Aiz sienas nošķind trauki. Pane Kvetņova liek pusdienas galdā. Ķīviņš beidzies. Vismaz uz brīdi. Kamēr pie apvāršņa parādīsies Klimeks. Pane Kvetņova karo ar abiem dēliešiem. Un viņai laikam ir liela taisnība. Viņa vienīgā no šīs ģimenes nelidinās pa mākoņiem. Nē, nu gan jāplēš vaļā telegramma. Ilgāk nevar vilcināties. Skolotāja Božkova atplēš dzeltenīgo, šķērsām pāri aizlīmēto telegrammas lapu.

Vēstulē atbrauks otrdien roze ceļā.

Pane Božkova ilgi pēta savādo tekstu, it kā pēkšņi būtu aizmirsusi lasīt. Viņa atkārto vārdu pa vārdam, bet nekas sakarīgs neiznāk. Acīm redzot, runa ir par Rozi. Bet kas par viņu teikts? Ko tas nozīmē: «Vēstule atbrauks otrdien…» Kā vēstules var atbraukt? Un kā lai saprot vārdus: «roze ceļā»? Varbūt jālasa citādi «otrdien roze ceļā» Nē, drīzāk: «vēstule atbrauks otrdien». Bet Roze? Ak, pilnīgi pareizi: «Roze atbrauks otrdien. Vēstulē ceļa.» Pastā samainīti vārdi. Bet kā tad tā? Nauda taču samaksāta par visu gadu! Un kur viņa paliks? Te jau nav vietas. Pane Kvetņova stingri brīdināja: pieņemam vienu īrnieku . . . Ko darīt? Nosūtīt atbildes telegrammu? Aizrakstīt? Par vēlu. Nekā nevar darīt. Jāsagaida. Jāuzzina, kas noticis.

—   Vēstule atbrauks otrdien roze ceļā, — atkārto pane Božkova. — Vēstule atbrauks otrdien. Bet kas šodien par dienu? Sestdiena. Tātad atliek vairākas dienas. Kaut ko varēs vēl izdomāt. Būs jāpalūdz Kvetņova. Tikai šodien viņa ir saērcināta. Varbūt aprunāties ar priekšsēdētāju? Tas iemetis, droši vien aizmidzis. Bet noteicēja jau tik un tā ir pati, kaut arī viņš — priekšsēdētājs.

Un pēkšņi pani Božkovu pārņem briesmīgs nogurums. Kamdēļ viņa vispār sēž te šajā ūķī? Sarjā nožēlojamajā miestā, kur nav ne īstas skolas, ne dzīvokļa, kur varētu dzīvot kopā ar Rozi. Klasē vējš pūš pa šķirbām, rudens lietus pil uz galvas, bērni jāsēdina tālāk no logiem, jāsaspiež pa trīs vienā solā. Salst. Miklie mēteļi garo. Un mājās — katru dienu ķildas, nebeidzami jandāliņi, caur sienu katru troksnīti var dzirdēt, katru vārdu, kas izskan šīs nemierīgās ģimenes lokā. Tā jau nav pilsētiņa. Tas ir vienkārši ārprāts. Jābēg no šejienes projām! Tikai Rozes vēl nav! Kādēļ viņa iedomājusies braukt šurp? Ko viņa te darīs?

—   Pane Božkova, vai negribat vistas buljoniņu?

Kvetņova nav nemaz tik ļauna. Tikai tāda pašerpa.

—   Nē, nē! Paldies! Man negribas.

—   Es jau atnesu. Nogaršojiet vien! Mans priekšsēdētājs divus pilnus šķīvjus laizīdamies izēda un nolikās gulēt. Nu, paldies dievam, miers! Bet ko es redzu? Jums acīs asaras? Pane Božkova? Jūs raudat?! Kas jums kaiš? Vai telegrammā kaut kas slikts? . . . Vai kāds nomiris?

—   Nē, nē, nav jau nekas. Es biju piemiguši, — izvairās pane Božkova. — Acis vēl pilnas ar miegu . . . Vai Klimeks jau atgriezies? Neperiet vis viņu!

—   Kur nu atgriezies! Blandās kaut kur pa raktuvi. Visi bērni tur nobrienas caurām dienām. Reiz tam būs jādara gals. Tas viss tās sasodītās rūdas dēļ!

Nupat šī doma bija ienākusi prātā arī skolotājai Božkovai. Bet tā tomēr nevar! Tā nevajag!

—   Nu ko jūs uztraucaties! Buljonu es tam iņģestam noliku cepeškrāsnī. Vistas stilbiņu arī. Nedarīšu, jau nedarīšu pāri delverim. Es jau zinu, ka jūs vienmēr esat viņa pusē… Labi gan, ka pārskatījos. Nudien man pirmiņ likās, ka jūs raudat.

—   Man … kā to lai pasaka, redzat…

—   Labi jau, labi! Nobaudiet nu buljonu, es likšu viņu mierā.

Un durvis aiz panes Kvetņovas aizkrīt.

«Enerģiska sieva, nav ko teikt. Tāda varētu būt par birģermeistaru jeb — kā tagad saka — par priekšsēdētāju. Ak, un tā es viņai neko nepateicu, bet jāpasaka būs noteikti. Līdz otrdienai. Vēstule atbrauks otrdien roze ceļā … Ak kungs, es taču redzēšu Rozi! Nav svarīgi, kāda iemesla dēļ. Es redzēšu savu Rozi!»

ROSTAFIISISKA ATSLĒGA

Skolotāja Božkova savā ierastajā enerģiskajā, platajā soli iet pa pilsētu. Skolotājai Božkovai kājās gari stulmu zābaki. Vienā rokā viņai mežā atrasta zaraina, parocīga nūja. Bet otrā rokā skolotājai Božkovai maza grāmatiņa, ko viņa cieši iespiedusi azotē. Sī grāmatiņa ir ļoti, ļoti svarīga. To zina visi, jo skolotāja Božkova no šīs grāmatiņas nekad nešķiras.

Pašā sākumā, kad viņa atbrauca, visi brīnījās: cik gan skolotāja dievticīga, visur ņem līdzi lūgšanu grāmatiņu. Ērģelnieks un baznīcas sargs zemu viņai klanījās, bet sievas vienā balsī tērgoja:

—   Tā nu gan būs skolotāja, bez lūgsnu grāmatiņas soli nesper. Un it nemaz nebaidās! Neslēpj. Bet var gan redzēt, ka no galvas lūgšanas nemāk skaitīt.

Tad kāds no skolēniem — vai tik tas nebija kalēja Heneks, naskākais no visiem, — reiz nostājās skolotājai ceļā un sacīja:

—   Skolotāj, parādiet man savu lūgšanu grāmatiņu! Varbūt man arī tēvs tādu nopirks.

—   Tā nav lūgšanu grāmatiņa. Tā ir atslēga augu noteikšanai. Rostafiņska atslēga.

—   Atslēga? Ko tad ar tādu atslēgu var atslēgt?

—   Ko var atslēgt? — iesmējās skolotāja. — Var atslēgt pļavu, lauku, mežu! To es jums kādreiz skolā izstāstīšu. — Un skolotāja devās tālāk savā stingrajā solī, cieši piespiedusi pie krūtīm savu grāmatiņu — Rostafiņska atslēgu.

Pēc šī atgadījuma jau visi skolā zināja, kas tā par grāmatiņu, ko skolotāja Božkova pastāvīgi nēsā sev līdzi. Zināja, ka tā' ir visas augu valsts atslēga, ka visi augi tanī ir sarakstīti, numurēti, uzzīmēti katrs savā dabiskajā izskatā — ar saknēm, lapām, pumpuriem, ziediem un pat augļiem. Un ka te ir minēti visi augu nosaukumi poļu un latīņu valodā.

—   Kas mīl augus, tam jāzina, kā tos sauc, — sacīja skolotāja Božkova. — Vai tad nav jāzina, kā sauc tavu biedru, biedreni vai tavu draugu? Cilvēks apvainojas, ja kāds sajauc viņa uzvārdu, un viņam uz to ir tiesības, jo uzvārds ir cilvēka apzīmējums, tā sakot, viņa goda vārds. Un kā ir ar augiem? Vai mēs nemīlam augus? Tie mūs baro, uzmundrina, ārstē un, ja neārstē, tad priecē mūs ar savu košumu un savu krāšņo veidojumu. Vai tad nav jāzina, kā tos sauc? Ja mēs nezinātu, tā būtu necieņa pret dabu. Un ir taču pavisam cita sajūta, ja mēs ejam un redzam sev visapkārt nevis augus vispār, bet zinām, ka tie, teiksim, ir kvieši, tie — vīķi, tā — zirgskābene, tā — malva-kaķsierīte, centūrija, sveķainā sūnu kūdra, roze, māllēpe. Sajūta ir tāda, it kā mēs ietu un teiktu: «Labdien, centūrija! Es tevi pazīstu. Tu man patīc. Es tevi cienu. Zinu, ka tu esi labs dziednieciskais augs, ārstē smagas slimības. Turklāt tev ir brīnumjauki, sārti ziediņi. Audz vien, uz redzēšanos, centūrija!» Un tā mēs varam sarunāties ar kuru katru augu. Bet, ja es ieraugu, teiksim, jaunu, vēl nepazīstamu augu, tūdaļ pie sevis nodomāju: «Paklau — kas tu esī? Nāc nu šurp, tūlīt mēs iepazīsimies! Rādi, kādas tev lapas, stiebrs, ziedi! Tūlīt uzzināsim, kas tu tāds esi.» Un tad man noder šī atslēga.

—   Bet, atvainojiet, skolotāj, — stostīdamies ierunājās Feleks, — ļaudis runā, ka tā esot lūgšanu grāmatiņa, ko jūs nēsājat līdzi.

—   Iespējams, viņiem taisnība, — varbūt tā ir mana lūgšanu grāmatiņa, — atbildēja skolotāja, un saruna beidzās.

Tā nu tagad skolotāja Božkova iet pa pilsētiņu, šķērso tukšo, četrstūraino tirgus laukumu, ko no visām pusēm apjož zemas mājiņas, pašas lielākās ir divstāvu ēkas, jo pati pilsētiņa nav liela. To sauc Būra. Vienmēr tā saukusies par Būru. Bet tagad to sauc par Vidus Buru. Kāpēc par Vidus Būru? Tāpēc, ka tuvīnais Buras ciems atšķirības labad nosaukts par Lejas Būru, bet tā vieta, kur tie daži jaunie dzīvojamie nami, iedēvēta par Augšas Būru. Vienā rāvienā tik daudz saradies to Būru, ka ej nu tiec gudrs, kādā «būri» tu īsti esi. Kādreiz bija pilsētiņa Būra un Būtas ciems, bet tagad — Lejas, Augšas un Vidus Būra! Visvairāk pilsētiņas iedzīvotājiem ķērās pie sirds tas, ka viņus apzīmēja par vidusbūriešiem. Kāpēc tā? Vai viņi kādi vidējie zemnieki vai kādi puskoka lēcēji? Galu galā taisni viņi dzīvo īstajā Būrā, kas bijusi pilsēta kopš sirmas neatminamas senatnes. Kādreiz te esot bijusi pat pils un pilsēta skaitījusies, var teikt, gandrīz kā metropole, šurp braukuši kņazi un grāfi. Bet šodien še tev — Vidus Būra. Pēc kā tas izklausās? Nē, ar nosaukumiem kaut kas nav kārtībā.

Skolotāja Božkova laukuma stūrī paiet garām Emīlijas Plāteres — jaunavas-varones piemineklim. Par jaunavu-varoni viņu nosaucis dzejnieks Ādams Mickēvičs, — viņa, jauna meitene, stāv ar kazu uz gruvekju kaudzes — uz sadragātu lielgabalu stobru, salauztu nūju, celmu un efejstigu postamenta, kurā izcirsts pilsētas ģerbonis. Jauna meitene ar kazu uzzīmēta uz daudzu māju izkārtnēm gan bāla kā līķis, gan sarkana kā novārīts vēzis, ar kazai pastieptu savītušu vīnogu ķekaru, un tādas izkārtnes grezno pilsētiņā daudzu namu durvis. Tepat aiz pieminekli kaltās jaunavas muguras kā bišu strops dūc vietējā dzertuve ar uzrakstu «Klusuma templis», bet uzraksts domāts tikai iebraucējiem izkārtnes pēc. Visi vietējie to sauc par «Krodziņu pie jaunavas». Un cits nosaukums nemaz nav vajadzīgs. Kas tad tas par «Klusuma templi»? Atradies Klusuma templis! — plecus raustīdamas, sievas met niknus skatienus uz krodziņu, reizē arī uz jaunavas Emīlijas pusi, lai gan, dzīva būdama, pati jaunava neko sliktu viņām nav darījusi un nav zināms, vai pat savā akmens veidolā atzinīgi vērtēja dzērājus, kas aiz viņas muguras plītēja uz nebēdu.

Skolotāja Božkova nogriežas uz ceļa, kas ved taisni uz ciemu. Un te pēkšņi viss izmainās. Ja laukums vēl nedaudz atgādina pilsētu, tad aiz tā no pilsētas gandrīz nekas nav jūtams. Sētas, sētas, māla podi uz sētas mietiem, šur tur, kaunīgi paslēpušās, acīs duras nojumites un kūtiņas ar salmu čukuriem vai siena strēķiem. Kladzina vistas, urkšķ cūkas turpat pie siles vai arī vārtās pagalmā pa dubļiem. Iela bruģēta kā pilsētā, bet mājokļi un visa dzīve — kā laukos. Un tādēļ tik savāda ir šī Būra. Tādēļ bērni, kad viņiem uzdod tematu «Mana vismīļākā nodarbošanās», zimē siena pļaušanu, malkas skaldīšanu, labības vākšanu un govs ganīšanu. Paskat, tas taču Feleks, kā tad, ka Feleks! Tas pats, kurš agri no rītiem gana govi un kurš klasē uzzīmēja milzīgu sarkanu ragulopu pa visu lapu. Sēž jāteniski uzrāpies uz sētas. Un aiz sētas jābūt vēl kādam, jo viņš sarunājas. Vai tā nav Klimeka balss?

Jā, tas ir Klimeks. Māte viņu meklē raktuves bedrē, bet šis slapstās tepat. Jāpasaka, lai iet uz mājām. Māte noraizējusies.

Bel ko viņš tur atkal, kā saka Kvetņova, mēļo? Vervelē un vervelē, tarkšķis tāds!

Klimeks kaut ko stāsta. Taisni žēl pārtraukt. Bet Feleks klausās, muti ieplētis, — tik interesanti draugs stāsta. Ak, ja skolā visi tā klausītos …

—   Un tad tajā dienā sāksies lietus gāzes. Līs vienā līšanā. Aumaļām. Bez stājas un mitas — līs un līs. Gāzīs kā ar spaiņiem. Nāks kā no mucas. Zeme ar debesīm saplūdīs kopā. Un visi raudās. Un būs dzirdamas tikai raudas un zobu klabināšana. Pārplūdīs kalni un lejas. Pārplūdīs pilsētas un ciemi. Baznīcas un mājas. Pārplūdīs Vidus Būra un Lejas Būra, un Augšas Būra. Pārplūdīs arī pilsētas laukums ar jaunavas pieminekli. Un, kad viss būs applūdināts, tad zem ūdens pazudīs mūsu skola. Tāpat mana būda un tavējā un kūtiņa, un šķūnītis, un klētiņa . ..

—  Vai manu dieniņ! — iekunkstējās Feleks. — Un kas būs ar govi?

—   Klimek! Kādas pasaciņas tu te stāsti? — skolotājā Božkova jautā.

—   Viņš stāsta par ūdens plūdiem, — Feleks pārbijies murmina.

—   Plūdi jau bija.

—   Bet būs vēl. Viss, kas bijis, vēlreiz atkārtosies!

—  Nemels nu! Nebaidies, Felek, nekas ļauns tavai govij nenotiks, pieskati tikai labāk, jo, re, viņa jau manās uz kūti.

—     Ak tu tētīt! — Feleks zibenīgā stiepienā ir zemē no sētas un aizjož uz pagalmu.

—   Un tu, Klimek, ej uz mājām, paēd! Šodien pusdienās vistas buljons. Māte uztraucas. Viņa meklē tevi raktuves bedrē. Tikai tu atkal nemānies!

—   Vai tad es mānos? — Klimeks tēlo izbrīnu, sapūšas, tomēr laižas skriešus uz māju. Laikam jau buljona smarža viņam iesilusies nāsīs.

Skolotāja Božkova iet tālāk. Un viņa redz, ka kalēja kalve ari šodien stāv aizvērta, mēma un klusa. Kalējs nestrādā. Ko gan viņš caurām dienām bez darba var sadarīt? Būtu jāapkaļ zirgi, bet viņš droši vien kaut kur dzīro. Uz kalves jumta sēž Ileneks. Viņš, sveicinot skolotāju, noņem no galvas cepuri ar aizplēsto nagu. Arī viņš uz jumta kaut ko pie sevis prāto. Un tad nāk gara, lielspraugaina sēta, kas apņem ērģelnieka dārzu. Tas laikam ir liclak.iis dārzs visā ciemā. Smagi, augļu pilni zari līkst žogam pari. I i K'clnieka dārzā rej suns. Tas ar nodomu tiek turēts tik nīku un neganīs, lai atbaidītu zēnus, kas tīko nākt ābolos. Viņi l.iii t.iļ'.iil, kad āboli vēl zaļi, met kārus skatienus uz dārzu. Ak, iik mii l.i nevien1 , los nenosargās! Ne suns līdzēs, ne augstā sēta.

Aiz mežeņu krūmu pudura nāk senpils drupas, vārtu paliekas — pils izpostīta laikam pēdējā kara sākumā un pēc tam nav vairs atjaunota. īpašnieks vēl kādu laiku esot dzīvojis pussabrukušajā piebūvē, bet tad arī aizbraucis. Tur palicis kāds sirmgalvis, kas kādreiz pilī kalpojis par sulaini. Kā var dzīvot tādā graustā, to zina tikai viņš.

Pēkšņi uzvēdī plašums. Klāt pļava. Skolotāja Božkova apstājas uz brīdi, dziļi ieelpo. Tā vajag vienmēr laukā elpot. Vienmērīgi, dziļi, ar baudu ievilkt plaušās tīro, svaigo gaisu!

Kā šogad zāle sakuplojusi! Viļņo līdz jostas vietai. Un viss, gandrīz it viss jau uzziedējis. Šogad agri sāksies siena pļauja.

Tagad skolotāja Božkova iet lēni, uzmanīgi. Viņa meklē interesantus augus. Bet pļava šalc un viļņojas kā ezera līmenis, kad to sašūpo vējš.

«Vēstule atbrauks otrdien roze ceļā,» skolotāja Božkova atceras. Bet nu jau bez pirmītējā satraukuma. Ko var darīt: no likteņa neizbēgsi. Varbūt tā arī labāk, ja Roze būs pie viņas. Tagad jāmāca sveši bērni un jāskumst pēc savējā. Skolotāja Božkova atkal atceras Zosjas bizītes. 2ēl, ka Rozei nav bižu.

—   A, te tu man esi, nātrlapu veronika! Taisni tevi es meklēju! Nu tu man neaizbēgsi! Rādi šurp savu dzimšanas apliecību! Tūlīt mēs redzēsim, kas tu īsti esi, pie kādas dzimtas un kādas grupas piederi. Ā, tevi sauc Veronica latifolia! Bet Kvetņova apgalvo, ka tevis šajā apkaimē nav. Es zināju, ka tomēr tevi atradīšu. Te viela ir pietiekami sausa un ēnaina, lai tev patiktu. Jā, jā, bez šaubām … Bet kas tur kumuro pa taku gar pļavas malu? — Skolotāja Božkova labprāt paslēptos. Telegramma viņu tā satraukusi, ka viņa nekā laba vairs negaida. Pat Rostafiņska atslēga šodien nespēj viņu novērst no nemierīgām domām. Ja svešais, kas nāk pa taku, iedomāsies viņu uzrunāt, viņa laikam gan varēs atbildēt tikai ar vienu teikumu, kas jau otru stundu viņai jaucas pa galvu:

«Vēstule atbrauks otrdien roze ceļā.»

Nepazīstamais droši vien nodomās, ka viņa jukusi. Bet, lūk, nepazīstamais jau sveicina viņu, paceldams savu platmali.

—   A, labdien, pan dakter! — Ārsts Mončka ir vienīgais cilvēks, ar kuru te var pārmīt dažus kaut cik cilvēcīgus vārdus. Labi, ka tas ir viņš.

—   Labdieniņ, augsti cienītā! — saka ārsts savā jokaini senīgajā, simt gadu vecajā valodā. Manu dieniņ, ārstam pašam varbūt jau ir simts gadi. Kad gan viņš aizies pensijā?

—   No kurienes nākat, pan dakter? Tik vēlā stundā?

—   No pacientiem, no pacientiem, augsti godātā. Viņi paši neizvēlas ne nāves stundu, nedz piedzimšanas brīdi.

—   Vai kāds nomiris?

—   Rek še, to jau varēja gaidīt, mana cienītā. Kāpēc jūs nepavaicājāt, vai kāds nav nācis pasaulē? Jūs allažiņ izvēlaties to ļaunāko.

—   Pan dakter! Kā var zināt, kas ir tas ļaunākais: piedzimt vai nomirt? Kā viena, tā otra parādība ir gluži dabiska. Viss mainās, dzimst un iznīkst. Tā pasaule iekārtota.

—   Bet pa to starpu, cienītā, vēl šo to var izdarīt. Pašreiz jūs esat nelāgā omā, lai gan šodien taču ir sestdiena un laiks aplam mīlīgs, rīts lādu saulīti nemaz nesolīja. Bet kas apēnojis jūsu dvēseli, cienītā?

«Ak!» domā skolotāja Božkova. «Varbūt izkratīt sirdi šim labajam cilvēkam, paprasīt padomu, dalīties ar viņu savās raizēs? Kam gan vēl uzticēties, ja ne viņam, kurš pats bez gala daudz pārdzīvojis? Droši vien viņam bijusi sieva, bērni, tikai vecumdienās viņš palicis viens — kā celms līdumā. Viņam nu gan var teikt.»

Bet skolotāja Božkova tomēr neko nesaka, atkārto savu agrāko vaicājumu:

—   Vai tiešām kāds miris?

Jūs uzminējāt, augsti cienītā. Vecā Mazureka, rek še, tur tā kokgriezēja sieva no Lejas Buras aizgājusi pie tēviem.

Ar ko tad viņa sirga?

—   Var teikt, ne ar ko, — vecums, cienītā. Sī vaina nav dziedējama. Un viņš, vei, Mazureks, pat nepārtrauca savu darbu. «Sieva nomira,» saku šim. Bet viņš vēl niknāk skrubina ar to savu drāzekli. Paskatījās tikai manī tādām izbālējušām, ūdeņainām acīm, noliecās un drāza atkal tālāk. Bet tad trūkās augšām un iestūķēja man rokās, rau, šito te tēlu. «Pēdīgais darbs. Vairs negriezīšu,» pateica un izgāja no būdas uz lieveņa. Tikai tas puišuks, Jasis, palika pie aizgājējas. Jūs, rasi, zināsiet viņu, jo teica man, ka šis eimot skolā.

—  Jasis Mazureks. Trešā solā no loga. Labs zēns, tikai tāds tramīgs, mazrunīgs, katrs vārds no viņa vilkšus jāizvelk.

—   Visi viņi tādi mēmuri šitajā dzimtā. Vecais tēvs mīmis. Tēvs arī bij memiķis. Māte nomira Jaša dzemdībās, bet šis sagāja ragos ar savu tēvu un, rek še, prom no šā.

—   Kā tad viņi varēja sastrīdēties, būdami tik nerunīgi?

—   Vai dieniņ, tādiem tak gana bilst vienu pašu vārdu, lai pirksti jau būtu dūrē. Šausmīgi iecirtīgi. Tā vecais arīdzan ar to savu būšanu: «Pēdīgais darbs. Vairs negriezīšu.» Jūs tikai paskatieties, godātā!

Un ārsts izvīsta no drānas gabala vēl no koka putekļiem nenotīrītu Mazureka kokgriezumu. Mazureks savā laikā visas apkārtējas kapličas izrotāja ar saviem koka tēliem, kam bija maz lidzibas ar svēto figūrām. Viņš grieza cilvēkus tādus, kādus redzēja sev apkārt, — zemniekus un ciema vecenes ar gurdām, grumbainām sejām. Viņa tēliem — gluži kā vecajiem, daudz pieredzējušajiem zemniekiem — vaibstos atspoguļojās ilgās, grūtās dzīves pēdas, acīs jautās izbrīns par šo pasauli, kurā plosījās kari, bēdas, sērgas un nāve. Bet mezglotās rokas liecināja par zemesrūķu sūro darbu.

—   Liels mākslinieks! — nočukst skolotāja Božkova.

Mazureka kokgriezumā bija atveidota veca, ļoti veca sieva,

salīkusi, sarāvusies, satinusies seģenē, kādā tinas visas lauku māmuļas lietus laikā. No seģenes spraucās laukā sīkas plaukstiņas, īstenībā — paši pirkstu galiņi un stumbenīgas, tādas kā pietūkušas kājas, kas, šķiet, bija pārstaigājušas vai visu pasauli. Večas sejā bija jaušamas sāpes, tomēr tā rādījās saprātīga un labsirdīga. Likās, šī seja teica: «Izciet līdz galam savas ciešanas! Līdz pēdējam mirklim, līdz pēdējai asarai! Ciet, klusu ciešot!»

«Labi, ka es neko neteicu dakteram,» domā skolotāja Božkova.

—  Jā, tas ir dižs koktēlnieks. Tūliņās parādīšu jums no šenes, kur viņš mājo. Jūs visādiņ tur gribēsiet aizstaigāt. Ar bērēm noņemsies draudze, bet, rek še, ar to bērnu, ar Jasi kaut kas būtu jādara, lai zēns neizsamist. — Un dakteris tipina augšā lēzenajā paugurā, kas paceļas šepat aiz pļavas, tūliņ aiz paugura sākas mežs.

«Dakteram taisnība. Jāpadomā par bērnu. Bet es — tikai savu,» skolotāja Božkova domās sevi nosoda.

—   Āre, augsti godātā! Tur ciema viņā galā — tā būdele, kas piekleķēta klāt kūtij, patiesību sakot, tāds šķūnis. Vei, vei, tur pašā viņā malā! Pa labi roki! Tas ir akurāt tur. Dikti piemīlīgs skats no šenes uz visu mūsu bēdu leju! — izsaucas ārsts un aplaiž gaisā plašu loku ar savu nūju. — Jā, nudie, kā bilde no jūsu Rostafiņska grāmatas. Paverieties, cienītā, — Lejas Būra — tās ir kā saknes, kas ieaugušas zemē melnajās atradņu tranšejās. Tur tajās nedaudzajās jaunajās mājās iemitinājusies direkcija un strādnieki. Tās ir kā izaugumi vai mezgli uz šīm saknēm. Redziet, cienītā, tur ceļ jauno skolu, bet, rek še, tur — slimnīcu. Vecais dakteris Mončka braukās spožā limuzīnā, viņam vairs nevajadzēs mīcīties pa dubļiem galošās kā līdz šim visu garo mūžu.

—   Vai tad skola būs tur? Nevis Vidus Būrā?

—   O, jūs runājat taisni kā veca miestiņa iedzīvotāja. Tuvīnākā nākotnē visa mūsu dzīve un iedzīvotāju prāvākā daļa pārvietosies uz turieni — tuvāk, tā teikt, saknēm. Uz Augšas Būru. Vidus Būra ar to nekādiņ nevar samierināties un nespēj to izprast. Ļaudis patlaban noskaņoti pret atradni, jo tā sagandējusi viņu ierasto dzīvīti.

—   Pagaidām atradne neko viņiem nav devusi.

—    Bet perspektīvas, dārgā? Saprotama lieta — vecajiem grūti pie visa tā pierast. Bet paskatīsimies tālāk, vai tas nav akurāt tā, it kā to būtu uzzīmējis savā augu rādītājā vecais Rostafiņskis. Vidus Būra ir kā stublis ar lapām. Pilsētiņas laukums, baznīca, mazās, šaurās ieliņas — ir taisni, tā teikt, kā lapu dzīslas.

—    Patiešām, — atsaucas skolotāja Božkova, — bet ciems ir gluži kā uzplaucis zieds.

Skolotāja Božkova un ārsts Mončka skatās no pakalna uz plašo ieleju, uz skaisto, līkumaino upes gultni, kas, šur tur žilbinoši spīguļodama, šur tur tumši zilgmodama, dod veldzi šai apkaimei. Ieleja atgādina botānika uzzīmētu milzīgu stādu.

Dabā augs ir vienots organisms. Bet pie mums norit sīva cīņa. Tikai tagad tā īsti sāksies, jūs, cienītā, to vēl redzēsiet. Un viss tās rūdas dēļ!

Jau trešo reizi šodien dzirdēta ši frāze. Bet katru reizi tā skanējusi savādāk.

—   Uz redzēšanos, augsti godātā!

—   Uz redzēšanos, pan dakter!

Dakteris pa nokalni kāpj tagad lēni, atspiezdamies uz savas nūjas. Platmali viņš nes rokā, padusē viņam iespiests vecā Mazureka kokgrebums. Varbūt vecais tautas meistars pats savu sievu atveidojis uz šķiršanos šajā ciešanu apņemtajā vecmāmuļā? Vējš jauc ārsta sirmos matus. Jā, viņam nekaitētu labs vieglais automobilis. Viņš pats atgādina koka tēlos redzēto svēto ar lielām, piepūlētām kājām. Kā dakteris sacīja?

«Viss mainās, dzimst un iznīkst. Tā pasaule iekārtota . .. Bet pa to starpu, cienītā, vēl šo to var izdarīt.»

Skolotāja Božkova aizver Rostafiņska grāmatu, saviem lielajiem, vīrišķīgajiem soliem viņa dodas turp, kur ciems ielejā plešas kā kupli izplaucis zieds.

VISI PRET VISIEM

Kopš tā laika, kad te sabrauca strādnieki un sākās darbs rūdas raktuvē, klusā dzīve miestiņā ir pagalam. Vai agrākie kaimiņu strīdi, vīru un sievu ķildas bija kas sevišķs? Nepavisam ne. Tā bija parastā ikdienas kņada.

Te strīdas, tur izdauza tepiķus, tur atkal pārrunā savā starpā, kā kurš svētdienā ģērbies, kas nopircis skapi, kas nomiris un kas precas. Tā jau tas mēdz būt miestiņā, kur visa dzīve noris kā uz delnas un kur katrs zina, ko kurš vāra pusdienās.

Bet, kas notiek tagad, — tas ir kaut kas neaptverams. Plēšas ne tikai pieaugušie, plūcas arī bērni. Raktuvju strādnieku bērnu gan pagaidām nav daudz, ģimenes vēl nav sabraukušas, bet Tomeks, šis memmītis, kāda priekšnieka dēls, ir jau piekaustīts. Mammīte atskrēja pilnīgi bez elpas, kažokā ietinusies, ar lielu cepuri galvā, nolakotiem nagiem. Skropstu tuša un lūpu krāsa asarās bija mazliet izšķīdusi un pamatīgi notriepusi vaigus.

Pats par sevi saprotams, viņu vajadzēja nomierināt, vajadzēja apsolīt, ka vaininieki tiks nostrostēti un pienācīgi nopērti. Bet kuru lai per? Un par ko? Taisnība zēnu pusē. Tomeks jau kopšpirmajām dienām sāka celt degunu gaisā un apsaukāja viņus par «iedzimtajiem». So «iedzimto» dēļ ari viss sākās. Zēni apvainojās par tādu vīzdegunību un sadeva jauniņajam turpat aiz skolas. Bet mammīte to negribēja saprast. «Iedzimtie» — tas taču neesot nekāds lamuvārds, tas neesot nemaz rupjš vārds, nedz arī kāda iesauka. Bet, starp citu, «iedzimtie» arī paši savā starpā plūcas tagad arvien biežāk. Bez diez kāda iemesla. «Tāds bacilis gaisā uzradies,» saka skolas direktors.

«Mans brālis strādā raktuvē. Bet manējais savu kāju tur nespers! Es redzēju to. Bet es atkal to. Tas ir vācu ekskavators! Bet re, ka nē, — franču. Ej un izlasi, u/.liec brilles, ja neredzi! Aklā muša!» Un ar to jau pietiek! Mēlēm nāk talkā dūres. Līdz šim skolā ritēja normāla dzīve. Ciema bērni neatšķīrās no miestiņa bērniem. Bet tagad to vien dzirdi: augšbūrieši izdarījuši to, lejbūrieši — to, bet vidusbfirieši — atkal šito! Skola sadalījusies naidīgās nometnēs. Labākie draugi sanīstas un klūp cits citam matos. Meitenes aizvien biežāk cita ar citu saplēšas un, kā tas viņu starpā pieņemts, staigā piepūtušās.

Arī skolotāji, kuriem taču vajadzētu uzturēt skolā kārtību, kļuvuši nervozāki, pavisam citādi neka agrāk. Tas, kas senāk tika paturēts skolotāju istabas sienās, tagad stundu laikā nāk gaismā. Zīmēšanas skolotājs Nosackis lika septītajai klasei uzzīmēt dziedāšanas skolotāju. Un, cik klasē bija skolēnu, tik arī radās karikatūru. Bet tas vēl nebija viss. Viņš sarīkoja gaitenī šo zīmējumu

izstādi. Tiesa gan, parakstu zem tiem nebija, bet visi tāpat zināja, ka tie ir dziedāšanas skolotāja Ostrovska portreti. Skolotājs Ostrovskis k|uva sarkans kā biete un gandrīz aizrijās aiz dusmām, kliegdams, ka nekad to nepiedos. Direktors viņu mierināja un mēģināja apvaldīt, lika noņemt zīmējumus no gaiteņa sienām. Pašā pirmajā dziedāšanas stundā skolotājs Ostrovskis iemācīja klasei šķietami nevainīgu dziesmu, kas bija līdzīga bezgalīgajai dziesmiņai par popu un viņa suni, ko tas mīlējis, bet apēstā gaļas gabala dēļ nositis, zemē apracis un uz kapa plāksnes uzrakstījis, ka popam bijis suns, ko tas mīlējis, bet… Un tā tālāk.

Vienam popam bija suns, Viņš to dikti mīlēja. Suns šim gaļu apēda, Viņš to suni nosita, Zemē apraka, Virsū plāksni uzlika: Vienam popam bija suns …

Arī skolotāja Ostrovska dziesmiņu varēja dziedāt bezgalīgi, turklāt bija nepārprotami skaidrs, uz ko tā zīmējās.

Vienam mālderim bij ota Tā kā kupla zaru slota. Otā viņš bij iemiesots — Ota nebij dieva dota, Pats viņš bija dieva dots. Dievs kad viņu pieņēma, Eņģeļi tad dziedāja …

Visa skola bija sajūsmā. Tiklīdz vieni beidza, otri tūdaļ sāka no jauna. Sie «eņģeļu kori» sacēla elles troksni.

īsti gan nebija saprotams, kādēļ vajadzēja panu Nosacki nosaukt par «dieva dotu», it kā pans Ostrovskis pats būtu izcils mākslinieks.

Nez kādēļ vajadzēja aizskart arī skolotāja Nosacka mājas lietas. Viņam gan patiešām mantojumā no tēva bija sava mājiņa un neliels dārziņš, bet visi zināja, ka Nosackiem dzīve nemaz nebija diez cik rožaina.

Un tieši pirmdien, kad skolotāja Božkova bija nolēmusi aprunāties par telegrammu ar skolas direktoru, visa skola gavilēdama dziedāja dziedāšanas skolotāja pacilāto atriebības himnu. Direktors bija pārskaities un skraidīja no viena ķildnieka pie otra, kliegdams, ka šī sasodītā skola viņam esot jau līdz kaklam un ka

vispār viņam jau viss esot līdz kaklam. «Visi kā tādi dieva nepieņemti!» Un, līdzko viņš pateica šos vārdus «dieva nepieņemti», tūlīt aprāvās, jo negribēja apvainot panu Nosacki, par kuru dziesmā taču bija teikts, ka dievs viņu pieņēma … Nē, nekas tamlīdzīgs vēl skolā nebija atgadījies.

—   Viss tikai tās rūdas dēļ! — atkal atskanēja teikums — atkal citā intonācijā, bet ar to pašu neiecietības pieskaņu.

—   Ko mums šī rūda devusi? — atsaucās vecā skolotāja Svencka.

—    Ko tā mums devusi? Pagaidām neko. Bet perspektīvas! — atbildēja pans Rubaneks. Panu Rubaneku visi mīlēja un sauca par panu Ježiju. Viņš mācīja vecākajām klasēm vēsturi, un viņam bija skaistas, gaišas ūsas, kuras viņš uzaudzējis jau partizānu gaitās kara laikā. Visi partizāni, visi meža puiši, kā viņus toreiz sauca, kara laikā nez kādēļ valkāja stulmu zābakus un audzējai gaišas ūsas. Un viņus viegli varēja pazīt. Vācieši tomēr to nevarēja attapt. Pans Ježijs no tā laika paturējis savas palsās partizāna ūsas.

Viņa ūsas it nemaz neliekas draudīgas, jo virs tām dzirkstī gaišas, labsirdīgas, vienmēr silti apgarotā smaidā piemiegtas vēstures skolotāja Ježija acis.

—   Perspektīvas? — aizsvilās skolotāja Svencka. — Jūs jau tās redzat. Pastāvīgi ķīviņi, plēšanās, ēšanās, aprunāšana, strīdi! Visi pret visiem. Tādas ir šīs perspektīvas!

—   Nav jau tik briesmīgi, kolēģa! — centās viņu pārliecināt skolotājs Ježijs. — Drīz te tiks uzcelta liela pilsēta. Un tad kāda mana mīļa paziņa, kas rūgti reiz žēlojās, ka viņa nokļuvusi šajā nelādzīgajā nomalē, pēkšņi atradīsies lielas rūpnieciskas pilsētas pašā centrā.

—   Kā tad! — ērcīgi atsaucās skolotāja Svencka. — Lielā, smirdīgā, piegružotā, burzmīgā, dūmainā pilsētā ar visiem tās kārdinājumiem!

—   Tātad jūs esat pret civilizāciju?

—   Nē, bet tas ir Buras gals. Mūsu pilsētiņas gals. Vai jūs gribat, lai iedzīvotāji uz savas pilsētas drupām dejotu prieka deju? Agri vai vēlu viņu dzimtās mājas liks nojauktas — un pa viņu drupām braukās jūsu buldozeri, šie rūpnieciskie buldogi, drupu stūmēji. Būras gals! Tā būs šīs pilsētas pastarā diena! — pravietoja skolotāja Svencka.

Tas man ir liels brīnums, — neatlaidās ūsainais pans Ježijs. ,1us vienmēr esat bijusi tik mierīga, nosvērta — un pēkšņi ar lādu neiecietību ir/brūkat pārmaiņām, nostājaties pret progresu, prot Iii, kas ir dzīves un vēsturēs pamatlikums?

—   Nu vai es neteicu, ka gaisā uzradies strīdusbacilis? — sarunā iejaucās direktors. — Neaizraujieties, kolēgas, pēc vienas minūtes zvans! Nav īstais brīdis šīm karstajām diskusijām. Vai jūs nevarētu arī rīt aizvietot saslimušo kolēģu? — Direktors griezās pie skolotājas Božkovas.

—   Protams, tikai es gribēju, pan direktor …

—   Jā, jā, kolēģa! Ko jūs kā dabas mīļotāja un sargātāja par visu to gribētu teikt? — no otras puses skolotāju Božkovu uzrunāja Švencka, kurā šodien nevarēja rimties protesta gars. Viņa bija aizkaitināta līdz sirds dzijumiem. Viņas klasē atkal bija atgadījušās kaut kādas nepatikšanas.

Skolotāja Božkova, uzrunāta no divām pusēm reizē, tik tikko paguva pavērt lupas, kad jau ska|i ieskanējās zvans. Atkal viņa nebija paguvusi parunāt ar direktoru. Bet rīt taču ir jau otrdiena. Roze atbrauks otrdien.

Skolotāji pamazām atvēsa, sniedzās pēc savu klašu žurnāliem, atguva ikdienišķās, pabargās un pa daļai labsirdīgās sejas izteiksmes, ar kādām viņi parasti iegāja klasē.

Skolotāja Božkova pavēra savas nemierīgās klases durvis. Neviens nesēdēja vietā — kā jau vienmēr pēc zvana. Neaprakstāmajā, šausmīgajā troksnī, kāds valdīja klasē, varēja uztvert tikai atsevišķus vārdus: raktuve, Būra, pilsētiņa, rūda.

«Ak, arī te diskutē par to pašu, tikai ar vēl lielāku dedzību! Zēniem mati izpūruši un sašķiebušās kreklu apkaklītes.» Skolotāja Božkova varonīgi devās iekšā šajā disputā un troksnī.

MAKŠĶERNIEKI

Pans Ježijs jau pirms laba laika bija nolēmis, ka viņš otrdien jau agri no rīta, gaismiņai svīstot, ies makšķerēt. Sajā dienā rita pusē viņam skolā nebija nevienas stundas. Bet laiciņš pagadījās tāds sapņains. Rīts bija vēsigs, ar miglu aizvilcies, bet gaisā bija jūtams, ka, tiklīdz migla nokritīs, — diena būs īsti pavasarīga. Neko labāku nevarēja vēlēties. Pans Ježijs bija apmierināts. Sliekas iepriekšējā vakarā viņš nebija paguvis sarakt, bet upmalā to atliku likām. Pilsētiņa vēl saldi gulēja, kad pans Ježijs ar makšķerēm pār plecu, savos garajos, spīdīgajos stulmeņos izgāja no sutīgās jumtistabiņas. Kaut kur ciemā rēja suņi. Atskanēja tāls lokomotīves svilpiens. Būrā nebija dzelzceļa stacijas, tikai Klosā, kas atradās vairākus kilometrus no šejienes. Bet miklajā gaisā skaņas lido tālu. Pans Ježijs, pastāvējis brīdi laukumā, dziļi ieelpoja spirgto rīta gaisu. Tad devās mundri uz priekšu. Pa cementa

2 t

plātnēm aizdunēja viņa soļi, bet tad tie pēkšņi noklusa, jo pans Ježijs bija nogriezies sānieliņā, kas veda taisni uz upi. Tur aizejošās nakts tumsa patlaban tikai sāka izklīst, un tur miglas vāli bija biezāki un smagāki.

Par ko gan domā makšķernieks, iedams agrā pavasara rītā uz upi? Droši vien domā tikai par vienu: vai zivis ķersies? Un viņš jau iztēlojas, ka brīdi vēlāk iemetis makšķeri un pludiņš rāmi aizslīdēs pa straumi. Būs kluss, pavisam kluss, kā jau pienākas. Varbūt tikai kaut kur niedrēs iesauksies ormanītis vai savā perēklī 11/. olām pagrozīsies meža pīle. Un, skatoties garām plūstošajā ūdenī, viņš pēkšņi jutīsies atvieglots. Aizmirsīsies visas rūpes un raizes, rimsies, panes Svenckas vārdiem izsakoties, ikdienas kvēlais varoņgars. Un atliek tikai aizvērt acis, lai tev liktos, ka tu tāpat kā ūdens plūsti, plūsti, riti, riti. Odens plūst, laiks rit — bet tas nav nekas briesmīgs. Ūdenim jāplūst. Un kas gan cits atliek laikam kā — steigties uz priekšu. «Kaut nu tikai ķertos…»

domā pans Ježijs, un domas viņam ir tādas aizplīvurotas un mazdrusciņ aizmiglotas, gluži kā šis agrais rīts.

Pans Ježijs uzmeklēja sev brīnišķīgu vietiņu — pakrastē, aizēnotu, bet labi pārredzamu. No miklās zemes pakrūmē viņš izrušināja vairākas sliekas. Iesākumam pietiek. Nesteidzīgi, ar pieredzējuša makšķernieka rūpību viņš atritināja savus zvejas rīkus. Sajā vietā upes gultne pletās mazliet platāka. Tur pa kreisi bija bedres, tur zēni šukurēja vēžus, un straume tur bija vilkmaināka. Te ūdens šķita it kā nostājies, gausi riņķoja uz vietas, pat šalka nebija dzirdama. Pans Ježijs lieliskā omā iemeta makšķeri un sastinga visiem makšķerniekiem raksturīgajā — modra vērotāja pozā. Pie upes sēdošie makšķernieki parasti liekas gurdi, kūtri un miegaini. Bet tā tikai liekas. Aiz ārējā miera slēpjas mednieks, viņa uzmanība ir saspringta, un tas ir gatavs spējam tvērienam un ātrai rīcībai. Pirmatnējais mednieks džungļos arī rādījās pagalam mierīgs un tūļīgs. Bet patiesībā viņš bija sasprindzis kā uzvilkta stīga, kā uzvilkts loks. Tāpat izturas plēsīgie zvēri savās medību gaitās. Starp citu, kā mednieks, tā makšķernieks labi pazīst un pārdzīvo to mirkli, kad uzmanība saspringst lidz augstākai pakāpei un kad zvērs izlec no slēptuves vai arī zivs uzķeras uz āķa. Tieši tāds augstākā saspringuma mirklis tuvojās panam Ježijam. Pludiņam nupat, nupat vajadzēja nozust zem ūdens. Taisni šajā mirklī atskanēja skaļi ūdens šļaksti otrpus upes.

—   Ak tu velni! — iestenējās pans Ježijs. Viss saspringums atslāba, pludiņš vairs netaisījās grimt. Varbūt zivs noēduši slieku? Varbūt troksnis to aizbiedējis? — Velni tādi! — pans Ježijs sūkstījās. «Vai nu kāds sievišķis atnācis veļu skalot, un tad no zivīm nebūs ne smakas, vai arī kāds no puikām atnācis mani konkurēt,» viņš nodomāja.

Šļaksti norima, un pans Ježijs pacēla acis, lai paskatītos, kas iztraucējis viņa mieru.

Ūdenī, iebridusi līdz ceļiem, stāvēja meitene. Sveša, droši vien kāda atbraucēja. Viņai mugurā bija lietus mētelis, galvā berete un rokā koferis. Tā vien likās — viņa nemaz nejūt, ka stāv upē, jo mēteļa apakšmala jau sniedzās ūdenī, bet koferis lēkāja pa burzguligajiem vilnīšiem; ja meitenīte to stingri nestūrētu, koferis droši vien aizpeldētu līdz pašai Gdaņskai. Līdzko pans Ježijs paskatījās uz meiteni, viņa pēkšņi uzlika pirkstu uz lūpām un negaidot pastiepa roku, norādot uz makšķeri.

Pans Ježijs piecirta. Jā! Ir! Zivs! Pirmā! Ak, to laimi! Tikai tagad meitene, vilkdama koferi pa ūdeni, sparīgi sāka brist tālāk uz šo krastu. Pans Ježijs pasniedzās viņai pretī, un viņa, stiepdamās pretī pastieptajai rokai, palaida vaļā koferi. Pans Ježijs uzvilka meiteni krastā, tik tikko ar viņu neieveldamies ūdenī. Ir gan skuķis! Nu jābrien pakaļ sasodītajam koferim. Ūdens te gan rādās rāms, bet koferis vienā mirklī aizpeldēja jau vairākus metrus uz leju, tad pret pirmo akaci sāka griezties uz riņķi un, par laimi, atdūrās pret niedrēm. Te to pans Ježijs panāca, bet iemuka dūņās augstāk par ceļiem. Ir gan skuķis! Manu dieniņ! Nu vai tas nav perams? Nomizot tik tādu un vairāk nekā! Viņš pagriezās, lai bristu atpakaļ, bet šī viņam rāda, lai nekust ne no vietas. Jau iemetusi makšķeri! Nē, nē, jaunkundzīt, tā nu tas neies! Nenāk ne prātā ar tavu nolāpīto koferi dirnēt ūdenī un dzīt zivis uz tavu .pusi. Kas vēl nebūs! Dod šurp tūliņ to makšķeri!

Bet taisni tanī brīdī, kad pans Ježijs pastiepa roku pēc savas šķeistas, meitene pavisam mierīgi izcēla no ūdens prāvu asarēnu.

—   Lūdzu! Es jau neņemšu. Tā ir jūsu zivs. Iešu sarakšu sliekas, aizvilkušās projām. — Un skuķēns aizskrēja ar lāpstiņu rokā uz krūmāju.

Kožas! — nopriecājās pans Ježijs, aizmirsdams dusmas uz meiteni. «Nez kur nu palika? Aizgāja, labi vien ir, ka projām. Paka] jau neskriešu.» Likās, ka pēc brīža viņš būs atguvis labo makšķerēšanas noskaņu un iegrims nogaidošā mierā, kad meitene atgriezās, nesdama kārbiņu pilnu ar sliekām. Viņa to rūpīgi nosedza, tad notrauca miklo zemi no kailajiem ceļgaliem, pēc tam, neprasīdama atļauju, izklāja savu lietus mēteli un nometās uz tā blakus ūsainajam tēvocim.

Ķērās. Ķērās vareni. Meitene klusēja kā pieredzējis makšķernieks. Tikai laiku pa laikam dziļi nopūtās. Piepeši pans Ježijs satrūkās. Ko šis bērns tādā apģērbā te dara, turklāt vēl ar koferi? Kas šī ir par meiteni? Vai es būtu aizmirsis, ka esmu skolotājs? Atļaujos palīdzēt šai niekkalbei, turu viņu te pie sevis, bet pulkstenis droši vien jau pāri astoņiem. Tam meitēnam jāsēž skolā, nevis jāstaipās apkārt ar koferiem un jābradā pa upi ar plikiem stilbiem. Turklāt viņa ir izmirkuši. Tā jau no tiesas var dabūt iesnas. Un kas par to atbildēs? Pans Ježijs izbijās un spēji pagriezās uz meitenes pusi.

—   Paklau — ko tu te dari?

Meitene neatbildēja. Viņa saldi gulēja. Galviņa bija noliekta, un pār lūpām laiku pa laikam izlauzās nopūta.

«Tā tikai vēl trūka!» Pans Ježijs galīgi apjuka. Viņš taču bija vecs skolotājs, mācīja meitenes un zēnus, lika viņus kaktā, izraidīja no klases, neņemdams vērā žēlabainu pinkšķēšanu vai taisnošanos, — lika divniekus, kad viņi nezināja, kurā gadā notikusi kauja pie Grinvaldes vai kurā gadā kronēts karalis Boļeslavs Drošsirdīgais. Bet nekad vēl līdz šim viņš nebija palīdzējis izrāpties no upes meitenei lietus mētelī, nebija ķēris pa straumi peldošu koferi, nekad nebija ļāvis kādam citam pierakt sev sliekas un gulēt blakus ar piesmeltām kurpēm kājās. Tas viss viņam atgadījās pirmo reizi.

Zivis ķērās, bet meitene gulēja tik cieši, it kā visu pagājušo nakti būtu prusakus tvarstījusi. Viņam neviļus iešāvās prātā šis ciemā dzirdētais teiciens.

—  Mazā, celies nu augšā! Dzirdi? Vai tu šonakt biji prusaku medībās? Laiks uz skolu! Mosties!

Meitene lēni pavēra acis. Pār viņu bija noliekušās garas, palsenas ūsas, bet virs tām smaidīja gaišas, piemiegtas acis.

—   No kurienes tu esi?

—   No Krakovas.

—   Ko tu te dari?

—  Atbraucu.

—   To jau es redzu, ka tu esi atbraukusi, — bet kamdēļ? Pie kā?

—   Es meklēju darbu. Sakiet, lūdzu, — vai jums ir mājkalpotāja? Es māku cept olas un pankūkas. Bet varbūt jūs meklējat sievu? Es būtu ar mieru iet arī par sievu. Jo es… jo man briesmīgi nepatīk iet skolā.

—   Vai lu redzējies! Tad jau tu būsi atradusi īsto — man nav ne saimnieces, ne sievas. Tikai es pats māku cept olas un pankūkas.

—  Vai, tad jau pavisam jauki, jo es esmu izsalkusi!

Pans Ježijs nekad vēl nebija atradies tik kutelīgā situācijā. Ko darīt? Meitene grib ēst un ir galīgi izmirkuši. Neko citu nevarēs iesākt — jāmet miers makšķerēšanai. Laimīgu ceļu! — viņš nodomāja, palūkodamies uz to pusi, kur pašlaik kāda zivs aizpeldēja.

—   Nu tad ejam! — Pans Ježijs nopūtās.

Meitenes koferis bija slapjš. Pans Ježijs uzkāra to nūjas galā un uzmeta sev plecos. Bet meitene nesa trauku, kurā peldēja noķertās zivis.

Viņi gāja pāri laukam viens otram blakus.

—   Kā tevi sauc?

—   Rozālīte. Un jūs?

—   Paklau, Rozālīt, ņem vērā, ka es tevi pabarošu, bet pēc tam tūliņ aizvedīšu uz miliciju. Tāds ir mans pienākums. — Palsenās pana Ježija ūsas sakustējās, pēc viņa paša domām, ļoti bargi.

—   Labi, es saprotu. Bet es tik un tā tur apgriezīšu visu ar kājām gaisā!

—   Kā tā?

—   Nu ta. Pavisam vienkārši. Tante Adele saka, es visu apgriežot ar kājām gaisā. Kad es aizbēgu pirmo reizi, tad mani arī aizveda uz miliciju. Milicis bija dikti jauks, drusku jums līdzīgs, tikai nesmukāks, tāpēc ka viņam nebija ūsu. Mēs abi ar šo milici līdz divpadsmitiem naktī spēlējām uz sērkociņiem. Tad atnāca sieviete milice un aizveda mani. Milicim bija taisni žēl, jo mums abiem tik labi sakrita. Vai jūs mākat spēlēt uz sērkociņiem?

—   Nē.

—   Es iemācīšu.

—   Labi, bet dod nu man roku, citādi tu atkal iedomāsies aizbēgt. Pasaki man — kamdēļ bērni bēg prom no mājas? Vai tev bija slikti mājās, ka tu aizbēgi no māmiņas?

—   Es nemaz neaizbēgu no māmiņas. Es bēgu pie māmiņas. Bet mani noķēra. Pēc tam es vēl vienreiz bēgu. Bet mani nodeva viens paziņa, viņš aizskrēja pie tantes Adeles žēloties par to, ka ■es nakšņoju viņu mājā zem kāpnēm. Tur bija pavisam silts. Un vilciens atiet agri no rīta. Man taču vajadzēja kaut kur pārgulēt.

—  Zini ko, labāk būs, ja tu to visu izstāstīsi milicijā. No kurienes un kamdēļ tu atkal tagad bēgi?

—   Es jau nemaz nebēgu.

—   Bet pati taču nupat teici, ka bēgi.

—    Tas bija toreiz. Divas reizes bēgu. Šoreiz tante Adele pati mani saposa ceļam un iesēdināja vilcienā, tikai neviens stacijā nebija pretī — un man vajadzēja nākt kājām. Tad es satiku jūs.

—   Pagaidi, pagaidi! Kā tevi sauc?

—   Rozālīte. Un jūs?

—   Bet uzvārds? Kāds tev uzvārds?

—   Rozālīte Božkova!

—  Ak tu, špicbuks! Tad jau tu esi skolotājas Božkovas meita?'

—   Jā, tā ir mana māmiņa!

—   Ak kungs, nu tā arī būtu uzreiz teikusi! Māmiņa ir skolā. Re, te viņa dzīvo, bet patlaban viņas nav mājās, tāpēc ka viņai ir stundas. Pagaidi brītiņu pie vārtiņiem, es tūliņ māmiņu pasaukšu.

Pans Ježijs aizsteidzās ar visām makšķerēm un koferi nūjas galā uz skolas pusi.

Rozālīte rātni nostājās pie vārtiņiem, turēdama rokā trauku ar zivīm. Noskatījās pakaļ ūsainim. No kofera arvien vēl pilēja ūdens — un smiltīs palika mitras pēdas.

Lēni piebrauca kāds pajūgs un apstājās mājas priekšā.

Zirgam pie aizjūga bija skaisti sarkani pušķīši un zeltīti bumbulīši. Braucējs sakņupis sēdēja un gaidīja tikpat pacietīgi kā Rozālīte.

Pēkšņi Rozālītei aiz muguras nočīkstēja vārtiņi.

—   Labdien, pan Beņaž! Cik labi, ka jūs atbraucāt! Vilciens pienāk ap desmitiem.

Rozālīte pagriezās un tieši savā priekšā ieraudzīja māmiņu. Skolotāja Božkova skatījās uz meitenīti, kas nepakustēdamās stāvēja ar zivju trauku rokās.

—   Rozīt!

—   Mamucīt!

Braucējs mierīgi gaidīja, kad beigsies ilgā apkampšanās.

—   Nu, cienījamā skolotāja, brauksim, vai?

—  Nē, mīļais, nevajag! Vairs nevajag. Viņa ir jau klāti Ak debestiņ, kamdēļ tik agri! Roze! Mana Roze!

—   Nu, ja nevajag, tad nevajag. — Pans Beņažs uzšmīkstināja, un zirgs kūtri sakustējās.

—   Vai šīs zivis ir visa tava bagāža, meitiņ?

No skolas puses ar makšķerēm šurp steidzās pans Ježijs.

ROZĀLĪTE VĒJASLOTA

Koferī ieliktā tantes Adeles vēstule bija samirkusi un izplūdusi.

Panei Božkovai ar pūlēm izdevās saburtot tikai katru desmito vārdu, un no šiem vārdiem varēja secināt, ka Roze esot absolūti neciešama, jo visu griežot ar kājām gaisā. Divas reizes esot bēgusi, lai gan tante Adele, protams, centusies Rozālīti aprūpēt kā savu miesīgu meitu. Viņa pie Rozālites gultas pat baltus aizkariņus pielikusi. Viņai drīzāk vajadzējis piedzimt par puiku, nevis par meiteni. Tante Adele nekādi nevarot ilgāk uzņemties atbildību par šo nevaldāmo bērnu, un, kaut gan līdz mācību gada beigām vēl palicis krietns laika sprīdis, viņa esot spiesta Rozālīti nosūtīt pie mīļās māsīcas, proti, pie mātes.

Skolotāja Božkova izkravāja no kofera slapjās drānas. Uz krēslu atzveltnēm, uz gultas galvgaļa un kājgaļa bija izkārti Rozālītes krekli un kleitas.

«Būtu vismaz līdz gada beigām tur pabijusi,» domā pane Božkova, «pa to laiku es būtu paguvusi sameklēt dzīvokli. Kvetņova taču jau pašā sākumā brīdināja, ka var izdot istabu tikai vientuļai personai. Pāriet uz citu skolu mācību gada vidū nav labi. Bet neko nevar darīt, ja reiz viss tā iegrozījies. Tagad jāaprunājas ar pani Kvetņovu. Šodien pie viņiem pavisam kluss, neparasti kluss.»

Pane Božkova pieklauvēja vispirms klusi un pēc tam stiprāk. Neviens neatbildēja. Tad viņa pavēra durvis uz Kvetņovu virtuvi. Tur bija tukšs un kluss. Tomēr mājās kādam vajadzēja būt, jo dzīvokļa tālākajās istabās bija dzirdama rosīšanās, āmura klaudzieni, galdu pārbīdīšana.

—   Pane Kvetņova!

Priekšsēdētājs pans Kvetņovs tik tikko neuzgrūdās panei Božkovai virsū.

—   A, tā esat jūs! Sievas nav mājās. Nav. Bet viņa tūlīt pārradīsies. Jūs varbūt sakarā ar meitiņu?

—   Ai! Tātad jūs jau visu zināt? Es taisni gribēju lūgt…

—  Ar visām lūgšanām jāgriežas tikai pie sievas. Viņa te komandē. Tūlīt viss būs gatavs.

—   Kas būs gatavs?

—   Kā — kas? Istaba meitiņai. Mana Anula man pateica, un, ja viņa kaut ko liek, tad visam jābūt izdarītam uz tip-top! Nu vai būs labi? — Un priekšsēdētājs pavēra durvis uz būcenīti, kas līdz šim bija izmantots par pieliekamo. Viss bija izvākts, grīda izslaucīta, un pie loga svinīgi karājās īsts lauku šūpulis zaļā krāsā, ar sirsniņas veida izgriezumu galvgali.

Pane Božkova vai pamira aiz pārsteiguma.

—   Nu vai derēs? — Pans Kvetņovs gribēja dzirdēt uzslavu. — Es to nostiepu lejā no bēniņiem. Tas ir vecs, audžu audzēm kalpojis, daudzi tanī šūpoti, pats beidzamais — Klimeks. Visiem tas bija labs, visi izauga. Nu kā jums liekas?

Pane Božkova ar pūlēm ieelpoja un piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Redzat, cienītā, manai Anulai briesmīgi patīk bērni. Un, tiklīdz viņa uzzināja, ka jums ir meitiņa un ka viņu šodien atvedīs, tad tūliņās pateica: «Juzīt, tas būcenis, kas atrodas skolotājas istabas sienmalī, tev nekavējoties jāizvāc un jāsaved kārtībā, bet •es skriešu meklēt pārvalku šūpulim, jo visi vecie jau novalkāti. Šūpuli nones no augšas, es to izmazgāšu, būs tikpat kā jauns.» Un es izdarīju visu uz tip-top! Jūs neuztraucieties, kad iesiet uz skolu, mana Anula pa to laiku bērniņu pieskatīs. Ak, kā viņai patīk bērni! Bet mums ir tikai viens pats dēls Klimeks. Āre, tur jau nāk Anula! Jūs ar viņu visu sarunāsiet. Viņa ir tik priecīga, tik priecīga! Sen viņa nav bijusi tik labā omā!

Apkrāvusies ar saiņiem, Anna Kvetņova iesteidzās virtuvē. Ar valdonīgu skatienu viņa palūkojās visapkārt. Priekšsēdētājs nekavējoties aizšļūca uz otru istabu.

—   Pane Kvetņova, es taisni gribēju jums pateikt…

—   Nevajag, nekas nav jāsaka. Es visu zinu, man jau pateica. Jūs laikam domājāt, ka es esmu īsta cietsirde un bērnu nemaz mājās nelaidīšu. Turklāt vēl meitenīti? Man jau tie divi dēlieši līdz kaklam. Bērns, vienalga, ar tēvu vai bez tēva ir un paliek bērns.

—   Mans vīrs ir miris. Biju nodomājusi mitināt bērnu pie māsīcas Krakovā, kamēr sameklēšu dzīvokli. Bet tas man neizdevās …

—   Ak, kas gan tur sevišķs, neraizējieties! Cits dzīvoklis jums nav jāmeklē! Vai jums te slikti? Gan jau vietas pietiks. Vai tāds kriksītis kādu var traucēt? Mazs, mīļš cukurgraudiņš. Vai tādam daudz vajag — paēd un guļ vienā gulēšanā.

—   Jā, meitenīte ir jauka, tikai… mazliet nervoza, nemierīga. Jūs jau zināt, ja bērns aug bez mātes uzraudzības …

—   Kad tad jūs viņu šurp atvedīsiet?

—   Viņa jau ir atbraukusi. Viņa ir pagalmā.

—   Tādā vējā? Vēl saaukstēsies! Kāds tad vārdiņš?

—   Rozālija.

—   Skaists vārds. Tāds drusku puķains. Bet tas labi, meitenei jābūt kā puķītei.

«Ak debestiņ! Ak debestiņ!» nodomāja pane Božkova. Kvetņova pavēra durvis uz pagalmu. Pane Božkova paskatījās viņai pār plecu. Nē, pagalmā neviena nebija. Vistas kašņājās mājas priekšā, un miegaini smiltīs gulšņāja suns, nepievērsdams nevienam uzmanību.

—   Kur viņa ir? Klimek? Varbūt viņš kaut ko atkal izfantazējis? Klimek!

Ar troksni atspraga vaļa šķūnīša jumta lodziņš.

—   Klimek! Klimek!

Lodziņa spraugā parādījās rokas. Tās aizķērās aiz jumta malas, un tad parādījās arī galva. Pane Božkova ar šausmām ieraudzīja, ka tā bija Rozītes galva.

«Lai visi labie gari stāv man klāt! Lai visi labie gari stāv man klāt!» čukstēja pie sevis pane Božkova.

Lodziņā parādījās kaili ceļgali, un uz lēzenā jumta nostājās meitene īsā kleitiņā. Viņas kājas likās garākas, nekā tās bija patiesībā, turklāt pārlieku izstīdzējušas.

—   Kas tā tāda? Kur tā te radusies? — pārsteigta jautāja Kvetņova.

—   Nu tā jau ir Rozāllte.

Iestājās klusums. Pane Božkova joprojām pie sevis murmināja: «Lai visi labie gari stāv man klāt!» — un bija pārliecināta, ka izdarījusi kaut ko briesmīgu un ka nākamajā mirklī debess nobruks pār Rozālijas galvu, pār šķūnīša jumtu un pār pani Kvetņovu, kas stāvēja kā pārakmeņojusies. Meitene pacēla rokas un saplivināja, it kā gribētu no jumta pacelties gaisā.

—   Rozālīt! Vējaslota! — iekliedzās Kvetņova.

KLIMEKS

—  Tātad tevi sauc — Rozālīte Vējaslota?

—  Es neesmu vis Vējaslota, bet Božkova. Tāpat kā mana māmiņa.

—   Bet mana māmiņa saka — tu esot Vējaslota.

—   Mani sauc Rozālīte, saprati?

—   Un es esmu Klimeks. No kurienes tu atbrauci?

—   No Krakovas. Vai tu esi tur bijis?

—   Nu protams! Neskaitāmas reizes!

—   Un Veļičkā?

—   Veļičkā arī. Tur ir sālsraktuves. Man ļoti garšo sāls. Tā nu es nolaidos tajās raktuvēs, pašā apakšā, tur, kur neviens netiek klāt, — un sāku ēst sāli, ēdu, ēdu. No sākuma, zināms, tikai laizīju, bet pēc tam — kriuks, krauks! — nograuzu veselu sāls klinti. Bet, kad izgrauzos tai klintij cauri, pavērās eja. Gāju iekšā, un tur bija liela, skaista zāle. Viss tik spožs — kā no kristāla, viss mirdz un laistās. Un tad man ienāca prātā teikas par kalnu gariem. Tur nebija neviena paša gara. Iznāk viena meitenīte, pavisam maziņa, taisni tāda kā tu.

—   Es esmu maziņa?

—   Pat drusku tev līdzīga. Tikai mati viņai bija savādāki — gari. Un šī nu man saka:

«Labi, ka tu izgrauzi šo sienu. Tā mani bija iesprostojusi, un es nevarēju tikt laukā.»

«Bet kā tu te nokļuvi?»

«Gluži vienkārši! Es arī izgrauzos cauri sienai, bet pēc tam aizmirsu, kurā vietā. Mana ekskursijas grupa droši vien jau aizbraukusi uz Krakovu. Ļoti žēl, jo mums šodien saldajā ēdienā pusdienās bija apsolīts saldējums. Krakovā droši vien ir garšīgs saldējums.»

«Droši vien ļoti garšīgs.»

Sī ekskursijas grupa ar meitenīti bija ieradusies no Gdiņas. Nu tā nu mēs iznācām no raktuves ārā. Nekādas ekskursijas virszemē vairs neatradām, jo bija jau vēls. Pusdienas, kurās bija paredzēts saldējums, sen bija paēstas. Ekskursijai vajadzēja vakarā braukt atpakaļ uz Gdiņu. Meitenīte sāka raudāt un teica:

«Ja tu mani aizvedīsi uz Gdiņu, tad es tev parādīšu kuģi un tu varēsi braukt tālā ceļojumā, jo mans tētis ir kuģa kapteinis. Viņa kuģi sauc «Veļička», un rīt tas dodas uz Ameriku.»

Pats par sevi saprotams, es viņu ņēmu un aizvedu.

—   Un tu dabūji braukt ar to kuģi?

—   Kapteinis mani dikti centās pierunāt, bet man katrā ziņā vajadzēja atgriezties mājās. Tad nu es viņam apsolīju, ka braukšu nākamgad.

—   Un vai brauci?

—   Nē, jo nākamais gads vēl nav bijis. Noteikti braukšu.

—   Paņem mani līdzi!

—   Meitenes tur neņem.

—   Tad es pārģērbšos par puiku.

—   Pazīs.

—   Nepazīs vis. Bet vispār — ja es tā mīļi palūgšu šo kapteini, tad viņš man atļaus braukt.

—   Varbūt arī atļaus. Viņš ir ļoti labs.

—   Vai tu atceries, kā viņu sauc?

—   Atcerēšos. Par to tu vari nešaubīties.

—   Un Varšavā arī tu esi bijis?

—   Kā tad! Atpakaļceļā no Gdiņas satiku vienu tēvoci, rakstnieku. Sāku ar viņu runāties par to, kā raksta grāmatas. Un viņš man sacīja:

«Vai gribi, es tev parādīšu, kā rakstnieki raksta grāmatas. Es pats arī esmu rakstnieks.»

—   Un tu iemācījies?

—  Gandrīz. Bet tas nav tik vienkārši. Ir dažnedažādi rakstnieki. Un tā nu, kad mēs iebraucām Varšavā, šis pans man saka:

«Nāc man līdzi! Aizvedīšu tevi uz to māju, kur rakstnieki raksta grāmatas.» Es par to briesmīgi nopriecājos. Tad mēs braucām ar lielu, melnu limuzīnu, tādu pašu, ar kādu braukā būves direktors. Piebraucām pie vienas lielas mājas, kas bija uz mata tāda kā medus kāre. Tanī mājā bija koridori, koridoros — durvis uz istabiņām — tādiem maziem būcenīšiem, kas atgādina medus šūnas, kurās bites savāc medu. Katrā tādā istabiņā sēdēja rakstnieks un rakstīja grāmatu. Mēs uz viņiem skatījāmies pa maziem lūrlodziņiem, kas domāti grāmatu izdevējiem, lai tie var atnākt un paskatīties, vai grāmata jau gatava vai ne. Kurš rakstnieks pamanīja mūs lodziņā, tas parādīja mēli. Vienā tādā cellītē sēdēja pans un turēja kājas lielā vara b|odā, bet ar spalvas kātu kasīja sev muguru.

«Tas viņu iedvesmo,» paskaidroja mans pavadonis.

Bet otrs nemaz nekasijās un neturēja kajas ūdens bļodā, tikai dziedādams staigāja no viena kakta uz otru un visu laiku meta acis sāņus.

«Šim radošos spēkus atraisa atkal kas cits,» paskaidroja mans pavadonis.

Trešais šausmīgi mocījās un kliedza, un, tiklīdz vienu vārdu uzrakstīja, degunu pacēla stāvus gaisā. Un vēl kāds cits atgādināja mazu putniņu. Rakstot viņš pašķieba galviņu uz sāniem.

«Šis pans laikam raksta ļoti jautras grāmatas?» pajautāju.

«Nē, šis te raksta ļoti sērīgas grāmatas,» paskaidroja tēvocis.

Jautro grāmatu sacerētājs nemaz nesmējās, bet sēdēja sadrūmis, it kā viņa paša sievas vīrs būtu nomiris. Tur bija vēl kāds, tikai viņa nebija tanī brīdi iekšā. Viņš kaut kur pastaigājās.

«Vai tas jau uzrakstījis grāmatu?» pajautāju pavadonim.

«Nē, viņš vēl nav uzrakstījis. Viņš meklē savu mūzu. Un, acīm redzot, nav vēl to atradis.»

Gribēju pajautāt, kur viņš meklē to savu mūzu, bet nepaguvu, jo šis rakstnieks patlaban nāca iekšā savā cellītē, skaļi gavilēdams: «Urā! Bravo! Bravisimo! …» Pēc tā varēja spriest, ka viņš meklēto bija atradis …

—   Nu un kas bija pēc tam? Tu nolēmi kļūt par rakstnieku?

—   Gandrīz vai… Tagad es zinu, kā raksta grāmatas. Kad gribēšu, tad aizbraukšu turp un palūgšu, lai man piešķir vienu tādu istabiņu. Bet es vēl nezinu, vai maz gribēšu.

—   Skaidrs. Tādā mazā būcenītī droši vien ir traki garlaicīgi.

—   Kā nu kuram.

—   Klimek! Man jau rīt jāiet uz skolu. Kā pie jums skolā?

—   Labi! Vislabākās ir vēstures stundas.

—   Kas jums māca vēsturi?

—   Pans Ježijs.

—   Vai dieniņ! Rit ir vēsture?

—   Pirmā stunda.

—   Mīļo stundiņ! Kas uzdots?

URBANEKS

Plašajā upes ielejā raktuvē ekskavatoru kausiem atsegtā zeme pirmo reizi ar izbrīnu veras pretī pavasara saulei. No lielajiem četrstūrainajiem atradņu karjeriem ceļas garaiņi. Ūdens sīkām urdziņām sūcas no visām pusēm, bedres tomēr nepārplūst. Šņāc ūdenssūkņi, krastus apjož caurules. Tur nedrīkst iet, un tur nevienu arī neredz. Tur vīd tikai bedres dibens un dzeltenas, slāņainas malas, bet apakšā gluži kā aizvēsturiskos laikos pēc ledus iešanas un palu ūdeņu atkāpšanās rāpo gigantisks nezvērs, milzīgs dinozaurs. Tas izstiepj savu slaiko kaklu, sadrebina to virs zemes, tad pēkšņi to noliec un atvērto rīkli iegremdē melnajā, miklajā irdnē. Tas ir kausa ekskavators. Kabīnē pie kloķiem sēž cilvēks, un bērni labi viņu pazīst. Tas ir Urbaneks. Nav zināms, vai tas vārds vai uzvārds. Visi viņu sauc par Urbaneku. Viņš mašīnu pārzina gluži kā inženieris. Sēž iekšā un tikai spaida dažādas pogas, un kustina kloķus.

—   Pan Urbanek, vai jūs mani paņemsiet pie sevis uz ekskavatora? Tikai mazdrusciņ!

—   Miļo pan Urbanek, parādiet, lūdzu, lūdzu, kā vada ekskavatoru!

—   Urbanek! Mani! Mani! — zēni nerimstas.

Urbaneks, kaut arī viņam ir ļoti mīlīga apaļa seja un kaut arī viņš ir jauns, nedaudz vecāks par vecāko klašu skolēniem, tikai plati smaida un purina galvu. Nav brīv. Tas ir bīstami. Viņš nemaz necenšas atkratīties no zēniem. Tie pavada viņu barā līdz pašai karjera malai. Jaceks pat pieķēries viņam pie rokas, steidzas pa priekšu un skatās viņam acīs. Urbaneks iet uz priekšu savā nesteidzīgā solī un smaida, pēc tam nolaižas lejā pa stalažām un tikai no lejas pamāj zēniem ar roku. Tie turpina skatīties, kā Urbaneks uziet uz dēļu tiltiņa un kā tas zem viņa svara pie katra soļa līgojas. Izskatās, it kā Urbaneks dejotu. Pēc tam viņš izzūd skatienam, un tikai pēc brīža viņa galva, maziņa kā kniepadata, parādās aiz ekskavatora kabīnes stikla. Tanī pašā mirklī viņš kļūst ļoti nopietns un svešs, un neviens vairs viņam neuzdrošinātos teikt: «Mīļo Urbanek!» — kā arī neuzdrošinātos pieķerties viņam pie rokas. Tagad Urbaneks kļūst par varenās mašīnas pavēlnieku. Dzelzs milzis paklausa viņa rīkojumiem. Laiku pa laikam Urbaneka galva pazūd, tad atkal uz brīdi parādās kabīnes logā, bet ekskavators rūc, viss tā tērauda korpuss trīc kā dzīvs un lēni, cienīgi virzās uz priekšu.

Zēni skaita smagās mašīnas, kas atbrauc un aizved zemi. Zeme tiek izgāzta aiz Vidus Būras, un tur pamazām paceļas paugurs, kas atgādina Koscjuško pauguru. Bet ekskavators graužas un graužas irdnē, lai izgrauztos līdz pašai zemes serdei, līdz tumšajai rudai, kas tur dziļi iekšā gaida, kamēr to izdabūs laukā. Kur atrodas rūda, to zina ģeologi, viņi jau sen sastādījuši karti, rūdas pazemes karti, un tā tagad karājas jaunceltnes klubā, kur dzīvo Urbaneks un kur reizēm zēni uzdrošinās paglūnēt pa logu. Tātad rūdai tur noteikti jābūt, vajag tikai noņemt nost zemes virskārtu. Tieši to arī dara Urbaneks. Un tāpēc viņš ir tik nopietns. Barakā viņam ir sava atsevišķa istabiņa, gulta, pie sienas salīmētas no avīzes izgrieztu skaistuļu fotogrāfijas. Vakaros Urbaneks izņem no skapīša vijoli un spēlē tām. Stāsta, ka Urbanekam jau tiekot celts dzīvoklis un, kolīdz tas tikšot uzbūvēts, viņš tūdaļ atvedīšot šurp māti, un vairs neiešot ēst uz ēdnīcu, jo māte labāk zinot, kas Urbanekam garšojot.

—   Apņem sievu! Precies! — skubina darba biedri.

Urbaneks tikai smej, gluži tāpat kā tajās reizēs, kad nevienu

no zēniem neņem ekskavatora kabīnē.

Nupat laikam kaut kas ekskavatoram atgadījies. Tas apstājies pusceļā ar pilnu piesmeltu kausu un nekust.

—   Aizrijās! — spurdz zēni.

—   Vajadzētu tam iebelzt ar dūri pa skaustu!

—  Vai dieniņ, kaut tik nu Urbanekam kas ļauns nebūtu atgadījies!

—   Nebaidies, vai viņš pirmo reizi ar pīpi uz jumta!

Bet ekskavators nekust.

—   Būs samaitājies.

Sākas spriešana un gudrošana.

—   Urbanek! Urbanek! — skan saucieni-

—  Vai dieniņās! — iespiedzas kāda meitene, kas iemalusies starp zēniem. Vai tik tā nav Rozālīte?

Re, jau galvenais inženieris skrien lejā, un viņam paka] kāto vēl daži vīri.

—   Direktors! Otrais, tas ar to pelēko lietus mēteli.

—   Kaut kas ir noticis.

—   Urbanek! Urbanek! — kliedz Rozālīte.

—   Ko tu kliedz, dumjā, tāpat no šejienes nesadzirdēs.

Rozālīte — švirkt! — lejā. Nobrauc pa glumo mālu. Iestieg, tomēr izķepurojas un tiek uz ceļa — atrod iemitas pēdas un metas skriešus. Berete noslīdējusi uz vienas auss.

—   Rozālīt! Rozālīt! — Zēni saskatās. — Ko tu dari? Tur nav brīv iet! Nu viņa dabūs! Tur taču ir visa direkcija. Tas taču stingri aizliegts. Bet tur ir Urbaneks! Varbūt viņam kaut kas noticis?

Rozālītei paka] nošļūc Klimeks, aiz viņa Heneks. Visi jau tupus šļūc lejā uz zābakiem kā no ledus kalniņa.

—   Stāt! Stāt! — kāds sauc. Bet viņu ir pārāk daudz. Vienu var apturēt. Visu baru neapturēsi. Tas jau melnais mākonis! Skrien, stieg melnajā glezē. Viņi neprot skriet tik viegli kā Rozālīte.

—   Bērni! Stāt! Mīna! Mīna!

Kurš tad apturēs lavīnu! Tikai vējš viņiem svilpo gar ausīm. Kājas aplipušas ar zemēm.

Karjera malā salasījies jau vesels pūlis. Kaut ko kliedz, rāda. Nē, nu jau vairs par atkāpšanos nav ko domāt.

Pieskrējuši pie ekskavatora, visi zemu saliecas un skatās uz kaut ko lielu, ar māliem aplipušu.

—   Uz galvošanu, tā būs kāda bumba! — čukst Klimeks.

—  Ar vienu pašu tādu pietiks, lai viss mūsu miestiņš uzietu gaisā.

Bet tas, ko strādnieki uzmanīgi pace| augšā, nemaz nelīdzinās bumbai. Tas ir garens, ielīks priekšmets, tāds kā milzīgs rags.

Tikai tagad direktors pamana bērnus.

—   Ko jūs te darāt? Te nav brīv!

—   Bet Urbaneks … Vai Urbanekam nekas nav noticis?

Visi paskatās uz augšu. Urbaneks izliecas pa kabīnes lodziņu un māj no augšas ar roku.

—   Kas tas ir, pan direktor? Ko Urbaneks atradis? — jautā Rozālīte.

—   Tas būs kaut kas jums. Jā, jā, kaut kas jūsu skolas muzejam. īsts mamuta ilknis. Tā saka mūsu ģeologi; bet kam citam lai tic, ja ne viņiem? Tas nogulējis te zemē vismaz vairākus simtus gadu tūkstošus.

—  Mamuta ilknis? — iesaucas Rozālīte. — Ja jau ir ilknis, tad jābūt arī galvaskausam! Varbūt viss mamuts? Tas nu gan būs atklājums! Un visās avīzēs tiks ievietota Urbaneka fotogrāfija. Urbanek, pabrauc savu ekskavatoru nost, mēs te meklēsim! — komandē Rozālīte, skatīdamās uz augšu.

—  Tu esi auša, meitenīt! Kā tevi sauc?

—   Rozālīte.

—   Rozālīte-atspolīte!

—   Rozālīte Vējaslota! — izlabo kāds no zēniem.

—   Komandētāju te diezgan, Rozālīt, — aizrāda viņai galvenais inženieris. Un tūliņ pat, salicis rokas taurītē, sauc uz augšu: — Urbanek, pabrauc ekskavatoru nost!

Nu, re, viņš atkārto to pašu, ko jau pateikusi Rozālīte, tēlo lielu priekšnieku, bet neko citu nevar izdomāt.

—  Tagad meklējiet! Šaubos tikai, vai vecāki priecāsies, ieraugot jūsu zābakus.

—   Meklējiet! — triumfē Rozālīte. — Nu zināms, mēs meklēsim.

Viņi atrod vēl divus kaulus. Daļu no milzīga vaigu kaula, kas

atgādina plakanu zobena asmeni, un gigantiskā zvēra ribas gabalu. Izmantodams vispārējo jucekli, kāds no zēniem ierāpjas ekskavatora kabīnē, bet tas jau ir drusciņ par daudz.

—  Nu, diezgan! Beidziet meklēt! Aiznesīsim šo te atradumu uz projektēšanas biroju, tur to notīrīs, pārbaudīs, bet pēc tam, kad uzcelsim jaunu skolu, — mamuts būs pirmais skolas muzeja eksponāts. Jā. Tā vajag. Lai ar mamutu vispirms parotaļajas zinātnieki.

—   Mēs paši aiznesīsim!

—   Labi! Nesiet arī!

—   Vismaz varēsim ieiet birojā. Tur droši vien ir ļoti skaisti. Un gavilēdami viņi stiepj projām mamuta kaulus. Ileneks pat

ņemas atdarināt bungu sišanu. Ilkni nes četri zēni. Rozālīte soļo visa gājiena priekšgalā un māj ar savu bereti, it kā viņa būtu bruņinieks, kas pēc uzvaras iejāj pilsētā, un it kā berete būtu spoža ķivere ar spalvu pušķi. Tik cēli Rozālīte māj ar savu pagalam izbalējušo bereti.

ZEM RūGTA ZāĻU KAUSA

Jau pēc nedēļas Rozālīte bija izmaluši visu Vidus Būru — un visa Vidus Būra pazina Rozālīti.

—   Rozālīte Vējaslota!

—   Nu kā tad, ka Rozālīte Vējaslota!

Kvetņovas iesauka pielipa un pavadīja Rozālīti visur, kur vien viņa gāja. Vajadzēja tikai viņai ieiet veikalā, tūlīt jau kādam paspruka:

—   Ā, redz, kur Rozālīte Vējaslota!

—   Rozālīte Vējaslota! — kāds viņai uzsauca aiz sētas gar mājas stūri. Bērni gribēja pārliecināties, vai Rozālīte sadusmosies, vai viņu viegli var izvest no pacietības.

Sākumā Rozālīte patiešām nesavaldījās un metās pakaļ tādam knēvelim, kas slēpās aiz ērkšķogu krūma un klaigāja:

—   Rozālīte! Vējaslota!

Zēns muka, ko kājas nes, kailās pēdas vien zibēja. Bet Rozālīte bija par viņu ātrāka. Skriešanā reti kurš viņu varēja pārspēt. Viņa nogrāba zeņķi aiz krāgas, bet, kad tas mēģināja izrauties un sāka brēkt, palaida vaļā.

—   Ak, nu lai jau tev tiek! Sauc mani par Vējaslotu. Kas tevi tā samācīja?

—   Es nezinu. Visi tā saka.

—  Ja patīk, vari saukt ari par Vējaslotu.

Rozālīte šīs iesaukas vairs neņēma ļaunā. Viņa pat bija it kā lepna, ka viņai ir sava iesauka, sava, kas piederēja viņai vien. Jo galu galā nav jau nekāda māksla saukties vārdā, kas tev dots no dzimšanas. Pavisam kas cits ir dabūt sev labu iesauku. Un viņas iesauka nebija nodrāzta. Tai piemita pat kaut kas tāds, nu … kaut kas tāds — varonīgs. To nevarēja izteikt mierīgi, vienaldzīgi, kā kuru katru uzvārdu, to vajadzēja izkliegt kā kaujas saucienu, kā pārsteiguma, izbrīnās saucienu. Jā! Viņas iesaukai galā katrā ziņā bija izsaucējs: Vējaslota!

Izsaucējs taču ir vislabākā pieturas zīme. Visas citas ir apnicīgas kā pankūkas ar eļļu. Nu ņemsim kaut vai to pašu pusrimbulītī sagriezto jautājuma zīmi. Vai to var salidzināt ar izsaucēju? Vienīgi izsaucējam ir stalta, lepna stāja. Un Rozālīte ne tikai pieņēma savu jauno iesauku, bet arī pati sāka par sevi teikt: Rozālīte Vējaslota!

—   Kas tu esi? Kā tevi sauc?

—   Rozālīte.

—   Vējaslota?

—   Nu kā tad! Es esmu Rozālite Vējaslota!

Jautātājs un viņa pati tad smējās, līdz zemei locīdamies. Uzreiz viņi jutās pazīstami, it kā būtu jau nez kad iepazinušies. Un tieši tādā veidā Rozālīte ar visiem miestiņā iepazinās.

Pa kreisi no pilsētas laukuma, gandrīz pretī jaunavai, nē, jaunava tomēr stāvēja vairāk stūrī, — atrodas Vidus Būras aptieka. Kā kurā katrā aptiekā pie durvīm karājas izkārtne ar apzeltītu kausu un tam apvijušos čūsku, kura grasās savu smailo mēli iemērkt kausā. Tomēr viņa to nedara vis, jo aptiekā ir rūgtas zāles un droši vien arī kausā ieliets kaut kas negaršīgs.

Aptiekā ir tumši, padrūmi skapji ar kolonniņām. Aptiekas skapjos ir desmitiem mazu atvilktnīšu, un par tām nevar būt nekā skaistāka un pievilcīgāka. Pat Zosjas virtuvē nav tik skaisti un interesanti. Katrā atvilktnītē ir savas zāles, savas tējas — un uz katras īpašs uzraksts ar nosaukumu latīņu valodā. Sīs zāles un tējas smaržo rūgteni, reizē svaigi un patīkami. Aptiekā strādā pans aptiekārs. Viņš ir vecs vīrs, tērpies baltā uzsvārcī, un valkā biezas brilles; viņam ir sirmi, pavisam sirmi mati. Viņu uzrunājot, visi saka: «Pan maģistr!» Daži pat saka: «Pan ministr!» — tikai pans maģistrs tad smejas un atvairās ar roku gluži kā no mušas, kas iesprukusi ausī.

—   Rozīt, — saka māte, jo tikai viņai vienai pašai Rozālīte ir Rozīte,_— aizej uz aptieku un atnes man desmit galvas pulverus..

—   A, tas ir tur zem tā rūgtā zāļu biķera?

—   Nu lai arī būtu zem rūgtā zā|u biķera. Tikai nāc tūliņ atpakaļ, jo man sāp galva.

—   Es laižos!

Pane Božkova pasmaida, jo viņa zina, ka Rozālīte neiet, neskrien, bet lido.

Rozālīte nospiež aptiekas durvju kliņķi. Durvis ir smagas. Kad tās ver vaļā, tad nudien liekas, ka čūska pār kausa malu glūnētu,.

kas nāk iekšā. Rozālite pārāk ilgi pētī vijīgo čūsku un uzskrien kādam virsū, kas nupat nāk no aptiekas laukā. Sis «kāds» ir pans Ježijs.

—  Vai, es atvainojos, šī čūska skatās no augšas, — nomurmina Rozālīte.

Pans Ježijs palokās un aiziet.

«Pat neapstājās! Ne vārdiņa nepateica!» nodomā Rozālīte.

—   Sakiet, lūdzu, — vai tās zivis bija garšīgas? — Rozālīte vēl iztālēm mēģina viņu aizkavēt.

—   Ne tikai garšīgas, bet taisni brīnišķīgas.

—   Mūsējās ari!

Rozālīte apmierināta pasmaida un ieiet aptiekā. Te viņu tūlīt apņem klusums, zāļu smarža un aptiekas svinīgais miers, bet pans aptiekārs zibina savus biezos briļļu stiklus.

Rozālīte nostājas klusītiņām rindā. Rinda nav gara, bet tā te ir vienmēr.

Kad Rozālīte pie letes palikusi viena pati, viņa pieklājīgi saka:

—   Māmiņa lūdza desmit galvas pulverus… — Pēkšņi viņa pamana, ka pans aptiekārs viņu nedzird. Viņš pietvīkst gluži sarkans, tad kļūst bāls un atkrīt mīkstajā krēslā, kas stāv turpat pie letes. — Atvainojiet — vai jums nelabi?

—   Mazliet. Pasauc, bērniņ, manu sievu! Ej pa tām durvīm!

Rozālīte izspiežas cauri šaurajai ejai aiz letes un uzjoņo pa

kāpnēm augšā. Kāpnes ir šauras, stāvas. Bet tur augšā ir tikai vienas durvis. Rozālīte pieklauvē, neviens neatbild. Tad viņa nospiež rokturi un ieiet iekšā. Tik skaista istaba nekur vēl nav redzēta — milzum plaša un savādas trizuļojošas gaismas piestarota. Sākumā Rozālīte nezina, kas piešķir šai telpai tādu dzīvību, bet pēc brīža noprot, ka istaba pilna ar putnu būriem un ka visur izvietoti podi ar kaut kādiem vīteņaugiem. Putni būros vidžina, ari lapas kaut kā viegli, viegli trīs, un tā vien liekas, ka pat caurspīdīgie logu aizkari un aizvalki liegi plīvo. Bet rādās, ka te gan neviena nav.

—   Labdien! — pievērsdama sev uzmanību, saka Rozālīte.

—   Kas tur ir? Es esmu šeit, — atsaucas kāda sīka balss.

Rozālīte paklūp uz sliekšņa, ar piedurkni aizķeras aiz kāda

būra, noliec sev priekšā izspraukušos auga zaru un istabas dziļumā pretī logam ierauga ērti sēžam mazu sievieti. Viņai ir gaiši zili, debeszili mati un tādas pašas acis — gluži kā neaizmirstules. To var redzēt pa gabalu. Skaistās sievietes gaišzilajos matos uzmesta smalka, melna mežģīne. Sieviete tērpusies smilškrāsas kleitā, un viņas gleznās, brīnumdaiļās mazās rokas, gredzeniem izrotātas, guļ uz ceļiem gluži kā paijas.

—   Atvainojiet, pans maģistrs ir slims, viņš lūdz, lai jūs atnāktu.

—  Ak, ak, kas tad nu atkal! — Sarosās sieviete smilškrāsas kleitā tāpat kā viņas putni būros. — Kas tad nu atkal? Es jau viņam vienmēr saku, bet viņš aizvien … — Viņa aši piece|as un uz savām mazajām kājām («Tik mazas kājiņas droši vien bija Pelnrušķītei,» nodomā Rozālīte.) aiztek pāri istabai. Ieraugot viņu un sadzirdot sīko soļu dipoņu, putni sāk čiepstēt, lēkāt un laidelēties pa būriem. Visos būros sāk ņirbēt un virmot spārni.

—   Es nāku, es jau nāku, manu puisīt! — sauc pane un piesardzīgi un neveikli kāpj lejā. Acīm redzot, viņa reti staigā pa šīm kāpnēm. Ieraugot vīru, sagnūbušu mīkstajā atzveltnī, viņa saplivina rokas kā spārnus. — Nu, redzi nu, redzi nu, puisīt. Kāds tu gan esi…

—   Nekas, nekas, man jau labāk. Tūlīt pāries. Varbūt tu pastāvēsi aiz letes manā vietā, Sabīnīt, vai labāk aiztaisi aptieku ciet.

Bet aptiekā jau sanākušas vairākas sievietes no Lejas Būras.

—   Tikai pulverīšus …

—   Tikai mikstūru, pan ministr!

—   Es speciāli šurp atbraucu.

Daiļā pane ar gaiši zilajiem matiem, plivinādama savas mazās plaukstiņas, sāk meklēties pa atvilktnēm un plauktiņiem, pavelk vienu, otru alvilktnīti, bet viņai it nemaz nevedas. Vajadzīgās zāles viņa nevar atrast.

—   Labāk taisi aptieku ciet, Sabīnīt.

—   Es visu atradīšu, pan maģistr, un vispirms jums parādīšu, pēc tam tikai izsniegšu. Tūlīt, tūlīt! — Un Rozālīte pieklājīgi pabīda pani sāņus. īstenībā viņai nemaz nevajag to pabīdīt, jo pane pati atvirzās nost un, stāvēdama blakus vīra krēslam, groza savu slaido putna kaklu, sekodama Rozālītes kustībām.

—   Galvas pulveri? Laipni lūdzu.

—   Klepus zāles? Bērniem? — jautā Rozālīte.

Pans maģistrs smaida. Ar roku viņš norāda, kur stāv klepus zāles bērniem. Bet Rozālīte tās ieraudzījusi jau pati.

—   Lūdzu. Lietojiet veseli! — viņa piebilst. — Klepu kā ar roku noņems.

—   Paldies, meitin!

—   Ko vēl?

Kumelīšu teju? Laipni ludzu. Pēc smaržas jau var pateikt, ka tā ir te!

Rozālīte jūtas kā zivs ūdenī, steidzas no viena skapja pie otra, izvelk vienu atvilktni, otru… Viņai žēl, ka visi pacienti jau būs apkalpoti. A, lūk, tur vēl kāds nāk.

—   Laipni lūdzu!

Viņa pace] galvu. Tā ir māmiņa.

—   Roze! Ko tu te dari? Kas jums kaiš, pan maģistr?

—   Uznāca piepeši vājums. Bet tas pāries, tas pāries, jau pāriet, — samulsis it kā taisnojas pans aptiekārs.

—   Roze! Kā tu gan uzdrīksties? Pirmām kārtām vajag noslēgt aptieku un nekavējoties izsaukt ārstu!

—   Labi, māmucīt!

—   Es pati to izdarīšu. Jeb nē, labāk skrien tu pēc ārsta, es palīdzēšu panam maģistram uziet augšā. Vajag atgulties. Ak, kas par meiteni! — raizējas pane Božkova, kad durvis aiz Rozālites aizcērtas skaļāk, nekā pieklātos.

—   Vai tā jūsu meita? Brīnišķīgs bērns, — saka pane Sabīne.

Skolotāja Božkova ved pa kāpnēm veco aptiekāru, un pane

ar gaišzilajiem matiem nāk nopakaļus, mētādama atkal savas rokas tā, it kā viņai būtu ļoti, ļoti daudz darba, tik daudz, ka viņa nezina, ko iesākt.

Pans aptiekārs jau atgūlies gultā, skolotāja Božkova iziet, kuru katru brīdi jānāk ārstam. Aptiekārs skūpsta mazo, daiļo roku.

—   Piedod, Sabīnīt! Nav jau nekas. Nav jau nekas. Tas pāries.

Pēc nedēļas pans maģistrs atkal stāv aptiekā savā ierastajā

vietā un rosās starp skapjiem, atvilktnītēm un zāļu tēju smaržām. Kopš tās dienas Rozālīte ir iedraudzējusies ar panu maģistru un ar gaišzilo pani Sabīni. Pane Sabīne ar neaizmirstuļu zilām acīm ir kā bērns, tik nevainīga un trausla. Viņa kustas pa savu istabu, kas pilna augiem un putniem, viņa ir vai nu ļoti aizņemta, vai arī, pusguļus atlaidusies krēslā, gluži kā tāds mazs putniņš piešķiebusi galvu, sarunājas ar saviem spārnotajiem draugiem, draiskojas ar tiem vai tāpat sēž gaisīgo aizkaru un lapu aizēnotā piesaulē gaišā kleitā — panam aptiekāram viņa patīk gaišās kleitās — un skatās uz savām šikajām, baltajām rokām. Vai tās nav izmainījušās? Vai tik tās nav kļuvušas mazliet bālākas, un vai zilo dzīsliņu vijums nav tapis tumšāks, skaidrāk samanāms?

Rozālīte palīdz barot putnus, aplaistīt vīteņaugus un vakaros piedalās kāršu spēlē. Panei Sabīnei ļoti nepatīk zaudēt, un, ja tomēr izgadās paspēlēt, tad viņa sit ar savu balto roku «puisītim» pa plecu. Tādēļ laiku pa laikam pans maģistrs drusku pieļaujas — Rozālīte uzreiz to pamana, — lai Sabīnīte būtu uzvarētāja un aiz prieka uzgavilētu. Kad pane Sabīne smejas, viņas smiekli patiešām skan pērļaini dzidri, skaisti. Kaut arī Rozālīte ir pavisam citāda un viņas māmiņa ir citāda, viņai tomēr patīk pana aptiekāra sieva. Rozālīte reizēm apsēžas krēslā tāpat kā pane Sabīne — atliekusies atpakaļ, gluži kā puspaģībusi. Saliek rokas uz ceļiem. «Es esmu aptieķeriene,» viņa sevi iztēlojas. Bet Rozālītei delnas ir cietas, sarkanas, īstas ķepas, kā jau nadzīgai meitenei. Nē, nekad Rozālītei nebūs tik skaistas plaukstas kā panei Sabīnei. Tas ir skaidrs. Veltīgi pane Sabīne pūlas sasukāt matus Rozālītei spoguļa priekšā. Mati Rozālītei ir cieti kā sari, nepaklausīgi, spītīgi — taisni tādi kā Rozālīte pati.

VAROŅI

—  Atkal man zole atlupusi. — Nopūšas Rozālīte, kritiski aplūkodama savu zābaku, kas parādījis apbrīnojamu izturību. Kur tik tas ar viņu kopā nav bijis!

—  Aiznes panam Vihram! Pasēdi turpat, kamēr viņš sataisa, — izmet māte.

Rozālīte to vien gaidījusi.

Kad pans Vihrs labo kaut ko uz vietas, Rozālīte dabū dzirdēt neiedomājami daudz interesantu lietu. Bet ne jau tādēļ, ka pans Vihrs būtu liels runātājs un ar mīļu prātu kaut ko stāstītu. Taisni otrādi. Pamodināt viņā kaut kādas atmiņas, tā nudien ir īsta māksla, un Rozālīte palaikam to pieprot. Atklāti sakot, pans Vihrs ir īsts rūgumpods, tāds rūgumpods, kādus šai pasaulē reti var sastapt. Pans Vihrs ir kurpnieks. Augām dienām viņš sēž uz sava ķeblīša salīcis un labo apavus. Rozālītei patīk skatīties, kā pans Vihrs apgriež ādu ar nazi. Ada ir bieza, bet viņš rīkojas tā, it kā grieztu mīkstu maizes šķēli.

—   Kā jūs tā mākat? — Rozālīte izsaucas.

Pans Vihrs vēl labāk māk sist mazās koka nagliņas špeilītes pazolē, kad zābaks uzmaukts uz smagas dzelzs pekas. Speilites sabērtas skārda papirosu kārbiņā, viņš paņem vairākas nagliņas, ieliek tās starp lūpām, paceļ uz augšu uzaci, un viņa labsirdīgā, platā seja uzreiz iegūst apbrīnas pilnu izteiksmi. Pēc tam viņš ar šīm nagliņām skaistā rakstā apsit visu zoles apmali. Reizēm viņš ievelk resnā adatā piķa drāti, ieziepē, ieziež vēl ar kaut ko un tad šuj.

Pans Vihrs dzīvo gandrīz taisni pretī aptiekai. No šīs vietas parasti Rozālīte sāk savas dienas gaitas, vispirms atjož šurp, tad palēkdamās skrej tālāk un tālāk gluži kā pa straumē klīstošiem baļķiem.

Tā ir maza, gaiši zaļa vienstāva mājiņa. «Edmunds Vihrs. Kurpnieks. Visādu apavu labošana,» — tā vēstī izkārtne virs durvīm. Aiz durvīm ir tik maza, šaura telpiņa, ka patiesībā bez pana Vihra neviens cits tur vairāk nevar ieiet. Daži nodod savus apavus labošanā, stāvēdami pana Vihra darbnīcas atvērtajās durvis. Bet Rozālīte iesprauksies visur.

—   Piedodiet, es jūs ļoti, ļoti lūdzu, sataisiet man to tūlīt! — Pans Vihrs uz brīdi paceļ galvu, neskatās vis uz Rozālīti, bet apsver darāmo darbu. Ne vārda neteicis, paņem cietušo zābaku un mauc to virsū uz pekas. Ņem vairākas koka špeilītes, klap, klap, ar roku pāris reižu patausta iekšpusē, vai kaut kas nav izlīdis ārā, un gatavs.

—   Ai, te kaut kas duras, — saka Rozālīte, jo katrā ziņā grib paildzināt savu ciemošanos pie pana Vihra.

—   Piedodiet — kā tas notika, kā jūs izglāba pans Mončka? Kur viņš jūs atrada? Un kā viņš tur gadījās? — Pans Vihrs jau ir Rozālītes jautājumu krustugunīs.

Negribīgi, pamazītēm pans Vihrs noņurd šo un to. Un Rozālīte jau uzzinājusi ļoti daudz tāpēc, ka drusciņ viņai pastāstījis pats Mončka un drusciņ — Klimeks.

Viss noticis tā: pans Vihrs savu vārdu, kādā viņu tagad dēvē visi, iemantojis tikai kara laikā, agrāk, līdz karam, viņš saucies pavisam citādi. Vismaz agrāk tādu Vihru te neviens neesot pazinis. Vihrs — tā ir kara laikā iemantota partizānu iesauka. Rozālīte ir lepna, ka arī viņai ir sava iesauka. Mežā katram esot bijis kāds izdomāts vārds, lai sevi neatklātu. Nez kādēļ pans Vihrs dabūja taisni tādu iesauku, kas tulkojumā nozīmē viesulis. Varbūt tādēļ, ka bija tik straujš un nevaldāms cīņā kā vēja vērpete? Varbūt viņš pārvietojās no vienas vietas uz otru tik izmanīgi, ka vācieši nevarēja viņu notvert? Bet varbūt viņš tā iesaukts tīšām — tieši pretstata dēļ, jo šāds vārds viņam nekādi nepiestāv. Kur lai meklē vēl otru tik mazkustīgu un klusu cilvēku kā pans Vihrs? Rozālīte nevar pat iedomāties, kā pans Vihrs pieceļas no sava galdiņa, kā gatavo sev ēdienu, kā kustas pa istabu, kā liekas gulēt. Viņai liekas, ka pans Vihrs pastāvīgi sēž pie galdiņa gluži kā tāds krūms, kas ieaudzis ār saknēm vienā vietā un kustina tikai veiklās rokas. Taisni neticami, ka tādā istabiņā, kurā Rozālīte ar galvu aizsniedz lampu, dzīvo Vihrs, Vihrs — viesulis, vēja vērpete, pats kustības iemiesojums. Bet ārsts Mončka stāsta, ka Vihrs esot bijis viens no izmanīgākajiem un veiklākajiem partizāniem un ka par viņu tikušas stāstītas pat leģendas. Vihrs! Šodien viņš te, bet rīt jau desmit kilometru tālāk! Te viņš izlādē vilcienu, kas stāv uz rezerves ceļa, tur uzspridzina noliktavu vai palaiž savā vaļā vācu armijai sadzītos mājlopus.

Neviens viņu nepazina un nebija vaigā redzējis, bet viņam pa priekšu visur gāja šis vārds kā atbrīves vēsts. Vihrs! Ārsts Mončka par viņu bija daudz dzirdējis un bija ārkārtīgi izbrīnījies, kad kādā reizē atradis uz lauka asinīm noplūdušu cilvēku, kurš uz jautājumu:

«Kas tu esi?» — bālām lūpām čukstus atbildējis:

«Vihrs.»

—   Un tālāk, un kas bija tālāk, pan dakter? Kur jūs viņu atradāt?

—   Nu tur gandrīz pie Lejas Buras, lauka malā, kur tava māmiņa iet uz promenādi ar Rostafiņski.

—   Ā! Pastaigā ar Rostafiņska atslēgu?

—   Nu kā tad! Tur viņš bija atrāpojis ar pēdējiem spēkiem. Viņš gribējis nokļūt ciemā, bet nebijis tik daudz spēka. Naktī bija notikusi sadursme ar vāciešiem, viņš tika ievainots, un biedri viņu nebija paguvuši paņemt līdzi vai arī nebija pamanījuši, ka viņš atpalika, bet pēc tam jau bija par vēlu.

—   Kāpēc bija par vēlu?

—   Nu tādēļ, ka vācieši ielenca pilsētiņu.

—   Vai jums, dakter, nebija bail?

—   Bija gan. Visiem tad bija bail. Bet nedrīkstēja ievainoto pamest, citādi viņš būtu pagalam.

Un tālāk jau ārsts Mončka stāsta ļoti aprauti un neskaidri. Tas tādēļ, ka viņš bija ļoti kautrīgs un negribēja sevi izcelt. Ārsts Mončka, kaut arī viņš bija maza auguma, sirms un neizskatīgs un staigāja ar nūju, bija ne mazāks varonis kā Vihrs. Kurpnieks izstāstīja Rozālītei, ka dakteris, arī toreiz nebūdams nemaz vairs tik jauns, aizstiepis viņu uz muguras līdz tuvīnajai mājai, kur dzīvoja kalējs. Bet no turienes nākamās dienas rītā kartupeļu vezumā, apsegts ar maisiem, pārvests uz ārsta māju. Un tur viņu dakteris izdziedinājis. Ievainojums bijis bīstams, lode ķērusi galvā, šķembām piedzīta visa miesa. Ārsts Vihru uzdabūjis uz kājām. Taču Vihrs ļoti izmainījies. Kļuvis rāms un skumjš, nerunīgs, sevī noslēdzies. Daļēji viņam bija zudusi atmiņa. Viņš atcerējās mežā pārdzīvoto, atminējās šo to no bērnu dienām, bet starp bērnību un mežā pavadīto laiku bija tukšums. Varētu domāt, ka Vihrs taisnā ceļā no bērnistabas būtu devies karot uz mežu un kļuvis par varonīgu partizānu. Bet tad tūliņ pēc tam pārstāja būt varonis, kļuva mazs, kluss, pabailīgs, ņurdīgs vīrelis. Ārstēšanās laikā pie pana Mončkas viņš bija sācis pielabot zābakus, kuru ārstam bija piekrājies pilns skapis, dažāda lieluma un izskata, daži vēl no daktera jaunības dienām, sen jau izgājuši no modes. Vihrs aiz gara laika tos salabojis, jo viņam uz to bija nags. Un tā viņš kļuvis par kurpnieku.

Visas šķembas dakteris nemaz nebija varējis Vihram izņemt. Nebija toreiz ne tādu apstākļu, ne operāciju zāles, ne instrumentu, ne arī laika. Vihram stilba kaulā bija iestrēgusi dzelzs šķēpele,

kurai nekādi nevarēja tikt klāt. Ilgus gadus dakteris centās pierunāt Vihru aizbraukt uz slimnīcu un to izoperēt. Bet Vihrs, kas parasti nekad nesmējās, tajās reizēs vāji pasmaidīja un teica: — Nē, pan dakter! Lai nu paliek! Kas zina, varbūt vēl viņā saulē gadīsies fašisti, tad man tas dzelzs gabals vēl noderēs.

Rozālīte skatās pana Vihra sejā un mēģina veco kurpnieku ieraudzīt tādu, kāds viņš bija tolaik savās varoņdienās, bet redz tikai pavītušus, nokarenus vaigus, lielu rētu, kas apņem kailo galvu no uzacs līdz pat kaklam, un dziļi iegrimušas acis, izbālējušas, nogurušas kurpnieka acis.

«Ja viņš būtu gājis bojā,» prāto Rozālīte, «tad viņš būtu varonis un varbūt viņam būtu uzcelts piemineklis iepretī jaunavas statujai. Bet tagad, lūk, viņš ir parasts, neievērojams cilvēks, mazpilsētiņas kurpnieks un viņa varonību jau sen visi aizmirsuši.»

Rozālīte klusībā nolemj, ka viņa nu gan neaizmirsīs … Viņas acīs pans Vihrs vienmēr būs varonis, tāpat kā vecais labais dakteris Mončka, kas gausi čāpo pāri laukumam uz aptieku. Un tagad, satiekot kuru katru pretimnācēju, Rozālīte sarauc pieri un domā: »

«Varbūt arī viņš ir varonis? Vajag but ļoti uzmanīgai, lai nepalaistu garām ievērojamu cilvēku. Šodien varoņi ir veci, neizskatīgi, salīkuši un ļoti, ļoti noguruši.»

CIEMOŠANĀS PIE ALFRĒDAS

—   Māmucīt, kamdēļ man ir tik neglīts vārds?

—   Ko tu runā, Rozīt! Tu neko nesaproti. Rozālija ir skaists vārds.

—   Tad jau labāk būtu — Kreimene, Acālija vai Hortenzija. Es savu vārdu nevaru ciest. Roze — tas ir izsmiekls, jo kas tad es par Rozi, nu paskaties uz mani — jāsmejas! Rozālija — tas izklausās pēc vecas sievas ar piecpadsmit pazodēm.

Rozālīte pieiet pie spoguļa, kas karājas mātes istabā. Viņa redz savā priekšā vāju, kaulainu radījumu ar asiem, apdauzītiem ceļgaliem, ar pārāk garām, tievām rokām, ar izpūrušām, nenosakāmas krāsas, varētu teikt, rūsganām matu pinkām un pagaru, vāju sejiņu. Rozālīte nopūšas.

—   Bez tam es esmu tik riebīga, riebīga, riebīga!

—   Tas nu nav tiesa, Rozālit. Tu esi parasta meitene, tev ir piemīlīga sejiņa, skaistas acis. Bet skaistums jau vēl nav viss. Ņem vērā, — piebilst pane Božkova, lai pastiprinātu savu vārdu svaru, — pane aptieķniece apgalvo, ka tu esot skaista meitene.

—    Par to nu es pasvilpoju, — atsaucās Rozālīte. — Pasvilpoju par to skaistumu. Es nemaz negribu būt skaista. Negribu! Negribu!

—   Nu, ja ne, ne.

—   Redzi nu, māmucīt, tu pati saki: nē; tātad es neesmu skaista, tātad tas nemaz nav tiesa, ka es esmu skaista. Es zinu, ka esmu pretīga, man ir pretīgs vārds un visi par mani smejas, un neviens mani nemīl! Es gribu būt puika, negribu būt meitene!

Rozālīte izskrien no mājas un ir nikna. Šī saruna ar māti sakaitinājusi Rozālīti, jo viņa nemaz nebija gribējusi izpaust, ka viņai kaut ko nozīmē tas, ko kāds par viņu var domāt vai teikt. Bet, starp citu, viņa patiešām grib būt neglīta. Viņa ne acu galā nevar ciest skolas skaistulītes. Piemēram, Alfrēdu! «Sākumā man viņas bija drusku žēl, ka viņai ir tikpat neglīts vārds kā manējais,» domā Rozālīte. «Būtu bijis labāk, ja cilvēks pats varētu izvēlēties sev vārdu. Es, piemēram, gribētu būt Marisja, Zosja, Malgosja, Aņa — tie ir jauki vārdi. Ak, šī nabaga Alfrēda! Man viņas bija žēl, un es gribēju ar viņu sadraudzēties. Aizdevu viņai zīmuli, ko viņa man līdz šim nav atdevusi, un iedevu viņai pusi no bulciņas. Bet Alfrēda pat paldies nepateica! Viņa uzskata, ka visiem viņas priekšā jāklanās tāpēc, ka viņa ir skaista.»

Alfrēdai ir balta, apaļa seja, balts kakls, kuru nevar salīdzināt ar pelēkbrūno Rozālītes kaklu, ko māte veltīgi pūlas noberzt baltu, neticēdama, ka tā ir iedzimta krāsa. Baltais Alfrēdas kakls izliecas no baltās apkaklītes, un uz apkaklītes guļ divas apbrīnojami košas bizes medus krāsā. Tikpat balta kā kakls ir ari Alfrēdas piere, zem kuras dzirkstī apaļas, gaišzilas acis, taisni tādas, kādām jābūt acīm. Tikai zobi gan Alfrēdai neglīti, reti, lielām starpām. Bez tam viņa ir liela auguma, klasē pati lielākā meitene, apaļīga kā labi uzrūgusi svētku mīkla, kas, pārsegta ar linu dvieli, iet pāri abras malām.

Alfrēda ir ērģelnieka vienīgā meita. Tātad viņai, pareizāk sakot, viņas tēvam pieder tas lielais dārzs, kura ābeļu zari nokarājas pāri žogam un kurā rej suņi, sasaukdamies kā balss ar atbalsi. Suņi ir piesieti pie būdām katrs savā pretējā dārza stūrī. Tiklīdz ievaukšķas viens, tūlīt atsaucas otrs, un tā vienmēr viņu riešana ir divbalsīga, liekas, ka katrs rējiens atsistos pret neredzamu sienu. Ērģelnieka mājas vārtiņi vienmēr ir cieši aizkrampēti, un pa tiem var redzēt daļu mājas ar lieveni, kas balstās uz diviem pamatīgiem pīlāriem.

Par šo lieveni puiši dzied pašsacerētu dziesmiņu: Alfrēdas lievenī Starp diviem pīlāriem Stāv trešais pīlārs — Jauneklis stalts.

Zēni Alfrēdu ķircina tādēļ, ka viņa ir skaista, jo zēni nekad neliek mieru skaistām meitenēm. Bez tam arī tādēļ, ka viņai pieder šis lielais dārzs, kurā sāk jau nogatavoties ķirši un kur ērkšķogu krūmos parādījušās pirmās caurspīdīgās ogas, zaļām dzīsliņām piestīgotas gluži kā lapas, un kur agrāk nekā citur — it kā īpaši izveidotā zaļā biezokņa sauljumā — nogatavojas pirmie zaļgandzeltenie āboli. Zēni ķircina Alfrēdu, bet viņa sēž uz sava lieveņa kāpnēm baltu kaklu, baltu pieri un divām meduskrāsas bizēm un skatās uz ceļu ar gaiši zilām, apaļām lelles acīm, grauž sēkliņas, spļauj čaumalas vai cērt zobus kādā sulīgā auglī. Varbūt tieši tādēļ Alfrēda ir tik balta, ka pastāvīgi, uz lieveņa sēdēdama, kaut ko gremo vai ar kaut ko našķējas.

—   Ienāc pie mums! — reiz Alfrēda laipni paaicināja. — Es tevi pacienāšu ar sēkliņām.

Rozālīte bija laimīga, ka viņai beidzot radusies draudzene. Viņa pat apķērās ar vienu roku Alfrēdai ap vidu, jo draudzenes taču vienmēr staigā saķērušās, un iedama laiku pa laikam ielūkojās viņas spulgajās acīs. Rozālītei vienmēr vajadzēja kādu mīlēt. Tas varēja būt kāds plušķis vai Klimeks, lai gan viņam vienmēr netīras rokas, vai arī pane Sabīne, kas līdzīga aizjūras putnam būrī, vai arī pans Vihrs, vai dakteris. Bet Rozālītei nepielika ar šo mīlestību vien. Viņai vēl vajag draudzeni, īstu sirdsdraudzeni. Tā būs Alfrēda, skaistā Alfrēda, baltā Alfrēda! Ak, cik laimīga ir Rozālīte! Lūk, viņa iet ar savu draudzeni, nes padusē somas. Abas iet saķērušās, pareizāk gan — Alfrēda tikai ļauj sevi apņemt, iet galvas kopā salikušas, triec par šo un to, smejas, viņām nāk prātā visparastākie nieki un ir tik patīkami un līksmi. Ceļš ir diezgan tāls, jo ērģelnieka dārzs atrodas gandrīz vai ārpus pilsētas robežām, netālu no pils.

Pie vārtiņiem Alfrēda sauc:

—   Mamm!

Izskrien sieviete, apaļa, drukna, ar dūšīgām rokām, kas labi redzamas zem atrotītām piedurknēm. Ieraugot meitu ar draudzeni, viņas apaļīgajā sejā parādās vaigu bedrītes, kurās peld neskaitāmi smaidi.

—   Meitenes! Lūdzu! Lūdzu! Beidzot Alda būs atradusi sev draudzeni. Ai, cik jauki! Man patlaban cepas maizītes! — Alfrēdas māte noklusina balsi, piebilzdama noslēpumaini un daudznozīmīgi: — Ar ievārījumu! Bet ar tādu ievārījumu, kādu tu, meitiņ, nekur citur nevarēsi nobaudīt kā tikai pie mums.

—   Beidz, mamm, mēs gribam parunāties! — vēsi aprauj māti Alfrēda. — Iedod mums sēkliņas!

—   Jā, lūdzu, lūdzu, te ir vesels sietiņš! Grauziet tik un runājieties! Maizītes tūlītās nāks no krāsns laukā! — Un viņa uz pirkstgaliem nozūd virtuvē vai nu tādēļ, ka uztvērusi meitas dzestro skatienu, vai varbūt grib ļaut meitenēm parunāties, vai arī maizītes jāvelk no krāsns laukā.

—  Mana māte šausmīgi apnicīga, — saka Alfrēda. — Viņai vienmēr tikai tā ēšana un ēšana prātā. Runā vienā runāšanā. Man nepatīk, ja tik daudz tarkšķ. Tēvs ir pavisam citāds. Tēvs nerunā. Viņš vai nu ar kalpu baras, vai pārbauda bišu stropus, vai arī spēlē. Atnāksi citreiz, tad tu dzirdēsi, kā mans tēvs spēlē. Baznīcā — tas nav tas. Bet mājās viņš spēlē valšus, tango, visādas vecas, saldsērīgas melodijas, taisni vai jāraud. Se, grauz sēkliņas! — Viņas abas apsēžas uz lieveņa akmens kāpnēm.

—   Mans tēvs ir bagāts. Sis dārzs maksā daudzus tūkstošus, bez tam mums vēl ir māja un vēl mēs rentējam zemes gabalu. Pati saproti, ja ir tāds dārzs, tad vajag turēt ari zirgu un govi, un cūkas, vajadzīgi kūtsmēsli un ganības. Tēvs saka, tas viss būšot mans. Bet zini, Rozālīt, ko es tev teikšu? Tas jau ir mans! Vecākus vairs nav ko ņemt par pilnu, viņi jau ir veci. Tpū, tpū! — Alfrēda spļauj čaumalas. Viņa tā iemanījusies, ka nevar saprast, pa kuru laiku pagūst norīt izčumulētās sēkliņas. Iemet mutē, apmaļ uz riņķi un — tpū — izspļauj.

«Cik skaistas rozes aug žogmalē un kādi flokši! Un tās laikam ir jorģīnes — vajadzēs pajautāt māmiņai,» domā Rozālīte, nolūkodamās uz puķu dobēm lieveņa priekšā. Laimīga gan tā Alfrēda! Bet par puķēm viņa nemaz nerunā. Viņa tikai uzskaita, cik viņai ir vistu, zosu, tītaru, sivēnu un teļu. Un kad kuram kas atskrējis: govij — mazs telēns, cūkai — sivēni. Viņa aplēš, cik par to visu var dabūt, ja pārdod. Un atkārto atkal, ka tas viss pieder viņai, Alfrēdai, viņai vienai pašai.

—   To es saku tikai tev, jo citi mani apskauž un to vien gudro kā kaut ko nospert. Te jau pie mums sēž zaglis zagļa galā. Bet visvairāk čiepj puikas. Tie tev aci no pieres izzags. Šo garnadžu dēļ tēvs tur divus suņus. Nebaidies, tie ir piesieti. Viņus palaiž vaļā tikai pa nakti. Reiz telēns paspruka no kūts — un suņi to saplosīja gabalos. Zini ko, Rozālīt? Uz svētkiem māte man pašūs tādu kleitu, ka visi aiz skaudības vai plīsīs. No importa zīda! Ar mežģīnēm, garu, garu — līdz zemei. Ko tu par to saki? Un ar plīvuru, tad es būšu kā līgava!

—  Meitenes! Nogaršojiet nu maizītes ar ievārījumu! — Smaidīdama pār visu seju, parādās atkal Alfrēdas māte ar paplāti, kas piekrauta maizītēm, baltām un brūnganām, ak, cik smaržīgām!

Rozālīte pakniksē.

—   Paldies! Man negribas.

—   Ņem, ņem, bērniņ! Aldiņ, pacienā draudzeni!

—   Nu, ja negrib, lai neēd. Noliec, mamm, un liecies mierā! — Un Alfrēda paķer no augšas visbrūnganāko maizīti. — Neesi muļķe, ēd, — pilnu muti saka Alfrēda.

Rozālite paņem maizīti un nokož no maliņas kumosu. Bet nevar norīt. Maizīte it kā briest un spriežas kaklā. Rozālītei nez kādēj kļūst bezgala skumji un sveši, un viņa jūt ilgas pēc māmiņas tumšās, šaurās istabas, kura nemaz nepieder māmiņai, bet Kvetņoviem. Un, kaut ari Alfrēdas māte ir tik mīļa, viesmīlīga un smaidīga, — pēkšņi Rozālīte jūt ilgas pēc Kvetņovu mājas pastāvīgajām ķildām, pēc Klimeka, kam vienmēr draud pēriens un kurš nekādi nevar atmest savu balamutibu. Un, skatoties uz šīm smaržojošajām maizītēm šajā brīnišķīgi izbalsinātajā lievenī, starp šīm puķēm Rozālīte pēkšņi sāk justies bezgala šauri, viņai trūkst elpas.

—   Es nu iešu, — saka Rozālite un gandrīz skriešus metas uz vārtiņiem.

—   Muļķe! — viņa dzird aiz sevis vienaldzīgu Alfrēdas saucienu. — Bezkauņa. Nepateica pat uz redzēšanos!

Rozālīte iet uz māju ar nodurtu galvu.

Viņa par kaut ko ļoti, ļoti neatlaidīgi domā, bet, par ko, pati nezina. «Neko nevar darīt,» viņa prāto, «tāda savādniece reiz nu es esmu. No visurienes man jābēg. Tas tāpēc. Tas droši vien tāpēc …»

—   Rozālīte Vējaslota!

Rozālīte pagriežas. Tas ir Heneks.

—   Rozālit, ja gribi, atnāc pie mums rīt pēcpusdienā.

—   E, laikam neaiziešu. Nevarēšu. Negribas.

—   2ēl. Mans tētis atkal izmēģinās spārnus. Atnāc, tad redzēsi!

—   Izmēģinās spārnus? Atkal? Vai viņam nav bail?

—   Atnāksi?

—   Skaidrs, ka aizdrāzīšu! Uz redzi!

—   Uz redzi, Rozālit!

Vai dieniņ, atkal izmēģinās spārnus!

Rozālite jož uz māju. Tas ir jaunums. Liels, svarīgs jaunums. Jauns Ikara lidojums. Māmiņ! Māmucīt!

IKARS

Skolotāja Božkova, iedama uz promenādi ar Rostafiņski, kā viņas pastaigāšanos nosauca dakteris Mončka, ievēroja, ka kalves durvis parasti ir noslēgtas. Reti pa pavērtām durvīm ēzē varēja redzēt liesmu mēles. Izreti kalves priekšā kleknēja kāds zirgs, pacietīgi turēdams kāju, kuru vajadzēja apkalt, un ar gurdu, saprotošu skatienu raudzījās, cik ilgi vēl vilksies visa operācija. Tas bija pieredzēts reizes divas vai trīs. Visbiežāk durvīm priekšā bija aizlikts resns bomis, kura galu apņēma dzelzs skava ar pamatīgu piekaramo atslēgu, kas nepārprotami lika saprast, ka šodien kalve ir ciet, jo kalējs aizņemts ar pavisam citādām — daudz ienesīgākām darīšanām. Pane Božkova, acīm redzot, nezināja, kas tās ir par darīšanām. Kaut gan viņa bija nostrādājusi Būrā jau vairākus mēnešus, gandrīz veselu mācību gadu, viņa aizvien vēl dzīvoja savu, savrupu dzīvi. Drīzāk gan viņa bija pārāk smalkjūtīga, lai izvaicātu un izprašņātu par citiem. Viņa pārmija ar ļaudīm tikai dažus — attiecīgā brīdī nepieciešamus vārdus. Viņa neuztvēra arī čukstienus, kas lido ar vēja spārniem. Viņa pret tiem bija nedzirdīga, ne tādēļ, ka neieredzētu cilvēkus, ka tie viņai neinteresētu. Nē, viņa vienmēr jutās no visiem nošķirta un to ļoti pārdzīvoja. Viņa necieta tenkas, negribēja tajās klausīties. Bet tā saucamās tenkas taču ir visīstākā avīze, īpaši tādā miestelī kā Vidus Būra un tās apkaime. Kurš gribētu te iztikt bez tenkām, bez valodām, tas būtu kā aklais, kas burzmā tausta ar nūju sev ceļu, baidīdamies, lai kādam neuzskrietu virsū vai lai kāds drūzmā viņu nepagrūstu un nesamītu. Tenkas — šī iedarbīgā avīze, ko neviens nerediģē, bet kura ir daudzvārdīga, daiļrunīga, izpušķota, vērienīga, valodīga, saistoša, un vēl varētu minēt daudz apzīmētāju, tomēr to būtu par maz, lai pilnā mērā raksturotu šo informācijas avotu, — tenkas vispirms krustām šķērsām pārskrēja pilsētas laukumu, no bāra «Pie jaunavas» ui pārtikas veikalu, no kioska, kurā pārdeva saknes un savītušus ābolus, — uz tirdziņu, kur otrdienās sievas cienīgi sēdēja rindā, apkrāvušās ar krējuma podiem, siera rituļiem un olu groziem. Pārlidoja (šīs baumas, ne jau kas cits!) pāri ērģelnieka dārzam un uz vēja spārniem traucās taisni uz Lejas Būru, kur zagšus pa apkārtceļiem ložņāja gar žogu žogiem no sētas uz sētu, no mājas uz māju. Bet tas vēl nebija viss. Bezkaunīgā kārtā atgriezušās atpakaļ — reizē ar piena sievām, ar meiteni, kas bija tikusies ar metinātāju, ar skolas bērniem —, tenkas ar milzīgu lēcienu pārvarēja atstatumu līdz raktuves ēdnīcai, līdz ģeologu un konstruktoru birojam, līdz klubam, kur dūmainā gaisā pie alus pudeles vai kafijas tases uztūka, ieguva milzīgus apveidus, kas prasīja tikai vienu — lai tām liktu pretī trāpīgu, sulīgu vārdu, kuru diemžēl nav nemaz tik viegli atrast pat dzimtās valodas daudzsējumu vārdnīcā.

Tā te bija ar tenkām. Un varbūt vienīgi skolotāja Božkova, kas aizvien vēl jutās Būrā kā atnācēja, kas neparko negribētu izrādīties uzbāzīgā, nesmalkjutīga un ziņkārīga, bija pret tam kurla.

Bet Rozālīte?

Rozālīte bija pavisam citada. Rozālīte jau no pirmās dienas nejutās ne sveša, ne jauna. Rozālīte iespiedās visur. Rozālīte zināja visu par visiem (un bija gatava visiem to pastāstīt). Rozālīte uzsūca sevī ziņas par citiem gluži kā dzēšlapa tinti. Rozālīte uzreiz ienāca ar abām sabristajām kājām visu triju Būru notikumos, uzreiz tos uzņēma kā savus. Daudzi droši vien zina, kas ir katalizators, — tā ir tāda viela, kas noteiktos apstāk|os paātrina ķīmisko reakciju, — jā, par Rozālīti droši varētu teikt, ka viņa bija kā katalizators. Visur, kur vien viņa parādījās, kaut kas atgadījās, un vienmēr no savām skriešanām «pa gaisu» — kā mēdza teikt māte — atgriezās ar kādu jaunu ziņu, kādu sensacionālu, graujošu vēsti.

Rozālīte vienmēr griezās notikumu virpulī. Kādam citam tie varbūt nemaz neliktos notikumi, bet Rozālītei tie vienmēr bija neparasti notikumi. Rozālītei ne mirkli nebija miera, likās, ka viņu pastāvīgi apšaudītu durstīgi burbulīši, kādi dzirkstī sārtā limonādes glāzē.

Tādēļ ai "ī> padzirdējusi ziņu par to, ka Heneka tēvs atkal izmēģinās spārnus, Rozālīte salēcās tā, it kā lapsene viņai būtu iedzēlusi. Viņai likās, ka nevarēs sagaidīt šo rītu, bet, kad šis rīts pienāca, — ka nevarēs sagaidīt pēcpusdienu, ka viņa aizsvilsies, eksplodēs aiz nepacietības.

Toreiz Rozālites vēl nebija Būrā. Tas notika rudenī, kad Heneka tēvs, kalējs, pirmo reizi laidās no savas kūtiņas jumta ar paškonstruētiem spārniem un nokrita, nokrita zemē, sadauzījās un savainoja galvu.

—   Bet kā viņš krita! Es tev teikšu, — Klimeks stāstīja, — krita kā milzīgs sikspārnis ar nolaistiem spārniem.

Un Rozālīte iztēlojās, kā viņš krita, koka likstīm lūstot un kauliem brakšķot, un kā gulēja, gulēja ļoti ilgi nepakustēdamies, un ka visi, to redzot, jau domāja, ka viņš ir nosities. Par laimi, kalējs sievu bija kaut kur aizsūtījis projām, citādi būtu bijušas vaimanas. Bet tā daudzi nemaz nezināja, kas bija noticis, — tikai daži tuvākie kaimiņi saskrēja un klusītēm aiznesa viņu uz siena gubeni. Bet Heneks aizdiedza pēc daktera. Ak, kā dakteris lādējās:

—   Es tev gan rādīšu! Ikars atradies! Leonardo, velns parāvisl Jau kur tas laiks, kopš cilvēki izgudrojuši lidmašīnas. Tumsoņa, vairāk nekā! Izmežģī locekļus, bet tu viņam taisi, nelabajam! Pieaudzis cilvēks, bet dulls kas dulls! Cik reizes tev ļauts dzīvot? Ja nepatīk, mirsti nost, bet šitādus pigorus man netaisi!

Vecais, labais, lēnprātīgais dakteris, brīnišķais cilvēks, nosvētīja kalēju ar visbriesmīgākiem vārdiem, bet tas gulēja ar aizvērtiem plakstiņiem un neko nerunāja. Dakteris salāpīja viņu, salika kauliņus vietā — dakterim Mončkam ir zelta rokas. Lln vecais izķepurojās. Tiesa gan, viņš nogulēja gultā vai visu ziemu, un sievai vajadzēja viņu kopt. Bet vai viņam bija slikti? Gulēja, dūnu spilveniem apkrauts, pabarots, aprūpēts, tikai nedrīkstēja vaidēt. Kolīdz ievaidējās, tūdaļ sieva viņam aizbāza muti:

— Dabūji, ko gribēji? Tad nevaidi! Spārnu tev sagribējās? Eņģelis atradies! Guli un nepīksti! Citādi ņemšu un aiziešu. Grūti bez vīra, vēl grūtāk, ja tāds dulburis pagadās!

Tiklīdz viņš atžirga, tūlīt sāka meistarot jaunus spārnus. Vecos sieva jau sen bija krāsnī sadedzinājusi. Sievai neredzot, kalvē, it kā izpildītu kādu pasūtījumu — kaltu vāģu asi vai arkla lemesi —, kalējs darināja jaunus spārnus. Mainīja un uzlaboja konstrukciju. Nē, tādi karstgalvji nav valdāmi. Tādiem pat sieva neko nevar padarīt. Vajadzīgo zināšanu nav, bet galva viņiem kaist, — jādomā, jābūvē, jārada, jāgudro, tādi ir šie savādie nemiera gari — palaikam jocīgi dīvaiņi, bet palaikam — ģēniji. Tāds bija arī Prometejs, kurš — kā stāsta mitoloģija — nozaga dieviem uguni. Tāds bija Daidals — arhitekts, pirmais spārnu konstruktors, kurš, gribēdams aizbēgt no Labirinta, ko pats pēc ķēniņa Mīnoja pasūtījuma bija uzbūvējis Krētas salā, salipināja no putnu spalvām un vaska sev spārnus. Kopā ar dēlu Ikaru viņš pacēlās gaisā. Tēvs brīdināja dēlu, lai nelidotu pārāk tuvu saulei. Bet Ikaru aizrāva bezgalīgais debesu izplatījums. Tālāk! Augstāk! Ak, cik gan viegli saprast Ikaru! Aizmirsis tēva brīdinājumu, viņš nevaldāmā priekā un drosmē cēlās arvien augstāk pret zilo debess jumu. Saule izkausēja vasku, un Ikara spārni pajuka un neturēja viņu vairs gaisā. Tad Ikars sāka krist. Ap viņu lidoja spalvas, vieglās putnu dūnas, kas bija izirušas no spārniem. Ikars sajuta, cik smags ir cilvēka ķermenis un cik ātri viņš tuvojas zemei, pareizāk sakot — jūrai. Zem viņa izpletās zilais, viļņainais, putām klātais jūras plašums. Ikars krita. Jo tuvāk zemei, tas ir, jūrai, jo sīkāks, mazāks viņš kļuva kā nenozīmīgs puteklītis. Vai mazums putnu diendienā pagurst lidojumā un iekrīt jūrā? Vai mazums iet bojā košu tauriņu un spārnotu kukaiņu? Bet viņš — Ikars? Viņš bija tikai mazs zēns, tikpat nepaklausīgs kā visi mazi zēni, un kā visi mazi zēni viņš bija arī tikpat ietiepīgs. Tēvs, kas, vienmērīgiem vēzieniem šķeļot gaisu, rāmi lidoja uz priekšu, pagrieza galvu, lai paskatītos uz dēlu, kā viņš seko. Bet Ikara vairs nebija. Varbūt vienīgi vēl viņa roka vai kāja izmisīgi slējās laukā no ūdens, kā tas attēlots holandiešu mākslinieka gleznā. Bet Daidals to laikam pat nepamanīja,

Ikara nebija. Ikars bija gājis bojā. Un, kaut arī Ikars bija tikai, mazs zēns, nevis Daidals — lielais arhitekts un konstruktors, pirmais lidonis, tomēr tieši viņš, mazais spītnieks, nepaklausīgais Ikars, kļuva par simbolu cilvēces ilgām pēc spārniem.

«Varbūt tas notika tāpēc,» domā Rozālīte, «ka viņš pirmais izjuta lidojuma līksmi. Ja viņš nebūtu izjutis šo prieku, tad viņš nebūtu lidojis tik augstu. Bet varbūt tāpēc, ka viņš pirmais, kaut arī viņš nebija spārnu izgudrotājs, atdeva tiem visu, kas viņam bija, kas vien var piederēt mazajam, bezpalīdzīgajam cilvēkam,— dzīvību.» Un tāpēc Rozālītei ļoti patīk stāsts par Ikaru, sevišķi viņai patīk to stāstīt Klimekam, kurš tad nu klausās, ka Rozālīte stāsta «kā uzvilkta», un acis viņam ieplešas apaļas, apaļas kā pogas.

ĀRSTA MONČKAS TROFEJAS

Agri no rīta Rozālīte pielēca no gultas un pieskrēja pie loga. Svētdiena bija ataususi pelēka un apmākusies. Ak, laikam jau nekas nesanāks! Droši vien šodien viņš nelidos.

Bet pēc brokastīm sāka pamazām skaidroties. Rozālīte izskrēja laukā, turpat uz sliekšņa saskriedamās ar Klimeku, kurš arī vērīgi pētīja debesis. Mākoņi neapšaubāmi atkāpās, atkāpās kā melna siena, it kā tos stumtu projām neredzams spēks. Bet tur, kur mākoņi bija izklīduši, arvien lielāki un mirdzošāki vērās vaļā debesu zilie logi.

—   Klimek! Laiks būs labs! Viņš lidos! — Rozālīte apķērās Klimekam ap pleciem.

—   Zini ko, Rozālīt, es tikai domāju par vienu …

—   Nu?

—   Vajadzētu pateikt dakterim.

—   Dakteris viņam neļaus lidot.

—   Bet pēc tam var būt par vēlu …

—   Ko darīt? Vai tā nebūs klačošana?

—   Nezinu. Varbūt pateikt pašā pēdējā brīdī, lai dakteris nokavētu startu un ierastos tikai tad, kad viņš nokritīs.

—   Tu domā, ka viņš atkal nokritīs?

—   Kā lai es zinu? Labāk tomēr nodrošināties ar ārsta klātbūtni.

—   Zini ko, Klimek, aiziesim pie daktera un izpētīsim, vai var teikt vai nevar teikt.

Dakteris pašlaik bija sataisījies uz priekšpusdienas kafiju. No kafijas tases viņš nekad nespēja atteikties, it sevišķi svētdienās, lai gan gadījās, ka ari svētdienās viņu izsauca pie kāda slimnieka. Slimība jau neskatās, vai svētdiena vai darbdiena. Kafijas vārīšana vienmēr notika savā ierastā kārtībā, un dakterim nepatika, ja viņu iztraucēja šajā «intīmajā svētdienas rītā». Tādēļ viņš pameta diezgan nelaipnu skatienu uz abiem nelūgtajiem ciemiņiem.

—  Vai kāds saslimis?

—   Nē, pagaidām vēl ne, — atbildēja Rozālīte.

Dakteris rūpīgi paņēma vienu karotīti smaržīgā maluma un atkal atbēra to atpakaļ veclaicīgajās kafijas dzirnaviņās. Viņam acumirklī gandrīz vai pamira rokas.

—   Pagaidām vēl ne? Ko tas nozīmē? Tātad saslims?

—   Nē, nē, — izvairīgi atsaucās Rozālīte. — Varbūt saslims, bet varbūt arī nesaslims … — viņa arvien vairāk sapinās.

—   Nu tad galu galā apdomājiet! Es pa to laiku uzvārīšu kafiju. Āre, jau vārās! — Un dakteris uzmanīgi uzlēja verdošo ūdeni kafijai, un nosedza kannu ar īpašu vāciņu. — Vai dieniņ, Rozālīt-atspolīt, kas no tevis izaugs? …

—   Es pati to gribētu zināt, pan dakter. Vai mēs drīkstam šo te apskatīt?

Dakteris atļāva. «Sis te» bija stikla skapītis, kurā dakteris ieslēdza brīnumainas trofejas. Rozālīte jau bija redzējusi šo kolekciju, taču vienmēr tuvojās skapītim ar lielu bijību, bailēm un ziņkārību.

—   Nāc, Klimek, skaties!

Skapītī bija novietotas glāzes un krūzes, biezas fajansa krūzītes un smalkas, gandrīz vai caurspīdīgas tasītes ar rozīti uz sāna vai zeltītu maliņu, tur gulēja izrobīta alvas karote, tur atradās apbrīnojamā Mazureka dāvātais kokgrebums — lauku māmuļa ar nogurušajām rokām un kājām.

—   Skaties, Klimek, skaties, — čukst Rozālīte, — tas viss no daktera pacientiem. Cik priekšmetu — tik cilvēku dakteris izārstējis. Redzi — katrs viņam dāvājis kādu īpašu piemiņas lietiņu.

Bet pirmais plaukts nebija pats interesantākais. Otrajā plauktā bija kārtīgi izvietoti citi priekšmeti: dūmos nokvēpusi ķirškoka pīpe ar apgrauztu iemuti, klūdziņa, ar ko rotaļājušies bērni, svētku tirdziņā pirkts svilpaunieks. Un, lūk, izšūts zīdaiņa priekšautiņš! No koka izgriezts zirdziņš, veca, savu laiku nokalpojusi lūgšanu grāmatiņa, kurā vērušies veci ļaudis, ar pirkstu velkot pa lielo burtu rindām. Acenes tievā ietvarā ar aukliņām.

—   Skaties, kas augšējos plauktos! — Rozālīte izbrīnā sastingst. Tur sēž un guļ lelles. Tur ir lelles ar kailām galvām, bez rokām vai ar norautu kāju, kā arī lelles ar lieliskām_ frizūrām un porcelāna lellītes ar apdauzītiem deguniem, lelles, kādu nekur citur vairs nav. Lelles ar aizvērtām acīm un bez acīm. Lelles, kas izdrāztas no koka pagales, un lupatu lelles, lauku sievu lelles, kas bērniem darinātas no lakatiem, smieklīgas un bēdīgas, dusmīgas un mīlīgas, neveiklas un tikpat kā dzīvas.

—   Tas ir mans mazais mājas muzejs, — saka dakteris. — Ši lielā, skaistā lelle kādreiz piederēja aptiekāra meitiņai.

—   Tātad panam aptiekāram ir meitiņa?

—   Nē, nav. Viņa nomira ar garo klepu. Vai pane Sabīne to nav stāstījusi?

Nē, to pane Sabīne Rozālītei nav stāstījusi. Un pēkšņi Rozālīte redzēja pani Sabīni pavisam citā gaismā, vientu|i sēdošu augu un putnu pārpilnajā istabā. Par ko domāja pane Sabīne, kad viņa tā stingi sēdēja, rokas klēpī salikusi? Varbūt viņa tobrīd domāja par savu mazo meitiņu, kura bija mirusi? Lelle pārdzīvojusi meitu, tā palikusi un tagad sēž daktera skapī, un smaida, un bola savas brūnās stikla acis.

Likās, ka daktera skapis būtu ieguvis citu izskatu. Rotaļlietas pēkšņi it kā atdzīvojās. Vieni izārstējušies un aizgājuši, citi nomiruši. «Kam piederējusi šī nokvēpusī ķirškoka pīpe? Kā bērns spēlējies ar šo koka zirdziņu? Varbūt, guļot karsonī, viņš spiedis rociņās savu iemīļoto rotaļlietu — tieši šo zirdziņu un sarunājies ar to. Vai viņš izveseļojās? Bet varbūt nomiris tāpat kā aptiekāra meitiņa? Kapos daudz ir mazu kapu kopiņu. Tagad ir daudz labu zāļu — un bērni arvien mazāk slimo,» nodomā Rozālīte un tūlīt nolemj, ka viņp arī būs ārste un ka viņai dienās būs tāds pats skapis kā dakterim Mončkam. Tikai viņas skapī būs izveseļojušos bērnu rotaļlietas, tāpēc ka viņa neļaus nevienam nomirt. Ak, par ko gan Rozālīte nav gribējusi kļūt! Par skolotāju, par šuvēju, par lidotāju, ceļotāju, ormani un tagad — par ārsti.

—   Tjā, — novelk dakteris, — ko jūs tur tik noslēpumaini pirmiņ teicāt par to, ka kāds varbūt, rek še, būs slims, bet pagaidām vēl nav slims, it kā būtum un it kā nebūtum … Teic nu, meitiņ! Liec laukā, kas tev ir uz mēles! Nevārdo nu, kā sacīt jāsaka, vecajam dakterim zobus!

—  Mēs… mēs nācām brīdināt par kalēju… — paspruka Klimekam.

—  Vadzi, kas tad nu atkal?

—   Viņš atkal lidos . . .

Dakteris pietrūkās no krēsla tā, ka tasītes uz galda salēcās.

—   Lidos? Atkal! Tas trakais, apsēstais, no nāves cilpas izrautais? Viņš lidos? Nekādiņ nepieļaušu! Kad? Kur? Ak mīļo stundiņ! — Dakteris atkrita atpakaļ krēslā. — Vai no tiesas šajā nolādētajā bedrē nekad nebūs nevienas mierīgas dienas? (Ai, tas nu gan nav labi, ja dakteris Būru sauc par nolādētu bedri!)

—   Acīm redzot, nekad, — lietišķi atsaucās Rozālīte. — Vai jūs, dakter, domājat, ka viņš arī šoreiz nokritis?

—   Vai viņš nokritīs? Bet kur tad viņš visnotaļ aizlidos, manu jaunkundzīt, vai ta' uz mēnesi, tu domā? Nokritīs un šoreizīt nositīsies, tas būs kā āmen baznīcā! Bet lai notiek! Lai tad ar' sitas nost! Laipni lūdzu! Es mazgāju rokas nevainībā! — Un, teikdams pēdējos vārdus, dakteris steidzīgi sāka kravāt savā vecajā ādas somā instrumentus, pudelītes, marles saites. — Gājuši! — viņš, satverdams somas metāla rokturi, nokomandēja.

BRĪVAIS TEMATS

Rozālīte neieredzēja brīvos tematus. Brīvo tematu pasaulē tikpat daudz, cik putekļu uz ciema ceļa, un izvēlēties brivo tematu — tas nozīmē pārbērt šos putekļus no vienas saujas otrā. Turpretī šoreiz viņa bija pat apmierināta, ka skolotāja uzrakstīja atkal uz tāfeles: «Brīvais temats». Viņai bija par ko rakstīt. Viņa

gribēja kādam lo pastāstīt, bet, tā kā visi Būrā jau labi zināja šo notikumu, tad viņa gribēja lo izstāstīt kaut vai papīra lapām. Papīra lapas vienmēr var kļūt par vēstuli kādam, kaut arī uz tās rakstīts tikai parasts sacerējums par brīvo tematu. Un, lūk, Rozālīte, zemu nolīkusi pār burtiem, bezmaz ar savām matu krēpēm braukdama pa solu, raksta un vēlreiz pārdzīvo to, kas norisinājās šajā svētdienā, kad laiks rīta pusē bija apmācies, bet tad negaidīti atplauka jauka, dzidri saulaina debess. Viņa vēlreiz atmiņā redzēja, kā zilajā debesu jumā uzpland kaut kas putnam, taurenim vai sikspārnim līdzīgs.

Rozālīte raksta:

«Šodien es aprakstīšu mūsu kalēja Juzefa Svista lidojumu. Tas bija tā. Es un Klimeks, pareizāk sakot, Klimeks un es skrējām pa priekšu. Klimeks nesa daktera instrumentu somiņu, es nenesu neko. Bet dakteris nāca aiz mums ļoti, ļoti ātri, jo viņa lietus mēteļa stūri tā plivinājās, ka likās, nupat, nupat ari viņš pats pacelsies gaisā. Tomēr dakteris, arī tik ātri iedams, nevarēja mums tikt līdzi, tāpēc ka mēs ar Klimeku skrējām arvien ātrāk. Pans dakteris taču bija teicis, ka šoriez kalējs uz galvošanu nositīšotics, par to neesot ko šaubīties, un tad Ileneks paliks bez tēva, bet palikt bez tēva — tas ir ļoti bēdīgi! Taisni tāpēc mēs skrējām tik ātri. Un tad, kad mēs drāzām garām ērģelnieka mājai, tāds kā vēja pūtiens ietriecās mums mugurā, jo mēs pamanījām, ka ļaudis bariem skrien uz to pašu pusi, un tie, kas ieraudzīja dakteri, tūliņ parāvās sāņus. Mēs, skriedami pa priekšu, atbrīvojām viņam ceļu. Kad atskrējām, kalējs Svists jau stāvēja uz kalves jumta. Stāv, spārnus izplētis. Spārni viņam bija taisīti no koka, no tādām plānām līstītēm, tādām kā skaidām, un uz krūtīm kalējam bija piestiprināta kaut kāda lādīte. Viņš stāvēja un skatījās debesīs, it kā kaut ko gaidītu. Varbūt viņš gaidīja, lai vairāk saskrietu ļaužu, bet varbūt — vajadzīgo vēja pūsmu.

Mūsu dakteris, kalēju pamanījis, sāka māt ar spieķi un kliegt, lai nedarot muļķības, lai tūliņ kāpjot no jumta zemē, viņš esot vecs un dumjš. Bet pēc tam vairs nebija dzirdams, ko kliedza dakteris, tāpēc ka iegaudojās ugunsdzēsēju signāltaure, un šurp zvanīdami, ratus rībinādami, brauca ugunsdzēsēji kā uz ugunsgrēku. Bērneļi, ugunsdzēsējus pamanījuši, sacēla brēku, un nu vairs neko nevarēja izšķirt. Bet pēc brīža nez kādēļ kļuva kluss, tik kluss, ka pat elpa nebija dzirdama. Visi, kā norunājuši, paskatījās uz augšu. Kalējs Svists nospieda savā lādītē kādu pogu, pacēla spārnus vēl augstāk un metās lejup kā ūdeni. Pirmajā mirklī likās, ka viņš krīt zemē, un ugunsdzēsēji jau metās turp ar izstieptu brezentu. Bet viņš nenokrita. Taisni otrādi — viņš sāka celties uz augšu. Viņš lidoja! Tas ilga acumirkli, tad pēkšņi atskanēja blīkšķis. Mēs visi aizmiedzām acis, jo domājām, ka kalējs uzsprāgst gaisā. Daži izbailēs pat nokrita pie zemes. Bet tanī lādītē bija kaut kas pārplīsis, varbūt kāds balons vai pūslis, un kalējs sāka nolaisties, un tas nemaz neizskatījās briesmīgi, jo viņš laidās lejā kā kļavu lapa rudenī. Slidēja lejup, tad mazdrusciņ apstājās, pariņķoja uz vietas un atkal planēja zemē, kamēr nolaidās aiz žoga uz komposta kaudzes. Visi metās turp un apgāza žogu.

—   Dakteri! Dakteri! Palaidiet dakteri! — viņi kliedza.

Kalējs gulēja uz mīkstās komposta kaudzes kā liela vabole,

kas apvēlusies ķepurojas un nevar tikt uz kājām.

Dakteris piegāja pie guļošā, un tad kalējs iekliedzās pilnā balsī:

—   Pan dakter, es tagad zinu, tagad es zinu, kas jādara! Nu vienreiz es lidošu! Tagad es zinu!

Dakteris piesita sev ar pirkstu pie pieres. Un visi iesmējās. Bet ugunsdzēsēji sauca, ka no kalēja viņiem pienākoties. Un viņam jau/stājoties tūlīt! Viņi uzguldināja to uz brezenta un aiznesa mājās kā nezin kādu varoni. Kalējiene gribēja kaut ko teikt, bet nedabūja vārdu pār lūpām. Pēc tam viņai vajadzēja pacienāt pusi pilsētiņas ar šņabi un pīrādziņiem. Likās, ka kalējam būtu vārda diena. Heneks bija ļoti lepns, un mēs visi bijām lepni, jo mums nu bija īsts lidonis — Ikars. Urbaneks teica, ka nosūtīšot Svista bildi uz avīzi un ka to noteikti ievietošot, jo tādu cilvēku neesot daudz — tik drosmīgu un neatlaidīgu. Bet kalējs paziņoja, ka tas vēl neesot nekas. Tikai tagad viņš parādīšot, kā lido; nu beidzot viņš zinot, kur bijusi kļūda. Bet kalējiene sacīja, ka viņa arī parādīšot — aiziešot reizi par visām reizēm no mājas. Tomēr viņa neaizgāja vis. Kur tad viņa būtu gājusi? Bez tam — kas tad kalējam un Henekam gatavotu pusdienas?»

AURĒLIJA

—   Rozālīt! Vai tu māki pasūtīt sapņus?

—   Kā tā: pasūtīt sapņus?

—   Nu gluži vienkārši. Tu guli un pēkšņi vēlies, lai sapnī parādās zirgs. Un tu aizmiedz, un sapnī atskrien zirgs, un tu ar to auļo pa ceļu. Pēkšņi tu skaties — ceļš zem zirga kājām izbeidzas, zirgs sāk lidot pa gaisu un peld, un lēkšo pa mākoņiem, tiklīdz viens mākonis beidzas, viņš pārlec uz otru, taisni kā jāšanas sacīkstēs.

—   Paklau, Klimek, — vai tu atkal sāc stāstīt pasakas?

—   Nemaz ar' ne! Nudien man tādi sapņi rādās. Citreiz es pie sevis nosaku: pasūtu pļavu, krāsainu, samtaini mīkstu, un lai pa to lēkā govis kā lieli, raibi sienāži! Un, zini, tūlīt parādās tāda pļava. Un govīm ragi ir apvīti bērzu zariem. Un smaržo kalmes …

—   Klimek, vai tev vienmēr izdodas pasūtīt sapņus?

—   Gandrīz vienmēr. Tāds nu es esmu. Reizēm, zini, ko es vēl pasūtu? Pasūtu sev tālu, tālu ceļojumu. Dažreiz, kad mierīgs laiks, pie mums var dzirdēt vilciena pūtienu. Tad es aizveru acis un domāju pie sevis: tas ir mans vilciens, un es ar šo vilcienu braucu, kurp vēlos. Izbraucu cauri skaistām pilsētām, šķērsoju upes, pārbraucu tiltus. Un es redzu, kā viss man traucas garām un izzūd skatienam. Bet es tikai braucu …

—  Zini ko, Klimek? Man šī sapņu izsaukšana patīk. Es šovakar pati pamēģināšu.

—   Ko tu izsauksi?

—  Vēl nezinu. Vēlāk tev pateikšu, bet tas būs kaut kas ļoti svarīgs. Klimek! Kas tas? Kas tas ir?

Klimeks un Rozālīte sēž augšā vecajā, aizlaistajā zvanu tornī. Neviens te nekad nenāk. Te viegli var paslēpties, un slēpšanās ir Rozālites galvenā vājība. Viņai šausmīgi patīk slēpties. Kad cilvēks paslēpjas, tad viņš kļūst pats sev interesantāks, neparastāks. Starp cilvēkiem tu esi tikai Klimeks vai Rozālīte un nekas vairāk. Viss. Punkts. Bet te, paslēptuvē, tu vari būt un vari nebūt, tu vari būt Rozālīte un vari nebūt Rozālīte, vari mierīgi domāt, guļot zālē vai kaut kur sienaugšā, vai ari te vecajā zvanu tornī. Saules stari iespiežas pa dēļu šķirbām, un visapkārt virmo gaismas mirga. Te guļ saritinātas virves, kārtis un dēļi un vidū karājas kopš sendienām aizmirsts vecais mēmais zvans. Var redzēt, ka tas ir smags, un zvana sirds, ķēdē piesieta, izskatās kā mēle. Reiz Rozālīte gribēja pamēģināt pavilkt aiz virves. Bet Klimeks iekliedzās:

—   Neaiztiec! Visu pilsētu sacelsi kājās!

Rozālīte atteicās no sava nodoma. Kad viņi abi ar Klimeku parasti tā sēž, Rozālītei liekas, ka bez viņiem abiem zvanu tornī ir vēl kāds trešais, kas visu dzird. Tas ir zvans. Bet viņi taču neko nelabu nerunā. Zvanu tornis stāv vecās kapsētas malā pie baznīcas, tagad tā vairs nav kapsēta, bet kādreiz te apbedīja cilvēkus, jo tanī ir vairākas zemē iegrimušas akmens plāksnes. Tās apaugušas ar biezu zāli, vietvietām zāle jau sāk augt pat uz paša akmens. Kādreiz te viss aizaugs. Bet patlaban vēl no augšas var redzēt šos no visām pusēm ar zāli apaugušos taisnstūrus. Un tieši šajā vecajā, vientuļajā kapsētā Rozālīte pamana kādu stāvu. Kas tas ir? Tā ir sieviete, veca un miesās pakupla, varbūt arī viņa nav nemaz tik dūšīga, tikai pamatīgi satuntuļojusies. Cik tai lindraku! Visi tie gari, līdz pašai zemei. Galva liela, gandrīz kaila, sirmās retās matu šķipsnas sapītas bizītēs kā mazai meitenei. Un ko viņa dara? Dejo! Viņa dejo uz šim kapu plāksnēm, kas ieaugušas zemē, dejo tā, it kā te būtu dejas grīda krogā. Ar pirkstu galiem sacēlusi savus neskaitāmos lupatu lēverus, viņa griežas, griežas, kājas piesizdama un zvalstīdamās kā noreibuši.

—   Hop! Hop! — dzirdami viņas izsaucieni.

—   Klimek! Kas tā tāda?

—   Tu nezini? Tā ir Aurēlija. Vājprātīgā Aurēlija.

Vājprātīgā Aurēlija dejo, dejo, virpuļo arvien ātrāk, bez apstāšanās, beigās galva viņai apreibst — un viņa pakrīt.

—   Klimek! Jāskrien viņai palīgā!

—  Liecies mierā! Viņa ir pilnā. Viņa vienmēr tā dejo kapsētā. Aurēlija domā, ka te ir viņas meitas kaps un ka viņa dejo viņas kāzās. Viss viņai sajucis.

—   Klimek, bet vai viņai nevar palīdzēt?

—  Kā? Dakteris vienreiz ievietoja viņu veco nespējnieku namā. Un viņa ātri aizbēga.

—   Aizbēga … Kur viņa dzīvo?

—   Nekur nedzīvo. Nakšņo, kur pagadās. Mājās viņu neviens neielaiž, tāpēc ka viņa ir netīra un pilna ar utīm. Bet viņa ari pati negrib nekādu mājvietu. Viņai patīk gulēt kūtī vai šķūnī. Tur viņai silti. Piespiežas pie kāda lopiņa sāniem un guļ.

—   Vai te viņai nav neviena radinieka?

—   Kā nu nav. Viņai ir brālis. Tas reizēm viņu ar varu aizvelk uz māju, iesēdina kubulā, izpeldina, nomazgā, uzsēdina uz lāvas. Bet šī, tikusi vaļā, paķer savu pauniņu, savas stērbeles un bēg prom. Kā jau duma.

Rozālīte skatās plati ieplestām acīm.

—  Viņa šurp reti atnāk. Klīst pa Lejas Būru. Pārtiek no ubagošanas.

—   Jāpasaka māmiņai!

—   Viņu te visi pazīst. Viņa nekur nav liekama. Viņai labi tāpat. Ja viņai iedod kādu krāsainu lancku, tad viņa priecājas kā bērns, apskata, bučo, pielaiko, vai viņai piestāv, un pēc tam grozās pa ielām. Visu, kas viņai vien ir, viņa savilkusi sev mugurā. Tādēļ viņa izskatās tik resna.

—   Bet viņa pārāk ilgi tur guļ. Klimek, es noskriešu pie viņas.

Rozālīte rāpjas pa stāvajām zvanu torņa trepēm lejup, viņa

ir jau lejā, ieskrien kapsētā. Noliecas pār pakritušo stāvu. Aizskar guļošās plecu.

Aurēlija lēnām paceļ savu lielo, kailo galvu, ierauga Rozālīti un iepleš plato, bezzobaino muti priecīgā smaidā.

—   Meitukiņ! Kur tu biji?

Rozālīte bēg.

Rozālitei briesmīgs kauns, ka viņa aizbēga no Aurēlijas. Viņa vēlāk pat mātei to nestāstīja. Gribēja palīdzēt, bet aizbēga.

Rozālīte guļ gultā pirms iemigšanas un domā, ko varētu vēlēties, kādu sapni izsaukt. Viņa aizver acis, bet joprojām vēl redz uz kapu plāksnes guļošās Aurēlijas priecīgo, bezzobaino smaidu. Tad viņa atkal atver acis. Plaši tās iepleš, lai neiemigtu, pietur ar pirkstiem plakstiņus, lai tie nekristu ciet.

Virs gultas karājas uz stikla gleznota bilde, senlaicīga lauku ainava, ko Kvetņova izlikusi te laukā, tāpēc ka tirgū nopirkusi citu — skaistāku. Sajā bildē svētais Ježijs baltā zirgā melnām pumpām, tādā ābolainā rumakā sēdēdams, ar šķēpu nodur pūķi, un no nezvēra rīkles izkaras gara, sarkana mēle — gluži kā zvana mēle vecajā tornī. Rozālīte skatās uz smaidošo svēto Ježiju. Viņš ir kaut kam ļoti, ļoti līdzīgs.

—  Es izsaucu svēto Ježiju, lai viņš man parādās sapnīl — Rozālīte aizver acis.

Un kaut kur tālumā sāk klindēt pakavi.

HRABECS, HRABCIKS, HRABECEKS

Uz Lejas Būru Rozālīti atveda Aņa Hrabeca. Aņa it nemaz nebija līdzīga Alfrēdai. Viņa bija ļoti klusa, parasta, kautra. Līdz skolai viņai bija tālu ko iet, tādēļ viņas zābaki vienmēr bija dubļiem notašķīti vai arī noputējuši. Mati viņai bija vējā izpūruši, rokas varēja būt krietni vien tīrākas. Viņa mācījās viduvēji, grāmatas lasīja ļoti maz. Rozālīte dažkārt starpbrīžos stāstīja viņai, ko bija lasījusi, un Aņa, muti pavērusi, klausījās.

—   Rozālit, es tev kaut ko atnesu, ņem! — Un Aņa pasniedza Rozālītei mazu sainīti.

Tas notika poļu valodas stundā, un Rozālīte uzreiz nevarēja dāvanu attīt un palūkoties, ko īsti Aņa viņai bija atnesusi. Kā viņa paglūn pasolē, tā skolotāja paskatās uz viņas pusi. Bet viņa, ziņkārības pārņemta, nevarēja rimties. Un tikai tad, kad skolotāja aizgriezās pie tāfeles, lai uzrakstītu, kas uzdots uz nākamo stundu, Rozālīte žigli attina pauniņu un paskatījās — tie bija divi māla podiņi! Ai cik skaisti! Divi māla podiņi kā dvīnīši, tādos ciema ļaudis nes ēdienu uz lauku, un ar tādiem meitenes iet zemenēs, tikai pavisam maziņi, iekšā pārklāti ar dzeltenu glazūru, no ārpuses izrotāti ar baltiem punktiņiem.

—   Brīnišķīgi! Kur tu tos ņēmi?

—   Tos mans tētis iztaisīja.

—   Tavs tētis? Pats iztaisīja?

—  Jā, mans tētis ir podnieks. Tu nemaz nezināji? Mums ir labākā krāsns visā ciemā.

Rozālīte nezināja, ko tas nozīmē. Rozālītei nekad nebija ienācis pat prātā, ka vispār kāds taisa šos skaistos glazētos māla traukus, kuru ir tik daudz ne vien katrā mājā, bet arī skolā.

—   Raktuves ēdnīcā arī karājas pie sienas tādi māla šķīvji.

—   Tos visus taisījis mans tētis.

—   Ai, Aņa, es ļoti gribētu redzēt, kā darina tādus šķīvjus!

Un taisni tādēļ Aņa paņēma Rozālīti sev līdzi uz Lejas Būru,

uz ciemu, lai viņai parādītu tēva podnieka darbnīcu.

Līdzko Rozālīte ieraudzīja, kā veido podus, viņa vienā mirklī atmeta visus savus agrākos nākotnes nodomus. Viņa būs podniece, viņai jākļūst par podnieci! Vai var būt pasaulē vēl kas brīnišķīgāks?

Papriekšu samīca mālus, ilgi un rūpīgi samīca ar rokām kā mīklu. Jau tas vien ir lieliski. Sākumā rokas ir aplipušas, bet pēc tam māli kļūst arvien treknāki, blīvāki, biezāki un nav lipeni. Tie vairs nav parasti māli, tie kļūst par kaut ko, kas pēc mirkļa var iegūt kuru katru veidu. No šiem māliem var izveidot, ko tik vēlies, — gan krūzīti, gan bļodiņu, gan tasīti, gan gailīti, gan zirdziņu un pat lelli, var iztaisīt māla pīpi un māla silīti un var izveidot rūķīti, gan tādu, kas gana govi, gan tādu, kas vakarā sēž sienmali uz pavijas zem logiem, gan jocīgu večiņu un vecīti. Visu var izveidot no šīs valkanās māla mīklas.

Pēc tam notiek vēl kas brīnumaināks. Podnieks save| no māliem apaļu veltni, nogriež no tā vienu kanci un liek uz ripas. Ar basām kājām podnieks sāk darba gaitu, ripa sāk griezties, un uz tās riņķo nogrieztais māla strunkulis. Un pēkšņi podnieka rokās māls sāk izmainīties, tas uzpūšas, uzpūšas, kļūst vēderīgs, apaļš, pēc tam griezdamies iegūst kakliņu, kļūst arvien slaidāks, un nu jau var redzēt, ka tā būs māla krūze. Cik skaisti! Bet tas vēl nav viss. Pašās beigās maliņa sāk raukties kā smaidošas lūpas — un izveicīgie pirksti izveido mazu putna knābīti. Bet nu vēl nāk osiņa no tievas māla viļas, un krūze jau gatava, spīdoša, jauna, tikko tapusi.

Tā vēl ir mīksta un vārīga, kā no olas izšķīlies cālis. Bet drīz to apdedzinās lielajā krāsnī. Podnieka dēls, Aņas brālis, izvelk no krāsns uz dēļa sarindotas bļodas, krūzes, podus un iznes tos pagalmā. Māla bjodas un krūzes atdziest āra gaisā kā no krāsns izvilkti maizes kukuļi.

Aņa māk izkrāsot podus. Viņa to dara kopā ar māti pēc vecvecām tautas ieražām, uzvelkot rakstus, ar kādiem podus izrotāja viņu vecmāmiņas un vecvecmāmiņas. Svītriņas, punktiņi, zirdziņš, bļodas dibenā gailītis, puķīte. Otiņa Aņas rokās kust apbrīnojami veikli! Un tikai tagad Rozālīte redz, ka šī Aņa Hrabeca, kas skolā ir tik necila un kas par visu brīnās, ir īsta māksliniece. Cik viņa izdarīga! Cik taisnas viņai iznāk šīs svītriņas un šīs viļņainās līnijas augšējās malās! Cik ļoti Rozālīte gribētu prast darīt to pašu! Bet tas nemaz nav tik viegli. Rozālītei krāsa nopil tur, kur tas nav vajadzīgs, atstāj tikai traipu uz poda, bet līnijas iznāk greizas un saraustītas.

Rozālītei kauns. Viņa atdod otiņu. Bet Aņas tētis smej savās dzeltenajās ūsās, kas ir tik dzeltenas, it kā būtu iemērktas podnieka krāsā, un ļauj Rozālītei no māliem kaut ko izveidot. Rozālīte izveido sunīti, un tas viņai izdodas dikti jocīgs, ar vienu paceltu un otru nolaistu ausi. Aņas brālis apstiprina, ka tas esot ļoti jauks un ka šo sunīti apdedzināšot krāsnī, lai nesadruptu. Un tad viņa to varēšot aiznest māmiņai.

Vēlāk Rozālīte uzzināja, ka Lejas Būrā bez Hrabeca — Aņas tēva ir vēl divi podnieki un visiem podniekiem ir līdzīgi uzvārdi: Hrabecs, Hrabčiks un Hrabečeks. Tas ir podnieku ciems.

—   Bet kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka te ir māli, labi, podniekiem noderīgi māli, un to

ir daudz, ņem, cik patīk.

Hrabčika un Hrabečeka darbnīcas atrodas ciema galā pie paša meža, viena otrai pretī. Acīm redzot, pēc vecas norunas vienigi Hrabecs pārdod savus izstrādājumus Vidus Būrā un tagad arī Augšas Būrā. Ilrabčiks ved tos uz tāliem ciemiem, bet Hrabečeks vispār vairs neko nepārdod. Viņš ir vecs, sirms, noaudzis ar bārdu, dzīvo kopā ar sievu, arī pavisam sirmu un izkaltušu vecenīti, viņam vairs nav tik daudz spēka, lai ar basām kājām grieztu podnieka ripu. No reimatisma un mūžīgās ripas dancināšanas kājas viņam gluži vai čokurā savilkušās. Droši vien savā garajā podnieka mūžā viņš pa ripas peku būtu apgājis apkārt zemeslodei, ja zeme būtu viena liela podnieka ripa. Hrabečeks, vecākais ciema podnieks, dižojas, ka viņš darinājis traukus pašam galmam un ka tagad pie viņa braucot vēl no Varšavas — no galvaspilsētas un vācot pārpalikušos viņa traukus un krūzes muzejam. Hrabečeks ciemā bija pirmais podnieks. Jaunlaiku ķēpuriem līdz viņa meistarībai tālu! Iznīkst vecais amats, iznīkst cieņa pret to. Senāk podnieks neizlaistu no rokām krūzi ar neizdevušos rakstu vai greizu šķīvi, kā to dara Hrabčiks, dies pasarg! Bet Hrabecs? Nevar jau neko teikt, viņš savu amatu pieprot, bet steidzas un ir paviršs, turklāt nedara visu pats. Visa ģimene viņam palīdz. Senāk podniekam bija liels pašlepnums: visam līdz pēdējam punktiņam bija jābūt veidotam ar paša roku. Re, un no tā rokas ir tādas sarepējušas un trīc kā lapas vējā.

Hrabečekam patīk runāties. Viņam patīk padižoties, patīk šķendēties par šiem jaunlaiku skunstniekiem, zaļknābjiem. Bet Hrabecs, Aņas tēvs, galu galā nav nekāds zaļknābis, viņam ir divi dēli. Viens dienestā, otrs palīdz tēvam, bet drīz laikam ies strādāt uz raktuvi. Tur labi maksā, un varbūt viņš dabūs dzīvokli, jo dzird, ka būvēšot skaistas blokmājas ar balkoniem kā lielpilsētā.

— Hrabečeks? — saka Hrabecs, atkal smaidīdams savās dzeltenajās ūsās un arvien straujāk griezdams ripu. — Hrabečeks — lāga večuks. Bet viņš nepazīst dzīvi. Viņam dzīve apstājusies tad, kad tēvs viņu iemācīja vecajā amatā un atdeva viņam nolietoto, pussagruvušo krāsni. Kopš tā brīža dzīve viņam stāvējusi uz vietas. Taču viņš bija īsts mākslinieks. Turpretī Hrabčiks ir īsts nemākulis. Viņš pat nevīžo, kā nākas, apdedzināt savu preci, krauj tik vezumā. Pēc tam sievas dauza podus uz viņa paša galvas. Tā bija, nudien tā bija. Sis aizbrauca uz tirgu, izkrāmēja savu vezumu, bet viena sieva jau skrien ar podu.

«Se tev tavs pods! Ielēju pienu, no rīta skatos — plančka vien apakšā. Viss iztecējis. Se!» Un tankš — ar podu pa galvu.

Viņa sacēla briesmīgu traci, sadauzīja veselu lērumu trauku, kurus viņš bija atvedis. Nu nabags tur neuzdrīkstas vairs rādī

ties. Met tam ciemam lielu likumu apkārt. Bīstas no sievišķiem. Kas attiecas uz Hrabečeku, tad tas salīdzinājumā ar šo ir liels meistars.

Un tā Rozālīte paklausās vienu meistaru, paklausās otru. Un viss šis strīds pamodina viņā nemieru. Katrs sevi uzskata par mākslinieku, un katrs ir citāds. Viens atzīst tikai veco, ierasto mākslu, otrs — moderno, bet citu interesē vienīgi tas, lai pārdotu savu preci, vienalga, kādu, tikai pēc iespējas vairāk. Rozālīte nezina, kam taisnība, bet jūt, ka viss pamatīgi jāapsver. Jāapsver tāpēc, ka Rozālīte noteikti arī būs podniece. Kāpēc gan meitene nevarētu būt podniece? Tā prātodama, viņa nes uz māju savu sunīti, vēl gluži siltu, no krāsns nupat izņemtu.

Aņa paliek, viņai pat nebūs laika izmācīties, jo māte cep maizi, tādēļ viņai jākrāso jaunie šķīvji. Ak, Aņa! Laimīgā!

NEDZIRD PAKAVU DIMU

Kopš Rozālīte aizrāvusies ar podniecību un nolēmusi, ka, lai notiek kas notikdams, — kā pati teica, — lai viss krīt un gāžas, plīst un lūst, viņa kļūs par podnieci un viņas vienīgais dzīves mērķis no šī laika būs māla podu un citu māla priekšmetu veidošana, visādu ķēmiņu darināšana, tikai tas un nekas cits, — no tā laika viņa skrēja uz ciemu, kad vien varēja vai, pareizāk sakot, arī tad, kad nevarēja. Viņa vienkārši bēga uz Lejas Būru.

Pane Božkova dusmojās, un pat Kvetņova dzēlīgi aizrādīja, ka Rozālīte galu galā varētu pavisam pārcelties uz ciemu un tur ķēpāties ar tiem saviem māliem, nevis stiept tos pie zābaku zolēm šurp uz māju.

Visur tagad mētājās ar Rozālītes zābakiem sanestie mālu kukuržņi — gan uz kāpnēm, gan priekšnamā.

—   Rozīt, tu atkal neesi kājas noslaucījusi!

—   Bet ka nevar!

—   Rādi šurp, paskatīsimies!

—  Vai, mammucīt, bet pielips atkal …

Zābakus vajadzēja noskrubināt ar sprunguli un vēl kasīt ar vecu ģelzi bez spala, un berzt ar lupatu, bet arī tad vēl tie nebija tīri — tik ķepīgi, tik biezi bija šie māli.

Reiz tieši tur, Lejas Būrā, Rozālīte pieredzēja ļoti bēdīgu gadījumu. Nez kamdēļ, bet vienmēr tas vissliktākais krīt Rozālītei acīs. Nesen viņa bija ieraudzījusi vājprātīgo Aurēliju, sākumā no viņas bija aizbēgusi, bet pēc tam ar Aurēliju gandrīz vai iedraudzējās un uzdāvināja viņai savu veco vilnas lakatiņu, ko ziemā nēsāja šallītes vietā. Aurēlija aiz prieka palēcās un sāka dejot. Viņa priecājās kā bērns un tūdaļ pat apsēja sev lakatu ap galvu. Varbūt tāpēc lakats tik ļoti patika Aurēlijai, ka tas bija sarkans. Un tagad — ej nu sazini, vai Aurēlija pazīst Rozālīti vai ne, bet, kad viņu redz, tad smaida savu plato, bezzobaino smaidu. Ar veco Hrabečeku Rozālīte ļoti cieši iedraudzējās un palīdzēja viņam darbā, kad vien vecais jutās možāks un kad reimatisma sarautās rokas un kājas klausīja. Var sacīt, Rozālīte bija it kā atmodinājusi vecā meistarā darba prieku; viņa jūsmoja par viņa figūriņām un apsolīja, ka aizrakstīs muzejam, lai tas nopirktu jaunās figūriņas.

—   Lai tos podus ķepsē Hrabčiks un Hrabecs. Bet mēs ar jums, pan Hrabeček, veidosim tikai figūriņas, jo ne jau katrs to prot.

Labi, meitiņ! Mēs viņiem parādīsim! Tiem zaļknābjiem! Iztaisīsim cietēju Jēzu, kas stāv ceļa malā un skumji noraugās uz ļaudīm, uz viņu grēcīgajām gaitām šai saulē. Un svēto Jāni — ūdens aizgādni, un svēto Rafaelu, kas pasargā no ugunsgrēka, un svēto Barbaru …

— Bet svēto Ježiju?

—   Arī Ježiju iztaisīsim. Kā tad, uz zirga, ar pūķi pie kājām. Kur māli? Nes tik šurp! Iztaisīsim svēto Ježiju, šo krietno vīru. Viņš ierodas tad, kad kādam vajadzīga palīdzība. Pietiek tikai uzsaukt! Un tūliņ jau tālumā dzird pakavu dimu.

Pēkšņi Rozālīte kaut kur tuvumā izdzirda savādu skaņu, tādu kā vaidu, tādu kā rūcienu. Sajā skaņā jautās cilvēciskas sāpes.

—   Klau, atkal! Kas tas varētu būt?

—  Tas ir pie kaimiņiem, — saka Ilrabečeka sieva. — Viņiem govs apslimusi. Mokās jau veselu nedēļu.

—   Nu un?

—   Bija veterinārs. Iekāra viņu kūtī.

—   Kā tā — iekāra?

—   Siksnās iekāra. Zem vēdera. Tāpēc, ka viņa nevar vairs ne nostāvēt, ne gulēt.

—   Vai dieniņ! — Rozālīte izskrien, lai paskatītos, kā tas iespējams, ka govi var iekārt kūtī siksnās zem vēdera. Viņai taču sāp. Briesmīgais sāpju māviens atkārtojas atkal. Rozālīte skatās pa dēļu spraugām. Govs karājas, karājas, izģindusi, baismīga, vēders viņai noļumis uz leju, ribas izspiedušās uz āru, galva noslīgusi sānis, purns noslienāts, acis miglainas. Ak vai! Nabaga gotiņa! Rozālīte iespiežas kūtī no tās puses, kur neviens nestaigā, no dibenpuses, un domā, ka vajag govij vismaz purnu noslaucīt vai iedot viņai dzert. Rozālīte iet lēni, soli pa solim. Te pēkšņi viņa tik tikko neuzkāpj kādam virsū, kas aizmetas

projām, kaut kas paprāvs, tāds kā sivēns vai telēns. Grūti tumsā saskatīt.

Rozālīte apstājas un gaida, kad tas savādais radījums atkal sakustēsies. Varbūt tas bija kaķis? Varbūt kaķenei te mazuļi? Nē, tas bija kaut kas lielāks un smagāks. Rozālīte sasprindzina redzi, acis sāk aprast ar tumsu. Nu jau var skaidrāk redzēt. Te šajā tumšajā, tumšajā kaktā pašā kūts galā, mazā — tādā kā cūku aizgaldiņā, stāv — cilvēks. Nē. Tas nav cilvēks. Tas ir kaut kas mazāks. Tas ir bērns. Meitenīte.

—   Kas tu tāda esi? Kā tu te gadījies?

Klusums.

—   Saki droši, es tev neko sliktu nedarīšu. Ko tu te dari?

Atbildes nav.

Rozālīte pievirzās tuvāk. Meitenīte piespiežas ciešāk pie aizgalda dēļiem, it kā gribētu tajos iespiesties iekšā. Rozālīte pastiepj roku. Un tad Rozālītes roku saķer meitenītes roka, ieķeras cieši, cieši un tur, bet pēc tam palaiž un ar pirkstiem aptausta Rozālītes rokas, stāvu līdz pat kaklam, tad satver viņas matus un aizskar vaigu. Tad uzreiz atraujas.

—   Dod roku! — saka Rozālīte. — Iesim ārā, saulītē!

Meitenīte atkal sastingst.

Rozālīte ņem viņu pie rokas. Meitenīte izraujas.

—   Nu, ja negribi, nevajag. Mēs varētu parotaļāties. Nāc, es tev kaut ko iedošu! Es tev iedošu mazu krūzīti. Es pati to no māliem izveidoju. Nāc! Varbūt tu arī pratīsi kaut ko izveidot.

Meitenīte padod roku un paceļ galvu augšup, neskatās, tikai seko Rozālītei, ar augšup pavērstu seju.

«Sī meitenīte ir akla!» Rozālītei iešaujas prātā. «Bet kādēļ viņa sēž kūtī? Pie šīs pusbeigtās govs! Vai viņa būtu mēma?»

—   Nāc, — saka Rozālīte, cik maigi vien varēdama. — Iesim pie māmiņas! Māmiņa tev uzvilks tīru kleitiņu, nomazgās tev rociņas…

Meitenīte atkal atraujas. Bet pēc brīža iet tālāk. Rozālīte izved meitenīti pagalmā un tagad jau zina droši, ka šī meitenīte ir akla.

Pēkšņi kāds pa logu ierauga Rozālīti ar mazo meiteni. Durvis atsprāgst. Izskrien sieviete, kalsna un nikna, pierauj aklo meitenīti pie sevis.

—   Ko tev vajag? Vācies! — viņa uzbrēc Rozālītei.

—   Es tikai gribēju ar viņu parotaļāties.

—  Vai neredzi, ka viņa nevar rotaļāties? Viņa necieš gaismu. — Sieviete, pieturēdama meitenīti pie pleca, ved viņu atpakaļ uz kūti.

— Nu, pagaidi, ragana! — kliedz Rozālīte. — Es tev gan rādīšu mocīt bērnu! Pagaidi, es visiem izstāstīšu! Visiem! — Un Rozālīte, pilnā kaklā raudādama, skrien uz mājām.

«Ko viņi viņai padarījuši! Ko viņi dara ar viņu? Māmiņ!» Nekur uz ceļa nebija redzams neviens svētais, kas steigtos palīgā. Un nekur nebija dzirdama pakavu dima.

NOTIKUMS AR GULU

Rozālīte nevarēja iemigt. Viņa domāja par kūtī siksnās iekārto govi un par neredzīgo meitenīti, par meitenīti nodriskātajā, mēsliem aplipušajā kleitiņā, ar salmiem matos.

Sīs domas bija kā baiss, briesmīgs sapnis, no kura Rozālīte gribēja pamosties, bet nevarēja. Nav nemaz tik viegli pamosties no sapņa, kas pieredzēts īstenībā. Ari pane Božkova negulēja, klausījās Rozālītes nemierīgajā elpā, viņas smagajās nopūtās. Rīta pusē Rozālīte beidza grozīties un iegrima akmenscietā miegā, tikko neaizgulējās un nenokavēja skolu. Klasē viņa sēdēja miegaina un kūtra, pavisam citāda nekā parasti; tā nebija acīgā un nadzīgā Rozālīte, kas manīja katru netaisnību un nostājās pret to. Bet vai dzīvē mazums pārestību?

Tūlīt jau pirmajā stundā — tā bija matemātika — kaut kas atgadījās. Aizsnaudās kāds puika, vārdā Guls. Tadeks Guls no Lejas Būras. Skolotājs pie tāfeles aizrautīgi kaut ko skaidro, vienā rokā krīts, otrā sūklis, te pēkšņi visa klase sāk smieties. Skolotājs domā, ka smejas par viņu, smejas par to, ka viņš kaut ko aplamu uzrakstījis uz tāfeles, uzmeta acis tāfelei, nē, viss kārtībā. Apskata sevi — varbūt smejas par viņa izskatu? Nē…

—   Skolotāj! Guls guļ!

Tik tiešām — pēdējā solā zēns aizmidzis, klana galvu un klusām pat miegā iekrācas.

—   Gul! — uzsauc skolotājs.

Guls guļ.

Skolotājs pienāk klāt un parausta zēnu aiz pleciem.

—   Gul! Ko tas nozīmē? Pie tāfeles! Atkārto, ko es nupat stāstīju.

Bet kā Guls var zināt, ko skolotājs nupat stāstīja, ja viņš gulēja.

—   Sēdies! Pēc stundas — pie direktora!

Guls kā sapīts atgriežas savā vietā, mirkšķina sarkanos plakstiņus.

—   Lūdzu, skolotāj! — Pielec kājās Rozālīte. — Varbūt viņš nav naktī gulējis? Varbūt viņam kas atgadījies?

Skolotājs tikai nogroza galvu — redz, kas par aizstāvi! Taisnības meklētāja!

Guls stāv, galvu nokāris. Mu|ķa puika! Būtu kaut ko teicis, aizstāvējies, paskaidrojis, bet nē — viņš stāv, kā ūdeni mutē ieņēmis. Rozālītei viņa žēl, bet dumjš gan viņš kā zābaks.

—   Nu, Gul, saki, ja tev ir ko teikt.

—   Lūdzu … skolotāj … es tā negribēju .. .

Klase atkal ierēcas skaļos smieklos. Nesmejas tikai Rozālite. Viņa rauc pieri. Viņa ienīst šos bezjēdzīgos smieklus. Tiklīdz kāds pakrīt — smiekli, ietriecas sienā vai stenderē — smiekli, paklūp — smiekli. Nežēlīgi, ļauni smiekli.

—   Sēdies!

—   Lūdzu … skolotāj … mums govs nosprāga!

Klase ierēcas atkal. Bet šoreiz rēciens ir īss un aprauts. Rozālīte atkal ir stāvus augšā, vaigi viņai deg.

—   Beidziet smieties! Par ko jūs smejaties? Par to, ka govs nobeidzās? Kas tur smieklīgs?

Atkal kāds jokdaris iespurdzas: — Govs nosprāga! Aritmētikas stundā nosprāga govs!

—   Tu, Rozālīt, sēdies, — saka skolotājs. — Tas uz tevi neattiecas. Viņš visu to paskaidros direktoram. Visi vietās! Turpinām stundu. Gul, seko līdzi un neguli!

Atkal kāds iesprauslojas. Stunda turpinās. Par laimi, drīz atskan zvans.

—   Gul, pie direktora!

Skolotājs iziet.

Guls smagi un negribīgi lien laukā no sola un iet uz durvīm. Bet netiek līdz tām. Viņam priekšā aizsteidzas Rozālīte.

—   Gul! Vai tā bija jūsu govs, kas vakar vēl bija siksnās iekārta?

—   Mūsu. Nu un tad?

—   Viņa nobeidzās?

—   Nobeidzās. Mēs visu nakti viņu uzraudzījām. Nobeidzās. Nokāra galvu un nobeidzās.

—   Gul! Vai tā ir tava māsa, kas neredzīga tup kūtiņā?

—   Nu un tad?

—   Gul! Saki man taisnību! Saki! — Rozālīte kliedz, pielec Guļam cieši klāt.

Visa klase acumirklī apklust. Visi sanāk apkārt, ielenc Gulu un Rozālīti. Kas šeit notiek? Par ko viņi strīdas? Ko tā Rozālīte puikam piesienas? Viņam taču jāiet pie direktora.

—   Gul! Pasaki man tūliņ taisnību! Tā ir tava māsa?

—   Mana. Nu un tad?

—   Un jūs viņu turat kā kustoni kūtiņā? Kā lopu? — Rozālite kliedz, gandrīz raud. Viņa pieskrien pie zēna un sāk viņu raustīt aiz piedurknēm.

—   Rozālīt, atsienies! — saka Guls. — Tā nav tava daļa. Viņa ir akla un necieš gaismu.

—  Tas ir zemiski! Zemiski! Zemiski!

—  Vai tu neliksies mierā! — kliedz zēns.

Pēc mirkļa viņam jābūt pie direktora, jālūdz piedošana, lai tikai neizmet no skolas. Bet te vēl tas skuķis …

—   Neliksies mierā? Nu tad še tev! — Guļam dūres ir cietas, kā jau lauku puikam. Bļiukt! — viņš ietriec dūri Rozālītei krūtis. Blaukt! — zem acs. Rozālīte aizveļas tentertenteriski, no deguna sāk plūst asinis, nopil uz priekšautiņa un baltās apkaklītes. Guls savu padarījis. Smagiem soļiem viņš iziet no klases. Meitenes saskrien ap Rozālīti.

—   Pasauciet skolotāju Božkovu! Žigli! — viņas komandē.

—   Nevajag! — saka Rozālīte. — Es pati nomazgāšos. Nekas jau nav. Laidiet mani!

Bet skolotāja Božkova jau skrien šurp. Viņa ierauga Rozālīti notraipītu asinīm.

—   Ak debestiņ! Ak debestiņ!

—   Guls viņu piekāva, skolotāj!

—   Nekas jau nav, māmiņ! Viņiem naktī slimā govs nobeidzās. Pasaki direktoram, ka Guls aizsnaudās tāpēc, ka viņiem nobeidzās govs.

Kvetņova pat iekliedzās un sāka lauzīt rokas, tiklīdz pamanīja Rozālīti ļoti bālu mātei pie rokas nākam mājās.

Viņai blakus nāca Zosja un nesa viņas somu. Rozālītei bija asinīm pieplūduši acs, un zem tās bija liels zilums.

—  Vai dieniņ! Vai dieniņ! Kas tad nu lēcies? Vajag pielikt ceļmallapu. Tā izvelk zilumu.

Viņa palīdzēja Rozālītei noģērbties un nolikties gultā. Atnesa ceļmallapas, mainīja aukstas kompreses, mainīja lapas, lai tās nesasiltu. Ceļmalītes deva patīkamu vēsumu. Visa seja dega kā ugunīs.

—   Rozālīt! Rozālīt! — murmināja Kvetņova. — Vai nu pasauli eņģēs iecelsi?

—   Bet, re, ka tomēr iecelšu, nuka, iecelšu! — Rozālīte trūkās augšā, bet atkrita atkal uz spilvena, jo galva vai plīsa no sāpēm. — Iecelšu … iecelšu … — viņa iecirtīgi, bet arvien klusāk atkārtoja un tad aizmiga.

Aiz sienas tad tikai sākās.

—   Kas tu esi par priekšsēdētāju! Tev zem deguna noliek tādas lietas! Aklu bērnu tur kūti! Kā lopiņu! Ņirgājas! Bet tu ne ausu necel! Meitene, mazs skuķēns, dodas briesmās, cīnās, kaujas par taisnību. Labi, ka vēl nenosita! Bet priekšsēdētājam par to ne silts, ne auksts, sēž tik krogā un skatās glāzē …

—   Klusāk, nu ko tu tā bļausties! Iešu. Pārbaudīšu. Dabūs maksāt sodu.

—  Maksāt sodu! Šim tikai soda maksāšana prātā! Bet bērns lai sapūst. Viņa jāliek bērnu namā, jāved pie ārstiem, jālaiž skolā. Kusties, nu dari tak kaut ko, ātrāk! Kamdēļ tu esi ievēlēts?

Kvetņovai jau lakats ap galvu. Viņa dod kājām ziņu. Durvis noblākšķ. Vēlreiz noblākšķ. Klusums. Priekšsēdētājs arī izmeties laukā. Nu, ja Kvetņova ķērusies pie lietas, tad viņa gan kaut ko panāks.

Skolotāja Božkova sēž uz gultas malas nepakustēdamās, lai neuzmodinātu Rozālīti. Lai nu izguļas. Kopš vakardienas viņa tik uztraukta.

«Pasauli eņģēs neiecelsi,» sacīja Kvetņova, tomēr pati skrien to pārveidot.

—   Ko tu teici, māmiņ?

—   Guli, Rozīt, guli…

ROZALĪTE CĪNĀS

Kad pēc vairākām dienām Rozālīte devās uz skolu, viņa bija vēl bāla un zilums zem acs bija veļas ziluma krāsā. Tiklīdz viņa iegāja klasē, tūlīt paskatījās uz pēdējo solu, kur vienmēr bija sēdējis Tadeks Guls. Viņa vieta bija tukša.

Draudzenes ielenca Rozālīti. Viņas izņēma tai no rokām somu.

—   Nebaidies, Rozālīt, Gula nav. Viņš tev neko vairs nevar padarīt.

—   Kā tā, kāpēc viņa nav? Kur tad viņš ir?

—   Viņu izslēdza no skolas. Vecāki katru dienu nāk, lūdzas, bet Guls ir uzkārts.

—   Kā uzkārts?

Rozālīte atceras, ka Gulu pusdzīvā govs bija iekārta siksnās. Bet Tadeks Guls — kā tad viņš var būt uzkārts?

—  Viņa jautājums karājas gaisā. Līdz gada beigām, pēc tam — redzēs, kā būs.

—   Tas nav taisnīgi! — izsaucas Rozālīte, un viņas zilums kļūst gandrīz melns.

—   Neuztraucies, Rozālit, — saka Feleks. — Tava māmiņa palūgs direktoru, un viņu vispār izsviedīs no skolas, un viņš te savu kāju nespers.

—   Bet es to nemaz negribu. Nekādā ziņā! Es gribu, lai viņš nāk skolā. Viņam jānāk skolā! Tas nav taisnīgi! — sauc Rozālīte.

—  Viņš tevi piekāva, bet tu viņu vēl aizstāvi…

—  Tāpēc ka tas nav taisnīgi! — iecērtas Rozālīte un aizsvilusies izskrien no klases.

Viņa skrien pa gaiteni tā, ka viņas melnais priekšautiņš plīvo vien. Gaiteņa galā viņa saskrienas ar diviem cilvēkiem, kuri nupat te ienākuši un stāv, — tādi pavisam bezpalīdzīgi, salīkuši kā divi purva bērzi. Ai, šī sieviete taču ir Gula un aklās meitenes māte! Bet tas laikam Tadeka Gula tētis. Viņi nākot šurp katru dienu lūgt piedošanu. Pēc kā tas izskatās?

Sinī mirklī sparīgi atveras skolotāju istabas durvis. Uz sliekšņa stāv direktors.

—   A! Tā esi tu? Labi, ka esi jau skolā. Lūdzu, papriecājieties, kā jūsu dēls izrotājis šo meiteni! Labi vēl, ka nenosita. Mēs nevaram skolā turēt kausli.

Abi Guli salīkst vēl vairāk, ieraujas sevī.

Ar izbailēm viņi skatās uz Rozālīti, uz viņas zilumu zem acs.

—   Lūdzu, skolotāj! Guļam jāatgriežas skolā! — cieti nosaka Rozālīte.

—   Kāpēc gan tā?

—  Viņš nebija vainīgs.

—   Vai viņš tev iesita?

—  Jā. Bet viņš nebija vainīgs. Viņiem toreiz bija govs nobeigusies.

—  Govs! — iekunkstējās Tadeka māte, pirmo reizi pavērdama lūpas.

—   Kāds tam sakars ar govi? — iesaucas direktors. — Neko nesaprotu. Neaizstāviet jūs man te huligānu, žēlastības nebūs! Turklāt vēl turat kūtī aklu bērnu kā lopu. Govs jums svarīgāka par bērnu! — direktors kliedz.

—   Govs! — iekunkstas atkal Guliene.

—   Lūdzu, skolotāj, es visu paskaidrošu, — saka Rozālīte.

—   Lūdzu, te uzgaidiet! — Direktors norāda ar roku uz solu pie sienas.

Taču abi vecie stāv kā sālsstabi un gaida, skatīdamies te uz direktora bargo vaigu, te uz Rozālītes zilumu zem acs.

Durvis aiz direktora un Rozālītes aizveras. Tikai tad Gula plauksta sažņaudzas smagā dūrē. Viņš novelk caur zobiem:

—   Nositīšu to kucēnu, nositīšu!

Guliene klusē. Droši vien zina, ka klusēšana ir labākā aizstāvēšanās.

Direktors pamāj Rozālītei, lai viņa apsēžas uz krēsla otrpus rakstāmgalda.

—   Rozālīt! Es gribu ar tevi parunāties. Tu esi mūsu skolotājas panes Božkovas meita, vai ne?

Rozālīte pamāj ar galvu. Kas par jautājumu! Zināms, ka viņa ir skolotājas Božkovas meita. Vai tas kas jauns?

—   Tu esi skolotājas meita, — atkārto direktors. — Ja tu nebūtu skolotājas meita, arī tu kopā ar Tadeku Gulu būtu izslēgta no skolas. Tikai aiz cieņas pret tavu māti…

Rozālīte kļūst sarkana kā biete, bet viņas zilums dīvainā kārtā kļūst pilnīgi balts.

—   Jā, — turpina direktors. — Es tev izsaku stingru rājienu.

Rozālītes seja tagad kļūst sniegbalta, bet zilums top arvien

melnāks un melnāks.

—   Vai tu zini, par ko?

Rozālītes lūpas kustas, bet pār tām nenāk neviena skaņa.

—   Notika speciāla skolotāju sēde. Visi skolotāji sūdzas par tevi. Tu traucējot stundās, runājot skolotājiem pretī, pārmetot viņiem netaisnu rīcību.

«Ak,» domā Rozālīte, jo beidzot viņai domas atkal sāk darboties, «tad, lūk, kādēļ māmiņa katru dienu izskatījās noraudājusies un neko nerunāja.»

—   Tu pārmet skolotājiem netaisnu rīcību, — atkārto direktors. — Tas viņus apvaino. Matemātikas skolotājs, kura stundā atgadījās šis nepatīkamais incidents ar Gulu, apgalvo, ka tu esot bijusi pie visa vainīga, tu esot sacījusi, ka viņš rīkojoties netaisni.

—  Jā, viņš rikojās netaisni! — nespēj savaldīties Rozālīte. — Guls aizmiga. Tāpēc ka viņiem naktī nobeidzās govs. Viņa bija pakārta ar siksnām zem vēdera, jo nevarēja vairs ne gulēt, ne kājās nostāvēt. Bet naktī nobeidzās. Un Tadeks bija tur klāt. Un tāpēc viņš stundā aizmiga. Bet visi smējās. Un skolotājs kliedza uz Gulu.

—   Rozālīt, kā tev liekas, vai stundu laikā var gulēt?

—   Nē, bet naktī viņiem nobeidzās govs!

—   Dzirdu pieminam šo govi jau kādu desmito reizi. Un tu tomēr aizstāvi šo huligānu, kas tevi piekāva? Tu aizstāvi?

—   Viņš nav huligāns. Viņš bija uztraucies, jo viņam bija taisnība. Vai tas jau nebija šausmīgi, ka viņiem tā govs nosprāga, bet vēl uz viņu sabļāva. Un arī es kliedzu uz viņu. Bet man nebija taisnība. Vai tad viņš bija vainīgs, ka māte tur bērnu kūtī? Viņi ir tumši ļautiņi. Bet Guls grib mācīties. Guļam jāatgriežas skolā!

—   Gula jautājumu izlems pedagogu padome, — sacīja direktors pieceldamies. — Diezin vai tā ņems vērā tavus ieskatus.

—   Bet, lūdzu, skolotāj! Jums viņiem jāpaskaidro! Guls grib mācīties. Un es uz viņu neļaunojos. Tad jau labāk izslēdziet mani.

Rozālīte parasti nekad neraud, bet šajā brīdī zods viņai sāk satraukti drebēt.

—   Jūs viņiem visu to paskaidrosiet, pan direktor! Guls noteikti lūgs piedošanu matemātikas skolotājam! — Un Rozālīte izskrien no kabineta. Pie durvīm joprojām nekustīgi kā divi celmi stāv vecais Guls un viņa sieva.

KUR PALIKUSI ROZĀLĪTE?

Klasē ir Rozālītes soma. Bet viņas pašas nav. Viņas vieta sola ir tukša, tāpat tukša ir arī Tadeka Gula vieta pēdējā solā. Kur palikusi Rozālīte? Viņa redzēta skrējām pa gaiteni. Varbūt ielīdusi kaut kur krūmos izraudāties? Nē. Rozālīte nekad neraud. Skolotāja Božkova vada stundu un ir satraukta. Droši vien Rozālīte sēž kaut kur Kvetņovu mājas bēniņos. Aizvainota, saērcināta. Gan jau jiomierināsies. Gan sagribēsies ēst un atnāks mājās uz pusdienām. Bet varbūt viņa jau ir mājās? Nu ko lai dara, nebūs bijusi atkal vienu dienu skolā. Bet vakarā ar viņu būs jāparunā. Droši vien palīdz Kvetņovai sagriezt mīklu klimpām. Viņas abas ar pani Kvetņovu ir līdzīgas — enerģiskas un straujas, nepiekāpīgas un ātras uz pasaules lāpīšanu. Bet Rozālīte pametusi grāmatas. Tās guļ uz viņas sola. Droši vien ieradīsies pirms vēstures stundas. Viņa neizlaidīs vēstures stundu pie pana Ježija. Noteikti ieradīsies. Rozālīte tomēr neierodas arī uz vēstures stundu, un pana Ježija acis ir rūpju pilnas, kad viņš paraugās uz Rozālītes tukšo vietu un viņas grāmatām, kas guļ uz sola.

Kur palikusi Rozālīte? Atkal aizbēgusi? Varbūt direktors viņu pārāk bargi ņēmis priekšā, lai gan viņam bija sava taisnība. Skolēniem nav jāiejaucas svešās lietās. Tāds ir skolotāju viedoklis. No otras puses, Rozālītes rīcībā izpaužas liela taisnības izjūta. Viņai sāp katra pārestība. Tādiem cilvēkiem nav viegla dzīve, bet tādi cilvēki ir vajadzīgi. Patiesībā cilvēkiem vajadzētu būt tieši tādiem. Pans Ježijs klusībā nolemj, ka viņš ar Rozālīti ies makšķerēt. Katrā ziņā! Bet upmalā varēs līdz sirds dziļumiem ar viņu pārrunāt visu, nomierināt viņu. Varbūt parīt, svētdien, ja būs labs laiks. Rozālītes nav līdz stundu beigām. Viņas nav vēstures un nav arī matemātikas stundā. Pēc tam Zosja aiznes viņas grāmatas uz māju. Rozālītes nav arī mājās. Kvetņova viņu nav redzējusi. Klimeks izložņāja visas pažobeles. No Rozālītes ne miņas.

Pane Božkova ir ārēji mierīga, bet bāla.

—  Jūs, mīļā, neuztraucieties! — mierina Kvetņova. — Uz vakariņu laiku būs pamatīgi izsalkusi, tad atgriezīsies.

—   Var jau būt, var jau būt… — Bet skolotāja Božkova par to vairs nav pārliecināta.

Rozālīte ir sīksta. Un spītīga. Ai, cik spītīga! Ja viņa līdz vakaram neparādīsies, vajadzēs telegrafēt tantei Adelei. Citu tuvinieku Rozālitei nav.

«Ja neparādīsies līdz vakaram,» domā pane Božkova, bet tanī pašā laikā jūt, ka tas ir neiespējami, neiedomājami.

Neiespējamais tomēr notiek. Jau tuvojas vakars, bet Rozālītes nav. Un Klimeks, kā jau Klimeks, arī kaut kur nozudis. Droši vien viņš raktuvēs. Kvetņova kliedz un pārmet vīram, priekšsēdētājam, ka tas viss viņa nevērības un neizdarības dēļ. Notiek tādas lietas, ka tajās jau pat bērni iejaucoties, bet priekšsēdētājs, lūk, neliekoties ne zinis. Vai neredzīgā jau ievietota speciālā skolā? Nē, vēl ne, bet tiekot turēta mājās, esot nomazgāta, saģērbta un klusa kā pelīte. Pieradusi pie kūts. Bet nu jau Guliene viņai neuzdrošināšoties pāri darīt. Rīt Kvetņovs parunāšot, kur nākas, lai ņemtu bērnu īstās rokās. Vajag taču būt neredzīgo skolām. Tur viņiem pat amatu iemācot. Ne rīt, bet tūlīt, šodien pat! Jāiet pie sekretāra, pie raktuves direktora, jāparunā, jālūdz padoms. Uz karstām pēdām, nekavējoties!

Nu labi, bet kas noticis ar Rozālīti?

Panei Božkovai jau galva sāp no šīs runāšanas. Viņa iziet no mājas. Ieies pie daktera. Kas zina — varbūt viņa bijusi tur? Pa ceļam skolotāja Božkova iegriežas pie panes Sabīnes. Aptieķniece aiz izbija pamet rokas gaisā.

—   Rozālīte pazudusi!

Panei Božkovai, kaut arī viņa pati uztraukta, jāsāk viņu mierināt.

—   Nē, nav jau pazudusi, kaut kur nolīdusi, paslēpusies. Viņai tā patīk. Bija nikna un satraukta, bet gan jau ar tumsiņu pārnāks.

—  Ak manu dieniņ, un viņa man neko neteica! — atkārto pane Sabīne.

Pane Božkova sevī pasmaida, iedomādamās, ka Rozālītei vajadzēja atnākt un brīdināt pani Sabīni pirms savas bēgšanas.

—  Man ir tik vāji nervi…

Nomierinājusi pani Sabīni, skolotāja Božkova dodas pie daktera, bet pa ceļam vēl ieskatās pa pavērtajām Vihra darbnīcas durvīm. Viņš tur sēž pie sava galdiņa un pie savām liestēm. Viņš palūkojas sev priekšā ar tukšu skatienu. Nē, viņš neko nezina.

Iedama garām baznīcai, pane Božkova vairākas reizes paskatās apkārt. Viņai liekas, ka kāds uz viņu skatās. Muļķības! Viņa pamet acis uz augšu. Baložu bars lidinās ap veco zvanu torni te šurp, te turp — kā dīvainā vakara dejā.

Dakteris Mončka uztraucās ne pa jokam. Kad viņš bija visu noklausījies, iesaucās:

—   Tas nu gan ir skuķis! Nē, nē, es gribēju teikt: palaidne. Tā visus pārbiedēt! Vajadzētu tā pa vecai modei nolikt pār celi un kārtīgi nomizot! Es ciemā apvaicāšos, katrā ziņā apvaicāšos. Bet jūs mierīgi ejiet mājās! Mūsu pilsētiņā viņai neviens pāri nenodarīs. Visi taču Rozālīti pazīst un mīl.

Pane Božkova mazliet nomierinājās. Bet Klimeks atgriezās mājās, jautri svilpodams.

—  Vai tu nerimsies! Klimek! — izmeta māte. — Panei Božkovai meitiņa pazudusi, visi ne dzīvi, ne miruši. Bet šis tik svilpo. Fiu! Fiu! Fiu!

—   E, mamm, ko tu uztraucies! Gan viņa atnāks. Tiklīdz Gulu pieņems atkal skolā. Kaut rītu pat.

—   Klimek! Kur viņa ir? Tu kaut ko zini?

—   Kas man būtu jāzina?

—   Runā, ncizlokies! Māte visas asaras izraudājusi!

Pane Božkova patiešām ienāca ar pilnīgi sausām acīm un uzmeta Klimekam ciešu skatienu. Bet Klimeks paķēra sviestmaizi ar sieru un tā piestūķēja sev muti, ka ne zilbi nevarēja izdabūt laukā. Abas sievietes stāvēja un gaidīja, kamēr viņš izēdīs muti. Nekur viņš nespruks!

—   Klimek! Tu zini, kur ir Rozālīte, jā?

—   Lūdzu, skolotāj, Rozālīte pārradīsies tad, kad Guļam ļaus atkal nākt uz skolu. To es zinu. Bet, kur ir Rozālīte, to es nezinu. Un melsties man šodien negribas.

—  Melsties šim šodien negriboties! Ļe, ļe, ļe! — dusmojās Klimeka māte.

Klimeks norija pēdējo kumosu un izslīdēja mātei pa roku apakšu pirms ciešā tvēriena.

Pane Božkova apmeta šalli ap pleciem un atkal izgāja no mājas. Arā jau biezēja tumsa.

VIENATNĒ AR SIRDSBALSI

Rozālīte guļ uz virvju rituļa. Elso. Tikai divas reizes dzīvē viņa raudājusi: pirmo reizi, kad saprata, ka ir meitene, un otro reizi — tad, kad ieraudzīja, ka ir neglīta. Nu viņa raud trešo reizi. Bet tas jau neskaitās. Tāpēc ka neviens šīs asaras neredz. Tās pil uz vecajām, nomelnējušajām virvēm un izkaltušajiem dēļiem zem tām. Piepeši Rozālīte dzird, ka kāds nāk, saraujas un skatās pa grīdas spraugām. Jā. Nāk. Tas ir Klimeks. Viņš skatās uz augšu un, liekas, uzreiz ielūkojas taisni viņai acīs pa spraugu, jo rāpjas pa trepēm ātri un veikli kā kaķis. Rozālīte atraujas ēnā, lai Klimeks nepamanītu, ka viņa raudājusi. Viss viņas uzbudinājums ir jau pagaisis reizē ar asarām. Vina sauc:

—   Klimek!

Abi ilgi sačukstas un apspriežas. Klimeks no azotes izvelk gabalu maizes.

—   Tev nepietiks!

—   Ko tu! Ar to jau veselu armiju varētu paēdināt.

—   Labi! — saka Klimeks. — Bet vai tev naktī nebūs bail?

—   No kā?

—  Varbūt man arī aizbēgt un atnakt pie tevis?

—   Nekādā gadijumā! Es jau tev teicu, kas tev jāizdara! Guļam jāatgriežas skolā. Lai tur vai kas! Lai kaut uz mūžu es būtu šķirta no mājas!

—  Taps izdarīts, Rozālīt! Turies un nesalsti!

—   Turēšos. Paliec sveiks, Klimek!

Vēl no lejas Klimeks atliec galvu un māj ar roku tai virzienā, kur grīdas šķirbā spīguļo Rozālītes acis. Un atkal iestājas klusums. Kas ir klusums? Gaismas staru kūlī virmo putekļi. Tātad droši vien šī virmošana arī ir tas klusums? Tas birst no vienas vietas uz otru, sadalās, trizuļo gaismas strēlēs. To gandrīz var dzirdēt. Rozālīte ieklausās klusumā un pēkšņi jūt, ka viņa nav viena te augšā. Viņa jūt sev blakus vēl kādu, kaut ko milzīgu un smagu. Kāds neatlaidīgi it kā skatītos viņā, redzētu viņai cauri un nosodītu. Rozālīte lēnām atskatās.

Tas ir viņš! Vecais zvans skatās uz viņu, viņš ir šeit klāt, šķietami vienaldzīgs, bet iekšēji it kā draudīgs un bargs, uzstājīgs un prasīgs.

—  Jā. Tā esmu es. Rozālīte. Rozālīte Vējaslota. Tā pati. Vai tu atļausi man šeit pabūt kopā ar tevi?

Zvans klusē. Bet viņa smagā dzelzs sirds it kā saraujas un vieglītēm sašūpojas.

—   Tu man atļauj. Es zinu, ka tu esi labs. Zvanam taču ir sirds, vai ne? Vai zini, kas noticis? Es tev tūlīt pastāstīšu. Guls aizmiga stundas laikā. Matemātikas skolotājs sakliedza uz viņu. Bet skolotājam nebija taisnība, tāpēc ka viņiem tanī naktī nobeidzās govs. Viņa jau daudzas dienas bija iekārta siksnās, jo nevarēja ne gulēt, ne kājās nostāvēt… Tu prasi, kāpēc man zilums zem acs. Guls man iesita. Bet tu nedomā, ka Guls ir ļauns. Man nebija taisnība, tāpēc ka viņš jau tāpat stipri pārdzīvoja govs dēļ. Bet aklā meitenīte tika turēta kūtī ne jau viņa vainas dēļ — saproti? Vai tu saproti?

Zvans viegli, vieglītiņām šūpojas, ar savu spožo vaigu vērīgi, nogaidoši raudzīdamies Rozālītē.

— Es zinu. Tu mani nosodi par to, ka es aizbēgu un ka visi manis dēļ uztraucas. Visvairāk jau māmiņa. Un ari pane Kvetņova un pane Sabīne. Šodien mums vajadzēja aplaistīt lielās, zaļās lapas, kurām grūti elpot, ja tās klāj putekļi. Bet varbūt arī pans Ježijs? Varbūt arī viņš uztraucas? Lai gan ne pārāk. Tomēr uztraucas. Vai tu mani nosodi par to, lielais zvans? Tadekam Guļam jāatgriežas skolā. Bet pans direktors pateica, ka manus ieskatus pedagoģiskā padome neņemšot vērā. Tad taču man vajadzēja kaut ko darīt. Pēc tavām domām, tā nedrīkstēja rīkoties? Drosmīgam cilvēkam citādi jācīnās par taisnību? Tev droši vien taisnība, zvans, bet nekas cits man neienāca prātā. Tas notika pats no sevis. To izdarīja manas kājas. Es nebiju vainīga, mīļo zvaniņ! Nevaino manil Pasaki man — kāpēc tas tā? Pasaki — kāpēc viss nevar būt tā kā bilžu grāmatās, kas domātas rātniem bērniem? Tur nav aklu meiteņu. Nav vājprātīgās Aurēlijas. Nav arī nebeidzamo strīdu par rūdu, visa šī kara starp Augšbūru, Vidus Būru un Lejas Būru. Tur nav slimu govju, tur tāds Guls nedara pāri paklausīgajai Rozālītei un neuzsit zilumu zem acs. Pasaki, zvaniņ, — vai šīs bērnu grāmatiņas melo jeb šī mūsu Būra ir izņēmums? Galu galā te taču viss ir citādi. Un gribētos panākt, lai viss būtu labāk. Bet zini ko, zvaniņ, pane Kvetņova saka, ka pasauli eņģēs neiecelsi. Bet es tev pateikšu kaut ko pie auss, zvaniņ, tikai nesaki to nevienam. Tas tiesa, ka es ļoti gribētu kaut mazdrusciņ pārveidot šo pasauli. Ne gluži visu. Tikai drusku, mazdrusciņ. Tāpēc ka ir ļoti daudz labu cilvēku, daži to pat nemaz nezina, ka viņi ir labi. Un ir puķes un koki, un putni, un mākoņi. Vai ne, zvaniņ? Nu, palūk, palūk! Re, kur iet māmiņa! Pamuksim nost, jo viņa skatās uz augšu. Nē, viņa nevar mūs ieraudzīt. Viņa skatās uz baložiem. Tagad dodas tālāk. Apstājas pie pana Vihra darbnīciņas. Droši vien mani meklē. Nabaga māmiņa. Kā tu domā, ja es tagad no šejienes viņu pasauktu, vai viņa mani sadzirdētu? Es pasaukšu! Negribu, lai viņa ilgi uztrauktos. Māmiņ! Sauc tu arī: māmiņ! Nē. Viņa mūs nedzird. Aiziet pie daktera. Ko teiks dakteris? Droši vien teiks, ka man vajadzīgs kārtīgs drāziens. Mīļais pans dakteris. Vai tu pazīsti panu dakteri Mončku? Ak jā, tu taču visus pazīsti. No šejienes viss redzams kā uz delnas. Var redzēt raktuvi. Tagad jau tur vairs nav neviena. Darbs beidzies. Bet tur stāv ekskavatori un transportieri. Varbūt tu domā, ka tie ir aizvēsturiski dinozauri?

Nē, tie ir vienkārši ekskavatori. Vai tu pazīsti Urbaneku? Viņš strādā uz vislielākā ekskavatora. Bet no šejienes var redzēt pilsētas laukumu; un skaties, rau, kur iet mūsu priekšsēdētājs! Cik sparīgi! Nez uz kurieni? Varbūt uz padomes sēdi? Nē, uz raktuvi. Varbūt viņš iet kārtot aklās meitenītes lietu? Raktuve iedos skaisto automašīnu, un meitenīte brauks uz speciālo skolu. Droši vien tādēļ priekšsēdētājs steidzas uz raktuvi. Sieva viņu izdabūjusi no mājas. Bet te, redzi, tajā mājiņā aiz stūra dzīvo pans Ježijs. Es ar viņu iešu makšķerēt, tad tu redzēsi. Tas būs skaisti. Bet tur tālāk, tālāk grūti saredzēt, jo sāk jau krēslot; tur dzīvo Tadeks Guls un Mazureks — tas kokgriezējs, kam sieva nomira, un podnieki: Hrabecs, Hrabčiks un Hrabečeks. Un tur no mājas uz māju klīst vājprātīgā Aurēlija. Tu viņu pazīsti, jo viņa nāk te kapsētā dejot, kad ir kādu mēriņu iemetusi. Es tevi apskaužu, zvaniņ, par to, ka tu tā dzīvo te augšā un uz visu skaties no augšas, un visu redzi. Bet neko nesaki tāpēc, ka esi ļoti, ļoti gudrs. Un tev viss, kas tur lejā notiek, liekas kā upe, kas plūst un plūst. Un kurai jāplūst. Bet tu nezini, ka reizēm ir slikti un tiek nodarīta kādam pārestība. Ja tu to zinātu, tad neklusētu, tikai zvanītu, zvanītu un zvanītu trauksmi. Uz katru pārestību — viens piesitiens. Varbūt tad būtu labāk. Bet varbūt man tagad jāsašūpo zvans par zīmi, ka kādam atgadījies kas ļauns? Bet nē, tūlīt te visi saskrietu. Nevajag. Labāk, zvaniņ, izsauksim sapni. Piemēram, tādu, ka mēs abi ejam kopā, es ar tevi, pāri skaistām, ziedošām pļavām un visi zvaniņi pļavā tevi pazīst un zvana. Bet mēs tikai ejam lepni un apmierināti. Un ne par ko neuztraucamies. Un ir labs laiks …

Es izsaucu sapni…

Pēkšņi uz zvanu torņa dēļiem sāk dipēt basas kājas.

— Rozālīt! Tadeks Guls ir pieņemts skolā. Viss kārtībā! Viņš sēž klasē. Kāp zemē! Ir jau diena. Ko? Vai tu vēl guli? Tas esmu es, Klimeks. Sabijies? Domāji, nez kas nāk. Šļūcam lejā! Se maize, iekamp pa ceļam! Kas par laiciņu šodien, nu nerunā! Mudīgāk! Rozālīt! Mudīgāk!

ARHEOLOGU PRIVATBiEDRIBA

Augstajā zālē, starp milzīgiem dadžiem ar tādām lapām kā lietussargi, staigā Dolinskis. Viss te galīgi aizaudzis. Nav redzams, kur agrāk vijušās taciņas, kur bijušas puķu dobes un soliņi. Krūmu pudurs maura vidū un visapkārt zāļu jūra. Tas vien ir palicis no skaistā pils dārza. Arī pašas pils vairs nav.

Nomelnējušas drupas, no kurām pace|as tikai pussagruvis flīģelis. Tur dzīvo Dolinskis. Interesanti ielūkoties viņa mitekli pa logu, kas iebūvēts tik augstu, ka vajag basām kājām — basām, jo citādi kāja noslīdēs, pakāpties uz mūra malas. Dolinskis trenc visus projām no dārza un it īpaši no pils mūriem. Viņš uzskata tos par savu īpašumu, apsargā, staigā gar šiem mūriem. Bet viņš jau zina, ko dara. Viņš pastāvīgi rakņājas vēl pa šiem pārogļotajiem baļķiem un apdegušajiem ķieģeļiem, droši vien jau visu būs izkašņājis, kas bija atrodams. Dažus priekšmetus viņš aizmetis sāņus kā nevajadzīgus — bezvērtīgas trauku lauskas, saliektus dzelzs gultas galus. Visa šī krāmu kaudze aizaugusi ar biezu zāli, pa cauro māla podu izlīdušas un uzziedējušas dzeltenās pienenes. Bet viņš arvien vēl staigā un meklē. Viņam rokās ir liela, resna nūja, ar to viņš izbada visu izdedžu kaudzi. Laiku pa laikam viņš noliecas, kaut ko paceļ un aizmet sāņus.

Viņa istaba ir īsta lūžņu noliktava. Kā tik tur nav! Tur ir īsti jātnieku segli vēl no tiem senajiem laikiem, kad Dolinskis bija te muižā tāds kā pārvaldnieks, ekonoms vai sulainis. Visdrīzāk viņš būs bijis sulainis, bet viņam patīk dižoties, ka bijis pārvaldnieks un ka bez viņa muižas īpašnieks vispār nebūtu varējis tikt ar saimniecību galā. Rādās, viņš būs piedalījies arī medībās. Tiesa kas tiesa, viņa istabā pie sienas karājas veca bise, ļaudis runāja, ka reiz, tālā pagātnē, no šīs bises viņš šāvis uz meiteni, kas kalpojusi virtuvē un kas kaut kādā ziņā viņam bijusi par nastu. Viņš esot ievainojis viņu kājā. Tas bija sens, mīklains notikums. Par Dolinski vairs maz runāja, it īpaši tagad, kad uz Būru atbrauca Rozālīte. Dolinska laiki jau pagājuši. Viņš pats nosirmojis, izkaltis, kļuvis augumā mazāks, tāds kā iegrimis šajā biezajā nezāļu aizaudzē. Varēja manīt tikai viņa veco, piesviedrēto tiroliešu cepurīti. Un ej nu sazini, ko viņš tur — tajās nezālēs meklēja. Viņš turas nomaļus no visiem. Reizēm tikai pie viņa iegriezās parunāties baznīcas sargs Sperajs. Tad viņi apsēdās uz kāda bluķēna, atminējās vecos laikus, brīnījās, ka no agrākajiem ļaudīm, kuri taču te savlaik kuplā skaitā apgrozījās, neviens neatgriezās, neviens neinteresējās par to, kas palicis. Ko gan, izņemot miestiņa zēnus, varēja interesēt visi tie lūžņi un krāmi, kas bija savākti Dolinska istabā? Nu puikām pie tā visa tik vajadzēja tikt klāt, tad viņi visu izvazātu. Viņiem tie būtu īsti dārgumi — šie veclaicīgie priekšmeti, kokgriezumiem rotātās mēbeles, saulē mirguļojošās lustru atliekas, nomelnējušie gleznu rāmji, savādie instrumenti un pat daļa no klavieru klaviatūras ar līmētiem kaula plāksnīšu taustiņiem, un vēderaina klavieru kāja gluži kā vienkāja milža koka protēze. Visus šos dārgumus Dolinskis apsargāja ar suņa modrību, neizgāja no istabas, nenoslēdzis to ar četrām pamatīgām atslēgām, kas bija slēdzamas katra ar savu mūķīzeri. Ak, visu to bija izošņājuši un nolūkojuši zēni, bet it sevišķi Ilcneks Svists, kalēja dēlēns, kas dzīvo vistuvāk vecajām pilsdrupām. Dolinskis gāja, šķindinādams pie jostas piekārto atslēgu saišķi kā īsts durvju sargs. Tā viņš staigāja,, kaut ko murminādams un pie sevis runādams, kā to mēdz darīt cilvēki, kas raduši būt vienatnē ar sevi, kuri sarunājas paši ar sevi vai ar pagātnes ēnām. Tāds bija arī Dolinskis. Viņš staigāja un murmināja. Viņš atsauca atmiņā dzejoļus, kurus kādreiz bija sacerējis kopā ar putnkopi, kas bija beigusi speciālo mājputnu audzēšanas skolu. Viņas sen vairs nav. Bet kādreiz viņa bija, un cik bija to sīkputnu, ak vai, pērļu vistiņas tā kladzināja, ka ausis vajadzēja bāzt ciet. Bet pa dārzu staigāja vecais krāšņais pāvs. Saglabājušās vēl dažas zeltainās spalvas no viņa astes. Ai, kas tas bija par putnu! Arī viņš sadega. No tā būtu iznācis tīri gards cepetis, ja viņš nebūtu sadedzis pavisam un sabiris pelnos.

Tātad ar šo putnu saimnieci, šo vistu, zosu, pīļu un pērļu vistiņu kopēju, Dolinskis bija sacerējis apsveikuma pantus uz visām pilsļaužu vārda un dzimšanas dienām — gan uz pilskungu, viņu dēlu un meitu, un pat dažu viņu tuvinieku, veco tantu,. mūžīgo pils viesu jubilejām. Viņam tas tīri labi padevās. Vārdi brīnumainā kārtā paši no sevis raisījās. Diemžēl tagad tos pat atminēties grūti. Bet vajag atcerēties! Vajag! Tagad taču raktuves direktors lielāks pat par pašu pilskungu. Dolinskis sataisījies viņu apmeklēt, nekaitētu ierasties ar apsveikuma dzejoli. Kas zina, varbūt iepatīkas. Galu galā vienmēr par šiem apsveikuma pantiem viņš bija dabūjis smagu sudraba gabalu vai pat divus. Kaut tik nu varētu atminēties un kaut nu paspētu!

Par piemēru, šis:

Kundzei

Mūsu pane apburoša, Nav neviena vairs tik koša. Kājiņas pa grīdu dip, Vainadziņš tai galvā zib. Vainadziņa ziediņi — Viņas skaistie bērniņi.

Un tālāk:

Lai zied kundze dailē, slavā Tā kā mežrozīte pļavā!

Ak, cik tas bija skaisti! Kundze taisni nosarka aiz prieka. Viņa gan smējās un atvairīja ar roku komplimentus, bet topašbrīd lika pasniegt glāzīti saldā ķiršu liķiera un iespieda kaut ko saujā.

Un kungam? Kungam domātais apsveikums pašreiz vissvarīgākais.

Kā saulē atmirdz debess jums, Tā labdzimtība spīd pār mums.

Vajadzētu izmainīt:

Kā saulē atmirdz debess jums, Tā spīd pans direktors pār mums.

Tas skan pavisam piemīlīgi. Tālāk jau būs grūtāk:

Visi apskauž labdzimtību Par to pili, bagātību.

To izlaidīsim. Kas tālāk?

Sieviņai ar bērnu saimi Novēlu es augstu laimi!

Jā, tas vairāk attiecas uz viņu pašu. Viņš bija kalpotājs. Viņš bija krietns kalpotājs, kas savam kungam vēlēja laimi. Bet kāds tam sakars ar raktuves direktoru? Nav zināms pat, vai viņam maz ir sieva un bērni. Bet kā nu direktoram var nebūt sieva un bērni? Viņš taču atbildīgs cilvēks, nopietns, un runāja, ka esot vēl bagātāks par pilskungu. Braukā melnā limuzīnā. Vai dieniņ, tāda braucamā nebija pat cienkungam, kad tas atgriezās no ārzemēm. Tad jau varbūt varētu arī otro pantiņu pārveidot:

Apskauž viņu tāli, tuvi Par to lielo zeltraktuvi…

Pēdējo pantu arī drošības labad var izmainīt, atsakoties no sievas un bērniem:

Visi šodien vienā mēlē Direktoram laimes vēlē!

«Bravo! Tas iet!» murmina Dolinskis, lauzdamies cauri rabarberu biezoknim, kas tā saaudzis, ka atgādina jau tropiskus džungļus. «Ar viņa piepalīdzību varēsim sākt darboties!»

Jau ilgus, ilgus gadus Dolinskis bija lolojis domu, kas bija pārvērtusies par viņa pārliecību. Viņš bija redzējis, kā vienvakar te šajā dārza stūrī pilskungs ar kundzi kaut ko ieraka zemē. Nav šaubu, šajā vietā aprakti dārgumi. Viņš tos nepiesavināsies. Nē.

Viņš tikai izraks un noliks drošā vietā mantiniekiem, kas katrā ziņā reiz pēc tiem ieradīsies. Labi, ka dārzs tā aizaudzis. Nevienam pat prātā nevar ienākt, ka te apslēpti dārgumi.

Pie flīģeļa durvīm gaida baznīcas sargs. Viņš skatās uz smagajām priekškaramajām atslēgām kā suns uz karstiem kartupeļiem.

—   Labdieniņ, pan Dolinski!

—   Labdien, pan Speraj! Kas jauns? Nu vai jums izdevās viņu pierunāt?

—   Protama lieta! Tūlīt atnāks. Viss kārtībā.

—   Tad jau labi, ka tik vien nepalaistu mēli.

—   Viņš? Pan Dolinski, ko jūs! Kaprači taču ir visnerunīgākie ļaudis. Ar ko lai viņš runātu? Ar miroņiem? Ar veļiem? Nevienam jau kaprači nepatīk. Bet šis, vecais grabasts, miestiņā tikpat kā nerādās.

—   Loti labi! Pateiksim viņam, ka tiek dibināta Arheologu privātbiedrība.

—   Kas būs priekšsēdētājs? Vai jūs?

—   Ķā gan citādi? Es šeit pazīstu katru zemes pēdu. Mums tikai vel vajadzīgi instrumenti un nauda. Instrumentus un darbaspēku sagādās kapracis. Lai nu ko, bet zemi rakt viņš prot. Būs ari nauda. Nedaudz. Bet kāds grasis jau atlēks. Iesim pie raktuves direktora.

—   Uz Augšbūru?

—   Nezinu, kā to tagad sauc. Agrāk to sauca par Tukša klajumu.

—   Pie raktuves direktora?

—   Un kamdēļ gan ne?

—  Viņš ar mums nemaz nerunās. Un ja nu vēl rodas aizdomas? …

—   Pan Speraj, tad varbūt labāk aiziet pie draudzes gana?

—  To nu gan ne, labāk viņu šajā lietā nepīt iekšā. Bez tam viņš jau nedos ar'.

—  Tādā gadījumā ejam uz raktuvi. Arheologu privātbiedrība. Priekšsēdētājs. Pats personiski. Sekretārs. — Viņš noliecās uz Speraja pusi. — A, lūk, arī galvenais izrakumu izpildītājs. Pans… pans…

—   Bīskaps.

—   Ha, ha, hā! — jums nu gan ir cēls uzvārds, pan Bīskap. — Tagad Dolinskis atdarināja savu kādreizējo pilskungu, uzrunāja kapraci aizbildnieciskā un jokdarigā tonī, gluži kā sarunājoties ar bērniem. — Kāda ir jūsu profesija?

—   Ko, lūdzu?

—   Kāds tev amats?

—   Amats?

—   Ko tu dari?

—   Kas tad man jādara? Ko dara kapracis? Ha! Hal Ko dara kapracis? — Un kapracis arī gribēja paspīdēt ar savu humoru, bet kapraču humors ir diezgan drūms. — Roku kapus — vienmēr laipni!

—   Ko tas nozīmē — vienmēr laipni?

—   Tas nozīmē, ka ari jums, cienītais pan Dolinski, laipni varu pakalpot. Protams, ja būtu tāda vajadzība. Bet kas par lietu, pani? Vai kāds nolicis karoti? Vai varbūt vajag paslepen… kā saka … Viens, divi, un gatavs… — Kapracis aizvien vēl neatlaidās no sava karātavu humora, berzēdams lielās, melnās rokas, kas salīdzinājumā ar viņa sīko, niecīgo un neizskatīgo augumu bija nesamērīgi lielas.

—   Pan Bīskap! Mēs dibinām Arheologu privātbiedrību. Mēs jūs uzaicinām neatteikties tanī iesaistīties. Dari mums to godu! — Dolinskis atkal runāja kā pilskungs, gan saukdams kapraci par «panu Bīskapu», gan uzrunādams ar tu.

Kapraci neviens viņa mūžā vēl nebija nekur aicinājis, izņemot izrakt kapu, nemaz jau nerunājot par iesaistīšanos kaut kādā biedrībā. Ko nu par to, kapracis nebija sabiedrisks cilvēks. Parasti pēc apbedīšanas viņš izdzēra pa mēriņam ar baznīcas sargu — un tā bija viņa vienīgā biedrošanās. Vēl viņam bija sieva — veca, akla dievvārdniece. Un te nu: «Dari mums to godu! Pan Bīskap, dari mums to godu!» — kapracis apstulba, bet baznīcas sargs, pazīdams savu pudeles brāli, steigšus ierosināja ieraut pa glāzītei par godu labam sākumam, bez šaubām, ja vien pans Dolinskis neiebilstot. Pans Dolinskis uz brītiņu nozuda, lai iznestu mazus metāla ķobīšus, kas zina, varbūt tie bija no sudraba. IIo, ho, no tādiem jau dzer tikai pats pilskungs vai mācītājs!

—   Vai direktors! — piebilda Dolinskis, kam galvā jau rīmējās jauns apsveikuma pants direktoram, nedaudz pārveidots no vecā, kas bija domāts pilskungam, bet ar pilnīgi jaunām atskaņām. Te vajadzētu iedabūt darbu, pūles un sviedrus, bet varbūt, varbūt arī sociālismu.

Daudzi pielaiž rupju kļūdu: Sirdās, šķendējas par rūdu. Bet es citus vārdus teikšu — Direktoru slavēt steigšu. Baudot dzīvi sūru, skarbu, Viņš veic svarīgāko darbu.

Kāpēc visi čakli strādā? Tāpēc, ka ir viņš, kas vada. Viņš sēž limuzīnā iekšā Un arvien ir visiem priekšā.

Direktoram pateicoties, Nākamībā varam doties. Drīz ar gaišu saules vizmu Sasniegsim mēs sociālismu.

O, tas viņiem patiktu! Bet pa to laiku Bīskaps ar savām sastrādātajām rokām izraks dārgumus. Rau, tur tie dus svētā mierā zem diždadžu lapu «lietussargiem» un nemaz nenojauš, ka tiek dibināta Arheologu privātbiedriba.

—   Nu, tad — tinkš!

—   Tankš!

—   Par arheoloģijas zinātnes attīstību …

—   Kas tā tāda arheoloģija? — jautā kapracis.

—   Arheoloģija? Zemes rakšana.

—   A, ja tā, tad mēs varam, mums nav ko bēdāt, — saka kapracis un, nežēlīgi viebdamies, izmet glāzīti — uz «otro kāju».

MEžA REPUBLIKA

Vidus Būrā tirgus diena. Viss laukums ļaužu pilns. Acis reibst skatoties. Ļaužu pūlis atgādina skudru pūzni. Bet arī šeit ir sava zināma kārtība. Kāpēc, piemēram, te, nevis kaut kur citur virtenē satupušas sievas ar krējuma ķērnēm, siera rituļiem un olu groziem? Kāpēc te un vienmēr tikai te izvietoti kurvji ar salātiem un agrajiem dārzeņiem, un pat — ak tu brīnums! — ar sēnēm? Bet tur atkal krāšņa puķu rinda! Cik daudz to maijpulkstenīšu! Tās ieliktas spaiņos un vanniņās. Rozālīte nopirks māmiņai maijpulkstenīšu pušķīti. Te ir ari milzīgas peoniju bumbas, spilgtas un kliedzošas, salīdzinot ar smalkajiem maijpulkstenīšu zvaniņiem, bet arī tām piemīt sava lauku pievilcība. Zilauši ar jocīgām, zilām austiņām, kas atgādina mazus zābaciņus, un vēl citas Rozālītei nepazīstamas, neizskatīgas puķes, kurām ir ļoti spēcīga, skurbinoša smarža un kuras ilgi stāv vāzē.

Bet tas vēl nav nekas! Zāļu sievas būdā vaļējos maisiņos uz letes izliktas visvisādas sēkliņas: gan mazas mazītiņas, vēl mazākas par magoņu sēkliņām, pavisam melnas, gan rakstainas, pašas dabas raibām līčloču līnijām izrotātas, pupiņas raibiem plankumiem gluži kā mazi telēniņi un pat dīvainas lodītes ar visādiem griezumiem un iedobītēm. Virs letes karājas tvanīgi smaržojoši zāļu pušķi. Zāļu sieva tās salasa noteiktos laikos, viņa katru zāli pazīst, zina, pret ko kura līdz. Dakteris Mončka nesmejas par zāļu sievām, viņš pērk no viņām dziedniecības augus, paskaidro, kā tie jālieto. Un vēl te ir lielas, jokainas piepes, kas atgādina sienas plauktus. Droši vien arī tās pieder pie dziedniecības augiem.

Bet te savukārt izrindojušies podnieki, starp viņiem ir pat vecais pans Hrabečeks ar savām figūriņām. Viņu ielenkuši bērni un sievas. Rozālīte ļoti apmierināta. Atklibojis arī vecais Mazureks un nolicis pie kājām groziņu ar koka karotēm. Tās ir baltas, nupat kā izgrebtas, glīti nogludinātas.

Laukuma otrā malā stāv pajūgi, tur drūzmējas vīrieši. Viņi smēķē, tērzē, apskata teļus, sivēnus, kas guļ ratos zem maisu pārsega. Tie nu gan ir lieli tērguļi! Piena sieviņas stāv klusu, ne vārda nerunādamas. Bet tur iet ņigu ņegu. Visa zeme nokaisīta ar sienu, salmiem un zirgu kankāļiem. Kad visi aizbrauks, te būs ko mēzt. Baloži un zvirbuļi lēkā pa zirgu apakšu. Nemaz nebaidās.

Ak! Bet kas tad tur? Kas tur brauc ar pītajiem divričiem? Zaļā mundierī, formas cepurē ar sidraba zīmotni.

—   Klimek! — Un viņi jož pakaļ divričiem. Zirgs iet tagad lēni, lēnītiņām, virzīdamies cauri tirdzinieku burzmai. Pēc mirkļa divriči jau ir panākti. Vezumā, piesegts uz zaļiem zariem, guļ… Vai tas būtu telēns? Ai, nē, tā ir stirniņa, īsta stirniņa … Cik skaista! Cik tai skumjas acis! Viņa droši vien slima, kājiņas viņai atstieptas sāņus, pavisam stīvas kā klūdziņas. Droši vien viņu ved pie veterināra.

Klimeks sveicina braucēju, palokot galvu. Pans pieliek divus pirkstus pie cepures naga kā virsnieks. Uzsmaida. Viņam ir garena seja, drusku iešķība bārdiņa. Viņš smaida ar vienu lūpu kaktiņu. Acis zem cepures naga ir lielas un melnas, melnas kā dzeloņplūmes.

—   Klimek! Vai tu viņu pazīsti? Kas viņš tāds ir?

—   Pans Zontāgs. Tas tik ir vīrs!

—   Pastāsti, Klimek!

Abi iet klusēdami. Rozālīte nesteidzina. Viņa saprot, ka tas, acīm redzot, nav tik viegli izstāstāms. Lai nu Klimeks padomā vien.

—   Sveiki!

—   Sveiks!

Tas ir Heneks. Nu viņi iet trijatā. Spiežas cauri drūzmai. Viņi apsēžas uz kāpnītēm pie vecas mājas, pie kuras durvīm liela piekaramā atslēga. Agrāk tas bija ebreju lūgšanu nams. Tagad ebreju vairs nav. Vācieši viņus izveda un visus nobendēja, gan vecus, gan pavisam mazus bērnus. Bet māja joprojām vēl stāv tukša, biedēdama garāmgājējus ar saviem izsistajiem logiem — pat rāmji ir izrauti. Un tikai divas aplupušas kolonniņas, kas stāv pie sienas un kādreiz bijušas baltas, liecina, ka te savā laikā bijusi maza svētnlciņa. Cik daudz darba vēl mūsu pilsētā! Jau kuro gadu tiek runāts, ka te būšot bibliotēka. Neesot vietas, kur iekārtot bibliotēku, bet tagad tik daudzi pilsētiņas iedzīvotāji gribētu lasīt. Arī visi jaunie raktuves strādnieki. Kas zina, varbūt tagad, pateicoties raktuvei, šis jautājums beidzot tiks nokārtots.

—   Tepat aiz pļavas ir mežiņš, pavisam mazs un izcirsts. Gandrīz vai cauri var redzēt.

—   Nu, nu, nepārspīlē! — saka Rozālīte.

—   Ja ne, tad ne! — Klimeks apcērtas.

—   Stāsti vien tālāk!

—   Sper vaļā! — Heneks piemet uzstājīgāk.

—   Tur no otras puses, aiz Augšbūras, redzama melna svītriņa pamalē. Tas arī ir mežs. Bet pavisam citāds. īsts mežs. Milzīgs. Tagad jau vairs nav tādu mežu. Tur nu gan ir maijpulkstenīšu! Ved kaut vezumiem, un tās ir tik lielas kā pie mums zilie zvaniņi. Tāpēc ka tur reti kāds staigā. Ar vieglo automašīnu vai divriteni tur cauri nevar izbraukt. Tur tādi biezokņi, ka uz priekšu tiek tikai pa vienam, kājām. Tieši tur dzīvo mežzinis pans Zontāgs. Stāsta, ka viņš esot vācietis, bet viņš nemaz nav vācietis, jo vācu laikā viņa apgaitā bija visvairāk partizānu un pans Zontāgs viņiem palīdzēja, slēpa viņus, ēdināja un arī ārstēja. Vācieši viņam neko nevarēja padarīt, jo baidījās līst mežā. Neviens hitlerietis no biežņas dzīvs laukā neiznāca. Ja tur brauc, tad pirms līkumiem un citur, kur būtu nepieciešams, nav parasto ceļa zīmju, tur ir tikai viena zīme — skrejoša stirna. Tas nozīmē, ka tur ir rezervāts — dzīvnieku saudzējamā josla. Un šajā mežā atrodas pana Zontāga dzīvnieku valstība.

—   Vai dieniņ! — Rozālīte izsaucās.

—   Tā to iesauca partizāni. Tāpēc ka tur bija brīvība un neatkarība un nebija neviena paša vācieša. Kaut kas līdzīgs mazai patstāvīgai valstiņai. Tā tik tiešām ir dzīvnieku republika. Tāpēc ka tur noteicēji dzīvnieki. Un cilvēks tikai viens — pans Zontāgs.

Pans Zontāgs dzīvo pašā meža vidū, visdziļākajā biežņā. Un ar viņu kopā dzīvo meža zvēri. Mājās dzīvo stirnas, meža buki, brieži. Pa pagalmu staigā fazāni. Virtuvē sildās eži. Zaķi cilpo pa dārzu. Viss mežs ir kā viens liels zooloģiskais dārzs, tikai bez aplokiem un krātiņiem. Viņiem ir sava konstitūcija un likumi. Viņi tos ievēro. Mežzinim palīdz viens vecs alnis. Viņa ragi atgādina platus vairogus, un viens rags viņam aizlauzts, jo alnis cīnījās ar vienu zemnieku, kas bija atnācis ar zāģi mežā malku zagt. Ar šo zāģi zemnieks aizcirta alnim ragu. Un pats tik tikko dzīvs izspruka no meža. Likumi ir bargi, bet taisnīgi. Meža zvēri drīkst cits citam uzglūnēt tikai tad, kad draud bads. Tāpat vien nav brīv. Pans Zontāgs sarunājas ar visiem zvēriem, māca tos, rīko tiem visādas rotaļas un izpriecu vakarus. Bet, kad mežniecība pieprasa zvēru sarakstu, cik kādu zvēru ir mežā, pans Zontāgs apjautājas zvēriem — un tie viņam sniedz vispilnīgākās ziņas, jo zina, kur kas piedzimis.

Kara laikā zvēri palīdzēja partizāniem, pārnēsāja ievainotos, pieskatīja viņus, apsargāja. Vispār sargpostenī mežā nevienam nebija jāstāv. Sardzē stāvēja zvēri. Arī panu Vihru zvēri atvilka līdz pašai ceļa malai, kur viņu atrada dakteris Mončka.

—   Es to pastāstīšu māmiņai.

—   Rozālīt! Vai tu tiešām nemāki mēli turēt aiz zobiem?

—   Ja nedrīkst, tad es neteikšu ne pušplēsta vārdiņa … Tu to visu esi izdomājis, Klimek, vai ne? — Rozālīte paskatījās ar aizdomām uz draugu. — Būtu gan žēl, ja Meža zvēru republika pastāvētu tikai pasakā.

Klimeks apzvērēja pie savas vecmāmiņas veselības un arī Heneks apgalvoja, ka tāda Meža zvēru republika patiešām pastāvot, visi to zinot. Pans Zontāgs reizēm, gan ļoti reti, atbraucot uz kalvi — pie Heneka tēva. Reiz viņš esot atbraucis pat ar veco alni, savu palīgu, un pans Švists izrāvis alnim sāpošu zobu. Un nu viņš vedot stirnu. Droši vien esot kāju lauzusi un to ielikšot ģipsī.

—   Vai zināt ko? Būra nodibinājusies Arheologu privatbiedriba.

—   Ak mīļo stundiņ!

Un Heneks Svists pastāstīja par Dolinska, Šperaja un Bīskapa apvienību. Un viņš bija ļoti lepns, ka zināja kaut ko tādu, ko nezināja pat Rozālīte Vējaslota.

ARHEOLOĢIJA IR LIPĪGA

Arheoloģija ir lipīga. Tiklīdz paklīda valodas par Arheologu privātbiedribas nodibināšanos, sāka rasties līdzīgas biedrības kā sēnes pēc lietus.

Viss sākās ar to, ka Rozālīte ar Heneku un Klimeku nolēma iestāties Arheologu privātbiedrībā. Kādēļ gan ne? Tas būtu interesanti. Viņi devās pie Dolinska ar priekšlikumu darboties kopīgi.

Tas skanēja ļoti nopietni. Taču Dolinskis ne mazākā mērā nenovērtēja šo priekšlikumu kā nopietnu un sāka vicināt nūju un kliegt:

—   Ko vēl ne! Ko vēl ne! Projām no šejienes! Dauzoņas! Huligāni! Ošņā tikai, kur varētu ko nočiept!

—  Jūs dziļi maldāties… — Rozālīte vēl mēģināja turpināt sarunu. Bet Klimeks un Heneks jau lika kājas pār pleciem, jo, acīm redzot, viņi no savas pieredzes zināja, cik smaga ir Dolinska nūja. Tad nu arī Rozālītei neatlika nekas cits kā atkāpties.

Izbijusies Rozālīte žigli aizskrēja projām gar mūri un atrada draugus pie pussagruvušajiem vārtiem.

—   Vai zināt ko? — viņa teica. — Es zvēru, ka mēs atriebsimies! Bez tam, — viņa piebilda, cieši uzlūkodama zēnus, — es dibinu īsto arheologu biedrību. Kas grib iestāties?

—   Es!

—   Es! — zēni reize atsaucās.

—   Lieliski! Darīts! Atcerieties! Mēs nemeklēsim kaut kādus niekus. Sarūsējušas bruņas, naudas ripiņas no tālajiem Jageloņu laikiem. Mēs specializēsimies zobenu un zižļu vākšanā, — Rozālīte teica, un viņi aizgāja peldēties.

Todien viņi par jaundibināto biedrību vairs nerunāja. Dažkārt vārdi ir lieki. Jāļauj, lai viss iet savu ceļu.

īsto arheologu biedrība nebija vienīgā. Raka visi, vismaz Vidus Būrā — noteikti. Lietā lika visas vecās lāpstas, pat ar nolauztiem kātiem. Sarūsējušas lāpstas cena bija piecas desu maizes vai vismaz viens labs špikeris fizikā: Raka ap skolu, raka dārziņos, Kvetņova ieteica labāk uzrakt visu pilsētas laukumu un iestādīt atraitnītes, lai tirgus dienās tiktu ievērota tīrība. Dažās Arheologu biedrībās bija tikai pa vienam biedram, tie galvenokārt bija mantrauši, kas tīkoja iegūt savtīgu labumu, nevis strādāt arheoloģijas zinātnes labā. Pagaidām bija izrakta karavīra šineļa poga no pēdējā kara laika, pussabirzis šķīvis no aizvēsturiskiem laikiem (viena sieviete gan taisnojās, ka viņa pati to esot pērn izsviedusi mēslainē) un vēl monēta — tik nodilusi un sapelējusi, ka varēja būt no poļu karaļu dinastijas ciltstēva Pjasta Kolodzeja laikiem.

Pa to laiku izrakumi dadžu stūrī paplašinājās ar katru dienu. Tiesa gan — vienlaikus samazinājās alkohola krājumi Dolinska skapī, jo kapracis Bīskaps apgalvoja, ka zemes rakšana esot slapjš darbs, un bez iedzeršanas viņš lāpstu rokā neņēma.

Darba gaitu ik dienas novēroja īsto arheologu biedrība, slēpdamās aiz mūra sienas, pie kuras nātres bija izbradātas vai izrautas ar visām saknēm.

Jo dziļāka kļuva izrakumu bedre, jo vairāk saspringa īsto arheologu biedrības vīru uzmanība.

—  Atriebes stunda situsi! — teica Rozālite. — Kādi būtu priekšlikumi?

—  Man ir liela skārda kārba, — sacīja Heneks. — Tanī kādreiz uzglabāta tēja. Izdursim kārbā caurumus un ieraksim to bedres dibenā.

—   Urā! Lai notiek!

—  Tikai papriekšu saķersim vardes, nevis zaļās dīķa vardes, bet lielos, brūnos krupjus. Es zinu tādu vietu, kur to ir papilnam. Saķersim krupjus un ieliksim kārbā. Veči atnāks, domās — dārgumi, gribēs ņemt ārā, bet krupji uzlēks viņiem uz galvas.

—   Doma nav peļama, — Rozālīte teica. — Tikai krupji nosmaks.

—  Tāpēc jau tie caurumiņi…

—  Varbūt vēl ir citi priekšlikumi?

Citu priekšlikumu nebija.

—  Var ierakt vienalga ko. Bet prieki būs īsi, vajag izdomāt kaut ko tādu, lai tas vilktos ilgi. Piemēram … Es izdomāju… — Un trīs galvas noliecās cita pie citas, lai nākamajā mirklī atrautos lielā sajūsmā.

Šajā dienā kapracis bija nelāgā omā. Solītā samaksa aizkavējās, un mēriņi kļuva aizvien skopāki. Raktuves direktors, acīm redzot, vispār nebija novērtējis pana Dolinska dzejnieka dotības, kā arī viņa interesi par arheoloģijas zinātni. Taisnību sakot, kauns teikt, viņš Arheologu privātbiedrības pasākumu bija izsmējis. Turklāt viņš bija jauns, neprecējies un bez bērniem. Viņš pateica, ka bijušās pils teritorijā tikšot ierīkots parks. To sākšot ierīkot, tiklīdz būšot pabeigta pirmo māju celtniecība raktuves teritorijā.

—  Atradies nez kāds direktors! — caur zobiem šņāca Dolinskis, atgriezdamies no neveiksmīgā apmeklējuma, kas nebija ildzis vairāk par piecām minūtēm. Direktors bija ļoti nevaļīgs, nemitīgi zvanīja telefoni, nāca cilvēki, un viņš pat negribēja uzklausīt rūpīgi sagatavoto uzrunu un apsveikumu. Viņš atvairījās no tiem kā no uzmācīgas mušas. — Direktors atradies! Pienapuika! Tiesa gan, viņam ir veseli trīs telefoni uz rakstāmgalda un durvju priekšā elegants limuzīns. Bet dzīvo gan viņš laikam kā prasts strādnieks barakā. — Un pans Dolinskis, dziļi ievilcis elpu krūtis, nicinoši nosprauslājās vairākas reizes pēc kārtas.

Taisni šī neveiksmīgā apmeklējuma dēļ Bīskaps bija nelāgā omā. Paskatījies glāzītē, kurā šodien bija ielieta tikai viena nieka pile, viņš to izdzēra, nežēlīgi saviebās, nospļāvās un draudīgi teica:

—  Ja šodien neizraksim — tad es beigšu te ņemties. Rociet paši! — Un smagi notrausās bedres dibenā.

Dolinskis elsdams pūzdams noliecās pār bedres malu. No vārtu puses šurp klunkuroja Sperajs. Viņš bija aizkavējies. Viņš skrēja teciņus aizelsies, baidīdamies, ka tikai Dolinskis un Bīskaps nebūtu jau savā starpā sadalījuši dārgumus, zeltu un briljantus. Bez viņa. Un viņš neko nevarēs pierādīt. Dolinskis tikko neiegāzās bedrē, tik tālu viņš bija noliecies pāri malai, bet Sperajs savēcināja rokas kā vējdzirnavu spārnus un sastinga. So ainu no augšas pa mūrī izdrupušu caurumu novēroja trīs draugi. īsto arheologu biedrība atradās novērošanas postenī, trīs plati ieplesti acu pāri, trīs pāri ne visai tīru ausu sekoja notiekošajam.

—   Skrīne! Dzelzs lāde!

Bīskaps ar savām norepējušajām rokām izcēla no bedres dibena kārbu un nolika to Dolinskim pie kājām tik uzmanīgi, it kā kārbā būtu ielikta bumba.

—   Pudele!

—   Tukša!

—   Nē! Iekšā ir zīmīte.

—   Padomājies, kāds dārgums! — iebļāvās Bīskaps un atkal nospļāvās bedrē.

—   Vēstule! Vēstule! Tanī droši vien teikts kaut kas ļoti svarīgs. Tur būs uzrādīta īstā vieta! Pan Bīskap, tas ir svarīgi, tas ir ļoti svarīgi. Izņemiet, lūdzu, laukā to papīru!

—   E, jemiet vie' paši! Es par pudelēm interesējos tikai tad, kad tās ir pilnas. Pats par sevi saprotams, ar ko pilnas.

Dolinskim drebēja rokas, viņš mēģināja ar klūgu izzvejot papīru no pudeles, bet bez kādām sekmēm.

Sperajs izrāva viņam pudeli no rokām un — tanks — trieca to pret akmeni.

Trīs galvas acumirklī nozuda aiz mūra. Sperajs tik dūšīgi bija atvēzējies, ka pudele varēja aizlidot arī uz mūra pusi.

—   Vēstule! Vēstule!

—   Lasiet tak! Netrīciet kā auzu ķīselis!

—   Lasu, es jau lasu.

—   Abet skaļi! Tere, bere. Nekā nevar saprast.

—   Te ir tikai trīs vārdi…

—   Nu tālāk! Tālāk!

—   Pilnīgi pareizi; te ir teikts:

«Rociet tālāk, aitasgalvas!»

Bīskaps uzmeta lāpstu plecā.

—   Vadzi, te vēl kaut kas ir. Paraksts. Tāds-savāds gan: GR! Gr! Gr! Droši vien grāfs! Grāfs no kapa mums dod norādījumus. Grāfs! — Dolinskis aizkustināts gandrīz vai apraudājās. — Grāfs! Vai nu es viņu nepazīšu! «Aitasgalvas!» — tas bija viņa iemīļotais izsauciens. Aitasgalvas! Viņš vienmēr teica: aitasgalvas! Lai tas būtu kas būdams, lai darītu ko darīdams, viņš vienmēr teica: aitasgalvas. Uz cilvēkiem, uz zirgiem, pat uz saviem bērniem, kad bija saskaities. Pan Bīskapi Pan Sperajl Tas jāatzīmē! Norādījums! Svarīgs norādījums no viņpasaules!

īsto arheologu biedrībai vajadzēja pamukt no mūra nost, jo smiekli nebija valdāmi. Klimeks vārtījās pa zemi.

—   Rozālīt! — spurdza Heneks. — Mūsu burtus: saīsinājumu no vārda Grāvrači viņš izlasīja par grāfu. Es plīstu no smiekliem!

—   Es izdomāju uzrunu «aitasgalvas», — lepojās Klimeks.

—   Sagatavojiet uz rītdienu vēl vienu dārglietu kasti ar pudeli, — Rozālīte teica. — Līdz rudenim vēl tālu.

—   Ak, šī Rozālīte! — teica Heneks.

—   Ak, šī Rozālīte! — šajā pašā vakarā teica arī dakteris Mončka.

Arī viņš jau bija padzirdējis valodas par vispārējo aizraušanos ar arheoloģiju. Dakteris Mončka kara laikā kaut kur zemē bija ieracis zobenu, zobenu, ko viņam bija atstājis kāds pazīstams virsnieks, kurš bija pie daktera nakšņojis. Zobenu vajadzēja no vāciešiem paslēpt, jo tas bija ierocis, un par ieroču glabāšanu visiem mājiniekiem draudēja nāves sods. Visvienkāršākais bija ierakt zobenu zemē. Slapstīdamies nest to cauri pilsētai, gaidīt izdevīgu mirkli, kad to varētu iemest upē vai nobēdzināt kaut kur mežā, — visas šīs iespējas dakteris uzreiz atmeta. Atlika zobenu ierakt dārziņā. Un viņš to slepus naktī kā zaglis ieraka. Ieraka zem trešā ērkšķogu krūma. Viņš to bija labi iegaumējis. Zobens bija iebāzts makstī, ietīts papīrā un ievīstīts drānā, aizšūts un nosaitēts kā mūmija. Dakterim šajā darbā palīdzēja viņa vecā saimniece, kas tagad jau pati bija zem zemes. Vēlāk, kad karš bija beidzies, dakteris gribēja zobenu izrakt — tāpat vien sava prieka pēc, jo virsnieks nekad vairs pēc tā neatbrauks. Viņš bija kādā kaujā kritis. Dakteris bija paņēmis lāpstu un uzmeklējis trešo ērkšķogu krūmu. Viņš raka, raka, gandrīz vai krūmu izcēla no zemes ārā ar visām saknēm, bet zobenu neatrada. Saknes bija pamatīgi sazarojušās; bet vai tās būtu varējušas uzsūkt sevī zobenu? Varbūt saimniece vēlāk to bija izrakuši, baidīdamās, ka zobens, pat zemē gulēdams, var apdraudēt mīļoto panu dakteri.

«Vecā muļķā Adele,» dakteris pie sevis labsirdīgi domāja.

Bet dakteri bija varējis nolūkot arī kāds cits un pēc tam izrakt zobenu. Dakteris taču bieži nebija mājās. «Ko darīsi, ja nav, tad nav. Ne jau tādas lietas vien pazudušas šajā briesmīgajā laikā,» domāja tālāk dakteris, tomēr viņu pastāvīgi urdīja nemiers — zobens taču nevarēja pats nozust, un arī zeme to nevarēja aprīt.

—   Rozālīt! Jūs varat rakņāties manā dārzā. Reiz, jau pirms laba laika, ja nemaldos, rek še, zem trešā ērkšķogu krūma, es apraku kādu dārglietu.

—   Vai, tas taču brīnišķīgi, pan dakter! Zināt, mūsu biedrība sāk pieaugt. Mums pievienojies Tadeks Guls. Viņš ir stiprs, tāpēc tagad mums rakšana sokas ātrāk. Varbūt arī jūs gribat iestāties mūsu arheologu biedrībā?

—   Bez šaubām, ja man būs tas gods …

—  Jūs būsiet pirmais goda biedrs!

Un arheologi sāka izrakumus daktera dārzā. Kādā jaukā dienā, laimē starojot, viņi atnesa dakterim jau viegli aprūsējušo zobenu.

—  Tas droši vien ir XVII gadsimta ierocis! — Rozālīte lepni izsaucās.

—   Vai jūs atradāt to zem trešā ērkšķogu krūma?

—   Nē. Zem otrā, — atbildēja Tadeks Guls. — Bet varbūt arī zem trešā — krūmi tā ieplētušies un saauguši kopā, ka nekā nevar saprast.

Tūdaļ notika īsto arheologu biedrības svinīgā sēde, kurā tās goda biedrs dakteris Mončka iepazīstināja pārējos locekļus ar šī zobena vēsturi. Visi nožēloja, ka tas nebija tik vecs, kā bija iedomājusies Rozālīte, tas nebija XVII gadsimta ierocis, bet gan 1939. gada kaluma zobens un bija piederējis daktera draugam, drošsirdīgam karavīram, kurš bija kritis, aizstāvot dzimteni.

—  Tad jau šis atradums ir vēl vērtīgāks! Vai ne, pan dakter? — Rozālīte gribēja sevi iepriecināt.

—  Protams, ka simtreiz vērtīgāks! — zēni pilnā pārliecībā noteica.

Laika zobs zobenu tikpat kā nemaz nebija skāris, vienīgi maksts bija nedaudz aprūsējusi.

Radās jautājums, ko ar zobenu darīt. Kam tas piederēs?

—   Protams, dakterim! — iesaucās Rozālīte.

—   Nē, mani mīļie! Nospodrināsim to, rek še, kā nākas, un aiznesīsim panam Ježijam. Zobens visnotaļ pieder vēsturei, lai tas šim brīžam karājas viņa klasē pie sienas, un pēcāk, kad būs uzcelta jaunā skola, — tas taps novietots vēstures kabinetā. Vai esat vienis prātis?

Rozālīte neko neatbildēja. Viņa skatījās dakterī ar pateicības pilnām acīm. Jā, tieši tā vajag darīt, kā saka pans dakteris. Panam Ježijam tas būs liels iepriecinājums!

MEžA ZEMENES

Reizēm grūti izprast, kāda iemesla dēļ cilvēku pēkšņi pārņem prieks. Bet kaut kādam iemeslam jābūt. Pirmkārt, tev ir vienpadsmit gadu. Bez tam ir pavasaris, patiesībā jau tikpat kā vasara. Laiks ir tik silts un saulains! Rozālīte iet pa mežu. Rozālītei ļoti patīk klaiņot vienai pašai, nozust, nolīst no ļaužu acīm kaut uz brīdi. Tikai vienatnē patiešām cilvēks var būt pats ar sevi. Tad var domāt vai nedarīt neko. Mežā valda klusums, bet, ja labi ieklausās, var dzirdēt tūkstošiem balsu un trokšņu, vispirmām kārtām — putnu treļļus, čiepstoņu un vidžerēšanu. Dzirdami to spārnu vēzieni, lidojumā aizskarto zaru šalkoņa. Kāds putniņš tik jocīgi atkārto savu nebeidzamo «tjū, tjū» uz vienas un tās pašas nots, ar vienādām pauzēm. Interesanti, kā sauc šo dziedoni. Ietupies kaut kur eglainē, ej tu viņu atrodi. Varbūt tā ir putnu māmiņa, kas pašlaik perē, gaida savu vīru un nevar vien sagaidīt. Vēja nav, bet priežu galotnes viegli šūpojas no sava smaguma, un stumbri klusītēm čīkst. Ja tiem pieliek ausi — iekšā arī dzirdamas kaut kādas skaņas. Varbūt sulas kāpj pa šķiedrām uz augšu, varbūt kokgrauži lodā pa savām alām, paplašina līkumotās ejas.

Bet lejā — sūnās — tur nemitas čaboņa, čirksloņa, čaukstoņa, knikstoņa, sisināšana, cizināšana, zizināšana. Varbūt no šīm nebeidzamajām meža skaņām, kas piepilda mežu, garastāvoklis ir tik pacilāts. Bet varbūt no tā, ka mati saulē ir tik silti un gaisīgi, plīvo vien. Māmiņa pati tos vakar izmazgāja. Viņas gredzens ar zaļo actiņu rīvējās pret bļodas dibenu un vienreiz pat sāpīgi iepinās Rozālītes matos. Māmiņa teica, ka Rozālītes mati tagad esot kļuvuši skaistāki, kopš tiekot skaloti kumelīšu un salviju novārījumā, — tādi kuplāki un spožāki. Rozālīte nicīgi saviebās, bet patiesībā tas viņu ļoti iepriecināja. Un tagad saulē mati kļūst vēl skaistāki. Rozālīte sapurina galvu un nolaiž viļņainas krēpes pār acīm. Viņa tagad skatās caur atrisušajiem matiem kā caur zeltainu plīvuru. Ap katru matu staro varavīksne. Tas ir bezgala skaisti. Bet ilgi tā nevar iet, jo var drīz vien paklupt uz kādas saknes. Bez tam te ir meža zemenes. Tās vēl zied, bet dažas jau drīz būs gatavas, pie kātiņa metas jau sārtas, bet augšgalā vēl ir cietas un zaļas. Patīkami likt uz zoba tādu meža zemeni un sajust uz mēles tās siltumu, rūgtenumu un saldmi. Un varbūt tieši tamdēļ ir tik priecīgi ap sirdi. Bet iespējams arī tādēļ, ka Rozālīte saņēma šodien labu atzīmi vēsturē, jo bija cītīgi samācījusies. Viņai ir visskaistākā pierakstu burtnīca, viņa tanī ir ielīmējusi dažādus izgriezumus no avīzēm, fotoattēlus un rotājumus. Neviena burtnīca viņai nav tik skaista kā šī. Taisnību sakot, citas Rozālītes burtnīcas ir kā ar vistas kāju pieskribelētas. Par vēstures pierakstiem to nevar teikt. Nē. Šī burtnīca ir citāda, ārkārtīgi tīra, vienmēr aplikta ar jaunu papīru, ar ieliktni, kas pīts no matu lentām, no baltas un sarkanas. Tāpēc ka šī ir vēstures pierakstu burtnīca. Un taisni šodien pans Ježijs viņu uzlielīja un ielika labu atzīmi.

Tiesa gan, šī uzslava bija pavisam īsa un lietišķa, bet pans Ježijs nekad nerunā gari. Viņa visīsākā uzslava ir vērtīgāka nekā garu garās uzteikšanas, kuras saka citi.

—   Rozālītes Božkovas burtnīca ir tīra un glīta, tā parāda labu centību. Pieci.

Tas viss. Un ar to pilnīgi pietiek. Varbūt tādēļ Rozālīti šodien pārņēmusi nevaldāma līksme, kas kaut kur iekšā gavilē, čivina, un nemaz tev obligāti nav jāzina, kādēļ un no kā tā radusies.

Rozālīte apsēdās uz kāda nogāzta koka stumbra un ar sausām priežu skujām sasaistīja lapas, veidoja no tām turziņu. Viņa salasīs pašas lielākās, visgatavākās zemenes māmiņai un aiznesīs šajā turziņā uz māju. Lūk, Rozālīte jau noliecas un lūko sarkanākās ogas. Tās nav nemaz tik viegli atrodamas, tāpēc ka slēpjas zem lapām. Viena. Otra. Trešā. Ai, skat, tur būs vai vesela sauja! Rozālīte pietupstas un nolasa zemenes. Kaut kas nočab garām. Laikam zaķis. Rozālīte skatās, bet nekas nav redzams. Atkal viss ir klusu. Un liekas — taisni var dzirdēt, ka pa priežu mizu lejup lāso sveķi un satek skārda trauciņos. Te notiek priežu atsveķošana. Saulē sasilušie, valkanie sveķi izplata spēcīgu smaržu un līp, ja tos paspaida. Kāds nāk. Vispirms dzirdami lūstošo zaru knikšķi zem kājām, tad — atskan arī balsis un smiekli. Sie smiekli Rozālitei ir pazīstami. Viņa jau grib skriet pretī un saukt: «Māmulit!» Bet māmiņa nav viena. Viņa nāk ar kādu kopā, sarunājas un smejas. Cik reti Rozālīte dzirdējusi māmiņu smejamies! Tik reti, ka viņa tos visur acumirklī pazītu. Ar ko māmiņa nāk? Sis otrs nācējs blakus māmiņai ir — pans Ježijs. Tas pats, kurš šodien klasē pateica:

—  Rozālītes Božkovas burtnīca ir tīra un glīta, tā parāda lielu centību. Pieci.

Un pēkšņi Rozālītei liekas, ka šie vārdi ir bijuši auksti un vienaldzīgi. «Rozālītes Božkovas burtnīca ir tīra un glīta.» Tas viss. Vai tā vispār ir uzslava? Sājos vārdos nav ne mazākā siltuma. Pienākums — un vairāk nekas. Ne viņš pasmaidīja, pat virsū nepaskatījās. Pēkšņi Rozālītei liekas, ka viņa bijusi liela muļķe, nez par ko tā priecājusies. Un vai šis ir īsts mežs, taisnība Klimekam — tam cauri var redzēt. Rozālīte dziļi noliecas aiz nogāztā koka stumbra, gandrīz vai pieplok pie zemes, lai viņu nepamanītu. Neparko viņa šajā brīdī nerādīsies māmiņai acīs. Un zemenes samīdīs. Re, tās pašas izbirušas Rozālītei klēpī no zaļās turziņas, aptraipa tīro, nesen izmazgāto kleitu. Lai! Kas par to!

Pagāja garām. Par ko viņi tik aizrautīgi tērzē? Rozālītei tas pilnīgi vienalga, bet viņai liekas, ka būtu dzirdējusi pieminam savu vārdu. «Rozālītes Božkovas burtnīca ir tīra un glīta.» Tīra un glīta! Jāsmejas!

Rozālīte atgriežas mājās sadrūmusi, notraipītā kleitiņā. Viņas mati vairs neplīvo, bet krīt nekārtīgām šķipsnām, tajās ieķērušās priežu skujas un pat sūnu kumšķīši. Rokas viņai melnas, sveķiem apķepušas, sveķi tik viegli nost nav dabūjami. Rozālīte iedrāžas mājās kā vējš un durvis saskrienas ar panu Ježiju. Atkal viņš! Visur viņš! Pans Ježijs satver Rozālīti zem padusēm kā mazu bērnu, bet viņa raujas laukā un triecas ar dūrēm viņam krūtīs. Pans Ježijs pārsteigts palaiž viņu vaļā un aiziet. Pans Ježijs aiziet, un Rozālīte nostājas aci pret aci ar māti.

—   Kas ar tevi noticis, meitiņ? Tev taču patīk pans Ježijs?

—   Es viņu neieredzu! Ienīstu! — Rozālīte izdabū pār lūpām un paķer maizes riku.

Nākamajā mirklī visa rika pazūd mutē.

—   Kāda tev kleita — vienos plankumos, — māte klusi saka.

—   Ļoti labi, brīnišķīgi — man tā patīk! — Rozālīte kliedz pilnā balsī.

«Nudien nevar saprast, kā jāapietas ar bērniem …» nodomā māte.

ENTOMOLOĢIJA

Atzīmējot mācību gada nobeigumu, tika sarīkota ekskursija. Tanī piedalījās trīs vecākās klases. Ekskursijas dalībniekus sadalīja trīs grupās. Vienu grupu vadīja pans Ježijs, otru — pane Božkova un trešo — pans Nosackis, zīmēšanas skolotājs, populārais «Mālderis», tas pats, kurš necieta dziedāšanas skolotāju panu Ostrovski un kurš bija sarīkojis karikatūru izstādi par dziedāšanas skolotāju. Tas atkal savukārt atspēlējās ar pašsacerētu dziesmiņu:

Vienam mālderim bij ota …

Rozālīte pacentās neiekļūt ne pana Ježija, ne mātes vadītā grupā. Iet ekskursijā ar māti — vai tas kas patīkams, turklāt, ja vēl māte ir skolotāja. Nē, panu Ježiju, kopš viņš bija pasācis aizvien biežāk ciemoties viņu istabiņā, Rozālīte nevarēja ciest ne acu galā. Tādās reizēs viņa tīšām izmuka no mājas. Vārdu sakot, viņa pirms došanās ekskursijā ilgi gudroja un prātoja, kamēr galu galā iekļuva trešajā grupā, ko vadīja pans Nosackis.

Nosackis bija savā uniformā. Viņam bija bikses līdz puslieliem, kādas tagad neviens vairs nevalkā, īsās zeķes un augsti šņorzābaki. Apkāries ar visādām burkām, lādītēm un kārbām,

viņš kustējās kā ūdenszāle, it kā būtu kļuvis par simts gadiem jaunāks. Viņa apbruņojums pie katra soļa žvadzēja un grabēja, džinkstēja un klingstēja, un grupa braši soļoja šo augsti zinātnisko skaņu pavadījumā. Pans Nosackis taču bija apkāries ar entomologa līdzņemamiem piederumiem. Entomoloģija — tā ir zinātne par kukaiņiem, entomologs pētī, savāc, klasificē kukaiņus. Nosackis mācīja zīmēšanu, bet viņa sirdslieta bija entomoloģija. To zināja visa skola — lielās tauriņu kolekcijas, kas izvietotas zem stikla klasē, bija Nosacka dāvinātas. Zēni pienesa viņam dažādus interesantus eksemplārus. Nosackis ārkārtīgi dusmojās, ja kāds mocīja kukaiņus, norāva mušām kājiņas vai spārniņus. Meitenes attiecībā uz entomoloģiju neparādīja itin nekādu entuziasmu. Kukaiņi viņām bija pretīgi. Pat Rozālīte neņemtu rokā maijvaboli, un no zirnekļiem viņa baidījās kā no paša nelabā. Reiz, pamanījusi virs gultas pie sienas zirnekli ar garām, garām kājām un ķiršogas lielumā uzbriedušu rumpi, Rozālīte nosēdēja

līdz pusnaktij uz krēsla un pateica mātei, ka neaizvērs acis līdz rītam. Māte pasauca Klimeku, lai viņš noņemtu no sienas zirnekli. Klimeks to tikai aizbaidīja, bet izlikās, ka zirneklis viņam rokā, un biedēja Rozālīti. Viņa spiedza pilnā kaklā. Zēni no kukaiņiem tā nebaidās. Bet Nosackis arī meitenēm iemācīja atšķirt interesantus eksemplārus no parastiem, kurus nav vērts vākt, iemācīja kukaiņus iemidzināt un uzdurt uz adatas. Ne vienam vien bija jau prāva kolekcija, tomēr tās nevarēja sacensties ar paša Nosaeka kolekciju. Viņam bija lapseņu pūžņi un kameņu midzeņi, milzīgas kārbas ar tauriņiem, maijvabolēm un citiem kukaiņiem, visi izkārtoti, klasificēti pēc stingri zinātniskiem principiem. Beztam vēl Nosackis kolekcionēja grāmatas par kukaiņiem, foto kartiņas, pastmarkas ar kukaiņu attēliem un pat dzejoļus un poēmas par kukaiņiem. Viņš bija nolēmis izdot veselu dzejas antoloģiju par šo tematu. Acīm redzot, Nosackis šodien cerēja iegūt kādus interesantus eksemplārus savām kolekcijām, citādi jau nebūtu ņēmis līdzi daudzās kārbas, burkas un citus svešādus piederumus dīvainos futrāļos un somās. Viņš savu grupu veda, iedomājieties tikai, — jā, uz Meža zvēru republiku! Uz šo brīnumaino dzīvnieku valstību, par kuru neticamas lietas tik aizrautīgi Rozālītei un Henekam bija stāstījis Klimeks. Nu tad paskatīsimies, vai viss tiesa, vai tikai Klimeka izdoma. Droši vien pans Zontāgs ar lielu prieku saņems ekskursantus un kopā ar veco alni pavadīs tos pa mežu, tad pacienās bērnus savā meža būdā ar pusdienām, kuras tiek gatavotas jau kopš vakardienas, jo turp vakar aizbrauca pane Kvetņova un skolas direktora sieva.

Pirms došanās uz Meža zvēru republiku bērni apmeklēs Augšbūras raktuvi. Viņus pieņems direktors, parādīs raktuvi un dzīvojamo māju celtniecību Augšbūrā, iepazīstinās ar visas lielās būves plānu, kurā ietverta ne tikai Augšbūrā, bet arī Vidus Būra, pastāstīs, ko rūda dos pilsētiņai, kura aizvien vēl jūtas nepelnīti nobīdīta malā, jo zaudējusi savu patstāvību un kļuvusi par piedēkli apšaubāmam uzradenim — Augšbūrai. Tā veidojas tur, kur agrāk, kā stāsta Dolinskis, bija Klajums — klaja, pilnīgi novārtā pamesta vieta. Tur nebija ne māju, ne lauku, ne mežu. Nekas tur neauga, vējš pāri zāļu čumuriem dzenāja smilšu vērpetes. Šur un tur no zemes rēgojās nez no kurienes sanesti balti akmeņi. Tie atgādināja atrušinātus galvaskausus un kaulus, un par tiem bija radusies pat vesela leģenda. Klajums. Kapsēta. Kapi — tā dēvēja šo zemes stūri. Bet tad atnāca ģeologi, zondēja, ielūkojās zemes dzīlēs un atrada rūdu, vērtīgu rūdu, no kuras var izkausēt tēraudu. Jaunais direktors, atbraucis šajā vietā, ieraudzīja nepievilcīgo klajumu un pats par sevi nosmējās: tuksneša direktors. Viņš lēkāja no akmens uz akmeni, no ciņa uz cini, mērīja un

kaut ko aprēķināja, kopā ar inženieriem sastādīja topošās raktuves izbūves plānu. Nepacietībā zeme viņam dega zem kājām, viņš gāja tā, ka dunēja vien, ar katru soli viņš it kā lika rūdai trūkties:

«Pagaidi tikai, drīz vien mēs tev tiksim klāt!»

Pēc tam ierūcās motori, ieparkšķējās lielas, neredzētas mašīnas. Klajumā no klusuma vairs nebija ne vēsts. Baltie akmeņi, kas atgādināja miroņu kaulus, aizlidoja pa gaisu. Un pirmais ekskavators ar savu vareno dzelzs kausu iecirtās zemes virsslānī. Tad te vēl nebija Urbaneka. Urbaneks atbrauca nedaudz vēlāk ar lielu strādnieku grupu. Tolaik visi, arī direktors un inženieri, kas veidoja tādu kā ģenerālštābu, mitinājās zaļās barakās. Bet pakalnā jau slējās pirmo dzīvojamo namu korpusi. Sākumā tie izskatījās ļoti neierasti šajā klajajā vietā, likās, ka jaunās mājas būtu pārceltas no kādas lielpilsētas vai no pašas galvaspilsētas un te noliktas par izsmieklu šo mazo mājoklīšu skupsnā, kas veidoja Vidus Būru ar ciemu — Lejas Būru kā atzaru. Direktora kabinetā pie sienas karājās visas apkaimes vecais plāns. Tanī bija atzīmēts viss, pat pilsētiņas laukums un Jaunavas-varones piemineklis, ari kalve un ērģelnieka māja, zvana tornis blakus baznīcai un pilsdrupas, kuras uzraudzīja Dolinskis. Turpat blakus karājās jaunais plāns. Vispirmām kārtām tanī dūrās acīs ceļi.

—   Ceļi, — teica direktors, — tagad ir vissvarīgākā problēma. Pa šiem ceļiem mūsu rūda dosies pasaulē. Pa šiem ceļiem nāks uz darbu mūsu strādnieki, bērni ies uz jauno skolu, kas tiks uzcelta šeit, Vidus Būrā. Pa šiem ceļiem kursēs autobusi, kas savienos Augšbūru ar Vidus Būru un Lejas Būru vienā veselā apdzīvotā masīvā pilsētiņā Būrā. Pa šiem ceļiem, kurus mēs izbūvēsim, pie mums atbrauks kino, teātris, cirks, grāmatas un dažādas preces.

Direktors paņēma rādāmo kociņu, tieši tādu pašu, kādu lieto ģeogrāfijas skolotāja pie kartes, un parādīja, kur virzīsies galvenie ceļi. Viens savienos visas trīs Būras, otrs ies uz rietumiem, trešais — uz ziemeļiem un dienvidiem.

—  Viens no šiem lielceļiem ies tādā virzienā. — Un direktors nobrauca pa plānu taisni pa vidu ērģelnieka dārzam, pāri kalvei un pils pagalmam, taisni tur, kur parasti mēdza iet skolotāja Božkova uz savām promenādēm ar Rostafiņski, kā teica dakteris.

—   Kā tā?! — iesaucās Heneks. — Taisni pāri mūsu kalvei?

Taisni pāri mūsu dārzam? — iespiedzās Alfrēda.

—  Pāri Dolinskim? Arheologu privātbiedrībai? — izmeta Rozālīte.

—   Plānus precizēs inženieri. Es jums rādu tikai virzienu.

—   Vēl labāk! — nočukstēja Alfrēda. — Zeme ceļa tuvumā celsies cenā.

—   Csst! — Rozālīte viņu apsauca. — Labāk klausies, citādi pavisam bez zemes paliksi.

—   Lūdzu, skolotāj, Rozālīte grūstās! — Alfrēda žēlojās, tikai gluži veltīgi, jo pans Nosackis vērīgi aplūkoja plānus un nelikās zinis par to, kas viņam notika aiz muguras.

Droši vien tas, ko pane Božkova, skatoties no augšas uz visām trim Būrām, redzēja kā neparastu augu šķērsgriezumā no zieda līdz saknei, panam Nosackim tēlojās kā zem stikla uz adatas uzdurts neparasts kukainis, kura galva bija Augšas Būra, viduklis — Vidus Būra un aste — Lejas Būra. Bet lielceļu līnijas atgādināja sarkanas kukaiņu kājas. Turklāt vēl Nosackis arī pats bija Vidus Būras pilsonis, un viņu interesēja problēma, ko Vidus Būrā formulēja tā: ko mums dos šī rūda? Un tad direktors sāka rādīt, kāda izskatīsies Būra pēc vairākiem gadiem. Tā būs skaista, moderna pilsēta ar kino, varbūt arī teātri, ar ielām, ar lieliskiem veikaliem un parku, brīnišķīgu parku, kas tiks iekārtots tur, kur agrāk atradās pils. Parks dabiskā kārtā savienosies ar tuvējo mežu un veidos pilsētas zaļo zonu. Direktors tieši tā ari sacīja: pilsētas zaļo zonu. Raktuves pārvaldē tika apskatīti rūdas paraugi, tos varēja pat aptaustīt ar rokām, tie bija smagi, rūsgani, gandrīz vai sarkani akmeņi ar metāliskiem lāsumiņiem. Daži tos apostīja, bet atradās arī tādi, kas pagaršoja ar mēli, lai gan tas bija aizliegts. Rūdai nebija nekādas garšas, tā bija auksta un mazliet skaņa, durstīja mēles galiņu kā ar sīkām adatiņām.

Pārvaldē Rozālīte ieraudzīja arī viņu atrastos mamuta ilkņus un ribu. Tie tagad bija cienīgi pakārti virs stiklotā skapīša, kurā atradās rūdas paraugi.

—   Vai tie ir mūsu? — viņa čukstēja.

—  Jā. Tie pieder jūsu skolai, — direktors sacīja un pasmaidīja ūsās.

Nē, direktoram atšķirībā no pana Ježija nebija ūsu, un ar to viņš krasi atšķīrās no pana Ježija, bet viņš bija ļoti, ļoti patīkams un pavisam vēl jauns, turklāt, kā vēlāk noskaidrojās, arī viņu sauca par Ježiju.

—   Un tagad lūdzu uz tēju mūsu vienkāršajā ēdnīcā, — direktors uzaicināja.

Visi kā viens metās uz durvīm, jo briesmīgi gribējās dzert.

Tēja bija brīnišķīga. Un kur tad vēl kūkas un konfektes!

Bet vajadzēja steigties, tāpēc ka ārā jau gaidīja automašīnas, lai aizvestu bērnus uz Meža zvēru republiku pie pana Zontāga. Daži piebāza pilnas kabatas ar konfektēm. Nebija taču jēgas atstāt. Ceļā noderēs!

Visa raktuves direkcija ar direktoru priekšgalā tika ielūgta uz skolas mācību gada svinīgo noslēgumu.

Visi pārvaldes darbinieki izsteidzās laukā, lai noskatītos, kā bērni aizbrauks, palīdzēja iekāpt meitenēm. Beidzot viss trokšņainais, nemierīgais, kņadīgais pulks bija sakāpis mašīnās.

—   Pan direktor, vai Urbaneks nevarētu braukt mums līdzi?

—   Urbaneks? Kur viņš ir?

—   Viņš jau sēž kabīnē, bet baidās, vai viņam Jaus!

—   Kāpēc ne, lai brauc.

—   Urbaneks! Urbaneks! Viņš brauks ar mums! Nāc pie mums, Urbanek!

Urbaneks, tāpat kā savā augstajā ekskavatora kabīnē, ari šeit sēdēja pavisam kluss un labsirdīgi smaidīja. Ierūcās motori. Aiziet!

—   Ai! Rekur, zaķis! Vāvere! — bērni sauca, kad iebrauca mežā. Bet mazie zvēriņi, mašīnu rūkoņas izbiedēti, žigli bēga kur kurais. Drīz vien lielceļš izbeidzās. Tālāk vajadzēja iet kājām. Automašīnas palika gaidot.

—   Urbaneks katrā ziņā nāks ar mums!

Bez šaubām, Urbaneks un vēl divi šoferi devās mežā ar visu bērnu pulku. Un viņiem tie bija svētki, atpūta no darba.

Bērni gāja klusēdami, jo viņiem likās, ka no visām pusēm uz viņiem skatās kādas acis. Paslēpušās tās modri vēro, aplūko un uzmana katru ienācēju. Tie ir tie zvēru sargposteņi, par kuriem stāstīja Klimeks. Tikai vāveres lodāja pa zariem bez sevišķas piesardzības un apmētāja svešos gājējus ar čiekuriem un sausām skujām. Droši vien tās rotaļājās. Bet meža mājiņas pagalmā, kur visus sveicināja pans Zontāgs, cienīgi izslējies, stāvēja vecais alnis ar aizlauzto ragu. Pie pana Zontāga kā mazs šunelis spiedās klāt stirniņa.

—   Sakiet, lūdzu, — vai tā ir taisnība, ka Meža republikai ir savi likumi, sava konstitūcija? — jautāja Rozālīte, lai gan Klimeks brīdinoši raustīja viņu aiz piedurknes.

—   Taisnība gan, — apstiprināja pans Zontāgs. — Jūs te esat ieradušies gluži kā citā draudzīgā valstī. Mežs — tā ir augu un dzīvnieku valsts. Viņiem ir savi, kaut arī nerakstīti, tomēr stingri likumi. Tos visi mežā ievēro. Tie jāievēro ari viesiem. Vispirmām kārtām tiek prasīts klusums. Nav brīv ar nevajadzīgām klaigām biedēt zvērus, it īpaši putnus, kas patlaban baro un izvada pasaulē savus mazu|us. Nedrīkst bezmērķīgi raut un sabradāt augus, bet vēl stingrāk noliegts piegružot mežu un kurt uguni.

Tas bija jau zināms un pats par sevi saprotams. Toties, staigādams ar bērniem un izrādīdams mežu, pans Zontāgs pastāstīja brīnišķīgus stāstus par zvēriem, par viņu savstarpējo draudzību un izpalīdzību, par to, kā viņi uzticas cilvēkiem. Viņš stāstīja, kā cilvēki palīdz dzīvniekiem, kā palīdz viņiem ziemā sagādāt pārtiku visgrūtākajos, saltākajos mēnešos.

Tad Rozālīte pie sevis nodomāja, kādēļ gan viņa nevarētu kļūt par mežzini tāpat kā pans Zontāgs.

Viņi bija nonākuši pašā meža biezoknī. Saule te iespīdēja pa zaru un stumbru starpām. Zaļajā meža krēslā starp kokiem iespraucās staru kūļi. Likās, ka bērni būtu iegājuši brīnumainā kolonnu zālē, milzīgā teātrī. Neviļus visi sāka runāt pusčukstus, tāpēc ka meža klusumā jautās neparasts svinīgums, kas prasīja cieņu un bijību. Pēkšņi visi sastinga, kā zemē ierakti. Viņu priekšā spulgoja neliels mežezers. Krasti bija apauguši ar rūsganām zirgskābenēm, deviņvīru spēku un milzīgām papardēm. Ūdens koku ēnā izskatījās melns, biezs, tikai gaismas staru kūļi tanī iespīdēja līdz pat dibenam. Pašā mežezera vidū ūdenī peldēja balts, mirdzošs mākonis, tāds pats kā virs ezeriņa pie debesim. Tas atgādināja milzīgu, platkrūtainu gulbi.

Nosackis tūliņ pamanīja neparastu sienāzi un, dzīdamies tam pakaļ, tik tikko neiespērās ūdenī. Visi skaļi iesmējās. Pēc brīža smiekli atskanēja ezera viņā malā, tad kaut kur abās pusēs. Apaļā meža siena tos atbalsoja. Nu visi gribēja izmēģināt atbalsi, kā tā atskanēs un cik reizes atsauksies. Bet, tā kā visi gribēja mēģināt reizē, izcēlās tikai balsu jūklis — un likās, ka uz ezera sasauktos cilvēku pūlis. Pans Zontags neko neteica. Atbalss patiešām ir kaut kas brīnumains — kā lai to nepaklausās? Un nu skanēja: U-ū! Zoja! Alfrēda! Rozālīt! Bet pēc tam tika skandēti veseli panti un atbalsojās atskaņas vien, cita citu pārskanēdamas un atsaukdamās kaut kur virs ezera.

Pēc tam pans Nosackis sāka stāstīt neticamas lietas par kukaiņiem:

— Tāds mežezers ir īsta kukaiņu valstība. Un nav it nekā brīnumaināka par kukaiņu attīstības ciklu, par kukaiņu nemitīgo daudzkārtējo pārvērtību. Ņemsim kaut vai pašu cietspārnaino maijvaboli — kas tai varētu būt kopējs ar trekno balto tārpu, kas dzīvo zemē un ko sauc par kāpuru? Bet tā ir tā pati maijvabole, tikai citā izskatā. Iekams kāpurs kļūst par spārnoto maijvaboli, tam jānodzīvo kāpura mūžs. Tautas pasakās bieži vien varoņi maina savu izskatu. Krupis pārvēršas par staltu ķēniņdēlu, princis tiek noburts par kādu dzīvnieku, princese — par putnu. Kukaiņu valstī šīs pārvērtības notiek īstenībā, tās ir likumsakarīgas. Ikkatrā kāpurā slēpjas īsta princese, kuru saules skūpsts pamodinās jaunai dzīvei.

Nosackis stāstīja, cik atjautīgi daži sīkie kukaini piemērojušies dzīves apstākļiem, kā tie sagatavo pēcnācējiem kūniņas cietā koksnē, atmiekšķējot to ar savām siekalām. Beigās viņš teica:

—   Kukaiņi tikai gadījuma pēc palikuši savā attīstības pakāpē un nav iekarojuši visu pasauli, kaut gan būtu varējuši to izdarīt un kļūt par pasaules valdniekiem. Cilvēks aizsteidzās tiem priekšā, bet kukaiņi pārspēj cilvēku sabiedriskās organizācijas ziņā, tie panākuši tik apskaužamu sadzīves kārtību, ka cilvēks vaiga sviedros jau gadsimtiem ilgi pūlas, tomēr nespēj sasniegt kaut ko līdzīgu.

Taču Nosackis kļuva par īstu šīs dienas varoni tikai pēc tam, kad visi atgriezās mežziņa mājas pagalmā.

Abas pārējās grupas jau sēdēja pie garajiem koku ēnā izvietotajiem galdiem, kad parādījās Nosacka grupa ar Alfrēdu, Rozālīti, Klimeku un Heneku. Visi jau cītīgi cilāja karotes. Pane Kvetņova un pana Zontāga mājsaimniece steidza viņus apkalpot.

—   Vai dieniņ, viņi mums visu zupu noēdīs! — kāds iesaucās.

—   Nekas, — atbildēja pans Nosackis. — Vai tad jūs nezināt, ka apakšā ir tie visgardākie biezumi?

Visi žigli piesēdās pie galda, un dežuranti jau nesa šurp kūpošus šķīvjus. Nosackis iesmēla karoti zupas un pēkšņi sastinga. Viņa acis iepletās un kļuva gluži apaļas.

Nosacka karotē ķepurojās milzīgs, rūsgans prusaks. Pane Kvetņova pārbijusies skrēja šurp, meitenes trūkās kājās, pat pans Zontāgs steigšus stiepās pāri galdam, lai aizvāktu nelaimīgo šķīvi.

—   Nē! — iesaucās Nosackis, it kā būtu pamodies no burvju miega. — Neaiztieciet! Tas ir kaut kas neredzēts! Kaut kas brīnišķīgs! Es to meklēju jau gadiem ilgi. Tieši tā man vēl trūka! — Un viņš jau sēja vaļā savu somu, izņēma lupu un instrumentus, lai sagūstītu izcilo eksemplāru.

Pat pīrādziņi ar ogu pildījumu, kas tika pasniegti otrajā ēdienā, nespēja aizēnot to iespaidu, kādu bija radījusi entomologa varonīgā izturēšanās pie pusdienu galda.

JASIS MAZUREKS — TREŠAJĀ SOLĀ NO LOGA

Tanī pašā dienā, kad skolotāja Božkova devās pastaigā ar Rostafiņski pirms Rozālītes atbraukšanas un kad bija saņemta savādā, satraucošā telegramma «Vēstule atbrauks otrdien roze ceļā», — tad viņa satika ceļā dakteri Mončku un uzzināja par vecās Mazurekas — Jasika vecmāmiņas nāvi. «Jasis Mazureks — trešajā solā no loga,» pane Božkova tūlīt atcerējās. Kluss un mazrunīgs, grūti tikt skaidrībā, ko viņš īsti zina. Skolotāja Božkova tad paslēpa savu Rostafiņski azotē un devās lejup uz ciemu, tanī virzienā, kādā dakteris bija norādījis. Viņa te gāja otro reizi. Pirmajā reizē viņa bija aizgājusi līdz Lejas Būras pirmajām mājelēm. No visām pusēm viņu pavadīja bērnu un pieaugušo skatieni. Viņai bija tik neērti, it kā būtu atnākusi uz apskati, turklāt, taisni kauns atzīties, skolotāja Božkova ne acu galā neieredzēja zosis. Pareizāk sakot — gluži otrādi: zosis neieredzēja pani Božkovu. Viņa bija gatava pat dievināt šos skaistos putnus, kas, cienīgi kaklus izslējuši, grozījās uz ce|a, bet, kolīdz viņa tiem tuvojās, zostēviņš izstiepa kaklu un metās viņai virsū, gribēdams iecirst savu cieto knābi taisni panei Božkovai stilbā. Gāginādamas, spārnus vēcinādamas, tam sekoja citas zosis no viņa nelielās saimes. Visas stiepa kaklus, šņāca kā čūskas un neapturami virzījās uz priekšu. No suņiem pane Božkova nemaz nebaidījās, pat no visnešpetnākajiem, kuri, nikni riedami, lēkāja apkārt. Viņa zināja — ja neizrādīs bailes un vājumu, ne ar mazāko kustību neparādīs, ka grib bēgt, suns viņu neaiztiks. Viņa tam ticēja, mierīgi gāja pretī suņu baram, paļaudamās uz šo mieru un savu neaizskaramību. Bet ar zosīm bija citādi! Tās viņai šķita pagalam dumjas, neattapīgas, gluži kā uzvelkamas rotaļlietas. Bez tam vēl todien, pirmo reizi dodoties pastaigā, viņai bija sarkana jostiņa ap vidu un sarkana šalle ap kaklu, un tas droši vien ārkārtīgi kaitināja zosis. Tās kūlās viņai pakaļ līdz pat pēdējai ciema mājelei. Un, kaut arī skolotāja Božkova gāja šķietami mierīgiem, platiem soļiem, it kā nemaz nesteigdamās, — no malas droši vien tas izskatījās pēc kaunpilnas bēgšanas. Skats jau nu bija patiešām tajā reizē smieklīgs. Vai var būt kas smieklīgāks par sievieti, kas, sperdama lielus soļus, cenšas pasargāt zīda zeķes no zosu knābjiem? No vēstures ir zināms, ka zosis esot izglābušas Romas Kapitoliju. Droši vien tās padarīja arī smieklīgu ne vienu vien varoni. Tā beidzās panes Božkovas pirmais gājiens uz ciemu. Šoreiz viņa gāja nevis pastaigā, bet ar noteiktu mērķi un bija gatava varonīgi izlauzties cauri visiem zosu bariem, kādi vien viņai ceļā pagadītos. Par laimi, zosis pērās aiz žogiem grāvjos un peļķēs, kas bija radušās pēc nesenā lietus, un skolotāja Božkova soļoja kā uzvarētāja tikai uz priekšu. Mazureka kleķa mājiņas priekšā bija jau salasījies pulciņš sievu, un tās kaut ko aizrautīgi pārsprieda. Nāve vienmēr ir saistošs un ierosinošs temats sievu valodām. Sienmalī bija nolikts vienkārša no dēļiem sasista zārka vāks. Sievas, skolotāju ieraugot, pašķīrās un ziņkārīgi nolūkojās pakaļ. Priekšnamiņā sēdēja vecais Mazureks uz veclaicīgas, ar maisu pārklātas lādes. Viņš sēdēja stingi, ar nevarīgi nolaistām rokām.

— Es esmu jūsu mazdēla skolotāja, — pane Božkova sacīja.

Mazureks nenoteikti pamāja uz istabas pusi, kur, acīm redzot, vajadzēja būt Jāsim.

Viņš patiešām tur bija. Arī viņš neraudāja, sēdēja un lūkojās zārkā guļošās vecmāmiņas vaigā. Galvgalī dega viena brūngana svece. Zēna acīs bija lasāms bezgalīgs izbrīns. Vecmāmiņa bija pavisam citāda nekā parasti, pavisam svešāda, vairs nerosījās, nepiedāvāja mazdēlam klimpas, neglaudīja viņam galvu ar savu raupjo, bet vieglo roku. Viņas vairs nebija, viņa gulēja vienaldzīgi, it kā nemīlētu Jasi, it kā būtu aizmirsusi, ka pusdienlaiks jau sen garām, bet plītī uguns izdzisusi un podi stāv tukši.

Skolotāja Božkova paņēma Jasi pie rokas un teica:

—   Nāc, kaut kas jāizvāra vectētiņam.

Zēns nekavēdamies piecēlās un devās viņai pakaļ. Viņš atnesa malku un palīdzēja viņai iekurt uguni, parādīja, kur stāv milti un kartupeļi. Pats paņēma nazi, apsēdās uz ķeblīša, uz kura laikam parasti bija sēdējusi vecmāmiņa, nolika bļodu starp kājām, kā droši vien viņa to bija darījusi, — un sāka mizot kartupeļus. Tikai laiku pa laikam viņš pagriezās un pameta acis uz aizgājējas pusi. Uguns sāka jautri sprēgāt zem riņķiem, uguns neko nesaprot, dara savu. Pane Božkova laida klimpas verdošā ūdenī.

—  Tev, Jasi, tagad jāaprūpē vectētiņš, jāpieskata, lai viņš būtu paēdis, lai būtu atpūties.

Jasis neko neatbildēja, tikai pamāja ar galvu. Pani Božkovu tas nepārsteidza. Dakteris bija teicis, ka šī jau esot tāda mazrunīga ģimene. Viņi visi maz runājot, toties katrs viņu vārds un katrs žests izsakot vairāk, nekā tas mēdz būt sarunā ar citiem. Viņa aizgāja projām nomierinājusies un piekodināja sievām, lai tās pieskatītu Jasi un veco vīru, varbūt iedotu naktsmājas pirms bērēm. Skolotāja Božkova piedalījās ari Mazurekas apbedīšanā ar pārstāvjiem no klases, kuri nolika uz kapa skaistu ziedu vainagu. To novija Alfrēdas māte no viskrāšņākajiem ziediem. Varbūt Alfrēda ar to gribēja parādīt, cik gan viņa laba, bet galu galā viņa jau bija tā, kas atnesa skaisto vainagu, kādu droši vien visā savā mūžā vecā Mazureka nebija redzējusi, rosīdamās gar cūku aizgaldu un pieskatīdama nelielo vistu bariņu nožēlojamās kleķa būdas pagalmā, stiepdama uz muguras nātru nešļavas, salīkusi no kartupeļu rakšanas, no ravēšanas un biešu retināšanas.

Jasis Mazureks tagad skatījās drošāk un draudzīgāk uz skolotāju no sava trešā sola, kas atradās pie loga. Viņš vairākas reizes jau bija pats pieteicies atbildēt un, kaut arī atbildēja klusi un saraustīti, aprauti, vienā reizē dabūja četrinieku, bet citā — pat četri ar plusu. Skolotājai Božkovai bija prieks par zēnu, turklāt viņa uzzināja, ka mazajā Mazureku būdiņā dzīve iegriezusies normālās sliedēs, ja to var sacīt par māju, kurā trūkst sievietes roku un sievietes vērīgā skatiena. Vectētiņš pēc pirmā pārdzīvojuma bija mazliet atžirdzis, atsācis šo to strādāt, pat pielāpījis jumtu, bet Jasiks viņam piepalīdzēja, vārīja ēst. No savas lažas viņš bija pārcēlies uz vecmāmiņas gultu. Vakaros viņš nokopa galdu, rūpīgi to noslaucīja, iededza petrolejas lampiņu un izcēla savas grāmatas un burtnīcas. No kā viņi pārtika? Kas to lai zina! Reizes divas vai trīs pa pastu nez no kurienes pienāca naudas sūtījumi. Tātad tēvs bija dzīvs un strādāja. Viņiem abiem jau daudz nemaz nevajadzēja. Un tā tas gāja.

— Kaut kā jau iztiek, — kaimiņi, cits citu mierinādami, teica un jutās atviegloti, jo viņiem atkrita liekas rūpes. Galu galā katram sava nasta nesama. Ļaudis jau nav ļauni. Laiku pa laikam kāda no kaimiņienēm norauj Jāsim no muguras kreklu, izmazgā, atnes atpakaļ tīru vai arī nemanot uzliek gabalu plāceņa uz palodzes. Pavisam neuzkrītoši, nevis parādot savu labestību, tāpat vien — no tīras sirds.

Pirmā nauda, kas lika nez no kurienes atsūtīta, atgādināja Jāsim, ka viņam ir tēvs. Vietas nosaukums, no kuras nauda izsūtīta, nebija salasāms, pavisam īss, bet vārds un uzvārds burtu pa burtam bija uzvilkts skaidri un nepārprotami. Mazureks Juzefs. Tēvs! Jasis domāja par viņu vienmēr. Skolā, kad viņš iegrima domās, viņu vajadzēja paraustīt aiz pleca, lai pamodinātu no sapņiem. Viņš skatījās pa logu uz ceļu, jo viņa sols atradās pie loga. Lūk, pa ceļu iet vīrietis stulmeņos. Tēvs! Tēvs! — kāda balss sauc kaut kur viņā. Jasiks pārlaiž acis klasei, vai neviens nav dzirdējis mēmo gaviļu saucienu, nē, viņā ieslēgta šī balss, kas sauc: tēvs! Pēc tam naudas sūtījums pienāca vēlreiz. īstā bridi, jo Jāsim zābaki bija pagalam. Vienkārši nokrita zoles, tās vairs nevarēja piesiet ar aukliņu vai pievilkt ar stiepli. Neviens tos vairs neņemtos lāpīt, jo tie savu mūžu bija nokalpojuši. Tad nu par šo naudu tika nopirkti jauni zābaki, un daudz nekas pāri nepalika. Vajadzēja vēl iegādāties petroleju, jo bija jāmācās, dienā neiznāca laika — tad bija jāapdara mājas darbi. Bet tad nauda bija cauri un mājā iestājās klusums. Mazureku mājiņā vienmēr valdīja klusums. Vecītis velti nešķieda vārdus, viņš veselu nedēļu varēja muti nevērt vaļā, un arī Jasis nebija nekāds runātājs. Tā viņi abi klusēja un klusēja, reizēm likās, ka šis klusums aug, aug līdz pašām debesīm kā milzu sienas. Un ka viņi abi sēž šajās sienās ieslēgti kā cietumā. Tiklīdz atskanētu kāds vārds, sienas pajuktu, sabruktu. Bet kamdēļ tas būtu vajadzīgs? Kas viņiem abiem runājams?! Kāda jēga velti muti dzisināt! Tā vien likās, ka kakls ar šo klusēšanu aizaug kā dīķis ar meldriem, diez vai vārdu vairs varēs bilst. Abi tikai pūš un sten — kā jau vīri, kad tiem mājas solis ejams.

SKAISTULE AR «VELNA ĢĪMI»

Pašā brīvlaika sākumā uz ciema ceļa parādījās daudz ļaužu. Tic staigāja šurp un turp, mērīja. Tas izraisīja dzīvas valodas un visvisādas tenkas. Daži izdomājumi bija tik muļķīgi, ka mati cēlās stāvus. Melsa, ka Lejas Būru sakarā ar to, ka tā atrodoties ielejā, applūdināšot un izveidošot tur mākslīgo ezeru, lai pans direktors ar paniem inženieriem varētu peldēties, sauļoties un makšķerēt.

—   Noslīcinās mūs — un beigas! — sieviņas vaimanāja.

Bet bija arī tādi, kas sāka gudrot, kur ņemt laivas, kur raut tīklus.

Paklīda vēl arī tādas baumas, ka par ceļu būšot jāmaksā nodoklis. Cik metru kuram sanākšot, tik tūkstošu būšot raktuvei jāmaksājot, jo no kā tad strādnieki lai pārtiekot? No rūdas vien? No akmeņiem? Liec nu akmeni uz zoba!

—   Bet kā tad ar tiem, kuri nedzīvo taisni pie ceļa?

—   Bet kas būs ar tiem, kuri nesamaksās?

Drīz vien jau paklīda baumas, ka tos, kuri nemaksās, no ciema izlikšot un vedīšot projām uz rietumiem, tiem — beigas!

Dažas dienas vēlāk tika savesti un gar visu ceļu nomesti gari stabi un pēc tam resni kabeļi, uz kuriem uzmetās ziņkārīgās vārnas.

Tad nu kļuva skaidrs, ka tiek vilkta elektrības līnija, ka pa šiem vadiem strāva plūdīs no Augšas Būras uz Lejas Būru, ka petrolejas lampas nebūs vairs vajadzīgas, ka būs gaisma un radio. Nu jau viens otrs sāka prātot, ka varēs šādas tādas mašīnas iegādāties, motorlaivu ūdenī palaist un tamlīdzīgi.

Strādnieki raka zemē kailus stabus. Kad tiem pielika ausi klāt — varēja dzirdēt dūcam, it kā tajos būtu sagūstīti visu rudeņu vēji, kurus pārlaiduši savā mūžā nozāģētie koki.

Bērni šaudījās strādnieku pulkā, pazina katru jau pēc vārda un uzvārda. Nekas taču nevar notikt bez bērniem, bez viņu klātbūtnes un kontroles. Viņi nesa strādniekiem ūdeni vai paniņas nodzerties. Turpat uz lauka jau sākās gatavošanās labības pļaujai. Vispirms lauku stūros parādījās nelieli nopļāvumi, uz kuriem tika nolikti ar lentīti vai stiebriem pārsieti kūlīši. Pēc senām pagānu ieražām tādā veidā aizdzina ļaunos garus, pirms saimnieks iznāca lauka malā un atvēza vienroča izkapti. Tepat jau ar mālu apķepušos montieru zābakos nāca elektrība, un tepat arī vējā plīvoja starp debeszilajām rudzupuķēm senās māņticības zīmes — sarkanās lentītes. Izkapts šķindai šogad pievienojās āmuru klaudzieni, lāpstu klingstoņa. Montieri padzērās kvasu no viesmīlīgi piedāvātajām, ar drānu piesegtajām māla krūzēm, un pļāvēji smēķēja tiem pasniegtos paštaisītos papirosus, parunājās savā starpā. Visiem bija uz krekliem tumši sviedru plankumi. Daži strādāja līdz viduklim kaili, saulē nodeguši kaparbrūni, sviedrotie ķermeņi spīdēja kā nolieti ar ūdeni.

Tā sākās brīvdienas uz ce]a, kas veda no Vidus Būras uz Lejas Būru. Te kūpēja putekļi, rūca smagās mašīnas, tricinot zemi, pāļdzinis dzina stabus irdnē, un tā vien likās, ka raktuve bija tā kā pieklususi. Protams, tas tikai tā likās, jo pie raktuves darba skaņām visi jau bija pieraduši un tās pat neievēroja.

—   Rozālīt, ei, Rozālīt, paturi nu! — sauca jauns montieris, sniegdams āmuru.

—   Rozālīt, ei, Rozālīt, pasni&lz, lūdzu!

Rozālīte šaudījās kā atspole. Viņa gribēja ne tikai visu redzēt, bet arī palīdzēt. Un izrādījās, ka viņai darba netrūkst. Lai tur vai kas, bet Rozālītei vienmēr bija jāstrādā. Te kāds savaino pirkstu, brūce jāapmazgā, jāpārsien.

—   Rozālit, ei, Rozālīt, nāc nu palīgā! — Tāds aicinājums nemaz nav vajadzīgs. Rozālīte ir jau tur, kur lielām, smagām lāsēm no sasistā pirksta pil asinis un sūcas ceļa putekļos. Rozālīte nebaidās no asinīm. Kad viņa pati sadur pirkstu, nosūc asinis, tās ir siltas un sāļas, garšīgas. Palaiza brūci kā mazs šunelis, un brūce sāk dzīt. Tāpēc viņa nebaidās no asinīm, viņa māk apturēt asinis, māk apieties ar marles saiti un ar visiem montieru aptieciņas piederumiem, kas atrodas katrā smagajā mašīnā. Par pirksta pārsiešanu Rozālīte dabūja pabraukties ar smago mašīnu. Viņa sēdēja kabīnē blakus šoferim — lepna kā pāvs. Bet, tiklīdz mašīna sāka kustēties, iekšā kļuva tik šausmīgi karsti, ka Rozālīte izlēca laukā pie pirmās mājas.

Pie akas pagalmā sieviete smēla ūdeni.

—   Vai drīkst padzerties?

—   Dzer vien!

Rozālīte pasmēla ūdeni plaukstās. Ūdens bija auksts, garšīgs, brīnišķīgs. Tas šūpojās un mirguļoja sidrabainām mirgām lielajā koka toverī, kas piesiets ķēdē. Ķēde līdz pusei slapja, bet saulē žūst ātri. Var redzēt, ka saule uzsūc no tās valgmi. Lūk, ķēde jau ir sausa.

Rozālīte aplūko pagalmu. Zem bumbieres uz izklātās seģenes guļ bērni. Rozālītei šausmīgi patīk bērni. Pavisam mazi bērniņi. Skaisti ir mazi kucēni, kaķēni, cālīši, telēni un kumeliņi. Pat mazi sivēniņi ir ļoti mīļi un ārkārtīgi patīkami, kad tos paglauda. Bet jaukāki par visu ir mazi bērni. Tikai sivēnmātes necieš, ja sivēnus grib ņemt rokās un glaudīt. Tās kviec un dīdās, baidīdamās, ka viņu mazajiem pāri nenodara. Galviņa tiem nosveras, nav viņiem vēl spēka to noturēt taisni. Ar viņiem jāprot apieties. Tāpat ka ar trusīšiem, kam viegli var salauzt sprandu, ja tos ņem klēpī. Truši jāņem aiz ausīm. Varbūt mazus bērnus arī varētu ņemt aiz ausīm, bet viņu ausis ir mazas un vārgas. Labāk viņus aplūkot iztālēm.

Mazais paceļ kājiņas augšā un pūlas iebāzt mutē lielo pirkstu. Ir nu gan jokupēteris! Atpleš mutīti plati, plati, mēģina sakampt šo pirkstu, groza sārto pēdiņu, bet nekā. Nedabū ciet. Māte mazuli paņem un nogulda uz vēderiņa. Cik nu viņš ir apmierināts! Ceļ, ceļ uz augšu to savu plāniem matiņiem apaugušo galviņu, no mutītes sāk tecēt siekalas, kājiņām spārdās, ar celīšiem peras pa lielo lakatu.

—   Drīz jau sāks rāpot, — saka māte un uzsmaida mazulim, šai spēcīgajai, prāvajai galviņai, Šīm sārtajām pēdiņām, ņiprajām, apaļajām kājelēm.

Bet kas kaiš tam otrajam? Viņš guļ nevarīgs, galviņu nokāris sāņus kā vīstošs un aizlauzts ziediņš. Māte cenšas noliekt to uz otru pusi, bet galviņa atkal atsveras atpakaļ. No šīs puses galviņa ir plakana un kaila. Bērniņš guļ, bet trauslā, slimīgā miegā. Viena acs ir pat vaļā, un no tās tek kaut kas dzeltens. Bērns ir novājējis un izstīdzējis un nemaz neatgādina zīdaini ar saliektām rociņām un kājiņām.

—   Vai tie ir dvīnīši?

—  Jā. Pēteris un Pāvels, — sieviete atbild. Un piebilst: — Tas otrais, Pāvels, jau no dzimšanas tāds. Tas nebūs dzīvotājs. Ilgi nedzīvos … — Un atkal paņem Petrusi uz rokām, ucina, šmaukstina ar lūpām. Bērns atpleš bezzobaino muti platā smaidā.

Rozālīte skatās ar šausmām.

—   Ilgi nedzīvos… Nē, nē, tas nenotiks! Es pasaukšu ārstu, viņu vajag glābt, ārstēt. Dakteris Mončka noteikti viņu izdziedinās.

—   Nav vērts pūlēties! — Sieviete nopūšas. — Ej vien, ej! Man jāstrādā. — Un sieviete atgriežas pie baļļas, kas nolikta pie mājas kāpnītēm.

Viss šis pagalms Rozālitei pēkšņi satumst kā naktī. Viņa aizver acis un atkal atver tās. Bet slimais bērns vēl arvien tur guļ. Muša rāpo pa viņa vaidziņu, lien pie acs, no kuras sūcas dzeltenais šķidrums.

Dakteris varēja atnākt tikai pievakarē. Sieviete dusmojas uz Rozālīti, ka viņu atvedusi. Turklāt tik negaidīti. Visi autiņi nupat tikai izmazgāti, slapji — kur nu lai bērnu ievīsta? Mājā viss juku jukām, grīda neizslaucīta, kā jau veļas dienā. Vīrs no lauka pārnācis noguris, nosvīdis, netīrs. Kartupeļi viņam jāuzvāra. Naudas — ne graša. Bet te vēl dakteris ar to skuķi. Ārsts apskatīja bērnu, pateica, ka viņam jāguļ atsevišķi.

—   Kur tad šo lai liek, ja viens pats šūpulis?

—   Ieklājiet viņam gu|vietiņu, teiksim, grozā! Rozālīte, rek še, atnesīs zāles, tikai lūgtum tās dot viņam akurāti. Vai jūs viņu, kā sacīt jāsaka, ar krūti barojat?

—   Ar krūti. Bet šim jau nav spēka zīst. Tūliņ aizmieg.

—   Pan dakter, vai viņš dzīvos? — Rozālīte jautā, kad viņi ir jau atcejā uz Vidus Būru.

—   Viņš būtu jāieliek slimnīcā, jābaro ar tumītēm. Šī sieviete jau ar to nenoņemsies.

—   Tad viņš nomirs?

—   Darīsim visu, ko varēsim, lai dzīvotu.

Kaut ari kārtīgi tika dotas daktera Mončkas zāles, Pāvels bija un palika gaužām vārgs.

Sieviete tikai raustīja plecus.

—   Tāds jau viņa liktenis. Nav lemts dzīvot.

Rozālīte pieskatīja slimo bērnu. Atgaiņāja mušas no viņa sejas. Kas vairs elektrība, kas vairs montieri! Te ir slims bērns!

Kad sieviete viņu raidīja uz mājām, Rozālīte gāja atskatīdamās. Sieviēte apsedza grozu, kurā gulēja bērns, ar baltu marli, lai mušas viņam netiktu klāt. Viņa to mīlēja pēc sava prāta. Pēc tam viņa ņēma klēpī Petrusi. Tas lēkāja un gugināja aiz prieka un plēta vajā savu sārto mutīti.

Rozālīte gāja un gāja uz priekšu. Viņa pat neievēroja, ka bija nonākusi pļavā. Pēkšņi viņai zābakā iešļakstējās ūdens. Kāja bija iestigusi ar neaizmirstulītēm un biezu, tumši zaļu, gandrīz melnu sulīgu zāli aizaugušā grāvī. Rozālīte sāka plūkt neaizmirstulītes. Kājas tik un tā jau bija slapjas. Te pēkšņi ieskanējās smalka balstiņa. Kāds aiz krumu pudura ieblējās. Droši vien tas bija kāds puika, kas gribēja viņu nobiedēt.

—   Bē-ē! — Rozālīte atsaucās.

No krūmiem izlīda nevis zēns, bet balta galva ar izbrīnās pilnām acīm, baltām skropstām un spicām ausīm.

—   Kaza! Kaziņa! Kiz! Kiz! Kazbārdiņ! Nāc šurp! Nāc!

Nez kā īsti kaza jāsauc?

—  Mē-ē-ē! — Kaza atkal pagrozīja balto galvu, žēlabaini iemekšķējās, izsteberēja no krūma laukā, nostājās Rozālītes priekšā un jautājoši viņā skatījās.

—   Še, ņem!

Kaza pastiepa kaklu, bet nenoplūca nevienu pašu neaizmirstulīti no Rozālītes pušķīša.

—   Tu negribi ēst? Ko tad tu gribi?

Kaza pagriezās sāniski, un Rozālīte pamanīja, ka tai ir liels, sārts, pierietējis tesmenis.

—   Tevi vajag izslaukt, bet kā lai izslauc, nav taču trauka!

Pēkšņi Rozālites galva pazibēja doma.

—   Kaza! Kaza un slimais bērns! Kazas piens ir veselīgs. Viņam vajag dot kazas pienu.

Rozālīte paskatījās visapkārt, vai neviens nenāk, varbūt tepat tuvumā ir kazas īpašnieks. Kam tā pieder? Neviens nenāca. Neviens kazu nemeklēja.

—   Kiz! Kiz! Kaziņ! Manu labo kaziņ! Tev jāizārstē slimais bērniņš, nāc! — Rozālīte glāsta kazas kaklu un uzmanīgi ved viņu sev līdzi. Kaza tek paka] paklausīgi kā sunītis. Acīm redzot, viņai ar pierietējušo tesmeni grūti.

Rozālīte atved kazu pie slimā bērna mātes.

—   Dakteris teica, ka bērniņam vajagot dot kazas pienu! — viņa noteiktā balsī saka.

Tie ir meli, jo dakteris neko tādu nav teicis. Bet kas noliks, ja viņam kazas piens nāks par |aunu?

Sieviete parausta plecus, bet neiebilst. Viņa atnes ķeblīti, noliek to pie kazas sāniem, atnes koka slauceni.

Cir! Čir! — čirkst kazas piens, dzeltenīgs, biezs.

«Kazas piens ir ļoti veselīgs!» Rozālīte pati sev iestāsta. «Kazas piens patiešām ir ļoti veselīgs!»

—   Tas jāuzvāra, — viņa rīko tālāk. — Es pati viņam to iedošu.

Sieviete vairs neiebilst. Reizēm ir labi, ja kāds mūsu vietā rīkojas un izlemj. Lai tā arī notiek, kā grib šī skuķe, šī Rozālīte. Viņa jau grib labu, bet bērns tā droši vien drīzāk beigs mocīties. Bērnam nav vairs spēka zīst. Rozālīte ielej viņam mutītē karotīti — vienu, otru. Piens līst no mutītes laukā. Rozālīte turpina liet pa drusciņai, pa lāsītei. Norija. Un atkal piens plūst pa vaigiem. Sieviete stāv, māj ar galvu. Noslauka pat asaras. Bet bērns dzer. Atkal viņš norij karotīti. Atkal.

—   Pēc stundas došu viņam vēl. Tagad viņš jābaro tikai ar kazas pienu. Tā lika dakteris, — noteica Rozālīte.

—   Labi, mīļā, — bet kam tā kaza? Vai saimnieks neapvainos mūs, ka nozagām?

—   Tā ir mana kaza, — Rozālīte teica.

Otrā dienā Paveleks iemācījās dzert no karotītes. Rozālīte pieturēja viņa galviņu, kas joprojām vēl svērās sāņus, uz plakano pusi.

Kad ārsts apraudzīja bērnu pēc vairākām dienām, viņš paskatijas priecīgām acīm uz bērna māti.

Nu labi! Viņš dzīvos!

Sieviete metās bučot ārstam roku.

Paldies, pan dakter, par to kazu, ko jūs mums atsūtījāt! Kaza izglāba bērnu.

—   Kaza? — Viņš jautājoši paskatījās Rozālītē. — Ak kaza? Kaza! Nu tad jau viss kārtībā, Rozālīt. Paveleks uz pekām. Vai ne?

Rozālīte staroja. Bet otrā rītā sākās nedienas.

Tiklīdz Rozālīte atskrēja pie Paveleka, māte iznāca viņai pretī, saukdama:

—   Kazu aizveda! Nav vairs kazas! Ak, mans Paveleks! Mans dēliņš! — Paveleks zīda pirkstu pa miegam un nenojauta, ka viņš atkal tiek apraudāts kā aizgājējs.

—   Kas aizveda? Kur?

—   Atnāca īpašnieks, vicināja nūju, kliedza, ka iesūdzēšot tiesā, kliedza: zagļi! Negribēja nemaz uzklausīt, apsēja kazai striķi ap kaklu un aizveda. Labi, ka no rīta slaukuma palika vēl krūze piena. Bet kas būs pēc tam?

Rozālīte noskaidroja, kas ir kazas īpašnieks, kur viņš dzīvo, un aizskrēja, tikai ne norādītajā virzienā. Viņa aizskrēja uz māju pie Kvetņoviem.

—   Nu, sāc nu, sāc nu pildīt savus pienākumus! — mudināja viņu Kvetņova.

—  Zināms, ka pildīšu! Un kā vēl! Mēs dabūsim to velna ģīmi! — priekšsēdētājs atsaucās un reizē ar Rozāliti, kas palēcās pie katra otrā soļa, devās norādītajā virzienā.

—   Ko tu lēkā kā zvirbulis, man jau tā galva iet riņķī! — priekšsēdētājs izmeta, kad abi jau bija izgājuši uz ceļa. Rozālīte sāka iet mierīgi un rātni. Drīz viņa ar saitītē piesietu kazu jau tipināja atpakaļ pie Paveleka.

—   Mūsu priekšsēdētājs visu ko var nokārtot! — viņa atvadoties uzlielīja.

—   Skaistule ar velna ģīmi! — pavīpsnāja pans Kvetņovs. — Skaistule ar kazu — gluži kā mūsu pilsētas ģerbonī. — Un tā bija Rozālites jaunā iesauka.

—  Jā! Tikai Rozālīte to var dabūt gatavu — nozagt kazu un paturēt to divas dienas kā dāvanu. Cits par tādu gājienu gan dabūtu! — mēļoja Klimeks.

Un drīz vien pienāca diena, kad Rozālītei pretī atsmaidīja Paveleka plati pavērtā bezzobainā, sārti sārtā mutīte.

KINO

— Kaut kas neredzēts, kaut kas nedzirdēts! Cilvēki staigā pa sienu. Kā mušas! — stāstīja no Lejas Būras veca sieva, kura pirmo reizi mūžā bija noskatījusies filmu.

Bija atbraucis kino. Ugunsdzēsēju depo izkāra baltu audeklu.

Nodzēsa gaismu. Uz audekla pazibēja kaut kādi lieli burti. Tie parādījās un nozuda tik ātri, ka grūti tos bija izlasīt. Tūlīt pēc iam uz sienas uzbrauca limuzīns, gandrīz tikpat liels un skaists kā tas, ar kuru braukā raktuves direktors. No limuzīna izkāpa kāds pans un kaut ko teica zēnam, kas sēdēja limuzīnā. Pēc tam šo attēlu nomainīja cits. Kāda ļoti skaista pane sēdēja spoguļa priekšā un raudāja. Viņa raudāja tik brīnišķīgi, ka, neraugoties uz asaru plūdiem, viņa nesavilka seju sāpēs, nedz arī slaucija degunu. Pēc tam ilgi, ilgi cita citai sekoja kaut kādas ielas, laukumi, te pēkšņi tas viss nozuda — un uz tīrā audekla iemirdzējās jūra. Jā, tā bija jūra. Ūdens plašums un viļņu mirga, saules atspīdumi, tad augošs vilnis pēc brīža triecas pret krastu tik spēcīgi un dabiski, ka tā vien liekas, baltās šļakatas ķers tuvāk sēdošos. Pēc tam atkal parādās vientuļš cilvēks, kas iet gar jūras krastu. Kājas ir basas, bikšu staras atlocītas, uzvalks parasts, var redzēt, ka vecs, nodilis. Viņš iet. Kājas grimst irdenajās smiltīs un atstāj pēdas. Kurp viņš iet? Pēc kā? Tūlīt redzēsim, jo krastā piestāj kāda laiva. Bangas plīst pret melnajiem akmens bluķiem. Bet tas pavisam nav svarīgi. Atkal ir redzama skaistā pane. Atkal tiek rādīts pans ar puisīti. Limuzīns joņo pa lielceļu, kas ved gar jūras krastu, limuzīns šaujas kā lode. Uz kurieni tas tā joņo? Kam dzenas pakaļ? Vai panāks? Bet arī tas nav svarīgi. Jo uz audekla ir jau atkal cits attēls.

Kad filmu redz pirmo reizi, grūti kaut ko saprast, visam izsekot, bet šis četrstūrainais audekla gabals, ko apspīd garš gaismas kūlis, ir kā burvju logs, pa kuru var ieskatīties kaut kādā citā — tālā pasaulē. Vai tas būtu sapnis? Ne viens vien izberzē acis. Bet tepat blakus staigā, sarunājas, smejas un raud pavisam sveši cilvēki, pienāk klāt nezināmu pilsētu ielas, šļācas jūras viļņi, parādās kaut kādi tāli ceļi, tik īsti, ka gribētos pa tiem iet. Paveras svešu namu durvis, var redzēt visu, kas tajos notiek, it kā kāds būtu nocēlis jumtus un parādījis dzīvi, kas rit māju iekšienē, vai arī kāds ar burvju cepuri, kas padara neredzamu, un ar Sezama atslēgu būtu iegājis svešās istabās nepamanīts, neredzams. Cilvēki kaut ko runā, bet, ko, — grūti saprast, jo kaut kur dziļumā skan mūzika. Mūzika ir visur, tā visu aizpilda. Nepārtraukta mūzika ir šīs otrās — gar acīm skrejošās pasaules gaiss, un baltais audekls ir tās logs. 5o mūziku elpo gan svešādās pasaules cilvēki, gan jūras viļņi, gan putni, gan nami. Kad mūzika apklust, apklust un pēkšņi apraujas — tad skaidrs, ka filmai ir beigas, kaut arī visi vēl sēž un lūkojas uz tukšo audeklu. Logs ir aizcirties. Mūzika apklususi. Nav ar ko elpot tās otras pasaules ļaudīm un priekšmetiem. Beigas. Jāatmostas no šī sapņa. Jāceļas kājās. Jāiet mājās, jāatgriežas savā ikdienā, jāvāra kartupeļi, jāliek bērni gulēt, jāiesprosto vistas pa nakti kūtiņā, jāatgriežas pie visa tā, kas pa filmas skatīšanās laiku bija atkāpies kaut kur tālu, aizplūdīs, nozudis, izgaisis.

—   Tpi tu! Acu apmānīšana!

Mehāniķi smejas. Jautā, vai filma patikusi, vai gaidīšot viņus atkal un kādu filmu gribot nākamajā reizē. Jo tagad, kad ciemā esot elektrība, šai ziņā neesot nekādu grūtību. Tuvus un tālus draugus var aicināt uz Lejas Būru skatīties kino.

Ugunsdzēsēju depo priekšā stāv automašīna, ar kuru atbraukuši kinomehāniķi un ar kuru atveduši visus savus aparātus un filmas. Kā tanī visu var salikt, kā tanī var saiet tik daudz šīs svešās dzīves! Kur tā ir? Vai šajās melnajās lentās, kas satītas rituļos? Bērni staigā apkārt automašīnai, ielien pat iekšā, izokšķerē, gandrīz vai apošņā visus kaktus, aptausta katru uzgriezni.

—   Nu tad palieciet sveiki! Atbrauksim citu reizi. Drīzi vien.

—   Atbrauciet gan! Mīļš paldies!

Automašīna ierūcas un aizbrauc, bet ļaudis vēl stāv uz ceļa. Vēl runādamies, gausi, negribīgi izklīst pa mājām. Papriekšu aiziet sievietes, pie rokas līdzi velkot bērnus. Viņām tie steidzamākie mājas darbi. Bet vīri vēl stāv, smēķē, tērzē. Tiem vienmēr ir kas pārspriežams. Sāk ar filmu un beidz ar raktuvi. Beigs apspriest par raktuvi, sāks runāt par politiku, tad par karu un mieru, tad atkal par sausumu un tveici, par šā gada ražu, par tabaku, kas pievilgusi tā, ka pīpēt negribas.

Un tā, skat, jau nakts klāt. Rej suņi. Tad viss pamazām noklust, izdziest ugunis. Iešalcas koks aiz loga, piesit ar zaru pie rūts, un acis aizkrīt.

Tikai vecais Mazureks grozās savās cisās, nevar vien aizmigt. Viņam gribas dzert, bet Jasis vēl nav pārradies. Aizskrēja uz kino, un kā nav, tā nav. Vecais vairākas dienas jau nejūtas labi. Mazdēlam neko nesaka, bet top arvien vājāks. No kā gan lai viņam spēki rastos? No tiem pāris plikajiem kartupeļiem, no piena krūzes? Un ari vecums liek sevi manīt. Vecais patipina ap māju, noliecas, lai paceltu salmiņu, skaties, nevar vairs muguru lāgā atliekt. Atkal patipina, padzen vistas no sakņu dobēm un atgriežas pie sliekšņa. Apsēžas. Atkal kaut ko drāž. Rokas pašas drāž. Tās jau no bērnu dienām to radušas. Tās priekā silst, kad tur kādu klucīti un kabatas nazi ar koka spalu. Lai tas būtu visparastākais sprungulis vai vienkārši pagale, skat, nazis jau sāk zibēt. Un, re, no skaidas jau rodas spārniņš, veidojas galva, acis, top neredzēts mošķis — velns ne velns, sienāzis ne sienāzis. Bet varbūt tādu nemaz nav pasaulē? Nē, pasaulē ir viss kas. Pasaulē ir viss, ko vien prāts var izdomāt, ko rokas var izveidot. Tā vecais

sevi izklaidē, drāž, bet domas visu laiku nerimst, jaucas pa galvu. Jo ilgāk viņš klusē, jo mazāk viņam sarunu biedru. Domas pēc sievas nāves viņam it īpaši neliek mieru, tās pulcējas un stāsta, stāsta, taisni nelabi paliek no šīs nebeidzamās stāstīšanas. Tās runā par to, ka pasaule ir liela, skaista un neizpazīta un kā noris pasaules lietas. Stāsta par to, ka dzīve aizplūst kā ūdens. Nupat vēl viņš bija jauns, kleķēja šo mājiņu savai meitenei, sievai. Gribēja uzbūvēt pili, bet iznāca tikai šī pieticīgā būdiņa. Nupat viņš to vēl būvēja, un nu jau viss ir beidzies, atkal viņš ir viens pats ar šo nelaimīgo puišeli. «Juzeks, Juzefs,» vecais sāpīgi domā pie sevis. Apvainojās par vienu vārdu, savāca savas mantiņas un aizgāja. Tā arī māte viņu nedabūja redzēt pirms nāves. Svētīdama neuzlika viņam rokas uz galvas. Viņa gan varbūt to nemaz pati nezināja, jo mazdēlu Jasi beidzamajā laikā sauca par Juzīti — tātad iedomājās, ka tas viņas dēls Juzeks. Aiziedama atvadījās no dēla, nevis no mazdēla. Dēls Juzeks atkal viņai bija mazs zēns, bet tas, kas bija nācis pēc tam — gan viņa precības, gan mazdēls, gan viņa aiziešana —, viss bija izplūdis, aizmirsies un atmiņā pagaisis. Tā domas vecā vīra galvā vijas un mijas. Un runājas ar viņu. Ar viņu vēl sarunājas arī tēli, kurus viņš izgriež no koka, šīs druknās lauku sievas un šie sīkstie veči, kuri atdzīvojas zem viņa naža asmeņa. Arī tie sāk savu nebeidzamo runāšanu, un tad ap veco un viņā pašā rodas tāda čala un kņada, ka nevar ne aizklausīties. Tad viņš ce|as kājās un liekas gultā. Visi aizgājuši uz kino un arī Jasis līdzi. Aizskrēja un nenāk atpakaļ. Ir jau pavisam tumšs un kluss. Bet šis vēl nepārrodas. Nav tēva. Nav kas viņu kārtīgi nosloksnētu. Bez tā jau kārtīgs cilvēks neizaugs, nav ko domāt. Kur viņš mētājas? Kur viņš klaiņo? Tik ilgi jau gan nekad nav bijis projām!

Bet Jasis nepārnāca ne vakarā, ne naktī, ne otrā rītā. Viņš bija pazudis. Par noslīkšanu jau nu nebija ko bīties: upe te sekla, pavisam rāma.

Drīz vien visi uzzināja, ka Jasika nav. Kaimiņienes veco pabaroja, mazliet nomierināja. Atminējās, ka Jasiks aizdomīgi ilgi bija grozījies ap kinomehāniķiem, ap viņu automašīnu. Kazi, vai nebūs šiem līdzi aizbraucis! Tā pamest veco — puikam nudien kauna nebija.

Jasis atgriezās tikai pievakarē — nobrāztiem ceļgaliem, noputējis, gluži pelēks, galīgi notriektos zābakos. Izskats zēnam bija tik drūms, ka neviens neuzdrīkstējās viņu aizskart vai uzrunāt, kad viņš galīgi nošļucis nāca gar žogu uz mājām.

Vectētiņš sēdēja uz sliekšņa. Ieraugot mazdēlu, trausās jau kājās, lai pameklētu kaut ko ēdamu.

— Kur biji?

—   Mekleju tevu.

—   Atradi?

—   Nē.

Tada bija viņu saruna. Citrīt vecais izkūņojās no cisām, apsēdās uz ķeblīša un paņēma rokās iepriekšējā vakarā aizsākto kokgriezumu. Bet nazis izkrita no rokas, un nepabeigtā koka paija pavēlās zem ķeblīša. Velti Jasis pūlējās iespiest vecamtēvam nokritušos rīkus rokās. Rokas nespēja tos saturēt, viss no tām slīdēja laukā.

—   Vecs esat palicis, vectētiņ, — Jasis noteica, noguldīdams viņu gultā. — Es jūsu vietā pabeigšu. — Un Jasis pirmo reizi mūžā paņēma rokā vecātēva nazi. Kreisajā rokā viņš satvēra aizsākto klucīti, labajā — nazi. Brīdi apdomāja. Un tad kā sāka drāzt un skripšināt! Pirksti lēkāja kā pa taustiņiem, nazis zibsnīja vien, un no klucīša arvien jaušamāk sāka izveidoties kāda figūra. Rokas, kājas, galva. Viss, kā nākas, — ne ko pielikt, ne ko atņemt. Vectētiņš mirdzošām acīm noskatījās šajā darbā. Pēc tam pievēra acis un apraudājās. Asaras bija siltas un klusas. Un tās plūda neapstādamās.

«Vectētiņš aizmiga,» Jasis nodomāja.

Seja viņam kvēloja, un viņš pats nezināja, kādēļ. Izgāja laukā, lai vējš atvēsinātu sakarsušos vaigus.

SVEŠINIEKS

Sī vasara bija ārkārtīgi nemierīga. Mūžīgi kaut kas atgadījās. Nupat bija beigušies elektrifikācijas darbi un sākusies labības pļauja, te pēkšņi Rozālīti nakts vidū pamodināja vienmērīgi tāli būkšķi. Viņa uzreiz pietrūkās gultā sēdus. Bija taču svētdiena. Labības pļauja vēl turpinājās. Vai tad būtu jau sākusies kulšana?

Baukš! Baukš! Baukš!

Baukš! Baukš! Baukš!

Zvakstoņa skanēja vienmērīgi, it kā ar varenām ķēdēm sistu pret klonu.

— Kas tas varētu būt?

Māmiņa nezināja. Rozālite uzrāva kleitiņu un izskrēja laukā.

Kāzas. Lejas Būrā kāzas, — Kvetņova viņai pavēstīja.

Rozālītes iedomātie ķēžu žvakstieni bija lauku kapelas bungu rīboņa, ko pavadīja citi instrumenti. Tā bija kāzu mūzika. Taču izklausījās gluži pēc rudzu kulšanas. Tā kā tas bija tālu, dzirdamas bija gandrīz tikai bungas, pārējo instrumentu skaņas vējš visu laiku nesa sāņus.

Kāzas iebrāžas šajā svētdienā kā vasaras pērkona negaiss. Rīta bungu rīboņa bija tikai ieskaņa, kā tāla pērkona atbalss. Pēc tam nāca īsta šaušana ar «pugačiem» — ar šaujamiem korķiem, tādi blīkšķi kā karā, pat zirgi sāka trakot, bērni brēkt, meitenes — ska|i spiegt, bet vecās sievas smiedamās viņas apsaukt, dārdēja rati pa pilsētas laukuma bruģi, plīkšķēja pātagas, dipēja papēži uz īpaši noklātās deju grīdas, ripoja alus mucas, sprāga vajā atsistās spundes, šķindēja šķīvji un skanēja glāzes. Naktī vēl bija dzirdami klusināti čaukstieni un švīkslieni, it kā pēc vētras vējš steigtos pāri lietus peļķēm un no zariem trauktu rasu.

Tad atbrauca jaunas lielas mašīnas sarkanā un zilā krāsā. Un pāri raktuves bedrei no mašīnu rīkles izstiepās šaurs, kustošs tilts, un pa to augšup skrēja rūdas gabali, cits gar citu rīvēdamies, skrēja un pazuda citas mašīnas rīklē. Stundām ilgi varēja stāvēt un skatīties šajā savādajā akmeņu dejā. Tālumā bija dzirdama motora parkšķēšana. Tur rūca Urbaneka ekskavators, viņš pats sēdēja augstajā kabīnē un turēja roku uz sviras, kas nolaiž un pacel šausmīgās tērauda žaunas, kuras graužas un graužas zemē kā ābolā. Taču varens ir šis ābols. Grauz, cik gribi, mazāks nepaliek. Ai, kaut dabūtu tādu milzīgu ābolu, kuru varētu grauzt un grauzt, bet tas mazāks nepaliktu! Alfrēdas dārzā āboli jau piebrieduši, jau metas balti. Zēniem šie āboli jau sen uz mēles — gan jau tiks arī uz zoba! Rozālītes domas pārlec no viena temata uz otru. Viņa sēž uz raktuves bedres malas un vienmērīgi šūpo ar māliem apķepušās kājas. Grūti tām kaut mirkli stāvēt mierā.

Te kāds nostājas Rozālītei aiz muguras. Viņa redz pienācēja ēnu. Kājas beidz šūpoties. Uz mirkli pierimst. Rozālīte atskatās un ierauga svešu, nepazīstamu vīrieti. Viņai nav bail, tomēr tā mazliet savādi. Ko viņš grib? Stāv un skatās. Skatās un nekā nesaka.

—   Vai jūs te raktuvē strādājat?

—   Uhu!

—   Vai jūs pazīstat Urbaneku?

Vīrietis atbild ar nenoteiktu rokas kustību.

—   Skaistas gan ir šis mašīnas, — Rozālīte mēģina virzīt sarunu tālāk.

Bet tā nevedas. Rozālītes kājas atkal sāk šūpoties virs raktuves bedres. Bet nepazīstamais neiet projām. Viņš pat notupstas viņai blakus. Viņš ož pēc tabakas.

—   Vai tu esi no Būras? — viņš jautā.

—   Uhu, — savukārt novelk Rozālīte.

—   No Lejas Būras?

—   No Vidus Būras.

Vīrietis kā vīlies atkal apklust. Beidzot jautā:

—   Vai Mazureku pazīsti?

—  Jasi Mazureku? Viņš sēž trešajā solā pie loga. Labs kokgriezējs. Ļoti apdāvināts.

—   Vecaistēvs?

—   Nē, Jasis. Vectētiņš slims, tikko kust, un vecmāmiņa nomira. Jau sen! — Te piepeši Rozālīte attopas. — Jūs esat Jasika tētis?

Vīrietis strauji piece)as un iet projām.

Rozālīte metas viņam pakaļ. Tā nebūs! Tik viegli viņa to vaļā nelaidīs. Rozālīte skrien svešajam pakaļ, skrien, tikko varēdama tikt līdzi viņa platajiem soļiem smagajos zābakos, kuri no viņas bēgtin bēg. Skriedama viņa stāsta, ka Jasis ielīdis kinomehāniķu mašīnā un aizbraucis meklēt tēti. Pēc kādiem simt kilometriem viņu izsēdinājuši, un viņš gājis no ciema uz ciemu, no mājas uz māju un jautājis, vai kāds nepazīst Mazureku. Juzefu Mazureku. Tā saucot viņa tēti. Viņš esot pat atradis kādu Mazuru, bet Mazureku ne. Jasis esot ļoti nabadzīgs un pavisam vientuļš, visi to zinot, kaut arī viņš esot tik mazrunīgs. Viņam nepatīkot daudz runāt. Kad vecmāmiņa nomirusi, viņš neteicis ne vārda, arī tad ne, kad vectētiņš nolicies slimības gultā. Ko Rozālīte zinot par Jasi — tās visas esot ļaužu runas, viņš pats ne par ko nesūdzoties. Viņš tikai pieskatot vectētiņu un tikai ņemoties ar griešanu. Ar šiem kokgriezumiem viņš jau pat drusku sākot pelnīties, jo no viņa kaut ko nopircis dakteris, Rozālītes māmiņa un raktuves direktors. Raktuves direktors esot teicis, ka došot Jāsim tādu stipendiju, lai viņš varētu braukt uz galvaspilsētu, uz akadēmiju mācīties, jo viņam esot liels talants.

Svešais apstājās un izmeta:

—   Atsienies!

Rozālīte uz brīdi apvainojās. Bet tikai uz brīdi, jo nākamajā mirklī metās skriet un aizšķērsoja ceļu nepazīstamajam, kas oda pēc tabakas.

—   Vai jūs esat Juzefs Mazureks?

—   Nu un tad?

—  Jasis jūs šausmīgi gaida. Vectētiņš arī. Jums jāiet pie viņiem.

Ja gribēšu, aiziešu.

Vīrietis pabīda Rozālīti sāņus un aiziet. Rozālīte vairs neuzmācās, nedzenas viņam pakaļ. Viņa ir atradusi Jaša Mazureka tēti! Viņš ir te! Strādā raktuvē. Jāskrien, jāskrien, jāpasaka Jāsim! Tomēr nē, ja nu tēvs negrib viņu pazīt, aizraidīs viņu vēl tāpat kā Rozālīti. Viņa noskatās aizejošajam pakaļ. Smagajā un gausājā soli ir tāds kā draudīgs spēks. Juzefs Mazureks neiet pa zemi, bet mīda zemi kājām. Viņš ir nikns. Nikns uz šo zemi un tāpēc mīda to kājām. Rozālīte to saprot. Ak, cilvēks bieži ir saniknots! Rozālīte pati bija nikna, kad pamanīja mežā māmiņu un panu Ježiju. Viņa bija saniknota, un ari viņai gribējās spārdīt un mīdīt zemi. Bet plecus viņam nospiež kādas dzijas skumjas. Viņš nevar būt nikns. Viņš taču ir Jasika tētis. Rozālītei nav tēva. Kad viņai iešaujas prātā «tēvs», tad viegli sažņaudzas kakls. Sis aizejošais vīrs ir briesmīgs. Bet viņš nevar būt ļauns.

Rozālīte klaiņo pa raktuvi. Klaiņo stundām ilgi, gandrīz līdz vakaram. Viņu pārņēmusi dziļi bērnišķīga nevarības sajūta. Visapkārt jau apklusis, visi aizgājuši. Darbs beidzies. Arī Urbaneks jau aizgājis mājās. Lielās mašīnas stāv kā vientuļi zvēri. Rozālīte domā, ko darīt. Neko nevar izdomāt. Viņa varētu iet un uzmeklēt būvē Juzefu Mazureku. Ja būtu sākusi meklēt jau no paša rīta, tad droši vien būtu viņu atradusi. Bet tad nu gan viņa pateiktu visu, visu. Kas būtu tas viss — to Rozālīte apjauta pavisam miglaini. Viņa baidījās tikties ar šo Juzefu Mazureku, bet reizē likās, ka, ja vien viņu sastaptu, gan tad rastos tie visvajadzīgākie vārdi, kas pārliecinātu viņu, ka vajag atgriezties.

Rozālīte beidzot pārradās mājās.

—   Noskrējusies, nobridusies, nogurusi, tikko kājas var pavilkt! — līdzjūtīgi teica Kvetņova. — Vakariņās ir pīrādziņi ar sieru un piparmētrām. Dikti garšīgi!

Rozālītei vēl arvien kaklā koda putekļi un grūti parunāt. Pīrādziņi bija garšīgi. Ļoti garšīgi. Piparmētras mazliet dzalkstīja mēli un it kā atvēsināja. Bet Kvetņova uzlēja vēl krējumu.

—   Vai zini ko, Rozālīt?

—   Uhu? — Rozālīte pilnu muti atsaucas.

—  Mazureks atgriezies.

Rozālīte sastingst, it kā viņai karsts pīrāgs būtu kaklā iespriedies.

—   Nu! Zini, tas Jasika Mazureka tēvs. Esot atbraucis šurp strādāt un uzreiz pēc darba atnācis mājās. Kamdēļ gan viņam būtu jādzīvo nez kādās barakās, ja autobuss katru dienu ved strādniekus uz Lejas Būru? Un vai tad mājās darba roku nevajag? …

Rozālīte varonīgi norij lielo kumosu.

—   Vai tiešām? — viņa jautā.

Metas uz priekšu, izsit Kvetņovai no rokām krējuma podu, apskauj viņu un skūpsta abus vaigus.

—   Rozālīte! Trakais skuķi! — kliedz Kvetņova. — Mans krējums!

MILZāBOLS

Cik gan jauki, kad pēc lietus atspīd saule! Tās mirdzums ir vēl tāds nedrošs un kautrs. Debesis ir bāli zilas kā burtnīcu vāki. Bet it viss, lietus noskalots, spīd un laistās! Debesis skatās lielo pe|ķu spoguļos. Mākoņi rotaļājas un ir tik draiski, ka pārskrien no viena spoguļa uz otru un meklē savu atspīdumu. Atraduši skrien atkal tālāk. Tāpēc ka vējš tos dzen. Bet peļķu spoguļgludā virsma laiku pa laikam notrīs un kļūst blāva, jo no kokiem sāk birt notrauktās ūdens lāses. Lapas šalc, un līdzi tām vieglītēm šūpojas zari. Zaros starp lapām karājas smagi, dzeltenīgi āboli. Uz āboliem, uz to vaskoti spīdīgās mizas pieriet rasas lāses kā lielas asaras uz bērna vaidziņiem, kad tas vēl nav beidzis raudāt, bet jau smaida. Āboli raud ar šim lietus asarām un reizē smaida ar apaļo spīdumu, ko uzmet tiem saule pēc lietus. Āboli šūpojas līdz ar zariem. To ir tik daudz, ka ābelēm pat grūti un daži nolikuši zari jāatspiež ar spēcīgām kārtīm, lai nenolūztu.

Alfrēda staigā zem kokiem, lepodamās ar savu saimniecību. Paceļ ābolu, aizkož un nomet. Vēl zaļi.

Bet zēni jau ložņā pēc šiem zaļajiem āboliem. Laiku pa laikam virs mūra sētas parādās viņu kārās rokas un acis. Labi, ka ērģelnieks virs mūra novilcis dzeloņdrātis. Bet daži nebaidās ari no dzeloņdrātīm. Vajag tikai mazdrusciņ iemaņas, bet par saskrāpētām kājām vai uzrautām biksēm — nav daudz ko sūkstīties. Tie ir nieki. Āboli, lai arī zaļi, kļūst mīksti un skāņi sulīgi, ja tos bridi padauza no visām pusēm. Pavisam labi! Šiem pārgalvniekiem domāti divi suņi — Zagrajs un Ščekajs. Šausmīgi nikni, spēcigi, ierīdīti. Taču arī suņi reizēm tos nepanāk. Kamēr ērģelnieks pieskrien, lai palaistu tos no ķēdes, veiklais zellis jau piestūķējis kabatas pilnas un — aidā! — pāri mūrim. Vēl apsēžas jāteniski uz mūra un sviež ābola serdi satracinātajiem dārza sargiem taisni rīklē — tie riedami stiepjas uz pakaļkājām, bet bēgli nevar aizsniegt.

Gadās ari gudrinieki, kas, negribēdami uzplēst ne bikses, ne kājas, izdomā visādus ķekšus, šķeistas ar āķiem galā, visādas trepītes, lai pārdabūtu augļu pilnos zarus pāri mūrim. Kas aiz sētas — tas pieder visiem, to var aiztikt. Pasaulē manīgu ļaužu netrūkst.

Visspriganākā ir Valeka Gurala banda. Veseli seši. Spēcīgi iin.'iiimiši, saulē brūni nodeguši makani. Nekas cits viņiem nav ļii.il.i ka āboli un tas, kā tikt tiem klāt. It sevišķi viņus pievelk «Tftrlnii'ka dārzs. Ļaudis melš — var jau būt, ka tā nav taisnība, ja ērģelnieks kādu notverot, cērtot ar pātagu, kur pagadās N( viens gan nav manījis, kā izskatās tāds cietušais, kas kritis viņa nagos, bet tādas valodas rodas pašas no sevis, kā saka, izaug uz akmeņiem. Un tādēļ citos dārzos āboli netraucēti nogatavojas un nepievelk nevienu kārumnieku, izņemot mušas un tārpus. Var jau būt, ka taisni šī augstā, ar dzeloņdrātīm apjoztā mūra sēta kārdina un nedod mieru.

No meitenēm Valeka grupa ņem šad tad sev līdzi vienīgi Rozālīti. Bet Rozālīte reizēm sāk muļķīgi prātot. Viņa staigā, staigā un pēkšņi saka:

—   Zināt ko? Ja nu būtu tāds ābols, milzīgs, milzīgs, nu tāds milzābols. Un ja nu tas piederētu visiem un ja to varētu grauzt no visām pusēm, un tas nemaz nepaliktu mazāks.

—   Muļķības! — noteica Valeks un nostirkšķināja siekalas caur zobiem.

—   Nu un tad, vai nav brīv domāt?

—   Ko tad tu vēl izdomāji?

—   Kaut ko jau izdomāju, bet, ja negribat, neteikšu.

—   Runā! — Valeks strupi atvēlēja un visdziļākā vienaldzībā paskatījās debesīs.

Visi viņa draugi arī paskatījās gaisā. Augšup skatījās arī Rozālīte. Debesis bija tīras un skaidras, bez neviena mākonīša.

—   Kāpēc jāzog un jāiet briesmās? — Rozālīte teica. — Ja gribat, ābolus var dabūt, cik patīk!

—   Piemēram?

—   Es jums apsolu, ka rit katrs no jums dabūs veselu maisu ābolu. Nu gluži maisu varbūt nu ne, bet kulīti gan.

—   Kā? — Valeks atkal pajautāja savā strupajā runas manierē, ko atdarināja arī viņa draugi.

—   Pavisam vienkārši. Jums tikai jāapsola, ka jūs nezagsiet.

—   Pretīgs vārds! — Valeks izgrūda caur zobiem un nīgri saviebās.

—   Atvainojos! Es gribēju teikt, ka jūs neiesiet ābolos.

—   Pavisam cita lieta, — izmeta Stasiks.

—   Tas viss?

—  Jā. Tikai vēl maza piebilde. Ērģelnieks žēlojas, ka nav kas nolasa ābolus. Pat nokritušos nespējot uzlasīt. Domāju, ka viņam atmaksātos, ja viņš mūs ielaistu dārzā …

—  Mūs?

—  Jā, mūs. Viņam tas atmaksātos, ja mēs nolasītu ābolus, pagaidām tos, kas paši sakrituši zemē, toties tie ir paši labākie, visgatavākie, un par to mēs dabūtu tādu milzābolu, kuru varētu sadalīt līdzīgās daļās un varbūt pietiktu pat visai skolai.

Valeks pameta draugiem ar aci.

—   Jāpaštuko.

—   Paštukojiet. Es to nokārtošu.

Ietikt dārzā pa vārtiņiem bez bikšu drebēšanas — tas nebūtu nemaz peļami …

—   Un piedzīt pilnas azotes …

—   Jā. Tikai neaizmirstiet norunu! — Rozālīte atgādināja.

—   Skaidrs.

—   Pamēģināsim?

—   Pagaidīsim kādas dienas. Lai sabirst vairāk. Bez tam mums vēl jāapsver viens racionalizācijas priekšlikums …

—   Kā vēlaties … tiekamies rīt šajā pašā vietā.

Bet tieši šajā naktī notika kaut kas bezgala nepatīkams. Visu nakti rēja suņi, rēja tik skaļi, ka nebija iespējams aizmigt.

—   Atkal kāds ņemas ap tiem ērģelnieka āboliem, — Kvetņova šķendējās, grozīdamās no vieniem sāniem uz otriem. — Nav miera no zagļiem. Aplauzt tik nagus tādiem, vairāk nekā . . .

—   Ak vai, ak vai … — kunkstēja miegā priekšsēdētājs.

Bet suņi nerēja velti. 5ajā naktī nevis kaut kādi naktsložņas — tie nebija Valeks, ne viņam līdzīgi grābšķi —, bet gan īsti zagļi, droši vien no būves, nokratīja ābolus, nolauza zarus, sagandēja dārzu. Zari vairs nebija glābjami, tie nokaltis. Visa zeme pie mūra nobērta ar lapām un sīkiem zariņiem, bet zari, nošķīti kaili, salauzti, savainoti, žēli nokarājās. Izskats bija šausmīgs. Ar kaut ko viņi bija suņus iebarojuši — tie tikai vaukšķēja, bet neklupa virsū. Tagad āboli, kaut arī negatavi, bija jānovāc, citādi visus aplauzīs. Atlikušie jānogatavina kaut vai sienā.

Ērģelnieks pagalam sadrūmis, samācies kā lietus mākonis. Pat Alfrēda cenšas nerādīties viņam acīs, un Alfrēdas māte augu dienu noņemas pa virtuvi, vārīdama ābolu ievārījumu.

Rozālītei atkal tāda sejas izteiksme, kas liecina par vēlēšanos iecelt pasauli eņģēs.

—   Ak, Rozālīt, Rozālīt! Pasauli eņģēs neiecelsi…

Ar šo pašu sejas izteiksmi Rozālīte vakarpusē ieradās pie ērģelnieka dārza vārtiņiem. Pārbijusies no mājas izskrēja Alfrēda un atvēra vārtiņus. Vārtiņi smagi, cieši nobultēti. Kamēr Alfrēda noņēmās ar aizbīdņiem, Rozālīte juta, ka dūša viņai sašļūk papēžos.

—   Ko tev vajag? — Alfrēda jautāja bez sevišķas laipnības un atkal aizšāva vārtiņiem bultu priekšā.

—   Tāpat vien, — Rozālīte izlikās. — Vai tavs tētis mājās?

—  Tētis? Ir mājās, bet briesmīgi dusmīgs, labāk nerādies viņam acīs. Zagļi pagājušajā naktī ielīduši mūsu dārzā un aplauzuši ābelēm zarus. Es jau tev teicu, ka pasaule pilna ar zagļiem. Bet tu jau ar viņiem uz vienu roku.

—   Neesmu vis! Labdien, Alfrēdas tēti! — Rozālīte palocīja celīti, jo šajā brīdī no mājas iznāca ērģelnieks.

Viņš tikai pameta ar galvu, pat labdienu neatņēma. Skaidrs, ka noskaities. «Varbūt labāk likties mierā,» domā Rozālīte. Bet ērģelnieks pats viņu uzrunāja:

—   Ko tu gribi? Varbūt ābolus? Pielasi un aiznes māmiņai. Tava māte taču ir skolotāja, vai ne?

—   Mana māmiņa māca dabaszinlbas.

—   Palasi, palasi, ābolus! Aldiņ, iedod viņai groziņu.

—   Paldies! Es gribētu … Lūdzu …

—   Nu ko tad? — ērģelnieks noņurdēja, un pēkšņi Rozālītei likās, ka viņa zilajās acīs pazibēja labsirdības dzirksts. «Viņš ir labs. Visi ir labi,» Rozālītei iešāvās prātā, «nevajag baidīties. Tāpat Jasika Mazureka tētis izskatījās tik briesmīgs, bet patiesībā izrādījās labs.» — Nu kas ir?

—   Man ir tāds priekšlikums, — Rozālīte iesāka un aši, aši, it kā sviltu mēle, izšāva visu, kas viņai bija sakāms. — Tie ir Joti labi zēni, nudien! Tikai ļoti kāri uz āboliem. Turklāt māmiņa saka, organismam jaunībā esot vajadzīgi vitamīni. Ja mēs visi kopā nolasīsim visus ābolus, tad jau tas būs jums tikai izdevīgi. Zēni ir veikli, viņi lodā pa kokiem kā pērtiķi. Visveiklākais ir Valeks Gurals.

—   Valeks Gurals? — sarunā iejaucās Alfrēda. — Tas zaglis? Tētuk, Valeks Gurals ir vislielākais zaglis visā skolā. Droši vien viņš nakti bija ielīdis dārzā zagt ābolus un aplauzis zarus. Viņš ar saviem drauģeļiem. Tas ir viņa darbs. Ielaist Valeku Guralu dārzā — ko vēl ne? Tētukiņ! Jāsmejas! Tas ir tas pats, kas ielaist vilku jēru kūtī. Nekas nebūs, Rozālīt…

Rozālīte jau gribēja apvainoties un aiziet.

—   Pagaidi, pagaidi! — ērģelnieks viņu aizturēja. — Neaizej bez āboliem, tu vari sev salasīt. Nem groziņu.

—   Nē, paldies! Uz redzēšanos!

—   Paldau! — uzsauca viņai aiz muguras ērģelnieks. — Kā tu vari zināt, ka viņi, strādādami dārzā, nesāks čiept pēc sirds patikas?

—   Tā ir mana darīšana. Es par viņiem galvoju, — Rozālīte sacīja.

—   Zini ko, esmu ar mieru. Nav kas nolasa ābolus. Lai nāk rīt no rīta. Bet māmiņai pagaidām aiznes šo te! — Un ērģelnieks ielika viņai rokās pilnu groziņu ar āboliem.

—   Paldies! Mēs būsim klāt jau no paša rīta! Paliec sveika, Alfrēda! Uz redzēšanos!

Alfrēda palika ar vaļā muti, pārsteigta par tēva lēmumu. Viņai bija vienmēr licies, ka viņa te ir noteicēja. Rozālīte atskatījās uz Alfrēdu un iespurdzās.

Otrā rītā visa grupa sapulcējās pie ērģelnieka vārtiņiem. Tur bija Valeks Gurals, Stasiks, Jaseks, kas bija iesaukts par Lempīti, Klimeks, Heneks un pat rātnā Zosja, kurai bija aizliegts pīties ar šo bandu, kā to sauca māte, un pabailīgais Feleks, kurš šodien kādam citam bija uzticējis savu slaveno govi. Visi ieradās ar Rozālīti priekšgalā. Alfrēda šņāca kā aizkaitināts ezis. Raustīja tikai plecus, kad tēvs izdalīja viņiem tukšos grozus, groziņus un kastes.

—   Alfrēda, vai tu nāksi ar mums? — Rozālīte pajautāja.

—   Es? Labi, es tikai pieskatīšu, lai kāds nesāktu stūķēt pilnas kabatas vai arī nesāktu ābolus lidināt pāri mūrim.

—   Aizveries, Alfrēda! — Valeks atcirta.

Izbijusies viņa apklusa un aizgāja uz lieveni. Apsēdās uz kāpnītēm un izlikās, ka loba zirņus. Bet īstenībā visu laiku viņa glūnēja uz dārzu.

Ai, kā muguras sāka smelgt no pastāvīgās līkāšanās! Bet, kā paruna saka, bez darba nekas no gaisa nebirst… Feleks, nabadziņš, dabūja pat pamatīgu punu pakausī, jo Lempītis bija uzlīdis ābelē un tikmēr purināja zarus, kamēr viens ābols, ciets kā akmens, nobūkšķēja taisni Felekam uz galvas.

—  Milzābols! Varbūt tas ir tas milzābols, par kuru runāja Rozālīte! — ieb|āvās Feleks.

«Milzābols» — tas bija visas operācijas nosaukums, tās slepenā devīze, ko izdomāja Rozālīte. Ja viss būtu parasti, bez kādas noslēpumainības — tad jau nebūtu interesanti.

«Milzābols!» — ar šo izsaucienu vakarā šķīrās sazvērnieki.

«Milzābols!» — tā viņi sasveicinājās no rīta pie ērģelnieka vārtiņiem.

Suņi sākumā rēja, rēja, viens otram atsaukdamies pretējos dārza stūros, tad apgura un noklusa. Bet ērģelnieks tikai nesa arvien jaunus grozus. Viņš bija apmierināts. Bija dabūts lēts, patiesību sakot, bezmaksas darba spēks. Katram iedos pāris kilogramu ābolu — un viss.

Rozālīte staroja, skraidīja ar groziem, pārvietoja trepes un sakliedzās ar zēniem.

—  Zosja, milzābols! — viņa uzsauca Zosjai, skriedama tai garām.

Zosja atlieca muguru un, sapņaini raudzīdamās tālumā, atsaucās:

—   Milzpīrāgs ar āboliem!

Šis izsauciens aplidoja visus ābeļu zarus.

—  Milzpīrāgs ar āboliem!

—   Milzievārījums!

Tika pieminēti visi iespējamie ābolu ēdieni. Alfrēda, dzirdēdama šo sasaukšanos un nevarēdama saprast, kas tur īsti notiek, pienāca tuvāk.

Alfrēdas māte iznāca no mājas, pasauca visus un uzcienaja ar taukmaizēm un maizes kvasu. Tas bija kaut kas vienreizējs!

Daudz ābolu vairs nebija palicis. Dažas ābelītes vajadzēja atstāt neaplasītas, tāpēc ka tie bija vēlie — rudens un ziemas āboli. Bet cik novākts! Ak debestiņ! Ērģelnieks sver, sver, tad saber vienā lielā, lielā grozā algas tiesu.

—   To jūs nopelnījāt! — viņš saka.

Pat Alfrēda pārstāj raukt pieri. Apaļīgā un labsirdīgā Alfrēdas māte stāv uz lieveņa un smaida: cik gan visi miļi, labi un jauki! Cik gan Aldiņai brīnišķīgi draugi un draudzenes! — Atnāc, Rozīt, pie Aldiņas, atnāc! — Katra vārda galā tikai Aldiņa un Aldiņa!

Bet tikai aiz vārtiņiem nāca gaismā zēnu blēdība. Izrādījās, gandrīz visiem kabatas bija pilnas ar āboliem, ne mazums bija aizbāzts ari aiz krekliem un piedurknēs, viņi tikko varēja pakustēt. Kad sāka to visu bērt laukā, radās vesels lēvenis. "Līksmi izsaucieni pavadīja katru jaunu guvumu. Viņi bija piedzīti ar āboliem kā maisi. Āboli bija paslēpti pat cepurēs un bikšu starās. Laikam vienīgi Feleks un, protams, Zosja atšķīrās no visiem, jo, piemēram, Zosjai nebija neviena ābola pat priekšauta kabatiņā.

Zēni kliedza, smējās un neredzēja, ka Rozīte kļuva arvien bālāka.

—   Nesīsim to visu atpakaļ!

Sacēlās neiedomājams trādirīdis.

—  Liecies mierā, Rozālīt! Sis vecais skopēlis tāpat mūs apkrāpa. Mums vajadzēja atgūt savu.

—   Labi, tad man ar jums turpmāk vairs nav nekā kopēja.

—   Nu, paklau, Rozālit, līgsim mieru!

—  Nē, — Rozālīte nosaka cieti un dodas prom. Viņai pakaļ aiztipina Zosja.

—   Rozālit, netici zēniem! Viņi vienmēr mānās.

Guvums tika sadalīts līdzīgās daļās un taisnīgi. Bet Rozālīte negribēja ņemt nevienu pašu ābolīti.

Vakarā Valeks aizšķērsoja viņai ceļu.

—   Rozālīt, beidz skaisties! Mēs izdarīsim visu, ko tu liksi.

—   Neko es neteikšu. Ej projām!

—  Atdot? Kad ābolīši jau ir te? — Viņš norādīja uz savu vēderu. — Tu visu laiku domā tā skaisties?

—   Visu laiku.

—   Līdz kapa malai?

—   Līdz kapa malai.

—   Līdz kāda kapa malai?

—   Līdz tava kapa malai, nejaukais puika!

—   Rozālīt, bet tu esi skaista.

—   Es neesmu skaista un negribu ar tevi runāt.

—   Bet tomēr runā.

Rozālīte aizlika mutei roku priekšā, lai pār lūpām vairs nenāktu neviens vārds.

—   Zini ko, Rozālīt, uzliec mums sodu!

Rozālīte klusē.

—   Gribi, mēs uzrakstīsim simtreiz, ka Rozālīte ir visskaistākā meitene Būrā!

Rozālīte klusē. Labi, ka mutei plauksta priekšā.

—  Varbūt gribi, lai mēs to pateiktu visiem visapkārt no visaugstākā baznīcas torņa vai no vecās zvannīcas?

Rozālīte klusē.

—  Gribi, mēs nostāvēsim pilsētas laukumā uz galvas veselu stundu. Gribi?

—   Negribu! — Rozālīte nenoturas neiekliegusies.

—   Nu tad varbūt lai mēs veselu stundu uz vienas kājas lecam apkārt pilsētas laukumam, bet, kas māk, — lai iet uz rokām un tie, kas nemāk, — četrrāpus? Pāri visam laukumam? Gribi, Rozālīt?

Rozālīte klusē. Viņas klusēšanu Valeks iztulko kā piekrišanu. Viņš uz pirkstiem iesvilpjas, cik spalgi vien var. Acumirklī klāt ir visa viņa komanda.

—   Urā, Rozālīt! — Un visi bēdu brāļi sāk lēkāt pa laukumu, stāties uz galvas, iet četrrāpus un pat, skaļiem izsaucieniem skanot, velties pa bruģi. No mājām izsteidzas cilvēki.

—   Kas tad nu? Kas šeit notiek?

—   Lai atbild Rozālīte.

—   Rozālīte mums to lika darīt!

—   Viņa to izdomāja.

Viņa vēl esot vainīga! Palaidņi! Bet visa šī ākstīšanās laukuma vidū izskatās neiedomājami komiska, un ir grūti novaldīt smieklus pat tad, ja ar abām rokām aizspiež muti.

Galu galā ērģelnieks ar visu to ir ārkārtīgi daudz ieguvis. Darbs ir padarīts. Paskat, ko tas Valeks tur dara! Tas jau īsts akrobāts!

Rozālīte neiztur un laiž vaļā smieklus. Arī viens otrs no pieaugušajiem sāk smieties. Nu kā lai nesmejas, jo tas patiešām ir ļoti jocīgi. Un tad jau sāk smieties viss pilsētas laukums. Tā vien liekas, ka pat jaunava uz sava postamenta smejas bārdā. Ak, pareizi, jaunavai taču nav bārdas. Varbūt tikai — mācību grāmatās, kur kāds nebēdnis to piezīmējis …

VASARAS GARŠA

Zeltainās debesis atgādina pilnīgi nogatavojušās ērkšķogas, tās ir dzidras un cauraustas ar sīkām rieta mākoņu dzīsliņām. Drīz saule aizslīdēs aiz apvāršņa. Tādā laikā pie debesīm uzrodas spalvu mākoņu strēles, kas šaujas gaisā kā trauksmaini putni. Tie lido kāsī, cenšas panākt sauli, un to spārni zaigo te zeltainā, te spoži baltā, te rožsārtā spīdumā. Acīm redzot, rīt būs labs laiks. Tad parasti gaidāms labs laiks, kad lido šie mākoņu putni. Tādās reizēs ari Rozālīte ir kā spārnos. Viņa pēkšņi pielec kājās un drāž uz lauku. Skrien, skrien, kamēr ceļu aizšķērso upe.

Ap šo laiku jau apklusušas veļas mazgātāju vāles, aizgājuši projām zēni, kas, barā peldēdamies, saceļ milzīgus jandāliņus, tikai zosis vēl gāgina, cienīgi spoguļodamās ūdenī, bet arī tās jau peld uz malu, iznāk krastā, notīra spārnus un knābjus. Vēl pakrūmē sēž kāds pacietīgs, novēlojies makšķernieks ar savu pīcku rokās kā koka dieviņš, kam laiks bijis — nebijis.

Brīvdienas. Rozālīte dziļi ieelpo, dzer aizgūtnēm spirgto gaisuun brīnišķo brīvlaika apziņu. No saules, vēja un straujā skrējiena viņa kā apskurbusi. Ceļgali apdauzīti, rokas un kājas odu sakostas un nātru sadzeltas. Mati saulē izbalējuši, izžuvuši, kļuvuši pelēkzaļi kā siens. Rozālīte pastiepusies, saulē nodegusi brūna,, tikai kājas arvien vēl tādas pašas — garas, izstīdzējušas kā dzērvei. Viņa tās iemērc ūdenī, kamēr odu dzēlieni pārstāj smelgt. Ieklausās zāles čaboņā, ieklausās, vai tur palecas zivs vai varde noplunkšķ ūdenī. Viņai patīk biedēt vardes. Un tad viņa jož atkal vēja ātrumā. No ciema puses kāds nāk. Tas laikam Tadeks Guls. Viņam cepure pilna ar plūmēm. Visām Rozālītes kabatā nav vietas. Viņi abi stāv, ēd plūmes, izspļauj kauliņus. Stabi ceļmalā dūc. Gravā zied starainās pienenes un debeszilie cigoriņi. Rudzos nošvīkst paipalas spārni. Koki ceļmalā šalc. Kad tiem iet garām, ausis pieskan pilnas ar šo šalku.

Mājās Rozālīte kā caur miglas plīvu dzird, ko viņai saka. Šķīvju šķinda, soļu dipoņa atskan kā caur biezu sienu. Līdzko noliek galvu uz spilvena, tūlīt iegrimst akmens cietā miegā. Nav pat laika nodomāt: «Izsaucu sapni…»

Viņa jau grimst. Salc koki, veļas mākoņu vāli un saduras kopā ar dobju dārdoņu. Kājas bez atbalsta skrien pa gaisu gaisiem, pāri padebešiem, pāri lapām, pārlec pāri šķēršļiem, nekas nespēj tās aizturēt. Rozālīte lieliem soļiem lēkšo no mākoņa uz mākoni. Te pēkšņi mākoņi izbeidzas. Viņas priekšā izplešas kā liela, klusa jūra debess zilgme. Rozālīte sāk krist bezdibenī. Sākumā tas liekas jocīgi. Bet Rozālīte krīt arvien straujāk kā akmens, kā Ikars ar kūstošajiem vaska spārniem. Zeme ar katru brīdi tuvojas. Tur lejā kāds stāv. Tas paceļ rokas, lai notvertu Rozālīti. Tas ir Jasika Mazureka tētis. Liels, varens. Stāv, kājas plati ieplētis, un gaida, kad Rozālīte iekritis viņam rokās. Nē! Nē! Tas nav Jasika tētis, tas ir ērģelnieks. Viņš ļauni smīn, Rozālīte neizbēgs. Tūlīt, tūlīt viņa iekritīs viņa ķetnās, te pēkšņi ērģelnieks pārvēršas par Aurēliju. Aurēlija plati smaida ar ķēmigi bezzobaino muti, paceļ smaidošo ģīmi, no prieka pat pietupstas.

—   Palīgā!

Pazūd Aurēlija. Rozālīte jau stāv uz zemes un kliedz:

—   Palīgā!

Tad kaut kur tālumā ieklindas pakavi. Tuvojas kāds jātnieks, tas aug. Baltā zirgā jāj svētbildes bruņinieks ar palsajām ūsām.

—   Es nogalināšu pūķi, — bruņinieks saka.

Bet tas, kas rāpo no pretējās puses, tas nemaz nav pūķis. Dīvainā virknē cits aiz cita nāk uz rokām, lēkā un veļas Valeka komandas zēni.

—   Nenogalini viņus! — Rozālīte sauc.

—   Man jānosit pūķis! — bruņinieks neatlaižas.

—   Tas nav pūķis. Tas ir Valeks un viņa draugi.

Valeks izņem no kabatas ābolu un sviež ar to bruņiniekam. Pārējie zēni dara to pašu. Cietie āboli paukšķēdami atsitas pret dzelzs vairogu. Bliukš! Bliukš! Bliukš! — zēni velk no kabatām, no azotēm ābolu pēc ābola, un ne uz mirkli tiem nepietrūkst munīcijas. Te piezogas Zosja un — plauks! — iegāž ar milzīgu ābolu pīrāgu taisni bruņiniekam pa galvu.

—   Vācieties projām! — Rozālīte kliedz. — Tas nav nekāds bruņinieks. Tas ir pans Ježijs. Vai tad jūs neredzat?

Un atkal ir klajš lauks, plašums un brīve, un Rozālīte stāv pašā pasaules vidū maza mazītiņa kā mārīte. Jo Rozālīte kļūst sīciņāka, jo sapņu pasaule ap viņu aug lielāka un lielāka, līdz beidzot Rozālīte pazūd kā niecīgs, tikko samanāms punktiņš lielā, lielā grāmatā — un paliek tikai tukšs, sanošs, neaptverams sapnis.

Otrā rītā Rozālīte sapni vairs neatceras. Un viss atsākas no jauna.

Notiek siena vešana. Priekšsēdētājam Kvetņovam arī ir pļavas stūris tur, kur Rozālīte atrada kazu. Siens nopļauts guļ vālos un žūst, nu jau tas sagrābts gubiņās. Laiks kuru katru dienu var mainīties. Siens jāsaved šķūnī. Rozālīte, noputējusi un nosvīdusi, palīdz. Siena stiebri viņai pieķērušies pie kleitas, iepinušies matos. Kopā ar Klimeku viņi brauc augšā uz vezuma. Klimeks izstiepj roku, mēģina, vai varēs aizsniegt mākoni. Mākoni viņš neaizsniedz, bet pīlādžzaru gan aizķer un norauj rūsganu ķekaru Rozālītei. No pīlādžogām var savērt krelles. Ēšanai tās nav labas, pārāk skāņas un rūgtas. Pēc tam pans Kvetņovs ar dakšām pa

dod sienu augšā, bet Klimcks un Rozāllte krauj klēpi pēc klēpja lidz pašam jumtam. Tikai vidū paliek mīksts un tveicīgs iedobums. Tā vien liekas, ka pa to var aizkrist līdz pašai zemes serdei. Rozālīte izkaulēja atļauju gulēt sicnaugšā. Klimeks ar tēvu arī tur gulēs. Istabās neesot gaisa — viņi saka. Bet arī siena smarža ir tveicīga, karsta. Kož kaklā. Brīnišķīgi! Kaut kas nočabēja paspārnē. Pūce? Vai balodis miegā sagrozījās savā ligzdā? Sienā nerādās nekādi murgi, tikai šalc zāle un nopļautās puķes, no savām pogaļām kaisīdamas lielu klusumu. Miegs te ir īss, bet ciešs.

Agri no rīta šo klusumu no ausīm izskalo ar aukstu ūdeni pie akas. Tikko aust gaisma. Saule vēl zemu, tās spīdums blāvs, un acis līp ciet. Labi ir vēl pagulēt istabā māmiņai blakus, kamēr uzlec saule.

Tik vien Rozāllte ir mājās, kamēr guļ. Tik vien tā viņas maiguma un piekļāvības. Kad viņai būtu jāparāda, cik viņa kārtīga un pieklājīga, tad viņas nav augām dienām, tad viņa skrienas ar vēju pa taku takām.

—   Rozīte ir ļoti grūti audzināms bērns, — pane Božkova saka ārstam. — Viņa ir patvaļīga, nepastāvīga, impulsīva, es pat teiktu gluži vienkārši, ka viņa ir mežonīga.

—   No grūti audzināmiem bērniem, rek še, izaug kārtīgi cilvēki, cienītā, — ārsts mierina pani Božkovu. — Rozālīte vēl, kā sacīt jāsaka, pagūs normalizēties un civilizēties.

—   Es gribētu, lai viņa iepazītos ar raktuves bērniem. Inženieriem ir bērni. Būtu jauki, ja viņa iedraudzētos ar kādu pieklājīgu meitenīti …

—  Taisnību sakot, — iejaucas ārsts, — Rozālīte man patīk akurāt tāda, kāda ir. Bez tam, vadzi, ir brīvlaiks!

Ārsts Mončka lieliski to saprot, kaut arī ir vecs. Viņš izrunā vārdu «brīvlaiks» un jūt vēl tā garšu, jāņogu, saules, putekļu, vēja, bērnības skaudro garšu.

Rozālīte neļauj sevi ieģērbt krēmkrāsas krokotajā kleitiņā, kas karājas skapī. Pēc stundas kleita būs notriepta un saburzīta. Kabatiņā, kuru pēc jaunākā modes žurnāla parauga rotā glīts izšuvums, Rozālīte sabāztu dzeloņplūmju aizmetņus, čiekurus un varbūt arī sveķu kamus.

Galu galā māte saprot Rozālīti, tikai viņa gribētu mazliet vairāk just meitas siltumu, redzēt viņu tādu, kādu to iedomājusies. Bet Rozālitei nav ne bižu, ne glāsainu matu, nedz arī siltuma un maiguma. Piemēram, Zosja ir pavisam citāda, tīra, kārtīga, klusa, sevī noslēgta. Rozālīte ir nesavaldīga, iecirtīga un asa. Gatavais ezis. Nevar ne piedurties. Vai visi bērni šodien būtu tādi? Kā lai ar viņiem runā? Kādēļ viņa greizi skatās uz panu Ježiju, kuru

pavisam nesen vēl tik ļoti mīlēja? Viņa saprotas vienīgi ar pani Kvetņovu. Viņa vienīgā prot noglaudīt Rozālīti, kas vienmēr ir sabozusies un šņāc kā nikns kaķēns.

Viens gan Rozālītei ļoti patīk: mātes stāsti par to, kā bijis senāk, viņas bērnībā. Tad viss, kas viņu nupat aizrāvis, liekas pavisam nesvarīgs un neīsts, un katrā ziņā neinteresants. Rozālīte ir vienīgais bērns. Bet Rozālītes māmiņa bija viena no piecām māsām. Māja meiteņu pilna. Mātes māmiņa, Rozālītes vecmāmiņa, palika atraitnēs. Māmiņa atceras par savu tēti tikai to, ka viņš bijis dikti bargs. Pie galda neesot bijis brīv bilst ne pušplēstu vārdiņu. Bijusi pat tāda paruna: «Pie galda klusums valda.» Tagad Rozālīte un Klimeks taisni pie galda visvairāk pļāpā un visi labprāt klausās šajā viņu mēļošanā. Agrāk tas būtu bijis kaut kas neiedomājams. Ja kāds no bērniem paplētis muti un iejaucies sarunā, tēvs esot piecēlies, cirfis dūri galdā un viņa acis šķīlušas zibeņus. Ja viņam kas neesot garšojis, piecēlies, nometis savu salveti tiz šķīvja un izgājis no istabas. Reiz māmiņa esot pie galda nosēdinājusi lelli un rotaļādamās sākusi to barot. Tēvs savā galda galā to pamanījis, paķēris lelli un ielidinājis kaktā. Lelle esot bijusi no celuloīda, tā nokritusi uz grīdas un saplīsusi. Māmiņa neesot uzdrīkstējusies ne ieraudāties.

Meitenes tikušas arī sodītas par cukura čiepšanu no bufetes. Visbiežāk — vecākā. Eleonora bijusi vārga, slima ar sirdi un laikam tādēļ ļoti kārojusi cukura. Tādēļ viņa to pastāvīgi čiepusi, un uz bufetes gludās virsmas vienmēr nobiris kāds cukura kristāliņš. Tēvs tolaik jau esot bijis slims. Eleonorai vajadzējis par sodu uz ceļiem stāvēt pie viņa gultas.

—   Tēvs bija labs, ļoti mūs mīlēja, raudāja, kad viņu veda prom uz slimnīcu, un atvadījās no mums, bet uzskatīja, ka bērni jāaudzina stingri.

—  Jā, jā, tā ir svēta patiesība, — apstiprināja Kvetņova. — Tad arī izauga cilvēki. Kas tad nu mūsu dienās!

Kad tēvs nomiris, māte iestājusies darbā, bet meitenes vienas pašas dzīvojušas pa māju. Kamēr vēl bijušas mazas, skraidījušas pa galdiem un dīvāniem, slidinājušās lejup pa slīpi noliktu gludināmo dēli. Skrējušas apkārt lielajam ēdamgaldam, jo uzskatījušas, ka tad gaišāk degšot pie griestiem pakārtā petrolejas lampa. Lampa esot degusi, bet reizēm sākusi kūpēt — un melni kvēpi lidinājušies pa istabu.

Darījušas, kas vien ienācis prātā, bet neesot pratušas izdomāt neko neparastu.

Tad kādā dienā māja esot pārvērtusies par lielu darbnīcu. Meitenes šuvušas, griezušas papīru, līmējušas. Katrai bijusi sava aizraušanās. Vakaros no galda un grīdas tikusi uzslaucīta vesela kaudze dažādu atgriezumu, lupatu strēmeļu, kartona gabalu.

— Reiz pirms Ziemas svētkiem, kad mēs līmējām no kartona šķūnīti, istabā ielūkojās tēvocis un nosauca mūs par eņģelīšu piegriezējām. No šīs iesaukas ilgi netikām vaļā.

Māmiņa stāsta par šikiem bērnu dienu atgadījumiem, jo parasti pavisam mazsvarīgi notikumi iespiežas dziļi atmiņā.

Rozālīte klausās ar pavērtu muti. Māmiņas bērnība jau ir tālā, tālā pagātnē, tā liekas kā sapnis un saplūst ar tiem nostāstiem, kurus Rozālīte dzird pana Ježija vēstures stundās. Tie palīdz saprast šo savādo, neizdibināmo laika upi, kas pasaulē plūdusi vēl pirms mums. Rozālitei mīļas šīs meitenes, kas zagās pie bufetes, kur glabājās cukurs, un kas noklāja grīdu ar papīru un drānu atgriezumiem un pārpalikumiem. Viņai žēl Eleonoras, kurai bija jāstāv uz ceļiem pie tēva gultas, skatoties viņa slimīgi bālajā sejā un klausoties viņa klepus lēkmēs.

Pagātnes notikumi vienmēr virknējas brīnumainā, krāsainā stāstā, kam ir savs sākums un beigas. Bet tas, kas pašlaik notiek, sairst dienās, stundās, mirkļos, un tie nav aptverami. Tagadne ir kā vējš, ko tu sajūti, skrienot upē ar atplestām rokām, atliektu galvu, atpakaļ atmestiem matiem un aizvērtām, smilšu pietriektām acīm.

ĢEOMETRIJA UN CILVĒKI

Pakalnā ir kapsēta. Rozālīte turp aizklīst ar Klimeku, Heneku vai arī ar Zosju. Kapsēta ir veca, vairākās vietās apžogojums jau sācis pat brukt. Arī kapi ir veci, zemē iegrimušie krusti satrunējuši, daudzas kapu kopas pavisam bez krustiem. Nekur citur nav tik augstas zāles, nekur citur nav tik sarkanu, tik lielu meža zemeņu. Bet tās nedrīkst raut. No augstā pakalna mirušie skatās uz savu dzimto pusi. No šejienes kā uz delnas var redzēt visas trīs Būras, mājiņas virknējas cita aiz citas kā izstiepta kakla rota. Droši vien viņiem ir labi gulēt te, kur visa apkārtne saistās ar viņu dzīvi. Pie pašiem vārtiem atdusas karavīri, kuri krituši kaujā tepat šī paugura pakājē.

Rozālīte ieklīda kapsētā ļoti dziļi, aplūkoja krustus un kapu uzrakstus. Tā vien likās, ka tie raudzījās viņā, sekoja viņas skatienam un sauca: «Aizlūdz par mani klusu! Vēli man saldu dusu!» Zēni kaut kur nozuduši, un Rozālīte ir viena. Tikai sakaltušie kroņi čaukst, iešķindas skārda uzraksti.

Vurr! — kaut kas sakustas žogmalā turpat viņai priekšā.

—   Nemuļķojieties, Klimek un Henek!

—   Vai tev nav bail no miroņa?

Pie žoga sēž cilvēks. Izskats tam pārāk priecīgs, lai to noturētu par aizgājēju, sūc alu no melnas pudeles, vaigi ar bārdas rugājiem apauguši, nudien, pēc spoka, bet jauns, pavisam jauns, sniegbaltiem zobiem, kas, mutei paveroties, zib vien.

—   Ko tu te dari? — Rozālīte jautā.

—   Kas tad man jādara? Tēloju mironi.

—   Es tevi nepazīstu.

—   Kā tad tu visus vari pazīt?

—   Es pazīstu visus, kas dzīvo Lejas un Vidus Būrā, un pazīstu arī daudzus no būves. Pazīstu direktoru un inženierus, un Urbaneku …

—   So blēdi un dīkdieni?

—   Urbaneks nav nekāds blēdis, ne dīkdienis. Viņš strādā. Viņš vada pašu lielāko ekskavatoru karjerā. Viņš ir joti jauks.

—   Viņi visi ir jauki. Tikai cilvēkam neļauj dzīvot. Strādā un strādā! Uz divām minūtēm atiesi nost, uzsmēķēsi papirosu, un jau tūliņ jātaisa sapulce, jārīko tiesa, jāizsaka rājiens. Atradušies svētuļi…

—   Vai tev arī iedeva rājienu?

—   Gan es viņiem atspēlēšos!

—   Par to, ka smēķēji papirosu?

—   Gandrīz vai.

—   Nu, vai zini! — Rozālīte sašuta līdz sirds dziļumiem. — Tā taču ir netaisnība!

—  Ej atrodi šajā pasaulē taisnību! — Jaunais cilvēks rūgti noelsās un atkal iesūca no pudeles.

—   Kā tevi sauc?

—  Mačeks. «Danco, Mačej!» uzsauca tēvs, kad piedzimu. Un no tā laika visi mani dancina kā vien prazdami. Griežos kā vāvere ritenī. Un kas man cits atliek?

—   Klausies, Maček! Es aiziešu uz raktuvi. Pie Urbaneka. Vai pat pie paša direktora un parunāšu ar viņiem!

—   Liecies nu labāk mierā! Drīzāk nosprāgšu un skatīšos no šī kalniņa, ko viņi tur labu dara.

Rozālīte sastinga aiz pārbīļa.

—   Tu gribi nomirt?

—  Nu zināms, ka gribu. — Mačeks izstiepa roku, norāva lielu, sarkanu zemeni un uzlika to sev uz mēles.

—   Neēd! Nedrīkst!

Viņš sakoda zemeni starp saviem baltajiem zobiem.

—   Garšīga. Salda. Paprovē!

—   Kapu zemenes nedrīkst ēst.

—   Blēņas! Kapsētā ir vislabākās zemenes. Saldas. Kad es tev saku, ne vismazākās līķu piegaršas.

—   Bet vai tu pats sev galu nepadarīsi? Nemirsi?

—   Kas to lai zina? — Mačeks mīklaini atbildēja. — Kad tas viss man reiz apniks. .. Bet visticamākais — es te nobeigšos aiz bada. Ar kapsētas zemenēm ilgi dzīvību neizvilksi.

—  Gribi, Maček, es tev atnesīšu kaut ko ēdamu, tikai tu nemirsti.

—   Papūlēšos, ja tu pasteigsies.

No otras puses tuvojās Klimeks un Heneks. Rozālīte pielēca kājās un aizlika projām, līkumodama starp kapu kopām, bet pēc tam lejup, lejup uz pilsētiņu, uz māju. Viņa gribēja glābt no nāves šo savādo puisi ar sniegbaltajiem zobiem, bet tanī pašā laikā kāda iekšēja balss viņai teica, ka ar šo puisi kaut kas nav kārtībā. Droši vien sagrēkojies un aizbēdzis.

«Pierunāšu viņu, lai atgriežas darbā. Varbūt viņam piedos. Direktors ir labs. Bet ja viņš negribēs atgriezties un no tiesas ņems un aiz bada nomirs? …»

Rozālīte skrien tā, it kā no viņas skrējiena būtu atkarīga cilvēka dzīvība.

Viņa pakampj no galda puskukuli maizes, gabalu siera. Nepajautā, vai drīkst, patlaban nav laika to darīt. Vēlāk. Un atkal viņa jau aizelsusies skrien kalnā. Kalnup tik ātri nevar paskriet. Saule karsē. Siers drūp rokās. Rozālīte iet starp kapu kopām, iet pa to pašu taciņu, bet pie žoga neviena nav.

—   Maček! — viņa sauc.

Tikai zāle klusītēm šalko. Apmaldījusies. Varbūt tas bija tālāk, varbūt vairāk sāņus? Rozālīte skrien, atgriežas, ielūkojas kapu uzrakstos. Mačeka nav. Aizmucis. Pazobojies par viņu.

Rozālīte nostājas pie žoga un skatās nolejā. Tur pa ceļu aiziet divi cilvēki. Tas laikam viņš. Tas ir Mačeks. Viņam blakus vēl kāds. Līdzīgs Urbanekam. Tas noteikti ir Urbaneks, lai gan karjerā dzirdama viņa ekskavatora rūkoņa. Abi iet kā divi labi draugi. Urbaneks pat uz mirkli apliek Mačekam roku ap pleciem. Mačeks atskatās un nezin kam māj ar roku. Varbūt viņai, Rozālītei? Varbūt viņš redz no lejas, ka viņa te stāv ar maizi rokā? Rozālīte pietupstas un iecērt zobus maizes donā. Viņa dziļi iegrimusi domās, nemaz nemana, ka drīz būs noēduši visu puskukuli maizes. Domā, domā par kaut ko neatlaidīgi un skatās no augšas uz karjera regulāro taisnstūri, kurā lēnām kust milzīgās mašīnas. Blakus virknējas iegareni baraku taisnstūrīši, bet aiz tiem slejas dzīvojamās mājas kā sērkociņu kastītes. Viss ir tik vienkārši, viss ir nosprausts, izmērīts, bet pašreiz, kad Rozālīte uz visu to nolūkojas no augšas, — viņa redz, ka nebūt nav tik vienkārši, kā reizēm liekas. Taisnstūri, kvadrāti, taisnās ce]u līnijas — karjera ģeometriskais četrstūris. Cilvēki tomēr nav mērojami ar vienu mērauklu, katrs no viņiem ir citāds. Viņus nevar pielīdzināt ģeometriskām figūrām. Katram savs deguns, savas acis, ausis, rokas. Sava sirds, sava iedaba. Ārkārtīgi grūti būtu atveidot cilvēkus ar ģeometriskām līnijām. Bet kur tad maize? Kur tā palikusi?

SVĒTĀS TEKLAS NOLAUPĪŠANA

Jaunavai-varonei pilsētas laukumā kāds sašķaidījis degunu. Kas to izdarījis — nav zināms. Svaiga balta rēta pa gabalu jau bija redzama satumsušajā sejā. Jaunavas acīs jautās vēl dziļāks izbrīns nekā parasti. Likās, ka tukšie redzokļi būtu ieplesti aiz šausmām.

Visi bija sašutuši. Aizdomas tūlīt krita uz raktuves un būves strādniekiem. Tiesa gan, Vidus Būrā atbraucēji parādījās visai reti, viņi biežāk klīda pa ciemu, kur nekad netrūka darba un kur dārzos kārdinoši lāsmoja gatavie augļi. Bet Kvetņova apgalvoja, ka iepriekšējā vakarā vecais pilssargs Dolinskis, kapracis un baznīcas sargs, iznākdami no bāra «Klusuma templis», esot sakāvušies un tad jau droši vien ticis arī jaunavai.

Šis izskaidrojums tomēr nelikās sevišķi pārliecinošs. Tikpat labi šo grēka darbu varēja būt pastrādājis kāds no puikām. Vai tad viņi nesvaidās ar akmeņiem? Katru brīvu brīdi! Vidus Būras iedzīvotāji tomēr bija cieši pārliecināti, ka vainīgie bijuši augšbūrieši.

—   Salašņas! — teica veikalnieki.

—   Savilkušies te visādi no dažādām pasaules malām!

—   Vai nu klaidonis var būt kāds strādnieks! — apstiprināja miesnieks, izcirzdams karbonādi.

—   Lūk, ko mums devusi šī rūda! — ļaudis sprieda. — Tikai ļaundarības un huligānus.

—  Vai agrāk kāds zināja tādu vārdu «huligāns»? Droši, ka viņi vainīgi!

—  Kas tad cits ērģelniekam aplauza ābeles? Un kas aplaupīja dārzu? Bērniem tur spēciņš par vāju.

Jāiet pie direktora ar sūdzību!

Lai iet priekšsēdētājs Kvetņovs.

—   Ko nu …

—   Neko viņš nepanāks. Nav taču nekādu pierādījumu.

—   Kā nav pierādījumu? Jaunavai deguns — neskaitās! Vai tas nav pierādījums?

—   Jā, bet kurš tas vainīgais?

Un tā bez gala. Pastāvīgi pie pieminekļa drūzmējās ļaudis. Rūda, tikai rūda! Pie visa vainīga rūda! Vainīgi šie akmeņi ar metālisko spīdumu, kas nāca no karjera augšup pa slīdošo lentu un nozuda mašīnu tilpnēs, vainīgi ekskavatori, ceļamkrāni, vainīgs Urbaneks, direktors, inženieri un pat Mačeks, tas, kuram piedzimstot tēvs esot teicis: «Danco, Mačej!» — un pat Jasika Mazureka tēvs. Viņš strādāja raktuvē, un aizdomas krita ari uz viņu.

Uztraukums un nemiers pārņēma visu Vidus Būru.

Priekšsēdētājs kā vien spēdams centās atkratīties no uzmācīgajiem pilsoņiem.

—   Saukt pie tiesas!

—   Nodot milicijai!

—  Jā, bet ko? Vainīgais nav zināms.

—  Vajag meklēt! Vai tad nemaz vairs nav valdīšanas? Vai tad nemaz nav taisnības pasaulē?

Pilsētas laukums dūca, veikali dūca, aptieka dūca, darbnīcas dūca — visa Vidus Būra dūca kā bišu strops.

Beidzot vietējais mālderis, kas remontēja pilsētiņas dzīvokļus un dīvainas sagadīšanās dēļ mantoja plaši pazīstamu uzvārdu — Francišeks Ticiāns, iejauca nedaudz ģipša un līmes, pielika ar priekšsēdētāja palīdzību kāpnītes, uzkāpa pašā augšā, apsēdās uz pēdējā pakāpiena, kā to darīja, balsinādams griestus, un pielipināja jaunavai jaunu degunu. Jaunavas sejas izteiksme acumirklī izmainījās.

—  Nu, mis Polona? — skaļi iesmējās pans Ticiāns. — Varbūt gribi degunu ar kuprīti kā augstdzimušām dāmām?

—   Labāk jau ne, pan Ticiān, būs labi tāpat vien ar taisnu degunu.

—  Nu, ja ne, tad ne! Skūpstu rociņu, madām! — aizsmacis iedziedājās mālderis, lēnām trausdamies zemē.

No apakšas viņš vēl rūpīgi nopētīja savu meistardarbu.

—   Nekādas vainas! — viņš noteica, un viņi abi ar Kvetņovu devās uz bāru, lai atveldzētos pēc grūtā un atbildīgā darba. Beigu beigās tas bija arī jāatzīmē, jo ne jau katru dienu mālderim nākas pielabot jaunavām degunus. Tas tomēr prasa lielu koncentrēšanos.

Likās, ka šī lieta bija nokārtota un ka Vidus Būras iedzīvotāju mēles varēs drusku atpūsties. Vasaras laiks, tveice, neciešama svelme, par labu nenāca mazi uztraukumi un rosīšanās. Izrādījās tomēr, ka atgadījums ar jaunavu, tāpat arī ābolu zagšana un zaru aplaušana bija gluži nevainīga nebēdnība salīdzinājumā ar to, kas notika vēlāk.

Kā mēdz teikt, kādā jaukā dienā kā pērkons no skaidrām debesīm atskanēja vēsts par svētās Teklas nozušanu.

Svētās nozušanu, kā zināms, var tulkot ļoti dažādi. Kas var pateikt, ka tas nav kāds pārdabisks brīnums, kā saka, dieva pirksts? Varbūt svētā Tekla vairs nevarēja ilgāk paciest strādniekus, kas steidzas uz darbu, smago mašīnu nebeidzamo rūkoņu, kaļķu un ķieģe|u putekļus, ko vējš nesa no jaunceltnēm? Varbūt viņa pārcēlās uz citu apvidu, kur troksnis un mūžīgā kustība netraucēs viņas mieru un klusumu? Svētā Tekla taču stāvēja tur, kur kādreiz beidzās pilskunga īpašumi un sākās klajums. Svēto Teklu, lauku aizgādni, no koka bija darinājis laikam vēl vecā Mazureka vectētiņš, kas arī bija kokgriezējs. Tas viņiem visiem bija iedzimts amats. Bet šo talantu no vectētiņa pārmantoja nevis dēli, bet mazdēli. Viens no Karola Mazureka darbiem bija svētā Tekla. Un laikam tas arī bija vienīgais no viņa daiļdarbiem, kas vēl saglabājies, tāpēc ka svētais Jānis upmalā bija sen jau sapuvis un pazudis, varbūt noslīcis, aizpeldējis uz savu valstību, kas atradās viņa aizgādībā. Svētā Tekla bija palikusi. Tā stāvēja paprāvā kapličiņā, kuras dēļi aiz vecuma bija kļuvuši gluži sirmi, gandrīz zili. Kapličiņai bija čīkstīgi vārtiņi. Bieži vien, glābdamies no lietus, tur iekšā patvērās bērni. Bez svētās kapličiņā cita nekā nebija, uz dēļiem karājās sakaltušas puķes un vītnes. Svētā Tekla stāvēja uz sava postamenta dejotājas pozā, ko lauku kokgriezējs bija noskatījis no baroka stilā darinātajām baznīcu skulptūrām. Kādreiz viņas stāvs bija bijis pārklāts ar eļļas krāsu, tagad krāsa bija nolupusi, atsegdama izbalējušu, izkaltušu koksni, kas atgādināja vecīgu miesu. Tikai apģērba krokās bija palikušas zilās un baltās krāsas laupsnas, bet uz apaļajiem svētās vaigiem jautās melnīgsnējs sārtums. Svētās Teklas apaļīgā, smaidīgā, mazliet sāņus noliektā galva tieši ar šo smaidu atgādināja patuklo, plitspriekšā sasārtušo Alfrēdas māmiņu. Uz svētās Teklas muguras no augšas līdz lejai stiepās dzi|š plīsums, kas atgādināja cirvja šķēlienu. Sī rēta nebija radusies no cirtiena. Koks pats bija ieplīsis no vecuma, turklāt droši vien sen jau, tāpēc ka rētas dziļumā koksnes krāsa neatšķīrās no pārējās figūras krāsas.

Svētā Tekla bija ārsta Mončkas pastāvīgo pastaigu galamērķis. Vēl pirms kara, kad vecā mājkalpotāja šķendējās, ka dakteris pēc darba nevarot ne brītiņu pasēdēt mierā vai atgulties, tikai skrienot pa lauku, ārsts samierinoši atbildēja:

— Tikai līdz Teklai, Adelīt! Tikai līdz Teklai! Tas jau veselīgi!

—  Veselīgi, veselīgi! Samīlējies tai Teklā! — kurnēja večiņa.

Pat kara gadus Tekla pārlaida bez kādiem starpgadījumiem.

Un te pēkšņi vēsts: svētā Tekla pazudusi! Kapličiņa stāvot

vecajā vietā, bet iekšā — tukšums. Atkal strops atdzīvojās. Tagad jau vairs nebija ne mazāko šaubu, ka svēto Teklu nolaupījuši strādnieki no Augšas Būrasj ja vien, kā apgalvoja dažas pātarnieces, svētā pati nav pārcēlusies uz citu apvidu, lai nebūtu jānoskatās uz visām šīm nebūšanām, kas diendienā jāpieredz kādreizējā klajumā.

—  Tik ilgi viņa te nostāvēja! — vaimanāja sievas.

—   Grēka darbs! Zaimošana! — atskanēja jau nosodījumi.

—   Nabadzīte!

Tika prasīts padoms pat vecajam Mazurekam, kura vectētiņš bija darinājis Teklu. Bet viņš pūta vien un klusēdams grozīja galvu. Arī viņš nezināja, kur varētu būt palikusi Tekla. Varbūt ņēmusi un pati aizlaidusies uz debesīm? Sirmgalvja aizmiglotajā prātā pat tas bija iespējams.

Atkal pilsētas laukumā pulcējās sašutušie, uztrauktie pilsoņi, galvenokārt pilsones. Atkal čuksti un dzēlīgi skatieni pavadīja katru, kas šeit parādījās no Augšas Būras. Daudz netrūka, ka tiktu darbā laistas dūres. Nabaga Tekla bija jāatriebj.

—   Gan jūs redzēsiet, tik un tā viņiem viss sabruks!

—   Stāsta, ka tur esot apakšzemes avoti. Tie visu applūdina. Sūkņi pumpē ūdeni dienu un nakti. Gan viņus applūdinās, gan jau applūdinās!

—   Būvē uz smiltīm. Vai tas kur redzēts? Tik augstas mājas! Pamati nosēdīsies, un tad tik būs! — stāstīja lietpratēji.

—   Ej nu pasaki viņiem! — Kvetņova bīdīja vīru pa durvīm laukā. — Tas ir priekšsēdētāja ziņā. Dari, kas jādara!

Priekšsēdētājs iznāca mājas priekšā.

—   Pilsoņi! Par skulptūru jūs neraizējieties! No muzeja bija ieradies restaurators. Viņš teica, ka šim kokgriezumam esot liela vērtība, tas esot tautas daijamata meistardarbs. To paņēma muzejs.

Laukums saviļņojās.

—  Ja jau tas tik vērtīgs, tad vēl jo vairāk tas ir mūsu. Jau gadiem ilgi, kopš laiku laikiem!

—   Paklausieties, mī]ie pilsoņi…

—  Mēs neesam mierā! Negribam! Papriekšu — jaunavu, bet tad — svēto Teklu!

—   Kāds tam sakars? — pūlējās ieskaidrot Kvetņovs. — Jaunavas deguns — tas bija pavisam kas cits. Kāds ielaida ar akmeni. Skaidrs. Bet Tekla stāvēs muzejā, kapličiņai nopirksim jaunu, vēl skaistāku skulptūru.

—   Negribam citu!

—   Lai atdod Teklu!

—   Gadiem ilgi viņa te stāvējusi, kopš sentēvu laikiem!

—   Lauku aizgādne!

Priekšsēdētājam piekliedza pilnas ausis.

—   Nomierinieties, pilsoņi! Es darīšu zināmu jūsu viedokli muzeja direkcijai.

—  Tu redz, ko! Zinām mēs tādus gājienus! «Darīšu zināmu jūsu viedokli!» Tā parasti saka!

No pū|a iznāca nepazīstams cilvēks, uzlēca uz kāpnītēm, nostājās blakus priekšsēdētājam un skali teica:

—   Man ir cits priekšlikums!

—   Kas tas tāds? No kurienes?

—  Ej nu sazini! Droši vien no Augšas Būras! Viņu darbs! Kā likts!

—   Priekšlikums ir sekojošs, — svešais teica. — Mēs būvējam jauno skolu Augšas Būrā. Sajā skolā jāiekārto Būras novadpētniecības muzejs. Tur tiks eksponēti izrakteņi, kādus mēs ieguvām, rokot rūdu, minerālu un iežu paraugi, raksturīgie vietējie augi, senatnes pieminekļi, kā arī senās tautas mākslas piederumi, māla trauki, kokgriezumi, mājturības priekšmeti. Tur novietosim arī svētās Teklas skulptūru, kura, pēc speciālistu domām, ir ļoti vērtīgs tautas kultūras piemineklis. Skola jau tiek celta, lūk, tur! Es esmu šīs būves vadītājs!

Skolas celtniecības vadītāja runa tika uzņemta ar neuzticību un aizdomām, bet grūti bija viņam pretī strīdēties. Tas jau runā kā no tribīnes vai pa radio. Turklāt viņa priekšlikums nodrošināja vienīgo iespēju svētajai Teklai vēl atgriezties Būrā. Jā — atdabū tik atpaka], tad jau redzēs, kā būs tālāk!

Priekšsēdētājs spieda roku skolas celtniecības vadītājam un pat ielūdza viņu pie sevis mājā. Kvetņova steidza klāt galdu. Ciemiņu vajadzēja pacienāt.

Vadītājs izklāja uz galda lielu papīra lapu un sāka skaidrot celtniecības plānu. — Te būs sporta zāle. Te — ģērbtuve, te — dušas telpas.

Klimeks un Rozālite pievirzījās tuvāk pie galda. Vai manu dieniņ! Vecajā skolā pat sapņos nerādās ne dušas telpas, ne sporta zāle, tur jau nav pat ģērbtuves. Slapjie mēteli karājas uz naglām turpat klasē pie sienas, krīt zemē, tos mīda kājām, elpo to izgarojumus un mikluma smaku. Lietus laikā ūdens pil no griestiem.

Pane Kvetņova nes maizi un pienu.

—   Ak, cik skaista krūze!

—  To darinājis Hrabecs. Mums te Lejas Būrā ir pavisam trīs podniekdarbnīcas.

—  Zināt, es ]oti priecājos, ka taisni šeit, Būrā, jāstrādā. Te ir skaisti. So pusi tiešām var iemīlēt.

Klimeks pagaldē ar kāju piebiksta Rozālītei. Rozālltei aiz sajūsmas aizraujas elpa. Būra. Viņas Būra. Kā gan Būru var neiemīlēt! Visas tris uzreiz. Un katru par sevi.

DRAVA

Vai nu vienreiz būs miers?

— Nē! — saka pane Kvetņova. — Mūsu Būrā laikam nekad nebūs miera. Te vienmēr kaut kas atgadās…

Drīz vien patiešām sākās milzīgs jandāliņš. Turklāt šoreiz tas skāra visas trīs Būras reizē. Strīds iedegās ceļu dēļ. Raktuves konstruktoru biroja izstrādātajā plānā ceļi stiepjas taisni kā šautras. Bet dabā tas nebūt nav tik vienkārši. It sevišķi Vidus Būrā, kur gadiem ilgi mājiņas tika būvētas cita pie citas, pie katras mājiņas — šķūnītis, kūtiņa, dārziņš, kā saka, — ar visām ērtībām. Tāpēc arī Augšas Būra no putna lidojuma izskatās kā zīmējums ģeometrijas burtnīcā, un turpat blakus — neizskatīga, neregulāra mājokļu čupa, ko caurvij samudžināts Vidus Būras mazo ieliņu tīkls. Kā no šī tīkla izkļūt laukā, kā no šī sablīvētā mājokļu, pagalmu, kūtiņu un šķūnīšu, suņu būdu un bodīšu čumura izveidot īstu, jaunu pilsētu?

Rozālītei ļoti patīk pārkārtot mēbeles savā un māmiņas istabā. Aizbīdīt skapi tur, kur stāvēja gulta, gultu — tur, kur atradās skapis, bet grāmatplauktu tur, kur bija stāvējis galds. Pirmajās divās dienās vienmēr šī pārmaiņa liekas labāka, ērtāka, pieņemamāka. Bet kā to izdarīt ar pilsētu? Bez tam pilsētu jau neceļ ne divām dienām, ne diviem gadiem.

Tiklīdz tiek skarts ceļu jautājums, neizbēgami rodas šķēršļi un pretrunas. Par tādu pirmo šķērsli kļuva Alfrēdas tēva — ērģelnieka dārza stūris. Nevis tas, kur atradās raženās ābeles, kas šogad vai lūza aiz augļu pārpilnības, bet gan tas, kur starp diļļu, burkānu un salātu dobēm bija novietoti stropi, ērģelnieka slavenā bišu_ drava.

Ērģelnieks sargāja šo dravu kā savu acuraugu. Tanī bija dažādi stropi, vieni bija tādi kā parastas mazas, zemas koka mājiņas, citi bija taisīti no izdobtiem stumbriem un atgādināja senpoļu dores, citi bija izgriezti no koka — tur varēja redzēt lāci, kam bites līda vēderā, un dažādus svētos. Ērģelnieks staigāja ap stropiem, tērpies baltā apmetnī, aizlicis sejai priekšā aizsargsietu, kas bija līdzīgs viduslaiku bruņinieku sejsegiem.

Viņš tik tiešām izskatījās pēc bruņinieka, kad pilnā apbruņojumā, ar dūmekli gluži kā lāpu rokās smagā solī dodas pie stropiem, lai piebarotu bites vai izņemtu rāmjus, kas pilni ar vasku un medu. Medus ir pats lielākais gardums pasaulē. Medus kārēs, kad to var nobaudīt ar mēli un zobiem, — tā ir pasaka! Tam piemīt liepu ziedu, p|avas, meža un saules smarža. Smagos, pilnos rāmjus ērģelnieks ieliek medus sviedē — īpašā grieztuvē, kas novietota verandā. Grieztuve dūkdama griežas, visapkārt izplatās silta medus dvesma. Bites un lapsenes sitas pret verandas logu rūtīm, gribēdamas tikt iekšā.

Ērģelnieks pazina savas bites, nebaidījās no tām, strādāja pie stropa bez aizsega, Jāva tām staigāt pa rokām, un nekad vēl neviena bite nebija viņam iedzēlusi. Rūpēdamies par savām bitēm, viņš pat bija ierīkojis grāvīti, pa kuru no tuvējā strauta cauri dārzam tecēja ūdens. Saulainās, tveicīgās dienās bitēm jādzesē slāpes, tām patīk vēsma, kas ceļas no ēnainās, neaizmirstulītēm un varžactiņām aizaugušās urgas. Zogmalā viņš bija iestādījis kokus un krūmus — akācijas, zīdkoku un jaunas liepiņas, kas patika bitēm. Aiz dārza sākās pļava. Bites zināja ceļu uz pļavu un arī atceļā nekad nenomaldījās. Pans Nosackis par bitēm stāstīja bērniem brīnumus. Un vienmēr piebilda:

— Ja cilvēki būtu tikpat gudri kā bites! Ja cilvēkiem būtu tāda sabiedriskā apziņa un kopības sajūta, spēja uzupurēties visu labā, tad pasaule izskatītos pavisam citāda.

Protams, neviens šos dīvainos pana Nosacka spriedumus neņēma nopietni. Kā var salīdzināt bites ar cilvēkiem! Kāpēc tad bites nepārvalda pasauli? Bet neatkarīgi no tā stāsti par bišu dzīvi bija ļoti interesanti. Daudzi nemaz nezina, ka tās gaisā izcīna savā starpā sīvas cīņas, tām ir savas armijas. Visa bišu saime, piedodiet, bišu sabiedrība dalās īpašās šķirās, katrai šķirai ir savi uzdevumi, kuri tiek veikti ar ārkārtīgi lielu atbildību.

Ērģelnieka drava, pilna dūkoņas un saules virmas, bija labi saskatāma caur vārtiņu margām.

Un, lūk, pār šo darbīgo, mierīgi dūcošo dravu savilkās draudīgi mākoņi.

Ceļam jāšķērso ērģelnieka dārzs taisni šajā vietā. Novirzīšanās sāņus ne vien ļoti dārgi izmaksātu, bet ari radītu bīstamu līkumu. Pa šo ceļu taču būs dzīva satiksme, pa šo ceļu rūda dosies uz metalurģiskajām rūpnīcām.

Ērģelniekam jāpārvieto savi stropi dārza dziļumā. Par šo dārza stūri viņš saņems kompensāciju naudā vai arī zemi dārza otrā pusē. Ērģelnieks negrib ne zemi, ne atmaksu. Stropu pārviotošana par metriem desmit dārza iekšienē nozīmē pilnīgu katastrofu — pasaulē vislabākās dravas izpostīšanu.

Ērģelnieks ir zili melns aiz dusmām. Alfrēda ir kā lapsenes dzelonis, bet sārtvaidze māmiņa baidās no abiem un steidz pasniegt gardākos kumosus, lai tikai viņus pielabinātu, lai tikai viss būtu klusi, mierīgi un bez skandāla.

Visa pilsētiņa sacelta kājās. Dravas liktenis kā dzelonis iecirties pašā jutīgākajā vietā. Taisni kā dzelonis. Kā duncis, kas pāršķēlis pilsētiņu divās daļās. Nu šīs divas naidīgās nometnes sāk savā starpā cīņu — vieni otriem mēģina iekost, iespļaut acīs un apmētāt ar dubļiem.

Sī cīņa noris pilsētas laukumā, bārā «Klusuma templis», veikalā, uz ceļa un katrā mājā, katrā dzīvoklī, katrā istabā.

—   Vai jūs dzirdējāt? — miesnieka sieva saka galdnieka sievai, kuras vīrs laukumā izliek preci, kas nevienu nespēj iepriecināt, — zārkus ar sudraba apkalumiem. — Vai dzirdējāt? Tā ir varmācība, tā ir nelikumība! Kur tas redzēts, lai tā aizskartu mierīgus un kārtīgus pilsoņus! Bet te runa ir par garīgu personu — ērģelnieku.

—   Briesmīgus laikus esam piedzīvojuši, — saka zārcinieka sieva ar garu degunu un bālu seju, sausa un neinteresanta, gluži kā tās, kas redzamas vīriešu apģērbu reklāmā. — Briesmīgus laikus! Cilvēks ne dienu, ne stundu nevar būt drošs. Un kas tagad būs? Kas tagad būs ar mūsu nabaga ērģelnieku? Viņa, nabadzīte, tik jauka sieviete. Meitiņa tik skaista! Vai jūs viņu redzējāt svētkos baltā kleitā līdz zemei? Skaistākā meitene visā Būrā …

Tanī pašā laikā, kad laukuma vienā malā aizgūtnēm slavēja ērģelnieka ģimeni un gaudās par briesmīgajiem laikiem, otrā malā risinājās citas sarunas.

—   Ceļš ir ļoti vajadzīgs! Kā tad bez ceļa? — teica kalējs. — Ja vajag, lai ceļš iet pāri manai kalvei, pāri šīm krūtīm. Es ne vārda neiebildīšu! — Un kalējs piesita ar roku sev pie platajām krūtīm.

—  Tad jūs redzēsiet, ērģelnieks pirmais nopirks automašīnu un priecāsies, ka nebūs pieri pārsitis līkumā. Gan jau pārdzīvos, nekas ļauns nenotiks … Vai viņam kā trūkst?

Baznīcā sieviņas aizlūdza par nabaga ērģelnieku. Tanī pašā laikā ārā ļaudis priecājās par to, ka beidzot būs ceļš, ka nelūzīs rati šajās grambās un bedrēs, ka pilsētiņa tiks savienota ar lielo pasauli. Tik daudz trokšņa un ķildu bija šī ceļa un dravas dēļ, tik daudz dažādu viedokļu, ka nudien vairs nevarēja saprast, vai tas ir labi vai slikti, ka tiks uzbūvēts ceļš, vai tas ir posts vai labdarība pilsētai un kādēļ īsti saceltas tādas jukas, — vai tie

šām par šo dārza stūri, par to, ka bitēm būs dažus metrus tālāk jālido uz pļavu?

Nē, acīm redzot, šajā notikumā patiešām ir kaut kas ļoti svarīgs, ja jau neviens ne par ko citu nerunā kā tikai par šo dravu. Ērģelnieks jau kļuvis par svarīgāko personu visā pilsētiņā.

—   Zēl, ka tā jaunava jau uzlikta uz postamenta, — teica kāds no bāra «Klusuma templis» apmeklētājiem otram.

—   Kāpēc tā? — Sarunu biedrs ar alus putām ūsās nesaprata.

—  Ja būtu tukša vieta, varētu novietot tur mūsu ērģelnieku. Viņš tagad ir varonis, svētais moceklis. Vai varat iedomāties, kā būs tad, kad ceļš nāks gatavs? Viņš būs tas upurjērs, ko nedrīkstēs aizmirst laiku laikos. Beigu beigās taču viņam tik un tā nāksies piekāpties.

—  Viņš jau piekāpās, jau piekāpās. Pro publico bono! — viņš noteica latīņu valodā. — Un tas tulkojumā nozīmē — vispārības labā.

—  Piekāpās, izdarīja milzīgu pakalpojumu par labu samaksul It kā viņš būtu varējis arī nepiekāpties!

—   Kas šoreiz alū iekaisīts? Rūgts pēc velna!

—   Kad saimniece nav labā omā, tad arī alus skābst, — vai tad jūs to nezinājāt? Un mušas sprāgst…

Nudien varēja dzirdēt, ka saimniece aiz letes nikni šķindināja kausus. Kopš sākušies strīdi par ērģelnieka dravu, visi ir nikni un ērcīgi un katrs meklē otrā ienaidnieku. Visi aizmirsuši, ka runa taču bija par pasaulē vislielāko gardumu — bišu medu, saulē atkusušu, biezu kā zelts.

«SVĒTIE» STROPI

Uznāca lietus. Debesis apmācās. Mākoņi kļuva arvien blīvāki, zemāki, tumšāki. Lietus uznāca pēkšņi un negaidīti, turklāt ar tādu gāzi, ka pāri sakarsušajām galvām aukstas strūklas šļācās kā no spaiņa. Un nepārgāja.

— Nu žūrēs dienas trīs! — ļaudis runāja.

Triju dienu vietā nebeidzamais tecētājs mērcēja zemi gandrīz jau veselu nedēļu. Lietus ūdens guldzēja pa notekgrāvjiem, šļakstēja krūmos, pludoja pa sakņu dobēm. Labība sakrita veldrē. Taisni posts! Nevarēja ne ārā rādīties. Laiku pa laikam tikai kāds salīcis stāvs vai kāds, zem lietus mēteļa kapuces paslēpies, pārskrēja pāri laukumam uz veikalu. Katrā lodziņā vīdēja pie rūtīm pielipuši bērnu degunteļi. Acis lielas, kā lietus asarām pierietējušas. Rudas rūsas lāses pilēja pa balkonu un kāpnīšu margām. Pa ūdensnoteku spraugām šļācās neiedomājami fontāni.

Tagad strādniekiem grūti tur, karjerā. Viņiem gan ir gari gumijas zābaki, bet tādos zābakos smagi staigāt, jo kājas stieg dubļos un glīzdainajā mālā.

No šejienes pa trlsstūraino bēniņu logu var redzēt vienu karjera stūri. Var redzēt dzeltenbrūno, lietus atmiekšķēto karjera dibenu. Parastā ekskavatoru rūkoņa dzirdama kā caur biezu stikla sienu.

Rozālīte ar Klimeku jau izmaluši visu bēniņtelpu. Bēniņi — tā ir mājas pagātne. Šis pagātnes paliekas ir tikpat kā mājas atmiņas. Vecas grabažas, salauztas mēbeles, gleznu rāmji, spoguļa lauskas — tās reizē ir arī atmiņu lauskas, kas saglabājušās no tā, kas bijis. Rozālīte iedomājas, ka cilvēku atmiņa arī ir līdzīga savdabīgiem bēniņiem. Pagātne aiziet un atstāj atmiņu bēniņus. Reizēm ir patīkami tajos ielūkoties, reizēm — bail. Bet vienmēr — interesanti.

Te bēniņos uznests Klimeka šūpulis, tas pats, kuru pans Kvetņovs centās savest kārtībā pirms Rozālītes atbraukšanas. Zēl, ka tas Rozālītei par mazu. Viņa mēģina iekāpt, bet ceļi jāuzrauj līdz pazodei, lai varētu ietrausties tanī.

—   Pašūpo!

Spāres kustas, sijas čīkst, Rozālīte tik tikko neizveļas. Ja izveltos, izkristu mājas griestiem cauri un nolidotu uz panes Kvetņovas galda. Tas tik būtu numurs!

Bēniņos stāv vecais panes Kvetņovas vērpjamais ratiņš. Tagad viņa ar to vairs nevērpj. Te guļ kaut kādi sieti, izdiluši koka toveri, abra. Te karājas veca, saulē izbalējusi, bāli zaļa karavīra formas blūze.

—   To tēvs valkāja kara laikā.

Te no kaut kādiem svētkiem saglabājusies pat viena šaušalīga maska — kartona vilkatis kārts galā.

Lietus līst vienā līšanā. Jau piekto dienu.

—   Zini ko, Rozālīt? Stāsta, ka sūknis kādu dienu varot sabojāties un tad ūdens applūdināšot karjeru, un tur būšot ezers. Tad mēs braukāsim ar laivām, uzvilksim zēģeles. Izaudīsim lielus tiklus un ķersim zivis. Zivis arī ir vērtīga manta, varbūt vēl vērtīgāka nekā rūda.

—   Ko nu pļāpā!

—   Nemaz nepļāpāju. Viens ciems tā esot applūdis. Visas mājas pazudušas zem ūdens, un cilvēki sakāpuši kalniņā un gaidījuši, kad ūdens pienāks klāt. Pie tam viņi uzreiz sāka būvēt laivas un aust tīklus, lai gan pirms tam savu mūžu ezeru nebija redzējuši.

—    Zini ko, Klimek? Man bail par mūsu raktuvi. Varbūt uz

aujam kājās gumijas zābakus un aizskrienam paskatīties, kas tur notiek?

—   Es labāk eju basām.

—   Lai iet basām! Kaut tikai mūs neviens nepamanītu!

—   Pagaidi, uzmauksim galvā maisus!

Klimeks izvilka no kakta vecus maisus, uzmauca vienu Rozālītei galvā, bet otru — pats sev. Abi nolīda pa kāpnēm lejā, izmetās no priekšnama.

—   Vai! Va-ai! — iepīkstējās Rozālīte, jo lija auksts lietus.

Skrienot kājas drīz vien iesila, abi vairs pančkām vērību nepievērsa, ūdens pašķīda vai līdz ceļgaliem. Maisi lēkāja uz galvas, tos vajadzēja iemiegt pazodē.

Karjerā darbs kūsāja kā parasti. Un nevienam, kā redzams, pat prātā nebija ienācis, ka te varētu rasties ezers. Gluži otrādi — cita pēc citas piebrauca smagās mašīnas, skanēja komandas:

—   Vēl mazliet! Tuvāk! Pa labi!

Gumijas zābaki žļakstēja dubļos. Rozālīte ar Klimeku lodāja starp ļaudīm, ielūkojās tiem sejās, vai tajās tomēr nav lasāms nemiers. Ļaudis strādāja mierīgi, reizēm tikai kāds nosodījās:

—   Papiross atkal nodzisa, jods lai parauj to sūkni!

Ne Rozālīte, ne Klimeks tā arī nepamanīja, ka lietus sāk pierimt. Nemitīgo šalkoņu nomainīja pilēšana, pēc tam gaisā palika tikai rasas migliņa, un tad vienā debess malā paspīdēja blāvs, vārs gaišums. Tā bija saule.

Uzreiz ceļš, ielas un pilsētas laukums atdzīvojās. Lietainais laiks un smacīgās istabas bija apnikušas, visi steidzās ārā. Mazie bradāja pa ūdens paltīm, un neviens šo prieku viņiem nespētu liegt. Tas taču ir viens no neatņemamiem bērnības priekiem, kas katrā ziņā jāizbauda, tāpat kā katrā ziņā jāatvadās no piena zobiem. Uzreiz visur sāka skanēt līksmi izsaucieni un balsu čala. Bet miklais gaiss un rasotā zāle nesa tālumā balsis skaņākas, tīrākas un spalgākas. Reizē ar cilvēkiem no savām ligzdām izspurdza arī putni. Gaiss trīcēja no zvirbuļu čiepstoņas, baložu gugināšanas, melno strazdu garajiem svilpieniem, kas skanēja baznīcas dārza liepu kuplajos vainagos, no kuriem zemē pakšķēdamas vēl krita rupjas lietus lāses.

Un tam visam pāri skanēja vēsts: «svētie» stropi pārceļo! Svinīga stropu procesija ērģelnieka dārzā!

Jā! Tieši tā! Piecu lietaino dienu laikā, kad pilsētiņas satraukums ārēji likās jau pavisam norimis, ērģelnieka stropi pilsoņu apziņā atmirdzēja svēto oreolā. Tātad viņi, nelaimīgi cietušie, pārvērtību laika svētie mocekļi, rīt svinīgi tiks pārnesti uz jaunajām vietām. Līdz šim tos bija apņēmis tikai saules starojums un darbīgo bišu zeltainā virma. Tagad tos apmirdzēja ari slavas

spožums. Vardarbīgie buldozeri un smagie ceļa veltņi ieradīsies, lai laupītu bišu saulgozes ierasto mieru. Ierūksies mašīnas, gaisu sagandēs smirdīgās motoru gāzes. Sāks dimdēt akmeņkaļu varenie veseri, un sāks žvinkstēt cirtņi. Visa šī lavīna te velsies pāri klusajam zemes stūrītim tikai tādēļ, lai aizslaucītu projām nevainīgu dravu, kas līdz šim tik bagātīgi bija nesusi medu.

Otrā rītā pēc lietus viss vēl nebija apžuvis. Saradās līdzjutēji pat no apkārtējiem ciemiem.

Parasti saka «grēku atlaide», tagad jokojot teica:

— Bišu atlaide!

Bet ne visiem bija joki prātā. Daudzas sievietes raudāja, un tās, kuras nevarēja izspiest asaras, stāvēja gari izstieptām, dziļās skumjās savilktām sejām. Vīrieši izlikās vienaldzīgi, taču arī viņus šurp bija atdzinusi ziņkāre. Galu galā vai tad nav brīv paskatīties? Ērģelnieks nav maznozīmīgs cilvēciņš. Visiem pa vidu jaucās bērni, acīm redzot, domādami, ka tieši viņiem, viņu iepriecināšanai notiks visa šī izrāde. Vecākie zēni pulcējās savrup. Visi bija nopietnām sejām, jo viņiem ērģelnieks bija uzticējis «svētos» stropus. Viņi tos pārnesīs. Kas zina, varbūt drusku ari nopelnīs. Bet galvenais — tas jau nu skaidrs, ka visi uz viņiem skatīsies un apbrīnos viņu uzņēmību un spēku.

Izrādījās, ka tika vēl gaidīts baznīcas sargs, kas parādījās kaprača pavadībā. Līdzko abi gaidītie ieradās, ērģelnieks deva zīmi — un zēni metās pie stropiem. Stropu skrejas bija aizbāztas ar salmu un sūnu vīkšķiem, gluži kā uz ziemas guļu. Gājienam vajadzēja virzīties cauri maz lietotajiem, bet par godu šim gadijumam atvērtajiem vārtiņiem, kas atradās šajā dārza malā, tālāk — apkārt visam augļu un sakņu dārzam, garām mājai dārza dziļumā, kur bija paredzēta bišu dravas jaunā vieta.

Gājiens sakustējās. Zēni uzreiz sajuta, ka stropi ir smagāki, nekā viņi bija iedomājušies, tāpēc gāja lēni, šķietami svinīgi. Viņu solim piemērojās arī visi pārējie. Kāds pat aizsāka dziesmu. Sievietes grūti nopūtās. Gari stiepta un saraustīta dziesma pavadīja gājienu. Gandrīz jau bija sasniegta māja, kad pēkšņi zēni, kas nesa pirmo stropu, sadzirdēja, ka tanī kaut kas nobruka un eksplodēja. Nākamajā mirklī likās, ka iekšā sāktu plosīties satrakots vēja virpulis, kas draudēja izlauzties uz āru.

Blaukš! — nesēji pārbīlī nosvieda «svēto» stropu zemē. Salmu vīkšķis kritienā paspruka vaļā, un pa skrēju švirkstēdamas šāvās laukā bites. Tās spindzēja kā bultu krusa senlaiku kaujā, kad abas puses raidīja šāviņus reizē un bultas svilpdamas un kaukdamas lidoja pa gaisu un spindzēdamas atsitās cita pret citu. Tāpat gaisā uzšāvās bites. Svirkstošais mutulis uz brīdi pat aizēnoja sauli.

Arī pārējie zēni sekoja pirmās komandas piemēram — sevišķi tāpēc, ka stropi paši tiem spruka no rokām laukā. Pārsteigto un bai]u pārņemto ļaužu stumdīti un grūstīti, viņi nespēja vairs ilgāk panest smago nastu.

Brīkš! Brākš! — zemē krita stropi.

Sieviešu spiegšanu, bērnu brēkšanu, vīriešu lādēšanos pārskanēja ērģelnieka izmisīgās vaimanas — viņam aizlaidās labākie bišu spieti.

Bet kuram tagad bija laiks domāt par bišu spietiem! Bites pinās matos, saniknotas dzēla, kur pagadījās. Visi bēga kur kurais.

Kaujas laukā, dubļos nomesti, gluži tukši gulēja «svētie» stropi. Nevienam nebija drosmes tiem tuvoties.

JAUNĀ ZIŅA

Kad Rozālīte sastapa mežā māmiņu un panu Ježiju, viņa sadusmojās, lai gan pati nezināja, par ko.

Reiz pilsētas laukumā viņa atkal tos satika abus kopā. Viņi stāvēja un mierīgi sarunājās. Bet Rozālīte paguva ievērot māmiņas acīs gaismu, kādu agrāk nebija redzējusi. Sī gaisma māmiņas acīs viņu satrauca. Viņa ielīda starp jāņogu krūmiem un nerādījās pusi dienas.

Gaisma māmiņas acīs nenodzisa. Tā staroja joprojām, darīja tās aizvien skaistākas. Arī Rozālīte jutās labāk un siltāk ar māmiņu, ar māmiņu, kuras acīs mirdzēja klusā un mirdzošā gaisma, kādu agrāk Rozālīte nebija pamanījusi. Turklāt viņa juta, ka starp viņu un māmiņu pana Ježija dēļ — ne jau šīs gaismas dēļ — izaugusi tāda neredzama siena. Tāpēc arī Rozālīte caurām dienām skraidīja apkārt.

— Vējgrābsle! — Kvetņova viņai teica.

Lai arī būtu vējgrābsle, tā tomēr bija labāk. Noskrieties līdz aizkusumam, vakarā iekrist gultā un tūlīt aizmigt. Par to, kas bija mājās, Rozālīte nespēja runāt, pieskarties tam ar vārdiem. Rozālīte ļoti gribēja izbeigt klusēšanu, izsisties cauri šai savādajai sienai, kas šķīra viņu no mātes, bet neprata to izdarīt. Viņai bija nelokāma rakstura īpašība, tāda pati kā mātei, — viņa bija lepna. Bet cilvēki, kas šajā ziņā līdzīgi, reti kad spēj saprasties, reti kad ir labās, sirsnīgās attiecībās.

Tas bija pirms pašiem jūlija svētkiem [1] — Rozālīte, priecīga un laimīga, iedrāzās mājās jau ap pusdienas laiku. Jā, tieši šajā dienā Paveleks pirmo reizi pastiepa Rozālītei pretī rociņas, gandrīz tikpat apaļīgas kā viņa brālītim Petrusam. Rozālīte pieliecās tuvāk un ļāva mazajiem pirkstiņiem tvarstīt seju. Paveleks tūlīt ieķērās ar pirkstiņiem Rozālītes izrisušajās cirtās. Diezgan sāpīgi. Rozālīte no laimes pielēca kājās, aizbēga projām un skrēja uz māju kā vēja spārniem. Istabas dziļumā viņai pretī smaidīja divi —■ māmiņa un pans Ježijs. Arī viņi bija pacilāti, it kā būtu noticis kaut kas iepriecinošs. Rozālīte jau gribēja, kā parasti, pagriezties uz papēža 'un izskriet no istabas, te pēkšņi māmiņa aši piecēlās un viņu aizturēja.

—   Rozīt! Pans Ježijs atnesa tev labu ziņu! Paklausies!

—   Es nupat nāku no raktuves direkcijas, — pans Ježijs teica. — Direktors tevi ļoti labi atceras un ielūdz uz bērnu rītu, kas rīt — priekšsvētku dienā tiek rīkots raktuves bērniem. Paredzēta teātra izrāde, būs arī dāvanas …

—   Vai, tas gan brīnišķīgi! — Rozālīte sajūsmā sāka griezties uz papēža riņķī.

—   Redzi nu, cik labi, ka tev, Rozīt, ir tā jaunā krēmkrāsas kleita … — iesāka māmiņa, bet Rozālīte pēkšņi kļuva nopietna un puspagriezienā apstājās.

—   Kas vēl bez manis ielūgts?

—   Visi raktuves bērni.

—   Bet no mums, no Vidus Būras un no Lejas Būras?

—   Tu viena pati.

—   Tas ir liels pagodinājums.

—   Un Klimeks?

—   Nu varbūt tu varētu iet kopa ar Klimeku. To mēs nokārtosim.

—   Un Heneks?

Abi klusēja.

—   Un Feleks?

Pēkšņi Rozālīte sāka kliegt. Reizēm ar viņu atgadījās, ka dusmās pacēla balsi.

—   Un Tadeks Guls? Un Jasis Mazureks? Un Aņa Hrabeca? Un Zosja? Un neredzīgā Jūlīte? Un Alfrēda?

Ne māmiņa, ne pans Ježijs nezināja, ko atbildēt.

—   Nē! Neiešu! Lūdzu, pasakiet direktoram, ka es neiešu. Punkts. Un cauri! Sveiki! — Rozālīte nobeidza ne sevišķi pieklājīgi.

—   Rozīt! — māmiņa iesaucās.

—   Es aprunāšos ar direktoru. Direkcija nodomājusi sarīkot bērnu rītu tikai saviem bērniem, un tā var uzlūgt visus, ko vien vēlas. . .

—  Māmiņ, vai drīkst paņemt sviestmaizi? — Rozālīte aprāva sarunu.

Likās, ka ar to saruna bija beigusies.

Nākamajā dienā liels, melns limuzīns apstājās Kvetņovu mājas priekšā. Rozālīte un Klimeks mielojās uz kāpnītēm ar mellenēm, lūpas, rokas un mutes bija violetas. No limuzīna izkāpa direktors un nostājās viņu priekšā — viņi paguva tikai izbrīnā pacelt galvas. Klimeks piecēlās un pievilka kāju, Rozālīte turēja uz ceļiem bļodu ar ogām, tāpēc nepaguva piecelties, kad direktors jau bija piesēdies viņai blakus uz kāpnītēm.

—   Redz ko, jau mellenes gatavas! — direktors sacīja. — Nav pat laika aiziet uz mežu panašķoties ar ogām.

—   Lūdzu, ēdiet! — Rozālīte piebīdīja direktoram bļodu.

Viņš pagrāba vienu sauju, otru. Pāri zodam notecēja melna

sula.

Visi trīs iesmējās.

—   Es pie jums atbraucu ar ielūgumu.

—  Ak tā? Paldies! — Rozālīte atbildēja. — Mums ļoti žēl, bet mēs nevarēsim ierasties.

—   Kāpēc tad tā? Atbrauks aktieri, būs teātra izrāde.

Grūti to direktoram pateikt, kas nospiež Rozālītes sirdi. Viņa klusē. Direktors jautājoši skatās uz Klimeku, varbūt viņš tuvāk paskaidros. Klimeks nezina. Viņš tikai bola acis, plāta rokas. Nekas cits neatliek, jārunā vien Rozālītei pašai.

—   Tāpēc … Redziet… Būra ir viena. Kaut arī ir trīs, īstenībā tomēr ir tikai viena Būra. Jābūt vienai Burai. Bez jebkādiem dalījumiem Augšas Būrā, Vidus un Lejas Būrā.

—   Tev taisnība, Rozālīt!

—   Nu, ja Būras netiek nošķirtas trīs dajās un ja tās atzīst par vienu veselu, tad nevajag dalīt arī bērnus labākajos un sliktākajos, kas nāk no Augšas Būras, un pārējos.

—   Tu esi liela gudriniece. Tāpēc jau es šeit esmu atbraucis. Raktuves vārdā ielūdzu visus bērnus no visām trim Būrām jeb visus vienas lielās Būras bērnus! Vai ielūgums tiek pieņemts?

Rozālīte skatās uz direktoru, kurš tagad stāvot noliecas pie viņas. Direktora acīs lēkā dzeltenas smieklu dzirkstis kā puikam, kas izstrādājis labu numuru. Tikai tagad viņa ierauga, cik viņš jauns.

Hop! — Rozālīte apķeras direktoram ap kaklu. Ogas izbirst no bļodas, pašķīst uz kleitas, noripo uz putekļainās ietves.

—  Tātad visi drīkst nākt? Klimeks, I-Ieneks, Feleks, Tadeks Guls, neredzīgā Julcīte? Un katrā zinā Jasis Mazureks? Un Valeks?

—   Jānāk visiem — un viss!

Šoferis iedarbina motoru. Limuzīns aizbrauc. Rozālīte vēl aizvien stāv mellenēm notraipītā kleitā, ar sveicienam paceltu roku. Ar kleitām Rozālītei tīrais negals. Melleņu traipus taču nevar izmazgāt!

AIZMIGUSI PRINCESE

Jau visi Lejas un Vidus Būras bērni, lejbūrieši un vidbūrieši, priecīgi, sasārtuši, sakarsuši, iznākuši laukā. Pat Alfrēda atmetusi savu nicīgo vaibstīšanos. Lai gan princese, ko nupat rādīja uz skatuvfes, taisnību sakot, bija ārkārtīgi līdzīga Alfrēdai. Tikpat sastērķelēta un izskaistināta kā porcelāna lelle un tikpat pūcīga, un slinka — ne mušu sev no deguna nevar nodzīt. Visi smējās par šo princesi un visskaļāk — Alfrēda. Viņa smējās pati par sevi. Tie ir ļoti veselīgi smiekli. Pēc tam viņa pat palīdzēja vest neredzīgo Julcīti, paņēma viņu pie rokas kopā ar Zosju. Julcīte neko neredzēja, bet zāles sajūsma un smiekli pielipa arī viņai. Viņa smējās un aplaudēja, un ķērās savām draudzenēm pie rokām, drudžaini tās spiezdama.

Visi jau izgājuši. Palikušas sajauktās krēslu rindas, uz galdiem — neapēstas konfektes.

«Cik labi, ka konfektes vēl palika pāri,» domāja Rozālīte.

Aiz mazās skatuvītes aktieri pārģērbās un salika koferos savus tērpus. Rozālīte ļoti gribēja iet viņiem palīgā, lai varētu piedurties jocīgajam zelta scepterim, kas bija līdzīgs ačgārnam rācenim, un karaļa kronim, kas pa gabalu izskatījās taisni kā īsts. Vai tas sarkanais dārgakmens pašā vidū bija īsts? Viņš zaigoja tik spoži! Rozālīte paņem rokās kroni. Pēc izskata tas ir smags, no tīra zelta un dārgakmeņiem, bet īstenībā ir pavisam viegls, no papīra, mākslīgi darināts. Rozālīte uzliek to sev galvā. Ielūkojas logu rūtī. Kā būtu, ja viņa kļūtu par aktrisi? Par lielu aktrisi, kurai visi aplaudētu, kuru mīlētu un kura braukātu no vienas vietas uz otru, šodien te, rītu — tur.. .

Kāds uzliek viņai roku uz pleca. Kas ir šī sieviete?

—   Vai jūs bijāt princese?

Aktrise smejas.

—   Cik jūs brīnišķīgi tēlojāt! — Rozālīte izsaucas.

Viņa ir diezgan pamatīgi vīlusies. Aktrise nav nemaz vairs jauna. Viņa ir sīka, parasta, ar rieviņām ap deniņiem un tumšiem lokiem zem acīm.

—   Vai tu gribētu būt aktrise? — viņa jautā.

—   Nē, negribētu vis. Es būšu ārste.

—   Ak, lūk, kā! — aktrise brīnās.

Droši vien līdz šim viņa sastapusi tikai tādas meitenītes, kuras uz šo jautājumu atbildējušas aizrautīgi: «Protams! Tas ir mans sapnis!»

Aktrise atkal sāk smieties un izņem Rozālītei no rokām papīra kroni.

— Lai tev veicas! — viņa izmet.

Tagad gan patiešām viss ir beidzies. Jāiet uz māju.

Rozālīte iet, domās iegrimusi. Vidus Būrā šodien balle. Pašlaik tur sapulcējušies visi. Laukumā izrindoti bufetes galdi. Tur pārdod konfektes un saldo, dzirkstošo limonādi. Spēlē orķestris, visi dejo. Tur ir gan raktuves strādnieki, gan namu celtnieki, gan inženieri, droši vien arī direktors. Tur ir māmiņa un pans Ježijs, pane aptieķniece un aptiekārs, pans Kvetņovs un pane Kvetņova. Visi. Tur droši vien ir jau arī Klimeks, jo viņš aizgāja jau pirms laba laika, un tur ir bērni.

Vējš glāsta sakarsušos vaigus un plivina karogus, kas sasprausti gar ceļa malām. Pie karjera Rozāliti sagaida Klimeks.

Šodien karjerā valda klusums. Nekustīgi stāv ekskavatori kā aizvēsturiski nezvēri. Sidrabainā lenta, pa kuru vienmēr brauc augšā iegūtās rūdas gabali, — mierīgi lāsmo, un pat zvirbuļi lēkā pa to. Ne no kā tie nebaidās. Visur tik tukšs. Visi aizgājuši. Karjerā nav neviena.

Rozālīte pamet satrauktu skatu visapkārt. Piepeši viņai iešaujas prātā tas, par ko visi nemitīgi runā, — ūdensplūdi. Kas notiks, ja tagad, kad nav neviena, sāks celties ūdens un applūdinās karjeru? Viss, ko cilvēki paguvuši izdarīt, tiks sagandēts. Arī tas, ko izracis Urbaneks. Un viss, par ko tik jauki stāstīja direktors.

Vai dieniņ! Kas tā par šalku? Vai tas vējš? Nepavisam nē! Kaut kas tur kust, kāpj uz augšu. Tie droši vien plūdi. Jāskrien, jāsauc palīgā, jākliedz! Bet, iekams Rozālīte aizskries un atradīs vajadzīgos, varbūt būs par vēlu.

«Man jātiek galā pašai. Jā!» viņa nolemj. «Dzirdēju, ka Urbaneks stāstīja kaut ko par sūkņiem. Tiem esot kaut kādi krāni. Jāatrod un jāpagriež krāns, un sūknis tūlīt izsūknēs ūdeni, un atkal būs sauss. Karjers būs glābts. Varbūt kāds pateiks, ka tas mans nopelns,» Rozālīte bez izlikšanās, bez mākslotas kautrības prāto. «Bet es pati neko nevarēšu pateikt, jo, meklējot krānu, steigā būšu pakritusi un lauzusi kāju. Salauztā kāja briesmīgi sāpēs. Bet tas nekas. Glābt karjeru — tas ir pats svarīgākais. Tikai māmiņa atkal dusmosies par to, ka kleita būs nošķiesta ar dubļiem un droši vien ari saplēsta, ņemoties ap caurulēm, kas stiepjas tur pa karjera dibenu un kurām ir asas tapas. Bet varbūt māmiņa tomēr nedusmosies, jo es izskatīšos kā mirusi un mani nesīs uz nestuvēm. Es gulēšu mazliet nobālusi, tikai mazliet, lai māmiņa pārāk stipri nepārbītos.»

Rozālīte aizver acis.

«Mani nes. Tas ir ļoti patīkami. Es nevaru atvērt acis. Neparko nevaru. Ja varētu, tad es skatītos uz mākoņiem un zariem, zem kuriem mani nes. Bet es jau tāpat sajūtu to ēnas. Tās slīd pār manu seju. Bim! Bam! Bim! Bam! — droši vien Klimeks iešūpojis mūsu zvanu, lai man iedvestu drosmi.»

Sajās zvanu skaņās Rozālīte dzird Klimeka elpu un straujos sirds pukstus un pēkšņi tādu kā soju dimu, daudzu, daudzu soju dipoņu. Tur strādnieki skrien Rozālītei palīgā glābt raktuvi.

«Rozālite!»

«Rozālīte izglāba Būru!»

«Mūsu mīļā Rozālīte!»

«Visi par mani visapkārt sačukstas. Tas ir jauki! Visi mani mīl. Pat Tadeks un Valeks. Zēl, ka es nevaru atvērt acis. Gribētu redzēt viņu sejas izteiksmes. Droši vien tās ir diezgan muļķīgas. Droši vien nes mani uz limuzīnu un tūlīt aizvedīs uz slimnīcu, uz Klosu. Nekad neesmu tur bijusi.

Tikai tur es atgūšu samaņu un varēšu atvērt acis. Cik gaišs, cik balts visapkārt! Bet pār mani noliekušās palsas ūsas un piemiegtu zilu, mīļu acu spraudziņas. Pans Ježijs! Un, lūk, arī māmiņa! Droši vien viņa raudājusi, jo viņai ir sarkani plakstiņi, bet pašreiz viņa smaida caur asarām.

—   Māmiņ!»

—   Rozālit! Kas ar tevi noticis? Vai tu esi aizmigusi princese?

Kā te gadījies Klimeks? Te — slimnīcā?

Nav slimnīcas! Rozālīte stāv uz ceļa, un viņas priekšā — milzīgais raktuves karjers. Nē. Karjers nemaz nav applūdināts. Nav ūdens šalkas. Vareno mašīnu tērauds atzaigo saulē. Bet Rozālīte to visu pārdzīvojusi kā īstenībā — šajā vienā mirklī, kamēr bija aizvērusi acis.

—   Vai tu atgriezies atpakaļ? — Rozālīte jautā.

—  Zandales krīt nost, — Klimeks atklāti melo, jo skaidri redzams, ka zandalēm nav nekādas vainas. — Rozālīt! Māmiņa tevi meklē. Pans Ježijs arī. Bez tam tur ir aveņu saldējums. Un karuselis!

—  Aveņu saldējums! Skrienam! — Rozālīte izpleš rokas kā spārnus un jož. Klimeks, puika būdams, nevar vinu panākt.

—   Rozālit!

—   Kas ir?

Rozālīt! Tu esi velna skuķis! — Klimeks kliedz pilnā balsī. — Vējaslota!

PAR «ROZĀLĪTI» UN TĀS AUTORI

Tātad Būras nomalē ir atrasta rūda, sākas raktuves iekārtošana, sākas trauksmains, nemierīgs pārmaiņu laiks mazpilsētiņas dzivē. No tantes pedantiskās aizgādnības aizbēg un ierodas Burā pie savas māmiņas dabaszinibu skolotājas Rozālīte. Reizē ar viņu mēs izsekojam daudziem zīmīgiem notikumiem un daudz ko uzzinām. Bet pirmām kārtām jau viņa pati ir uzmanības vērta.

Spridzīgā Rozālīte — Rozālija Bozkova ir Annas Kameņskas stāsta galvenā varone. Vienpadsmit gadus vecā meitene ir tik kustīga kā dzīvsudraba lodīte, turklāt viņa ir ari diezgan liela niekkalbe un nebēdne. Neviens puika ar viņu nevar sacensties barveža lomā. Rozālīte spēj izdomāt visinteresantākos «gājienus», Rozālīte pirmā var nošļākt pa stāvo krauju rūdas raktuvē. Rozālīte var skriet kā vējš. Viņa neiet, neskrien, viņa lido. Pat viņas tuvākais draugs Klimeks nevar viņu panākt. — Rozālit! Tu esi velna skuķis! — Ķlirneks kliedz pilnā balsī. — Vējaslota!

Vējaslota — tā ir Rozālites iesauka, un viņa ir lepna, ka viņai nav vārds vien, bet arī sava iesauka, tāda iesauka, kādas nav nevienam citam. Varbūt Rozāliti varētu saukt arī par Rozālītiatspolīti, par niekkalbi, gaisagrābsli, trakgalvi, bet visiem šiem vārdiem jābūt, kā viņa pati domā, ar izsaucēju galā. Viņu nevar uzrunāt tāpat vien, par viņu katrā ziņā jāizsaucas! Rozālītei piemīt aizrautība, nemitīga trauksme, un — tas ir pats svarīgākais — viņas nemiers ne mazākā mērā nav savtīgs. Rozālītē galvenā īpašība: nesavtība, uzupurēšanās, tieksme palīdzēt citiem. Tādēļ ari Rozālīte mūžam ir ar kaut ko nodarbināta, vienmēr viņa kaut ko steidz kārtot jeb, kā pane Ķvetņova saka, grib pasauli iecelt eņģēs. Ar vēsu prātu to nevar darīt. Un Rozālites rīcībā nav ne vēsts no vēsa apsvēruma, tad jau drīzāk jārunā par karstgalvību. Tikai ne (aunā nozīmē. Viņas karstgalvība izriet no sirsnības, dziļas taisnības .izjūtas. Savā taisnības mīlestībā, citu aizstāvība, cīņā pret pārestībām Rozālīte ir tik aktīva, tik pašaizliedzīga, ka viņai bieži vien pārmet nesavaldību. Rozālite tomēr neatkāpjas, iztur līdz galam un uzvar. Bez tam Rozālite nav paštaisna. Ļoti labi tas redzams atgadījumā ar Tadeku Gulu. Viņa izmisīgi aizstāv klases biedru, noraida sev izteikto lidzjūtibu, jo atzīst sevi pašu par vainīgu Tadeka rīcībā.

Rozālites aktivitāte, iejaukšanās dzivē saistīta vēl ar vienu spilgtu viņas īpašību — darba milestibu. Viņa iemīl gandrīz vai katru profesiju, jo tās visas viņai šķiet interesantas un cildenas. Viņa iepazīstas ar vietējiem podniekiem Hrabecu, Hrabčiku un Hrabečeku un aizraujas ar keramiku. Viņa nāk talkā slimajam aptiekāram, un zāļu izsniegšana kļūst par viņas sirdslietu. Vecais komiskais pilssargs pans Dolinskis, meklēdams grāfa aprakto mantu, uzsāk ar «arheologu privātbiedribas» palīdzību izrakumus. Rozālite nodibina «īsto arheologu biedrību» un aizrauj ar senlietu meklējumiem visu Būru. Viņai patīk kara varoņi — vecais kurpnieks Vihrs, dakteris Mončka un mežsargs Zontāgs, viņa jūsmo par ekskavatora vadītāja Urbaneka darbu. Bet pamazām Rozālite atskārst, ka profesiju izvēle nevar būt bezgalīga. Rūdas raktuves strādnieku bērnu rītā ar viesizrādi uzstājas teātra mākslinieki. Rozālite nebūtu Rozālite, ja viņa pēc izrādes neiekļūtu aizkulisēs. Bet uz aktrises jautājumu, vai viņa gribētu kļūt par aktrisi, Rozālite, sagādādama māksliniecei vilšanos, atbild noraidoši: nē, viņa negrib vis kļūt par aktrisi, viņa būs ārste.

Vai tas nozīmē, ka Rozālite būtu izaugusi, būtu kļuvusi nosvērta, būtu atradusi savu īsto aicinājumu? Diezin vai. Droši vien radīsies jauni vilinājumi un citi sapņi. Bet skaidrs ir viens: viņa izvēlēsies sev dzīvē tikai tādu darbu, ar kuru visvairāk varēs būt citiem noderīga.

Annas Kameņskas stāstā iejūtīgi parādīta aktīva, pašaizliedzīga rakstura veidošanās. Vienlaikus rakstniece rāda ari mazpilsētiņas izaugsmi, jaunas pilsētas, jaunas sociālistiskas sabiedrības veidošanos, Polijas Tautas Republikas strauju izveidi grūtā, radošās rosmes un pašaizliedzības pilnā darba ikdienā.

Stāstā daudz personificējumu, dzejiskas iztēles. Atcerēsimies lirisko nodaļu «Vasaras garša», kas sākas ar zeltaino debesu pielīdzinājumu ērkšķogai, atcerēsimies pilsētiņas apveida salīdzinājumu ar dzivības pilnu sazarotu augu. Atcerēsimies Rozālites sarunas ar torņa zvanu — savu sirdsbalsi. Atcerēsimies Klimeka fantazējumus par ekskursiju uz sālsraktuvi, iepazīšanos ar namu, kurā kā bišu stropā mazās cellitēs rakstnieki saraksta grāmatas.

Rakstnieces raitajā, poētiskajā vēstījumā daudz humora. Ar jautru ironiju uzrakstītas epizodes par privātīpašniecisko ērģelnieka dārzu, par viņa «svētajiem» stropiem, par. neaizskaramajiem āboliem (operācija «Milzābols»), par viņa uzpūtīgo meitu

Alfrēdu. Komiska ir «arheologu privātbiedrības» darbiba, lāpāt ari pana Nosacka aizraušanās ar entomoloģiju. Visam stāsta vēstījumam saulainu iekrāšu piešķir humora piesitieni — panes Kvetņovas ķildīgās sarunas ar viru, šūpuļa iekārtošana Rozālitei, skolotāja Ostrovska epigramma par kolēģi Nosackl utt.

Reālistisko stāstījumu uzspilgtina negaidīti izdomas bagāti notikumu saasinājumi un pavērsieni: intriģējoši sajauktais telegrammas teksts, Rozālltes iepazīšanās ar panu Ježiju, Rozālltes iedomu ainas.

Stāsts saistošā veidā iepazīstina ar poļu bērnu dzīvi, tas satuvina ar interesantu poļu rakstnieci, dzejnieci un prozaiki Annu Kamensku, daudzu pazīstamu pieaugušo un bērnu grāmatu autori.

Anna Kameņska dzimusi 1920. gadā 12. aprīli Polijas austrumu pierobežā Ļubļinas vojevodistē. Iespējams, ka Buras notēlojumā izmantoti rakstnieces dzimtās pilsētas Krasnistavas vaibsti. Anna Kameņska studējusi Lodzas universitātē filoloģijas fakultātē. Jau studiju gados aktīvi pievērsusies dzejai. Pirmie dzejoļi tika iespiesti laikrakstos 1944. gadā. Pēc kara jaunā dzejniece iesaistījās preses izdevumu redakciju darbā. Arī pēdējā laikā viņa strādā literārā žurnāla «Tworczošč» («Daiļrade») redakcijā.

Par trešo dzejoļu krājumu «Sirdspuksti» dzejniece 1955. gadā saņēmusi PTR Valsts prēmiju. Viņas jaunākā dzejas izlase iznākusi 1973. gadā apjomīgā (360 lapas pušu biezā) sējumā.

Annas Kameņskas aktīvo interesi kopš radošās gaitas sākumiem saistījusi tautas daiļrade un bērnu dzeja. Viņas atdzejojumā izdota krievu tautas dzejas izlase «Vērmeļu zāles» (1961), serbuhorvātu tautas dzejas izlase «Pērles un akmeņi» (1966), kā ari kopā ar Janu Spievaku veidotā bulgāru tautas dzejas izlase «Ak, zaļais, zaļais mežs» (1956), par ko saņemta bulgāru PEN kluba prēmija. Popularitāti iemantojušas bērnu grāmatas «Zaķu pils» (1963) un «Ozola šūpulis» (1967).

60. gadu sākumā Anna Kameņska sāka rakstīt stāstus un apcerējumus par literāro daiļradi. Bērniem radās prozas grāmata «Neparlzē un kur citur», kas 1966. gadā Prāgā starptautiskajā bērnu fantastisko darbu konkursā saņēma otro prēmiju. Polijas bērnu grāmatu un žurnālu izdevniecības «Nasza Ksipgarnia» konkursā 1967. gadā ar otro prēmiju tika apbalvots ari stāsts «Mana vectētiņa patvāris». Ar šiem spilgtas iztēles radītajiem darbiem rakstniece rosināja fantāziju, modināja poētisku iztēli. «Kas dzīvē ir pats svarīgākais?» jautā pans Mihass stāstā «Neparlzē un kur citur» un atbild: «Laikam tas, ka tā ir pārsteigumu pilna, ka mēs nekad nezinām, ko sev Ildzi nes nākamā diena… Jo pasaule vienmēr sagādā brīnumus.»

Ar otro godalgu 1967. gadā izdevniecības «Nasza Ķsipgarnia» konkursā tiek apbalvots Annas Ķameņskas stāsts bērniem «Rozālite Vējaslota», kas atšķirībā no iepriekšējiem darbiem ir pavisam reālistisks.

Poļu bērnu literatūras kritiķe Ķristīna Kuličkovska, runājot par Annu Kameņsku. atzīmē, ka šis rakstnieces daiļrade ir pārsteigumu pilna, daudzveidīga un interesanta. Ļoti iespējams, ka Anna Kameņska ar jauniem darbiem sagādās vēl ne vienu vien patīkamu pārsteigumu saviem talanta cienītājiem.

Jāzeps Osmanis

SATURS

Vismīļākā nodarbošanās………………………

Vēstule atbrauks otrdien……………………..

Rostafiņska atslēga…………………………..

Visi pret visiem………………………………

Makšķernieki………………………………….

Rozālīte Vējaslota…………………………….

Klimeks……………………………………….

Urbaneks . ……………………………………

Zem rūgtā zāļu kausa…………………………

Varoņi…………………………………………

Ciemošanās pie Alfrēdas……………………..

Ikars ………………………………………….

Ārsta Mončkas trofejas……………………….

Brīvais temats………………………………..

Aurēlija……………………………………………………….

Hrabccs, Ilrabčiks, Ilrabečeks ….

Nedzird pakavu dimu…………………………

Notikums ar Gulu…………………………….

Rozālīte cīnās…………………………………

Kur palikusi Rozālīte…………………………

Vienatnē ar sirdsbalsi………………………..

Arheologu privātbiedrība…………………….

Meža republika………………………………..

Arheoloģija ir lipīga………………………….

Meža zemenes…………………………………

Entomoloģija . .

Jasis Mazureks — trešajā solā no loga

Skaistule ar «velna ģīmi»……………………

Kino ………………………………………….

Svešinieks…………………………………….

Milzābols……………………………………..

Vasaras garša………………………………….

Ģeometrija un cilvēki………………………..

Svētās Teklas nolaupīšana……………………

Drava………………………………………….

«Svētie» stropi……………………………….

Jaunā ziņa……………………………………..

Aizmigusi princese……………………………

Par «Rozālīti» un tās autori. J. Osmanis .

Anna Kameņska

ROZĀLITE VEJASLOTA

Redaktore A. Sprtvule. Māksi, redaktors II. Purviņš. Tehn. redaktore A. Gerbaševska. Korektore B. Vārpa. Nodota salikšanai 1974. g. II. novembrī. Parakstita iespiešanai 1973. g. 29. aprīli. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 60 x 84/16. 10 fiz. iespiedi.: 9.3 uzsk. iespiedi.; 10.86 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. Maksā 74 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīg.i. Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21I/270S5-B-262. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38,40. Pašūt. Nr. 3745-D. Vāks iespiests ofseta tehnikā Rīgas Paraugtipogrāfijā. Vienības gatvē II.

[1] 22. jūlijs — Polijas Tautas Republikas nacionālie svētki — Polijas atdzimšanas diena.

Content

Kameņska Anna Rozālīte Vējaslota

VISMĪĻĀKĀ NODARBOŠANĀS

VĒSTULE ATBRAUKS OTRDIEN

ROSTAFIISISKA ATSLĒGA

VISI PRET VISIEM

MAKŠĶERNIEKI

ROZĀLĪTE VĒJASLOTA

KLIMEKS

URBANEKS

ZEM RūGTA ZāĻU KAUSA

VAROŅI

CIEMOŠANĀS PIE ALFRĒDAS

IKARS

ĀRSTA MONČKAS TROFEJAS

BRĪVAIS TEMATS

AURĒLIJA

HRABECS, HRABCIKS, HRABECEKS

NEDZIRD PAKAVU DIMU

NOTIKUMS AR GULU

ROZALĪTE CĪNĀS

KUR PALIKUSI ROZĀLĪTE?

VIENATNĒ AR SIRDSBALSI

ARHEOLOGU PRIVATBiEDRIBA

MEžA REPUBLIKA

ARHEOLOĢIJA IR LIPĪGA

MEžA ZEMENES

ENTOMOLOĢIJA

JASIS MAZUREKS — TREŠAJĀ SOLĀ NO LOGA

SKAISTULE AR «VELNA ĢĪMI»

KINO

SVEŠINIEKS

MILZāBOLS

VASARAS GARŠA

ĢEOMETRIJA UN CILVĒKI

SVĒTĀS TEKLAS NOLAUPĪŠANA

DRAVA

«SVĒTIE» STROPI

JAUNĀ ZIŅA

AIZMIGUSI PRINCESE

PAR «ROZĀLĪTI» UN TĀS AUTORI

SATURS