Ožogovska Hanna

Siļķes auss

Hanna Ožogovska

Siļķes auss

.

Hanna Ožogovska

dzimusi 1904. gada 20. jūlijā Varšavā. Viņa beigusi Varšavas pedagoģisko institūtu, papildinājusi pedagoģiskās zināšanas Briselē un Varšavas brīvklausītāju universitātē. Lielu daļu sava mūža viņa veltījusi skolotājas darbam. Septiņus gadus (1952—1959) H. Ožogovska "bijusi bērnu žurnāla «Liesmiņa» galvenā redaktore. Taču gan skolā, gan redakcijā ritēja spraigs radošais darbs. Jau jaunības gados bērnu žurnāliem tika iesūtīti stāsti un dzejoļi. Tomēr pievēršanās sistemātiskam rakstnieces darbam notika tikai pēckara gados, pēc tam kad 1951. gadā tika pārtraukts skolotājas darbs.

Hannas Ožogovskas pirmā grāmata «Trešās klases skolēni» iznāk 1950. gadā. Tas ir vjenots nelielu stāstiņu cikls — ainas no skolas dzīves. 1953. gadā iznāk atkārtots izdevums.

50. gados Hanna Ožogovska izmēģina spēkus arī publicistikā un dzejā, un šie mēģinājumi nav bez panākumiem. Poļu bērnu dzejā redzamā vietā izvirzās viņas nesamākslotie, siltas sirsnības apdvestie un gaišas tēlainības cauraustie dzejoļi par dabu, par dažādiem dzīvniekiem, par bērnu rotaļām. Tie iznāk 1957. gadā krājumos «Košie ratiņi» un «AAarcina dzejolīši». Bērniem patīk arī H. Ožogovskas dzejā rakstītās pasakas, kas iezīmējas ar krāšņu dzejisku izdomu un viegli uztveramu māksliniecisko izteiksmi. Starp citu, latviešu lasītāji ar Hannas Ožogovskas vārdu vispirms sastapās tieši poļu bērnu dzejas izlasē «Putniņš ciemos», kas iznāca 1958. gadā.

Hannas Ožogovskas pirmā populārākā grāmata ir stāsts «Zelta lode», kas iznāk 1957. gadā un pēc tam piedzīvo septiņus atkārtotus izdevumus. Stāstot par diviem zēniem, kas dzīvo vienā mājā, rādot viņu «spožo ideju» dzimšanu un realizēšanos, autore izmanto piedzīvojumu žanra paņēmienus, veido spriegu sižetu, komiskas situācijas, sagādā daudz jautru brīžu lasītajiem un vienlaikus bez uzbāzīgas didaktikas dod viņiem daudz vērtīgu

atziņu. Šo pašu ceļu rakstniece iet ari nākamajā garajā stāstā «Zaļā zīmoga noslēpums» (1959). Ievijot stāstā noslēpumainības motīvu, autore saasina intrigu, ar vislielāko saspringtību liek sekot divu zēnu grupu («bandu») savstarpējai cīņai. Dinamiskie notikumi atklāj interesantus bērnu raksturus. Tā nav lēta piedzīvojumu literatūra, jo rakstniece to veido ar īstu pedagoga talantu un neapšaubāmām piedzīvojumu žanra autora dotībām.

Bērniem patīk spriegs stāstījums, negaidīti, humora pilni pavērsieni, atjautīgas spilgtu raksturu sadursmes un aizraujoša pozitīvo spēku uzvara. Ja to visu var panākt reālistiskā skolas dzīves attēlojumā, meistarīgi daiļdarbā iepinot cildenu ideju, tad to bērnu literatūrā var saukt par lielu radošu veiksmi. Ne velti 1956. gadā rakstniece saņem augsto valdības apbalvojumu — Zelta Krustu un 1959. gadā par savu daiļradi kopumā — Ministru Padomes Priekšsēdētāja prēmiju.

Arī viss nākamais gadu desmits Mannai Ožogovskai uzskatāms par ļoti veiksmīgu, jo šai laikā — 60. gados — top septiņas jaunas grāmatas un visas piedzīvo daudz atkārtotu izdevumu un tiek tulkotas citās valodas. Starp šīm grāmatām ir stāsti «Meitene un zēns jeb triks ar četrpadsmit plīts riņķiem» (1961), «Reiz, kad es gribēju būt pieklājīgs» (1963), «Siļķes auss» (1964), «Galva no tranzistoriem» (1968) un citi. 1960. gadā izdotais stāsts «Puisītis Ačgārnītis» parādās arī latviešu valodā (1967).

Hannas Ožogovskas darbi tiek godalgoti dažādos konkursos. Tie saņem arī starptautiskas prēmijas: «Galva no tranzistoriem» — Itālijas pilsētas Kaorles prēmiju un «Siļķes auss» — Starptautiskās bērnu un jaunatnes literatūras komisijas diplomu, tas tiek iekļauts H. K. Andersena Goda sarakstā.

H. Ožogovskas stāsts «Siļķes auss» mākslinieciskā ziņā ir spilgts un vērienīgs, tam piemīt spilgta humoristiski satīriskā stīga.

Reālistiski, sadzīviskā plāksnē attēlojot kāda pēckara laika komunālā dzīvokļa iedzīvotāju ikdienas gaitas, savstarpējās attiecības, viņu tieksmes un pārdzīvojumus, autore priekšplānā izvirza trīs pusaudžus: Mihalu, Viteku un Agnesi. Lasītājam paveras samērā plašs pēckara gadu fons — sagrautā Varšava, pussabrucis nams Vislas pakrastē, kam apkārt sāk slieties jaunceltnes. Tomēr Varšavas kolorīta, pēckara laika noskaņu tēlojums tikai kalpo galvenajam — galveno varoņu savstarpējo attieksmju atklāšanai.

Lūk, straujais un pašapzinīgais Mihals, ko medmāsa Anele nosauc par «gaiļa un eža krustojumu». Ko tikai viņš neizdomā, lai pievērstu sev Agneses uzmanību! Ar savām «superkolosālajām» idejām viņš patiešām pārsteidz, vēl jo vairāk — uzjautrina, bet simpātijas izraisa ar pavisam ko citu — ar mīlestību pret māti un mazajām māsiņām, ar savu tiešumu, ar plašo interešu loku un mērķtiecību.

Lūk, Viteks, kas netiek vēl galā ar matemātikas uzdevumiem. Bet kā Mihala un Agneses ietekmē viņš pārmainās, kā atraisās un kļūst aizvien patstāvīgāks!

Un, lūk, Agnese — trausla, sīka meitene! Cik daudz viņā pozitīvu īpašību! Viņa piesaista gan ar atklātību, gan ar skolotājas dotībām, gan ar kārtības un daiļuma mīlestību, gan ar lielo garīgo bagātību, sīksto neatlaidību cīņā ar grūtībām, kuru Agneses dzīvē nav mazums.

Grūti atcerēties otru tādu grāmatu, kurā tik daudzas epizodes būtu saistītas ar mācīšanos — ik dienas notiek stundu gatavošana un pašas stundas. Tomēr cik katra epizode atšķirīga un saistoša! Jo visa stāsta kopaudums ir biezs un daudzkrāsains. Rakstniece liek izsekot bagātam, diezgan plaši sazarotam sižeta rakstam. Varbūt šādu smalki izsvērtu un meistarīgi darinātu prozas darbu varētu pielīdzināt lidojošajam paklājam?

Tas austs tieši uz zemes no pavisam reāliem notikumu pavedieniem un iezīmīgiem raksturu dzīpariem, tomēr tas lasītāju paceļ iztēles spārnos un nes augstu pāri Varšavai, saulē lāsmojošai Vislai un visai Polijai, kas ir Mihala, Viteka un Agneses dzimtene.

_ Parasti bērniem un jaunatnei rakstītajos stāstos maz vietas autori ierāda pieaugušajiem. H. Ožogovskas stāstā pieaugušo ir pat vairāk nekā bērnu, bet tādēļ tas nebūt nav kļuvis garlaicīgs. Rakstniece atradusi katram pieauguša tēlam dominējošo tonējumu, darbības līniju, pat frazeoloģiju. Viscaur ievērodama mēra sajūtu kariķēšanā, rakstniece pratusi panākt tēlojumā gan ticamību, gan pievilcību.

H. Ožogovska ir varšaviete. Viņa ļoti labi pazīst un mīl savu dzimto, varonīgo pilsētu. Sī mīlestība stāstā «Siļķes auss» izpaužas skaidri un pārliecinoši. Rakstniece to nepārakcentē, rāda pat ļoti atturīgi, tomēr katrā nodaļa jūtama karā gandrīz pilnīgi nopostītās Polijas galvaspilsētas pavasarīga atmoda, tās iedzīvotāju sīkstums un ticība gaišākām dienām.

H. Ožogovska vairākkārt bijusi Latvijā, tikusies ar latviešu bērniem Rīgā un Jūrmalā, runājusi pa radio. Aizbraukdama viņa vienmēr izteikusi cerību kādreiz atkal te ciemoties.

1974. gadā, saņemdama poļu mazo lasītāju piešķirto atzinības balvu — «Ērgļa spalvu», H. Ožogovska sacīja: «Man ir bijušas visādas spalvas, ar kurām esmu rakstījusi, jau sākot ar skolas gadiem. Cita citu nomainījušas. «Ērgļa spalva» man ir visdārgākā. To es nemainīšu ne pret vienu citu. Ar to es gribu uzrakstīt jaunu stāstu.»

1974. gadā H. Ožogovska saņēma arī Smieklu ordeni, ko piešķir poļu bērni tiem, «kas nes prieku bērniem».

Jāzeps Osmanis

.

1

Tieši šeit Vislas pakrastē kādreiz slējās liels, skaists nams. Bet tas bija sen, pirms kara. Pēc kara no tā bija palikušas pāri tikai nožēlojamas atliekas, patiesībā — pussabrucis grausts. Nevienam, kas gāja garām pa Gdaņskas krastmalu, nenāktu ne prātā, ka tur kāds dzīvo, ja otrajā stāvā daži logi nebūtu iestikloti. Katrs, kas tos ievēroja un pamanīja vienā no tiem arī kupli ziedošas rožsārtas ģerānijas, paraustīja plecus un nomurmināja:

— Kā viņiem nav bail dzīvot tādā graustā!

Patiešām! Ja skatījās uz kādreizējā lepnā nama drupām, šermuļi skrēja pa kauliem. Pusnobrukušais trešais un ceturtais stāvs ar izlauztajām trepju margām, kas nokarājās lejup kā saplosīts tīkls, modināja bažas, ka kuru katru brīdi šis gruvešu kalns var nobrukt un visu zem sevis aprakt. Izdegušajā, piekvēpušajā apakšstāvā baismi rēgojās izgāztās ārdurvis un melnās logu ailes.

Pirms kara te bija jauka dzīvošana. Otrā stāva plašo dzīvokli ar četrām istabām, virtuvi un meitas istabiņu apdzīvoja mājas saimnieki Safraņeci. Kā tikai šajā dzīvokli nebija! Pati Šafraņeca šobaltdien nevar vien beigt apjūsmot mēbeles, gleznas un citas vērtīgas mantas, kas viņiem bija piederējušas.

Par to visu var tikai stāstīt, jo no agrākās greznības nekas vairs nav palicis pāri, ja neskaita dažus pamatīgi apskram-bātus iedzīves priekšmetus un lielu, priekšistabā novietotu trimo spoguli.

Kā tas viegli noprotams, tagad šo plašo dzīvokli apdzīvoja vairāki iemītnieki. Par spīti atbaidošajam mājas izskatam, tā

bija pieņemta lietošanā, kā mēdz teikt, un nopostītajā Varšava par to nebija ko brīnīties.

Tikai ar laiku, aizritot pieciem, desmit, piecpadsmit gadiem, kad Bžozovajas ielā un Bugajā sākās celtniecības darbs, kad krasta no drupām jau slējās Vecpilsētas nami un Vislas pretēja krasta rindojās Prāgas II augstceltnes, — šis pussabru-kušais grausts likās pavisam neparasts, kopainā neiederīgs.

— Stāstā, ka pili atjaunošot, — kādā dienā sacīja Petrov-skis, skatīdamies pa virtuves logu uz labi pārredzamajām Karaļu pils drupām.

— Cik jauki! — dzēlīgi atsaucās Safraņeca. — Par cilvēkiem būtu padomājuši, bet kur nu — viņiem rūp pils! Kam tā šodien vajadzīga? Bet tādi nu reiz tie laiki pienākuši: tu, cilvēciņ, mirsti kaut nost, bet mirdams, redz, uz pili varēsi paskatīties! Nu vai tas nav izsmiekls?

— Diezin vai jums ir taisnība, — Petrovskis bikli iebilda, negribēdams apstrīdēt pūcīgo pani Leontīni. — Vai tad vispirms par ļaudīm nav padomāts? Kur vien skaties — visur slejas jaunas dzīvojamās mājas!

— Bet mūsējā? Vai tad mēs līdz savai pēdējai stundiņai šaja graustā cits citam uz kakla dzīvosim? — neatlaidās Safraņeca.

— Jūs taču labi zināt, ka šo graustu paredzēts novākt. Mēs tiksim pārcelti uz citu māju, iekams pils būs atjaunota. Tur darbs būs milzīgs, un tas turpināsies daudzus gadus.

— Tiksim pārcelti, — rūgti atkārtoja Safraņeca, — bet uz kurieni? Nu vai tas nav izsmiekls? Neredzēt man vairs to skaisto dzīvokli, kāds tas bija šeit pirms kara ...

Kādā svētdienas priekšpusdienā tuklā, apaļīgā medmāsa Anele Grudziņska, būdama priecīga par to, ka viņai tovakar slimnīcā nav jāstrādā, kopējā virtuvē grieza saknes pusdienām un Safraņecai, kas uzmanīja tējkannu, lēnīgi sacīja:

— Miers veselībai ir visvārīgākais. Bet te, man rādās, miera nebūs nekad. Lai gan, atcerieties, sākumā ...

— Ak, nemaz nepieminiet sākumu! — rūgti atsaucās vecā Safraņeca. — Vai man tolaik varēja ienākt prātā, ka savā, — šo vārdu viņa īpaši uzsvēra, — ka savā mājā, savā dzīvoklī man būs jāj Otas kā apakšīrniecei, kura citiem ir par pameslu, no kuras citi būtu laimīgi tikt vaļā ...

— Ko jūs, tā nu gan nav tiesa, dārgā Leontīne. Ikviens atceras, ka grūtā brīdī jūs bijāt atsaucīga, devāt pajumti.

— Nieki! Neviens to neatceras! Piemēram, skolotāja to simtprocentīgi aizmirsusi! Aizmirsusi, kā viņu pie mums pirms ... pag, pirms cik gadiem tas bija? Pirms kādiem sešpadsmit? Pctrovskis atveda ragā sasalušu, pusdzīvu. Mēs viņu sasildījām, paēdinājām, ierādījām pašai savu kaktu, bet tagad . ..

— Nē, Janīna vēl šobaltdien par to jums ir pateicīga un ...

— Vēl šobaltdien? Taisni šodien, iedama cauri mūsu istabai, viņa ņēmās gremzties un pukoties: «Ak šausmas, kā te piedūmots!» Viņa rauca degunu. Ko? Vai tad mans vīrs pats savā dzīvoklī vairs uzpīpēt nedrīkstēs? Protams, nav jau nekāda smalkā tabaka. Kur lai to tagad ņem? Pirms kara — tad viņš «pursičanu» vien pīpēja, bet tie bija citi laiki. Tad īrnieki maksāja īri! Par velti neviens te nemitinājās. Neiedomājieties, ka es tagad par kurnēšanu priecāšos!

Anelc par pēdējiem vārdiem jutās aizskarta, gribēja kaut ko atbildēt, bet durvīs, kuras veda no virtuves uz Šafraņecu istabu, parādījās sirma, viegli trīcoša galva.

— Leontīn, manu sirsniņ, kur tu tik ilgi? Saule spīd ka marta beigās. Varbūt iziesim pēc vakariņām pastaigāties?

— Eju jau. eju. Franek! Jau tēja uzvārījusies. Tūlīt ēdīsim vakariņas.

Medmāsa uzmeta lūpu, bet pēc brīža nomierinajās: Galu galā neviens te par velti nedzīvoja. Katrs kārtīgi maksāja īri. Pats par sevi saprotams, ne jau Safraņeciem ...

Sājā brīdī ienāca skolotāja, un Aneles pārdomas aprāvās.

— Labdien! Es gribētu pagludināt. Netieku vaļā no klepus. Bet šajā dzīvoklī man bailes pat skaļāk elpu ievilkt, kur nu vēl ieklepoties.

— Ak, mīļā Janīna, ko jūs pastāvīgi ta uztraucaties! Lieki uztraukumi kaitē tikai veselībai.

— Jums viegli teikt, lai es neuztraucos: jums nav jastaigā cauri Šafraņecu istabai.

— Jūs taču esat savās mājās. Jūs esat īrniece, nevis apakš-īrniece.

— Arī man tā liekas. Cik gadu jau pagajis, katrs nornums naudu ieguldījis: te durvju kliņķis jānomaina, te grīda jākrāso, te krāsns nevelk: Bet Safraņeca maļ tikai savu: mušu dzīvoklis, mūsu dzīvoklis. Ko viņa ar to savu dzīvokli iesāktu bez Petrov-ska un Čerņika! Pirmajā ziemā, kad jūs vēl te nedzīvojāt, tad taču pat ūdens bija no Vislas jānes, dēļu gali no drupām jārok laukā, lai būtu ko kurināt. Abi Safraņeci bija smagi slimi. Es visiem vārīju ēst, mazgāju veļu, neko neprasīdama, bet tagad ...

— Arī viņi to atceras, mīļā Janīna. Atceras. Safraņeca man vairākas reizes stāstījusi, cik briesmīgs bija pirmais gads. Mums jāsaprot: veci cilvēki, vienīgo dēlu karā zaudējuši, vieni paši palikuši.

— Vedekla un mazdēls taču ir dzīvi.

— Kurā malā tie aiznesti! Aiz jūru jūrām... Safraņeca slimo ar kunga čūlu, tādēļ ir tik nešpetna. Nekādu ērtību vecumdienas viņiem nav, jo abi dzīvo caurstaigājamā istabā...

— Neviena citā paši negribēja dzīvot! Vai neatceraties? Cerņiks savlaik ierosināja, ka pārvāksies uz vidusistabu. Negribēja!

— Droši vien tādēļ, ka tur ir vissiltāk un balkons dienvidu pusē. Pašam Safraņecam patīk noņemties ar tiem puķu podiem.

— Man gan liekas, ka šo istabu viņi sev paturējuši tādēļ, lai varētu vienmēr redzēt, kas dzīvoklī notiek. Leontīne sēž atzveltnī pie paša loga un, tiklīdz kāds iet uz virtuvi vai vannas istabu, paglūn gar aizkara malu. Reizēm nudien tīri vai zemē ja lien.

— Varbūt jums taisnība, — Anele savā prātā pārlika, — varbūt ta viņi sev īsina laiku? Padomājiet vien: man ir slimnīca, jums — skola, Petrovskim — kantoris, Cerņikam — fabrika, pat Petrovsku zēniem ir savi pienākumi, bet kas ir viņiem? Tikai vecums un vecumkaites ...

To sacīdama, medmāsa smagi nopūtās, bet, tā kā tas nemaz nesaderejas ne ar viņas sārtajiem vaigiem, ne labo omu, viņa mainīja sarunas tematu.

— Ja jūs zinātu, cik man šodien būs garšīga kartupeļu zupa ar ribiņām! Ielūdzu jūs pusdienās.

— Nē, nē, sirsnīgi pateicos, — skolotāja vairījās. — Esmu jau ielūgta pie draudzenes.

Viņa iegāja atpakaļ savā istabā, kur pēc saulainās virtuves likās gluži tumšs. Te ziemā saule ielūkojās tikai no paša rīta. Skolotāja nostājās pie loga, un, kamēr viņa lūkojās skaistajā ainava, viņas vaigs noskaidrojās. Aizsalusī Visla dzirkstīt dzirkstīja ziemas saulē. Uz šī fona koši iezīmējās sarkanie autobusi, kas brauca pa krastmalu. Pa ietvi kumuroja daudz pieaugušo un bērnu, tika stumti mazbērnu ratiņi, cilvēku pulkā bija redzami suņi. Vieni čāpoja rātni blakus saimniekiem, citi rāvās no saites nost.

Pieminētā draudzene bija tikai atruna. Skolotāja Tolločko nekur netaisījās iet, ne ar vienu viņa nebija norunājusi tikties, neviens viņu negaidīja. Jau ilgāku laiku viņa bija pieradusi pie vientu|ām svētdienām un svētku dienām. Viņa mīlēja savu darbu. Ar labpatiku ik dienas steidzās uz tuvējo skolu, bet pēc stundām — atpakaļ uz mājām un par visu vairāk ilgojās miera un klusuma, bet komunālajā dzīvoklī par to varēja tikai sapņot.

Abi Pctrovsku puikas bija veseli un diezgan stingri audzināti, taču bērni paliek bērni. Viņu abu balsis varēja dzirdēt caur sienu tikpat labi kā radio un šujmašīnu.

«Ak,» domāja Janīna Tolločko, «ja Šafraņecus varētu iekārtot kādā veco ļaužu pansionātā, viņiem tur, bez šaubām, būtu labāk. Pctrovski tad pārvāktos uz otru pusi. Bet viņu istabā ievāktos Cerņiks. Viņam gan patīk šad tad iemest pa stiprākam mēriņam, tādās reizēs viņš atgriežas jautrā dūšā un vēlu naktī. Piemēram, tā bija arī vakar, bet tas atgadās izretus, ne jau katru dienu .. . Tad, lai nu kā, tomēr aiz sienas būtu klusāk. Petrovskiem tiktu divas istabas. Zēniem būtu kur mācīties ...»

Šajā brīdī skolotāja Tolločko atcerējās pedagoģiskas padomes sēdi. Tanī tika izskatītas skolēnu sekmes. Viņa apsolīja matemātikas skolotājai, ka aprunāsies ar Viteka tēvu. Tādas sarunas ir nepatīkamas, bet ko lai dara?

Petrovsku istaba ir šaura, bet tīra un uzposta, tāpēc tanī ir patīkami ieiet. Gultas glīti saklātas. Logam priekšā tīri aizkari. Fēlikss Petrovskis, ieraugot skolotāju, noliek malā laikrakstu un pasniedz viņai krēslu. Petrovska pati atvainojas, ka galds ar miltiem nokaisīts, viņa patlaban griežot makaronus. Heneks sēž pie radiouztvērēja, bet Viteks aplūko savu etiķešu kolekciju, kas uzlīmēta uz ... skapja durvīm.

— Nekas, nekas... Man jāatvainojas par to, ka nāku varbūt nelaikā, bet es kolēģim apsolīju. Vitek, runa ir par tevi. Tev draud divnieks matemātikā, bet fizikā tik tikko sanāks trijnieks.

— Divnieks matemātikā! — Pane Irēna draudīgi iesprieda miltotās rokas sānos. — Kā tad tā?

— Diemžēl daudz vairāk es jums neko nevarēšu pateikt,— skolotāja_ Tolločko piebilda. — Matemātikas skolotājs teica, ka Viteks pēdēja laikā arvien biežāk ierodas skolā, nesagatavojis stundas.

Viteks met izmisīgus skatienus gan uz logu, gan uz durvīm, gan uz sienas sedziņu, uz kuras izšūti rūķīši. Bet kur tu spruksi? ...

Visa svētdiena pagalam! Pēcpusdienā bija paredzēts iet uz Disneja filmu, pēc tam uz izstādi. Tā vietā notika svarīga saruna ar tēvu. Saruna, protams, bija vienpusīga: tēvs runāja, māte, kā vienmēr, nevarēdama paciest ilgās pauzes starp teikumiem, izmeta pa vārdam no savas puses, bet Viteks visu laiku domāja: «Kaut tas drīzāk beigtos! ...»

Protams, pēcpusdienā viņam vienam bija jātup mājās. Pēc tādas ziņas viņš neko citu arī nevarēja gaidīt.

Katrs cilvēks svētdien var mazdrusciņ atpūsties un izklaidēties, bet viņu tēvs piesēdināja pie mājas uzdevumiem. Līdz vēlam vakaram viņam vajadzēja aprēķināt piņķerīgos procentus, kas viņu nepavisam neinteresēja! Neinteresēja? Pretīgumu izraisīja jau pats vārds: procenti. Viņam nepatīk matemātika. Bet vel vairak viņš neieredz skolotāju Tolločko. Vislielākā sodība ir dzīvot vienā dzīvoklī ar skolotāju no vienas un tās pašas skolas!

Pēc vakariņām tēvs pārbaudīja visus mājas uzdevumus, izlaboja kļūdas, kuru nebija mazums, un lika tūlīt iet gulēt. Viteks neuzdrošinājās pat aci uzmest plauktam, kur bija nolikta tikai līdz pusei izlasītā aizraujošā «Bagātību sala».

_ Pagriezies pret sienu, viņš jau laidās miegā, kad sadzirdēja māti čukstam:

— ...viņai uz mums ir zobs... Tagad uzēdusies Vite-kam ...

— Tev tikai tā liekas, Irēnīt. Es jau tev teicu: neaizstāvi viņu, jo es pats redzu, ka viņš ir gatavais dulburis. Viela, ko viņi patlaban ņern cauri, nemaz nav grūta.

— Varbūt viņam nav dotību matemātikā?

— Nebaidies, gan jau ir. Bet, ja arī nav, lai liek uzcītību lieta.

— Apstākļi mācībām ir neciešami. Galds vienmēr apkrauts, radio spēlē, mašīna tarkšķ. Heneks lasa skaļā balsī. Nē, kaut kas vienreizējs! Kaut tā skolotāja reiz aizvāktos! Tad mums būtu divas istabas ...

— Apdomā, ko tu runā! Kur lai viņa aizvācas?

— Vai skolai nav jāapgādā skolotāji ar dzīvokļiem?

— Tu runā tā, it kā no citas planētas būtu atlidojusi.

— Varētu pie kādiem radiem piemesties, — māte nerimās. — Bet varbūt Čcrņiks varētu kādā dzīvoklī ieprecēties, tad viņa pārietu uz šā istabu.

— Tikpat labi Safraņecus tas Amerikas mazdēls varētu paņemt pie sevis. Vai atsūtīt viņiem dārza mājiņu, — tēva balss bija manāmi satraukta. — Kādas muļķības tev tik nenāk prātā! Mums pienākas lielāks dzīvoklis, un mēs to arī saņemsim. Nebaidies! Galu galā šis grausts vairs ilgi te nepaliks.

— Ak tā? «Nebaidies»? Cik komisijas te jau nākušas? Gaidi, kad pūcei aste ziedēs! Bet zēnam tikai mūžīgi jācieš. Un par ko?

— 2ēlo tik, žēlo! Es viņu tagad ņemšu uz grauda. Ja te ir par skaļu, lai iet virtuvē mācīties. Tur pēcpusdienā ir miers. Neviens viņu netraucēs.

— To vēl nevar zināt, traucēs vai netraucēs, — filozofiski pārlika māte, — tādā kazarmā cilvēkam pat skaļi nošķaudīties nav brīv.

Caur Safraņeca logu aizkaru var redzēt, ka arī viņi pošas uz dusu.

— Leontīn, mīļumiņ, aizej, pārbaudi vēlreiz, vai gaze virtuvē nogriezta vai nav nogriezta.

— Nogriezta. Ārdurvis arī ir ciet, jo Grudziņska šovakar agri pārnāca. Man tikai aizvien no laupītājiem bail. N,av jau mums nekādas mantas, tomēr... Ko tu, cilvēks, vari izdarīt caurstaigājamā istabā — ne tu vari to noslēgt, nekā. Nu vai tas nav izsmiekls? Dzīvojam paši savā dzīvoklī, bet jūtamies kā uz ielas ... Pats erceņģelis te neizturētu! Ja Petrovskiem iedotu solīto dzīvokli, tad mehāniķis pārvāktos uz viņu istabu, bet mums būtu šīs te divas blakusistabas ...

Anele Grudziņska sež savā istabā ar Pcksi pie kajam un šuj nupat izmazgātajam slimnīcas uzsvārcim pogas klāt. Arī viņa apsver dažādus variantus. Varbūt slimnīcai piebūvēs spārnu? Bet varbūt kur citur izdotos atrast kādu mitekli? Viņa būtu laimīga, ja dabūtu mazāku istabiņu, kaut tikai nebūtu jādzīvo Safraņccu personīgajā dzīvoklī. Pat tāds brīnišķīgs kustonītis, kāds pieder viņai, citiem ir par traucējumu. Naba-dziņš nedrīkst pat iesmilkstēties! . ..

Ak, par biezu, par biezu ir šai dzīvoklī! Pārāk daudz te ļaužu, dzīvnieku un rūpju. Par daudz.

Anele, domās iegrimusi, klāj pārlieku šauro gultu, un viņai nenāk pat prātā, ka šajā dzīvoklī ieradīsies vēl jauni iemītnieki. Turklāt jau pavisam drīz.

2

Bija jau laikam krietni pāri dienvidum, jo Safraņeca mazgāja pusdienu traukus, kad pie ārdurvīm kāds piezvanīja. Vienreiz bikli, bet otrreiz — jau enerģiskāk.

Pats Františeks tobrīd gulēja diendusu, un viņu neuzmodinātu pat lielgabalu kanonāde. Pctrovska, šūdama ar mašīnu, arī varēja zvanu nesadzirdēt, tad nu Leontīne Safraņeca, kam, par spīti septītajam gadu desmitam, dzirde bija smalku smalkā, noslaucīja rokas un gāja vērt vaļā.

Aiz durvīm stāvēja maza, gados pajauna vēl, bet sīciņa, izkaltusi sieviete ar apaļu groziņu rokā. Viņai blakus atradās kādus četrpadsmit gadus vecs pusauga zēns ar koferi uz pleca.

Tā bija Mihala Ccrņika māsa, kas pastāvīgi dzīvoja Lodzas priekšpilsētā.

— Lūdzu, lūdzu, nāciet iekšā, Jadviga! Bet Mihals no darba vēl nav pārnācis, — sacīja Safraņeca, nopētīdama zēnu, ko redzēja pirmo reizi.

— Labdien! Tas ir mans dēls Mihals. Viņš atbrauca man līdzi, jo... mums mājās nav lāgā... Būtu jau vakar atbraukusi, bet vīrs apslima, — Mihala māte, novērsdama acis, stāstīja. — Mēs brāli pagaidīsim, droši vien drīz pārnāks.

Safraņeca atgriezās atpakaļ virtuvē, savā nodabā šūpodama galvu. Nebija grūti iedomāties, kas tā ir par slimību. Nu vai tas nav izsmiekls? Jau Cerņiks bija stāstījis, cik neveiksmīgi māsa otrreiz apprecējusies. Sis zēns droši vien ir no pirmā vīra. Ņiprs, plecīgs, nepavisam nav līdzīgs slimības vai likteņa sagrauztajai mātei.

Viņa jau bija noslaucījusi šķīvjus, kad virtuve ielūkojas Jadviga.

— Es uzvārītu zupu, — viņa sacīja, — tikai kur lai vāra?

— Paņemiet manu kastroli, — piedāvāja Safraņeca. — Rau, tie, kas šeit stāv, ir mani. Šie trīs. Trīs kastroļi! — viņa elsa traģiskā balsī un atkārtoja vēlreiz: — Trīs kastroļi no-visas bagātības! Vai tas nav izsmiekls? Vai man kādreiz varēja ienākt prātā, ka šajā virtuvē... Ai, kas tā bija par skaistu virtuvi! Te šajā vietā stāvēja bufete ar porcelāna un stikla traukiem ikdienas lietošanai, jo vērtīgākie atradās ēdamistabā, tur, kur mēs tagad dzīvojam. Drupās pagalmā atradu mūsu bļodas lausku, sīkām rozītēm apgleznotu, ar zelta maliņu, — kādreiz jums to parādīšu. Cmelovas servīze divpadsmit personām ... Nevienu pašu šķīvīti ļaundari neatstāja!

— Te jau kaujas bija briesmīgas. Veselas mājas, ne tikai šķīvjus aiznesa pa gaisu, — ieteicās Jadviga.

— Labāk jau nu sakiet: paņēma un aiznesa! — Safraņeca aizsvilās. — Piemēram, kastroļi: ne ziņas, ne miņas, kur tie palikuši! Bet man bija viens komplekts emaljētu kastroļu, tādu medus krāsā, ar zelta maliņu, un otrs — alumīnija komplekts, no vismazākā līdz vislielākajam, no tāda līdz šitādam. — Viņa parādīja ar rokām. — Un pannas, un visādi katli, un grāpīši! Ievārījumu vārīšanai bija īpašs vara katls ar garu koka rokturi. Bet par to vairs nav ko runāt. — Viņa atmeta ar roku un mainīja sarunas tematu. — Pēc jūsu izskata nemaz nevar teikt, ka jums varētu būt tik liels dēls. Dūšīgs puisis. Cik viņam gadu?

— Četrpadsmitais gads, bet viņš padevies nelaiķa tēvā. Laikam jau būs tāds pats kā viņš, liela auguma un spēcīgs. Ēstgriba viņam arī ir tāda, ka tik turies!

— Bet vai darbā viņš jums palīdz?

— Viņš ir īsts mājas saimnieks! Turklāt viss puikam iet no rokas: vai zeme dārzā jāuzrok, vai jumts jāpielabo, vai ar zirgu kas vedams, vai malka jāsacērt — ar visu tiks galā. Strādā kā vecs darbarūķis.

— Tad jau jūs varat priecāties, — vecīte uzteica Jadvigas dēlu, būdama priecīga, ka ir ar ko parunāties.

— Jā, tas tiesa, piekrita Jadviga, kuras veiklajās rokās kartupeļi mizojas ka mašīnā, un groziņā krita garas, plānas mizas. — Viņš man sagādā prieku, bet arī bažas. Naskajam zēnam gribas but arī noteicējam. Bet viņš vēl ir par jaunu...

un manam otrajam tas nepatīk. — Viņa nopūtās un apklusa, lai gan Leontīne ziņkāri saausījās.

Tomēr par šo tematu neko vairāk viņa nedabūja zināt. Mihals svešajā dzīvoklī bija atradis virtuves durvis un nāca iekšā.

— Zini, mamm, — viņš steidzīgi sacīja, — uz palodzes tēvoča istabā salaižas baloži. Nemaz nebaidās, ēd taisni no rokas, — viņš iesmiedamies piebilda.

— Bet tev gan zobu ir pilna mute! — Safraņeca brīnījās, — Nudien tevi var apskaust!

Smaids parastajā, necilajā zēna sejā patiešām piesaistīja uzmanību. Līdzenie, cieši saaugušie, baltie zobi spīdēja kā emaljēti. Ne acu no tiem nevarēja atraut.

— Mans dēls arī... — iesāka Safraņeca, bet pēkšņi aprāvās un, aši pagriezusies, neparasti ātri iztipināja pa durvīm.

— Kas viņai notika? — čukstus iejautājās Mihals, raudzīdamies mātē.

— Cst, — māte pielika pirkstu pie lūpām, — viņu dēls krita Varšavas sacelšanās laikā. Te, Vecpilsētā. — Viņa pameta ar galvu uz loga pusi. — Tas bija viņu vienīgais dēls.

To, ka Mihals paliks pie sava tēvoča jeb pie Mihala Čer-ņika uz pastāvīgu dzīvošanu, mājas iemītnieki uzzināja tikai vakarā.

Tiesa gan, kaut ko neikdienišķu varēja noprast no balsīm, kas atskanēja no mehāniķa istabas. Māsa viņu bija apmeklējusi jau vairākkārt, bet nekad līdz šim nebija runājusi tik augstos toņos.

— Tu esi zēnam krusttēvs! — raudādama kliedza Mihala māte. — Esi vai neesi?

— Esmu, bet padomā, kā es tikšu galā! — atsaucās saērcināta un mazliet nobažījusies Cerņika balss.

— Bet ko lai es daru? Ko? Vai tev tas ir vienalga? — Elsoja Jadviga. — Vai tu man esi brālis? Esi vai neesi? Man nav citas izejas! Tad man jāpakaras.

— Jadviga, nomierinies! — sauca vēl vairāk izbijies pans Mihals. — Būtu man bijusi sieva, bet es taču esmu vecpuisis. Ko es iesākšu ar bērnu?

— Ja jums, tēvoci, būtu sieva, es vispār šurp nebūtu braucis, — bezrūpīgi pavēstīja Mihals. — Viņa, protams, mani uzņemtu ar atplestām rokām. Vai ne? Mamm, neņem galvāf

Neraudi! Ja tēvocis negrib, nevajag ari. Lai tikai ]auj pārnakšņot. Gan es rīt sev pajumti atradīšu. Pasaulē vietas ir diezgan. Kur nav patikšanas, tur nav satikšanas.

Pēc tam saruna kļuva rāmāka, beidzot Ccrņiks iznāca laukā un pieklauvēja pie skolotājas durvīm.

Heneks, kas no visiem dzīvokļa iemītniekiem ar skolotāju Tolločko bija vislabākajās attiecībās, tieši tobrīd sēdēja viņas istabā pie zema galdiņa un, izbāzis mēles galu starp zobiem, centīgi gatavoja stundas. Pierakstīdams veselu lapu ar ābecē izlasītu jaunumu, proti: «Antekam ir kaķis,» — viņš bija mēms aculiecinieks mehāniķa sarunai ar skolotāju. Kā varēdams un prazdams viņš tūlīt to atstāstīja Vitekam.

— Šis lielais puika te dzīvos. Čerņiks lūdza, lai skolotāja viņu pierakstītu skolā.

— Kurā klasē? — ieinteresēts vaicāja Viteks.

— Sestajā.

— Sestajā? — Petrovska brīnījās. — Tik liels zēns un vēl tikai sestajā klasē? Tu droši vien pārklausījies.

— Sestajā, — Heneks palika pie sava. — Skolotāja teica, ka parunāšot ar direktoru. Viņa to nedarītu, bet pans Mihals teica, — ja viņa neparunāšot, tad šis zēns samaitāšoties, nē, nevis samaitāšoties, bet tikai veltīgi notriekšot laiku, jo viņš kaujoties ar savu tēvu.

— Hcnck, nerunā muļķības! — Tēvs palūkojās pāri avīzes malai. — Nav smuki noklausīties pieaugušo sarunas!

— Es nenoklausījos, bet tikai dzirdēju. Pans Mihals bez tam vel teica, ka māte raudot, bet šie abi sitot viens otru nost. Bet nav jau viens otru nosituši . . . Vitek, kā tu domā? Ja būtu nosituši, tad jau ta zēna te nemaz nebūtu, ko? Bet viņa mammīte patiešām raudāja. Skaidri varēja dzirdēt.

Petrovski saskatījās. Abi bija manāmi uztraukti.

— Man būs klasesbiedrs, — nopriecājās Viteks.

— Ar to draudzēšanos pārāk nesteidzies, — sacīja māte.

— Ko var zināt...

— Ko var zināt... — zēns sarūgtināts atsaucās. — Ja es gribu kaut kur iziet no mājas, tad «nav brīv», jo arī, — «ko var zināt» ... Bet nu es vairs nebūšu viens ...

— Labi, to mēs vēl redzēsim ... — māte noteica.

— Reizēm mani pārņem pat skaudība, — Viteks nerimās.

— Citi zēni var iet, kur grib, var draudzēties, ar ko grib, kaut ar pedejiem huligāniem . ..

— Nē, nu kaut kas vienreizējs! — Petrovska sasita plaukstas. — Feliks, paklausies tikai! Tavs dēls apskauž huligānus!

— Izbeidziet! Ļaujiet man lasīt! — sacīja tēvs. — Vitek, neuztrauc māti! Irēnīt, visus taču varēs te pieskatīt, tas tiesa. Zēnam ir vajadzīgs draugs.

— Viņam ir brālis.

— Brālis, brālis! — juzdams tēva aizstāvību, Viteks turpināja vēl uzstājīgāk. — Kāds man no viņa labums? Vai es varu ar viņu par kaut ko aprunāties? Nu kaut vai par mācībām?

— Zināms, ka vari! — pašapzinīgi izsaucas Heneks. — Paskaties, cik cs smuki uzrakstīju: «Halinai ir liela lelle.» Skolotāja mani uzslavēja.

Vecāki atkal saskatījās. Tēva acīs pazibēja jautra dzirksts. Māte piekāpīgi nopūtās, arī slepšus pasmaidīdama.

Skolā viss tika nokārtots, kā nākas. Skolotāja to pastāstīja medmāsai Anelei, kad tā viņai bija atnesusi jaunu zāļu tējas recepti pret klepu.

— Zēns gan ir mazliet stūrains, — viņa sacīja, — bet liekas itin apķērīgs ...

Tātad Mihals pašā sākumā atstāja labu iespaidu. Vienīgi Safraņecu istabā vecīte vien nebeidza gremzties:

— Nu vai tas nav izsmiekls? Tavā personīgajā dzīvoklī katrs var darīt, kā tam patīk, ne atļauju, ne padomu tev neprasot. Cilvēki tagad, Franek, kļuvuši gatavie briesmoņi. Ne viņiem cieņas, ne pieklājības! Ne kripatiņas! Man tas nepatīk, nemaz nepatīk!

Vitekam jaunais draugs iepatikās. Gan tādēļ, ka tas bija tik plecīgs un stiprs, gan arī tādēļ, ka izturējās tik droši pret mājniekiem un skolā pret biedriem. Viņš nekautrējās itin nemaz. Trešajā starpbrīdī sarunājās ar visiem kā sens paziņa.

— Tev nu gan ir ķetnas! — brīnījās Jendreks Pšezdeckis, visgarākais no klases zēniem, aplūkodams uz sola Mihala plaukstas.

— Tas no darba, — Mihals paskaidroja. — Es māku art, pļaut, visu, ko vajag. Man rokas ievingrinātas. Nu vai kāds negrib pacīkstēties?

Pieteicās klases pirmais spēkavīrs Jureks Večoreks. Abi nosēdās viens otram pretī, atspieda elkoņus pret solu un saķēra viens otra delnu: kurš kura roku piespiedīs pie sola? Pēc maza brīža Mihals jau bija vinnējis.

— Paskat, nu mums klasē būs vēl viens Hcrakls, — paironizēja Gražina Suzika, dusmodamās par to, ka Mihals līdz šim brīdim vel nebija ievērojis viņu, visskaistāko meiteni klasē.

— Spēkavīrs! Bet matemātikā droši vien švakāks par švaku. Vai trāpīju?

Tonis bija nepārprotami izaicinošs. Mihals piecēlās, atbīdīja kādu no zēniem, kas stāvēja Gražinai priekšā, un nopētīja viņu tā, it kā nupat tikai būtu ieraudzījis.

— Sarkangalvīt, labdien! Mūsu skolā tādas rudas lapsas nebija! Bez tam vēl sarkanās zeķēs! Šiks!

Pēdējais izsauciens bija tik dzēlīgs, ka Gražina un viņas draudzene Danka bija gatavas viņu aiz dusmām gabalu gabalos saplosīt.

Sājā brīdī klasē ienāca matemātikas skolotājs.

— Skolotāj, mums ir jauns klasesbiedrs! Viens nācis klāt! Jauniņais! — skanēja izsaucieni.

— Rupjš pret meitenēm. Lauķis! — Danka Majevska jau steidzas apsūdzēt.

— Klača tāda! Sūdzmane! — atskanēja šņācieni no vairākām pusēm.

— Jauns skolnieks? Kurš ir tas jauniņais? — jautāja skolotājs.

Mihals piecēlās.

— Kā tevi sauc?

— Mihals Kovaļskis.

— Kādā skolā līdz šim mācījies?

— Lodzā.

— Kādēļ tad tu saki, ka viņš ir «lauķis»? — Skolotājs pagriežas pret Danku.

— Es teicu, ka, pie mātes dzīvodams, aru un pļāvu, — mierīgi paskaidroja Mihals. — Es viņas neaiztiku, pašas uzprasījās. Kad viņas sāka apcelties, es rudo nosaucu par rudu. Vai tad tā nav taisnība? Varbūt viņai mati krāsoti?

Meitenes draudīgi iedūcās, bet zēni atzinīgi iesmējās. Skolotājs samierinoši sacīja:

— Taisnību teikt ir labi. Es vienmēr prasīšu teikt tikai taisnību. Izņemot vienu gadījumu: kad ir runa par daiļo dzimumu. Te japameklē citi vārdi, jo to prasa smalkais tonis. Bet, ja tu esi tāds taisnības bruņinieks, ej, lūdzu, pie tāfeles un pasaki mums taisnību par savām zināšanām matemātikā — šajā cēlajā zinātnē, kas ir reizē gudra un skaista.

Skolotājs Gžibovskis bija ļoti prasīgs un stingrs skolotājs. Viņam nevarēja pūst pīlītes. Ja zini — atbildi, ja nezini — tā arī pasaki. Pie viņa nelīdzēja nekāda aizbildināšanās. Viņš uzklausīja taisnošanos, bet divnieku tik un tā ielika.

Visa klase ar lielu ziņkāri uzlūkoja Mihalu. Kā viņam klāsies? Zēni juta līdzi jau iepriekš. Norausies, kāds tur brīnums: citā skolā citas prasības.

— Klausieties uzdevumu! Tu, Kovaļski, pieraksti to uz tāfeles, pārējie — burtnīcās. Kurš pirmais izrēķinās, lai расе] roku.

Vajadzēja aprēķināt ķieģeļu cenu, zinot, ka cena par 100 ķieģeļiem no pasūtījuma dienas līdz iepirkšanas dienai pazeminājusies, turklāt pazeminājumu vajadzēja izteikt procentos.

Mihals pirmais izsaucās: «Gatavs!» Matemātiķis piegaja pie tāfeles, pārbaudīja un teica:

— Nav slikti!

Mihals nezināja, ka «nav slikti» skolotāja Gžibovska izpratnē bija tas pats, kas «ļoti labi». Viņš tikpat ātri un bez kļūdām izrēķināja vēl vairākus piemērus un, atgriezdamies savā solā, meklēja ar acīm Danku Majevsku. Viņa žigli nodūra acis, bet viņš paguva tajās pamanīt dusmas.

Kad pēc stundām visa sestā klase sastrēdza garderobe pie pakaramajiem, Mihals, sniegdamies pēc savas siltās jakas, tuvumā pamanīja abas draudzenes. Gražina uzmeta viņam nicinošu skatienu un iespurdzās.

— Ncbozies, nebozies! — viņš sacīja samierinoši. — Neesi jau nekāds septītais pasaules brīnums. Kas nav, tas nav. Arī Bridžitai neesi diez ko līdzīga. Es pat teiktu — nocenots eksemplārs. Ne zivs, ne gaļa. Siļķes auss. Bet, ja tā labi ieskatās, skuķis tu esi tīri tā nekas.

— Ko? Kāds pasaules brīnums? Kāda siļķes auss? — Danka jau gribēja uzsākt ķildu, bet draudzene parāva viņu aiz rokas, un viņa pašāvās Mihalam garām ar augsti paceltu galvu.

Iesauka pielipa. Locīdamies aiz smiekliem, plaukšķinādami sajūsmā, zēni vēl ilgi ģērbtuvē sauca cits caur citu: «Siļķes auss! Siļķes auss!»

Viteks pārnāca mājās lepns par savu jauno skolasbiedru, it kā arī viņam būtu bijuši savi nopelni viņa panākumos.

— Tu nu gan parādīji klasi! — viņš jūsmoja. — Tās abas zubrilkas mācās uz apaļiem piecniekiem un kļuvušas par daudz iedomīgas. Nevienu no zēniem viņas ne par ko netur, pat pašus spēcīgākos, bet tādus... — viņš gribēja teikt «kā es», tomēr noturējās un pabeidza, — tādus, kas mācās apmierinoši, netur par cilvēkiem, uzskata par nullēm. Dabūja viņas vienreiz pa seksti.

— Bet kā gan citādi! — īsi noteica Mihals, ietverdams šajā izsaucienā savu attieksmi pret visu notikušo.

— Ko viņš domāja ar to «siļķes ausi»? — cenzdamās izlikties vienaldzīga, Gražina ceļā uz mājām jautāja Dankai. — Muļķīgs izdomājums. Vai ne?

— Nu zināms! Tad tik tu redzēsi — tas būs viens riebīgs kauslis. Kad es tev saku, viņš ir ... tāds ... nu brutāls.

— Uhm, — Gražina piekrita. — Viņš ir pavisam citāds nekā pārējie mūsu zēni. Bet vai tu redzēji, kādi viņam ir zobi?

Danka atbildi noklusēja, izlikās, ka jautājumu nav dzirdējusi.

«Ko viņš uzklupa manām zeķēm?» Gražina domāja. «Kas viņam par daļu, vai tās ir sarkanas vai melnas? ...»

Tomēr nākamajā dienā viņa atnāca uz skolu melnās zeķēs, un viņai ļoti ķērās pie sirds, ka Mihals to neievēroja. Toties Danka šo pārmaiņu pamanīja uzreiz un uzmanīgi vēroja jauniņo. Jā! Viņam piemita kaut kas neparasts!

— ... Viens, divi, un uzdevums jau bija atrisināts, — Viteks pie pusdienu galda stāstīja mātei. — Viņš visu zināja. Nekur viņam neķērās. Matemātiķis noglauda sev matus, tas nozīmē, ka viņš ir apmierināts. Bet Mihalam — ne silts, ne auksts.

— Nav iedomīgs, tas ir labi. Var redzēt — labs zēns. Mācies ar viņu kopā, viņš tev noteikti palīdzēs un paskaidros, ja tu ko nesapratīsi. Viņš ir par tevi vecāks, tādēļ arī gudrāks,— noteica māte, klusībā priecādamās.

3

Mihals nestāstīja tēvocim par saviem panākumiem matemātikā. Toties Petrovska tos cēla gaismā, vienlaikus lūgdama, lai Čerņiks ļautu zēniem kopā gatavot stundas. Mehāniķim glaimoja šis lūgums un māsasdēlam izteiktā atzinība, tāpēc viņš labprāt piekrita. Čerņiks salaboja pie loga piebīdīto virtuves galdu, kas līdz šim bija turējies tikai uz trim kājām.

Pēcpusdienā zēni virtuvē ķērās pie mācībām.

— Nu vairs nemaz nebūs miera, — pukstēja Safraņeca, zeķi adīdama. — Skraidīs šurp un turp. Piebradās grīdu. Piekliegs ausis! Tici man! Pat vecumdienās tu, cilvēks, nevari brītiņu mierīgi atpūsties! Vai tas nav izsmiekls? ...

Viteks un Mihals sēdēja pie galda un sarunājās. Nekā nevarēja dzirdēt, jo abas durvis viņi bija aizvēruši. Safraņeca, nevarēdama nociesties un apvaldīt ziņkāri, vairākkārt ielūkojās virtuvē.

Mihals Joti ātri tika galā ar matemātikas uzdevumiem.

— Nu vai izrēķināji? — viņš jautāja Vitekam.

— Vēl ne, — Viteks nopūtās, veltīgi košļādams lodeni.

— Nezinu, ar ko sākt.

— Paskaties, kā es darīju! — Viņš pabīdīja savu burtnīcu.

— Re! Vispirms šis procents jāpareizina un jāpieliek, bet pēc tam jāatņem no zemes kopplatības, tad tu dabūsi neizmantojamo platību. Saproti?

— Nē-ē ... — atklāti atzinās Viteks. — Nesaprotu. Kāpēc jāreizina?

— Lai dabūtu zināt aramzemes platību. Skaidrs?

— Nē, — Viteks atkārtoja. — Paskaidro vēlreiz!

Mihals uzmanīgi palūkojās viņā.

— Ko es vēl lai skaidroju? Domā ar galvu, tad sapratīsi. Cietpauris esi, vai?

— Cietpauris! Cietpauris! — Viteks apvainojās. — Tu esi par mani vecāks, tev, zināms, vieglāk.

— Kā tad! Mazpuisītis! Kad es piektajā paliku uz otru gadu, man arī teica: «Tu esi gudrs, tu jau vienreiz to esi ņēmis cauri.» Bet tās bija muļķības, es uzreiz visu sapratu. Jo man galviņa strādā! ... — Viņš sev piesita ar zīmuli pie pieres.

— Piektajā paliki otrgadniekos?

— Ko boli acis? Es piektajā paliku uz otru gadu. Arī sestajā būtu sēdējis. Bet direktors izsauca māti un nobrīdināja. Tādēļ jau viņa ņēma un atveda mani pie tēvoča...

— Bet kāpēc? ... — Viteks joprojām brīnījās.

— Kāpēc? Muļķīgs jautājums. Būtu pats pamēģinājis. Pārnāc no skolas, tūlīt — pie darba. Vāri ēst, baro sīkos. Mazgā traukus. Pēc tam jāskalda malka, cūkai ēst jādod. Mājā nekad darba netrūkst — te žogs jāpielabo, te jumts jāpielāpa. Un tas viss uz mana kakla.

— Bet māte, tēvs?

— Māte strādāja fabrikā. Kad pārnāca no darba, rūpju tāpat pietika: ģimenē pieci cilvēki. Bet patēvs — tēva man nav — slaists un dzērājs. Ko nopelnīja, to notrieca. Ja māte vārdiņu iebilda, tūlīt bļāva: «Es par savu naudu dzeru.» Un grasījās sist. Bet es viņam neļāvu. Reiz paķēru krāsns kruķi. Bet viņš, zināms, par mani ir stiprāks, — Mihals nosūkstī-jās, — tā man toreiz sadeva, ka es divas dienas nogulēju ne dzīvs, ne miris. Kad tad es varēju mācīties?

Viteks sēdēja kā pārakmeņojies. Tatad Mihals nudien .. . Hcnckam bija taisnība: viņš kāvies ar patēvu, bijis nesekmīgs ...

— Bet es domāju, ka tev viss pa spēkam, — viņš gari novilka.

— Vēl jau viss man nav pa spēkam, — vaļsirdīgi atzinās Mihals, — bet māte saka — es esot atsities tēvā. Mans tēvs bija stiprinieks! Izaugšu liels, tad cs viņam parādīšu. Lai tikai pamēģina māti aiztikt! ...

— Es runāju par mācībām, — Viteks paskaidroja.

— Ak par mācībām? Man vislabāk padodas matene. Tur man uzreiz pielec, — viņš neslēpa savu pārākumu, — bet citos priekšmetos — nu tā ... pa vidam.

— Te tu varēsi mācīties kaut vai visu dienu.

— Traks esi kļuvis? Visu dienu? Kāpēc?

— Kā — kāpēc? Jāmācās taču ... — Viteks nekad par to nebija domājis, neprata izskaidrot. — Visi taču mācās. Jāpabeidz skola ...

— Gan jau es pamatskolu kaut kā pabeigšu. Un kas tad par to, ka biju otrgadniekos? Tāpēc jau pasaule bojā neaizies. Pēc tam iekārtošos darbā, pelnīšu. Patēvs nevienu skolu nav beidzis, bet tiek pie tādas naudas, ka tik turies! Bet visu nodzer, draņķis tāds!

— Mihal, kā tu tā? Vai tev prāts! — Viteks ar izbailēm atskatījās uz durvīm.

— Vai es meloju? Ko tu teiktu, ja tavs tēvs tā izturētos ...

— Mans tētis visu nopelnīto naudu atdod mammītei, — Viteks ar lepnumu sacīja. — Mammīte rīkojas ar naudu.

— Viņš nedeva neko. Reizēm mazajiem nopirka kādu nieku, un tas bija viss. Bet komandēja bez apstājas: «Dari tā, dari šitā.» Kungs atradies! Tā bija mana tēva māja. Lai manā mājā mani kāds izrīkotu? Lai tikai pamēģina! . . .

Redzēdams, ka Mihals sakravā grāmatas, Viteks pārsteigts jautāja:

— Bet pārējās stundas? Vēl taču — poļu valoda un ģeogrāfija ... Domāju, ka mēs visus priekšmetus kopā ...

— Siļķes ausi negribi? Svētā miera labā es izmācos rakstiskos mājas uzdevumus. Ar pārējiem tikšu galā tāpat.

Viteks pusizbrīnā, pusšaubīdamies nogrozīja galvu.

— Vai tad jūsu skolā nesaka priekšā? — Mihals plati pasmaidīja. — Vai tu man vajadzības gadījumā nepalīdzēsi?

— Saka jau, protams. Palīdzēšu... — Viteks atkal atskatījās uz durvīm. — Bet, ja skolotājs pamanīs, tad zini, kas būs.

— Es tev iemācīšu teikt priekšā tā, ka nemana! Man ir ■viens paņēmiens. Es pats to izgudroju. Nu paliec sveiks, censoni! Rēķināšanas burtnīcu es tev atstāju, vari uzdevumus nospiest. Bet par to tev būs jāpalīdz man poļu valodā, jo, kad jāraksta sacerējumi, tad man gals ir klāt! Nevaru ciest, kad jāizdomā visādas muļķības.

— Bet... bet ko tu tagad darīsi? — Viteks bikli iejautājās.

— Tagad? Muļķīgs jautājums. Man pieder visa Varšava. Vai nav jāiepazīstas ar galvaspilsētu, ko? Sveiks, paipuisīt!

Nē, Viteks nebija paipuisītis. Kas ir priekšā teikšana, špikošana un bēgšana no stundām jeb bastošana, — to viņš zināja jau sen. Bēgšana no stundām gan viņam bija zināma tikai teorētiski.

Bet tas Mihals nu gan ir vienreizējs eksemplārs! ... Viteks tikai tagad atviegloti uzelpoja. Pirms brīža viņam elpa rāvās ciet. Ar tēvu, tas ir, ar patēvu kaujas, mierīgi paliek otrgad-niekos, stundas negatavo. . . Var redzēt — ne no kā nebaidās! .. . Turklāt ir stiprs! Un katrā ziņā lādzīgs. Par nemācīšanos viņš tāpat tikai balamutējas. Gan jau mācīsies. Galu galā dienasgrāmata ar atzīmēm taču tēvocim būs jāuzrāda.

Bet ar matemātiku tomēr iznāca nelāgi! «Nospied no manas burtnīcas, un — sveiki!» Bez tam vēl: «Tu esi cietpauris.» Pats -divus gadus vienā klasē sēdējis, bet viņš gan nav cietpauris! ... Nu nē, brāl! Kuram pauris ir cietāks — to mēs vēl redzēsim!

Viteks atkal varonīgi ķeras pie uzdevumu rēķināšanas. Mēģina šā, mēģina tā. Raksta un svītro. Nesaprot, noņemas ar minēšanu. Nekas viņam neiznāk.

Grūti nopūzdamies, viņš atver Mihala burtnīcu un centīgi rindiņu pēc rindiņas noraksta visu mājas darbu.

Pēkšņi virtuvē ienāk skolotāja. Kas vainīgs, tas bailīgs. Viteks acumirklī sastingst.

Bet skolotāja Tolločko nepievērš zēnam nekādu uzmanību. Viņa ir par kaut ko uztraukta un norūpējusies. Viņa uzliek uz gāzes plīts katliņu un tikai pēc kāda brīža attopas, ka aizmirsusi aizdegt gāzi. Viņa pieliek roku pie deniņiem, paskatās uz Viteku, paver muti, it kā gribētu viņam kaut ko teikt, bet, neko neteikusi, iziet no virtuves.

Viteks sēž, izbrīnās pārņemts, un satrūkstas tikai, kad piens pāriet pāri. Viņš žigli nogriež gāzi, bet nejauka piedeguma smaka piepilda virtuvi un priekštelpu, jo virtuves durvis skolotāja atstājusi vajā.

— Nu vai tas nav izsmiekls? — Safraņeca, ielūkodamās virtuvē, sāk vaimanāt, bet viņas gaidāmos vārdu plūdus pārtrauc Anele, ienākdama virtuvē un skaļi aizcirzdama aiz sevis durvis.

— Fui, fui! Vajag atvērt logu. Žigli, aši! — viņa viebdamās sauc. — Es jau uz kāpnēm saodu, ka piens piededzis. Kurš te bijis tāds aizmārša?

— Skolotāja Tolločko. Mūsu smalkā, jūtīgā kaimiņiene, kas par visu tā uztraucas, kas nevar paciest pat tabakas dūmus, — nespēdama apslēpt ļaunu prieku, pavēstī Safraņeca.

— Skolotāja Tolločko? Es taisni viņu nupat satiku uz ielas skrienam kalnā augšā. Gribēju viņu apturēt. Viņai taču nav brīv tā skriet. Ar tādu aizdusu! ... Bet viņa tikai atmeta ar roku un attrauca: «Skrienu zvanīt! Vai nav kāda nelaime...» Te tev nu bija! Kaut kas patiešām noticis ...

— Ak kungs! Tad jau noteikti kaut kas atgadījies! — Safraņeca bija pagalam ieintriģēta. Viņa apturēja priekštelpā Aneli un, neļaudama viņai ieiet savā istabā, pusbalsī pastāstīja: — Pirms kādas pusstundas atnāca pastnieks. Es vienmēr viņu pazīstu pēc zvana. Nodomāju: varbūt mums paka atsūtīta, visniaz vēstule, jo sen nekā nav bijis... Bet tā bija vēstule skolotājai. Plāna, zilā aploksnē, vienkārša, bez markas, un skolotājai bija jāpiemaksā. Es uzreiz nodomāju: kaut kas atgadījies! Nu redzat, — vai nav taisnība? Pamet pienu uz gāzes plīts, bet pati aizdrāžas uz pastu. I\o tas var nozīmēt?

— Tiklīdz Janīna atgriezīsies, ienesīšu viņai nomierinošas zāles. Uzvārīšu aveņu tēju, lai sadzeras pa nakti, jo laiks ir pavisam gripains.

— Jā, jā, aveņu tēja ir laba, — vecīte piekrita. — Bet kas gan viņai būtu atgadījies?

— Vai mazums bēdu pasaulē? — Medmāsa nopūtās.. — Slimnīcā ik dienas es redzu cilvēku likstas... Es jums pateikšu, tiklīdz no viņas būšu dabūjusi zināt. Protams, ja tas nebūs noslēpums.

Anclei patika klausīties citu (ērgās, bet noslēpumu viņa neizpauda ne par kādu naudu. Ja vien kāds piekodināja kaut ko-paturēt pie sevis, viņa tikai noteica: «Būšu klusa kā aka, mēma kā kaps.» Tas bija viņas vislielākais zvērests.

Mihals, izstaigājis centru, nobrauca ar eskalatoru lejā un’ atgriezās pa Vislas krastmalu mājās.

— Šodienai pietiks! — viņš strupi noteica Vitekam un sāka pa roku galam norakstīt no Viteka gramatikas vingrinājumus..

— Kā gāja ar matemātiku? — ielūkodamās virtuvē, apjautājās Petrovska.

— Viteks ir cietpauris, viņam nav dotību matemātikā, — nekautrēdamies sacīja Mihals.

— Ko tas nozīmē? Vai tad viņš atkal nav izrēķinājis? — māte izbijās.

— Varat pārbaudīt, viss ir kārtībā, — Viteks atbildēja..

— Turēsimies kopā, Vitek! Roka roku mazgā. Tu palīdzēsi man, es — tev. Norunāts? Citādi viegli var aiziet pa burbuli.. Pareizi?

— Kā redzams, viņš ir tīri labs zēns, — vēlāk Petrovska-vīram sacīja, — tikai par daudz mutīgs.

«Ja tagad viņa domā, ka Mihals ir mutīgs,» nodomāja Viteks, «ko gan viņa būtu teikusi, ja būtu visu dzirdējusi ...»

Pēkšņi atskanēja durvju zvans, un Viteks aizskrēja ielaist.

— Uztraukumā atslēgu aizmirsu mājās. Paldies tev, — sacīja skolotāja. Tagad viņa izskatījās pavisam mierīga un pat mazliet smaidīja. Bet tad izbijusies vaicāja: — Kas notika ar pienu? Vai pārskrēja pāri? Droši vien piedega?

— Jā, — Viteks pamāja ar galvu. — Bet es nogriezu gāzi un noliku katliņu uz palodzes.

— Paldies tev, — viņa sacīja un iegāja savā istabā.

Nekāda noslēpuma nebija. Bet, ja arī būtu, tad agri vai vēlu tāpat nāktu gaismā, ka pie skolotājas Tolločko atbrauks krustmātes māsasmeita. No Zešuvas.

— Kas nu tā par radinieci — no baltās ķēves trešajā augumā, — nākamajā dienā sacīja Anele, — tomēr radiniece, turklāt nelaimīgs bērns.

— Vai tad tur Žešuvā viņai nav neviena tuvinieka, tikai mēs tie vienīgie, pie kuriem var apmesties? — īgni jautāja Safraņeca.

— Ir jau, bet acīmredzot viņai tur bija tik slikti, ka viņa nevarēja izturēt. Droši vien tāpēc nabadzīte atrakstīja tantei, tas ir, skolotājai Janīnai Tolločko tādu vēstuli, ka viņa pārbijās un tūdaļ zvanīja uz Žešuvu. Uzreiz dabūja sarunu ar mazo. Piektdien no rīta būs klāt. Vilciens ienāk sešos.

— Tur tā «māsīcas māsa» nevarēja izturēt, bet mums jāiztur, vai ne? Turklāt neviens mums ne atļauju, ne padomu neprasīs, vai ne? Bet te jau izveidojusies īsta bāreņu patversme. Mihals Čcrņiks paņēma pie sevis zēnu, tagad skolotāja ņems meiteni. Tas jau pašam ercenģelim nebūtu izturams. Vai tas nav izsmiekls? Atliek vēl arī jums pieņemt kādu audžubērnu.

— Ak, es patiešām pieņemtu, nudien pieņemtu, — Ancle skumji sacīja, — bet mana istabiņa ir pārāk maza. Līdzko dabūšu lielāku dzīvokli ...

Vai jums vēl rūpju par maz? — vecā Leontīne brīnījās. — Vai nevarat tāpat mierīgi dzīvot bez liekām raizēm?

— Jūs sakāt — «rūpes», jūs sakāt — «raizes»... Nu zināms, ka rūpes un raizes. Bet kāpēc «liekas»? Es zinu gan, ka bērni aizvien uzliek lielākus pienākumus. Bet viņi arī atnes prieku. Tu dzīvo un skaties, kā tavu acu priekšā aug un top lielāka un skaistāka jauna dzīvībiņa. Tas jau nav ne sunītis, ne puķu pods uz palodzes ...

4

Viteks un Mihals vai no ādas līda ārā, gribēdami zināt, kāda īsti būs tā atbraucēja, viņu jaunā kaimiņiene. Vitekam bija divpadsmit gadu, un viņš no sava vecuma augstumiem bažījās:

— Ka tikai nebūtu puņķutapa!

— Ej nu! — protestēja Mihals. — Viņa droši vien būs mūsu vecumā un mācīsies mūsu klasē.

— Kas tev to teica?

— Kas man teica? Muļķīgs jautājums! Nevienam tas nebija jasaka. Man pašam katliņš vārās. Viņa pati tantei atrakstīja vēstuli, pareizi?_ Runāja pa telefonu, pareizi? Turklāt pati atbrauks. Skolotāja tikai aizies uz staciju pretī.

— Nu tad jau tikpat labi viņa var būt arī vecāka par mums.

— Tas gan nebūtu vēlams: cels degunu gaisā, — skaļā balsī pratoja Mihals. — Ja viņa būs mūsu klasē, ņemsim viņu savā aizgādnībā. Bet panāksim, lai mūs klausa. Ja spītēsies, pārmācīsim ta, ka ilgi atcerēsies, pareizi?

Viteks tam uzreiz arī noticēja. Mihals taču jau no pirmās dienas visu darīja tā, kā iedomājās.

Jaunā apakšīrniece atbrauca agri no rīta, kad visi vēl gulēja. Arī vēlāk neviens viņu nedzirdēja un nemanīja. Skolotāja, kā parasti, viena aizgāja uz skolu. Pēcpusdienā Viteks ar pūlēm pierunāja Heneku ieiet panes Tolločko istabā. Viņš piekāpās tikai tad, kad viņam tika piesolītas ledenes. Viņš drīz vien atgriezās, bet, neatradis brāli istabā, iegāja virtuvē, kur Viteks viņu gaidīja kopā ar Mihalu.

— Nu? Vai redzēji? Kāda šī ir? Vai liela? — abi nepacietīgi izvaicāja.

— Liela, un pie ausīm viņai ir šitādas te... — Heneks stāstīja un rādīja ar rokām.

Abi nesaprata, ko viņš grib ar to teikt. Bet, pirms Heneks paguva to ieskaidrot, virtuvē ienāca skolotāja.

— Skaties, Agnesīt, te ir gāze. Te mūsu plaukts pieliekamajā. Uz šī te mazā galdiņa var gludināt drēbes, lūk, te ir kontakta rozete.

— Bet kur jūs mazgājat veļu?

— Vannas istabā ir liela, balta emaljēta bļoda. ,Nu, Vitek, Mihal, iepazīstieties. Būs jums draudzene.

Zēni izlikās, ka ir iegrimuši mācībās. Tagad abi pielēca kājās, paspieda roku un ar lielu interesi nopētīja meiteni. Viņa nemaz nebija tik liela. Tieviņa un augumā laikam pat mazāka par Viteku, lielām, tumšām acīm, kuras, likās, aizņēma vai pusi sīkās sejiņas. «Šitādas te», kā Heneks tās bija nosaucis, bija divas kopā saņemtas melnas matu šķipsnas pie ausīm. Pieri piesedza biezas, nelīdzenas cirtas.

— Es mazlietiņ te palikšu, vai drīkst? — viņa lūdzoši jautāja skolotājai.

— Labi, bet septiņos uzvāri teju un atnes uz manu... uz manu istabu.

Agnese apsēdās uz taburetes, un varēja redzēt, ka jutās neveikli, bet zēniem tas taisni patika. Vitekam tādēļ, ka viņš pats mazliet mulsa, Mihalam tādēļ, ka viņš, drošais, uzreiz varēja izjust savu pārākumu.

— Vai jūs gatavojat stundas? — Viņa uzmeta skatienu burtnīcām. — Vai matemātiku? Varbūt es varu jums palīdzēt? — viņa piedāvāja.

— Mēs tikko beidzām, — iesāka Viteks, bet Mihals nolēma uzreiz uzlikt punktu uz i un atbildēja ar neslēptu ironiju:

— Interesanti, ko tu mums varētu palīdzēt?

— Nē... es tāpat vien ... — meitene aši izvairījās un, redzēdama, ka viņas labā griba ir aplam izprasta, steidzās pēc iespējas drīzāk labot nelāgo (tā viņai pašai šķita) iespaidu par sevi. — Man šeit ļoti patīk... pie jums. Māja tik neparasta! Izskatās, it kā te neviens nedzīvotu, bet iekšā tik daudz cilvēku. Katrā istabā savs iemītnieks. Tante man jau pateica vārdus, bet ar visiem es vēl neesmu iepazinusies. Ka jums te klājas?

— Kā mums te klājas? — Mihals pārjautāja, īsti neizprazdams, ko atbildēt. Viteks juta, ka Mihals tūlīt, kā parasti, izsauksies: «Muļķīgs jautājums!» Viņam kļuva meitenes žēl, viņa apmulsīs vēl vairāk, tādēļ viņš aizsteidzās Mihalam priekšā:

— Labāk es pastāstīšu, jo Mihals te tikai nesen ieradies. Nu tā: vecā Safraņeca mūžīgi ada un saka vienu un to pašu: «Vai tas nav izsmiekls?» Šafraņecs liek kārtis un audzē puķītes, Anele par visu vairāk mīl savu Peksi un saka viņam: «Manu mīļo zelta gabaliņ, tu laikam esi izsalcis.» Bet suns nobarots tā, ka vēders velkas pa zemi. Tava tante — viņu jau tu pazīsti, bet varbūt vēl neesi redzējusi, kā viņa saķer galvu un izsaucas: «Ak kungs, ak kungs, kaut brītiņu būtu miers!» — jo te gandrīz nekad nav miera. Mana māte šuj uz mašīnas, Mihala tēvocis uzgriež labi skaļi radio, Safraņecu istabā čiepst kanārijputniņš. Visklusāk ir virtuvē. Te mēs mācāmies. Mihals pats vāra sev vakariņas. Vai redzi tur to katlu — viņš tādu vienā paņēmienā var iztukšot. Ēstgriba kā vilkam!

Agnese skaļi iesmējās.

— Tu nu gan visus noraksturoji! Katru tagad varu iedomāties.

— Ko tu pats sevi esi aizmirsis? — Milials aizkaitināts jautāja.

— Pats sevi... Ko tad lai es par sevi saku? — Vitcks apjuka.

— Nu kaut vai to, ka tu matenē esi galīgs cietpauris.

— Cietpauris, cietpauris! Ko tu mūžīgi kladzini vienu un to pašu?... — Viteks aizstāvējās, nevarēdams izdomāt, kā novērst no sevis uzmanību.

— Ja tu nebūtu cietpauris ... — Milials iesāka, un Vitcks pēkšņi ne pa jokam nobijās. Acumirklī viņš iztēlojās nākamo notikumu ķēdi: Milials izpļāpās, ka viņš noraksta, Agnese to pastāstīs tantei, skolotāja — tēvam, un tālākais jau ir zināms.

Bet, iekams Milials paguva pierādīt savu vārdu pareizību, no priekštelpas atskanēja medmāsas Pekša smilkstēšana un skrāpēšanās pie ārdurvīm.

— Ancle atgriežas, — Viteks paskaidroja, priecādamies par pavērsienu sarunā. — Peksis vienmēr pirmais sadzird viņas soļus.

Ancle Grudziņska ienāca virtuvē un brīdi uzlūkoja Agnesi. Meitene pieklājīgi pakniksēja.

— Labvakar! Es esmu Agnese Panaseviča, es te dzīvošu pie savas tantes.

— Labvakar, Agncsīt! — Grudziņska sirsnīgi atņēma sveicienu. — Labi, ka tu jau esi atbraukusi. Varēsi palīdzēt tantei. Vēlu tev labu veiksmi šajā mājā! Nāc, parādīšu tev savu Peksi. Ārkārtīgi mīļš sunītis! Viņš mani nevar vien mājās sagaidīt... Acīmredzot izsalcis. Nabadziņš!

— Es tev mateni dodu norakstīt kā cilvēkam, bet tu uzreiz: veselu katlu liek ribās, — Mihals bruka Vitckam virsū, tiklīdz viņi divi vien bija palikuši virtuvē. — Kas tev par daļu? Tu vienu šķīvi nevari izēst. Tizlenis tāds! Es tevi ar mazo pirkstiņu varu dabūt gar zemi. Varbūt tu vēl šaubies? Paskaties, kas par musīšiem! — Mihals atrotīja krekla piedurkni un salieca roku elkonī. — Še, patausti!

— Tausti pats! — Viteks arī bija nikns. — Ko tad es sliktu pateicu? Vai nemaz pajokot nav brīv? Bet tu, pirmo reizi meiteni saticis, uzreiz par mani — «cietpauris»! Nav tava darīšana! Bez tam tev nav taisnība, es neesmu cietpauris.

— Esi gan! Nevienu uzdevumu pats nevari izrēķināt!

— Toties otrgadniekos es nekad vēl neesmu palicis!

— Es paliku tikai vienu gadu. Pie tam tādēļ, ka pats gribēju palikt. Skaidrs? Tā ir starpība!

— Es ari matemātiku nesaprotu tikai tādēļ, ka tā gribu, — Viteks pavīpsnāja.

— Ak tā? Labi! No rītdienas es tev vairs nedošu norakstīt. Iztiec ar savu gribēšanu.

— Nevajag arī, — Vitcks atcirta. — Iztikšu.

Nevar zināt, cik tālu būtu aizvirzījusies abu saruna, ja neatgrieztos Agnese.

— Tēja varās. Vai, ir jau septiņi! — Viņa ielūkojās savā rokaspulkstenī.

— Kādas markas? — Mihals jautāja.

— «Starts».

— Labi iet?

— Ļoti labi. Neatpaliek un neskrien uz priekšu. Nēsāju jau otro gadu. Es saņēmu to, kad sāku iet sestajā klasē.

— Kurā tad tu esi tagad? — iejautājās Vitcks, domādams, ka pārklausījies.

— Vai tad es jums neteicu? Septītajā. Iešu tanī pašā skolā, kurā jūs.

— Septītajā? — neticīgi pārjautāja Mihals. — Varbūt tu tikai lielies?

— Kāpēc man būtu jā lielās? — iesmējās Agnese. — Man taču šogad palika četrpadsmit gadu. Rudenī es iestāšos pedagoģiskajā licejā. Ja tikai nolikšu eksāmenu... Droši vien nolikšu, — un, piesizdama ar dūrīti trīs reizes pie galda, atkal iesmējās: — Janoliek! Ka tikai melns kaķis ceļu nepārskrien!

Kad viņa izgaja no virtuves, zēni labu brīdi klusēja.

— Redzēji, ko? — Viteks ierunājās. — īsts pulkstenis uz rokas, un drīz mācīsies par skolotāju ...

— Tas ir slikti, ka viņa ies septītajā klasē, — apsvērdams stāvokli, prātoja Mihals. — Ja es būtu gribējis, tad arī es ... tagad būtu septītajā .. . Pēc skata liekas tāda klusa, ko? Bet man liekas — viņa var pamatīgu putru ievārīt. Klusa cūka dziļu sakni rok ...

— Ē! Ko tu ... — novilka Vitcks.

— Kad es tev saku! Es cilvēkam uzreiz cauri redzu. Vai tu ievēroji, kā viņa tās gardīnes plivināja?

— Gardīnes? Kādas gardīnes? — Viteks neizpratnē palūkojās uz logu, pie kura nekad līdz šim nebija redzēti nekādi .aizkari.

— Ko tu blisinies? Neesi dzirdējis, ko sauc par gardīnēm? Viņai tādas skropstas, vai puspirksta garumā. Vai neievēroji?

— Nē. Nudien nevaru vien nobrīnīties, kā tu uzreiz visu ievēro! Es, piemēram, pamanīju, ka Gražinai ir sarkani mati, tikai kad tu pateici to. Bet tu arī zeķu krāsu tūlīt ievēroji un tagad ... šai... tās gardīnes.

— Tāds nu reiz es esmu padevies — acīgs. — Mihalam glaimoja drauga apbrīns. — Un tici man — es tev vēlreiz to pasaku: viņa drīz slies degunu gaisā un vispār... Bet mēs to nepieļausim, Vitek! Redzi, mēs jau viņas atbraukšanas dienā tik tikko nesastrīdējāmies. Pilnīgi ne par ko. Burtnīcu es tev, protams, došu. Noraksti, cik tev tīk ...

Viteks klusēja. Mihals pārsteigts palūkojās uz viņu.

— Kas ir, vai tu negribi?

— Nēēē ... gribu ... Bet nezinu, vai varēšu . ..

— Ko?

— Nu, norakstīt.

— E, paklau, izbeidz: nav nekā sliktāka par iepriekšējām bailēm. Tu to nezināji? No tā tikai cieš sejas krāsa. Kad es tev saku! Tagad es saprotu, kādēļ tu esi tik bāls ...

— Tu tikai joko, bet es runāju nopietni.

— Joko arī tu, Vitek! Un beidz vienreiz kalt. Ja nebeigsi zubrīties, paliksi par kuprīti — un viss. Es vienu tādu pazinu Lodzas skolā. Staigāja pavisam līks, sakumpis. Šitāds te! Vai tu arī par tādu gribi kļūt, ko?

— Vai tad es tikai mācos? Es krāju etiķetes. Lasu. Varu tev aizdot «Robinsonu», ja vēl neesi lasījis ...

— Lasīju jau sen! Viena vieta man pat tīri labi patika: kā Robinsons pārveda mantas no grimstošā kuģa. Taisni žēl, ka nepaguva paņemt vairāk. Viss pārējais — nekas sevišķs.

— Vai tev nepatīk lasīt?

— Man patīk krimīši. Tie ir uz goda. Beigās parasti noziedznieku saņem ciet, un viss ir kārtībā. Taisnība uzvar! Bet taisnība, kā man liekas, ir pats galvenais. Man tādas filmas arī patīk. Paklau, ejam uz kino!

Viteks izbijies atskatījās uz durvīm.

— Vai tev prāts! Man nav naudas, un kas mani laidīs?

— Es tev izmaksāšu. Kas tur liels, ka tevi nelaiž, neesi mazais bērns! Rīt ejam uz pirmo seansu. Es visu nokārtošu.

Nākamajā dienā ap četriem Mihals pieklauvēja pie Petrov-sku istabas durvīm un sauca:

— Vitek? Vai tu neiesi uz to sapulci? Ja gribi nokavēt, tad paliec. Es jau aizeju.

— Kas tā par sapulci? — māte, apturējusi šujmašīnu, apjautājās.

— Nu, kā viņus sauc ... naturālistu pulciņa sapulce. Man jāsteidzas, jo skolotājam nepatīk, ka nosebojas. Mums ari diafilmas rādīs.

— Tikai pēc tam nāc tūlīt uz māju, — māte piekodināja un atkal šuva tālāk.

— Vai, cik labi izdevās! Vai, cik labi! — Viteks priecājās, iedams Mihalam blakus pa stāvo piekrastes ielu uz pilsētu.

— Ko es tev teicu? Vienmēr izdosies, ja būs galva uz pleciem, — Mihals pašapzinīgi atbildēja.

Viņi atgriezās pēc divām stundām. Viteks bija notvīcis gluži sarkans. Bailes viņam mina uz papēžiem. Kovboju filma, kurā līķu bija ka biezs, vēl ņirbēja acu priekšā un nebeidza risināt iztēli.

— Kāpēc tu esi aizelsies? — māte nobažījusies uzlūkoja dēlu.

— Es... es steidzos uz māju. Man vēl daudz jāmācās!

Zēni gatavoja stundas, taču redzētās filmas iespaidi neļāva

koncentrēties mācībām.

— Vislabākā vieta bija tā, kur šerifs notēloja, ka ir beigts, bet, tiklīdz tas bandīts piegāja viņam klāt, tā šis: pah! pah! pah! — Mihals aizdedzies šāva taisni virsū Agnesei, kas patlaban nāca iekšā virtuvē.

— Nu kā patika filma? — viņa jautāja.

— Csst! — Viteks pārbijies viņu apklusināja.

— Ko tu sapņo? Kāda filma? — Mihals mēģināja tēlot nevainīgo.

— Es redzēju, kā jūs iegājāt kinoteātrī, — apjukusi klusinātā balsī sacīja meitene.

— Paklau, Agnese! Nesaki nevienam! Ja mammīte dabūs zināt, es nezinu, kas notiks.

— Ko tu rausties? — Mihals izsmēja Viteku. — Ko tu lokies kā mazais tārpiņš krokodila priekšā? Nebaidies, nevienam viņa neteiks. Lai tikai pamēģina! Tad redzēs!

— Es neteikšu, bet ne jau tādēļ, ka man bail no tevis, skaidrs? — juzdamās apvainota, asi atbildēja Agnese.

— Labi, labi! Tikai nedanco kā valzivs uz kniepadatas, — Mihals centās paturēt neaizskaramā toni.

— Valzivs? ... Uz kniepadatas? ... — Agnese pārsteigta atkārtoja. Viņa acīmredzot mēģināja iztēloties šo skatu, jo nenoturējās skaļi neiesmējusies.

— Vai, Mihal, tev tas izdevās! To es vēl nebiju dzirdējusi! Tu pats tādu teicienu izdomāji?

Nez par ko saskaities, Mihals viņai nemaz neatbildēja. Viņš pagrūda Vitekam zem deguna burtnīcu un nošņācās:

— Tu kašājies pa burtnīcu kā vista pa kūtspriekšu! Kas tas ir: lietvārds vai darbības vārds?

Agnese pienāca pie galda. Uzmeta acis burtnīcām un uzreiz saprata, ka Mihals noraksta no Viteka.

— Tad lūk, kā! — Viņa pasmīnēja. — Vai tu pats netiec galā?

— Es? — Mihals pielēca kājās.

— Nu tu taču noraksti.

— Kas tad par to? Pirmkārt, man tā patīk, bet, otrkārt, tā ir metode. Vai tev nepielec? Nav nekāds brīnums. Tu vēl daudz ko nezini. Ikkatru darbu var darīt ar vismazāko piepūli. Es taisni tā arī daru — pielietoju tā saucamo darba zinātnisko organizāciju. Vai tu esi par to kaut ko dzirdējusi?

— Ir gadījies, — Agnese lēni atbildēja un, cieši uzlūkojusi Mihalu, izgāja no virtuves.

— Nu mēs esam iekrituši! — Viteks novaidējās. — Ar kino un norakstīšanu! Nu gan es dabūšu!...

— Netrīci kā apšu lapa! Guli mierīgs! Mums viņa jāpiežmiedz. Mācās septītajā klasē un iedomājas, ka ir briesmīgi gudra ...

Viteks tomēr negulēja mierīgi. Matemātikas skolotājs dzinās viņam pakaļ ar pistoli rokās, gribēdams atņemt Mihala burtnīcu. Pah! Pah! Pah! — viņš dzirdēja sev aiz muguras šāvienus. Tad iespruka kaut kādos vārtos un aizcirta tos aiz sevis.

«Beidzot!» viņš izdzirda glābēju balsi.

— Beidzot! — atkārtoja māte, stāvēdama pie viņa gultas. — Nevarēju tevi uzmodināt. Celies, citādi nokavēsi skolu!

5

Virtuves galds bija apaudzis ar tādu netīrumu kārtu, ka taisni kauns skatīties. Bet kam par to būtu jākaunas? Galds taču bija kopējs: uz tā tika tīrītas saknes, uz tā visērtāk varēja nolikt no plīts noceltu zupas katlu, tāpat mazgāt traukus.

Sen, jau ļoti sen bija noteikta rindas kārtība galda mazgāšanai. Bet ar laiku šī rinda sajuka, un netīrais galds kļuva visiem par piedauzības akmeni.

Ziemassvētku priekšvakarā par galdu apžēlojās Grudziņska. Viņa to izmantoja reti, tikai tanīs svētdienās, kad slimnīcā nebija jādežurē, bet nepatīkami bija sagaidīt svētkus ar tik apķepušu galdu.

Bet pēc tam atkal neviens par to nelikās ne zinis. Skolotāja uzskatīja, ka rinda pienākusi Petrovskai. Savukārt Petrovska domāja, ka to viņas vietā pienāktos darīt medmāsai, jo viņa bija piešuvusi baltajam medmāsas priekšautam piedurknes. Bet vecā Leontīne pat nedomāja mazgāt galdu, jo viņa virtuvi vispār neuzkopa. Galu galā šis bija viņas dzīvoklis, tātad arī virtuve ar visu galdu bija viņas īpašums, un pārējie, pēc viņas domām, vismaz ar galda uzkopšanu varēja parādīt saimniecei cieņu un elementāru pateicību.

Kad Mihals un Viteks sāka virtuvē gatavot stundas, Petrovska jau grasījās savest galdu kārtībā. Bet vai mazums bija citu darbu? Un viņa atrada vienkāršāku izeju — lika nosegt galdu ar avīzēm.

Kādā dienā zēni ieraudzīja galda virsmu noberztu un tīri nospodrinātu. Viņiem par to nebija ne silts, ne auksts. Viņus vairāk pārsteidza augstā stāvlampa, ko bija izgatavojis prasmīgais Čerņiks. Prāvā spuldze apgaismoja ne tikai galdu, bet arī visu telpu. Te jau tagad adatu varētu atrast. Safraņeca, ienākdama virtuvē, pat sasita plaukstas.

— Cik šitāds pūķis elektrības aprīs! — viņa iesaucās, bet tanī pašā mirklī pamanīja tīri noberzto galdu. — Tu laikam mammītei atgādināji? — viņa ievaicājās, uzlūkodama Viteku.

— Ja būtu mūsu kārta, mammīte pati bez atgādināšanas būtu nomazgājusi, — Viteks aizvainots aizstāvēja māti.

— Tad jau skolotājas Tolločko sirdsapziņa būs pamodusies, jo... tu taču nebūsi mazgājis? — viņa uzrunāja Mihalu.

— Es? Muļķīgs jautājums. Vai tad tas ir mans galds? Vai es nobrūzēju? Man vakar tauku traips palika uz burtnīcas no šķiņķa, ko jūs vakar griezāt omletei! Lai katrs mazgā pats! — paceltā balsī atsaucās Mihals, augstprātīgi plecus uzraudams.

Leontīne apstulba.

— Kā tu uzdrīksties! Kā tu uzdrīksties ar mani tā runāt! — viņa iesāka, tad, pēkšņi nobālusi, pieķēra roku pie sirds un izsteidzās no virtuves, kurā patlaban nāca iekšā Agnese ar grāmatām.

Viņa dzirdēja pēdējos vārdus.

— Ko? ... Ko jūs te sarunājāt? — viņa jau gribēja pārmest, bet Mihals neļāva pabeigt.

— Re! Vēl viena strostētāja atradusies! Ko es pateicu? Pati pieķēpā, pati lai mazgā! Vai tā nav taisnība?

— Es tev arī pateikšu taisnību, — Agnese atbildēja, tikko dusmas valdīdama. — Tu uzvedies kā ... kā nekauņa! Vai tad tu nesaproti, ka tā ar vecu cilvēku nedrīkst runāt!...

Mihala seja pārmainījās.

— Es zinu, ko tu gribēji sacīt: es esmu cūka, vai ne? Bet tu mani nemācīsi! Es pats zinu, kā jāuzvedas! Liela bēda, ka es neesmu Varšavā audzis. Kas gan par to! Lodza arī ir liela pilsēta. Lielāka par 2ešuvu! Vai vērts bija celt šo lielo brēku? Tā noskretušā galda dēļ...

— Noskretušā galda dēļ? — izbrīnījās Agnese. — Es taču to pati šodien noberzu.

— Tu? Nevis tava tante? — gandrīz vienā balsī iesaucās zēni.

— Kāpēc ne es? Redzēju, ka tas ir netīrs, ņēmu un nomazgāju. Kas tur sevišķs? Domāju, ka pie tīra galda mums būs patīkamāk mācīties.

— Mums? — gari novilka Mihals. — Tu arī te gribi mācīties?

— Jā. Tantes istabā galds ir maziņš. Bez tam man liekas ... tantei patīk būt vienai. Bet... — Agnese uztvēra Mihala nelaipno skatienu. — Varbūt jūs negribat, ka es te mācos? ... Varbūt es jūs traucēšu? ...

— Nē, nē! Vietas taču visiem pietiks. Sēdies, — aši ierunājās Viteks un atvirzījās otrā galda galā, atstādams visu galda vidusdaļu Agnesei.

— Hm, — dusmas valdīdams, noņurdēja Mihals. — Katrs pats par sevi domā!

Viteks pamanīja drauga dusmas, bet nodomāja, ka tās izraisījusi vārdu pārmaiņa ar Safraņecu. Te pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka vārdi «katrs pats par sevi» varēja attiekties uz matemātikas rēķināšanu.

Viteks nespēja koncentrēties. Parasti sacerējuma rakstīšana viņam nesagādāja nekādas grūtības. Viņam sacerējumu rakstīšana patika, sevišķi, ja tika uzdots brīvais temats. Ļaudams fantāzijai vaļu, viņš rakstīja, kas ienāca prātā. Vajadzēja tikai raudzīties, lai viss iznāktu sakarīgi. Te iztēli nesaistīja tādi dzelzs likumi kā, piemēram, matemātikā, kur pietiek nezināt vienu formulu vai sajaukt zīmes, lai viss saietu grīstē.

Šodien gāja kā pa celmiem. Viteks laiku pa laikam pameta acis uz Mihala burtnīcām. Draugam vajadzēja ķerties pie uzdevumu rēķināšanas, lai pēc tam tos iedotu viņam norakstīt. Savukārt uzrakstīt sacerējumu, kā bija norunāts, Mihalam palīdzētu Viteks. Bet ko darīja Mihals? Vai viņš lapas skaitīja grāmatā?

Mihals nevērīgi šķirstīja mācību grāmatu, neapstādamies nevienā vietā. Bija skaidri redzams, ka viņa domas klīst pavisam kur citur.

— Nu tad palieciet sveiki! — Viņš pēkšņi piecēlās no galda. Iesvieda burtnīcas un grāmatas portfelī un noklikšķināja slēdzi.

— Tu jau izmācījies? — Viteks iesaucās. — Izrēķināji arī?

— Varbūt izrēķināju, bet varbūt arī neizrēķināju, — mīklaini atbildēja Mihals. — Bet tu, — viņš uzrunāja Agnesi, — nedomā, ka es esmu kaut kāds pāķis. Skaidrs? Paprasi, un tev Viteks pastāstīs, kā skuķi uz mani lūr.

Agnese pacēla galvu un šķelmīgi palūkojās viņā.

— Skuķi lūr? ... — viņa pārjautāja. — Saprotu, droši vien brīnās, ka tev nav ēzeļa ausu. Tev tās loti piestāvētu!

Mihals, kā lapsenes dzelts, izšāvās no virtuves.

Mehāniķis veltīgi šodien nogaidījās Františeku Šafraņecu. Parasti šajā laikā večuks ienāca pie viņa uz šaha partiju. Reizēm kā līdzjutējs abiem piebiedrojās Fēlikss Petrovskis, kas arī pats spēlēja tīri labi. Šodien ne viens, ne otrs vēl nebija parādījies. Aiz sienas Šafraņecu istabā bija dzirdama neparasta rosīšanās. Vai kāds pie viņiem būtu ciemos atnācis? Lai to pārbaudītu, Cerņiks nostājās aiz aizkara. Viņš sadzirdēja Aneles Grudziņskas balsi. Tūdaļ pat viņš nodomāja, ka viņa ir tā vainīgā: būs kaimiņam pierunājusi pilnas ausis, stāstīdama slimnīcas atgadījumus.

— Franek! Vai drīkst? — viņš pajautāja un pabāza galvu aiz aizkara. Viņš ieraudzīja Leontīni Šafraņecu ar pievērtām acīm gultā. Vīrs stāvēja kājgalī. Viņš palūkojās uz ienācēju ar tik skumju un bezpalīdzīgu skatienu, ka tas vien varēja padarīt kaimiņu nemierīgu. Anele enerģiski meta ar roku, lai' viņš* iet tūlīt projām. Viņa patlaban gatavoja šļirci injicēšanai.

Cerņiks žigli izmetās laukā un ielūkojās virtuvē.

— Vai Mihala šeit nav?

— Viņš izgāja svaigā gaisā, — sacīja Viteks. — Viņš nevar istabā ilgi nosēdēt.

— Mājās pie mātes vienmēr bija jākustas, visādus darbus darot. Bet te: skolā — sēdi, mājās — sēdi. Grūti pierast. Lai jau paskraida, ka tikai būtu izmācījies.

Sājā brīdī Cerņiks sajuta, ka viņu kāds satver aiz piedurknes un velk atpakaļ. Viņš atskatījās. Priekštelpā stāvēja Anele un, ar žestu brīdinādama, lai viņš klusē, vedināja viņu savā istabā. Uz pirkstgaliem viņi abi gāja cauri vidusistabai gar Safraņecu aizkaru.

— Nu! To es no Mihala gan negaidīju! Jā, zeņķis jau nu ir mutīgs, bet lai palaistu mēli sarunā ar vecu cilvēku? Kā viņš varēja atļauties tā apvainot Safraņecu?... Mūžīgie ķīviņi ar patēvu padarījuši zēnu tik nesavaldīgu! — mehāniķis atbildēja uz medmāsas stāstījumu. — Bet kā viņš varēja atļauties tādu rupjību? Nu viņš man dabūs trūkties! Vai man viņa dēļ būs kaimiņu priekšā aiz kauna zemē jālien? Par ko? Par to, ka es gribēju palīdzēt viņa mātei? Lai viņš man tikai parādās, pagāns tāds! ...

Mihals nerādījās. Pagāja pusstunda, stunda. Cerņiks nomācās arvien vairāk. Nebija ar ko parunāties. Bet viņš tā gribēja izkratīt sirdi! Varbūt arī paprasīt padomu? ...

Pie skolotājas viņš negribēja iet. Viņš zināja, ka vakaros viņa sēž, apkrāvusies ar grāmatām, un viņai nepatika, ka viņu traucē. Pie Petrovskiem — arī ne. Irēna viņam pārmestu, ka Henekam jādzird nepiemērotas sarunas. Turklāt viņa tūlīt izbītos Viteka dēļ un varbūt pat aizliegtu draudzēties ar Mihalu. Tas būtu pavisam bēdīgi.

Dusmas pārgāja, to vietā sirdī iezagās nemiers: kur tas delveris pazudis? Varbūt kas atgadījies?

Mehāniķis uzmeta puskažociņu un izgāja laukā. Viņš devās pa ieliņu kalnup, ielūkojās pretimnācējos. Mihalu neredzēja. Sals knieba vaigos, auksts, dzedrs gaiss sitās sejā. Ka tikai tas palaidnis nesaaukstējas vien!... Un, it kā atbildot šīm domām, tepat blakus Vecpilsētas laukumā iemirdzējās bāra logi.

Kopš pie viņa dzīvoja māsasdēls, Mihals Cerņiks vīrišķīgi bija pārvarējis kārdinājumu. Nedrīkst taču zēnam rādīt sliktu piemēru. Bet šodien tik saltā laikā nekaitētu iekampt vienu kausiņu silta alus. Tikai vienu! Varbūt tur gadīsies arī kāds paziņa... Kad cilvēks kādam izkrata sirdi, uzreiz kļūst vieglāk.

Mihals pārnāca vēlu. Dusmas uz Viteku, uz Agnesi un sevi pašu bija aizdzinušas viņu līdz pat Maršalkovskas ielas galam.

«Nu pagaidi tu man, Agnese!... Stulbā zoss!... Gan es tevi pārmācīšu. Jāizdomā kaut kas tāds, lai viņa palēkdamās aizlaistos uz turieni, no kurienes nākusi!

Viteks jau nu arī ir labais! Kādēļ vajadzēja viņu aicināt pie galda? Uzreiz vajadzēja atcirst: «Jā, tu mūs traucē,» —un punkts! Bet tas ēzeļausītis atvirzījās, lai tik šī sēžas. Neaptver, ka turpat šai zem deguna vajadzēs ar burtnīcām mīties! Viņa taču agri vai vēlu izpļāpās savai tantei, tas ir tikpat kā divreiz divi ir četri. Lai izpļāpā arī! Tā viņam vajag! Kļūs gudrāks! Vēl prasa: «Vai uzdevumus izrēķināji?» Rēķini pats, ja tu esi tik gudrs! Ar savu sacerējumu tu vari ieskrieties! Liela man vajadzība, lai šī zostiņa atkal saldi noķiķinātu: «Vai pats nevari?» Nu pagaidi tu man, odze, vēl es tev parādīšu, uz ko esmu spējīgs!»

Mihals nāk atpakaļ jau mazliet nomierinājies. Viņš jau izdomājis, kā Agnesei atriebties. Kaut tikai Viteks nebūtu zaķ-pastala! Galu galā var iztikt arī bez viņa. Gribas ēst! Bet kas būs vakariņās? Droši vien tēvocis būs kaut ko atnesis?

Tēvoča nav mājās. Mihals izņem maizi, sviestu, desu. Garšo lieliski. Vhņš to visu notiesā, staigādams pa istabu.

Virtuvē ir tumšs. Viņš to redz pa savas istabas logu. Tātad tur neviena nav. Jāpasauc Viteks un jāpastāsta, ko viņš izdomājis. Mihals droši klauvē pie Petrovsku istabas durvīm, bet Viteka mammīte bez jebkādām ceremonijām atbīda viņu nost.

— Viteks liekas jau gulēt.

Atliek vēl vannas istaba. Zēni jau agrāk vienojušies, ka vajadzības gadījumā sastapsies tur, jo šajā vietā neviens nevar aizliegt ieiet.

Jau pēc_ brīža Mihals dabū zināt, kas noticis viņa prombūtnes laika.

— Anele ienāca pie mums pēc sarunas ar tavu tēvoci, — Viteks pavēstīja. — Viņa sacīja, ka tēvocis esot bijis šausmīgi sirdīgs. Vai, Mihal! Tāda putra ir savārīta, ka briesmas! Es pat sacerējumu nevarēju īsti labi uzrakstīt, par matemātiku nemaz nerunājot...

Te viņš ieturēja pauzi, lai Mihalam ienāktu prātā, ka viņa burtnīca ir ļoti vajadzīga... Bet tas uz draugu neatstāja nekādu iespaidu. Tad Viteks stāstīja tālāk:

— Šafraņecai uznāca lēkme. Zini, es rīt viņai atvainošos.

— Vai māte lika?

— Nē, neviens nelika. Es pats. Viss iznāca tik ... neglīti...

— Es nu gan neatvainošos.

— Māte teica, ka tēvocim jāņem siksna rokās un tevi jāpārmāca.

— Nu, nu! Lai tikai pamēģina! — izgrūda Mihals.

— Rīt mani droši vien matemātikā izsauks, — Viteks atkal pauda savas rūpes.

— Vai tad tā gudrā tev nepalīdzēja?

— Nēē... Ko tu! Man pat prātā nenāca viņu lūgties.

— Nu jā, tu esi lepns! — Mihals zobojās. — Kāpēc tev vajadzēja viņu saukt pie galda?

— Kāpēc? ... Virtuve taču ir kopēja ... Viņa galdu noberza tīru ... Vai tad tu nedzirdēji?

— Dzirdēju! Un tu vēl nesaproti, ka viss savārījies viņas dēļ? Tā galda dēļ? Viņa, viņa ir pie visa vainīga! Ko viņa lien, kur nevajag? Kas viņu lūdza? Bet vēl mēs paskatīsimies, kurš būs gudrāks. Atstāt ’mani muļķos? Nekas nebūs! Siļķes ausi viņa dabūs redzēt, ne mani muļķa lomā!

’— Vai jūs tur vēl ilgi vārīsieties? — durvju spraugā atskanēja draudīgs medmāsas čuksts. — Ja Šafraņeca nebūtu slima, es jums gan sadotu piparus! ... Marš, laukā! Lai es jūs te neredzētu! ...

Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad Mihalu uzmodināja tāla un savādi saraustīta dziedāšana. Viņš drīz vien noprata, kas tur «koncertē», un izskrēja pie ārdurvīm. Tās bija līdz galam vaļā. Durvīs stāvēja Anele, bet Petrovskis pa kāpnēm veda augšā jautro Cerņiku, kas nebija apklusināms. Viņu iebīdīja istabā un, neņemot vērā sparīgo pretošanos, apguldīja.

— Klusāk! Klusāk! — medmāsa lika viņa mutei priekšā spilventiņu, vienlaikus lūgdama, lai Mihals samitrinātu aukstā ūdenī dvieli.

Agri no rīta parastajā laikā nozvanīja modinātājs. Cerņiks pamodās ar tādu sajūtu, it kā viņam galva plīstu pušu. Viņš palūkojās apkārt, tikko blāvajā rīta krēslā izšķirdams priekšmetus, un viņa skatiens apstājās pie saliekamās gultas, kur, salicis rokas pagalvī, saldā un dziļā miegā gulēja Mihals.

Mehāniķis paberzēja pieri, pakasīja pakausi. Kas īsti vakar bija noticis? Par ko viņš bija gribējis ar māsasdēlu runāt? Mihals kaut ko izstrādājis... Vai, cik grūti ar sāpošu galvu kaut ko atcerēties!

Pēkšņi skatiens, kas klīda pa sienu, uzdūrās plakātam, ko kādreiz medmāsa Anele bija pakārusi tieši virs gultas. «Alkohols — tavs ienaidnieks» — uz tā ir rakstīts. Viņš labi zina šo plakātu, jo katru dienu gribot negribot tam jāuzmet acis. Bet šodien plakāts izskatās it kā citāds. Vai būtu nomainīts? ... Nē, tas ir tas pats, tikai apakšā trekniem drukātiem burtiem pierakstīts: «Tēvocim ienaidnieks nav bīstams!»

Klusu, klusāk nekā citkārt Cerņiks pošas uz darbu. Viņš iziet no istabas uz pirkstgaliem, uzmanīgi piever durvis un vairās uzmest skatienu māsasdēlam, lai gan zina, ka ap šo laiku Mihals nekad nepamostas.

Nelabā nojauta Viteku nepievīla. Matemātiķis uzreiz viņu izsauca pie tāfeles. «Aizmirst» burtnīcu mājās neizdevās, un tās lapas bija nodevīgi tukšas.

— Tu neesi atrisinājis nevienu uzdevumu?

— Jā ... nē ... mūsu dzīvokļa saimniece saslima un ...

— Zinām, zinām: pa visu Varšavu tu skraidīji, meklēdams zāles un tā tālāk, un tā joprojām. Bet vakar? Redzu, ka vakardienas uzdevumi ir atrisināti. Vai patstāvīgi?

Viteks tik steidzīgi un dedzīgi sāka pārliecināt skolotāju savā patstāvībā, ka tam tūdaļ radās aizdomas un tas lika pie tāfeles izrēķināt tādu pašu uzdevumu.

— Tātad norakstīji? No kā? — Skolotājs Gžibovskis gribēja izdibināt patiesību līdz galam. Bet Viteks stāvēja sarkans kā novārīts vēzis, acis nodūris, un neteica neviena vārda.

— Kas deva Petrovskim burtnīcu norakstīšanai?

Klase pilnīgā vienprātībā klusēja.

— Es pajautāju tikai tāpat vien — pro forma. — Skolotājs pašūpoja galvu. — Es, protams, necerēju, ka man to pateiktu kāds no malas, kāda, ja tā varētu izteikties, nepiederoša persona, bet pats vainīgais tomēr varēja parādīt drosmi, vai ne? ... — viņš ironizēja. — Varētu, ja viņam būtu drosme. Diemžēl, — skolotājs nopūtās, — drosmes viņam ir tā pamazāk ... Tādēļ mums jāpalīdz Petrovskim citādi. Kas viņam dzīvo vistuvāk?

— Mihals Kovaļskis, — tūdaļ izsaucās Večoreks.

— Ak tā? Nu tad, Kovaļski, tev būs jāuzņemas šefība. Tu, par laimi, esi stiprs matemātikā, šajā cēlajā zinātnē, kas ir reizē gudra un skaista. Esi tik labs un palīdzi mazliet klasesbiedram. Domāju, ka tas nesagādās tev īpašas grūtības.

Mihalam uznāca tik nejauks klepus, ka grūti bija sadzirdēt atbildi, bet skolotājs Gžibovskis nešaubījās, ka atbilde ir pozitīva, un par to pat nepateicās.

Danka un Gražina viena otrai brīdi pa brīdim kaut ko čukstēja ausī un līdz stundas beigām vai smaka nost aiz smiekliem. Skolotājs bija spiests abām aizrādīt. Viena no viņām, bet varbūt abas kopā bija sacerējušas zīmīti, kas tika piesūtīta Mihalam:

<rViteks + Mihals = siļķes auss.»

Mihals mēģināja tēlot neizpratni. Bet nevienam klasē nebija ne mazāko šaubu, kas Vitekam bija palīdzējis norakstīšanā.

Ceļā uz mājām Viteks gāja drūms, nokārtu galvu, bet Mihals bija nikns par to, ka bija nokļuvis tik muļķīgā stāvoklī. Abi draugi nepārmija neviena vārda.

Durvis viņiem atvēra Heneks, pilnā balsī raudādams:

— Pelītes pazudušas! Abas! Kur viņas būtu varējušas palikt? ...

— Kur viņas butu varējušas palikt? — skaļi parjautaja Mihals. — Ir jau zināms: paskaties uz Minci, kā šī laizās! — Viņš norādīja uz Siāmas kaķeni, kas piederēja skolotājai. Kaķene tupēja pie skolotājas istabas durvīm un laiku pa laikam aplaizīja purnu ar sārtu mēlīti.

6

Kaut kas tāds vēl nebija pieredzēts!

Pārguris no skaļās raudāšanas, Heneks uz brīdi pieklusa, bet pēc tam atkal atsāka brēkšanu un raudāja tik sirsnīgi, ka varētu iežēlināt pat akmeni.

Petrovska, ārdurvīm iečīkstoties, palūkojās priekštelpā. Viņa gaidīja skolotāju Tolločko, lai pavēstītu par viņas kaķenes briesmīgo asinsdarbu, jo ne mirkli nešaubījās, ka pelītes atrodas laiskās Minces vēderā.

Tiklīdz Janīna Tolločko, nogurusi pēc skolā aizvadītajām sešām stundām, pavēra durvis, Petrovska bruka viņai virsū, un viss viņas satraukums, ko bija izraisījusi peļu traģēdija, He-neka nevaldāmās raudas un Viteka pārnestais divnieks, gāzās pār viņu.

— ...un vēl ko es jums teikšu, — Petrovska beidza savu tirādi, enerģiski žestikulēdama pārsteigtās un apjukušās skolotājas priekšā, — ja kāds grib turēt kaķi, viņam tas arī jābaro! Jādod tam tik daudz ēst, lai tas neložņātu pa svešiem dzīvokļiem un nekamptu visu, kas pagadās priekšā!

Skolotāja Tolločko drebošiem pirkstiem tikko spēja atpogāt ziemas mēteli. Izskatījās, ka viņa kuru katru acumirkli var paģībt.

Tādu viņu ieraudzīja Agnese, kas Petrovskas pēdējos vārdus bija noklausījusies uz kāpnēm, baidīdamās ienākt dzīvoklī.

— Kas šeit noticis? — steigdamās tantei palīgā, viņa iesaucās. Viņa nosēdināja tanti uz dīvāna, noāva viņai botes, noraisīja no galvas vilnas lakatiņu un žigli iepilināja’tējkarotē baldriānus.

— Ak, nevajag! Liecies mierā! — vāri pretojās skolotāja. — Man vairs negribas dzīvot. Redzi pati: kas tā par dzīvi? Pārnāku nogurusi, domāju: mājās varēšu atpūsties. Un, lūk! Te tev irmāja un miers! Tas iet pāri maniem spēkiem... — Viņa_ saķēra abām rokām galvu un pavērsās pret logu, kaunēdamās savu asaru.

Agnese rīkojās klusītiņām. Viņa aizskrēja uz virtuvi, uzlika vārīt tēju, uzklāja dīvānu, saudzīgi apguldīja tanti, pielika viņai pie kajam karstu termoforu un atnesa glāzi tējas ar citronu, pēc tam, uzmanīgi aiz sevis aizvērdama durvis, izspraucās priekštelpā.

«Kurp iet? Ko darīt?» viņa neziņā domāja, vēl aizvien nevarēdama attapties no pārdzīvojuma.

Heneks acīmredzot bija izraudājies, jo labu brīdi jau klusēja. Bet no šīs puses laikam draudēja vislielākās briesmas — brēkšana drīz vien varēja atsākties. Agnese pieklauvēja pie Petrovsku durvīm.

— Lūdzu! — strupi atsaucās Petrovska, ar izbrīnu un nepatiku palūkodamās uz jauno kaimiņieni.

— Es... es atnācu atvainoties par mūsu Minci. Henek, nebēdājies, es tev dabūšu jaunas pelītes, tici man, es tev to apsolu, tikai, lūdzu, neraudi! Tantei briesmīgi sāp galva, — viņa kā taisnodamās piebilda.

— Nekādas pelītes nav vajadzīgas! — Irēna Petrovska nogrieza kā ar nazi. — Man arī ir diezgan! Man arī sāp galva! Un man nav kad atpūsties.

— Varbūt es paņemšu Hcneku uz virtuvi un palasīšu viņam kaut ko priekšā. — Agnese nemaz nelikās apvainojusies.

Henekam izteiktais priekšlikums patika, bet viņa mammīte nepiekrita arī tam, lai gan viņas balss bija kļuvusi jau maigāka.

Mehāniķis visu jezgu dzirdēja cauri savām durvīm. Mihals gribēja tās pavērt, bet tēvocis viņu laikā atturēja. Zēns aizlika plaukstu mutei priekšā, lai neiespurgtos, un nekādi nespēja saprast, kādēļ tik nikniem žestiem tēvocis cenšas viņu apklusināt.

— Ko tu tā smej? Jucis esi, vai? — Čerņiks jautāja, kad aiz durvīm iestājās klusums. — Sievieši saķildojās. Nu un kas tur liels? Tad labāk pa vidu nejaukties. Bez tam nekā smieklīga te nav. Dzīvojam saspiesti, vienmēr kāds pa kājām pagadās un traucē. Peles nudien te vajadzīgas kā zivij lietussargs. Kaķenei tikai vajadzēja tās ieraudzīt. Skaidrs, ka viņa tās nomedīja! Man žēl skolotājas. Nu viņai būs jādzird pārmetumi līdz mūža galam.

— Agnesei kaķene jāpieskata. Ja tante dod viņai pajumti, tad tik daudz viņa varētu izdarīt kā paturēt kaķeni acīs, pareizi?

Čerņiks pārsteigts palūkojās māsasdēlā. Viņš gribēja kaut ko teikt, meklēja piemērotus vārdus, nenolaizdams skatienu no zēna, bet tas pēc tik pašpārliecināta pārmetuma pēkšņi aizgriezās, piegāja pie skapīša un tanī kaut ko meklēja.

— Bet varbūt kaķene nemaz nav vainīga? — zēns pēc laba brīža ierunājās, ziezdams sviestu uz maizes. — Varbūt suns? Visiem ir labi zināms, ka takši medī peles.

— Man tas pat neienāca prātā, — Čerņiks domīgi sacīja, — bet... nudien ... jā, tas pilnīgi iespējams ... patiešām ... Tad jau pārmetumi skolotājai Tolločko bijuši nepelnīti.

— Varbūt peles ielīdušas kādā alā. Kad tās sagribēs ēst, būs atpakaļ kā likts! Tad nu gan būs braši! — Mihals iesmiedamies pazibināja zobus.

— Mazais būtu priecīgs, — piebilda mehāniķis.

— Bet skolotāja noskaitītu Petrovskai pātarus, un abas atkal saietu matos!

— Vai, Mihal, cik tu esi dumjš! — Cerņiks pašūpoja galvu. — Tev tikai kautiņi un skandāli vien prātā! Bet vai cilvēku nervi nav jāsaudzē? Vai miers mājās nemaz nav vajadzīgs? ...

Nesagaidījis atbildi, viņš apsēdās pie galda un atšķīra vakara avīzi.

Viteks jau labu laiku sēdēja virtuvē. Pirmajā izdevīgajā mirklī viņš bija izlavījies no istabas, lai nebūtu jāklausās mātes nebeidzamajos pārmetumos par saņemto divnieku. Laime vēl, ka tēva nebija mājās. Darbā tēvs bija izvēlēts par delegātu uz arodbiedrību konferenci, un visu nedēju viņam nebija laika pat atnākt pusdienās. Viņš nāca mājās vēlu vakarā tik noguris, ka tūlīt pēc vakariņām likās gulēt, un no rīta viņu nevarēja dabūt augšā.

— Tev nemaz nav sirds krūtīs! — māte rūgti pārmeta viņam. — Tu tēvu nobendēsi! Kapā tu viņu iedzīsi ar saviem divniekiem. Tikai pie viņa zārka tu sapratīsi, ko esi izdarījis!

Viteks to nevarēja panest. Māte vienmēr tādās reizēs pārspīlēja. Kāds sakars sirdij ar matemātiku? Vai māte nesen neteica tēvam, ka Vitekam acīmredzot neesot dotību matemātikā, ka viņam esot cieta galva? Kādēļ tad pēkšņi jārunā par sirdi? Tāpat par tēva nobendēšanu... Viteks nemaz negrib domāt, kurš kuru nobendēs. Vai mazums suku viņš no tēva dabūjis? Nu jau par daudz liels izaudzis. Galu galā tēvs pats saprot, ka viņš nav nekāds bebītis, bet mācās jau kā nekā sestajā klasē... Nebūtu izcēlusies jezga ar tām pelēm, varētu vēl kaut kā koncentrēties, bet te — kā par spīti... Interesanti, kāpēc sprostiņš bija vaļā? Nez kas viņām būrīša durtiņas atvēris? Heneks vienmēr tās uzmanīja, pats, laukā iziedams, katrreiz pārbaudīja, vai durtiņas ir ciet. Mince gan arī bija liela viltniece — ja gribēja tikt klāt krējumam, nogrūda nost tasīti. Bet kā viņa būtu varējusi durtiņas atkrampēt? ...

Viteks devās uz vannas istabu un pēkšņi sadzirdēja aiz puspievērtajām Aneles_ Grudziņskas istabas durvīm elsas. Vai Heneks šurp būtu atnācis? Nē... tā bija Agnese.

— ... Jūs esat laba ... jūs esat gudra ... Sakiet — ko lai es daru? Es jūtu, ka ... tantei grūti sarast ar mani. Viņa pret mani ir ļoti laba, bet es zinu, ka viņu traucēju ... Varbūt ir kāda internātskola? ... Varbūt es pie kāda varētu apmesties virtuvē ... gultasvietā ... Es daudz ko protu ...

— Manu bērniņ! Ko tu runā! Nu iedzer vēl mazliet ūdens! Par skolotāju Tolločko... varbūt tev ir taisnība, viņa pieradusi pie vientulības, pie savām grāmatām. Bet viņa ar tādu prieku tevi uzņēma! Es labi atminos, kā viņa skrēja uz pastu, lai tevi sazvanītu. Viņa tik ļoti uztraucās par tevi... Tā tevi gaidīja ...

— Ja... ja jūs zinātu... Man tur bija tik slikti... Tik slikti, ka ...

— Vai tu dzīvoji pie svešiem?

— Nē, pie tēva radiem. Bet... bet... ko tur! — Agnese, brīdi minstinājusies, izšķīrās par pilnīgu vaļsirdību. — Es jums visu izstāstīšu.

— Ak, manu dārgumiņ, tu vari man droši uzticēt... jebkuru noslēpumu! — viņu iedrošināja medmāsa Anele, sizdama sev pie krūtīm. — Būšu klusa kā aka, mēma kā kaps!

— Mans tētis ... mans tētis ... — Agnesei acīmredzot bija ļoti grūti turpināt. Beidzot viņa saņēmas un viena elpa izgrūda: — Bija cietumā ...

— Ak! — Anele pārbijās, arī Viteks, stāvēdams aizdurvē, sastinga aiz pārsteiguma.

— Celtnē atklāja būvmateriālu zādzību... Tētis bija iecirkņa priekšnieks... Viņš tā uztraucās... Tad viņam bija pirmais infarkts. Protams, izmeklēšanā noskaidrojās, ka viņš nav vainīgs ... Nē, mans tētis! ... Nekad to nevarētu! Vai jūs man ticat? ...

— Ticu, bērniņ, ticu ...

— Bet, kur es pēc tēva nāves apmetos, kaut ari viņi bija radi... nepagāja neviena diena, kad man netika pateikta kāda aizvainojoša piezīme vai izmests nepelnīts pārmetums. Bet reiz, kad viņiem pazuda daži zloti... Tad es... ja krustmāte mani nebūtu pieņēmusi...

No Safraņecu puses kāds nāca. Viteks ar vienu lēcienu atradās virtuvē.

Tas bija Mihals. Viņa grāmatas un burtnīcas jau sen te mētājās.

— Kā tā? Vai tad tās gudriķes vēl nav?

— Nē, bet kādēļ tu uz viņu tā esi ieēdies? — Viteks nevarēja apvaldīt savu līdzjūtību. — Vai tu domā, ka viņai te labi klājas?

— Klāsies vēl sliktāk, ja gribēs pirmo vijoli spēlēt! — Mi-hals palika ciets kā krams. — Viņa mani nekomandēs!

Viņi būtu turpinājuši sarunu, bet virtuvē ienāca Safraņeca. Kopš tā brīža, kad Mihals bija izturējies pret viņu tik nepieklājīgi, viņa to pilnīgi ignorēja. Arī tagad aizgriezās, it kā to neredzētu.

— Vitek, manu mīļumiņ, vai tās peles nav palīdušas kaut kur zem dīvāna vai zem skapja?

— Nē, nekādā gadījumā. Mēs visu atbīdījām no sienām. Heneks ieskatījās katrā spraugā.

— Es laikam acis nevarēšu aizvērt! ... Man šausmīgi bail no pelēm. Varbūt kaķis tās nav vēl apēdis?

— Kaut kas balts pirmīt priekšiņā pavīdēja, — it kā starp citu izmeta Mihals. — Bet varbūt man tikai tā likās...

Leontīne Safraņeca, nenoklausījusies līdz galam un pat uz viņa pusi nepaskatījusies, izgāja.

— Kaut kas balts pavīdēja? Kurā vietā? — jautāja Viteks. — Kur tu redzēji?

— Siļķes ausi redzēju! Skaidrs? Bet lai viņa trīc visu nakti. Tas viņai par to skandālu!

— Tu gan esi cietsirdīgs, Mihal!

— Nemaz es neesmu cietsirdīgs, tikai neļauju sev pāri darīt. Tēvocis man apsolīja nopirkt kurpes. Man zābaki smagi pēc velna. Bet viņš toreiz visu naudu nodzēra. Vai neatceries? Un kādēļ? Safraņecas dēļ. Lai tagad trīc un dreb vecā ragana par saviem grēkiem. Taisnībai ir jābūt!

Ienāca Agnese un sāka mācīties. Viņai pakaļ ienāca Heneks.

— Ko tu te nāc? — brālis viņam uzsauca. — Tev te nav ko meklēt.

— Es tikai uz vannas istabu. Pa ceļam gribu tev, Vitek, pateikt, ka mammīte ļoti dusmīga. Uz tevi un uz mani. Uz mani — par tām pelēm. Jo Safraņecs apstaigā visu dzīvokli ar kabatas bateriju un pārmeklē katru kaktiņu. Bet Safraņeca pa nakti grib kājas iemērkt aukstā ūdenī. Un viņai ir vajadzīgas četras bļodas.

— Vai tu esi jucis? Vai ar vienu bļodu nepietiek?

— Nemaz neesmu jucis. Gultai ir četras kājas, vai ne? Viņa grib ielikt katru kāju savā bļodā. Tad peles netiks klāt, bet noslīks. Saproti?

Zēni ilgi vēl uzjautrinājās, atdarinādami Heneka vientiesīgo uztraukumu. Agnese arī pasmaidīja, bet smaids iznāca drīzāk skumjš nekā priecīgs. Mihals palūkojās uz viņu un pamanīja saraudātās acis.

— Vai pinkšķēji? — neslēpdams ļaunu prieku, viņš jautāja.

— Man ir iesnas, — viņa, degunu šņaukdama, atbildēja.

— Kā tad! Iesnas! — dzēlīgi novilka Mihals un, atšķīris hrestomātiju, salēcās kā dzelts.

— Kas? ... — Viņš jau gribēja teikt: «... to izdarījis,» — bet dusmas aizžņaudza viņam kaklu. Viņš pietvīka kā biete. Pārskaities piegrūda Agnesei zem deguna zīmējumu un bakstīja to ar pirkstu.

— Tas laikam esi tu, — Agnese lēni atbildēja. Viteks pārliecās pāri galdam, lai aplūkotu zīmējumu, un pievienojās viņai:

— Tu! Kā izliets!

— Kas to uzzīmējis? — Mihals iebrēcās. — Vai tu?

— Nē. Es tā nemāku, — Agnese mierīgi atbildēja. — Tā ir karikatūra. Bet zināma līdzība ir.

— Kāda līdzība! — Mihals kļuva rāmāks, noprazdams, ka aplam ļāvies dusmu uzplūdiem. — Varbūt tas nemaz neesmu es?

— Tu, tu, — Viteks apgalvoja. — Paskat, bikses tikpat platas ka tev. Un polsterēti svārki, kādus tagad neviens vairs nevalkā.

— Nevalkā? — mēdījās Mihals. — Ko tad tu valkā? Tikai to, ko šuj modes ateljē? Jeb vai varbūt tev tante no Amerikas uzvalku atsūtījusi?

— Nerunā muļķības! — Viteks saskaities iesāka, bet sarunu atkal pārtrauca Heneks, ielūkodamies virtuvē.

— Un vēl... Vitek, mammīte ļoti dusmīga par tavu divnieku. Svētdien tētim būšot laiks nervozēt. Un tad viņš tā sanervozēsies, ka tev no dibena dzirksteles lēks.

Viteks pielēca no galda, bet Heneks aizmuka.

— Katrs nēsā to, kas viņam ir, — Mihals turpināja savu domu. — So uzvalku māte man nopirka lietotu. Diezgan sen, bet man tas nepatika, un es to vilku tikai svētku dienās. Uz Varšavu vecās drēbēs nevarēju braukt. Nekas cits neatlika. Bet kam kāda daļa par to?

— Veltīgi tu uztraucies, — Agnese viņu mierināja. — Tas taču ir tikai joks.

— Pēc tavām domām, es izskatos tik smieklīgs?

— Ne jau smieklīgs... jocīgs gan. Bet man liekas — tavā vecumā tas nav svarīgi.

— Ak manā vecumā nav svarīgi? Pēc tavām domām, es varētu staigāt autiņos? — Mihals pacēla balsi.

— Mihal, izbeidz! Man vēl daudz jāmācās. Diena bija tik ... tik nepatīkama. Ļauj, lūdzu, koncentrēties! Es nedrīkstu dabūt sliktas atzīmes.

— Nu tad zubries! Tu droši vien nemaz nezini, kāds divnieks izskatās?

— Kā nu ne? Arī man bijuši divnieki, — Agnese nopietni atbildēja. — Bet tas bija sen. Es to laiku esmu pāraugusi.

Mihals noslēpa zīmējumu. Bet pie mācībām tomēr vēl neķērās. Viņā atkal rūga dusmas pret Agnesi. Katrā vārdā viņa liek just, ka ir vecākā un gudrākā. Tātad Agneses acīs viņš ir jaunāks un dumjāks ... Starpība par vienu klasi, bet jau deguns gaisā!

«Nu pagaidi!» Mihals domāja, laiku pa laikam pazibinā-dams acis uz kaimiņienes pusi. «Gan es tev parādīšu! Gan tu man redzēsi! Es pie tava degungala zelta trepes nenesīšu!»

Viteks neteica ne vārda. Vai paklausot Agneses lūgumam? Ne tikai. Šodien viņš bija uzzinājis kaut ko par viņu ļoti svarīgu. Viņš saprot viņu un jūt viņai līdzi. Nopūšas; laikam sirdi kaut kas spiež, katram savas rūpes. Viņš atkal nopūšas.

— Kur tu dabūji to divnieku? Vai matemātikā? — pēkšņi Agnese iejautājās.

Mihals nez kur izgājis. Divatā ar Agnesi Vitekam vieglāk izstāstīt savas bēdas.

— Jā. Man nemaz neiet. Laikam Mihalam taisnība, — viņš sapīcis piebilst, — es esmu cietpauris.

— Ko jūs pašlaik mācāties?

— Procentus, — neslēpdams riebumu, Viteks atbild.

— Procentus?_Man arī pagājušajā ziemā ar tiem gāja grūti. Nomocījos šausmīgi.

— Nu un ko tu darīji? — Viteks neslēpj ziņkāri.

— Norakstīju tāpat kā tu. Skolā pirms stundām vai starpbrīžos ...

Viteks klausījās, elpu aizturējis.

— ... bet tad man apnika. Iekritu vienreiz, otrreiz. Un pēc tam kad ... — Agnese pēkšņi pārbijusies aprāvās.

— Kas notika pēc tam? — Viteks nesaprata.

— Nekas, nekas... — Agnese steidzīgi atbildēja. — Es sakodu zobus un cieši apņēmos: man jātiek galā pašai! Klasesbiedrs man palīdzēja. Labs zēns. Tikai viņu man bija žēl tanī skolā pamest.

— Zēns? Nevis kāda no draudzenēm?

— Viņš bija labāks par trim draudzenēm kopā! Viņš prata labi izskaidrot. Tagad man matemātikā nav nekādu grūtību. Romeks — tā viņu sauca — bija apdāvināts. Viņu daudzreiz sūtīja pat uz matemātikas olimpiādēm.

— Vai tā ir taisnība, ka zēniem matemātika labāk padodas? — Viteks jautāja.

— Laikam jau, — ne visai pārliecināta atbildēja Agnese. — Parādi man to uzdevumu.

Viņa neteica: tagad dari tā un tagad tā. Viņa tikai uzdeva jautājumus. Vienā gadījumā Viteks atbildēja uzreiz, citā — tikai pēc zināmas skaidrošanas.

— Tev nemaz nav cieta galva, — viņa beigās teica. — Pats izrēķināji trīs uzdevumus. Pusstundas laikā, — viņa piebilda, ielūkojusies pulkstenī. — Pavisam ātri.

— Pats? — Viteka balsī skanēja skaidri jaušama pašironija.

— Es taču nevienu ciparu neuzrakstīju, tikai mazlietiņ tevi uzvedināju. Tā taču bija?

— Nu jā ... Uzvedināji... Bet bez tevis ...

— Nekavē laiku, ķeries tagad pie kaut kā cita, — viņa steidzīgi pārtrauca. — Mācīšanos vienmēr sāc ar matemātiku. Tad galva labāk strādā.

— Agnese, paklau ... — Vitekam vārdi ķērās kaklā. — Kad Mihals atnāks, tu viņam nesaki...

— Vai tev prāts! Kas man viņam jāsaka vai jāslēpj? — meitene apvainojās. — Apklusti labāk! Re, tevis dēļ es uzvilku greizu līniju!

7

Mihals līdz šim nebija pievērsis uzmanību savam ārējam izskatam. Pēc viņa domām, tikai meitenes interesējās par modi, nemitīgi runādamas par kleitām, blūzītēm un mēteļiem. Viņš raudzījās tikai uz vienu: lai apģērbs būtu ērts, ziemā_ —-silts, vasarā — viegls un brīvs. Nekad viņam nebija ienācis prātā, ka viņš var izskatīties jocīgs, pat vēl ļaunāk — smieklīgs. Ja viņš būtu uzmaucis galvā cilindru, uzvilcis kažoku ar

vilnu uz āru vai sieviešu drānas, kā to darīja karnevālā «ķekatnieki», — jā, tad gan viņš būtu smieklīgs. Bet parastajās drēbēs? ...

Atgriezdamies no virtuves, viņš apstājās priekštelpā. Tur stāvēja Safraņecu laimīgo sendienu liecinieks — augsts trimo spogulis.

Ne vienu reizi vien, iedams garām šim spogulim, Mihals bija iemetis tanī acis, lai, mākslotā smaidā atšiepis zobus, palūkotos, cik tie līdzeni un balti. Tikai tādēļ. Tagad viņš apstājās noputējušā un traipiem klātā spoguļa priekšā, lai blāvajā elektriskās spuldzītes gaismā kritiski pats sevi nopētītu.

Viņš ieraudzīja spēcīgu, plecīgu pusaudzi garos, polsterētos svārkos un platās biksēs. Nu un tad? Kas tur smieklīgs?

Tomēr dzēlīgais aizrādījums viņam ķērās pie sirds.

Skolā līdz lielajam starpbrīdim viņš gandrīz nemaz nesekoja stundām, bet klusībā kala .plānus, kā vistuvākajā laikā varētu nomainīt savu «čaulu». Pats galvenais bija labvēlīgi noskaņot tēvoci.

Vispirmām kārtām jāatvainojas Safraņecai. Līdz šim Mihals uz tēvoča vairākkārtējiem skubinājumiem bija atbildējis ar kategorisku «nē»! Tagad — jā, viņš, bez šaubām, atvainosies.

Otrkārt, tēvoci vienmēr iepriecina Mihala sekmes mācībās. Sai ziņā palīdzēs Viteks. Pēc tam viss ies kā pa sviestu.

Pēdējās stundās Mihals jau gandrīz pilnīgi bija atguvis labu omu. Viņš laiku pa laikam sevi uzmundrināja ar domu: izdosies, izdosies!

Ar Safraņecu grēkāzis viegli tika galā. Ieiedams virtuvē uzsildīt zupu, viņš tur sastapa Leontīni Safraņecu vienu pašu. Redzēdams, ka vecīte grasās iziet, viņš uzreiz spēra vaļā:

— Lūdzu, vienu mirklīti! Neaizej iet... Es gribu... atvainoties. Es uzvedos faktiski kā sivēns. Es nekad vairs neko par to nosmulēto galdu neteikšu. Pat ja jūs uz tā izgāzīsiet pannu ar olu cepeti, es pat neiepīkstēšos. Fakts!

Safraņeca skatījās uz Mihalu ar neslēptu izbrīnu un pat zināmu izbīli — acis viņai bija gluži apaļas.

— Kā tad tā? Tātad ... — vecīte iesāka. Bet Mihalam nebija daudz laika. Uz plīts riņķiem uzlikto katliņu vajadzēja nemitīgi maisīt, lai zupa nepiedegtu.

— ...tātad es jums esmu atvainojies, un punkts. Re, jums tējkanna vārās. Vai nocelt?

Vecīte paņēma tējkannu un galvu vien nogrozīja, it kā gribētu teikt: «Nu vai tas nav izsmiekls?» Bet Mihals svētlaimē par grūtā pienākumā izpildi to pat neievēroja.

Pievakarē, pārnācis no darba mājās, mehāniķis it kā neviļus uztvēra zēnu sarunas labi mērķēto pavedienu:

— ...un zini, Mihal, ne jau tikai es tevi apskaužu par taviem piecniekiem, — sacīja Viteks, skatīdamies uz savu klasesbiedru.

— Eē ... liela muiža — piecnieki! — Mihals kautri atmeta ar roku.

— Jā ... Tev tas, protams, ir sīkums, bet cik mūsu klasē ir tādu kā tu?

— Par ko jūs tur runājat? — Čerņiks ieinteresējās, vilkdams pār galvu svīteri. — Ko jūs tur pārspriežat?

— Jā, lūdzu, Mihals netic, ka ...

— Izbeidz, izbeidz! — vāji protestēja Mihals.

— Jā, tev viegli teikt: izbeidz! Tev viegla galva! Piecnieki birst kā no gaisa.

— Viegla galva! Ja es nemācītos, tad ...

— Tas jau pats par sevi saprotams, ka tu mācies... —Viteks žigli nobēra kā iemācītu dzejolīti.

Te pēkšņi viņš pielēca kājās.

— Vai! Man nav laika, atcerējos, ka jāskrien vēl uz veikalu.

— Redzi nu, — mehāniķis apmierināts sacīja, tīdams papirosu, — redzi nu, Mihal, no tevis iznāks lietaskoks!

— Kas man jāredz? Neko es neredzu! — Mihals aizgriezās pret logu. — Jūs labāk paskatieties uz mani tā uzmanīgāk!

— Kāpēc?

— Paskatieties, kāds es izskatos!

— Nu kāds tad tu izskaties?

— Kā putnubiedēklis! — Mihals izšāva. — Par tiem piecniekiem Viteks maļ vienā malšanā, bet to, ka es esmu visai skolai kļuvis par apsmieklu, to viņš noklusē!

— Par apsmieklu? Kādēļ? — Čerņiks nepatīkami pārsteigts piegāja pie māsasdēla un ievaicājās vēlreiz:

— Kādēļ?

— Tādēļ, ka es izskatos pēc klauna! Pēc ampelmaņa! Kas tās par biksēm! Ļenckājas kā meiteņu brunči. Svārki tā uzpol-sterēti, ka es izskatos pēc kuprīša!

— Hmm! ... Kas drēbēm vainas, ja nu mazliet izgājušas no modes? ...

— Es pēc modes nedzenos, bet tie galvaspilsētas modes āksti uz mani rāda ar pirkstiem un zviedz. Nevar vairs izturēt! Braukšu labāk mājās. Vai nu lai māte nopērk man skolas uzvalku, vai arī es iešu kādā rūpnīcā strādāt — un punkts. Rūpnīcā uz drēbēm daudz neskatās. Pareizi?

— Tā jau ir, — Cerņiks kļuva domīgs. — Jauniešiem patīk štātēties. Bet pieaugušie? ... Tiesa gan, tagad neviens vairs tik platas bikses un svārkus ar polsteriem nepērk... Bet kādēļ tev jābrauc pie mātes? Mēs paši to nokārtosim. Piesēdi, pagudrosim, kas jāpērk un kur to visu var dabūt!

Stratēģiskais Mihala plāns realizējās simtprocentīgi. Jau nākamajā dienā viņš gāja uz skolu, juzdamies mazliet neveikli jaunajās drēbēs. Tumši zilā vējablūze virs pelēkā svītera labi izcēlās pie rūtainā krekla apkaklītes. Bikses bija šūtas no melna «Teksasas» auduma tik šauras, ka bija jādomā, kā tās uzspīlēt kājās. Jā, un kājās Mihalam bija jaunas, melnas kurpes.

Pārvērtība uzreiz, protams, tika pamanīta. Zēni savu atzinību pauda atturīgi, turpretī meitenes, acīmredzot Gražinas un Dankas uzkūdītas, ielenca Mihalu starpbrīdī un korī no-skandēja:

— Septītais pasaules brīnums!

Mihals bija pārsteigts un mazliet apjucis, bet nemaz nejutās apvainots. Viņš pat klusībā nopriecājās par šīm ovācijām.

Viteks arī uzslavēja draugu.

— Tev labi piestāv, — viņš ar neslēptu prieku atzinīgi novērtēja. — Bet tēvocim tas brangi maksājis! Nav skopojies!

— Kāpēc viņam būtu jāskopojas? — Mihals paraustīja plecus. — Aizrakstīšu mātei, viņa naudu atdos. Vai nav labāk, ka viņš man nopērk uzvalku nekā sev šņabi, ko? Bet vecās drēbes man noderēs mājās pie darba. Godīgi sakot, man pašam tās bija vēl tīri labas, bet es taču nevarēju ļaut skuķiem apcelties.

— Kāpēc skuķiem? — Viteks brīnījās.

— Tāpēc ka puikām viens pīpis, kā kurš ģērbjas.

— Neteiksim vis. Pšezdeckis un Zbišeks Vihans arī lauž fasonu. Vai neesi manījis?

— Kurš tad to nav manījis! — Mihals nicinoši atsaucās. — Baigie švīti atradušies! Modes āksti! Es viņus abus ar vienu roku noliktu gar zemi.

Bet, kad pēc stundām vestibilā Jendreks un Zbišeks pienāca Mihalam klāt, lai tuvumā aplūkotu viņa elegantās starenes, viņš labprāt pateica cenu un veikalu, kur tādas var dabūt.

Viteks tanī brīdī šļūca pa lenteri no otrā stāva. Viņš jau bija gandrīz nobraucis lejā, kad, somai noblākšķot, ar lielu troksni nostiepās visā garumā uz grīdas.

Kāds no sīkajiem, mezdamies pa trepēm augšā, bija ietriecies Vitekam kājās. Viņi tentertenteriem vēlās pa grīdu, ķerdamies viens otram pie pleciem, aiz galvas, mēģinādami trausties kājās un atkal krizdami atpakaļ. Nez no kurienes atskrēja vēl viens sīkais un, domādams, ka lielie puikas uzklupuši viņa draugam, metās palīgā, ar dūrēm kulstīdams šķietamo uzbrucēju.

— Tā viņam vajag! Sadodiet! Sadodiet, kā nākas! — Zbišeks smiedamies uzmudināja. Mihals stāvēja blakus un vai plīsa no smiekliem. Viņš nemitējās smieties pat tad, kad Viteks gāja projām, ne uz vienu neskatīdamies, aizvainots par drauga izturēšanos.

Pusdienas Mihalam negaršoja, lai gan vēl pirms stundas siekalas viņam bija saskrējušas mutē, iedomājoties kāpostu zupu ar žāvētām cūkas ribiņām.

Viteks pats bija vainīgs, bet viņš — pēc visa spriežot — bija apvainojies. Par ko? Vai tad vairs pasmieties nedrīkstēs?

Tomēr Mihals jutās nelāgi, viņu nez kādēļ urdīja pašpārmetums. Tas atgādināja zobu sāpes: nekā sevišķa jau nebija, bet ne uz mirkli tās nerimās ...

Beidzot viņš atrada izeju: nolēma izmaksāt Vitekam kino! Tuvējā kinoteātrī gāja laba filma. Tas būs vislabākais plāksteris ...

Mihals pieklauvēja pie Petrovsku istabas durvīm. Heneks bija viens pats, viņš cītīgi cēla no klucīšiem piramīdas.

— Viteka nav. Tētes nav. Mammītes nav, — viņš vienā laidā nobēra, nepārtraukdams darbu.

— Vai Viteks aizgāja ar vecākiem? — Mihals, nepatīkami pārsteigts, jautāja.

— Nē, Viteks ir pie Agneses.

— Pie Agneses? Skolotājas istabā? — Mihala balsi skan tāds pārsteigums, ka Heneks ar prieku ķeras pie garākas skaidrošanas.

— Virtuvē, jo Agnese palīdzēs Vitekam mācībās. Viņa to izdarīs labāk par tevi. Mūsu tētis nedrīkst uztraukties. Mammīte arī. Tas kaitē veselībai. Bet Viteks nedrīkst palikt otr-gadniekos, jo... jo mūsu mammīte nav tik bagāta kā tavējā.

— Kas to tik jauki izdomājis? Droši vien Agnese? — Mi-hals jautāja ar ironiju, kuru Heneks neuztvēra.

— Kāpēc Agnese? Visi. Kad es tev saku — visi.

— Arī to, ka mana māte ir tik bagāta?

— Neatceros, bet droši vien visi.

— Bet to, ka Agnese ir gudrāka par mani, to nu gan, bez šaubām, viņa pati teica?

— Viņa teica, ka uzņemsies skolotājas lomu, jo viņa māk izskaidrot. Mūsu skolotāja mums arī izskaidro.

Mihals mazliet stiprāk, nekā būtu vajadzējis, pievilka aiz sevis durvis. Priekštelpā uz brīdi apstājās, tomēr devās uz virtuvi.

Diena jau bija kļuvusi manāmi garāka. Pieradis gatavot stundas elektrības gaismā, Mihals bija pārsteigts, ieraugot Viteku un Agnesi pie loga rietošās saules atblāzmā. Uz palodzes sēdēja Mince.

Mihals nolēma ne par ko nebrīnīties.

— Sumināti, censoņi! — viņš jautri sacīja. — Vitek, posies! Man ir biļetes uz «Labsirdīgo pirātu».

Vitekam iemirdzējās acis, bet viņš tūlīt atguvās.

— Es nevaru iet: man vēl uzdevumi jāizrēķina.

— Nospļaujies par tādiem niekiem, es tev iedošu norakstīt, un viss būs kārtībā.

— Mihal! — iejaucās Agnese. — Netraucē mūs! Kāpēc tu gribi atraut Viteku no mācībām? Ej viens uz kino, ja tu vari to atļauties.

— Varu, jo man ir bagāta māte, pareizi? To tu gribēji sacīt? Ja tev būtu tik daudz jāstrādā kā manai mātei, tad tu sen jau būtu kājas atstiepusi! — Viņš izgāza savu niknumu tik spēji, ka abi pārsteigti pagriezās pret viņu.

— Neviens par tavu māti neko nav teicis, — Agnese mierīgi atbildēja, glaudīdama Minci, kas, izbijusies no Mihala skaļas balss, bija nolekusi no palodzes uz galda un no galda viņas klēpī.

— Neizlokies! — novilka Mihals. — Kādēļ tu sacīji, ka es varu to atļauties?

— Es tikai domāju, ka tu jau esi izmācījies, bet Viteks vēl ne, tādēļ viņam nav laika iet uz kino.

— Apsveicu ar aukli! — Mihals dzēlīgi nosmīnēja. — Nu, nenāksi ar mani?

Viteks, neskatīdamies Mihalam acīs, atteica:

— Nē.

Filma bija lieliska! Viteks bija daudz zaudējis, atteikdamies matemātikas dēļ no tādas filmas!

Vakariņas ēzdams, Mihals nevarēja noturēties, neizstāstījis tēvocim vairākas dramatiskas epizodes. Viņš tik aizrautīgi žestikulēja, ka nolidināja no galda maizes groziņu.

— Kādēļ tad Viteks tev negāja līdzi? — čerņiks jautāja. — Vai, teiksim, Agnese?

— Es lai ietu ar skuķi uz kino? — Mihals sašutis izsaucās. — Bet Viteks ir zubriķis, lai kaļ, kamēr mugura līka paliek!

— Es dzirdēju, ka Agnese viņam virtuvē kaut ko skaidroja. Viņa laikam ir lādzīga meitene. Tik pieklājīga — vienmēr prot jauki atbildēt. Grudziņska arī viņu ļoti slavē...

«Vai tu re! Tēvoci arī jau apvārdojusi!» nodomā pie sevis Mihals, tiesādams vienu maizes riku pēc otras. «Tā nu gan ir viena spindzele! Es jau uzreiz to nojautu un ne velti Viteku brīdināju no viņas.»

Stāvoklis bija izveidojies pavisam nelāgs. Bet sākumā, kad Mihals bija ieradies Varšavā, viņu uzņēma laipni. Ar Viteku viņi pat iedraudzējās. Patīkami bija parunāties vai kopā aizšaut uz pilsētu ... Bet tagad — māte teiktu: kāds ar ļaunu aci noskatījis. Safraņeci viņu nevar ciest ne acu galā. Medmāsa — tāpat. Par skolotāju pat nav ko runāt. Arī Petrovski skatās šķībi, kad viņš sauc Viteku. Jā, un viss sācies ar tās zebiekstes — Agneses atbraukšanu. Pat Viteks no viņa novēršas ...

Mihalam līdz šim nebija bijis īsta drauga. Tā bija sagadījies. Lodzā pēc stundām viņam nebija laika līdz pat vēlam vakaram — vajadzēja apdarīt mājas darbus. Pa roku galam izmācījies, viņš reizēm šo to palasīja, reizēm izprasījās uz pilsētu. Ja bija nauda, gāja uz kino, ja naudas nebija, slaistījās kinoteātra priekšā, ieklausījās sarunās, vēroja cilvēkus. Nereti gāja pēc seansa skatītājiem nopakaļ un noklausījās sarunas. Ne vienu reizi vien viņu trieca projām, reiz pat sadeva pa kaklu. Toties pēc tam viņš mājās atstāstīja mātei un mazajiem dzirdēto un attēloja redzēto. Tad gāja jautri!

Te viss bija citādi — tikai mācies un mācies, kamēr raibs gar acīm paliek. Viņš bija cerējis, ka Viteks viņam kļūs labs draugs, bet, paskat vien, Agnese jau šim uzlikusi iemauktus!

Nu pagaidi, putniņ! Ilgi es to necietīšu! Viteks jāsauc pie prāta! Un tad Agnese paliks ar garu degunu! ...

Virtuvē ienācis, Mihals jutās dziļi vilies — Agnese bija viena.

— Nu, tu vēl zubries?

— Uz rītdienu daudz uzdots. Karti vēl vajadzēja zīmēt.

— Piedevām vēl Vitekam gudrība ar karoti mutē jāielej! Tur tu vari šķūrēt kaut vai ar lāpstu, tik un tā veltīgi. Tev liela vajadzība? ...

— Mēs iztiekam bez lāpstas un bez karotes. Tavai zināšanai — viņš ir attapīgs, viņam ir tikai robi, bet matemātikā — tev tas nav noslēpums — mazdrusciņ ielaid, un tu netiec vairs ne no vietas.

— Kas tad tie par noslēpumiem! — Mihals pašapzinīgi pavīpsnāja, bet pie sevis nodomāja: «Aptinusi muļķadesu ap pirkstu! Ēzelis gatavais!» — Ja jau būtu attapīgs, pielēktu uzreiz.

— Bet tev nav nekādu grūtību?

— Man? Vai tu vēl neesi dzirdējusi, ka man matemātikā — apaļi piecnieki?

— Matemātikā! Bet citos priekšmetos?

— Citos iet visādi. Bet coberu man nav, kaut ar! netupu pie grāmatām kā dažs labs. Man kalšana nav vajadzīga. Pašķirstu grāmatu un esmu uz pekām. Lai tā varētu, tur — tev tas arī nav noslēpums — vajadzīgs normāls smadzeņu pods! — Viņš piedūra sev pie pieres.

— Tad jau tev divnieks poļu valodā būs tikpat kā zibens no skaidrām debesīm? — dzēlīgā nopietnībā vaicāja Agnese.

— Divnieks poļu valodā? — Mihals iesaucās. — Kāds divnieks? Poļu valodā man nav neviena divnieka!

— Ir, ir, tikai tu to vēl nezini. Es tev to arī neteiktu, ja tu nebūtu tā lielījies. Mana tante tev ielika cāli par sacerējumu. Es to ieraudzīju, kad viņa šodien pārskatīja jūsu burtnīcas. Rīt tu pats to ieraudzīsi. Viņa teica, ka tu par daudz atļaujoties, un lieku reizi uztraucās.

— Tā viņai vajadzēja. Muļķe viņa ir — tā tava tante. Tā uztraucoties, pavisam viegli var sajukt un aiziet pie dieviem!

Agnese piecēlās. Ar vienu roku viņa savāca no galda mācību grāmatas, otrā paņēma no palodzes Minci un, ne vārda neteikdama, izgāja no virtuves.

Tovakar Mihals ilgi sēdēja viens pie virtuves galda. Kaut arī viņš bija apkrāvies ar grāmatām un burtnīcām, aplam būtu bijis domāt, ka viņš mācījās.

Viņš atkal apsvēra savu stāvokli un meklēja vislabāko un, kā jau tas atbilda viņa dabai, visātrāko izeju. Vispirms jāpārliecina Viteks, ka viņš neko neiegūs, pat — gluži otrādi — zaudēs, draudzējoties ar Agnesi, jo viņa, būdama meitene, nevar būt noderīga visādās vīriešu darīšanās, otrkārt, visiem dzīvokļa iemītniekiem jāliek manīt, ka Agnese nebūt nav tik mīļa un jauka, kā rādās, jo viņa tikai par tādu izliekas, jā, izliekas, vairāk nekā.

Mihals saprata, ka to izdarīt nebūs viegli, tomēr nolēma rīkoties nekavējoties.

Iedams gar Safraņecu aizkaru, viņš it kā savā nodabā čukstēja, bet pietiekami skaļi, lai vārdi aizsniegtu dzirdīgās Leontīnes ausis:

— Mince, Minčukiņ, ko tu te ložņā? Vai tik tev nenesas prāts arī uz kanārijputniņiem? ...

8

Viteks, apdedzinādams muti, steigšus dzēra karsto kafiju un klausījās Šafraņecas vārdu plūdos, brīnīdamies, ka viņa tik agri ienākusi virtuvē. Šafraņeciem no rīta nebija nekur jāsteidzas, tādēļ viņi parasti gatavoja brokastis paši pēdējie, kad visi jau bija paēduši.

— Nevaru saprast, ko lai daru ... Acis visu nakti neesmu aizvērusi... Varbūt jūs, Irēnīt, man varētu dot kādu padomu, — vecīte žēlojās Viteka mātei.

— Varbūt jums Anele varētu iedot kādas miegazāles?

— Es taču neraizējos par bezmiegu, bet gan par Matiušu. Tikko biju piemiguši, kāds mani tā kā ar roku parāva. Un es visu laiku klausījos, vai tā nešpetnā kaķene nezogas manam Matiušam klāt.

— Kas tik jums neienāk prātā? Matiušs taču sēž būrītī! — Petrovska brīnījās.

— Peles arī bija sprostā, un kas iznāca? Tāds pats gals būs mūsu Matiušam. Ticiet man! Tā kaķene kļuvusi tik nekaunīga, ka briesmas! Jāiet man pie skolotājas Tolločko un jāsaka tieši acīs ...

— Ziniet... — Petrovska brīdi šaubījās. — Varbūt vainīga nemaz nebija viņas Mince... Man jums jāsaka — es toreiz biju pārlieku nesavaldīga. Skolotāja Tolločko tā satraucās, bet varbūt kaķene nemaz nebija vainīga? ...

— Kaķene nebija vainīga? Bet kas tad?

— Varbūt suns ...

— Suns? Ko jūs runājat? Peksis? ...

— Vai jūs runājat par manu sunīti? — jautāja medmāsa, pavērusi durvis, saposusies promiešanai.

— Nu jā, redzat, Irēnīte apgalvo, ka peles noteikti esot apēdis jūsu taksītis un neviens cits, — jau gluži pārliecināta, pavēstīja Safraņeca.

— Taksītis? Mans Peksītis? Ak, šausmas! — Anelei sašutumā iedrebējās balss. — To nu gan es no jums, mīļā Petrovska, negaidīju!

— Es neteicu, ka noteikti, bet varbūt, tā tomēr ir liela starpība, — Petrovska paskaidroja, tumši pietvīkdama. — Arī Cerņiks teica, ka takši esot kāri uz pelēm.

— Kaut kas šausmīgs! — vārīgā vietā aizskarta, iekliedzās Anele. — Nekad, nemūžam es no jums to negaidīju! Ne no jums, ne no Cerņika! Bet kas mani aizstāvēs! Nabaga atraitne ir kā aizlauzts koks vējā ...

Viteks uzreiz gribēja visu izstāstīt Mihalam, bet tas acīmredzot jau bija aizgājis uz skolu, negaidot savu solabiedru. Vitekā atkal pamodās žēlums, kas pa nakti bija pierimis. Vai uz Mihalu var paļauties? Vai var iepriekš paredzēt, kāda muša viņam iekodīs? īstam draugam taču vajadzēja saprast, ka viņš labprātāk būtu vakar gājis uz kino. Turklāt vēl uz tādu filmu kā «Labsirdīgais pirāts»! Bet Agnese — tā ir meitene uz goda ... Viņa māk izskaidrot vēl labāk nekā skolotājs Gžibov-skis un degunu neceļ gaisā. Mammīte pareizi darīja. Aizstāvēja skolotāju, tas ir... kaķeni... jo tik tiešām: kurš tad bija redzējis? ... Mammītei taisnība, fakts ...

Sājā brīdī viņš pamanīja diezgan tālu sev priekšā Agnesi.

— Agne-e-e-se! — viņš sauca, cik vien skaļi varēdams.

Nedaudzie garāmgājēji paraudzījās uz viņa pusi. Atskatījās arī Agnese, apstājās.

— Ko tu tā bļausties? Jucis esi, vai? — viņa dusmīgi sacīja, bet acīs viņai sprēgāja jautras uguntiņas. — Cilvēki taču skatās. Vai kas noticis?

— Nēē... tāpat vien... — Viteks piesteberēja un pēkšņi atminējās: — Jā, zini, Safraņeca šorīt žēlojās manai mammītei! ...

— Par ko?

— Par to, ka ... nu, ka viņi tik ļoti nobažījušies par savu Matiušu, Matiušs vien viņiem esot palicis, un, ja ar Matiušu kas notikšot...

— Kas viņam kaiš?

— Nekas ... tāpat vien ... viņi tikai ir nobažījušies.

— Varbūt viņi to nepareizi baro? Kad es dzīvoju Žešuvā, tur mūsu mājās arī bija -kanārijputniņš. Ja viņam kas kaitēja, uzreiz spalviņas sabozās. Reizēm viņš sēdēja sabozies, tik bēdīgs, ka taisni žēl bija skatīties... Es saprotu Safraņecas bailes... — Agnese iegrima domās, un seja viņai kļuva nopietna. Tas kanārijputniņš bija vienīgā dzīvā būtne, kas pret Agnesi izturējās laipni, vienmēr iepriecināja, kad viņa pienāca pie būrīša. Kad kanārijputniņš nobeidzās, viņa ilgi raudāja. Bet tur bieži bija jāraud, lai gan nevienam viņa savas bēdas neizrādīja. Agnese raudāja naktīs... Ak, bet kādēļ gan jāatceras tik bēdīgas lietas! Pie tantes ir citādi. Agnese atkratījās no nelāgajām domām un līksmi pavēstīja:

— Es zinu, ko izdarīšu! Atnesīšu Matiušam zaļos salātus! Bet man labāk patīk Mince, jo Mince ir tik mīļa, silta. Viņu var ņemt klēpī un glaudīt. Man viņa ļoti iepatikās.

Viteks klausījās un uzreiz nojauta, kādēļ Agnese pirmīt apklusa un kļuva nopietna. Vai viņš tādā brīdī varēja stāstīt par muļķīgo traci mājās?

Skolotāja Tolločko izdalīja sacerējumus par tematu: «Ciemos pie drauga». Mihala burtnīca bija pēdējā.

— Es ar nodomu atstāju Mihala Kovaļska sacerējumu uz pašām beigām, — viņa sacīja, — jo šis darbs atšķiras no visiem pārējiem. Es strādāju skolā jau daudzus gadus, esmu lasījusi ļoti daudzus sacerējumus. Tāds man gadījies pirmo reizi. Paklausieties!

Klase vai sastinga un ar interesi skatījās uz skolotāju. Ko tas Kovaļskis tik vienreizēju bija izdomājis?

— «Ciemos pie drauga», — skolotāja nolasīja virsrakstu un, brīdi pagaidījusi, turpināja: — «Drauga nebija mājās!»

Šoreiz pauze bija garāka, tā ievilkās un izraisīja klasē izbrīnu. Skolotāja Tolločko, atbildēdama uz nogaidošo klusumu, sacīja:

— Vai jūs vēl nesaprotat? Drauga nebija mājās. Tas ir viss!

Tikai tagad vairākos solos atskanēja smiekli, bet drīz vien aprāvās. Skolotāja no tiesas bija apvainojusies. Mihals dabūja pamatīgu brāzienu.

Zēni un meitenes lūkojās uz viņu ar ne mazāku interesi kā pirmīt — uz poļu valodas skolotāju. Ko Mihals teiks, kā attaisnosies?

Mihals neteica neko un pat nedomāja taisnoties. Stāvēja, acis nodūris, un klusēja.

Viteks domāja, ka Mihals ir nokaunējies, bet, ieskatījies drauga sejā, mainīja savas domas — solabiedrs acīmredzot nemaz nebija klausījies skolotājas vārdos.

Jā, patiešām. Mihals neko nebija dzirdējis, jo nemaz neklausījās. Viņš klusībā nodomāja, ka Agnese, gribēdama viņam iegriezt, patiesībā bija atvieglojusi šo brīdi, jau iepriekš brīdinādama. Muļķe tāda! Lai tā Tolločko skaita savus pātarus! Laipni lūdzu! Divnieks? Nu un tad? Ne pirmais, ne pēdējais! Un tie visi laikam domā, ka viņš briesmīgi nobijies. Lai ieskrienas! Viņam par to ne silts, ne auksts.

Atskanēja zvans. Skolotāja izgāja no klases. Skolotāja, bet ne skolēni. Liela daļa no viņiem ielenca Mihalu.

— Paklau! Baigais numurs! — viņi sauca cits caur citu.

— Kāpēc tu tā uzrakstīji?

— Kas tev bija lēcies?

— Viņš to uzskribināja joka pēc!

No visām pusēm bira jautājumi un minējumi. Mihals pacēla galvu un it kā brīnīdamies izmeta:

— Nu un tad?

Kapa klusumā, kas bija iestājies pēc šī pretjautājuma, neparasti skaļa šķita Zbišeka Vihana balss:

— Viņš taču ir pārākais idiots. Vai jūs neredzat?

Mihals ar vienu rokas vēzienu pašķīra pūli un nostājās Zbišeka priekšā.

— Atkārto, ko tu teici! — viņš sacīja.

Zbišeks, uzmetis acis pretiniekam, acumirklī aptvēra savu neapdomību un noteica jau rāmāk:

— Ko tu psiho? Neviens prātīgs cilvēks tā nebūtu ķēmojies.

— Ak tā, neviens prātīgs cilvēks! Prātīgais būtu rakstījis tā kā tu? Pag, kā tur bija? — Mihals, izlikdamies, it kā atsauktu atmiņā Zbišeka sacerējumu, sāka viņu zobot: — «Uz drauga mājām eju kājām. Tur viesmīlība valda, stāv kliņģeris uz galda...» Tā, vai ne? Ak, tu nožēlojamais tenter-penteris! Saceronis! Ja man būtu tādi sacerējumi jālasa, es labāk trīsreiz dienā dzertu rīcineļļu, saprati? Un ar to «idiotu» esi uzmanīgāks! Ja skolotāja noskaitās un ņēmās mani tēst, tad viņai ir uz to tiesības. Bet viņa pati taču atzinās, ka pirmo reizi mūžā kaut ko tādu redz. Pirmo reizi! Saproti? Lai varētu izdomāt kaut ko pirmreizēju, tur jābūt galvai uz pleciem tāpat kā tam ... nu ...

— Kopernikam, — kāds pakalpīgi pateica priekšā, un Mihals, atdarinot skolotāju, apmierināts noteica: — Pilnīgi pareizi, kā Kopernikam!

Viteks vēroja meitenes. Viņas izrādīja sašutumu un nosodījumu, tomēr skatījās uz Mihalu ar neslēptu sajūsmu. Nu, ja arī ne ar sajūsmu, tad ar interesi katrā ziņā gan.

Garderobē viņš neviļus noklausījās abu draudzeņu sarunu:

— Kad es tev saku, Gražina, viņš ir drausmīgs tips! — sacīja Danka.

— Drausmīgs? Ko tu ar to gribi teikt?

— Vai tad tu neredzēji, kā viņš gribēja mesties virsū Zbi-šekam?

— Vīrietim jābūt drosmīgam. Un to nevar noliegt — viņš ir drosmīgs... Kaut ko tādu ierakstīt burtnīcā! Mamma mia! Es būtu varējusi veselu nedēļu nosēdēt, bet kaut ko tādu nebūtu izdomājusi.

— Tātad viņš tev patīk? — Danka jautāja bez aplinkiem.

— Man? ... — sašutusi iespiedzās Gražina. — Viņš man nemaz nepatīk. Tikai tāda idiote kā tu varēji to neievērot.

Viteks, aiz blīvās mēteļu rindas stāvēdams, izbrīnā paraustīja plecus. Ir nu gan tie skuķi jocīgi: viņām nepatīk? Kādēļ tad viņas bez apstājas par Mihalu vien runā?...

Šafraņecu pārim tā bija īsta svētku diena — sen viņi nebija piedzīvojuši tādu prieku. Bija pienākusi paka no Amerikas! Šogad tā bija pirmā, bet, tā kā no vedeklas nebija saņemta arī vēstule, vecīši raizējās ne pa jokam. Ar nelielo Safraņeca pensiju abiem bija diezgan grūti galus savilkt kopā.

Kad Agnese pabāza galvu aiz aizkara, piedāvādama svaigus salātus kanārijputniņam, vecīte viņu saņēma starodama.

— Paldies, Agnesīt, paldies! Tu patiešām esi labs bērns, ka iedomājies par mūsu Matiušu. Redzi, kā viņam salātiņi patīk! Viņš priecājas gandrīz tāpat kā mēs par saņemto sūtījumu. Nāc te pie galda, paskaties, ko vedekla mums atsūtījusi.

No lielas kārbas izņemtas laukā, no papīriem iztīstītas, uz galda gulēja tējas un kafijas paciņas, liela šokolādes tāfele, neilona zeķes un vēl kaut kādi nieki...

Agnese ar interesi aplūkoja skaistos, spīdīgos iepakojumus.

— Bet te ir pīpes tabaka un lavandas odekolons. Tas manam vīram, viņš vienmēr pēc skūšanās agrāk lietoja odekolonu. Man arī patika lavanda, bet vismīļākā man ir vijolīšu smarža. Franek, vai tu atceries franču smaržas «Kotī»?

— Patīkami saņemt tādu sūtījumu, — Agnese pieklājīgi sacīja. — Jūsu vīram droši vien ļoti garšo laba tēja?

— Hm ... — Safraņeca apjukusi palūkojās uz vīru, — mums abiem tā garšo. Bet... ko tur slēpt: mēs paši to nedzersim.

— Kā? Jūs taču teicāt, ka tas viss atsūtīts jums.

— Bez šaubām — mums. Bet mēs visu pārdosim. Kam mums tik smalkas lietas? Nav tādi laiki, lai varētu atļauties dzert ārzemju tēju. Tā, lūk ...

— Nesaki neko, Leontīn. Kad tu, mīļumiņ, pēc savas receptes savāri tēju, man tā garšo vēl labāk par visām ārzemju tējām, — Safraņecs šarmanti noskūpstīja sievai roku. — Vislabāk man garšo liellopu gaļas veltnīši ar biezputru. Un zini, Agnesīt, — vecītis priecājās kā bērns, — kad mums pienāk sūtījums, mēs ēdam, ko sirds vēlas! Veltnīšus! Un gulašu! Svētdienā gatavojam īstu svētku mielastu. Ar saldo ēdienul

— Vēl jau svētku brīdis ir tālu, — Leontīne domīgi iebilda. — Kamēr Anele to visu izkārtos ... Bet ak vai! Grudziņska taču šorīt ņēma ļaunā, ko es pateicu par viņas sunīti! Tagad viņa vairākas dienas nerunās ar mums nevienu vārdu. Ko mēs iesāksim? ...

Smaids, kas tik reti bija redzams Leontīnes Safraņecas sejā, izgaisa. Vaigi nokārās, galva ietrīcējās, un likās — nupat, nupat atskanēs: «Nu vai tas nav izsmiekls?»

— Varbūt es jums varu palīdzēt? — ierunājās Agnese, īsti neizprazdama dzirdētā jēgu un to, kāds sakars tam visam ar medmāsu.

Šafraņeci saskatījās.

— Nē, labāk aizsūtīsim zīmīti Stefānijai, —ieminējās Fran-tišeks.

— Pareizi, Franek! Pagaidīsim dažas dienas. Bet varbūt piezvanīt? — viņa padomājusi piebilda.

Agnese nezināja, kā izkļūt no kļūmā stāvokļa. Viņa izmantoja izdevību, uzreiz atsaukdamās uz pēdējiem vārdiem.

— Es varētu piezvanīt. Vakarā iešu pie draudzenes, viņai ir telefons.

— Tu esi labs bērns, — S.afraņeca vēlreiz paslavēja Agnesi. — Tas tagad reti gadās... — To sacīdama, viņa izvilka atvilktni un parakņājusies atrada zīmīti. — Te būs telefona numurs, es tev to pierakstīšu. Pasaki tā: «Safraņeca lūdz, lai pane Tšecjakovska atnāktu, jo ir atsūtīta paka.» Vai tu atcerēsies?

Virtuvē jau sēdēja abi zēni. Arī Mihals bija sācis nākt agrāk mājās, lai varētu cīnīties ar Agneses kaitīgo ietekmi.

Viteks nepacietīgi jautāja:

— Nu? Vai redzēji? Kas bija tanī pakā?

Pamanīdams Agneses izbrīnu, viņš piebilda:

— Es zinu, mammīte teica. Safraņeca atnāca aizņemties naudu, jo viņai pietrūka, ko samaksāt par muitu! No rīta viņa uz mammīti bija tik errīga, ka briesmas... bet, kad nauda vajadzīga, viņa vienmēr nāk pie mammītes. Nu stāsti, kas viņiem atsūtīts, es taču dzirdēju, kā tu iekšā ar viņiem runāji...

Agnese izstāstīja, ko bija redzējusi, un savukārt jautāja:

— Bet kādā sakarā viņa runāja par Ancli? Man jāpiezvana kaut kādai Stefānijai, jo Anele esot dusmīga.

Kā vilku piemin, tā vilks klāt — Pcksis metās pie durvīm un priecīgi iesmilkstējās: viņa saimniece slēdza durvis vaļā.

Viteks, atsaukdamies uz Agneses jautājumu, tūlīt pavēstīja:

— Šafraņeciem paka pienākusi! Liela! Smaga!

— Tad jau Františeks droši vien dungo krakovjaku! — sacīja medmāsa, jo vecītis, būdams labā omā, aizvien tā darīja. — Nu ļoti labi! Viņi bija pārgaidījušies ... — viņa labsirdīgi

piebilda. Te pēkšņi takšelis iesmilkstēdamies atsauca viņas atmiņā šārīta sirdēstus, un viņa pārvērtās. — Kas man daļas gar visu to! Es tai pakai pirkstu neduršu klāt — un cauri!

— Šafraņeca lūdza, lai Agnese piezvana Stefānijai, —neko ļaunu nedomādams, stāstīja tālāk Viteks.

— Tai spekulantei? — pane Anele iesaucās, bet, ienākusi priekštelpā dziļāk, cieti atkārtoja: — Man gar to nav daļas! Man vienalga!

— Kāpēc tu viņai izstāstīji? — Agnese pārmeta Vitekam.

— Varbūt Šafraņeca negribēja, lai...

— Kas tā Stefānija tāda ir? — Mihals viņu pārtrauca.

— Kādreizējā Safraņecu kalpone, — paskaidroja Viteks.

— Naudīga čāča, spekulē krāmu tirgū. Viņa šiem samaksās puscenu vai pat vēl mazāk.

— Tā taču būtu tīrā krāpšana! Uz Safraņecu rēķina viņa domā iedzīvoties! — Agnese sašuta.

— Bet tu gribētu, lai viņa no savas kabatas viņiem vēl pieliktu klāt? — Mihals pasmīnēja. — Medmāsa arī to nedara par skaistām acīm. Ne prātā nenāk!

— Nē, nē, Mihal, — Viteks aizstāvēja medmāsu, — tā nerunā. Anele ir godīgs cilvēks.

— Saderam uz siļķes ausi! — Mihals palika pie sava.

— Vai tu netici, ka otram tāpat nesavtīgi, aiz labas sirds var palīdzēt? — Agnese jautāja, vērīgi uzlūkodama Mihalu.

— Neticu, — viņš cieti atbildēja. — Katrs pats sev tuvākais.

— Ko tu runā! Cik reižu pane Anele tavam tēvocim nākusi palīgā! Nesusi viņam visādus pilienus, spricējusi... nu un kāds viņai no tā bijis labums? — jautāja Viteks.

Mihals paraustīja plecus.

— Sausā tīklā zivis nelien. Varbūt viņa grib ieprecēties? Iedomājoties kuplo medmāsu blakus garajam, tievajam

mehāniķim, visi skaļi iesmējās, arī Mihals.

— Vai tu pats arī, otram palīdzēdams, vienmēr meklē sev kādu labumu? — tincināja Agnese.

— Vienmēr. Vienmēr ir kāds iemesls. Bez vajadzības neviens neko nedara.

Agnese lūkojās viņā neticīgi.

— Tu droši vien tikai izliecies.

— Kādēļ lai es izliktos? Vai es kāds izņēmums?

Virtuvē ielūkojās Anele.

— Agnesīt, kad tev jāiet zvanīt?

— Vakara.

— Neej, bērniņ, nevajag! Gan es visu nokārtošu. Viņiem taču katrs zlots ir svarīgs.

— Vai pateikt to Safraņecai? — Agnese pieleca kajas.

— Es pati viņai to tūlīt pateikšu.

— Redzi, redzi nu! — Agnese priecājās. — Anele patiešam ir labsirdīga, nesavtīga. Es jau to sen esmu ievērojusi.

— Es gan ne!

— Tādēļ ka tu esi_

— Tikai nesāc atkal bārstīt savas gudrības, — Mihals sabozās. — Beigsim tukšus salmus kult, citādi tevis dēļ es neuzrakstīšu tos stulbos vingrinājumus, un tava tante atkal man iesmērēs divnieku!

Agnese, sāpīgi aizskarta, nodūra acis grāmatā un, ne vārda neteikdama, grauza zīmuļa g^lu.

Viteks jutās tik neērti, ka nezināja, kur likties, bet vienlaikus viņš nevarēja vien par Mihalu nobrīnīties. Cik viņš stiprs, pašpārliecināts un nelokāms! Nevienam viņš negriež ceļu. Viteks negribētu būt tāds kā viņš, bet, ja arī gribētu, nevarētu. Viņš to labi zina: nevarētu — un viss.

Te viņam iešāvās prātā šodien garderobē dzirdētā meiteņu saruna, un Viteks nopūtās.

— Vai tu ko nesaproti? — norūpējusies jautāja Agnese.

— Nē, nē viss ir okey, — viņš žigli atteica. Neies taču atzīties, ka nesaprot, kādēļ meitenes tā interesējas par Mihalu. Vai viņas nevarētu pievērst uzmanību kādam citam? ... Vitekam pašam tas it nemaz nav vajadzīgs, tomēr...

Tas notika nākamajā dienā. «Starpbrīdī.» Viņi kopīgi bija nolēmuši, ka stundu gatavošanā būs starpbrīdis, lai varētu izstaipīt kaulus un kaut ko iekost; tas sevišķi svarīgi bija Mihalam. Agnese ierosināja:

— Vai gribat? Izdarīsim psiholoģisko pārbaudi!

— Kas tā ir par pārbaudi? — jautāja Viteks.

— Kaut kas līdzīgs spēlei.

— Labi, — Mihals piekrita, — es tikai aizskriešu un paķeršu sviestmaizi.

— Tikai pasteidzies!

— Labi, iztikšu bez sviesta.

— Nu tad tā: te jums katram būs balta lapa, — pēc brīža Agnese sacīja, — tagad uzmanību: es jums nosaukšu vienu vardu, jus to uzrakstīsiet un izveidosiet vienu teikumu, pirmo vislabāko, kas ienāks prātā. Skaidrs?

— Jā.

— Darīsim tā trīs reizes. Bet pēc tam paskatīsimies, kas būs iznācis.

— Vai tur nav kāds āķis? — Mihals bažīgi iejautājās.

— Nē. Paši tūlīt redzēsiet. Nu tad sākam. «Acs» ... Uzrakstījāt? Otrais vārds — «dēlis» ... Un pēdējais — «muša» ... Gatavs? Teikumi ir? Dodiet šurp lapas. Uzmanību, lasu Viteka teikumus:

Tātros atrodas ezers Jūras Acs. — No brūnajām priedēm būs balti dēji. — Loga rūts spindzēja kā muša zirnekļa tiklā.

— Jauki! — izsaucās medmāsa, kas jau pirms laba brīža nemanīta bija ienākusi virtuvē.

— Bet tagad, Mihal, tava lapa.

Zupā peld burbuļi kā taukainas acis. — Kotlete bija cieta kā dēlis. — Muša nav kartupelis, spļauj ārā!

Agnese lasīja, tikko valdīdama smieklus. Mihals saērcināts jautāja:

— Nu kas tur tik smieklīgs?

Bet smieklus vairs nevarēja novaldīt arī Viteks un medmāsa, nemaz nerunājot par Agnesi. Visi smējās locīdamies un, redzēdami Mihalu tik nopietni saērcinātu, smējās vēl skaļāk.

— Nekas jau nav! — medmāsa, asaras slaucīdama, sacīja. — Tu tikai savas domas parādīji kā uz delnas. Pasvītro vārdus: zupa, kotlete, kartupelis! ... Vēl trūkst tikai ķīseļa saldajā ēdienā! Ak kungs, ak kungs! Sen es tik sirsnīgi nebiju smējusies!

Mihals pārmeta Agnesei:

— Muļķīgs joks! Vajadzēja pateikt, ka jābūt kaut kam tādam. — Viņš pavicināja roku virs galvas. — Bet tu: pirmo vislabāko teikumu. Nu un es uzrakstīju.

— Neapvainojies, Mihal! Tas taču ir psiholoģisks eksperiments, un rezultāti skaidri parāda, ka tev trūkst fantāzijas. Mēs smējāmies tikai tādēļ, ka tev iznāca īsta ēdienu karte ...

— Nu zināms, ka tikai tādēļ, — Anele apstiprināja un pēkšņi norūpējusies ievaicājās: — Varbūt tu šodien neesi ēdis?

Bet Mihals, dusmu pārņemts, asi atcirta:

— Pieskatiet labāk savu Peksi. Nobarots kā tauku kunkulis. Var vārīt zupā! Ka tikai pēkšņi nenoliesē!

Viteks un Agnese sastinga un ar šausmām paskatījās uz medmāsu. Nu! Tagad tikai sāksies!

Bet Anele, kā par brīnumu, palika mierīga. Viņa turēja sunīti, piespiedusi pie krūtīm. Glaudīja to un lēni teica:

— Es augstās skolās neesmu gājusi, bet saprotu, ka tas, ko Agnese par tevi pateica, ir taisnība. Tev trūkst iztēles. Ja tev tā būtu, tad tu būtu atradis citus vārdus. Saprotu, tu gribēji man iedzelt, bet pats riņķo kā suns ap karstu kartupeli. Ēdiens vien tev ir prātā. Tu varētu uzstāties radiopārraidē «Padomi namamātēm». Jā, iztēles tev nav nemaz, toties es zinu gan, kas tev ir, — lentenis!

Pēdējie vārdi uz Mihalu atstāja satriecošu iespaidu. Lentenis! Kaut kas šausmīgs! Tas ieperinās cilvēkā un prasa, lai remdē tam izsalkumu. Un tev jāēd dubultporcija. Brr!

Vispirms ierunājās Agnese.

— Nē, es gan šaubos ... Tie, kam ir lentenis, parasti ir izstīdzējuši, augumā sīki, bet tu izskaties pavisam vesels un pāt vecāks, pat vecāks par saviem gadiem.

— Nu kā tad! — Mihals pat krūtis lepni izgāza. — Un tādēļ es tavai zināšanai nospļaujos par tādu iztēli, man tā nemaz nav vajadzīga! Nu pasaki, ja tu esi tik gudra, — kam man vajadzīga šī iztēle, kam? Tikai nepūt man miglu acīs, bet skaidri un gaiši pasaki, nu?

— Man liekas ... — meklēdama īstos vārdus, iesāka Agnese, — man liekas — iztēle vajadzīga jebkurā darbā, tā visur palīdz ...

— Bet kādā ziņā? Kā tā palīdz? — sauca Mihals. — Mini piemēru! Pārliecini mani, gudrības vācele!

— ...Palīdz izgudrot kaut ko jaunu, uzlabot, atvieglot. Palīdz droši vien saprast otru cilvēku, — viņa turpināja skaidrot. — Tu vari, piemēram, iztēloties, ko viņš jūt.

— Bet kas man daļas gar to? Lai viņš jūt, ko grib. Tas viss ir priekš kaķiem! Tu mani nepārliecināsi. Un vispār neiedomājies, ka tu visu zini. Viszine atradusies! Zini, kas tu esi? Savas tantes kalpone!...

Agnese tā salēcās, ka galds nograbēja.

— Mierīgi! Visiem tas ir skaidri redzams. Citādi tante tevi nemaz neturētu!

— Mihal! — iejaucās Viteks. — Nemuldi! Agnese dzīvo pie tantes tāpat kā tu pie sava tēvoča.

— Tas gan nav tiesa! Tā ir liela starpība: mana māte sūta manam uzturam naudu!

— Es tagad iešu ... jau izmācījos. — Agnese piecēlās ar tik satriektu sejas izteiksmi, ka pat Mihals satrūkās.

— Kas viņai notika? Aizgaja izbimbāties? — viņš jautāja Vitekam.

— Būtu kaunējies! — Viteks bija satraukts līdz sirds dziļumiem. — Kāds velns tevi dīda? Katram tu gribi nodarīt pāri! Tu nupat uzvedies kā ... kā cūka!

— Bet ko es sliktu izdarīju? — Mihals bija no tiesas pārsteigts. — Ko es viņai pateicu? Taisnību! Tīru taisnību! Varbūt ne? Skolotāja taču viņu tur par velti.

— Kas tev par daļu?

— Bet kas viņai daļas gar manu iztēli? Katrs man ķersies klāt, bet es nedrīkstēšu? Nekas nebūs! Es vienmēr teikšu tikai taisnību acīs. To tu aizliec aiz auss! Neviens man to neaizliegs! Skaidrs? Taisnība — tas man ir viss, jo visdārgākais pasaulē ir patiesība.

— Zinu. Tāpēc es brīnos, kā tu šodien aizmirsi savu lielo taisnības mīlestību.

— ??

— Kad skolotājs Gžibovskis pateicās tev par manu sekmju uzlabošanos matemātikā.

— Nnnu..._Ko tad man vajadzēja teikt? Kāda tur starpība? Kam no tā būtu kāds labums?

— Jā, un tā iznāca, ka tu esi ļoti labs klasesbiedrs.

— Nu? Vai tad es tāds neesmu?

— Tu tomēr laikam esi egoists, patmīlis, — Viteks domīgi noteica. — Tu vienmēr skaties, kāds labums tev atlēks ...

— Katrs prātīgs cilvēks tā dara, un es tev to arī iesaku. Starp citu, nedomā lasīt man morāli! Tiklīdz šī beidz, tā tu sāc! No kura laika tu esi kļuvis tik runīgs?

— No tevis iemācījos!

— Redzi nu, arī no manis tev atlec kāds labums. — Mihals to uzņēma kā uzslavu. — Vēl man jāuztrenē tevi, lai tu pieņemtos miesās, tizlenis tāds! Klausies, vai tikai tev nav lentenis? ... Ak kungs! Kā man gribas ēst! — Viņš pēkšņi atcerējās izsalkumu un aizskrēja uz savu istabu.

Pēc vakariņām, kravādams skolas somu, Mihals pamanīja sacerējumu burtnīcu. Saviebās, it kā citronā būtu iekodis. Skolotāja bija pieprasījusi, lai tēvocis paraksta divnieku. Ceremonijas! Dzīvo tepat aiz sienas, bet liek parakstīt.

— Tēvocīt, parakstiet! — Viņš nolika tēvocim priekšā burtnīcu. — Skolotāja Tolločko lika.

— Kādēļ ta? Zem viena jumta ...

— Nu es arī tā domāju. Bet ko var darīt... — Mihals gribēja pārmest skolotājai, taču Cerņiks jau bija pamanījis nelaimīgo divnieku ar diviem mīnusiem.

— Ko? Divnieks?

— Divnieks.

— Kur tad tas der? Bet tu runā tā, it kā nekas nebūtu noticis.

— Man arī tas nepatīk, bet skolotāja Tolločko uz mani ir ieēdusies, un es varu kaut no ādas līst laukā ...

— Par ko tad viņa uz tevi tā ieēdusies?

— Vai es zinu? Varbūt tās kaķenes dēļ? Reiz tumsā es netīšām tai uzkāpu ar kāju uz astes. Kaķene ieņaudējās, bet skolotāja izmetās priekšiņa un ņēmās mani strostēt!

— Un tu jau parādā nepaliki: es tevi pazīstu.

— Es neteicu nevienu vārdiņu, pat neiepīkstējos! Vai es kāds muļķis? Vai es nezinu, ko nozīmē ar skolotāju saskrieties? Nu redzat, tēvocīt: un tagad viņa man atriebjas.

— Ko tu stāsti! Atriebjas! Rādi šurp burtnīcu! Kāpēc tik īss domraksts?

— Vai es vainīgs? Ja draugs būtu bijis mājās, es būtu uzrakstījis vairāk. Zvanīju pie durvīm vai piecas reizes, bet nekā.

— Vai tu nevarēji par citiem draugiem uzrakstīt? Par Viteku? Būtu kaut ko izdomājis.

— Citi dzīvo pārāk tālu. Viteks neskaitās, jo viņš atrodas pārāk tuvu, bet izdomāt — to es nevaru. Tur vajadzīga tā... kā viņu sauc, iztēle. Man tās nav. Pat Agnese teica, ka man neesot iztēles.

— Vai, Mihal, Mihal, neproti tu ar cilvēkiem sadzīvot. Redzi pats: Agnese nevienam te nejauc gaisu, un neviens par viņu nevienu sliktu vārdu nesaka ...

9

Svētdienas mēdza būt visādas. Nereti tās bija klusas un mierīgas, jo nevienam nekur nebija jāsteidzas, neviens neklauvēja pie aizņemtās vannas istabas durvīm, neuztraucās par to, ka viņa tējkannai uz gāzes plīts nav vietas. Bet reizēm atgadījās arī sīki konflikti, jo svētdienās visiem bija vairāk laika pamatīgākai dzīvokļa uzkopšanai, veļas mazgāšanai,

gludināšanai. Galu galā arī pusdienu gatavošana vilkās ilgāk: tās bija svētku pusdienas, vienīgās pusdienas visā nedēļā, kuras katrs gribēja paēst bez steigas un kopā ar visu ģimeni. Svētdienas mēdza būt visādas. Sī bija šausmīga.

— Sešas! Bija sešas! — kliedza Šafraņeca. — Es pati tās cepu. Vienmēr no mārciņas gaļas man iznāk sešas, jo es tādam pašam daudzumam lieku klāt olas, sīpolus un baltmaizi. Dabiski, tās nav vairs tādas kā pirms kara, jo tad kotletes mala tikai no fileja. Bet tagad, dieviņ tētiņ, apžēlojies! Kas tā par malto gaļu — tur jau vairāk dzīslu nekā gaļas! Un to pašu kaķis ņem un apēd! Nāciet un paskatieties, Anelīt! — Viņa rādīja katliņu medmāsai. — Vai es būtu akla kļuvusi? Te ir tikai četras kotletes, bet bija sešas!

— Es redzu, ka četras, bet nekliedziet taču!

— Es kliegšu! Kliegšu, jo pats pestītājs to vairs nespētu paciest...

— Taupiet savu sirdi, mīļā Leontīne! Taupiet veselību! — medmāsa sacīja mierinoši un pēkšņi nocirta kā ar nazi: —Vismaz tagad manam Peksītim neviens klāt neķersies!

— Bet vai tad es ko saku? Dies pas! Taksis uz balkona nepārlēktu! Viņš ir par smagu! Bet kaķeni es vienreiz tur manīju un aizdzinu projām.

— Interesanti, kāpēc viņa neaprija visas kotletes? — Anele domīgi sacīja.

— Ko jūs! Vai tad nepietiek, ka paķēra divas vislielākās? Viņa taču varēja mūs atstāt pilnīgi bez pusdienām! Vai tad manam vīram pat svētdien pusdienās nepienākas labāks kumosiņš? — Šafraņeca jau grasījās izplūst asarās, jau pieķēra ar roku pie sirds.

— Nē, nē! Jūs mani pārpratāt! — Medmāsa meta ar rokām. — Es tikai brīnos, kāpēc viņa pārējās kotletes atstāja, ja bija tikusi klāt...

— Varbūt viņu kāds iztraucēja, bet varbūt viņai pietika? Paskatieties taču — kotletes plaukstas lielumā. Bet to nu gan es nepiedošu! Mēs tūlīt abi ar Franeku iesim pie skolotājas un uzbērsim viņai tādas ogles, uzdosim tādu sutu, ka ...

Anele veltīgi pūlējās Šafraņecu atturēt. Viņa šajā nolūkā izteica pat pieļāvumu, ka varbūt tā nemaz nav bijusi skolotājas kaķene, bet sveši kaķi, kas caurām naktīm pagalmā koncertē visos toņos. Ar to viņa tikai vēl vairāk Šafraņecu uzkurināja.

— Ja te nebūtu kaķenes, nesalasītos visi Varšavas kaķi! Nevar ne izgulēties, ne mieru atrast — acis no pieres izskrāpēs! Nu vai tas nav izsmiekls? Nē! To es tā neatstāšu!...

Ja Mihals būtu bijis istabā viens, viņš berzētu rokas svētlaimē. Tā! Nu lielā gudriniece dabūja, ko viņai vajadzēja. Tagad vairs nenēsāsies apkārt ar savu Minci. Varbūt vispār vairs kāju nespers virtuvē? Tas būtu vislabākais.

Celdams no pieliekamā lielo katlu ar sutinātiem kāpostiem, viņš pamanīja stūrī iebīdītu mazo, gaišzilo Šafraņecu kastrolīti. Viņš jau^ pastiepās pēc tā. Lai nebūtu jāsilda viss katls, sasildīs tanī savu pusdienu tiesu, izmazgās un atliks atpakaļ. Safraņecai gan nepatīk, ka aiztiek viņas traukus, bet šie jau pusdienas paēduši. Gu| tagad diendusu, virtuvē nenāks.

Viņš izņēma no pieliekamā kastrolīti, nocēla vāciņu un pēkšņi, it kā tur pašu nelabo būtu ieraudzījis, žigli uzgrūda vāciņu atpakaļ un atlika kastroli pieliekamajā.

— Tas tik ir numurs! Nu tas tik ir numurs! — viņš pie sevis atkārtoja, uzlikdams savu katlu uz gāzes plīts riņķa un sākdams to maisīt.

Skolotāja Tolločko šajā svētdienā negulēja diendusu. No lielā skapja, kurā viss bija salikts apbrīnojama kārtībā un izrindots gluži kā pēc lineāla, viņa izņēma lielu grozu ar vāku.

— Kā tu domā, Agnesīt, vai no šā groza Mince neizbēgs? — viņa jautāja un, pamanīdama meitenes acīs izbailes, piebilda: — Nebaidies! Es nedomāju viņu turēt šajā grozā. Tas būtu cietsirdīgi. Es gribu aizvest viņu uz Konstancinu pie Kobežickas. Viņai kaķi ļoti patīk.

— Jūs gribat aizdot Minci projām?

— Jā.

— Pavisam?

— Protams, pavisam, — skolotāja izliekas nemanām Agneses balsī žēlumu. — Tu taču pati redzi, ka tas ilgāk vairs nav izturams. Lai notiktu kas notikdams, pie visa kaķene vainīga. Neturēsim taču viņu ķēdē piesietu!

— Bet... bet vai jums Minces nav žēl?

— Domāju, Agnesīt, ka mums būs bez viņas labāk: būs ērtāk, un istaba būs tīrāka, — izvairīgi atbild tante.

— Es viņu rūpīgi pieskatītu! ...

— Nē, nē! — skolotāja paliek pie sava lēmuma. — Starp citu, man jāatzīstas tev, ka Minci es atvedu no tās pašas Kon-stancinas, zini, kad? Kad Petrovski nopirka baltās pelītes. Man ir paniskas bailes no pelēm. Man vienmēr likās, ka tās izspruks no sprostiņa un ielīdīs manā istabā. Tagad pelīšu vairs nav, tātad arī kaķis vairs nav vajadzīgs.

— Mince ir tik mīļa un jauka!... — Agnese nespēj izteikt neko vairāk, bet viņas acīs lasāms neatvairāms lūgums. Tante novēršas un saka:

— Tu viņu drīz aizmirsīsi. Bez tam es taču tev teicu, ka ārsts piekodināja, lai es neuztrauktos, citādi tas man var bēdīgi beigties ... Bet kā lai es neuztraucos? Pastāvīgi kāds spītē, par visu vari cenzdamies aizkaitināt. Nejauki cilvēki. Vairāk nekā nejauki! Piemēram, šis Mihals. Tas taču ir briesmīgs puika. Varbūt viņš ... tās kotletes.

— Ko jūs!

— Medmāsa Anele arī tā domā. Viņš taču ir tāds rīma, ka bail skatīties. Kur viens cilvēks tik daudz var apēst!

— Nē! Viņš tās kotletes nav apēdis.

— Kas tad? Kaķis? Divas kotletes un ne vairāk? Turklāt — kā viņš to varēja izdarīt, nenogrūžot vāciņu? Nē! Nē! Man pietiek! Ģērbies! Brauksim abas. Kobežickai ir mazmeitas tavā vecumā, tev būs interesanti ar viņām iepazīties.

— Mīļā tante, — lūdzās Agnese, — es palikšu. Man vēl daudz jāmācās. Es gribu arī palasīt. Vakar neiznāca, bet šodien visas šīs nepatikšanas ... neko neesmu paguvusi.

— Redzi nu! Katram cilvēkam, ja viņš grib strādāt, vajadzīgs miers. Kaut būtu vienreiz miers! Vai tiešām tas atrodams tikai zem zemes un velti to meklēt mājās? ...

Agnese nebija sacījusi taisnību. Viņa viegli būtu paguvusi izmācīties vakarā, bet viņa negribēja braukt, jo negribēja iepazīties ar svešiem cilvēkiem, negribēja tikties ne ar Kobe-žicku, nedz viņas meitenēm, kuras noteikti taujātu, kādēļ viņa dzīvo pie tantes, kur ir viņas māmiņa, kur tētis ... Nē!

Nav Minces, brūnā, siltā kamoliņa, kas vienmēr uzlēca uz segas un saritinājās pie kājām vai spiedās pie vaiga, lūdzot, lai paglauda. Viņa līda klēpī, kad Agnese gatavoja stundas, skatījās vērīgi acīs un savas pievēra, it kā zinātu, ko Agnese doma, un pilnīgi viņai piekristu.

Nav Minces. Lielā, krēslainā istaba ir tukša un vientuļa. Neviens Agnesi neredz, un tādēļ viņa var ļaut vaļu ... asarām.

Petrovski posās ar bērniem uz pastaigu. Viteks iegāja pie Mihala, lai pierunātu viņu doties līdzi.

— Man laikam cita nekā nav ko darīt kā tikai ar papiņu un mammīti pie rokas pastaigāties! — Mihals viņu izsmēja. — Es eju uz kino, gribi, arī tev izmaksāšu, — viņš augstsirdīgi piedāvāja.

— Nevaru, — skumji nopūzdamies, atteicās Viteks, — mammīte nejaus. Mēs ejam paelpot svaigu gaisu. Medmāsa Anele piepūta mammītei pilnas ausis ar to svaigo gaisu. Henekam trūkstot svaigā gaisa, arī man un viņai pašai, jo mēs cauru dienu sēžot slēgtās telpās.

— Nu forši! Varēsi tagad izšauties šur tur ar mani, bez auklēm! — Mihals uzmundrinoši noteica draugam pakaļ. — Vakarā piekāp! Tēvocis aizgāja pie paziņas uz kristībām. Gan jau atkal pārradīsies tikai uz rīta pusi.

Petrovsku istabā Anele Grudziņska izteica savas pārdomas nelaimīgo kotlešu lietā. Viteks visu nedabūja dzirdēt, jo māte viņu aizsūtīja pie Agneses, lai paaicinātu to līdzi pastaigāties — protams, ar tantes atļauju.

Agnese sēdēja, iespiedusies dīvāna stūrī, apkrāvusies ar spilveniem, ietinusies rītasvārkos tā, ka tikai degungals bija laukā. Skolotājas istabā nebija.

— Kas tev kaiš, vai auksti? — Viteks brīnījās.

— Nē... tikai ... varbūt man ir iesnas? — aizsmakušā, saraudātā balsī atbildēja Agnese.

— Bet es domāju, ka tu nāksi ar mums pastaigāties.

— Nē, nē. Paldies, Vitek! Man vēl daudz jāmācās. Tādēj arī neaizbraucu tantei līdzi uz Konstancinu.

— Man liekas — viņai būs gripa. Tāda sasārtusi! — Viteks paziņoja mātei, bet Anele tūlīt devās paskatīties, kas Agnesei vainas.

«80 dienās apkārt zemeslodei» aizrāva Mihalu tā, ka viņš aizmirsa pilnīgi visu. Trīs stundas aizskrēja kā acumirkļi, viņš pat par ēšanu nedomāja. Mihals iztēlojās sevi vairāku varoņu lomās pēc kārtas, dzīvoja viņiem līdzi visos notikumos.

Pat atceļā uz mājām viņš iedomājās sevi kā vienu vai otru filmas varoni. Lūk, viņš — eskvairs Fogs. Soļo cēls, nosvērts, galvu augstu izslējis. Galvā, protams, cilindrs. Ar vienu roku

viņš glauda savu krāšņo vaigubārdu, bet otrā — spieķis. Un taisni šajā brīdī pretī nāk Agnese. Jo tuvāk viņa nāk, jo skaidrāk viņas sejā samanāms apbrīns. Jā, jā — apbrīns un sajūsma.

«Sveicināta, Agnese! Vai tu mani nepazīsti?» Mihals paceļ cilindru un pieklājīgi, bet to pašu brīdi vienaldzīgi paiet garām galīgi pārsteigtajai meitenei.

Vai, lūk, cita iedomu aina: notiek korida, šausmīgi asiņaina korida. Vērsis saplosījis gabalos jau trīs vislabākos toreadorus. Te pēkšņi parādās vēl viens. Vingrs un bezbailīgs. Maskā. Pāris meistarīgu lēcienu, un, skat, vērsis ar precīzu dūrienu skaustā saļimst arēnas smiltīs. Skatītāju pūlis ekstāzē! Visi pieprasa, lai toreadors noņem masku! Grib uzzināt uzvarētāja vārdu!...

Mihals norauj masku un pieklājīgi, bet reizē arī salti paklanās pret ložu, kurā sēž Agnese. Acis viņai ieplešas izbrīnā un visdziļākā pārsteigumā. Nu kā gan citādi! ... Protams! ...

Vai vēl labāk tā: viņš ir spāņu dejotājs, kas uzstājas tavernā uz galda. O! Kā viņš dejo! ...

Skatītāji blīvā pūlī spiežas ap viņu. Tavernā ienāk Agnese. Viņa ir maza un tādēļ neko nevar redzēt. Tad viņa uzlec uz cita galda un redz: tas ir Mihals! Ak!!

— Skaties, kur ej! Kā akls! — nikni uzkliedza kāda vecāka dāma, ar kuru Mihals neviļus bija saskrējies. Tas viņam lika attapties.

— Piedošanu! Biju aizdomājies. Bet vai jums nebija acu pierē?

Viņš pašāvās garām saniknotajai pretimnācējai, nelikdamies zinis par tās sašutumu, tomēr tālāk gāja uzmanīgāk.

Jā. Vislabāk viņš jutās spāņu dejotāja lomā. O! Kā viņš dejoja! Vai to grūti iemācīties? Nieki! Ja viņš katru dienu patrenētos pa druskai, dejotu vēl labāk. Lāci var iedīdīt, kur nu vēl tik izmanīgu zēnu kā viņš. Tad gan viņš parādītu tai Agnesei, ko spēj! Jocīgs skuķis! Viņi taču sēž katru dienu kopā virtuvē, starpbrīžos staigā viens otram garām skolas gaitenī, bet Agnese ne pušplēstu vārdu par viņu nav pateikusi. Nu kaut vai par zobiem būtu izmetusi kādu vārdu, jo zobi viņam, fakts, tādi kā kinoaktierim. Pat Gražina viņam to pateica. Bet šī izliekas neredzam. Vai par jauno apģērbu — ne pušplēstu zilbi. Nebūtu ievērojusi? Toties par ēzeļa ausīm gan iedzēla. Karikatūrā arī uzreiz atrada līdzību. Divnieku acu-

mirklī pamanīja, tāpat to, ka viņam nav iztēles, ka viņš doma tikai par ēšanu, — visu sliktāko, to gan!

Tikai vienu vienīgo reizi pašā sākumā Agnese izmeta, ka viņš esot asprātīgs. Bet pēc tam neko labu vairs nav teikusi. Bez tam vienmēr ar kaut kādu ļaunumu liek noprast, ka viņš ir stulbāks nekā viņa. Patiesībā viņa pati ir visīstākā zoss!!!

Petrovski bija atgriezušies jau pirms stundas. Viteks veltīgi izgaidījās Mihalu, klausījās, vai nenoklikšķēs ārdurvju slēdzene. Paņēma loto un devās pie Agneses. Abi spēlēja, sarunājās, klausījās radio.

Pēkšņi Heneks pabāza galvu durvju spraugā, bet, redzēdams, ka skolotājas nav mājās, droši piegāja pie brāļa.

— Vitek, klausies, — viņš noslēpumaini iesāka, — ar Mihalu kaut kas nav kārtībā.

— Vai viņš jau pārnācis? Es nemaz nedzirdēju.

— Tāpēc ka jums spēlē radio. Pārnācis. Es gribēju pie viņa ieiet, domāju, ka tu tur esi, bet durvis no iekšpuses aizslēgtas. Mihals stāv uz galda un jocīgi šķobās, un visādi kratās ...

— Kā tu to zini? — Viteks un Agnese jautāja reizē.

— Pa atslēgas caurumu paglūnēju, — atklāti atzinās Heneks.

— Vai tu klauvēji? Viņš tev neatvēra?

— Varbūt viņš nedzirdēja, jo arī bija ieslēdzis radio. Bet, kad es palūrēju pa atslēgas caurumu, tad vairs neklauvēju, jo viņš stāvēja uz galda un šitā te grozīja vēderu. Kurpes noāvis, zeķītēs. Nāc! Pats redzēsi.

Visi trīs uzreiz izskrēja priekštelpā. Viteks noliecās pie Cerņika istabas durvīm un atlēca, saķerdams galvu un sūkstīdamies aiz sāpēm. Viņi ar Agnesi abi reizē bija metušies pie atslēgas cauruma. Dzirksteles vien nošķīda!

— Labāk pieklauvēsim. — Agnese sakaunējās.

— Tad viņš nokāps no galda un jūs nekā neredzēsiet, — brīdināja Heneks.

Viteks palūkojās vēlreiz. Patiešām, Mihals kapzeķēs mīņājās un lēkāja uz galda, jocīgi gorīdamies un pārmaiņus pasviezdams te labo, te kreiso kāju uz priekšu. Tas izskatījās komiski. Viteks nevarēja novaldīt smieklus.

— Kas šeit notiek? — pienākusi viņiem aiz muguras, bargi jautāja Safraņeca. — Kas tur pie Cerņika notiek? —

Paraustījusi kliņķi, viņa ar dūri piesita pie durvīm. — Visa maja līgojas! Mums Svētais Antonijs no sienas nokritis! Nu pagaidi tu, negantnieks tāds! Lai tikai tavs tēvocis pārnāk mājas, es visu izstāstīšu! Kauna tev nav laupīt mieru godīgiem cilvēkiem viņu personīgajā dzīvoklī!...

Padzirdējuši klaigas, arī Petrovski un Františeks Safraņecs iznaca no savas istabas, bet pa ārdurvīm no kāpņu telpas patlaban nāca iekšā skolotāja Tolločko.

— Kas tad nu?_ Kas šeit notiek? — viņa uztraukta jautāja, ieraugot priekštelpā visus dzīvokļa iemītniekus.

— Tas tur taisa īstu jampadraci! — ar visdziļāko sašutumu atbildēja Šafraņeca, pamezdama ar galvu uz čerņika istabas durvīm. — Gaļu pieēdis, nu nezina, kur likt enerģiju. Un tas esot skolnieks? Tā varbūt skolā māca? Nu vai tas nav izsmiekls? Nē, nē! Tas man nepatīk! Nemaz nepatīk!

— Mihal, atsaucies taču, saki, ko tu tur dari! — caur durvīm sauca Fēlikss Petrovskis.

Cerņika istabā iestājās kapa klusums. Pie durvīm sapulcējušies neizpratnē un pusizbīlī saskatījās: varbūt tur nav neviena? Pat Viteks bija galīgi apjucis un šaubu pārņemts, lai gan nupat bija redzējis Mihalu lēkājam uz galda.

Otrā rītā, neviļus vannas istabā sastapies ar Mihalu, He-neks piedāvāja viņam šādu darījumu: viņš izstāstīšot visu, ja Mihals par to uztaisīšot viņam «kaķeni»!

Mihals uzreiz apšaubīja darījuma līdzvērtību: kas šis «viss» varot būt?

Heneks sacīja:

— Bet vai tu zini, kas apēda Šafraņecu kotletes?

Jautājums uzreiz Mihalu ieintriģēja.

— Un tu zini?

— Zinu.

— Kas?

— «Kaķene» bus?

— Būs.

— Nu tad es tev pateikšu. Tu.

— Ko — es? — nesaprata Mihals.

— Tu apēdi tās kotletes. Jo tev te iekšā, — Heneks parādīja uz vēderu, — tev te iekšā kaut kas ir, kas prasa ēst. Tāpēc tu vienmēr domā tikai par ēšanu! Agnese tevis dēļ raudāja. Ja tu nebūtu apēdis kotletes, skolotāja Tolločko nebūtu aizvedusi

projām Minci. Un tas, kurš tikai par savu vēderu domā, tam jābūt ļoti izdarīgam un spējīgam. Spējīgam uz visu un centīgam. Bet vakar, kad tu lēkāji uz galda, tas bija šausmīgi smieklīgi. Jā, nudien! Es redzēju, lai gan atslēgas caurums ir mazs.

— Tu lūrēji? — Mihals draudīgi tuvojās Henekam.

— Viteks arī un Agnese, — atzinās Heneks, kāpdamies atpaka] uz durvīm.

— Arī Agnese? ...

— Uhm ... Bet, kad tu man uztaisīsi «kaķeni», tad es tev...

— Vispirms es tev sadošu pa kaklu tā, ka tu savas galošas nesavāksi! — Mihals iebrēcās, atšiepdams baltos zobus.

Heneks atradās jau aiz durvīm. Viņš aizlika uz savu istabu, ka papēži vien nozibēja, pagūdams tikai nobrīnīties, kādā sakarībā Mihals pieminēja galošas, ja viņam kājās bija tikai dzelteni šņorzābaciņi!...

Griestu lampa bija nodzēsta. Dega tikai galda lampa, kas no gultas puses bija piesegta ar avīzi. Petrovski sēdēja pie galda un sarunājās, būdami pārliecināti, ka abi zēni jau sen guļ. Kā viens, tā otrs — tiklīdz nolika galvu uz spilvena — parasti uzreiz iegrima dziļā, veselīgā miegā. Saruna attiecās uz Mihalu. Petrovska baidījās, ka Mihals var atstāt kaitīgu ietekmi uz Viteku.

— Ar labu šī draudzēšanās nebeigsies, — viņa pusbalsī teica. — Vai tu neredzi, kā Viteks pārvērties? Nekā viņam nevar pateikt. Pasaki vienu vārdu — viņš tev četrus atcērt pretī. Un arvien biežāk pievakarē viņi abi izzūd no mājām. Agrāk viņam bija kaut kādas pulciņa nodarbības skolā, bet tagad iet vai nu pie drauga televizoru skatīties, vai uz pilsētu, bet reiz pat pateica, ka iešot uz kino! Vai tās brīvības nav par daudz?

— Tu laikam gribētu, lai viņš kā Heneks visu laiku pie taviem brunčiem turētos? Neaizmirsti, ka pavisam drīz viņš būs pieaudzis cilvēks. Skaties vien, drīz jau skūsies ... Es arī viņa vecumā meklēju visādus ieganstus, lai varētu izšmaukt no mājas, lai gan toreiz nevienam draugam vēl nebija televizora. Kur nu televizors! Pat radio nebija! Priecājies, ka puika sācis labāk mācīties. Arī matemātikā vairs neatpaliek.

— Tas ir Agneses nopelns, viņa prot izskaidrot. Viteks pats man teica, ka viņa uzvedusi to uz ceļa. Jāpadomā, kā viņai varētu pateikties ...

Viteks, pagriezies pret sienu, baidījās pakustēties, bet viņam tā vien nagi niezēja pataustīt virslūpu, vai jau nedīgst ūsas? Mammītei arvien vēl likās — viņš ir mazs bērns. No kā viņa baidās? Agrāk viņš bija kluss, reti uz piezīmēm ko atbildēja. Tad viņa pārmeta: «Kāpēc tu man esi tāds nerunītis, izaugsi par mēmuli!» Tagad, kad viņš atļaujas ko iebilst, — atkal ir slikti. Grūti iztapt. Bet par Agnesi — tur viņai pilnīga taisnība.

Pat Mihals izmeta, ka viņš atraisījies. Tas gan ir paša nopelns. Bet vai tas ir slikti? Viteks ne vienu reizi vien bija apskaudis tos, kuriem vārdi nebija kabatā jāmeklē. Labi, ja cilvēkam ir vai nu asa mēle, vai smaga roka. Mihals māk gan atcirst, gan sadot pa kaklu. Tas tika uzreiz ievērots. Meitenes met uz viņu acis, zēni ar viņu kašķi nemeklē. Kopš Viteks ir uz vienu roku ar Mihalu, klasē arī viņš izvirzījies. Tas padarījis viņu drošāku, bet drosme savukārt cēlusi prestižu.

Ja, Viteks pats labi redz, ka viņam tagad iet savādāk, labāk. Patīkami, ja ir tāds draugs. Bet vai starp viņiem patiešām ir īsta draudzība? ... Mihals reizēm ir dīvains ... Ko viņš uz tā galda darīja? Kāpēc neatsaucās?

Kāpēc pat viņam nekā nepateica? Arī uz vannas istabu neatnāca, kaut gan Viteks tur vairākkārt dežurēja. Varbūt rīt... varbūt rīt Mihals kaut ko šajā sakarībā pastāstīs? ...

Vecāki apklusa. Arī Viteks jau gulēja šņākdams.

Diena bija neparasti skaista. Ielās pārdeva ar zeltainiem ziedputekšņiem apbirušus pūpolus un pirmās pavasara puķes. Krastmalā bija daudz ļaužu. Visi kāri tiecās pretī spirgtajai pavasara dvesmai, kas plūda no Vislas.

Mihals un Viteks kailām galvām, vaļā atpogātās vējenēs stāvēja un skatījās, kā rit būvdarbi. Pavisam netālu no viņu pussagrautās mājas pirms pāris nedēļām bija sākusies liela dzīvojamā nama būve. Pamati bija ielikti jau rudenī. Tagad veda materiālus, sparīgi rūca pašizgāzēji un ekskavatori, čīkstēja ceļamkrāns.

— Varbūt būs augstceltne? — prātoja Viteks.

— Tāda kā Vašingtona ielā? Nebūtu slikti! Bet krastmalā jau tik augstu namu nav, — atteica Mihals.

— Ja te uzbūvētu debesskrāpi, tas aizsegtu jauko skatu uz pilsētu no krasta un no Prāgas, — Viteks piekrita. — Bet zini ko, Mihal, varbūt mums tur iedos dzīvokli? Galu galā to mūsu graustu vienreiz vāks nost, vai ne?

— Ko tu man prasi? Bet es tev varu pateikt: tu neredzēsi dzīvokli šinī mājā tikpat kā siļķes ausi. Te, uz galvošanu, būs vienreizēji dzīvokļi, bet ne jau tev un man...

— Bet tētis teica, ka tas esot iespējams. Galu galā tētim šajā rajonā ir darbavieta, Anelei un skolotājai arī... No mūsu klases daudzi jau dzīvo jaunajās mājās! Sen jurģus aizmirsuši.

— Un atkal būs jadzīvo viena kazarma? Nu paldies! Tad labāk, lai tēvocim iedod dzīvokli kāda no Pragas blokmājām Vislas viņā malā.

— Kāpēc vienā kazarmā? Katrai ģimenei taču būs savs dzīvoklis. Tev ir vienalga, bet es te no mazotnes jau esmu pieradis. Te vairāk gaisa, un pa logu paveras skaists skats uz Vislu. Mūsu skola man arī patīk. Vai tad tu gribētu pārcelties atkal uz kādu citu?

— Nē. Ja skolā jāiet, tad lai arī būtu šī. Te ir forši zēni. Ne visi, bet. .. starp citu, zini, es tev kaut ko pateikšu: labāk ir, ja pārāk nesarod. Tas attiecas arī uz cilvēkiem. Tev liekas — tu esi atradis draugu, te skaties — klaukš! Punkts — un cauri!

Viteks vērīgi uzlūkoja Mihalu. Mēģināja uzminēt, ko viņš ar to gribējis teikt.

— Jā ... draugam jābūt tādam ...

— ... lai uz viņu varētu paļauties, — aši pabeidza Mihals.

— Un lai viņš vienmēr palīdzētu. Agnese stāstīja ...

— Ko tu viņā vienmēr klausies! Ko šī zina! Zostiņa, vairāk nekā!

— Nav vis! Viņa ir gudra. Ar viņu var runāt par nopietnām lietām. Ne tikai mēli kult par visādiem pekstiņiem.

— Kā ar mani, vai ne? ...

— Nē. Bet viņai klājas grūti. Nu es zinu, kāda ir viņas tante.

— Vai viņa tev žēlojās? Pinkšķe!

— Ne pušplēsta vārda. Bet nav grūti iedomāties.

— Nu tad lai brauc, no kurienes braukusi.

— Viņa nevar. Viņa ir bezizejas stāvoklī.

— Pieraudāja tev pilnas ausis! Un ko par mani teica?

— Neko. Kāpēc lai viņa par tevi runātu! Stāstīja par kādu zēnu. Tas gan esot bijis īsts draugs.

— Ja īsts, tad droši vien par viņu nesmējās? — nopietni jautāja Mihals.

— Bez šaubām, ne! Bet tas ir mazākais. Viņš ne tikai neatļāvās pats par Agnesi smieties, bet nesmējās arī viņas ienaidniekiem līdzi, kā tu kopā ar Zbišeku kādreiz smējies par mani, — iedzēla Viteks.

— Vai kā tu ar Agnesi pie manām durvīm par mani! — Mihals uzreiz deva pretī.

— Ak, lūk, kur tas suns aprakts! — Viteks no tiesas brīnījās.

— Un tev lielu lielie brīnumi! Muļķadesa tāds! Es par tevi smējos tādēļ, ka tas bija smieklīgi. Bet pa atslēgas caurumu, draugs mīļais, es gan nelūrēju!

— Tas nu bija tāds skatiņš, ka uz raudāšanu prāts nenesās! — Viteks, iedomājies redzēto skatu, iesmējās un, nometis somu, tēloja, kā Mihals gorījies uz galda.

— Es tikai gribēju pārbaudīt, vai varētu taisīt uz galda tādus numurus kā viens spānis filmā. Bet galds šūpojās, un bez kurpēm man tie piesitieni īsti nepadevās, — Mihals paskaidroja un arī pats iesmējās. — Labs ir! Mēs esam kviti. Tikai tu man nedziedi par Agnesi un to čali, kas, uz galvošanu, bija viņā ieķēries.

— Bet viņa teica, nē, tas esot bijis tikai draugs.

— Visas tā saka. Es viņas pazīstu. Un tev es iesaku: turies no skuķiem pa gabalu! Aptīs ap pirkstu, ka nemanīsi. Viltīgas kā lapsas. Bet, kāds es esmu, to tu vēl redzēsi...

— Mihal! — Viteks no sirds priecājās, ka abi bija izskaidrojušies. — Tu arī redzēsi! Tici man! Es draugam visu atdotu! Visu! Līdz pēdējam! Nekā nežēlotu! ...

— Es ticu: ja tev būtu ... gripa.

— Nē, patiešām! Ja es atrastu kādu dārgumu krātuvi...

— Vai... siļķes ausi! Dārgumi tevi taisni gaida. Bet ja loterijā trāpītos lielais vinnests?

— Lai cik es vinnētu, taisnīgi sadalītu un pusi atdotu tev. Goda vārds! Bet tu?

— Es? ... Pieņemtu, — Mihals bezrūpīgi atbildēja. — Ejam ēst, man jau vēders kurkst.

Viņi devās uz māju pusi un, tuvojoties vārtiem, izdzirdēja pazīstamu balsi.

— Zēni!... Zēni!... Pagaidiet!

Abi apstājās. Pa ielu skrēja Agnese, mādama ar noģērbto vējeni. Pie ausīm lēkāja ar lentēm sasietās «šitādas te» šķipsnas.

— Jaunumi! Jūs nekā nezināt! Tikai sestās stundas laikā klases apstaigāja dežurants, un jūs jau bijāt projām, — viņa aizelsusies teica. — Svētdien visa mūsu skola nāks šurp uz krastmalu talkā gruvešus vākt. Visi pieaugušie, kas šeit dzīvo, — arī!

— Kāda velna pēc? — Mihals uzreiz iecirtās. — Mani jūs te neredzēsiet. Un tēvoci es arī nelaidīšu. Galu galā svētdiena ir domāta atpūtai — un punkts!

— Nē ... Mihal, ko tu vienmēr izliecies, — sāka Agnese, bet viņš pārtrauca:

— Es nemaz neizliekos. Lai šancē tie, kas šeit dzīvos, — norādīdams uz jaunceltni. — Man gar to nav daļas.

— Bet es ... — mēģināja iebilst Agnese, taču viņš atkal pārtrauca:

— Zinu, zinu: tu, Viteks un tas tavs draudziņš kopējās lietas labā nežēlos pēdējo sviedru lāsi! ...

— Kā tu zini par manu draugu? — Agnese bija pārsteigta.

— Es izstāstīju, — līdz ausu galiem nosarcis, skaidroja Viteks.

— Tas tik bija draugs! Katram palīdzēja! Superkolosāli mācījās! — Mihals zobojās. — Iztēles viņam netrūka — katram varēja kādu kilogramu aizdot. Idejas bira kā no pārpilnības raga! Un visvērtīgākais — ēšana viņam bija pēdējā vietā. Katru otro dienu gavēja! Kā paskatījās uz sutinātiem kāpostiem vai kotletēm, tā ar riebumu novērsās. Lentenis no viņa bēga jau pa gabalu.

Mihals tik komiski attēloja riebumu pret ēdieniem, ka Agnese un Viteks smējās locīdamies.

— Ak, redz, kur tava vājā vieta! — Agnese iesaucās. — Bet tu neuzminēji. Romekam ēstgriba bija gandrīz tāda pati kā tev. Par iztēli un idejām — tur tev taisnība. Galva viņam bija īstajā vietā. Bez tam kāds viņš bija organizators! Tiklīdz gadījās kāds grūtāks pasākums, visi teica: Romeks zinās, ko darīt.

— Nu tad aizsit telegrammu, lai svētdien atbrauc. Paskatīsimies, kāds izskatās šis ... sabiedriskais darbinieks! — Mihals gribēja to pateikt pēc iespējas nicīgāk un pasvītrot savu pašapziņu. Diemžēl tas viņam neizdevās.

Pievakarē viņi bija norunājuši iet pie Mareka Gaļiča skatīties televizoru un ieradās precīzi norunātajā laikā. Bet Mareks nelaimīgs sagaidīja viņus pie vārtiem.

— Televizors samaitājies, — viņš pavēstīja.

— Žēl, vajadzēja būt vienreizējai filmai. — Vitekam seja izstiepās.

— Nav ko raudāt! Ja samaitājies, tad samaitājies! Paliec sveiks! Mēs kātosim tālāk! — Mihalam jau bija radusies jauna ideja.

Ašā gaitā viņi devās uz centru. Te paloja pavasarīga gājēju straume. Pie veikaliem drūzmējās pircēji, taču zēnus neinteresēja skatlogi. Uz brīdi viņi piestāja pie ārzemju vieglajiem automobiļiem viesnīcas «Bristole» priekšā.

— Nāc, nāc! — steidzināja Mihals. — Man tie zārki uz riteņiem nepatīk! Motocikls, divritenis — tas ir kas cits. Ja gribēšu iegādāt, pelnīšu naudu, sakrašu, un lieta būs darīta!

Viteks uzmeta draugam neticīgu skatienu, gribēja kaut ko jautāt, bet viņi patlaban nogriezās pie Kopernika pieminekļa un drīz vien atradās augstceltnes priekšā. Mihals drošiem soļiem devās uz kāpņu telpu. Viņš zināja, kur atrodas lifts, atvēra durvis un ielaida draugu sev pa priekšu. Piespieda pogu, un, iekams galīgi pārsteigtais Viteks paguva attapties, viņi jau bija uzbraukuši piecpadsmitajā stāvā.

— Pie kā mēs braucam? Kas šeit dzīvo? — pusbalsī, it kā baidīdamies, ka uz kāpnēm kāds viņus var sadzirdēt, Viteks jautaja.

— Te? Te ir daudz ļaužu. Mana tante arī.

— Nekad tu līdz šim vēl nebiji teicis, ka tev ir tante, — Viteks no tiesas brīnījās, visu ņemdams par pilnu. — Es nezināju.

— Tu vēl daudz ko par mani nezini, — augstprātīgi sacīja Mihals.

— Bet vai tava tante nedusmosies? Varbūt mēs nākam nelaikā? — uztraucās Viteks.

— Kādēļ nelaikā! Bez tam kādēļ viņai jādusmojas? Nerausties! Nāc, skaties! — Mihals pusstāvā, piegājis pie liela loga, aicināja. — Skaties!

Viteks aiz sajūsmas tikko neiekliedzās.

No šejienes vai visa Varšava bija redzama kā uz delnas. Vislas tumšzilā lente lāsmoja, izvīdamās zem Silēzijas-Dom-brovska un zem Gdaņskas tilta. Ielas izskatījās sīciņas kā izstādes maketā. Pa tām kustējās tramvaji un automašīnas.

Virs vecā dzelzceļa tilta, ko pilnībā aizsedza jaunais divlīmeņu tilts, nostiepās balta lokomotīves dūmu grīste.

— Vai redzi zooparku? Tur! Bet mūsu māja pakrastē nav redzama.

— Bet tur, skaties, katedrāle! — iesaucās Viteks, priecādamies, ka arī viņš kaut ko zināmu pamanījis. — Bet tur Svētā Krusta baznīca!

— Ko tu redzi vēl?

— Arodbiedrību namu pie tilta.

— Bet te tuvāk?

— Te? — Viteks saminstinājās. — Sventokžiska iela.

— Jā. Finansu ministrija.

— Kur?

— Nu, tie sārtie korpusi. Tuvāk, pretī Kopernikam, Stašica pils. Tur tā ēka ar tornīti uz jumta ir «Bristole». Tur, kur plīvo karogs, — Ministru Padome. Bet šeit, — viņš izliecās laukā, — redzi? Te kūp elektrostacijas dūmeņi.

— Kā tu to visu zini? — Viteks brīnījās. — Varšavā tu dzīvo tikai pāris mēnešu. Tu pie tās tantes laikam bieži ciemojies?

— Tikpat labi tā ir arī tava tante.

— Kā tā?

— Man šeit nav nevienas tantes. Mēs tikai tā atbildēsim, ja mums gadījumā kāds jautās, ko mēs te meklējam.

— Vai dieniņ! Mihal! Laižamies!

— Jau nobijies! Kuram te gar mums kāda daļa? Vai nav brīv paskatīties? Kam ir nauda, tie uzbrauc vēl augstāk Kultūras pilī. No turienes skatiņš vēl kolosālāks. Vai esi tur bijis?

— Nē.

— Kas tu par varšavieti? Ļepausis! Ko tad tu esi redzējis, kā saka, savā dzimtajā pilsētā?

— Neko daudz, — Viteks vaļsirdīgi atzinās, — bet nu gan ejam prom, Mihal!

— Aiziet!

Mihals izsauca liftu, abi nobrauca vairākus stāvus zemāk, izkāpa, tad Viņš pa kādu koridoru aizveda Viteku uz citu liftu, un viņi atkal pacēlās piecpadsmitajā stāvā un atkal skatījās uz Varšavu no otras puses.

Viteks, atbildot uz Mihala jautājumiem, bez grūtībām atkārtoja ēku nosaukumus. Bet tagad viņš pievērsa uzmanību arī kam citam.

_— Tik daudz jaunu māju! Varšava ir milzīga! Bet tētis stāstīja, ka pēc kara, kad viņš te ieradies, Varšava esot bijusi viens vienīgs drupu lauks. Tēti toreiz šausmīgi apskauda, kad viņš dabūja pajumti Šafraņecu dzīvokli. Tā toreiz bija liela laime.

— Toreiz tā bija laime. Bet tagad — nelaime.

— Kādēļ?

— Tādēļ, ka tas grausts vēl itin labi turas. Gāze ir. Elektrība ir. Vanna un labierīcības ...

— Kādas labierīcības? — Viteks nesaprata.

— Nu — mazmājiņa iekšā. — Mihals iesmējās. — Ekstrā dzīvoklis. Teiksi varbūt — ne?

— Tu smejies. Bet mana mammīte tik ļoti gribētu tanī jaunajā mājā .. . Mums piešķirtu divistabu dzīvokli. Ar atsevišķu virtuvi, — Viteks atkārtoja daudzkārt dzirdētos mates vārdus.

Viņi gāja lejā pa kāpnēm, apstādamies katrā stāvā.

Interesanti bija vērot, kā sašaurinās redzes apvārsnis un arvien lielāki un lielāki kļūst tuvējie nami.

— To gan tu labi izdomāji! — Viteks no sirds priecājās, kad viņi bija nokāpuši lejā un iznākuši uz ielas. — Kā tev ienāca tāda doma prātā? Vai izstāstīsim zēniem? Ja viņi to redzētu!

— Siļķes ausi viņi dabūs redzēt! Saskries vesels bars, un cauri tā balle būs. Tu domā, ka tā kurš katrs var nākt pie manas tantes ciemos? — Viņš šķelmīgi piemiedza acis. — Ko gribu, to vedu šurp. Labi izdomāts?

— Šausmīgi labi!

_ — Redzi, kā galviņa strādā! Bet Agnese apgalvo, ka man trūkst iztēles.

— Bet vai ar Agnesi mēs te nevarētu atnākt, ko?

— Paskatīsimies! Pagaidām vari viņai pateikt, ka esmu izdomājis kaut ko interesantu. Nez kā to lai nosauc ...

— Varšava no putna lidojuma, — Viteks pasacīja priekšā.

— Tas var iet. Varšava no putna lidojuma. Pilnīgi pareizi.

— Bet tev nu gan ir drosme. Tādā mājā, kur tu nevienu nepazīsti...

— Kas tev teica, ka es nepazīstu? Pazīstu!

— Ko nu stāsti!

— Fakts! Varu tev izstāstīt. Tas bija pirms pāris nedēļām. Es atnācu šurp, lai paskatītos uz Varšavu no augšas vakarā. Ļoti skaisti tumsā mirgoja elektriskās spuldzes un reklāmas ugunis. Bet lifts bija apstājies. Kā viensētā otrs. Avārija. Es pie sevis nodomāju: laika man ir diezgan, kāpšu piecpadsmitajā stāvā kājām. Kāpju, bet trešajā stāvā divas večiņas stāv ar puķēm. Manos garām, te viena man tā saldeni jautā:

«Puisīt, uz kuru stāvu tu kāpdams?»

«Uz piecpadsmito.»

«Ak uz piecpadsmito? Dārgumiņ! Esi tik labiņš, pa ceļam iegriezies četrpadsmitajā. Tur dzīvo mūsu māsīca. Saki ta: «Tante Maņa un Fraņa atnāca apsveikt, bet nevar tik augstu uzkāpt un lūdz, lai Helēnīte nokāpj lejā.»

«Labs ir,» saku, «pateikšu.» Trīspadsmitajā stāvā varēja dzirdēt, kā tur augšā svin dzimšanas dienu. Es pieklauvēju. Atveras durvis. Es speru vaļā: «Tante Maņa un tante Fraņa tup trešajā stāvā un gaida, kad Helēnīte nokāps lejā pēc puķu pušķa.» Tas visus pamatīgi uzjautrināja, šie ievilka mani iekšā, pacienāja ar kūkām. Jubilāre man simtkārt pateicās. Nu kā tu domā, vai man te ir vai nav paziņa? Es pat zinu, kur viņa strādā. Laikraksta redakcijā. Varbūt es pie viņas eju darīšanās?

Viteks klausījās nenobrinīdamies: ir nu gan tas Mihals velna puika! ...

Mihalam tas patika, jā gan. Viņam patika, ka viņš tiek apbrīnots.

— Tu vēl mani nepazīsti... — viņš teica. — Gan tu redzēsi! Par draudzību gari un plaši mums nav jārunā! Pienāks laiks, pats pārliecināsies, kāds es īsti esmu.

— Arī tu uz mani vari paļauties, — dedzīgi apzvērēja Viteks. — Gan tu redzēsi!

— Tiešām? — Mihals jautāja, apstādamies un ielūkodamies tieši drauga acīs.

— Jā, — skaļi atbildēja Viteks.

Mihals jau pavēra muti, lai kaut ko teiktu, bet tad tikai atmeta ar roku.

— Es tev to parādīšu! To es tev parādīšu! ... — viņš atkārtoja.

No centra abi nobrauca ar eskalatoru lejā un devās uz mājām.

Agnese virtuvē jau beidza gatavot stundas, kad ieradās Viteks. Tikko viņš bija paguvis izstāstīt par Mihala ģeniālo ideju, kad ieradās arī pats Mihals. Šoreiz viņš bija neparasti kluss, ne vārda neteikdams, izkrāva no somas burtnīcas un grāmatas un sāka grauzt zīmuļa galu, taču varēja redzēt, ka par mācīšanos nedomāja. Brīdi pa brīdim viņš uzmeta skatienu te Agnesei, te Vitekam, it kā kaut ko gaidīdams. Beidzot sacīja:

— Visas iekšas griežas otrādi. Vitek, izvelc manu katlu ar kāpostiem, tev tas ir tuvāk. Ja gribat, es arī jūs pacienāšu.

— Paldies, — Agnese pieklājīgi atbildēja, — mēs tūlīt ar tanti ēdīsim vakariņas.

— Es arī atsakos. Man negaršo sutināti kāposti, — sacīja Viteks, izceldams no pieliekamā lielo katlu.

— Tad es visu nesildīšu, — ar mākslotu bezrūpību sacīja Mihals. — Vitek, man liekas, tur uz plaukta vajadzētu būt mazajam zilajam kastrolītim. Padod man to! Tas būs taisni laikā.

— Lūdzu! Bet tas ir Šafraņecas kastrolis. Vai tev nav bail? — jautāja Viteks.

— Labāk neaiztiec, atkal būs nepatikšanas, — labu vēlēdama, ieteica Agnese.

— Dod tik šurp! — steidzināja Mihals.

Viteks aši izvilka kastrolīti, neviļus notraukdams vāku, un ... iekliedzās, tikko neizmezdams kastroli no rokām.

— Kaut kas traks! Te ir kotletes!

— Kotletes?! — vienā balsī iesaucās Agnese un Mihals.

Bet tālāk viss noritēja savādāk, nekā Mihals bija iecerējis.

Tanī pašā brīdī virtuvē iedrāzās Heneks, saukdams:

— Agnese, skrien pie tantes! Ātrāk!

Agnese aizskrēja, kā vēja nesta. Mihals, pārskaities par neparedzēto traucējumu, izgāza savas dusmas uz Heneku, it kā viņš būtu vainīgs.

— Ko tu bāz degunu, kur nevajag! Ko tu te maisies?

— Es nemaz nemaisos. Nebļauj! Tu neesi mana mammīte. Bet skolotājai kaut kas notika, un viņa lika man skriet pēc Agneses.

— Jāpasaka panei Anelei. — Pietrūkās kājās Viteks, nolikdams kastrolīti uz palodzes. — Bet kā tās kotletes te radās?

— Kotletes? — Iepleta acis Heneks, ielūkodamies kastrolītī. — Tās droši vien ir Safraņecu kotletes. Vitek, tu neaiztiec! Es jau tev teicu, ka tās iepriekšējās apēda Mihals, bet, ja arī šīs pazudīs, tad tu būsi vainīgs.

— Es apēdu kotletes? — Mihals iesaucās ar tādu izbrīnu, it kā pirmo reizi to dzirdētu. — Kā tad es varēju apēst, ja tās ir kastrolītī.

— Varbūt šīs ir citas? Jāpajautā. Papriekš pateikšu mammītei, — nolēma Viteks.

Skriedams uz savu istabu, viņš vispirms pieklauvēja pie medmāsas, bet iekšā smilkstēja Peksis. Anele jau atradās pie skolotājas.

— Varbūt tās palikušas pāri no svētdienas pusdienām? — domīgi sacīja Petrovska. — Labāk nejaukties iekšā. Atkal ies elle vaļā. Vakar nebija miera, tagad atkal sāksies. Skolotāja pēc tās ķildas saslimusi. Te jābut dzelzs nerviem. Vispirms pazuda kotletes, pēc tam Mihals taisīja trādirīdi. Cerņiks pārnāca tikai pēc pusnakts pilnās burās. Agnese teica, ka skolotāja pēc tam līdz rītam nav varējusi aizmigt. Ka tikai ar viņu kas slikts nav noticis! ... Bet par kaut kādām kotletēm pat dzirdēt negribu. Nebāziet degunu svešās lietās!

Heneks tomēr domāja citādi. Pats savām acīm ielūkojies kastrolītī, viņš no tā vairs neatkāpās. Pajautāja tikai Mihalam:

— Kas tagad būs?

— Bet kas man par daļu? — atburkšķēja Mihals, saniknots par to, ka Agneses pārsteigšanas plāns bija izjaukts un ka viņam nebija izdevies apgāzt viņas priekšstatus par sevi (viņš bija pārliecināts, ka tieši Agnese viņu tik nejauki apmelojusi). — Ēd nost, ja gribi!

— Tas nav mūsu kastrolītis, un tās nav mūsu kotletes, — lietišķi atbildēja Heneks.

— Nu tad atdod takšelim. Viņš aprīs laizīdamies.

— Oho! Lai es būtu vainīgs? Labāk es pajautāšu Šafra-ņecai.

Pēc brīža virtuvē iečāpoja abi vecīši, kuriem pa priekšu nesās Heneks. Viņam nevajadzēja pat rādīt kastrolīti. Leontīne to paķēra, nolieca pār to savu dubultzodu, pēc tam parādīja kastrolīti vīram.

— Kaut kas neiedomājams! Kaut kas neiedomājams!—viņa brīdi pa brīdim iesaucās žēlā balsī. — Tagad atcerējos, — divas kotletes es pati, pati atliku kastrolītī! Uz nākamo dienu. Kā es to varēju aizmirst? Tā vēstule man sajauca galvu! Franek, kad es tev saku, — tikai tā vēstule! Jo cilvēks nevar zināt, kas viņam uz galvas uzkritīs! Nu vai tas nav izsmiekls? .. .

— Neuztraucies, Leontīn! — sievu centās nomierināt Šafra-ņecs. — Aizmirsi, nu ko var darīt, atvainosimies skolotājai Tolločko. Viņa mūs sapratīs. Gadi, dārgumiņ ... gadi skrien, atmiņa plok ...

Anelei Grudziņskai vajadzēja novārīt šļirces adatu. Vairākas reizes viņa ienāca virtuvē. Arī viņa jau zināja, ka kotletes atradušās, bet neko neteica. Vispirms vajadzēja palīdzēt slimajai.

Viteks sadrūmis sēdēja pie galda un mācījās. Mihals domāja: «Viņu moka sirdsapziņa. Vismaz tāds gandarījums! Viņš droši vien neprotestēja, kad es tiku nomelnots.»

— Nu ko? Kaķis noķerts? — viņš beidzot neizturēja.

— Ko tas viss līdz? — atbildēja Viteks. — Ja tas būtu noskaidrojies vakar, varbūt skolotāja nebūtu Minci aizvedusi un Agnese ...

— Atkal Agnese! — uzbudinājās Mihals. — Kas tev daļas gar viņu? Viņa to pelnījusi...

— Nē, Mihal, tev nav taisnība. Tu vari smieties, bet man nudien viņas žēl. Jo tu nezini, — viņš čukstēja, — vakar, kad skolotāja aizbrauca, viņa ... raudāja.

— Liela nelaime! Kurš skuķis neraud?

— Tā tu nesaki! — iejaucās medmāsa, jau atkal pienākdama pie gāzes plīts. — Agnese nav raudule. Viņa ir krietna un ļoti nosvērta meitene.

— Nosvērta — kad stāv uz svariem, — noburkšķēja Mihals.

— Bet es tev gribu kaut ko pateikt, Mihal. Paklausies: ne katram ir drosme pateikt taisnību acīs, to tu zini. Ne katrs māk iestāties par taisnību. Bet viņa māk.

— Redzams jau, cik viņa ir drosmīga. Tiklīdz kaut kas atgadās, tā pilna istaba pieraudāta.

— Nav tiesa! Vakar gan apraudājās, es arī redzēju. Droši vien Minces bija žēl. Bet šodien, kad bija vajadzīga palīdzība, viņa izturējās kā pieaudzis cilvēks! Gribēja skriet pēc ātrās palīdzības. Bet tagad ir tumšs, un te visapkārt gruveši...

— Ja vajag, tad es ... tad mēs abi ar Milialu ... — iesaucās Viteks.

— Mēs aizskriesim, — apstiprināja Mihals.

— Vairs nevajag. Rīt izsauksim ārstu. Šodien pietiks ar injekcijām. Bet es tev, Mihal, vēl kaut ko gribu pateikt. Tu redzēji, kas te par elli vārījās to kotlešu dēļ. Atzīstos, es arī nodomāju: varbūt tu? ... Nenoturējies.

— Es? ...

— Jā, tā es nodomāju: varbūt? ... Bet Agnese tam neparko nepiekrita: «Viņš nav vainīgs!»

— Viņa tā teica? Goda vārds?

— Kāpēc lai es tev pasaciņas stāstītu? Es tev pastāstu, kā tas bija, un viss. Bet par tām manām aizdomām tu man piedod, es k|ūdījos. Aplam nodomāju. Agnese bija gudrāka.

— Redzi nu! Redzi nu! — nezin par ko iepriecināts, sauca Viteks.

— Kas man jāredz? Ko es redzu? Kur draugam mani vajadzēja aizstāvēt, tur aizstāvējusi — Agnese! Bet tu ne vārdiņu nebildi! Ne pušplēstu vārdiņu! Pat man to nepateici.

— Es ne mirkli tādām aizdomām neticēju! Jā, Heneks man svētdien kaut ko ausī iečukstēja, bet viņš vienu brīdi saka tā, otru brīdi atkal citādi. «Mihals apēda Safraņecas kotletes!» Jāsmejas! — Nu Viteks patiešām laida vaļā smieklus.

— Tu vari smieties. Bet kā es jutos? ...

— Vai tu zināji, ka vainu noveļ uz tevi? Kā tu to dabūji zināt?

Mihals negribēja izpaust informācijas avotu un mēģināja izlocīties.

— Vai tad tu nedzirdēji, kā Safraņeca vakar pie manām durvīm auroja: «Gaļu saēdies, nav kur enerģiju likt!» Gaļu! Skaidrs, ko viņa ar to domāja!

— Žēl, ka aizmirsa, kur tās kotletes nobāzusi, — nopūtās Viteks. — Žēl, vai ne? ...

Mihals izlikās, ka nav dzirdējis jautājumu.

10

Pie pusdienu galda pretēji savam ikdienas paradumam tēvs sēdēja, domās iegrimis, nerunīgs, — citkārt viņš vienmēr stāstīja, kas bija atgadījies kantorī. Māte, ēdienus likdama uz šķīvjiem, paskatījās nogaidoši vienreiz, otrreiz, beidzot neizturēja.

— Kāpēc tu neko nerunā? Vai esi noguris?

— Nē, tikai...

— Vai kas atgadījies? Kādas nepatikšanas? — viņa kļuva nemierīga. Arī Viteks un Heneks gaidīja atbildi.

— Nezinu, kā lai tev to pasaku ... tu tikai lieki uztrauksies.

— Nu? Vai tad es no rīta neteicu. Man bija tik nelāgs sapnis! Bet tu neticēji!

— Redz, man bija taisnība. Jo jaunumi, var teikt, ir iepriecinoši: mūsu pussagruvušo māju rudenī jauks nost un liks pamatus jaunai mājai.

— Kā tu to zini?

— Kasieris teica. Viņa māsa strādā galvenā arhitekta birojā. Nu pienākusi rinda visai Vislas krastmalai.

— Bet kur tad mēs paliksim?

— Tur jau tas suns aprakts. Daļa dzīvokļu blakusmājā, ko patlaban ceļ, būs gatavi rudenī. Varbūt mūs pārcels uz turieni...

— Varbūt, varbūt... — māte saskaitās. — Tev vienmēr: varbūt! Bet tas jāzina noteikti. Jāiet uz dzīvokļu daļu tūlīt pat.

— Tūlīt jau nu ne, pieņemšanas laiks beidzies.

— Nu tad rīt! Ne mirkli vēlāk! — uzbudinājās Petrovska.

— Guļot maizi necep! Atkal dzīvokļus piešķirs citiem, bet mēs paliksim ar garu degunu. Es tev iešu līdzi, citādi tu neko nepanāksi.

— Neuztraucies, Irēnīt! Labi, iesim rīt abi. Cerņikam arī jāpasaka un Anelei. Žēl, ka skolotāja slima... Safraņeci jau tāpat uzzinās ...

— Kā tad! Visiem, visiem! Lai viņi atkal pateiktu tālāk? Un sev pagrābtu vislabākos dzīvokļus?

— Kāpēc tad uzreiz tālāk? Tu vienmēr šauj pār svītru un lieki uztraucies.

— Es? Es šauju pār svītru? — Māte steidzīgi vāca traukus no galda. — Labi. Es neuztraukšos. Tad paskatīsimies, kas iznāks. Tu vēl neesi pārliecinājies, ka tikai tie, kuri strādā ar elkoņiem, kaut ko arī panāk.

— Ne jau tie vien, Irēnīt. Ne tie vien. Starp citu, vai tev patiktu, ja par mani tā runātu kā par Racenglovski vai par Pakošku?

— Par tevi tā? — Mātei sašutumā aizrāvās balss. — Tad jau labāk ... tad labāk ...

— Redzi nu! Vai tad es tevi nepazīstu? — Tēvs pasmaidīja.

— Pati tu mani skubinātu, lai es kaimiņiem pateiktu.

— Taisnību sakot, — māte pamazām nomierinājās, — Safraņeci tev deva pajumti visgrūtākajā brīdī. Cerņiks visādi palīdzēja ... Grudziņska ir tik izpalīdzīga kā reti kurš. Skolotāja Tolločko, — te māte nopūtās, — viņai ir smags raksturs, tas tiesa, bet arī viņai jāpalīdz. Viņa pati nekur nevar aiziet. Slima nabadzīte ...

— Šodien bija dakteris, — Viteks juta, ka sagaidījis brīdi, kad var iejaukties vecāku sarunā. Atbildot uz viņa jautājošo skatienu, Petrovska sacīja:

— Ar viņu ir slikti. Viņai būs jāpārtrauc darbs. Kaut kas ar plaušām. Es vienmēr esmu teikusi, ka viņai ir nelabs klepus. Bez tam viņa esot pārpūlējusies. — To teikdama, Petrovska paraustīja plecus.

— Labi, ka vismaz tā mazā ir pie viņas.

— Mazā? Viņa ar visu tiek galā kā pieaudzis cilvēks! Vai man acu nav pierē? Gan istabu uzkopj, gan veļu izmazgā, gan veikalus izskrien. Skolotājai tagad mājās nekas nav jādara. Nesaprotu, kas viņu tā pārpūlējis!

— Varbūt tu gribētu viņas vietā skolā pastrādāt? — tēvs -dzēlīgi pajautaja.

— Es esmu ar mieru visu ko strādāt, — māte tūdaļ atbildēja, — tikai ne skolā. To troksni, kliegšanu un ālēšanos — to •es ne mirkli neizturētu. Sajuktu prātā! ...

Tēvs iesmējās, viņam pievienojās arī Viteks.

— Mušu skolotāja vienmēr saka: «Izkliedzieties, izkliedzieties starpbrīdī, tad būs stundā miers,» — ieminējās Heneks.

— Vai dzirdi? Viņus vēl paskubina trokšņot!

— Tā jau tas ir. Bērniem jāizlēkājas, jāiztrakojas. Bērni paliek bērni. Bet skolotājiem tas jāpacieš. Mūsējai — kopš es vriņu pazīstu — nekad nav bijusi laba veselība. Pareizi tu saki, Irēnīt. Viņai vajadzēs palīdzēt...

Jauna vēsts, ko bija atnesis Petrovskis, saviļņoja visus, tikai katru savādāk.

Safraņeci noskuma. Tātad nekādu pēdu, pat to pāris ķie-.ģcļu nepaliks pāri no vecās personīgās mājas.

— Nu vai tas nav izsmiekls? Jaunajā dzīvoklī mums nebūs labi, nē! — Šafraņeca bēdājās.

— Ko jūs runājat! — medmāsa protestēja. — Jums būs miers. Vai tas nav svarīgi? Es gan priecājos, tā priecājos, ka man trūkst vārdu. Es savu dzīvoklīti jauki iekārtošu! Nopirkšu uz nomaksu jaunas mēbeles. Man naudiņa drusciņ ir iekrāta. Sākotnējai iemaksai pietiks.

— Sākotnējai iemaksai? Dzirdi, Franek! Kur tad mēs ņemsim naudu iemaksai?

— Varbūt uzrakstiet vedeklai? — medmāsa ieteica.

— Vedeklai? — rūgti sacīja Šafraņeca. — Kas viņai bēdas par mums?

— Tā nevajag runāt, Leontīn, — Safraņecs mierināja sievu un paskaidroja Anelei: — Vedekla iziet pie vīra. Pirms dažām ■dienām saņēmām vēstuli.

— Precas? Kas būs ar mazdēlu?

— Mazdēls pārceļas darbā uz citu pilsētu.

— Mazdēls, jūs sakāt, mazdēls... — nopūzdamās atkārtoja Šafraņeca. — Viņš vārdiņu mums nav atrakstījis. Vedekla rakstīja, ka poļu valodu viņš jau gandrīz aizmirsis, tādēļ viņam kauns esot rakstīt...

Skolotāja par gaidāmo dzīvokļu maiņu dabūja zināt no Petrovska. Sākumā viņa šo vēsti uzņēma atturīgi. Bet, kad Grudziņska atnāca priecīgi satraukta, sasārtušiem vaigiem, jaunā dzīvokļa labiekārtošanas plānu pārņemta, arī viņa pakļāvās kopējam noskaņojumam.

— Manā prombūtnes laikā droši vien daudz nekas neizmainīsies? — viņa sacīja norūpējusies. — Ko Agnese iesāks viena pati? Vispār nezinu, kā viņa tiks ar visu galā? ...

— Vai tad viņa paliek tuksnesī? — sašuta medmāsa. —Vai viņai apkārt nav cilvēki? Turklāt viņa ir ļoti izdarīga meitene. Gudra un ar labu sirdi.

— Nepārslavējiet viņu!

— Tante, — Agnese, apmulsusi no medmāsas uzslavas, ierunājās, — es tieši gribētu visu nokārtot, kamēr jūs nebūsiet. Jūs atbrauktu un varētu ieiet jaunā, skaistā, uzpostā dzīvoklī ...

— Agnese! Tu nevari iedomāties, cik daudz darba tas prasa!... Es tomēr labprāt darītu visu, kas darāms jaunajā dzīvoklī. Te es neko vairs negribēju. Pirms jaunā gada izmazgāju aizkarus, bet tā arī neesmu pielikusi. — Viņa pamāja uz kailo logu pusi. — Kādēļ gan?

— Bet es domāju, ka jums nemaz nav aizkaru.

— Ir. Vecie, kas šeit bija karājušies, vēl ir itin labi, un jauni man arī ir katram gadījumam. Es jau paredzēju, ka visu mūžu te nedzīvošu. Naudu agrāk mēģināju krāt... katru mēnesi pa drusciņai atliku ...

Šajā brīdī durvju spraugā parādījās Heneks un ar žestu pasauca Agnesi priekštelpā. Aizvērdama aiz sevis durvis, meitene vēl dzirdēja, kā klusinātā balsī tante saka:

— Tagad ... jūs pati saprotat... izdevumi ir lielāki.

Agnesei sirds sažņaudzās. Viņa nedzirdēja, ko Heneks

saka. Tikai kad mazais atkārtoja sacīto, viņa skaidri saprata vārdu jēgu:

— Zēni tevi sauc uz virtuvi.

Viņa saņēma sevi rokās un iegāja virtuvē.

— Gribi — Mihals mums parādīs Varšavu no putna lidojuma? — Viteks jautāja. — Vai tante tevi laidīs?

— Laidīs. Ja palūgšu, laidīs. Pie mums patlaban ienākusi Anele, pēc tam tantei būs jāpaguļ. Mēs taču tur nebūsim ilgi? — Agnese sacīja, nodomādama, ka viņa nemaz nedrīkst palikt mājās; ja paliks — noteikti nenovaldīs asaras.

Viņi devās uz augstceltni. Tā bija Mihala ideja. Viņš uzskatīja, ka Agnesei kaut kas pienākas par viņa aizstāvēšanu. Reizē tā arī bija izdevība parādīt, ka viņš var kaut ko labu izdomāt. Viteks jau tik ilgi dzīvo Varšavā — un nekā. Bet viņš tikai pāris mēnešu — un lūdzu!

Viņi gāja klusēdami, katrs savu domu domādams.

— Man tā liekas, ka jaunu vējjaku man neredzēt kā siļķes ausi, — nopūtās Viteks. — Mammīte tagad taupīs mēbelēm ... Mums pienākas divistabu dzīvoklis, — viņš lepni piebilda. — Mēs esam četri.

— Interesanti, vai mana māte būs atlikusi lielo veļas dienu līdz manai atbraukšanai vai ne? Es mātei vienmēr pienesu tīru ūdeni un izleju netīro, jo sūknis atrodas pagalmā, — teica Mihals. — Ja māte būs pasteigusies, tad es būšu tik nikns, ka briesmas!

— Vai tev prāts, — kā lai viņa atliek veļas mazgāšanu uz svētkiem? Saderam, ka viss būs cauri, kad tu aizbrauksi, —Viteks smējās. — Ātrāk taču mūs neatlaidīs.

— Tā jau būs! Māte viena dabūs nopūlēties. Man tas būtu nieks! ...

— Bet es gribētu iestāties kaut kur darbā, lai varētu nopelnīt, — skaļi prātoja Agnese, — lai kaut vai mazliet varētu tantei piepalīdzēt.

— Tu? — brīnās Mihals. — Tu vēl esi maza. Kas tevi pieņems darbā? Mani gan pieņemtu. Es esmu stiprs. Ja tikai gribētu ... Man ir ideja: vai es nevarētu, piemēram, ņemt vienu zlotu par Varšavas parādīšanu no piecpadsmitā stāva?

Agnese apstājās.

— Man nav zlota. Es neiešu.

— Es arī ne, — pievienojās Viteks.

Mihals sašuta.

— Vai jūs esat jukuši? No starpkontinentālās raķetes izkrituši? Vai es jums kaut ko prasu? Pateicu tikai piemēra pēc. Bet jūs vedu tāpat, pa draugam.

— Bet vai tu zini, kas ir draudzība? — automātiski jautāja Agnese, jautāja, lai aizmirstu tantes vārdus, kas visu laiku skanēja ausīs.

— Kur nu man, tādam sēnalu pakausim, saprast, kas ir draudzība, — ironiski atcirta Mihals. — Tik smalkas jūtas jau tikai tu spēj saprast. Neviens cits.

— Atvaino, Mihal, pajautāju tikai tāpat vien, — taisnojās Agnese.

— Es arī atbildēju tikai tāpat vien ...

Līdz pat augstceltnei Tamkā viņi vairs nepārmija ne vārda.

Mihals drošiem soļiem piegāja pie ieejas durvīm, lai dotos uz kāpņu telpu, un nospieda rokturi. Durvis neatvērās. Viņš mēģināja vēlreiz un atmeta ar roku.

— Piķis viņu zina, kāpēa šeit ir ciet. Ejam pie otrām durvīm.

Diemžēl arī tās bija aizslēgtas.

— Acīmredzot ierīkojuši automātisko slēdzi, — sacīja Agnese. — Re, te ir uzvārdi un zvana pogas. Pie kā iet, to pogu nospiež. Augšā dzird zvanu un atver durvis apakšā.

— Kāda joda pēc tas vajadzīgs?

— Tā ir daudzās jaunajās mājās. Drošāk. Kāpņu telpā neviens svešs nevar iemaldīties. Acīmredzot daudzi te nāca vizināties ar liftu. Tava ideja nebija diez cik oriģināla.

— Izdomā kaut ko labāku! — saniknots norūca Mihals, dodamies uz mājām.

Viņi jau tuvojās Pils laukumam, kad Viteks pamanīja, ka Agnese izskatās nomākta. Viņš pajautāja:

— Vai tu nemaz nepriecājies, ka jūs dabūsiet jaunu dzīvokli? Tava tante ļoti to grib.

— Priecājos. Es ļoti gribētu tantei kaut kā palīdzēt.

— Bet tik lielas istabas kā te jums vairs nebūs, — aizrādīja Mihals. — Tik lielas istabas tagad vairs nebūvē.

— Tantei pietiks vietas, bet es iešu uz internātu.

* — Kas par to maksās? — Mihals, kā aizvien, nepadomāja par smalkjūtību. — Tad jau iznāks vēl dārgāk nekā tagad.

— Mēģināšu dabūt stipendiju.

— Stipendiju? Fiu! fiu! Tad jārauj uz vieniem piecniekiem.

— Bet vai tas ir kas briesmīgs? — Agnese vārgi pasmaidīja.

— Zini, es gan neparko neietu uz internātu! Internātā vēl sliktāk nekā cietuma. Cietumā tu vismaz zini, par ko tur esi iespundēts. Bet tāpat līst ieslodzījumā labprātīgi? Nu nē! Paldies par kūkām, man labāk garšo rupjmaize! Viss stingri pēc grafika. Katra stunda, katra minūte izplānota. Es to neizturētu! Ne par kādu naudu!

— Saprotu. Tu esi individuālists, tāds... tāds, kas visu dara tikai tā, kā pašam patīk: visi mācās, bet viņš kārto grāmatplauktu. Visi būvē ceļu vai ugunsdzēsēju torni, viņš ne — viņš guļ. Vienmēr visu dara citādi.

— Bet kas tur slikts? Cilvēkam jābūt brīvam, varbūt teiksi, ka ne? Ja kaut ko dara bez īstas gribas, darbs ne velnam neder. Ja visi cilvēki būtu vienādi, pasaulē būtu šausmīgi garlaicīgi.

— Jā. Bet, tā domājot, viegli var kļūt par egoistu un pat... par kaitnieku.

— Piemēram, kā tas šļahtičs, kas seimā vienmēr kliedza «veto» un nekad neļāva pieņemt vienotu lēmumu, — piebilda Vitcks.

— Nē! — protestēja Mihals. — Es jums varu minēt citu piemēru: visi ar zemi ar arklu, bet es, teiksim, — ar traktoru. Visi saka — uz Venēras nevar nolaisties, bet es, teiksim, ņemu un nolaižos. Ko? Ja nebūtu tādu individuālistu, tad pasaulē nemaz nebūtu progresa. Jūs varbūt noliegsiet?

— Taisnība. Ir dažādi individuālisti, — Agnese piekrita un, ielūkojusies pulkstenī, piebilda: — Pasteigsimies! Varbūt tantei kas jāpalīdz ...

— Kur tu blandījies? — māte bargi saņēma Viteku. — Neko tu man nevari palīdzēt! Nekad tev nav laika, jo jāmācās! Bet kur tu tagad biji?

— Mēs bijām pilsētā, mammīt... ar Agnesi, — Viteks nedroši taisnojās. — Tur Tamkā uzcelta viena tāda augstceltne ...

— Es tev gan rādīšu augstceltni! Būtu vismaz brāli līdzi paņēmis!

Kas zin, kā būtu beigusies šī vārdu pārmaiņa. Par laimi, istabā ienāca Čerņiks.

— Irēnīt, zelta gabaliņ, palīdziet nabaga vecpuisim!

— Nu, ja — «zelta gabaliņ», tad droši vien kaut kas lāpāms? Kas jums tur ir? Mugursoma? Kādēļ tā jums vajadzīga? Izbraukumā doties vēl tā kā par agru.

— Redz, es jau jums kādreiz stāstīju par gaidāmo braucienu uz Čehoslovakiju. Atlika, atlika, pēkšņi šodien saka: trešdien laižam.

— Skaties tikai! — Petrovska sacīja ar apbrīnu un zināmu skaudību. — Labi gan, ja cilvēkam ir krietna specialitāte. Tad

naudas netrūkst: māsasdēlu var audzināt, uz ārzemēm var braukt...

— Par Mihalu viņa māte naudu sūta, — iejaucās Viteks, bet, redzēdams Cerņika acis izbrīnu, paskaidroja: — Viņš man pats tā teica.

— Nekad neesmu redzējusi, ka pastnieks būtu nesis jums kādu naudas sūtījumu.

— Māsa to naudu ... taisni uz fabriku ... mums tur ir tāds puisis, kas bieži brauc uz Lodzu, tad māsa ar viņu atsūta... — Cerņiks juceklīgi skaidroja, cītīgi aplūkodams pairušo mugursomas vīli. — Rau, šeit vajadzētu ar mašīnu uzlaist...

Mehāniķis izmetās no istabas, bet māte sacīja it kā Vite-kam, it kā pati sev:

— Ko viņš te režģīja un mežģīja? Tā kā neticami likās. Vismaz viens gan ir tiesa: mazāk dzer. Laikam kaunas no zēna. Bet tā naudas sūtīšana ... Nez vai...

— Mihals teica. Par viņa jauno apģērbu arī māte esot visā pilnībā samaksājusi. Kāpēc lai viņš būtu melojis? Toreiz, kad viņš vēl tik neganti uzbruka Agnesei, viņš taisni uzsvēra, ka viņa tantei ir uz kakla, turpretī viņš — ne. Bet, mammīt, Agnese šodien teica, ka gribētu iestāties darbā, lai pelnītu ...

— Kādēļ gan viņai nauda vajadzīga? Visa kā pie tantes taču ir diezgan.

— Nezinu. Tā viņa teica.

— Varbūt tas bija mājiens, ka mums jāsamaksā par palīdzību, ko viņa tev sniegusi?

— Nē. Viņa grib tantei palīdzēt. Varbūt tādēļ, ka negrib te dzīvot par velti? ...

— Var jau būt. Parāds nav brālis. Bet Mihalam nevajadzēja tā teikt. Viņš ir nešpetns puika ...

— Nē, mammīt, viņš nav ļauns. Viņam tikai ir asa mēle.

— Lai man tikai vienreiz kaut ko tādu pasaka, — atcirtī-sies ar savu aso mēli kā pret akmeni!

— Vitek, vai tu dzirdēji, kā tā pārgudriniece man jautāja, — vai es zinot, kas ir draudzība?

— Dzirdēju, bet viņa to jautāja tikai tāpat vien ... Viņa taču tev atvainojās ...

— Kā tad! Atvainojās, jo es šo paņēmu uz iesma. Bet lai nepūš miglu man acīs, es redzu viņai cauri.

— Varbūt viņa nevar aizmirst tavus vārdus — neviens nevienam neko par velti labu nedara.

— Stulbiki! Vai tad es tā teicu? Es pavisam citādi domāju. Es...

Mihals nepaguva izskaidrot Vitekam, ko viņš toreiz īsti domājis, jo virtuvē ienāca Agnese.

— Zināt ko, — viņa ierunājās pusčukstus, — Šafraņeciem raizes. Tā vedekla, kas dzīvo Amerikā, precoties. Pagājušajā nedēļā saņēmuši no viņas vēstuli.

— Ā! — iesaucās Mihals. — Tad par to vēstuli Šafraņeca nogaudās: «Pie visa vainīga tā vēstule.» Bet vai tādēļ jākrīt izmisumā?

— Viņa atrakstījusi, ka būšot lieli izdevumi, ka tagad klāšoties grūtāk.

— Fiuu! Tad jau pakas kā siļķes ausi šiem vairs neredzēt!

— Viss var būt. Bet te — gaidāmie jurģi, jaunais dzīvoklis ... Man viņu žēl.

— Nu un tad? ... — Mihals jau gribēja sacīt: «Kas tev par daļu,» — bet, paskatījies uz Viteku, aprāvās. Viteka acīs arī bija lasāma līdzjūtība.

Sestā stunda izkrita. Bija saslimis skolotājs. Klasi atlaida mājās, bet kurš būtu gājis mājās, kad ārā bija tik brīnišķīgs laiks!

Tikai Viteks, lai arī kā Mihals centās viņu atrunāt, steidzās uz māju. Viņam vajadzēja aiznest uz veikalu mātes pabeigto šuvumu. Māte bija norunājusi ar tēvu iet uz dzīvokļu daļu, jo nedrīkstēja nokavēt dzīvokļu sadali. Nevarēja zināt, cikos viņi pārnāks, tādēļ Vitekam pēc tam, kad viņš būs aiznesis šuvumu uz veikalu, vajadzēs gatavot pusdienas.

Mihals tikai raustīja plecus un veltīgi pūlējās atspēkot Viteka argumentus:

— Tu esi muļķis! Pasaule tādēļ bojā neaizies, ja tu tagad izmetīsi nelielu līkumu. Darbs nav zaķis, nekur neaizbēgs. Aiznesīsi vēlāk!

Taču-Viteks par darbu bija citādās domās un joza uz māju ar tādu skubu, it kā viņam zeme degtu zem kājām.

Zēnu bariņš iznāca Krastmalā. Visla viņus vilktin vilka pie sevis. Pa tās ūdeņiem jau traucās pirmās smailītes. Zvark-stēja smilšu smēlējs. Viņā malā tika uzposts liedags un krāsota kafejnīca.

Mihals, sakarsis saulē, atkrita uz sola. Viņam blakus apsēdās izstīdzējušais Večoreks, Kuba un Zbišeks Vihans, kas, turpinot aizsākto sarunu, sacīja Večorekam:

— ... nu kā paliek? Gribi mainīt vai ne? Rīt būs par vēlu! Man gribētāju netrūkst.

Večoreks ar atbildi nesteidzās.

— Parādi man vēlreiz!

Zbišeks steidzīgi atvēra somu un izņēma no tās lielu albumu ar sērkociņu kastīšu etiķetēm. Večoreks, izlikdamies pilnīgi vienaldzīgs, aplūkoja kolekciju.

Mihals līdz šim nebija nodarbojies ar filumēniju, tomēr, viņam par to bija neliels priekšstats. Jā, viņš bija šo to dzirdējis un ne vienu reizi vien redzējis, kā Viteks lipina uz skapja durvīm kādu jauniegūtu etiķeti. Viņš skatījās Večorekam par plecu Zbišeka albumā, domās salīdzināja kolekciju ar Viteka krājumiem un beidzot nenoturējās, neizteicis savu vērtējumu:

— Phē! Atradis, ar ko lielīties!

— Es to pašu saku! — Večoreks pievienojās. — Strunts vien ir!

— Zbišiņ, vai gribi, es tev došu labu padomu? — Mihals vilka viņu uz zoba. — Nodod šīs etiķetes makulatūrā. Tiksi vēl uzslavēts sienasavīzē kā pirmrindnieks.

— Fakts! Nodod uz svara! Makulatūras vietā! — nerimās arī pārējie, atraduši apcelšanas objektu.

Zbišeks, nobālis aiz dusmām un apvainojuma, aizcirta ar troksni albumu un piecēlās. Piecēlās arī Mihals.

— Tev varbūt ir labāka kolekcija? — Zbišeks nošņāca caur zobiem.

— Man nav, bet Vitekam Petrovskim ir.

— Vitekam? Tavai zināšanai — viņš jau vienreiz izlielījās, bet dabūja iet bekot ar visām savām etiķetēm. Tu varbūt gribi to joku atkārtot?

Ak tā! Tad lūk, kur tas āķis! Lūk, kāpēc Viteks un Zbišeks saecējušies! Vēl jo labāk! Tagad ir iespēja panākt revanšu. Jā, jā: nu Viteks dabūs pārliecināties, ko nozīmē draudzēties ar Mihalu.

Sīs domas zibenīgi izšāvās caur Mihala smadzenēm. Bet viņš atbildēja dzēlīgi, būdams pārliecināts par savu taisnību:

— Tagad tu pats varēsi iet bekot. Es atkārtoju: Viteka kolekcija ir lielāka un labāka! ...

— Saderam? — Zbišeks aizsvilās.

— Saderam.

— Uz cik?

— Ei! Zēni! Sanāk! Derības!!! Nedzirdēta sensācija! — pilnā balsi sauca Kuba.

— Nu? Uz cik? Uz desmit zlotiem?

— Manis pēc kaut vai uz divdesmit, — Mihals nezaudēja pašpārliecību.

— Labs ir! Uz divdesmit! Večorek, šķir!

— Šķir, Večorek! Šķir! — auroja zēni.

Večoreks ar plaukstu izšķīra Mihala un Zbišeka kopā sakļautās rokas.

— Kāto pēc albuma! — iesaucās Zbišeks.

— Pēc albuma? — Mihalam izstiepās vaigs. — Pēc albuma? — viņš atkārtoja un tikai tagad aptvēra, cik kļūmā stāvoklī nokļuvis. Zbišeks skatījās viņā ar ļaunu smīnu. Riebeklis! Viņš droši vien zināja, kāds ir Viteka «albums».

— Nu kas ir? Netēlo muļķi! — zēni sauca. — Vai tu gribi, lai tev tic tāpat uz vārda? Par skaistām acīm?

— Par skaistiem zobiem? — vēl indīgāk piebilda Zbišeks. — Joz pēc albuma, citādi tev ies plāni.

— Nelec, nelec kā varde pēc lietus! — Mihals tik draudīgi saslējās, ka Zbišeks pakāpās soli atpakaļ.

— Mihal! Necel spuras gaisā! Neviens nepērk kaķi maisā! Rādi savu preci! Teci pēc albuma! — zēni nepacietībā skubināja.

— Skrien pēc albuma! Joz! Fiksi! Nevelc gumiju!

Mihals, cenzdamies saglabāt pašcieņu, devās uz māju pusi.

Viņš jau bija izlēmis, ko darīs. Pirmajā mirklī viņam ienāca prātā aizvest zēnus pie Petrovskiem un parādīt viņiem Viteka etiķetes. Bet tad skandāls būtu neizbēgams: viss bars iebruktu svešajā dzīvoklī. Šafraņecs saceltu brēku, skolotāja Tolločko izlēktu no gultas un, protams, arī no «eņģēm», saceltu brēku... Oi! Oi! To nu ne!

Atlika vēl viena vienīga iespēja glābt savu godu, bet tas bija grūti un riskanti ...

11

Skriedams uz māju, juzdams aiz sevis dzēlīgos zēnu skatienus, dzirdot viņu skubinošos, izsmējīgos kliedzienus, Mihals aizvien vēl pūlējās rast kādu izeju vai izdomāt kādu asprātīgu gājienu.

Vnibut nemaz neatgriezties?... Viņi taču te negaidīs līdz it.г..'Hitos galam. Jā, bet viņi var salasīties pie mājas zem logiem un apsaukāt viņu un Viteku. Sadzirdēs vēl Agnese un dlo/.in ko pie sevis nodomās ...

Bet varbūt tad iziet laukā un sadot pa seksti tam ērmu-gailim Zbišekam. Tad Agnese redzēs, cik Mihalam ir smaga roka. Nē, tā tomēr nevar, tas nebūtu godīgi. Citi nāktu palīgā un pareizi darītu, nostādamies taisnības pusē, bet desmit pret vienu — tā nav vienlīdzīga cīņa ...

Varbūt atnest viņam tos divdesmit zlotus, un lai viņš tinas? Bet tad Zbišeks būtu guvis virsroku. Tad viņš apceltos katrā izdevīgā gadījumā: «Nu kurš kuru iebāza maisā?» — un Mihals biedru pulkā uz ilgu laiku būs zaudējis autoritāti. To nu ne! Paldies par kūkām! ...

Nav citas izejas: jāatnes durvis! Tās taču nevar būt pārāk smagas. Skapis nav liels, priežu koka dēļi un viegli. Ja arī būtu smagas — gan jau Mihals aizstieps. Ne jau tādus smagumus vien viņš cēlis plecos ... Kaut tikai varētu tās viegli izcelt no eņģēm un nenoskrāpētu, lai pēc tam veselas atkal ieliktu atpakaļ.

Nelaimē Mihalam bija uzsmaidījusi laime: Pctrovski aizgājuši uz dzīvokļu daļu. Bet Viteks laikam jau būs aizlicis projām ar šuvumu saini. Būtu mājās, varbūt nāktu palīgā? Nē, drīzāk gan aiz bailēm no mammītes neļautu durvis aiztikt. Ko tas Viteks visu laiku var baidīties! Tramīgs kā zaķis! Gods taču ir svarīgāks par savu vārīgo vietu saudzēšanu. Nu dabūs pāris reižu pa skaustu, kas tur liels? ... Agneses vēl nebūs mājās.. . vajadzēs izlavīties cauri priekštelpai uz pirkstgaliem ... Heneks palīdzēs ... Heneka pielabināšanai ir līdzekļi...

Mihals pāris lēcienos uzskrien pa kāpnēm augšā un, kā parasti, ne pārāk klusi, ne pārāk skaļi atver ar savu atslēgu durvis. Šīs mājas iemītnieki pēc soļiem, pēc durvju slēgšanas jau zina, kurš nāk iekšā. Tādēļ arī Mihals vispirms dodas uz savu istabu. Tagad gan skolotāja, gan Šafraņeci zina, ka viņš pārnācis no skolas. Pēc brītiņa Mihals iziet priekštelpā un bez klauvēšanas atver Petrovsku istabas durvis. Viteka nav. Heneks sēž, krēslā ieritinājies, un kaut ko zīmē burtnīcā, mēles galu izbāzis, cītīgi vaikstīdamies.

— Tas esi tu? — viņš pārsteigts izgrūž, Mihalu ieraudzījis. — Es domāju, ka Viteks.

— Vai Viteka nav? Žēl gan, jo zini, Henek, ir kāda svarīga lieta, bet es domāju, ka nav vērts tev stāstīt, diez vai tu sapratīsi ...

— Ja ļoti svarīga, pacentīšos saprast, — Heneks apgalvo. — Kas ir?

— Saproti, tas ir ļoti svarīgi. Es tev vēl gribēju pateikt, ka man izdevās sadabūt superkolosālu gumiju «kaķenei»! Šovakar pat «kaķene» būs gatava. Dotais vārds jātur, vai ne? Vai es pareizi saku?

— Pareizi. Katrs godīgs cilvēks tur doto vārdu.

— Henek, vai tiešām tu jau saproti, ko nozīmē godīgs? — Mihals tēloja milzīgu izbrīnu. — Nu tad es varu būt mierīgs. Es tev visu izstāstīšu. Redzi, patlaban jāaizstāv Viteka gods, saproti? Bet Viteka gods reizē ir arī tavs gods, jo tu taču esi viņa brālis, vai ne? Reizē arī mans gods, jo mēs ar Viteku esam draugi, saproti? Un gods ir jāaizstāv, vai ne?

— Zorro vienmēr, aizstāvot godu, gāja cīņā.

— Pilnīgi pareizi. Nu un, saproties, tepat netālu no mājas sapulcējušies mūsu klases zēni, viens no viņiem ir Viteka ienaidnieks, tāds, kas to vien gaida, lai varētu Vitekam kāju aizlikt priekšā; tas ķēms liek galvu ķīlā, ka viņam esot vairāk etiķešu, re, šitādu. — Mihals pavēra skapja durvis un tanī pašā mirklī uzmanīgi nopētīja eņģes. — Bet Vitekam galu galā ir vairāk. Ķēmrausis tāds! Viņš vēl nomelno Viteku: Viteka etiķetes esot metamas papirkurvī vai nododamas makulatūrā, saproti? Bet es sacīju: «Zēni! Zbišeks melo kā suns!...»

— Vai tas ir tas pats Zbišeks, kas piekāva Viteku pirms ziemassvētkiem? — Heneks pārtrauca.

— Tas pats, — drošības labad apstiprināja Mihals. — Es zēniem teicu: «Nāciet man līdzi, Viteks jums parādīs savu kolekciju, un tad jums-mutes būs ciet.»

— Viteka nav mājās!

— Nu kā par spīti! Bet, ja šie Viteka etiķetes nedabūs redzēt, čiepstēs, ka Zbišekam ir taisnība. Viņiem jāaizbāž mute. Kā tu domā — vai vest viņus šurp?

— Piebradās grīdu, — brīdi padomājis, sacīja Heneks.

— Henek, tu esi gudrs vecis! Es tāpat domāju. Piecpadsmit tēvaiņu. Katram pa diviem zābakiem! Mammīte dabūtu trieku! Šausmas! Un skaties, ka vēl kāds ko neiebāž kabatā! ...

— Mammīte man lika pieskatīt māju. Nevienu nelaist iekša.

— Nelaist nevienu svešu iekšā? Pilnīgi pareizi. Bet ko lai dara? Skapis pie viņiem neaizies.

— Var nofotografēt, — Heneks no tiesas parādīja lielu attapību.

— Pareizi, tā nav slikta doma, tikai tas ies ilgi. Bet pa to laiku tavu brāli nories kā pēdējo lupatlasi. Bez tam, zini, ja kādam piekar kādu birku, tā paliek uz mūžīgiem laikiem. Pareizi?

— Uhm ... No Mareka ziemā kāds puika paņēma gumiju un neatdeva. Viņš domāja, ka es tas esmu. Tagad visi mani tur par vainīgo. Man vienmēr jāņem līdzi sava gumija, jo neviens man negrib dot — es jau neatdodot.

— Henek! Tev viss pielec ar rāvienu! Tas ir kolosāli! Tu taču man palīdzēsi izcelt skapja durvis no eņģēm un iziet ārā? Tikai tā, lai neviens neko nemana. Es pēc mirkļa būšu atpakaļ, ielikšu durvis vietā, un viss būs kārtībā. Svarīgākais, ka Viteka gods būs glābts! Viteks pat nezina, cik viņam ir gudrs brālis. Bet es to viņam pateikšu.

Apstulbušais Heneks nepaguva ne attapties, kad Mihals jau veikli bija izcēlis skapja durvis un uzlicis sev uz galvas. Ar enerģisku žestu viņš lika Henekam iet pa priekšu un izbrīvēt ceļu, vienlaikus zīmīgi pielikdams pirkstu pie lūpām.

Heneks apmulsis darīja visu, kā viņam lika, neiebilzdams ne vārda. Tikai acis viņam aiz bažām pletās arvien vairāk. Viņš pat nepamanīja, ka Mihals, pagriezdamies ar durvju plātni uz galvas izejas virzienā, bija aizķēris ar stūri skapja plauktos kārtīgi salikto veļu un nogrūdis vienu kaudzīti.

Viņi jau atradās uz kāpnēm, kad mazais nolēma iet Miha-lam līdzi.

— Tās ir mūsu durvis. Mammīte lika pieskatīt.

Izdevās gan! Mihals nesa durvis kā spalvu pie platmales, nejuzdams svaru. Viss varēja beigties citādi. Ja nu Heneks nebūtu piekritis, būtu sacēlis troksni un nebūtu ļāvis nest laukā durvis? Pārsteiguma metode bija patiešām efektīva. Tagad Viteks pārliecināsies, ko spēj īsts draugs. Bet Agnese vairs «tāpat vien» neuzdos muļķīgus jautājumus ... Viņa kaut ko tādu nespētu izdarīt. Kaut arī ir ar t ā-ā d u iztēli! Lai viņa ieskrienas ar savu iztēli! Tā ir vajadzīga kā sunim piektā kāja! Bet spēks cilvēkam vienmēr ir vajadzīgs! ... Un divdesmit zloti arī! .. .

— Zini ko, Henek? Mēs ar šo numuru vēl nopelnīsim divdesmit zlotus. Tūlīt tu redzēsi. Lai Zbišeks maksā ragā! Tā būs Viteka nauda. Lai nedomā teikt, ka es naudas dēļ ... Bet,

ja Viteks par vari negribēs visu ņemt, lai dalās, — Mihals piebilda, atcerējies viņu neseno sarunu ...

Heneks bija nobijies par durvīm un, tās uzmanīdams, Mihalā klausījās tikai ar vienu ausi.

Zēni pamanīja viņus jau iztālēm un smiedamies sauca:

— Kur tu biji iekritis?

— Varbūt skapī?

— Zbišeks apgalvoja, ka tu piesitīsi pēdu!

— Va velis! Tik liels albums vēl nav redzēts!

Petrovski nāca mājās starodami. Viņiem ārkārtīgi bija laimējies. Viņi izstāvēja rindu, iegāja iekšā, bet tur Petrovskis ieraudzīja savu bijušo frontes biedru. Fēlikss Petrovskis nezināja, ka draugs strādā dzīvokļu daļā. Viņš nebija augstā amatā, taču, būdams par visu labi informēts, neliedza savu padomu. Labs padoms taču vienmēr ir zelta vērts. Kur nu vēl dzīvokļu lietā!

— Redzi nu! Redzi nu! — Petrovska priecīgi teica. — Bet man gandrīz vai ar varu tevi vajadzēja izvilkt no mājas. Redzi nu, cik labi viss iznāca! Ar mani tu nepazudīsi. Ak tu mīļo stundiņ! Bez manis, kā Mihals saka, tu jaunu dzīvokli kā siļķes ausi neredzētu!

Sen viņa nebija bijusi tik labā omā. Smējās un jokojās visu ceļu.

— Nu jau vairs nebūs ilgi jāgaida, — viņa sacīja, kad abi tuvojas mājai, — nu jau būs drīz. Vēl tik mazdrusciņ jāpaciešas. Nākamo ziemu jau varēsim pārlaist jaunajā dzīvoklī. Neaizmirsti tikai rīt vietējā komitejā parunāt par aizdevumu. Tik ilgi tu jau tur strādā. Viņi tev neatteiks.

— Neatteiks, tur nav ko šaubīties, — arī viņš pacilāts apstiprināja. — Beidzot radio varēšu klausīties, cik tīk, un avīzes varēšu mierīgi palasīt. Zēniem būs kur mācīties un parotaļāties.

— Sen jau mums būtu savs dzīvoklis, ja tu būtu bijis enerģiskāks, — neaizmirsa aizrādīt sieva. — Lai saķertu zivtiņu, jākāpj ūdenī! Visi tavi draugi jau būs dabūjuši dzīvokļus, mēbeles sapirkuši. Novikovai ir ledusskapis un veļas mazgājamā mašīna. Maļinovski nopirkuši televizoru.

— Arī mēs tiksim pie televizora.

— Nekladzini, kamēr ola vēl nav izdēta. Bez televizora tik daudz izdošanu! Tik daudz rūpju!...

Viņi uzkāpa pa kāpnēm. Pārsteigti ieraudzīja, ka ārdurvis ir līdz galam vaļā. Heneks, pa kaklu pa galvu skriedams skapja durvīm paka], bija aizmirsis ārdurvis aizvērt. Petrovska uzreiz nojauta, ka noticis kas nelāgs.

Ieiedami priekštelpā un pamanīdami arī savas istabas durvis vajā, viņi abi satrūkās ne pa jokam.

— Ak debcstiņ! Zagļi! — Petrovska iekliedzās, ieraudzīdama istabas vidū izmētāto veļu.

— Kur Heneks? Kur mūsu bērns?

Priekštelpā jau bija izsteigusies Safraņeca, ne mazāk uztraukta par Petrovsku. Viņa vairāk par visu baidījās no zagļiem.

— Vai tad jūs nekā nedzirdējāt? Debess augstā! Pilna māja ļaužu! Adatai nav kur nokrist, bet pietiek tikai pagriezties, lai tevi dienas laikā aplaupītu pliku un nabagu! Gaiša dienas laikā! Kaimiņu acu priekšā!

— Irēnīt! Mēs neko nedzirdējām! Nudien! Tikai Mihals pārnāca no skolas, jā, to es dzirdēju, pēc tam biju virtuvē. Bet Heneks taču ...

— Mans bērns! Mans bērns ir pagalam! ...

— Bet kur ir skapja durvis? — Safraņeca skatījās visapkārt.

— Izceltas no eņģēm, — apstiprināja Petrovskis. — Kādēļ?

— Zem veļas man bija noglabāta nauda! — iekliedzās atkal Petrovska. — Nauda pagalam! Nu, bez šaubām! — Viņa nepacietīgi rakņājās starp palagu un kreklu kārtām. — Šeit tā bija! Nē, šeit ne! Ak, jau viss galvā sagriezies! Ko tu stāvi kā stabs? Skrien pēc milicijas! Jāpaziņo taču! Tas viss tevis dēļ! Ja mums būtu bijis dzīvoklis kā visiem normāliem cilvēkiem... Kur mans bērns? Hcnek!!! — Petrovska krita izmisumā.

— Nomierinies, Irēnīt, te kaut kas nav tā, kā vajag. Paskaties, skapja otrajā pusē nekas nav aiztikts.

— Bet veļa? Bet nauda? Šeit! Šeit tā bija nolikta! — sauca Petrovska, paceldama dvieļu kaudzi. — Pagaidi! Nauda tomēr ir! — Viņa paķēra banknošu paciņu un steidzīgi pārskaitīja. — Ir. Visa. Nekas nav ņemts. Ko tad tas nozīmē? — Viņa ar drebošām rokām lika atpakaļ skapī spilvendrānas un dvieļus.

— Mihala nav mājās. Skolotāja Tolločko neko nav dzirdējusi, viņa esot gulējusi, — sacija Františeks Šafraņecs, stāvēdams durvīs. — Tā arī nevar zināt, kas atstājis ārdurvis vaļā.

— Bez šaubām, tas, kurš nozaga durvis, — satraukta sacīja Petrovska. — Bet kam gan būtu ievajadzējies pāris vecu dēļu? Saki nu, viens cilvēks! ...

Neviens no klātesošajiem uz šo jautājumu nevarēja atbildēt. Neizpratnē plecus raustīdami, viņi tikai saskatījās, veltīgi cenzdamies uzminēt izskaidrojumu. Pēkšņi Šafraņecam caur padusi izlīda Heneks, aizelsies un sasārtis.

— Mammīt! Tūlīt! Tūlīt Mihals būs klāt!

— Kas šeit notika? — Māte viņu saķēra aiz pleciem. — Kāpēc tu nepieskatīji dzīvokli?

Durvīs parādījās Mihals ar nesamo uz galvas. Viņš taisnā ceļā devās pie skapja un veikli iecēla durvis eņģēs.

Heneks bailēs no mātes dusmām bēra vārdus kā pupas:

— Mammīt, es pieskatīju! Bet, kad Mihals pateica, ka gods ... ka Viteks ir mans brālis ... ka tūlīt atnesīs atpakaļ . .. tad es gāju viņam līdzi, lai pieskatītu durvis, ka tās nepazūd. Ja viss zēnu bars te būtu sagāzies iekšā, kāda tad mums būtu tā grīda? Pareizi?

— Es zaudēšu prātu! Es tūlīt zaudēšu prātu! — Petrovska saķēra galvu abām rokām, neviļus atdarinādama skolotāju, kas, satinusies flaneļa segā, bāla, iekritušām acīm stāvēja Šafraņecai blakus.

— Nu tā! Fertig! Viss kārtībā, — Mihals, skapja durvis aizvēris un aizslēdzis, sacīja. — Redzat? Atslēdziņu es iebāzu kabatā, lai neizkristu. Galviņa strādā ...

— Kā tu uzdrīkstējies! No sveša dzīvokļa!... Kad neviena nebija mājās! ...

— Heneks bija, viņš visu redzēja. Pareizi es saku, Henckf Nu kas tad ir noticis? Durvis savā vietā. Viss kārtībā? Palieciet sveiki! Atvainošanu un piedošanu!

Petrovska jau plēta muti, lai turpinātu Mihala strostēšanu, bet vīrs viņu apturēja.

— Pagaidi! — viņš sacīja, uzlikdams roku Mihalam uz pleca. — Kādēļ tu to izdarīji? Kādēļ tas bija vajadzīgs?

— Mammīt, tas Zbišeks, tas, kurš pirms ziemsvētkiem piekāva Vitcku, deva Mihalam divdesmit zlotus. Bet es tūlīt pateicu, ka nav brīv, ka tās ir mūsu durvis. Ka tās mammītei ir vajadzīgas ...

— Ko?! Viņš gribēja šīs durvis pārdot? — Petrovska draudīgi sasita plaukstas. — Mūsu skapja durvis! Nē! Tas jau ir par daudz!

— Acumirklīti! Henck, es tevi par apķērību mazliet pār-slavēju. Atļaujiet paskaidrot! — Mihals griezās pie Petrovska. — Bija jāaizstāv gods. Un tas bija viss. Drauga gods! Mēs saderējām, jā, pareizi. Salīdzinājām: Viteka kolekcija ir nesalīdzināmi bagātāka par Zbišeka kolekciju. Visi zēni to atzina. Bet divdesmit zlotus es neņēmu no tā pintiķa — gan es ar viņu citādi norēķināšos.

— Iekams tu ar viņu norēķināsies, es tev uztaisīšu norēķinu, tu dauzoņa tāds! — draudēja Petrovska. — Visu pateikšu tēvocim. Visu!

— Bet kas tad noticis? Vai kaut kas pazudis? Vai kaut kā trūkst? Ak jā, vienas lietas, kuras arī līdz šim nav bijis: kārtīga albuma Viteka kolekcijai. Vai es tur esmu vainīgs? Es nebūtu tik skops kā jūs, pane Irēna!

— Drapes! Dodiet man kaut kādas sirdsdrapes, — Petrovska atslīga krēslā. — Es laikam miršu!

— Tūlīt atnesīšu, — sarosījās skolotāja. — Kāds nekauņa! Tas jau vairs cilvēka prātam nav aptverams!

— Te jau pats pestītājs ar savu pacietību neizturētu! —kratīja galvu Šafraņeca, stāvēdama priekštelpā un skaidrodama panei Anelei, kas šeit noticis.

Tikai Pctrovskis bija mierīgs. Viņš viegli pagrūda Mihalu uz priekšu, sacīdams:

— Ej uz savu istabu, Mihal! Ej!

Mihals nekavējās. Viņš jau bija satvēris savu durvju rokturi, kad aiz muguras atskanēja Anelcs balss:

— Ak, Mihal, Mihal! Tu nemāki galvā salikt visu pa plauktiņiem! Tu taču esi viens gaiļa un eža krustojums, nudien! ... Ak vai, kā tu man krīti uz nerviem, taisni briesmas! ...

— Bet jūs jau no sākta gala man nepatikāt! Vēl mazāk tas jūsu nobarotais Pcksis. Drīz viņš būs tikpat resns kā... kā jūs! ...

Mihals jau vairākas stundas sēdēja savā istabā, nikns uz visu pasauli. Ja viņam tagad būtu pagadījusies pa tvērienam Agnese, viņš laikam būtu rēcis kā ievainots lauva, un viņai labi nebūtu klājies.

Lūk, tāda bija samaksa par to, ka viņš aizstāvēja draugu. Nesavtīgi!

Absolūti nesavtīgi! Bez personīgas ieinteresētības! Agnese taču taisni to uzsvēra! Un viņš gribēja parādīt, ka saprot, kas ir draudzība, ka viņš ir īsts draugs.

Bet varbūt Viteks viņam pateica paldies? Gaidi, kad slotas kātam lapas plauks! Viņš pat neienāca! Pat savu degunu nepabāza durvju spraugā! Bet runāja tavu runāšanu.

— Tā man arī vajadzēja! — Mihals gremzās. — Dabūju mācību. Ļoti labi! Tagad sargāšu pats savu ādu, un ejiet jūs visi rata!

Ai, kā viņam tas viss apriebies! Šī piekvēpusī istaba ar noputējušajām logu rūtīm, šī auksta saliekamā gulta. Šī mūžīgā varza virtuvē. Bet visvairāk — īgnās, nelaipnās cilvēku sejas.

Vai viņš kādu traucē? Bet kā būtu, ja tēvocim būtu sieva un vairāki bērni? Nevis viens māsasdēls. Tad gan ietu jautri! ...

Bet vai viņi abi ar tēvoci žēlojas par to, ka Šafraņeci vai nu mūžīgi vaid, vai kāsē? Skolotāja — tikai «ak» un «vai». Baldriānus jau kāpņu telpā var saost! Hcneks ņerkst par vismazāko nieku ta, ka pie Vislas var dzirdēt. Takšelis smilkst tik spalgi un žēli, ka ausis jābāž ciet. Nabaga vaukšķis tiek turēts četrās sienās cauru dienu — pat savās darīšanās netiek, tikai vakarā medmāsā izved to ārā. Viņš ir mācīts — ja nogrēkotos, dabūtu sukas. Vai tas ir cilvēcīgi? Viņš taču tā apvēlies, ka nevar nemaz lāgā pakustēt. Mihals reizēm, kad neviens neredz, iemet pa durvju spraugu desas ādiņu. Peksis tā priecājas, ka astīte griežas kā propelleris. Droši vien ne jau par ādiņu, bet gan tādēļ, ka viņu kāds atcerējies. Nabadziņš... Viņam ir vēl sliktāk nekā Mihalam — nekur nevar aizbēgt...

«Bet es ņemšu un aizlaidīšos no šejienes!» priecājas Mihals. «Aizsperšos atpakaļ uz Lodzu, un viņiem mani neredzēt tikpat kā siļķes ausi.»

Varbūt nemaz nebraukt atpakaļ? Māte būs sarūgtināta... Mate tik ļoti grib, lai viņš mācītos... Pašai nebija iespējas mācīties, tādēļ tagad tik smagi jāstrādā ...

Nē, mātes sirdi nedrīkst sāpināt. Ko lai dara? ... Bet varbūt aizlaisties no šejienes ātrāk? Sestdien Viteks skolā pateiks, ka pienākusi steidzoša vēstule ...

No darba atgriežas tēvocis. Stāsta par atgadījumu fabrikā: zēnam mašīna divus pirkstus norāvusi. Tāda nelaime! Labi vēl, ka kreisajai rokai...

— Bet ko tu sēdi tāds samācies? Varbūt atkal divnieku esi dabūjis?

— Divnieku! ... Liela nelaime ... Tāpat vien domāju .. . Pie mātes vajadzētu ātrāk aizbraukt! Kas viņai ūdeni sanesīs? Veļa taču jāmazgā. Pumpis kā ierūsējis, jāsūknē ar visu spēku.

— Man vienreiz būtu jāapskata jūsu sūknis un jāpaņem priekšā. Vai pusdienas gatavas?

— Nekā neesmu gatavojis, sajukuši man visi rēķini. Tāpat iekodu. Maize ir, sviests ir un desa arī... Mājās cūku uz Jaungadu kaus, es jums atvedīšu mājas desu.

— Labi. Bet vai tu tēju neuzvārītu?

— Neiešu virtuvē, — Mihals ņurdēja, — nevaru ciest, ka tai Safraņecai galva trīc.

— Tev arī kādreiz trīcēs, tad tu to atcerēsies. Nav ko smieties par vecu cilvēku.

— Vai tad es smejos? Es tikai saku.

Čcrņiks paņēma tējkannu un izgāja uzvārīt ūdeni. Būtu viņš Mihalam licis, būtu aizrādījis — Mihals iecirstos un aizstāvētu savu taisnību. Bet tā — bez neviena vārda ... Mihals pēkšņi saprata, ka slikti izdarījis. Tēvocis no darba pārnācis noguris, izsalcis, bet te pat šķīvja zupas nav ...

Mihalam sametās kauns, neizsakāms kauns. Lai apklusinātu sirdsapziņas pārmetumus, viņš pie sevis nomurmināja:

— Vai es kāda Agnese? Vai man te no ādas jālien ārā?

Tēvocis neatgriezās diezgan ilgi. Bet, kad atgriezās istabā

ar karstu tējkannu rokā, Mihals uzreiz noprata: tēvocis visu dabūjis zināt. Bet no kā? No Safraņecas? No medmāsas? Varbūt virtuvē bija Petrovska?

— Ko tu atkal esi ievārījis? —• Ccrņiks teica. — Pārnāku no darba izsalcis, nostrādājies kā zirgs, satraukts, jo atgadījās taču visa tā liksta ... es jau tev stāstīju. Bet te — še tev! Man vairs pat ēst negribas. — Viņš smagi apsēdās uz gultas un nolika tējkannu uz grīdas. — Galva tev kā kubuls, bet prāta ne kripatiņas. Kam tev tas bija vajadzīgs?

— Kas jums to visu izstāstīja?

— Tu vēl mani izjautāsi? — tēvocis saskaitās. — Atbildi, kad es tev jautāju, vai dzirdi?

— Dzirdu, nemaz nav jākliedz. Tā bija goda lieta. Vajadzēja aizstāvēt Viteku.

— Tu man neizlokies un nenovel vainu uz citu! Viteka nemaz nebija mājās, un viņš nekā nezināja. Māte viņu nopēra, jāsaka, par neko. Tagad nožēlo, ka pārsteigusies. Bet ko tas vairs līdz? Ar sieviešiem jau vienmēr tā ...

Ā, skaidrs, Petrovska tēvocim noziņojusi.

ill

— Es nemaz neizlokos. Ja jus neticat, ka gods bija likts uz spēlēs ...

— Kāds godam sakars ar skapja durvīm? Ar svešām durvīm?! No sveša dzīvokļa! Un par ko tev deva naudu? Vai tu jucis esi? Atbildi!

— Ja jūs man neticat, kādēļ jāstāsta? — Mihals jau iecirtas.

— Kādēļ tev bija vajadzīgi tie divdesmit zloti? Vai es tev naudu nedodu? Vai atsaku? Kad esi prasījis, esi arī dabūjis!

— Jūs man nedodat savu naudu. Māte sūta. Tā atrodas pie jums, jo māte tā grib. Nu lai! Kas man par to?

tēvocis noliecās, paņēma tējkannu, nolika atkal atpakaļ. Brīdi viņš klusēja, norija siekalas, atspiedās ar elkoņiem uz ceļgaliem, bet galvu ielika plaukstās. Tēvocim ir melni, biezi mati, bet lielās rokas tie neapslēpj, un Mihals skaidri redz, cik uz tam ir rētu, švīku un skrambu. Pirksti visi ir veseli.

— Mihal, — tēvocis sacīja, galvu nepaceldams, — ej virtuvē mācīties. Tur patlaban neviena nav. Es mazliet atgulšos.

— Es aiziešu uz pilsētu.

— Nē. Tu iesi uz virtuvi, — galvu joprojām nepaceldams, •atkartoja tēvocis mierīgi, bet cieti. — Iesi uz virtuvi mācīties.

Mihals novērsa skatienu no tēvoča sastrādātajām rokām un devās uz virtuvi.

Te patiešām neviena nebija. Vakarblāzmas pielietajā virtuvē bija klusi un mierīgi. Mihals izlika grāmatas, bet mācīties nedomāja.

— Nevienam te nervi nav kārtībā, — viņš murmināja pie sevis. — Tēvocis satraukts, Petrovskai nervi čupā, skolotāja slima ar nerviem, Safraņcca visu mūžu psihojusi ... Nevienam pat vārdiņu nevar pateikt! Jālasās projām, palieciet sveiki un veseli! Es lūgšu, lai ņem mani atpakaļ Lodzas skolā, vai arī iestāšos vakarskolā. Jāparunā ar māti. Māte sapratīs, ka šeit nav glābiņa . .. Sapratīs. Rīt mūsu rinda iet vannā, nomazgāšos, kā uz svētkiem pieklājas, un... beigta balle...

Vannas istaba ir kaut kas ļoti vērtīgs. Būtu bijusi mājās vismaz duša. Mazie spiegtu aiz sajūsmas. Kad Mihals pelnīs, viņš izremontēs māju, ievilks kanalizāciju — tēvocis viņam palīdzēs —, būs vanna un duša, un būs vannas istabā arī radio. Nevienam tā nav, bet viņiem būs!

Virtuvē slepšus ieslīd Hcneks un, it kā nekas nebūtu noticis, klāsta:

— Zini, Mihal, Viteks šodien te nenāks. Mammīte viņu nopēra. Mammīte bija tik dusmīga, ka briesmas, gribēja man arī sadot, bet Agnese atnesa zāles no aptiekas. Tās etiķetes mammīte gribēja noplēst. Viteks raudāja. Tētis neļāva. Tagad viņi ar Viteku lupina visas etiķetes nost no skapja durvīm, jo mammīte nevar uz tām pat paskatīties. Viņai te dur. Bet es sēdēju kluss kā pelīte, saproti?

— Saprotu, muļķīt, saprotu, es tev arī labprāt uzdotu pa vienu vietu.

— Par ko? — Heneks sašutis salēcās. — Es pieskatīju. Es neesmu muļķis.

— Var jau būt. Labi. Tikai ausis tev ir bez caurumiņiem, saproti? Es tev teicu, tiklīdz biju pamanījis tēvu un māti: «Joz un pasaki, ka durvis jau tiek nestas atpakaļ.» Pareizi? Kāpēc tu man neklausīji? Nebūtu tā jandāliņa.

— Kā tad es varēju skriet, ja man bija bail, ka puikas pievāks mūsu durvis. Viņiem taču tās patika. Mammīte vienmēr saka: «Glabā savu mantu, nevienam nedod.» Nu un cs glabāju. Bet, zini, tētis teica, ka tu gan esot stiprs! Tik smagas durvis, pie tam uz galvas, bet galvai nekas nenotika ...

— Jā, — Mihals noteica pie sevis, kad mazais bija izgājis, — es esmu stiprs. Kļūšu vēl stiprāks, ciets kā akmens. Ne katrs to spēj!

Mihals pašapmierināts atšķīra grāmatas un burtnīcas. Kas viņam ko stundas nesagatavot uz rītdienu, laipni lūdzu!

Kurš varēja paredzēt, ka te ielūkosies Agnese. Mihals bija pārliecināts, ka arī viņai tante aizliegusi uzturēties viņa sabiedrībā. Viņš skaidri taču dzirdēja viņu izsaucamies: «Šito nekauņu!» Agneses tobrīd nebija mājās, bet, pārnākusi no skolas, viņa noteikti dabūja zināt visu gan no tantes, gan no Petrovskiem. Viņa skrēja taču pēc zālēm. Interesanti, ko viņa par to visu domā ... Ja pat tēvocis nesaprata lietas būtību ... Interesanti ... Bet galu galā lai domā, ko grib! Lai labāk nelien klāt! Ja Agnese kaut iepīkstēsies, viņš uzdos tai tādu sutu, ka tā nezinās, kur sprukt. Ļoti labi, ka nenāca šurp mācīties! Ļoti labi! ...

Taisni tanī brīdī, kad Mihals tā nodomāja, Agnese bija klāt. Viņa izlika, kā parasti, vajadzīgās grāmatas savā galda galā un sāka mācīties. Mihals sasprindzis gaidīja, kad Agnese ierunāsies. Viņš ilgi gaidīja. Nesagaidīja. Viņam apnika par to domāt, un viņš sāka rēķināt, rēķināja uzdevumu pēc uzdevuma, kamēr pilnīgi nomierinājās. Pat aizmirsa, ka virtuvē ir arī Agnese.

— Zini, Mihal, — pēkšņi viņa ierunājās pavisam parastā balsi, — Sventojaņskas ielā ir tāds mazs veikaliņš. Es tur šodien redzēju cukurgailīšus — un kādus! Lielus, krāsainus! Bez tam dažādus! Gailīši, zirdziņi, raķetes! Kaut kas vienreizējs! Nopērc saviem mazajiem! Viņi būs stāvā sajūsmā!

*— Kurā vietā? — Mihals jautāja un vērīgi uzklausīja Agneses paskaidrojumus. — Ļoti labi, — viņš nolēma. — Sapirkšu par visu naudu.

Viņš pameta acis, lai redzētu, kādu iespaidu uz Agnesi atstājuši viņa vārdi. Bet Agnese jau atkal bija noliekusies pār grāmatām.

— Vai tu dzirdēji? — pēc brīža viņš ierunājās. — Vai zini jau? ...

— Dzirdēju, — Agnese nesaprata jautājumu vai arī negribēja par «to» runāt. — Dzīvoklis svētkos būs gluži tukšs: rīt aizbrauc tante, pēc dažām dienām tavs tēvocis, bet pēc tam — tu. Būs pavisam savādi, vai ne?

— Bet es tev prasu ... par etiķetēm.

— Par etiķetēm?... — viņa pārjautāja tā, it kā nekas sevišķs nebūtu noticis. — Vitekam ir vajadzīgs albums. Zini, Mihal, albums ir diezgan dārgs. Bet varētu nopirkt papīru un izgatavot albumu. Es pamēģināšu... Varbūt tu man palīdzētu? Tas viņam būtu pārsteigums. Viņam taču drīz būs dzimšanas diena.

— Bet kur mēs ņemsim naudu papīram? — lietišķi jautāja Mihals.

— Varbūt Viteka tētis iedotu? Es esmu pārliecināta, ka viņš iedotu.

— Kā tad! Pctrovskis iedos, ja viņam Petrovska atļaus. Siļķes ausi negribi?

— Nu tad es paņemšu no tās naudas, ko man tante atstās. Es dzīvošu taupīgi.

«Ir nu gan stulba tā Agnese — atdos savu naudu par Viteka albumu. Kāda joda pēc? Kāds viņai no tā labums? Nopirktu sev konfektes. Vientiesīte,» nodomāja Mihals un pārlika, vai tūlīt pastāstīt viņai visu, kā bijis, vai vēlāk? Jāpastāsta tūlīt, kā viņš saderēja Viteka dēļ . . . Un cik labi, ja spēks ir kaulos ...

Bet, kamēr Mihals vēl meklēja vārdus, Agnese pateica «arlabunakti» un aizgāja. Viņš vēl labu brīdi sēdēja viens.

Negribēja atgriezties pie tēvoča. Mihals līdz šim bija uzskatījis tēvoci par sev tuvu cilvēku. Viņš gan ir pieaudzis, taču labsirdīgs, miesīgs mātesbrālis. Tēvocis vienmēr bijis pret viņu labs, māte ne vienu reizi vien tika stāstījusi. Bet izrādījās: tēvocis Mihalu it nemaz nesaprot.

Vispār viņu te neviens negrib saprast... Visi tikai strostē un turas no viņa pa gabalu.

Tikai Agnese viņam nepārmeta. Kādēļ? Vai viņa saprata? Nojauta? Kā viņa to varēja? Ar iztēles palīdzību? ... Viņa taču sacīja: «Iztēle palīdz saprast otru cilvēku.» Bez tam kā viņa iedomājās ieteikt tos cukurgailīšus? Ieminējās arī par tukšo dzīvokli...

Mihals nolika galvu uz sakrustotām rokām. Domājot par konfekšu pirkšanu, viņš nemanīja, ka iemieg.

— Mihal, Mihal! — Kāds viņu purināja pie pleca.

Safraņecs stāvēja pidžamā blakus un pusbalsī sacīja:

— Puis, ej nu gulēt! Ir jau vēls. Rīt jāiet uz skolu. Ej, bērniņ, gulēt...

Mihals samiegojies savāca savas mantas. Tīšuprāt smagus soļus sperdams, viņš izgāja cauri Safraņecu vidusistabai un cauri priekštelpai. Lai viņi desmitreiz pamostas. Kas viņam bēdas.

Tēvocis neizģērbies gulēja gultā.

12

Mihals ieraudzīja Viteku skolā īsi pirms zvana. Viteks iedrāzās klasē aizelsies, pārbijies, ka gandrīz nokavējis stundas sākumu. Tas viņam nekad vēl nebija gadījies.

Pirmā bija matemātika. Skolotājs Gžibovskis lika rakstīt klasesdarbu, pēdējo ceturksnī. Mihals par to priecājās, jo bija pārliecināts, ka Viteks bez palīdzības neiztiks: kaut ko pajautās vai vismaz ieglūnēs viņa burtnīcā.

Viņš pats ar uzdevumiem tika galā ļoti ātri, tie nesagādāja nekādas grūtības, bet Vitekam? Ar acu kaktiņu Mihals vēroja draugu.

Atskanēja viena, otra nopūta. Mokās nabadziņš, sarāvies kā nelaimes čupiņa. Tēlo spītīgu āzi un netiek ne no vietas. Būtu iemetis aci Mihala burtnīcā, un darīts. Mihals taču īpaši bija centies, lai viss būtu pa gabalu skaidri saredzams. Bet šis — neparko!

— Nu tad mokies arī! — Mihals noburkšķēja pie sevis un jau bez slapstīšanās ieskatījās Viteka burtnīcā. Viņš neticēja savām acīm. Prizmas laukumu Viteks bija aprēķinājis pareizi. Arī sarežģītais uzdevums, kurā vajadzēja aprēķināt aušanas fabrikas produkcijas pieauguma procentu, virzījās uz priekšu. Lēni, grūti (Viteks nopūtās atkal), bet pareizi... Uzreiz bija redzams, ka Vitekam bija atraisījusies matemātiskā domāšana. Vai tu re, ko? ...

— Kovaļski, kas tad nu, — pēkšņi turpat virs galvas atskanēja skolotāja balss, — tu špiko no Petrovska?

— Nemaz ne, skolotāj! — Mihals pielēca kājās. — Es jau esmu izrēķinājis. Es tikai tāpat vien pametu acis.

— Kāpēc tad tu nenodod burtnīcu? — skolotājs Gžibovskis paņēma rokās Mihala burtnīcu, ielūkojās tanī, aizvēra un nolika uz skolotāju galdiņa. — Vari iet. Atceries, — viņš piebilda ar humoru, — acis nav tādēļ, lai tās pamestu.

Mihals ilgi nevarēja sagaidīt, kamēr iznāks draugs. Viteks beidza rēķināt viens no pēdējiem, gandrīz reizē ar zvanu.

— Tu gan baigi krekstēji! — Mihals metās viņam klāt. — Nu, cik tev iznāca?

— Divpadsmit un septiņas desmitdaļas.

— Pareizi! — Mihals nopriecājās. — Man arī ir tāds pats iznākums.

— Vitek! Tev ir kolosāla etiķešu kolekcija! — Abiem pieskrēja klāt Kuba. — Zbišekam ģīmis izstiepās, lūk, šitāds! Goda vārds! Bet Mihalam ir baigā duka! Atstiepa durvis! Smējāmies, vēderus turēdami. Žēl, ka tu to neredzēji ...

— Kam smiekli, kam asaras, — viņiem pievienojās Vcčo-reks. — Zbišeks staigā, zobus griezdams. Bet divdesmit zlotus deva, kā bija apsolījis! Nežņaudzās. Ko' tu neņēmi? Derības bija noslēgtas pēc visiem likumiem. Tu taču vinnēji.

— Negribēju — un viss. — Mihals pavilka sadrūmušo Viteku sāņus. — Ko tā saviebies, it kā vēdergraizes būtu uznākušas, ko?

— Ak, Mihal! Liecies mierā! Es tā dabūju! Tā dabūju!

— Vai vēl sāp? Tev nemaz nav dzīves pieredzes! Tādās reizēs, kad nav šaubu, ka nupat būs, dod kājām ziņu, bet tu stāvi kā auns un gaidi, lai tevi cērp.

— Labāk tā nekā ... nekā tādi stulbi gājieni...

— Ak šitā? — Mihals sacīja lēni un mierīgi, bet sirds viņam sāpīgi sažņaudzās. — Es tevi aizstāvēju kā tanks! Par tavu godu cīnījos!... Stiepu dēļu plati uz savas galvas! Tev vajadzētu pamēģināt! Bet tu saki: «stulbi gājieni»?!

— Agnese arī tā teica.

— Agnese? — Mihals gandrīz aizrijās. — Agnese ir div-kose! Vienmēr tev to esmu teicis. Bet tas vēl nav nekas! Čūska! Tāda čūska! Vakar ienāca virtuvē un sāka smērēt man medu uz lūpām, es jau gandrīz vai apstulbu. «Redzi, Mihal, Vitekam vajadzīgs albums,» — viņš mēdījās, — «tāds un šitāds», bet tev pateica: «stulbi gājieni» ...

— Nelec no biksēm! Ne jau man, bet manai mātei, jo māte bija satraukusies, Agnese atnesa zāles un, mierinādama māti, sacīja, ka reizēm cilvēkam iešaujas kāda pēkšņa neapdomāta ideja un, ja nav kam padomu paprasīt, tad ...

— Neizlokies! Teica vai neteica: «stulbi gājieni»?

— Varbūt tā neteica, varbūt mazliet citādi, bet uz to pusi bija ... Mammīte bija tā satraukusies kā nekad ...

— Tavai mammītei ir papīra nervi.

— Tev tā liekas. Mammīte domāja, ka zagļi...

— Bet, kad viņa tevi pēra, tad jau zināja, ka nav bijis nekādu zagļu?

— Nervi neizturēja. Tu to nevari saprast.

— Kas tur ko nesaprast! Tomēr mana māte ir labāka. Ja es kolekcionētu markas vai ko citu, viņa, kaut gan ar naudu mums ir spiedīgi ... Viņa man nekā nežēlotu. Braukšu mājās . .. Vakariņās būs klimpu zupa, — sapņaini piebilda Mihals. — Māte zina, ka man tās ļoti garšo... Trušu māte droši vien būs ap-bērnojusies, atvedīšu pārīti, pats redzēsi.

Atskanēja zvans, un saruna pārtrūka. Bet, kas tika izrunāts starpbrīdī, tas nebūt abus netuvināja izlīgumam, nenoklusi-nāja abpusējo aizvainojumu, gluži otrādi.

«Ievārījis putru un. vēl tēlo lielu varoni!» sašutis klusībā domāja Viteks.

Bet tas gan bija jāatzīst, ka Zbišeks staigāja kā suns ar nolaistu asti...

«...Ak tā? Es par viņu cīnos! Es viņam sirdi atdodu!» Mihals sūkstījās. «Bet viņš ar Agnesi pūš vienā taurē: «stulbi gājieni»! Nu pagaidiet! Man ir viena supcrkolosāla ideja! Jūs mēmi aiz brīnumiem paliksiet!»

— Vitek Petrovski! — Uz viņu sola pusi pagriezās ģeogrāfijas skolotāja. — Vai tu maz dzirdi, ko es stāstu? Par

Janosiku jūs mācīsieties gan poļu literatūrā, gan vēsturē, bet tu jau piecpadsmit minūtes pētī tāfeles lupatu! Es taču redzu.

Klase vispirms paskatījās uz tāfeles lupatu (varbūt tur patiešām ir kaut kas interesants?), pēc tam — uz Viteku, kas pietrūkās kājās un, sakopojis visus spēkus, sāka taisnoties:

— Skolotāj, es klausos! Jūs stāstījāt par slaveno laupītāju Janosiku, kas aplaupīja tikai bagātos. Viņš bija īsts varonis.

— Bet tu, Kovaļski, vai tu vari papildināt?

— Varu, skolotāj. — Mihals piecēlās. — Man liekas, tikai es baidos, ka tās ir manas personīgās domas, ka šis Janosiks tomēr nebija nekāds varonis. Viņš aplaupīja bagātos. Jā, tikai bagātos. Bet ko tad viņš būtu varējis atņemt nabagiem? Nabagiem bija tikai gudrais padoms. Bet vai tas ir kas sevišķs?...

— Vai, vai, Kovaļski! Kovaļski! Ko tu runā! — Meta ar rokām skolotāja. — Toties man liekas — tieši gudra padoma tev bieži vien trūkst...

Viteks nesteidzās no klases laukā. Kaut ko ņēma ārā no somas un lika atkal atpakaļ. Mihals, viņu nesagaidījis, izgāja viens pats.

Gaitenī nez no kurienes pēkšņi uzradās Gražina. Viņa sacīja:

— Zini, Mihal, kopš tu esi atnācis uz mūsu klasi, var vismaz biežāk izsmieties.

Mihals palūkojās, vai viņa to domā nopietni vai tikai apceļ. Bet nē, klases biedrenes acīs viņš saskatīja patiesu sajūsmu. Mihalam patika, ka viņu uzslavē, tādēļ viņš vēlīgi atsaucās:

— Smieties ir veselīgi!

— Uhm! Bet vēl svarīgāk — kurš smiesies pēdējais! — ar ironisku zemtekstu izmeta Danka Majevska un, panākusi draudzeni, metās uz garderobi.

Mihals nokliedza abām pakaļ:

— Majevska, piesargies! Ja tiksi manos nagos, tad gan pasmiesies! Tikai citādi!

Vakarā laimīgi iegadījās, ka tēvocim bija neliela «haltūra». Pirms svētkiem visi uzposa dzīvokļus, šo to remontēja, līdz ar to bija vajadzīgs kvalificēts palīgspēks. Mihals bija priecīgs, ka neviens netraucēs realizēt jauno, patiešām neparasto ideju. Patiesībā tas bija gandrīz vai zinātnisks atklājums. Visi iepletīs acis. Gluži vienkārša doma, bet nevienam līdz šim nav iešāvusies prata! Tikai Mihalam! Ja, ja! Viņam vienīgajam!

Viņš savāca visas elektriskā gludekļa auklas. Vienu paņēma no virtuves, vēl vienu aizņēmās no Agneses. Vēl trūka, bet, kad pievienoja naktslampas papildpievadu, tad pietika.

Trešdienas vakarā vannā iet bija kārta Cerņikam, tādēļ brīdis vēl jo vairāk bija piemērots idejas realizēšanai.

Mazo radiouztvērēju viņam izdevās ienest vannas istabā nemanītam. Mihals nolika to uz taburetes blakus vannai, aizdedza gāzi un palaida ūdeni. Pēc tam viņš izģērbās, iekāpa vannā un ieslēdza radio. Mūzika skanēja klusi, gandrīz nedzirdami, to nomāca sparīgi šļācošā ūdens strūkla. Viņš izslēdza gāzi un nogrieza ūdeni, lai gan vanna vēl nebija pilna. Vajadzēja pasteigties.

Tagad mūzika bija dzirdama jau skaidrāk, tomēr ne tik labi ka istabā. Kaut kas traucēja.

Lai ar savu «ģeniālo ideju» varētu pievērst pārējo dzīvokļa iemītnieku uzmanību, mūzikai vajadzēja skanēt daudz skaļāk. To vajadzēja dzirdēt Agnesei virtuvē un Safraņecai aiz vidus-istabas aizkara, tad viņa, protams, tūlīt skrietu ar šo jaunumu pie Pctrovskiem, nu, un, protams, arī pie Aneles, ja tā būtu mājās.

Mihals pagrozīja pogas — nelīdzēja. Dziesmiņa bija dzirdama kā caur biezu miglu. Varbūt pārslēgt uz citiem viļņiem? Pīkstieni, sprakšķi — tomēr mūzika nekļuva skaļaka. Kaut kas traucē, varbūt kontakts nav labs vai ir cita vaina? Mihals vairs nespēja atteikties no savas ģeniālās domas un joprojām rosījās.

Būtu viņš bijis savā istabā, tad būtu vieglāk. Ne vienu reizi vien Mihals bija paķimerējies radiouztvērējā un novērsis sīkās kļūmes, bet te nebija nekādu rīku.

Mihals palūkojās vannas istabā visapkārt. Vai tiešām nav nekā piemērota? Uz plauktiņa pie spoguļa_ gulēja vienīgi birstīte. Pie sienas virs vannas atradās vel viens — lielāks plaukts. Uz tā stāvēja glāzes un māla krūzītes ar zobu sukām. Nekā vairāk? Stop! Starp glāzēm guļ maza metāla pincetīte. Droši vien medmāsa to te atstājusi. Brīnišķīgi!

Protams, pincete nevar aizstāt atslēgu vai ^skrūvgriezi, bet bada laikā velns pat mušas ēd. Iztiks ar to pašu. Kamēr labos radio, var vēl ielaist vannā ūdeni. Mihals atkal atgrieza gāzi un ūdeni.

Tad viņš notupās vannā un pievilka tabureti av radiouztvērēju tā, lai ērtāk varētu rīkoties. Ar mitrajām rokam

saslapināja bakellta kasti, bet nelikās par to zinis, jo ūdens bija tīrs, vannas istabā silti. Slapjie nospiedumi drīz vien nožūs.

Lūk, te! Jāatgriež šī skrūve! Mihals pastiepa roku, ar pinceti piedūrās skrūvei, un ... blīc, blāc!!!

Mihals dabūja pamatīgu triecienu un kā sviestiņ sviests izlidoja no vannas. Viņš stāvēja vannas istabā kails, pie visām miesām drebēdams, grīdu slapju nopilinādams un drebuļus nevarēdams savaldīt. Zobi klabēja, rokas trīcēja, kājas ļodzījās! ...

Nespēkā viņš atslīga pret sienu.

Tūlīt... tūlīt... par visu vari vajag nomierināties, savaldīties. Neviens, liekas, neko nebija dzirdējis... Nekas nav apgāzies, ne nokritis, bet šos drausmīgos drebuļus jūt tikai viņš viens pats ... Vienīgā laime ...

Acīmredzot radio nav kārtībā. Varbūt aukla pušu? Droši vien iet uz īso. Vispirms būs istabā uzmanīgi jāpārbauda.

Tagad lai tikai tie drebuļi pāriet.

Varbūt tas no aukstuma? Nu kā tad! Vannā plūst aukstais ūdens, jo viņš, ķimerēdamies ap radioaparātu, bija aizmirsis aizdegt gāzi.

Mihals drebošām rokām sniedzās pēc sērkociņiem. Tūlīt, vispirms jānoslauka rokas, citādi samirks sērkociņu kastīte.

— Tā!!!

Uzraujot sērkociņu, kā zibens šautra caur smadzenēm izšāvās doma: «Tas laikam ir sapnis ...»

Šafraņecs lika kārtis, Leontīne cītīgi lāpīja savus pelēkos vasaras pirkstaiņus. Laiku pa laikam viņa palūkojās pāri acenēm, kas bija nošļukušas degungalā, uz galda pusi un deva vīram padomus.

— Septiņnieku, Franek, kreiča septiņnieku liec uz pīķa astoņnieku!

— Redzu, Leontīn, redzu, — Františeks apķērās, — tā jau es domāju, tikai...

Agnese sēdēja virtuvē viena. Tur ielūkojās Heneks, ko acīmredzot brālis bija atsūtījis izlūkot apkārtni, jo pēc brīža ieradās pats.

— Vai tava tante aizbrauca?

— Aizbrauca.

— Viena?

— Ar draudzeni.

Saruna īsti nevedās.

— Bet zini, Agnese, — Viteks iesāka un nepaguva pabeigL

Nogranda drausmīgs sprādziens. Ar brīkšķi no stenderēm

izlidoja kādas durvis! ... Uz flīzēm nošķinda plīstoši stikli.

Tad iestājās baiss klusums. Tāds klusums, ka gan Viteks, gan Agnese, pārbijušies, sakņupuši, galvas plecos ierāvuši, it kā kuru katru mirkli gaidītu griestus sev pāri nobrūkam, dzirdēja tikai savus straujos sirdspukstus.

Bet klusums ilga tikai vienu mirkli. Tūlīt atskanēja skaļš, pārbiedēts panes Aneles kliedziens:

— Kas šeit notiek?

Tūdaļ atskanēja raudulīga, čerkstoša Safraņccas balss:

— Maja brūk! Māja! Franek! Svētie eņģeļi! Palīgā!

— Gaismu! Iededziet gaismu! — sauca Anele. — Žigli, aši, nesiet šurp no virtuves lampu. Te spuldzīte izdegusi un vannas istabā arī nodzisusi! Kāpēc ož pēc gāzes? Kas šeit guļ? . . .

Viteks steigšus aiznesa galda lampu līdz virtuves slieksnim, jo tālāk aukla nesniedzās.

Šafraņeca plaši atvēra istabas durvis un, lai būtu gaišāks, atbīdīja aizkaru. Bet viss tāpat bija skaidri redzams.

Pārsviests pāri vannas istabas slieksnim, bezsamaņā kails uz grīdas priekštelpā gulēja Mihals. Piere un plecs viņam asiņoja.

— Irēnīt, žigli, aši! Uzklājiet gultu! Feliks! Palīdziet viņu aiznest, — medmāsa nometās ceļos pie Mihala, uzlika roku uz sirds, pārbaudīja pulsu, pavēra plakstiņus, ielūkojās acīs, uzmanīgi pacēla vienu, pēc tam otru Mihala roku, tad kāju.

— Viņš ir apdullis. Krītot stipri sasities. Viņš izsviests no vannas istabas ar visām durvīm. Gāze eksplodējusi. Bet kādēļ te gludekļa auklas mētājas? Ak kungs! Radio arī! Varbūt viņš ieslēdzis ar slapjām rokām, nezinādams, ka elektrība vannā var nosist! Svētā dievmāte! Labi, ka vēl tā!

Mihals gulēja savā gultā. Viņš jau bija nācis pie samaņas. Pavēra acis. Brīnījās, kāpēc pār viņu noliecies pārbijies tēvocis. Kāpēc tēvocis tik bāls? Kāpēc piere un plecs tik skaudri sūrst? Viņš gribēja pakustēties. Vai! . .. Vai, kā sāp! Pār lūpām izlauzās vaids.

— Klusu! Klusu!... — mierināja Anele. Pabīdīja plaukstu zem pakauša, pielika glāzi pie lūpām.

— Padzeries! Mēģini iemigt. Rīt tev būs labāk.

Ceturtdienas rītā Mihals pamodās un, pavēris acis, izbrīnījās, ka istaba bija saules pielieta. Saule taču te iespīdēja tikai ap dienas vidu.

Palūkojies tēvoča lielajā «sīpolā» — kabatas pulkstenī, kas kede karajās pie sienas virs galvas, satrūkās: vienpadsmit! Kāpēc viņš vēl ir gultā? Aizgulējies!?

Mihals trūkās augšā un gandrīz iekliedzās aiz sāpēm. Visvairāk sāpēja galva! Pataustīja pieri — tā bija apsaitēta! Mēģināja no segas apakšas izvilkt otru roku, plecs skaudri iesāpējās. Kas ar viņu noticis? Viņš nekādi nevarēja atcerēties.

Viņš bija istabā viens. Tēvoča gultu bija klājis kāds svešs, jo spilvens bija nolikts nevis galvgalī, bet kājgalī. Pie gultas bija piebīdīta taburete, uz tās atradās glāze tējas ar citronu. Kur tēvocis dabūjis citronu?

Dzert! Uzmanīgi, lēnām, lai neizraisītu skaudras sāpes, viņš pavilkās augstāk uz spilvena.

Durvis bija atstātas pusviru: spraugā parādījās Heneka galva. Kādu brīdi viņi skatījās viens uz otru klusēdami. Bija dzirdama vienīgi Šafraņecu kanārijputniņa čiepstēšana un šujmašīnas klusinātā sparīgā dūkoņa Petrovsku istabā.

— Vai tu neguli? Varbūt kaut ko vajag atnest? — pajautāja Hcneks.

— Dzert! ...

Heneks pacēla Mihalam pie mutes glāzi. Tēja bija auksta, skābena un likās tik garšīga kā vēl nekad.

— Nu? — Heneks jautāja, nolikdams glāzi.

— Nu? — tāpat atbildēja Mihals. — Kas noticis?

— Vai tad tu nezini? — Heneks brīnījās. — Tu iztaisīji sprādzienu! Vannas istabā! Tu izlidoji ārā ar visām durvīm. Tavs tēvocis salabos, neuztraucies. Mana glāze ar zobu suku pagalam. Anele teica — ja tu būtu sviests pret sienu, tad būtu beigts. Safraņeca sacīja, ka šajā dzīvoklī esot ieperinājies sātans. Bet tur jau nebija sātans vainīgs, tikai — gāze. Radio arī nevar likt ūdenī — saproti? Dabūsi tā pa nagiem, ka nezināsi, cik vecs!

Tagad Mihals sāka atcerēties: gludekļa auklas, radio, sērkociņi ... Viņš bija dabūjis triecienu, pilnīgi pareizi...

Viņš aizvēra plakstus. Klusēja. Heneks domāja, ka Mihals atkal laižas miegā. Viņš piegāja pie Cerņika pulksteņa. Jau viens, tātad laiks posties uz skolu. Viņš uz pirkstgaliem izgāja ārā, aiz sevis aizvērdams durvis. Atkal bija dzirdami tikai Matiuša treļļi.

«Nu gan esmu izstrādājis numuru! ... Tā tev vajadzēja, aunagalva! Sagribējās taisīt atklājumus? Bezmaz nokļuvi tur, kurp neviens nesteidzas :.. Superkolosāla ideja! ... Labi, ka pirms tam nepalielījos. Tad tik mani ķircinātu katrā izdevīgā gadījumā! Ak kungs! Kā sāp! ...»

Miegs nāk kā glābējs.

Otrreiz pavēris acis, Mihals ieraudzīja pie gultas Franti-šeku Šafraņecu. Tagad Mihals uzreiz zināja, kādēļ šobrīd, kad pulkstenis rāda jau divpadsmit, vēl atrodas gultā. Viņš nebrīnījās, ka ienācis vecītis, lai gan kopš viņa apmešanās pie tēvoča tas šeit bija pavisam rets viesis.

«Tūlīt sāksies,» Mihals klusībā nodomāja, jau no iedomām vien saviebdamies. Viņam nepatika, ka lasa morāli.

— Vai tev sāp? — līdzjūtīgi jautāja Šafraņecs, citādi iztulkodams grimasi zēna sejā. — Drīz atnāks Anele, viņa tev iešpricēs.

Tas nebūt nenomierināja Mihalu, pat gluži otrādi. Ieraudzījis izbailes zēna acīs, Šafraņecs steidzīgi piebilda:

— Nebīsties! Anele to dara meistarīgi. Bez jebkādām sāpēm. Bet varbūt nemaz nevajadzēs špricēt. Kā tu jūties?

— Ļoti labi, — drošības labad apgalvoja Mihals.

— Vai tev kaut ko atnest?

— Man gribas dzert.

— Te ir tēja, bet tā ir atdzisusi. Varbūt ieliet siltu?

— Nē. Dodiet aukstu!

Safraņecs uzmanīgi vpacēla augstāk Mihala pagalvi un iedeva viņam padzerties.

— Bet varbūt tu gribi piecelties? Es tev palīdzēšu aiziet uz vannas istabu.

Mihals pamāja ar galvu. Tikai tagad viņš varēja pārliecināties, cik lietpratīgi rīkojas Safraņecs. Papriekšu viņš pārlika Mihala kājas pāri gultas malai, pēc tam, saudzēdams sāpošo kreiso plecu, lika nogulties uz labā sāna, un Mihals jau atradās gultā sēdus. Gluži kā ievainotais, atbalstoties pret sanitāru, viņš devās uz vannas istabu un pēc tam atkal uzmanīgi atgūlās uzpostā gultā, atlaizdamies uz diviem — sava un tēvoča spilvena. Nu bija ērtāk.

— Vai tev negribas ēst? Es tev atnesīšu baltmaizi ar sviestu.

— Nē, paldies, patlaban ne, — Mihals» aizgrieza projām sāpošo galvu. Viņš nespēja skatīties Safraņecam acis, jo saskatīja tanīs līdzjūtību. Bet viņš taču, bet viņš taču . ..

— Padzeries vēl! Pusdienās Petrovska tev izvārīs buljonu,, tēvocis tā lūdza ... Nu paguli vien ...

Bet aizmigt Mihals nepaguva. Tiklīdz Šafraņecs bija aizgājis, kāds piezvanīja pie ārdurvīm. Petrovska gāja ielaist-Viņa aizvien to darīja ļoti piesardzīgi: aizlika vispirms ķtdi. Mihals visu skaidri dzirdēja.

— Pie kā, lūdzu? Ak komisija?... Lūdzu, lūdzu, nāciet iekšā! Jā, protams, varat apskatīt, kā mēs te dzīvojam.

Viņa ieveda atnācējus skolotājas istabā.

Pēc brīža komisija ienāca Čerņika istabā.

— Tikai, lūdzu, klusiņām, te guļ slimnieks, — Petrovska sacīja, bet, pamanīdama Mihala atvērtās acis, piebilda: — Ā! Jau pamodies. Nekas briesmīgs jau nav, vakar sadauzījās, kā jau tas zēniem gadās. Ir neliela temperatūra. Viņš te dzīvo-pie sava tēvoča Mihala Ccrņika. Čerņiks strādā Žeraņinā. Kvalificēts mehāniķis.

Vienam no komisijas locekļiem rokās bija uz portfeļa izklāta lapa, varbūt plāns, viņš kaut ko tanī atzīmēja. Otrais kaut ko ierakstīja bloknotā. Trešais apskatīja sienas, palūkojās laukā pa logu.

— Vēl turas! — viņš no tiesas brīnījās. — Kā vēl nav sagāzies! Visa apakša taču izdegusi.

— Kapitālas sienas, tās tur, — paskaidroja otrais.

Viņi izgāja priekštelpā, devās pie Pctrovskiem, pēc tam tālāk.

Cauri aiznaglotajām vidusistabas durvīm, pie kurām stāvēja Mihala gulta, varēja dzirdēt, kā viens no komisijas locekļiem jautaja:

— Vai jūs negribētu iet uz veco ļaužu pansionātu? Tur jums būtu ērtāk, atkristu saimnieciskās un citas rūpes. Medicīniskā palīdzība turpat uz vietas.

— Visu mūžu ... visu mūžu esmu nodzīvojusi šajā mājā ... te piedzimu ... te piedzima mans dēls ... bet tagad ...

— Leontīn, neuztraucies... mums taču tikai tāpat vien jautā. Vai ne? Jūs taču tikai tāpat vien pajautājāt?

— Protams, protams! — komisijas loceklis atbildēja.

Atgriezās Viteks un uzreiz ienāca pie Mihala. Viņš bija mazliet izbijies, bet, redzēdams drauga pavērtās acis, ierunājās pusbalsī, kā jau slimnieka tuvumā pieklājas:

— Sveiks! Es tūlīt pie tevis atnākšu.

Pēc brīža viņš jau sēdēja pie Mihala gultas.

— Tu gan mūs pārbiedēji! Šausmas! Viss dzīvoklis nolīgojās, it kā ceļamkrāns būtu mūsu mājai virsū uzgāzies. Goda vārds! Tu gulēji kā beigts. Asinis nevarēja apturēt! Tavs tēvocis pamāca, kad tu jau biji ielikts gultā un Anele tev apsaitējusi galvu. Viņš kļuva bāls vienā rāvienā. Ancle sabļāva uz viņu pamatīgi, citādi viņš būtu noģībis.

— Kā iet pa skolu? — Mihals mainīja sarunas tematu.

— Pa skolu? Tolločko vietā tagad ir jauna skolotāja. Mēs viņu izjokojām, kad viņa katru iztaujāja. Kuba, tu jau zini, ka viņš vienmēr taisa pekstiņus, izlikās, ka rausta valodu. Skolotāja noticēja un lika sēsties, sašutusi par to, ka mēs smejamies... Nolasīja morāli Gražinai. Bet Gražina! Klausies, ko tās meitenes izdomājušas: viņas grib, lai šām nēsātu portfeļus! Pats dzirdēju, kā viņas reiz stāstīja, ka citās skolās jau piektajā klasē zēni meitenēm nēsājot somas, bet mūsu skolā zēni acīmredzot esot aizkavējušies attīstībā, — goda vārds, es nemeloju! Tieši tā teica: «aizkavējušies attīstībā».

— Ko zēni? — Mihals gribēja zināt.

— Vispirms izteica priekšlikumu šās iekaustīt. Vcčoreks pateica, ka viņš to labprāt izdarīšot, jo skuķi viņu izsmejot. Bet Jendreks un Zbišeks sacīja, ka tas neiešot cauri! Vispirms vajagot pārbaudīt. Pārbaudīja, un izrādījās, ka patiešam sestajā klasē jau nēsā, bet visvairāk septītajā.

; — Kādēļ?

— Nu es jau arī jautāju: kādēļ? Portfeli taču nav smagi un vispār. Bet neviens tā arī neprata atbildēt uz šo jautājumu. Nosprieda, ka tā esot jauna mode, un, klausies, Mihal, ja tu zinātu, kā šodien Jendreks ar Kubu saplūcās Gražinas portfeļa dēļ!

— Idioti!

— Nu zināms, ka idioti! Šie plūcās, bet Gražina pa to laiku atdeva portfeli Zbišekam. Tēloja princesi!... Nudien, man vēders sāpēja no smiekliem.

— Bet... vai par mani... kāds apjautājās? Kādēļ manis nav skolā?

— Zināms. Večoreks jautāja, Gražina ari jautāja un skolotājs Gžibovskis.

— Vai tu pateici?

— Tikai to, ka tu esi apdauzījies. Bet neko sīkāk nestāstīju. Agnese neļāva.

— Kas tad šai?

— Viņa teica, ka tev tas varbūt nepatikšot vai kā. Gan jau tu vēlāk pats pastāstīšot, ja gribēšot. Tev tagad pāris dienu jāpaguļ. Anele sacīja, ka sasituma vietas ilgi sāpēšot. Bet zini, Zbišeks nevar to pārdzīvot, ka tu viņu iesēdināji peļķē.

— Kā tā?

— Viņš teica, ka tu tēlojot slimu. Tev droši vien negribo-ties svētdien lāpstu cilāt...

— Jūs laikam to runāšanu nekad nebeigsiet, — sacīja Pet-rovska, ienākdama ar tīkami smaržojošu buljona šķīvi. —Vitek, atnes šurp gaļas dēli. Žigli!

Mihals, uzmetis acis ar zaļajiem pētersīļiem nokaisītajam, zeltainajam buljonam, kurā peldēja sārtas burkānu šķēlītes, uzreiz juta, ka patiešām grib ēst.

Petrovska palīdzēja uzslieties. Gaļas dēlītis, kas bija uzlikts uz segas, lieliski aizstāja galdu. Par laimi, Mihals ar labo roku varēja rīkoties brīvi.

— Vitek! Tev arī pusdienas noliktas uz galda. — Petrovska dzina projām dēlu. Pēc tam pataustīja Mihala pieri.

— Liekas — temperatūra kritusies. Anele pārnāks no slimnīcas, izmērīs. Ed, nekautrējies! Ja vēl gribēsi, pieliešu.

Mihals nelika lūgties.

Makaroni bija gatavoti gluži tāpat, kā tos mājās gatavoja māte! Māte arī, kad Mihalam reizēm gadījās saslimt, nežēloja gardākos kumosus. Tikai to vajadzēja slēpt no patēva. Ja tas kaut ko manīja, tūlīt viņu sita par to ...

Kur palicis Mihala spēks? Viņš apēda šķīvi buljona, un piere uzreiz norasojusi. Vai buljons viņu būtu tā sakarsējis? Nē, no otra šķīvja viņš atteicās. Ēdiens bija garšīgs, ļoti garšīgs, bet viņš vairāk nespēja. Ja nolaistos uz spilveniem mazliet slīpāk — uzreiz aizmigtu. Viņš jau bija aizmidzis ...

Mihals pamodās, kad ienāca medmāsa. Viņa bija baltā uzsvārcī, un Mihalam likās — viņa ož pēc slimnīcas.

— Nu, kāds noskaņojums? — Viņa vērīgi uzlūkoja slimnieku. — Ieliec termometru!

Temperatūra nebija augsta, bet pavisam tā vēl nebija nokritusies. Ancle paskaidroja, kādēļ tas tā ir, nomierināja tēvoci* kas tieši tajā brīdi parnaca tāds sakrities, neskūtu vaigu un kāri tvēra katru viņas vārdu.

— Bet varbūt vajag izsaukt ārstu, kā jūs domājat?

— Kādēļ jāsauc ārsts? Šodien lai paguļ mierīgi. Rīt iztaisīsim masāžu, pēc tam būs jāsāk vingrot. Bet pirmdien — uz skolu, marš! Est viņš var visu, kas vien kārojas! Tikai lai nepārēdas. Bet jūs gan tūlīt noskujieties, citādi izskatāties pēc vēl viena slimnieka kandidāta.

Medmāsa aizgāja. Tēvocis klusēdams sāka skūties. Mihals gulēja ar pievērtām acīm. Kopš aizvakardienas viņi nebija pārmijuši neviena vārda. Tagad likās kaut kā neērti. Bet vēl neērtāk bija izlikties par aizmigušu. Viņš ierunājās:

— Jūs droši vien vakar manis dēļ dabūjāt trūkties? Bet nebija jau vērts pārdzīvot. Tiktu vaļā no liekām rūpēm — un punkts!

— Nu, nu, skaties tu man! Es tev uzlikšu tādu punktu, ka tev vēl viens puns pierē radīsies, — iecietīgi pasmaidīja tēvocis. — Bet, paklau, attapīgs gan tu neesi! Vai tad tu aizmirsi* ka ūdens labi vada elektrību? Varbūt jums fiziku nemāca, ko?

— Par elektrību mēs mācīsimies tikai septītajā klasē. Bet cs tagad zināšu.

— Jādomā gan! Arī Viteks un pat Heneks to visu mūžu atcerēsies. Bet zini, Mihal... zini ... Eh, grūti to pateikt... varbūt citreiz ...

Tēvocis taisījās iet iepirkties. Tagad iepirkumi gūlās uz viņa pleciem. Mihals atcerējās cukurgailīšus, kurus bija gribējis nopirkt mazajiem. Pirmssvētku dienās ātri var izpirkt. Viņš. palūdza, lai tēvocis paņem.

«Kā mazie priecāsies! Nu jau būs mazliet paaugušies. Bet ko lai mātei aizved?... Vēl septiņas dienas. Septiņas garas dienas... Ak debestiņ!»

Atkal iestājās klusums. Laiku pa laikam aiz sienas ieklepojās Šafraņecs, priekštelpai vairākas reizes cauri izgāja Agnese. Pie viņa neienāca. Kādēļ?

Šajā nakti Mihals gulēja ļoti nemierīgi. Viņam sāpēja plecs. Bija neizturami gulēt tikai uz labajiem sāniem vienā un tanī pašā stāvoklī. Katra neuzmanīga kustība lika pamosties.

Nekad viņš nebija dzirdējis tik daudz klepojam kā šonakt. Laikam Šafraņcci arī nevarēja gulēt, jo viņi sarunājās. Kaut arī tēvocis krāca, Mihals dzirdēja katru vārdu, it kā tie tiktu teikti pie auss.

— Vai tad mēs esam tik veci? — jautāja Leontīne. — Veco ļaužu pansionāti taču ir domāti pavisam veciem cilvēkiem.

— Nedomā par to, Leontīni Guli, sirsniņ!

— Kā lai par to nedomā, Franck? — Viņa smagi nopūtās. — Kas ar mums būs?

— Kas būs — būs. Kaut kur taču mums jādzīvo. Bet kur? Es tev atklāti teikšu: ja tanī veco ļaužu pansionātā būtu kāds dārziņš, kurā varētu rušināties, es ietu labprāt.

— Tu esi pārāk pieļāvīgs, Franek. Pārāk pieļāvīgs... Visam tu esi gatavs piekrist. Mūsu dienās tā nevar. Kaut kas mums vēl pienākas. Bet ja tu tik ļoti gribi dārziņu... tad jau labāk pie Helcnkas. Viņai ir liela māja un liels dārzs. Mēs vēl varam viņai būt noderīgi. Kaut arī tāli, tomēr radi.

— Kā mēs varam braukt pie Hclenkas, ja tu viņu apvainoji. Vai neatceries, sirsniņ, kā tu atbildēji uz viņas aicinājumu?

— Tas taču bija sen, kas to vairs atceras ... Bet, starp citu, es viņai tā atbildēju tādēļ, ka viņa mani sasāpināja: tik skaista un gudra meitene ņēma un apraka sevi lauku nostūrī. Vai nevarēja iekārtoties Varšavā?... Izgāja pie kaut kāda... Pērkona vai Zibens ...

— Pie Dārda, Lcontīn, viņa uzvārds ir Dārds. Bet varbūt viņa prātīgi darīja, ka nepalika Varšavā? Vai tev ir viņu adrese?

— Ir... Vajadzētu rīt aizrakstīt... Pajautāt taču nav nekas ļauns. Kaut arī tāli, tomēr radi paliek radi.

— Dārziņš . .. dārziņš ... — atkārto pans Šafraņecs, — varētu ierīkot lecektis ... kaut vai nelielas ...

Mihals domā: vecie negrib iet uz pansionātu. Kādēļ? Tur droši vien tāpat kā internātā ... Katrs grib dzīvot pēc sava prāta ... Jā .. . ja viņu dēls būtu dzīvs . . . Dēls aprūpētu . . . Mihala mātei vecumdienās nekā netrūks. Vispār — lai tik viņš sāk pelnīt, visu naudu atdos mātei: lai māte pērk, ko grib.

Viņš nedzers, tas ir skaidrs — diezgan jau redzējis, ko tāda dzeršana dod. Nesmēķēs arī. Pamēģināja — nepatika. Citi zēni smēķē, lai gan ari viņiem nepatīk. Dulburi! Tik daudz naudas izkūpināt gaisā! Ja tēvocis nedzertu, viņam jau sen būtu televizors. Bet, ja būtu, visi gribētu nākt skatīties. Mihals laistu tikai Viteku un Agnesi. Varbūt vēl Safraņecu — vairāk gan nevienu. Tēvocis, protams, atjautu.

Par tēvoci varētu teikt to pašu: viņš salīdzinājumā ar citiem arī ir pārāk labs. Petrovskai sabojājas šujmašīna — šī pie tēvoča klāt. Skolotājai kaut kas notiek ar kumodes atslēgu — tēvocis sataisa. Anele pazaudējusi patcntatslēgu — kas uztaisīs jaunu? Vai vannas istabā būtu duša, ja to nebūtu ierīkojis tēvocis? Par virtuves izlietni, kas mūžīgi aizsērēja, par gāzes plīts uzturēšanu kārtībā nav pat ko runāt! Toties, kad tēvocim uzradās apakšīrnieks, turklāt māsasdēls, nevis kāds svešinieks, tad — vai dieniņ, kāds skandāls!

Toreiz, kad iznāca visa tā jezga ar etiķetēm, Mihals, izgājis pa durvīm, aiz sevis dzirdēja medmāsu Safraņecai sakām: «Ai, kaut viņš ātrāk aizbrauktu brīvdienās!» Tagad viņa droši vien tikai tā dēļ tā rūpējas: termometru dod, brūci pārsien, špricē, lai tik viņš drīzāk atspirgtu un aizbrauktu pie mātes. Labi! Viņš arī pats par to vien sapņo ...

Šafraņeci laikam piemiguši. Toties Peksis sācis smilkstēt. Medmāsa pa nakti logu atstāj vaļā. Šeit — tikai vēdlodziņš atvērts. Varbūt sunim nelabi sapņi rādās? Vai suņi vispār sapņo? Kā to varētu zināt? Bet varbūt kāds svešinieks staigā ap māju — suns vienmēr jūt...

Mihals, cik vien uzmanīgi varēdams, pagriezās uz otriem sāniem. Sāp ...

Labi būtu, ja varētu aizbraukt uz mājām ātrāk. Māte droši vien balsina virtuvi. Virtuve vienmēr visvairāk piekvēpst. Palīga nav.

Mazos vajadzēs aizvest uz zooloģisko dārzu. Lodzas zooloģiskais dārzs nav tik liels kā Varšavā, tomēr interesanti paskatīties. Mazajiem dzīvnieki patīk. Balto trušu māti viņi jau apkopj. Interesanti, kādi ir mazie trusīši? Vai visi balti?

Jāatved līdzi pārītis mazo trusīšu. Viņš tiem pagalmā ierīkos būrīti. Agnesei droši vien vislabāk patiktu baltie.

Kas tikai neienāk prātā, kad naktī nenāk miegs; Mihals paskatās logā. Nez pa kuru laiku zvaigznes nozudušas un debesis kļuvušas bālganas. Aprīļa naktis kļūst arvien īsākas ...

Mihals pamodās vēlu. Vispirms viņš pamanīja skaistos, zeltainos apelsīnus, kas bija nolikti uz taburetes pie gultas. Kā tie te radušies?

Durvis pavēra Petrovska.

— Vai tu vairs neguli? Krāci gan! Labi, ka krietni izgulējies. Drīzāk izveseļosies. Tūlīt tev atnesīšu brokastis.

Viņa atnesa kafiju ar pienu un sviestmaizes.

— Vai tavs tēvocis arī apelsīnus nopircis? — viņa jautāja, novietodama brokastis pie gultas. — Droši vien dabūja pamatīgi rindā izstāvēties, jo visi uz svētkiem pirka. Es arī nopirku. Vai tev palīdzēt piecelties? Redzi nu, šodien jau ir mazliet labāk. Pagaidi, es tev sakārtošu spilvenu!

Mihals pats uzmanīgi saslējās augstāk un kāri ķērās pie ēšanas.

Ap pusdienas laiku iesteidzās medmāsa.

— Vai Petrovska tev atnesa tos skaistos apelsīnus? Redzi nu, tu teici, ka viņa ir skopa, bet nopirka gan saviem bērniem, gan arī tev nežēloja un arī man aizņēma rindu.

Tēvocis šodien no darba atgriezās agrāk. Viņam vajadzēja iet uz slimnīcu apraudzīt to puisi, kam pirkstus norāva. Viņš pats ķērās pie pusdienu gatavošanas. Olu kulteni ar ceptu desu un rabarberu kompotu Mihals apēda vienā paņēmienā, it kā kopš vakardienas nebūtu ēdis.

— Tos apelsīnus tev Grudziņska atnesa? — tēvocis ciešā pārliecībā noteica. — Reizēm jau viņa sakliedz, bet, ja jāizlīdz, tad viņai ir zelta sirds. Es Aneli pazīstu. Vai tev nolobīt?

— Nē ... lai stāv... — Mihals sacīja un domāja: «Ne tēvocis, ne medmāsa, kas tad?»

— Tēvoci, vai Viteks drīkst pie manis atnākt? Un Agnese? Lai viņi te mācās, citādi man ir garlaicīgi.

— Lai nāk vien! Es tūlīt pateikšu Petrovskai. Pārnākšu vēlu, jo pēc slimnieka apraudzīšanas braukšu uz Prāgu. Man tur viens darbiņš gadījies, bet nauda noderēs gan svētkiem, gan pēc svētkiem.

Atnāca Viteks, pēc viņa tūlīt — Agnese.

— Vakar neienāci, — pārmetoši sacīja Mihals, apzinādamies, ka viņam, kā jau «slimniekam» un galu galā arī negadījuma upurim, ir tiesības paniķoties.

— Nezināju, ka tu gribi, lai es ienāku. Domāju, varbūt tev nepatiks. Bez tam es uzposu mūsu istabu. Tante bija slima, tad nevarēja to izdarīt, kā nākas. Zini, vakar nomazgāju visu logu. Tikai balkona durvis nevarēju attaisīt. Būs jāsauc kāds palīgā.

— Es tev attaisīšu, kad tikšu uz pekām, — sacīja Mihals.

— Nu, nu! Nelielies! Nedomā, ka tas ir tik viegli! — sacīja Viteks. — Skolotāja Tolločko lika balkona durvis aiznaglot, jo baidījās, ka balkons var nobrukt. Viņa neparko negāja laukā uz balkona. Tavs tēvocis ņēma un aiznagloja durvis. Tagad naglas ar knīpstangām jāvelk ārā.

— Tur varētu puķes iestādīt... — sapņaini ierunājās Agnese.

— Kādēj ne? Tad tu redzēsi, cik pie Šafraņeciem vasarā ir skaisti. Viņiem tur sazel vesels puķudārzs! Tā ir Safraņeca aizraušanās, — sacīja Viteks.

— Kas jauns ir skolā? — jautāja Mihals.

— Atkal bija plūkšanās Gražinas portfeļa dēļ, — Viteks sāka aizrautīgi stāstīt.

— Vai tavu portfeli arī kāds nes? — Mihals uzrunāja Agnesi.

— Kā nu ne, — atbildēja Agnese, — tikai tādēļ nekaujas.

Mihals tā arī nesaprata, vai Agnesei tas ir vienalga vai

varbūt viņa tieši grib, lai zēni kautos viņas portfeļa dēļ.

— Bet, paklau, Mihal! Skolotāja — tā, kas aizstāj Tolločko, — lika uzrakstīt sacerējumu. Viņa izlikšot ceturkšņa atzīmes. Tev arī jāuzraksta.

— Vai tematu pateica? — jautāja Agnese.

— Jā, bet tas ir tāds jocīgs. Tava tante nekad nelika rakstīt tādus sacerējumus.

— Runā taču, kāds bija temats, — nepacietīgi izsaucās Mihals.

— Tūlīt. Man ir pierakstīts, — Viteks šķirstīja burtnīcu. — Lūk, te tas ir: «Manas domas par Marijas Konopņickas dzejoli «Karalis reiz karā jāja»».

— Ko tas nozīmē? Manas domas ... Kas tās par domām? — Mihals nesaprata.

— Redzi, vakar un šodien mēs literatūras stundā analizējām šo dzejoli. Skolotāja skaidroja katru rindu, un tagad katram pašam mājās jāizlasa vēlreiz un jāuzraksta savas domas. Tev, Mihal, droši vien būs grūti uzrakstīt. Varbūt palīdzēt?

— Phē! Tev šķiet, ka es patstāvīgi nemāku domāt? Neuztraucies! Dzejoli māku no galvas. Saprotu tāpat visu bez skaidrošanas. Tas taču poļu valodā uzrakstīts, vai ne? Bet jaunā skolotāja nav sliktāka par veco, ko? Citādi diezin vai es .. . — viņš vēl kaut ko gribēja sacīt, bet viņu pārtrauca Heneks, pavērdams durvis.

— Mammīte jautā, vai tu gribot ēst. Bet varbūt tu gribi rabarberu kompotu? Es tev atnesīšu ... Oho! Apelsīns! ... Tikpat liels kā mūsējie. Mammīte noglabāja apelsīnus uz svētkiem, tikai vienu iedeva Agnesei. Dzirdi, Agnese, kad tu ēdīsi, miziņas neaizmet projām, dzirdi? ...

— Vai, zēni! — Agnese pielēca kājās. — Man taču šodien jāizbrauc uz Konstancinu! — Viņa ielūkojās pulkstenī. — Vēl pagūšu! Sveiki! Pēc divām stundām būšu atpakaļ.

Tanī pašā acumirklī viņa bija prom. Bet, iekams bija paguvusi aizsteigties, Mihals ievēroja, ka vaigos viņai iesitās spējš sārtums. To pamanīja arī Viteks. Pēc Agneses aiziešanas viņš pārmetoši teica:

— Mihal, kāpēc tu tā? Ne no šā, ne no tā tev patīk citus apvainot.

— Ko es tev daru? — Mihals no tiesas bija pārsteigts.

— Vai tad tu neredzēji? Viņa kļuva sarkana kā biete. Galu galā tā taču ir viņas tante! ...

Vēl bija gaišs. Mihals gulēja viens un atkal ieklausījās dzīvokļa trokšņos. Šafraņeci divatā mazgāja logu, uzposa balkonu. Františeks priecājas, ka ģerānijas pagrabā labi pārziemojušas un ka tām ir tik daudz jaunu dzinumu.

Tad pēkšņi atskanēja medmāsas balss:

— Leontīn, vai es neteicu, ka tās augšējās rūtis nomazgāšu pati? Kāpiet tūlīt zemē no galdiņa! Žigli, aši!

— Ko jūs, mīļā Anelīt! Ko jūs! Gan jau pamazītēm paši tiksim galā, — krekstēja Leontīne. — Vai jums darba trūkst?

— Tieši tāpēc! Tā man tikai vēl trūka, lai jūs salauztu roku vai kāju... Nē, labāk augšu es nomazgāšu pati. Vai man grūti?

Mihals paņēma rokā apelsīnu. Būs turpat vai ceturtdaļu kilograma smags. Cik tīkama smarža! .. . Lai vēl pastāv uz taburetes. Bet varbūt to aizvest mātei? .. . Viņa jau, protams, tūlīt sadalīs mazajiem. Miziņas ari noglabās. Māte vienmēr apelsīnu miziņas piesviež klāt žāvētu plūmju kompotam. ..

... Tātad Agnese? ...

Agnese atgriezās vēl pa dienas gaišumu. Pagrozījās dzīvokli. Ilgu bridi stāvēja uz Safraņccu balkona. Atskanēja Fran-tišeka balss:

— Bērniņ mīļo! Tu pat iedomāties nevari, kā tu mani iepriecināji ar šiem vīnogulājiem. Es jau sen sapņoju, cik skaisti šeit būtu, ja gar sienu vītos vīnstīgas. Sī taču ir dienvidu puse ...

— Varbūt tev kaut ko atnest? Vai negribi palasīt kādu grāmatu? — Agnese ielūkojās Mihala istabā.

— Nē. Negribu lasīt. Vispār man neko nevajag. Bet pasēdi pie manis brītiņu. Pastāsti kaut ko ...

— Labi. Tūlīt atnākšu. Atdošu tikai Petrovskai apelsīnu mizas. Lūk! — Viņa parādīja priekšauta lielo kabatu, kurā bija redzamas dzeltenas apelsīnu mizas ar balto apakšu. — Pct-rovska tās ieceps mīklā, saproti? ...

Tātad Agnese tomēr ne? ...

Agnese atgriezās ar zelta lietus zariņu. Zariņš nebija liels, bet, ūdens glāzē ielikts, dvesmoja pēc pavasara.

— Zelta lietus — skaists nosaukums, vai ne? — viņa jautāja. — Tur Konstancinā pie Kobežickas šo krāšņumkrūmu ir tik daudz! Viņa būtu salauzusi man vēl vairāk, bet es neļāvu.

— Mūsu kaimiņam Lodzā, — Mihals sacīja, — arī ir tāds liels zelta lietus krūms. Aug žogmalē. Zari liecas pāri žogam, un tie ir tik skaisti, kad zied .. . Bet kādēļ tu biji Konstancinā?

— Man vajadzēja atdot grāmatas, kuras tante bija paņēmusi. Viņa lika, lai aizvedu tās sestdien, bet es nolēmu ātrāk. Kobežicka centās mani pierunāt palikt pa svētdienu pie viņas, bet es negribēju. Svētdien, pats zini, Krastmalā lielā talka. Visi ies, tu — ne, tas pats par sevi saprotams, bet tēvocis?

— Nezinu. Lai dara, kā grib, — Mihals noņurdēja. — Vai Minci redzēji?

— Redzēju. Nemaz nenāca man klāt. Nepazina, vai? — Agnese noskuma un mainīja sarunas tematu. — Kādēļ tu neēd apelsīnu? Vai tev nepatīk? Pagaršo! Ļoti sulīgs. Tik salds!

— Man garšo. Bet tāpat vien ... lai vēl pastāv. — Mihals negribēja Agnesei teikt, ka šo apelsīnu aizvedīs mātei.

— Kā ar sacerējumu? Vai tu uzrakstīsi?

— Kāpēc lai es neuzrakstītu? Vai tu domā, ka tas man ir tik grūti?

— Mihal, netaisi jokus, — meitene sacīja nopietni. — Tā jaunā ir ļoti stingra. Viņa māca arī mūsu klasē. Vai tev būs liels prieks, ja viņa izliks ceturksnī divnieku?

— Divnieku? Siļķes ausi negribi? Tikai tava tante nesaprot humoru. Kad es Lodzas skolā vienreiz tā uzrakstīju par ciemošanos pie drauga, skolotājs pasmējās kopā ar visu klasi — un punkts!

— Bet divnieku neielika?

— Neielika. Man tikai vajadzēja otrreiz uzrakstīt nopietni.

— Bet tagad nejoko, — Agnese atkārtoja.

— Neuztraucies. Uzrakstīšu. Vai tu domā, ka es nevarēšu? Varēšu un kā vēl! — viņš lielījās. — Tikai reizēm man negribas. Turpretī, ja gribu, tad viss ir uz goda. Netici?

— Nu labi, — Agnese nomierinājās. — Labi, zinu, ka tu uzrakstīsi, ja gribēsi. Tev tikai jāgrib!

— Bet Vitekam nekā nesaki! — Mihals piekodināja.

— Saprotu! — Agnese pamāja ar galvu. — Bet es to esmu jau mācījusies. Ja gribi, varu tev palīdzēt. Tu tikai uzraksti melnrakstā.

— Redzēsim. Tikai nesaki!

Kad tēvocis parnaca no pilsētas, Mihals ieminējas par Agneses balkonu.

— Bet ja nu tas nogāžas? Tēvoci, vai tas tiesa, ka balkons var nogāzties?

— Kur nu šis tev gāzīsies! Tas, kurš ir ielas pusē, vēl stiprāks par Šafraņecu balkonu. Pirms skolotāja Tolločko dabūja sev šo istabu, tur uz balkona katrs izlika to, kas viņam bija lieks: vecas grabažas, dzelžus, sarūsējušas notekcaurules, bet ziemā tur bija pagrabs, jo austrumpusē ir visaukstāk. Kad viņa no lielās istabas pārvācās uz šo istabu, lika man balkona durvis aiznaglot. No Vislas ziemā diezgan pamatīgi velk, tādēļ arī viņas abas ar Petrovsku pastāvīgi rīvējās krāsns kurināšanas dēļ. Šafraņeca ievēroja, ka, tiklīdz skolotāja atver balkona durvis, šiem velkot uz kājām. Nu un tad tūlīt sākās kaulu sāpes, plaušu karsoņi, un ko tik tu vēlies. Kad viņa mani palūdza, lai es aiznagloju durvis, es aiznagloju, un tad bija miers.

— Nu tad jau tagad atkal sāksies, — sacīja Mihals.

— Ēē... Varbūt tomēr ne? Meitene māk ar cilvēkiem saprasties, kas nu ir, tas ir! Šafraņecam viņa patīk, bet, ja viņam kāds pa pratam, tad Leontīne — nesaka neko!... No kurienes šis pušķītis?

— Agnese atveda no turienes, kur tagad atrodas Mince, — atbildēja Heneks, kas jau labu brīdi stāvēja pie Mihala gultas. — Viņa arī mums iedeva un Safraņccam, un Anelei un savā istabā vāzē ielika. Es tieši atnācu paskatīties, vai te arī ir zelta lietus, jo visur ir.

— Vai redzi, Mihal, kāda viņa ir? ... Iešu dabūšu to balkonu vaļā. Kur mans āmurs? ... Man šī meitene patīk.

— Mūsu mammītei arī Agnese patīk, — Heneks sacīja Miha-lam. — Vitekam vairs nav divnieku matemātikā, zini? Jo viņa vienmēr uzmana, lai viņš būtu izrēķinājis. Mums zelta lietus zari ir lielāki... Bet vai mizas viņa tev iedeva? Mammītei iedeva. Atveda no Konstancinas. Tā pane, kurai aizveda Minci, izvārīja no tām apelsīnu džemu tortei. Vai tev garšo tāda torte, ko? Man ļoti .. .

Mihals nedzirdēja un neatbildēja uz Heneka jautājumu. Viņu nodarbināja pavisam kas cits. Kādēļ Agnese negrib, lai viņš zinātu?... Ja būtu izdarīts kaut kas slikts, kaut kas nepatīkams, tad viņš uzreiz saprastu. Bet atnest dāvanu un izvairīties pat no vienkārša «paldies» — to Mihals nespēja saprast.

Sestdienas rītā Mihals jutās jau pilnīgi vesels. Kreisais sāns, ar ko viņš atsitās pret durvīm, vēl sāpēja, bet zilumi jau metās dzelteni. Brūces sāka niezēt — tātad dzija. Vēl tikai galva likās drusku smaga un puns, ja to aiztika, sāpēja.

Medmāsa Anele, kam uz visiem jautājumiem Mihals atbildēja: «Man nekas vairs nesāp,» — nopētīja viņu un beidzot sacīja:

— Tevi gan veselības ziņā var apskaust! Kaut visiem tāda būtu! Bet šodien vēl paguli.

Mihals pacietīgi gulēja un pārdomāja šārīta sarunu ar tēvoci.

Tā kā iepriekšējā dienā viņš diezgan agri bija aizmidzis un visu nakti nogulējis ciešā miegā, viņš pamodās, kad tēvocis cēlās, lai ietu uz darbu, kaut gan viņš rosījās pa istabu, cik vien klusi varēdams.

— Guli, vēl ir agrs!

— Es negribu gulēt, miegs vairs nenāk. Tēvoci, varbūt man pagatavot jums brokastis? — Mihals ieteicās. — Man nekas vairs nesāp.

— Guli, nedīdies! Medmāsa sacīja, ka tu varēšot celties svētdien. Viņa gan zina labāk. Bet man nekā nevajag. Kafiju jau vakar ielēju termosā. Paņemšu uz darbu maizi ar šķiņķi. Labs, pavisam svaigs šķiņķis! Ja gribi, ēd. Es tev pīto baltmaizi nopirku, zinu, ka tev tā ar sviestu garšo. Sviests ir katliņā ārā uz palodzes, neaizmirsti vēlāk iecelt iekšā, lai saulē neizkūst. Vai atcerēsies?

— Jā.

— Bet varbūt tev atnest kafiju?

— Nē. Padzeršu vēlāk.

— Labi, dari, kā gribi. Bet man, — tēvocis nopūtās, — šodien būs smaga diena, kaut arī no darba, kā jau sestdienā, tikšu ātrāk, Dobras ielā man atkal neliels piepeļņas darbs. Iesim kopā ar darbabiedru. Jānomaina izlietne. Tagad jau katra sieviete, — tēvocis runāja tālāk, kafiju dzerdams, — tēlo grāfieni: dod tik viņai jaunu izlietni un niķelētus krānus. Bet bez visa tā labiekārtojums tāds, ka prieks skatīties! Atkritumu spainis — īpašā skapītī, izlietne — ar glanci! Salons, ne virtuve. Es nemaz nerunāju par jaunajām mājām — vecajās tas pats. Ikviens tagad cenšas visu modernizēt. Tad nu pēc darba arī mēs varam šo to piepelnīt, bet reizēm sirds tā vien nokut. Es taču šīs visas mājas Vislas krastmalā, Čerņakovā, Prāgā zinu kā pats savu kabatu, bet pazīt nevaru. «Meistar,» man saka, «mēs esam pazīstami! Jūs mums ūdensvadu labojāt četrdesmit devītajā! Vai neatceraties?»

Bet es neatceros. Skatos: veļas mazgājamā mašīna, ledusskapis, centrālapkure, gāzes plīts, tad nu tēloju izbrīnu un jautāju: «Bet kur tad televizors?» — «Ir, ir istabā!» man saka. «Ja jums nav, nāciet pie mums vakarā skatīties! Jums jau droši vien ir lielāks?» Es tev teikšu, Mihal, — tēvocis kļuva nopietns, — kad tā paskatās, kā citi cilvēki dzīvo, tad man, mūsu graustu iedomājoties, nelaba dūša metas. Viss tik netīrs, piekvēpis, sienas turas uz goda vārda ... Eh! ...

— Medmāsa teica, ka izkrāsošot savu istabu. Vai viņa ar jums nerunāja? Viņa arī grib, lai ir labāk!

— Zinu, apsolīju viņai palīdzēt.

— Palīdzēt — tas nozīmē, jūs izkrāsosiet visu, bet šī skatīsies, — ironiski piezīmēja Mihals.

— Tu uzminēji, gudrinieks tads! Otram taču jāpalīdz, vai ne? Turklāt viņas istabiņa kā tāds putnu būrītis, viens divi — un gatavs. Šovakar aizkavēšos, jo jāiet pie drauga vakariņās.

— Vai kristības? — dzēlīgi jautāja Mihals.

— Nē! Uz kristībām pie viņa biju divas reizes vēl vecajā dzīvoklī. Šoreiz — paaugstinājums darbā. Šis uzstājas, lai nenoskaustu. Nu, paliec sveiks! ...

Mihals nopūtās. Paaugstinājuma atzīmēšana laikam ir vēl pamatīgāka nekā kristības. Labi, ka skolotājas nav mājās, — tēvocis droši vien atgriezīsies pilnās burās.

Petrovska pavēra durvis, kad Mihals ēda brokastis.

— Vai tu jau celies? Nu zināms, ka ēst ir ērtāk pie galda. Skat, kādi gardumi! Labu ēstgribu! Tēvocis par tevi rūpējas, tur nu vārdam nav vietas! Pusdienās lika tev izvārīt gaļas zupu ar tomātiem. Viņš tev nekā nežēlo. Viņš ir labs cilvēks, bet, no otras puses, tu viņam esi vienīgais ... Skat, apelsīns vēl nav noēsts? Tas jau laikam būs otrais. Man savējos vajadzēja noglabāt uz skapjaugšas, lai puikas netiek klāt. Ed vesels! Apelsīnā daudz vitamīnu... Es tev gultu uzčubināšu, logu pavēršu mazliet vairāk, guli tik tālāk.

— Paldies, — sacīja Mihals. Reti teiktais vārds gandrīz iespriedās rīklē, to varēja noturēt arī par ieklepošanos.

Mihals atgūlās, bet miegs vairs nenāca. Pa šīm divām dienām viņš bija nogulējis divu nedēļu normu. Viņš izkāpa atkal no gultas un atnesa portfeli ar grāmatām. Apelsīnu noglabāja koferī. Atkal kāds tincinās, apnicis jau.

Viņš paņēma hrestomātiju, uzšķīra dzejoli un izlasīja, lai gan atcerējās to gandrīz no galvas. Paņēma zīmuli un iegrima domās.

Manas domas par Marijas Ķonopņickas dzejoli... Viņš uzrakstīja pilnu virsrakstu. Pasvītroja. Ielika pēdiņās. Ko tālāk? Tik viegli vis negāja, kā bija apgalvojis Agnesei. Bet nevarēja teikt, ka nebūtu bijis gribas. Patiešām, viņš gribēja uzrakstīt kaut ko gudru, kaut vai tādēļ vien, lai viņas acīs izceltos.

Viņš pūta un stenēja, grauza zīmuļa galu, uzrakstīja vienu teikumu, pārsvītroja, atkal nopūtās, paņēma otru baltu lapu un atkal sāka ar virsrakstu.

Beidzot pēc kāda laika sacerējums bija uzrakstīts. Ne pārāk garš, ne pārāk īss, pašā laikā ... Pēdējo reizi pārrakstījis, izlasīja skaļā balsī:

— «Marija Konopņicka jau sen mirusi, bet arvien vēl par viņu jāmācās, jo viņa bija liela dzejniece. Tāds ģēnijs kā, piemēram, Adams Mickevičs viņa gan nebija, tomēr arī šo to saprata no dzejas un rakstīja tīri labi, pat ar atskaņām.

Dzejolī par karu, karali un karavīru jauki aprakstīts, kā jaunais puisis atdusas zaļajā ozolbirzī. Es gribētu labāk būt karalis. Labāk tomēr palikt dzīvam nekā gulēt tumšā kapā, kaut arī virs tā šūpojas zilie zvaniņi.

Bet, kas attiecas uz patiesību, vai tā dzīvē ir vai nav, par to ienāk domas prātā pēc dzejoļa izlasīšanas, tad tagad ir daudz labāk, jo, vai tu esi karalis vai neesi, jānokrīt tikai atombumbai, — un tu vari uzskatīt, ka tava dziesmiņa nodziedāta un autobiogrāfija ir galā.

Tādēļ, kaut arī daži vēl spirinās, tomēr visi šodien ir par mieru. Es arī.»

Tas nu gan bija darbiņš! ... Pat piere nosvīda. Acīmredzot, guļot gultā, cilvēks atrofējas.

Agnese pārnāca no skolas ātrāk nekā Vitcks. Sestajai klasei šodien bija piecas stundas, bet septītajai — tikai četras. Miha-lam tas bija īsti pa prātam. Viņš nekavējoties nolasīja savu sacerējumu Agnesei priekšā.

— Nu? — viņš cieši raudzījās viņā, gaidot vērtējumu.

— Nesteidzini... — viņa izvairīgi atbildēja. — Dod šurp, es izlasīšu pati, — kad redzu, labāk saprotu.

Viņa izlasīja un brīdi domīga klusēja. Izlasīja vēlreiz, kaut ko ar zīmuli izlaboja, nolika lapu uz ceļiem un nopūtās.

— Kas ir? Droši vien par īsu? — Mihals uztraucās.

— Jāā .. Bez tam to teikumu par Mickeviču es izsvītrotu. Tu taču raksti par Konopņicku, nevis par Mickeviču, pareizi?

— To var. Bet tad jau būs vēl īsāks.

— Pieraksti šo to klāt!

— Ko lai es rakstu? Reiz, rakstot par pani Tvardovsku, pieliku klāt Mickeviča biogrāfiju, jo arī bija par īsu. Par Konopņicku neko nezinu. Ā! Atcerējos! Pierakstīšu, lūk ko: «Konopņicka rakstīja galvenokārt skumīgus darbus, jo viņai pašai dzīvē smiekli nenāca: bērnu daudz, un visi viņai uz kakla.» Kā tu domā?

— Par bērniem gan labāk neraksti.

— Nu, kā gribi .. . Tad varbūt pietiks? Galu galā doma ir, vai ne? Saistīta ar mūsdienām. Skolotājiem tas patīk. Pietiek. Vai par visu jāraksta gari? Ja es būtu skolotājs, liktu rakstīt sacerējumus tikai puslapaspusi garus. Tad arī labot būtu vieglāk, vai ne? īsi: par ko ir runa, kāda ir lietas būtība — un punkts. Man vispār nepatīk rakstīt, kur nu vēl gari! Tas man no mātes. Kad manai mātei jāraksta vēstule, viņa uzreiz izsaucas: nu ir beigas! Bet tā, kopā ņemot, kā tev liekas, vai būs labi, ko? ...

— Jā, vispār... pareizi: sacerējums nav garš... — bez sajūsmas atzina Agnese.

— Pilnīgi pareizi! Skolotājā, mani ieraugot, uzreiz sapratis, ka neesmu nekāds Henriks Senkevičs.

— Jā! Kā tad! — Agnese piekrita, un viņas acīs pazibēja jautras dzirkstelītes, bet Mihals, par laimi, tās nepamanīja.

— Nu tad speru tūlīt burtnīcā pa tīro. Kļūdas izlaboji? Kolosāli! Nav gari, toties bez liekvārdības. Bez tam — zini ko?

Agnese jautājoši palūkojās viņā: varbūt pasacīs «paldies», vai?

— Zini ko? — Mihals minstinājās. — Es tev gribēju kaut ko pateikt... Bet... galva apdauzīta — laikam tāpēc viss ātri izkūp. Tiklīdz atcerēšos ... tūlīt tev pateikšu ... Goda vārds! ...

Tēvocis uzvilka veco kombinezonu un devās krāsot Aneles istabu. Mihals nenocietās, to vajadzēja redzēt. Vispirms viņš ieraudzīja, ka virtuves durvis bija aizkrautas ar priekštelpa izstumtām mēbelēm. Grūti pat bija iedomāties, kā tās varēja saiet mazajā kabūzītī, kur bija tikai puslogs.

Anele, pēc Mihala domām, sēdēja, rokas klēpī salikusi. Bet nē — viņa berza ar suku un ziepēm savas balti krāsotās mēbeles. Toties Peksis baudīja brīvību un ik brīdi kādam trāpījās zem kājām.

Viteks un Agnese, nu jau neprasot atļauju, atnāca pie Mihala, jo par mācīšanos virtuvē nevarēja būt ne runas.

Jāmācās nebija daudz, un viņi drīz tika galā. Agnese aizgāja uzpost savu istabu. Petrovski savas segas un visu, kas bija jāizpurina, bija iznesuši pagalmā, kur Viteks ar Heneku palīdzēja tēvam.

Ārdurvis bija vaļā. Izdzirdis klauvējienu, Mihals automātiski sacīja:

— Lūdzu!

Priekštelpā ienāca pavecāks vīrs, ģērbies gabardīna mētelī.

— Labdien! — viņš sacīja, nenoņemdams platmali un lūkodamies visapkārt. — Vai Gerņika nav mājās?

— Nav, — Mihals strupi atbildēja. Viņam nepatika ne šaudīgais skatiens, ne deguns, kura krāsa nešaubīgi ļāva noteikt ša vira vājību uz glāzīti.

— Mums abiem bija jāiet uz Voļu pie Feliksjaka. Ccrņiks pats nezinās ceļu, bet es nevaru gaidīt, jo man pirms tam vēl jānokārto kāda steidzama darīšana. Tādā gadījumā varbūt drīkstu atstāt adresi. Skaties, dēliņ, kā turp jāiet: te jāizkāpj no tramvaja, tad jāiet pa kreisi, pēc tam cauri trešās mājas pavārtei jāieiet pagalmā, bet tur būs otri vārti, aiz tiem flīģelis,, rau, te. — Viņš veikli zīmēja uz lapas plānu. — Šajā flīģelī В ieeja. Te trešajā stāvā. Feliksjaks gaida mūs ar glaunām vakariņām. Lai Cerņiks nāk laikā, jo citādi, kā teikt: kas par vel’, tas par žēl! — Viņš iesmējās pats par savu šķietamo asprātību. — Tas ir rets gadījums. Tu pasaki tēvocim, — tu taču esi viņa māsasdēls, vai ne? Pasaki tēvocim, ka Feliksjaks būs par visu parūpējies... tas ir garantēts! Pārvedīšu viņu mājās ar spirta dzinēju! Skaidrs? Ņem plānu! Paliec sveiks, dēliņ!

Viņš, paliekdamies uz priekšu, pasniedza burtnīcu, uz kuras vaka bija zīmējis plānu. Mihalam iesitās nāsīs pretīga alkohola un siļķu smaka.

Viņš atcerējās Pctrovskas vārdus: «Draugi! Tie taisni viņu noved no ceļa!» Atcerējās arī patēvu, kas ar draugiem nodzēra visu algu.

Tēvocis jau sen nebija redzēts «dūšā». Bet šodien viņam bija jāizmanto tāds «gadījums» un jāatgriežas rīta pusē četrrāpus .. . Lai pēc tam otrā rītā nevarētu aiz kauna citiem acīs skatīties? Lai arī viņam tēvoča dēļ būtu jākaunas? ...

Mihals ar riebumu noplēš nost burtnīcas vāku, viņam liekas — tā ož vēl pēc degvīna, saplēš to driskās un iesviež papīrgrozā. Pēc tam plaši atver vaļā logu.

Tēvocis atgriežas istabā nomazgājies, mati viņam ir mitri,, acīmredzot viņš bijis dušā. Vēlreiz noskujas un pošas, lai ietu ciemos.

— Šodien nu gan nostrādājos! — viņš gandarīts saka. — Visi kauli smeldz.

— Vai nevajadzētu labāk atpūsties?

— Atpūtīšos vecumdienās. Kas tur pavisam? Ar cilvēkiem arī jāsatiekas, vai ne?

— Bet kā tad būs ar rītdienas talku?

— Gan būs labi. Neuztraucies! Nāks laiks, nāks padoms. Kur tad mans «papucītis» aizķēries? Vajadzēja jau būt klāt.

— Papucītis?

— Visi viņu tā sauc, jo viņš katru uzrunā par «dēliņu». Kavējas, pagāns! Droši vien jau sācis iestiprināties. Ka tikai neieķer pār mēru, tad skaidrs, ka Feliksjaku mums kā savas ausis neredzēt.

Tēvocis ir pilnīgi saposies. Gaida un nervozē, uzmezdams arvien biežāk skatienu pulksteņa rādītājiem. Staigā pa istabu, pastaigājas no durvīm līdz logam un atpakaļ, ieklausās gaiteņa trokšņos, beidzot nomet svārkus, atlaižas gultā un ieslēdz radio.

— Droši vien pielicies! Citādi nevar būt! — viņš nikni nosaka un vēl kaut ko skaita, bet tālākos vārdus apslāpē maiga, liriska dziesma Slavas Pšibiļskas izpildījumā.

Mihals apsēžas uz gultas malas, lai labāk varētu apskatīt tēvoci. Vai jau būtu iemidzis? ... Viņš jau darbā šodien bija pamatīgi nostrādājies, un medmāsas istabas krāsošana arī nebija nekāda atpūta, kaut arī pārāk ilgi tas negāja.

Lai nu atpūšas. Ļoti labi viss iznāca ar to «papucīti». Mihals nejūt nekādus sirdsapziņas pārmetumus. Viņš rīkojās tikai aiz vislabākajiem apsvērumiem: majas miera un tēvoča veselības labā. Kurš gan nezina, ka alkohols atstāj viskaitīgāko iespaidu uz nogurušu cilvēku.

Mihals pieceļas, nogriež klusāk radio un nolūkojas guļošajā tēvocī.

Divas rievas, kas stiepjas no deguna līdz lūpu kaktiņiem, šodien izskatās dziļākas, ēnas zem acīm tumšākas nekā parasti. Seja tāda pelēka, izmocīta. Varbūt tēvocis šodien nemaz nav pusdienojis? Nebija laika, turklāt cerēja uz «glaunajām» vakariņām.

Mihals nolemj pagatavot sātīgu maltīti. Lai tēvocis patlaban atpūšas, bet, kad viss būs gatavs, tad viņu pamodinās.

Jāielūkojas virtuvē, vai tur maz tiek iekšā?

Priekštelpā uzreiz nāsīs iesitas grīdas pastas asā smaka. Petrovski savā istabā spodrina grīdu. Krēsli cits uz cita izlikti aiz durvīm, pat šujmašīna te atradusi pagaidu vietu.

Turpretī virtuvē vairs nav ne vēsts no medmāsas mēbelēm. Grīda izberzta, un Anelc patlaban beidz spodrināt savu durvj-priekšu.

— Vai jau? — brīnās Mihals. — Domāju, ka te pēc krāsošanas viss vēl ir stāvgrūdām pilns, bet jūs jau esat visu izvākusi?

— Man vienmēr iet veikli, aši, citādi nemaz nevar būt. Petrovski šodien spodrina grīdu: nevar taču pieļaut, lai viņi ar kaļķi notriepj sev kājas un pēc tam piepēdo istabu!

— Phē! Vēl līdz svētkiem tik tālu! Kāpēc tā jāsteidzas?

— Tāpēc, ka arī pirms svētkiem nekait padzīvot tīrās telpās. Tava māte arī laikam noņemas ar mājas uzpošanu?

— Droši vien. Bet viņai grūti, mazie tūlīt atkal ieved savu kārtību. Tagad, kopš es te esmu, nav kas pieskata tos knēveļus. Gribēju aizbraukt ātrāk ... bet neiznāca ...

— Pagūsi, vēl pagūsi. Bet kā tu jūties? Es tev pirms gulētiešanas pamasēšu sānu. Vai nevari gultā nogulēt?

— Man šodien nekas vairs nesāp. Es vairs negulēšu? Atnācu paskatīties, vai virtuvē tiek iekšā, — jātaisa vakariņas. Uzcepšu olas ar šķiņķi.

— Ehē, redzu, ka patiešām viss ir kārtībā, ja jau tu taisies uz saimniekošanu. Varbūt tu neatteiktos no pāris ceptiem kartupeļiem?

— Ja jums paliek pāri, lūdzu, jo man rādās, ka tēvocis ir izsalcis.

— Vai tad tēvocis vēl nav aizgājis? — Anele brīnās.

— Nē. Ielikās gultā un aizmiga. Noguris.

— Ko tu saki? Es gribēju viņu pabarot, bet viņš atrunājās — teica, ka esot vēls un viņš steidzoties. Pag, tad jau es tev nākšu talkā. Viņš izkrāsoja man visu istabu. No manis galu galā pienākas.

Uz balta galdauta kūp māla bļodiņa ar desām, stāv šķīvis ar marinētiem gurķiem, sviests un maize. Mihals ienes šķīvi ar ceptiem kartupeļiem. Viņam seko Anele ar olu cepeti un pudeli alus.

— Augšā! Aši, veikli! Vakariņas jau galdā! — viņa sauc reizē ar Mihalu.

Čerņiks uztraušas kājās, saglauž matus, bet, redzēdams, ka Anele uzliek olu cepeti uz šķīvjiem, priecīgs saka:

— Vai tu redzējies, ko? Arī mājās var būt labas vakariņas.

— Nebūs jau tā kā viesībās, bet vēders būs pilns.

— Tā gribas ēst, ka es patlaban vilku apēstu, — vaļsirdīgi saka mehāniķis. — Pusdienas paēst nebija laika, bet mājās negribēju sev bojāt ēstgribu pirms viesībām.

— Kāpēc tad jūs neaizgājāt?

Tēvocis stāsta par «papuciti», bet Mihals domā: vai pateikt taisnību tagad vai vēlāk, kad Anele būs aizgājusi. Viņš nolemj tomēr atzīties vēlāk.

Apmierinājis ēstgribu, mehāniķis iedzēra glāzi alus un jau bija labā omā.

— Nudien esmu pat priecīgs, ka paliku mājās, — viņš saka,

— vismaz dabūšu cilvēciski izgulēties. Bet atteikties nevarēju, citādi Feliksjaks un citi teiktu, ka man skauž.

— Kāpēc skauž? — Anele nesaprata.

— Redzat... tādas tās lietiņas ... mēs abi kandidējām uz jauno vietu. Mums iespējas abiem bija vienādas: vai nu viņš, vai es. Stāžs abiem ir vienāds, abi vienā vērtē. Bet paaugstināja viņu. Tā, lūk ...

— Kāpēc tad ne jūs? — ieinteresējās Mihals.

— Ak, nu kas to lai zina? Es viņu neapskaužu. Man tāpat ir labi, bet viņš ir precējies, ar bērneļiem — viņam tas bija svarīgāk. Lai jau tiek! Pat kvalifikācijas celšanas kursos viņš pieteicās.

— Ā! Redz, ko! Kursos pieteicās ... — medmāsa sāka, palūkojās uz Mihalu un saminstījās, — ja jūs sakāt, ka viņš pieteicās kursos, tad droši vien tādēļ arī viņu izvirzīja. Kādēļ jūs nevarējāt pierakstīties?

— Vecumdienās? — Mehāniķis paraustīja plecus. — Man tas vairs nav vajadzīgs.

— Vecumdienās? — atkārtoja Anele un pagrozīja galvu.

— Es gribēju turēt to noslēpumā, jo nevar zināt, vai man izdosies, bet, ja tā, tad es jums pateikšu: es arī pieteicos kvalifikācijas celšanas kursos!

— Vai par ārsti jūs gribat kļūt? — Mehāniķis iesmējās.

— Kāpēc gan par ārsti — tas no manis būtu par daudz, bet kvalificēta medmāsa no manis var iznākt.

— Bet kas tad jūs tagad esat? Jums ir tik liela prakse slimnīcā, jūs visu ar aizvērtām acīm varat labāk izdarīt par jebkuru jaunizceptu dakteri!

— Jā, prakse man ir liela, bet diploma nav! Tādēļ, tiklīdz pie mums rudenī organizējās kursi, pats ordinators man sacīja: «Ej mācies! Liec eksāmenus!» Viņš neteica, ka esmu par vecu, lai gan gadu man ir daudz, pat vairāk nekā jums.

— Vai alga būs lielāka? — jautāja Mihals.

— Protams! Alga lielāka un gods: lentīte apkārt cepurītei. Visi redzēs, ka esmu vecākā māsa.

— Vai tas ir tik svarīgi? — Atmeta ar roku mehāniķis. — Nav jau slikti, ja alga ir lielāka, bet...

— Vai jūs par inženieri negribētu but? Vai par direktoru?

— Ne par kādu naudu! — iesaucās Ccrņiks. — Uzņemties tādu atbildību! Par visu uztraukties, ar ļaudīm ēsties! Piemēram, tas pats Feliksjaks — nu viņš būs brigadieris. Viņam galviņa kūpēs! Vai, kā kūpēs! Gan viņš dabūs just, kā banāni garšo! Drīz vien atēdīsies. Neviens viņu nespieda. Pats gribēja. Bet es savu normu izpildīšu, piepelnīšu klāt, un vēl brīvs laiks paliks pāri ...

— Lai iedzertu, — piebilda Mihals.

— Kaut vai lai iedzertu! — atsaucās tēvocis, bet tūlīt pat aprāvās. — Nu, nu, pievaldi mēli! Ja es dzeru, tad dzeru par savu naudu, skaidrs?

— Dzeriet, cik lien, tikai manu nenodzeriet. Laipni lūdzu! Bet es reizēm domāju: ja jums iedos jaunu dzīvokli, ko jūs tanī liksiet iekšā? Tukšās pudeles?

Tēvocis tumši pietvīka, dzīslas pie deniņiem pietvīka. Viņš skatījās uz Mihalu, klusu ciezdams, vienīgi rokas sažņaudzās, tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Anele sašuta:

— Mihal! Ja tu nebūtu dabūjis to belzienu, es tev pa kaklu būtu sadevusi. Paklau! — viņa griezās pie tēvoča. — Viņu vajag saņemt rokās. Jūs domājat, ka viņš tikai jums tā atkož? Katram! Katram dur kā ar īlenu! Tik neganta mēle puikam, ka briesmas! Pievaldies, Mihal, pievaldies, maini dabu, citādi tev būs grūti ar cilvēkiem sadzīvot. Klausi manu padomu!

Anele nopūtās un, redzēdama, ka mehāniķa uzbudinājums atslābst, piecēlās, novāca traukus un, vēlreiz patencinājusi par palīdzību, aizgāja.

Mihals gaidīja, kas nu būs. Pats redzēja, ka aizvainojis tēvoci, tikai īsti nesaprata, ar ko.

— No kā tev tā asā mēle? — beidzot viņš izdzirda. —Māte klusa, mierīga, nevienam acīs nelec ...

— Kā tad! Pilnīgi pareizi! — Mihalam spruka vaļā. — To es esmu noskatījies tiku tikām: kurš vien gribēja, tas mātei darīja pāri, atstūma pie malas. Jūs, tēvoci, domājat, ka es nesaprotu? Māte vienmer tikai piekāpjas: lai jau! Lai citi spiežas uz augšu! Tāpat kā jūs piekāpāties tā Fcliksjaka priekšā. Bet es tā negribu! Es tā nedarīšu! Neļaušu sevi vazāt aiz deguna — un punkts! Citu savā vietā es neļautu izvirzīt. Neparko!

— Bet Feliksjaks taču pieteicās kursos.

— Vai jūs nevarējāt pieteikties?

— Nu tu paskaties, ko! Vai tu pats te šai vietā vēl pavisam nesen neteici, ka negribi mācīties?

— Kas tur liels, ka tā teicu? Ja jūs dzīvotu tādos apstākļos kā es tur ar patēvu ...

— Tas nozīmē, ka tu esi mainījis savas domas? — Tēvocis kļuva gluži labsirdīgs. — Neatlaidies! Mācies! Tev visi ceļi ir vaļā! Mātei būs par tevi prieks.

— Mātes deļ arī cenšos ... viņa ... tēvoci... — viņš lūdzošā balsī sacīja, — es gribētu aizbraukt pie viņas ātrāk. Māte arī krāso, mazgā veļu ... Bez manis viņa galīgi nomocīsies.

— E, pagaidi! Neskrien! Vēl tās trīs dieniņas pacieties. Skolā vēl iznāks nepatikšanas.

— Nekādu nepatikšanu nebūs. Starp citu ... es jums tūlīt pateikšu kaut ko tādu, ka ... jūs mani pats izsviedīsiet pa durvīm.

— Nu? — Čerņiks satrūkās. — Kas tad atkal?

— «Papucītis» bija atnācis, — drūmi atbildēja Mihals.

— Bija? Kad? — neticēja tēvocis.

— Kad jūs krāsojāt.

— Kāpēc viņš mani nepagaidīja?

— Nevarēja, steidzās. Bet es pateicu, ka jūs neesat mājās un tik drīz nepārnāksiet. Viņš man uzzīmēja kaut kādu plānu...

— Vai tev nebija bail, ka es varētu ienākt un tad viss atklātos?

— Kas man bija ko bīties? Viņš, starp citu, bija jau švunkā, smirdēja tā, ka man palika nelaba dūša.

— Tu man iztaisīji lāča pakalpojumu! Nav ko teikt! —Cer-ņiks tomēr nenoskaitās, kā Mihals bija paredzējis; viņš drīzāk bija nobijies. — Tagad katrā ziņā Feliksjaks un ne tikai viņš teiks, ka man skauž ...

— Lai viņi runā, ko grib. Galu galā jūs taču pats teicāt, ka neskaužat.

— Bet kādēļ tu, Mihal, tā dari? Ko tu jaucies citu darīšanās? Pēc tam tikai nepatikšanas vien iznāk.

— Bet, kad jūs pārnāktu piedzēris, vai tad būtu patīkami?

— Tev tik ļoti rūp mana veselība?

— Veselība — arī. Vēl vairāk es domāju par rītdienas talku. Visi ies, bet jūs? Jūs taču rīt no rīta nevarētu ne roku, ne kāju pakustināt. Vai es pareizi saku?

— Gudrinieks! Pats vārtīsies pa gultu, bet man jāiet cilāt lāpstu.

— Es arī iešu! Arī es cilāšu lāpstu. Fakts!

— Nu, nu! Netrako! Gan arī tavu tiesu atstrādāšu!

Svētdienas rītā Mihals jutās jau pilnīgi vesels, kaut arī tēvocis un Anele noraudzījās uz viņu neticīgi.

— Neviens tev neko nepārmetīs, ja paliksi mājās, — medmāsa sacīja, — tev bija negadījums... ko var darīt?

— Es tomēr iešu. Man nekas vairs nesāp, — zēns palika pie sava.

Kad viņi abi ar Viteku izgāja pa vārtiem, Mihals uzmeta acis jaunceltnei un pārsteigts apstājās.

— Kā tā? Jau jumts uzlikts? Dažās dienās tik daudz padarīts!

— Celtnieki esot apņēmušies līdz rudenim māju pabeigt, — vai es tev neteicu? — Viteks atbildēja. — Mammīte ar tēti jau redzēja pat dzīvok|u sadalījumu un prātoja, kurā stāvā būtu vislabāk. Mammīte negribētu augšstāvā, tur būšot auksti.

— Vai jūs patiešām te dabūsiet dzīvokli? E, kur nu, līdz rudenim sienas vēl nebūs izžuvušas, — Mihals šaubījās.

— Ir taču tādi žāvēšanas paņēmieni, bez tam visu vasaru žūs.

— Man arī vajadzēs uzkurbulēt tēvoci, lai pacīnās par savām tiesībām un nepaliek aiz borta.

— Nepaliks, neuztraucies! No mūsu mājas visus izvāks, un visiem būs jauni dzīvokļi.

— Bet kur ir mūsu pulcēšanās vieta?

— Re, tur tālāk! Tur, kur stāv kravas mašīna, redzi?

— Tik tālu? Labāk būtu pie mājas. Ja mums te būs jā dzīvo ...

— Te taču jau viss novākts, vai tu neredzi? Vakar un aizvakar te bija cilvēku, ka biezs.

— Te nu gan bija ko noņemties! — atzina Mihals. — Krūmi arī iestādīti, te būs kolosāli!

— Bet tur, Mihal, tur aiz mājas būs liels spēļu laukums bērniem.

— Kā tu zini?

— Kāds onkulis stāstīja. Viņš tur kaut ko mērīja, pārbaudīja. Varbūt tas bija kāds inženieris vai brigadieris? ...

— Ja mans tēvocis būtu gribējis, arī viņš būtu kļuvis par brigadieri, — Mihals ieminējās, — bet tad viņam būtu jāiet kvalifikācijas celšanas kursos, jāmācās... Viņš negrib. «Kam man tas vajadzīgs?» viņš saka. Bet, Vitek, vai tu gribētu būt brigadieris vai vienkāršs strādnieks?

— Es? — Viteks brīnījās. — Es nekad par to neesmu domājis.

— Bet es gribētu vadīt, — vaļsirdīgi teica Mihals, — un vēl es gribētu pēc iespējas ātrāk tikt vaļā no skolas...

Viteks iesmejas.

— Tas numurs tev neies cauri.

— Kādēļ ne? Es iešu praktiskā darbā. Izmācīšos kārtīgi kādu amatu, piespiedīšos, vai ar to nepietiek?

— Par ko tu varēsi strādāt ar savām septiņām klasēm? Par kurjeru?

— Par kurjeru? Par krāvēju? Siļķes ausi negribēji?

— Nu tad ej uz arodskolu, tur tu iemācīsies amatu un tad — uz rūpnīcu.

— Bet vai nav tādas priekšnieku skolas? Tādā skolā gan es ietu. Vai neesi dzirdējis, kur ir tāda skola?

— Neesmu dzirdējis. Varbūt Agnese zina?

— Neprasi. Smiesies tikai par mani. pateiks: jāmācās — un cauri!

— Es tev teikšu to pašu, Agnesei nemaz neprasot, — muļķis taču nevar citus vadīt.

— Zinu pats bez tavas teikšanas, — Mihals sadrūma un klusēdams jau tuvojās kravas mašīnai. Kad viņi ieraudzīja vairākus skolotājus un skolas direktoru kopā ar audzēkņiem ķeramies pie darba ierādītajā vietā, Mihalam galvā pazibēja doma: «Tas nu bijis gudrais, kas arī svētdienas talku sadomājis iztaisīt par skolas dienu! Ak debestiņ!»

— Vitek! Mihal! — sauca no tālienes. ■— Nāciet šurp! Pie mums! Parādīsim, ko mēs spējam!!!

Tie bija no sestās un septītās klases. Mihals meklēja ar acīm Agnesi. Pamanīja turpat tuvumā. Viņa ar dzelzs grābekli drupināja lielus zemes kārnus, Ap viņu līkāja divi zēni, acīmredzot no viņas klases.

«Droši vien tie, kuri stiepj šās portfeli,» viņš nodomāja, bet, aplūkojis tos vērīgi, piepūta vaigus: «Nekā sevišķa.»

Darbu varēja izvēlēties: varēja vai nu rakt, grābt, vai lasīt ķerrā akmeņus. Stiprākie stūma ar akmeņiem piekrautās ķerras uz norādīto vietu.

Mihals un Viteks ķērās pie lāpstām. Mihalam tas bija ierasts darbs. Viņš katru gadu pats uzraka zemi sakņu dobēm. Viņš bija iemanījies, un darbs viņam gāja no rokas. Viteks ātri piekusa, jo gribēja biedram -turēt līdzi. Seja pietvīka, piere nosvīda, un viņš elsa un pūta.

— Nu, čomiņ, dukas vairs nav? — pazobojās par Viteku Zbišeks, kas strādāja tuvumā.

— Tu maldies! — pārlieku steidzīgi protestēja Viteks. — Ko piesienies?

— Ko redzu, to saku: nav dukas! Tu esi izpumpējies! Es šito darbiņu pazīstu. Mani ap stūri neapvcdīsi!

— Hc! Atradies speciālists no mērnieku laikiem! Lasies, ka nedabū, — draugu aizstāvēja Mihals.

— Nelec uz ecēšām! — Zbišekam piebalsoja Gaļičs. —Tāds spēka mitriķis, bet bakstās ar lāpstu! Tādam tēvainim kā tev ķerras ar akmeņiem jāstumj.

— Marek, vai tu nezini, ka Mihals bija slims? Viņš līdz šodienai gulēja gultā. Viņš vispār varēja šurp nenākt, — Viteks uzskatīja par vajadzīgu paskaidrot.

— Zinām, zinām, — nerimās Zbišeks, pamanīdams, ka meitenes un starp viņām Gražina ar interesi seko šai vārdu pārmaiņai. — Zinām mēs šitos paņēmienus: tiklīdz jāķeras pie darba, tā uzreiz: «Vai, kā sāp! Vai, kā lauž! Vai, kā dur!» — Zbišeks saķēra vēderu, šāva rokas pie sāniem, pārspīlēti vaibstīdamies un smieklīgi iztēlodamies neesošas sāpes. — Vai! Vai! Kā dur! Tikai nezinu, kur .. .

Apkārtējie smējās locīdamies.

— Nē, Zbišiņ. Ir vēl labāks paņēmiens, — iesaucās Mihals, reizi pa reizei dziji iedurdams lāpstu un apvērsdams pamatīgas zemes lēkšķes. — Vēl izdevīgāk ir darīt tā, kā tu dari: stāvēt un vilkt uz zoba. Lai citi smejas, bet lāpsta pa to laiku atpūšas.

— Cik tu esi kodīgs — kā rutks! — māksloti saviebās Zbišeks, negribīgi ķerdamies pie lāpstas.

— Mārrutks nav saldāks par rutku! — Mihals tūlīt atcirta. —, Danka, kā tev liekas, ko Zbišeks vairāk atgādina — rutku vai mārrutku?

Vārdu divkauja izraisīja visapkārt tādu jautrību, ka pat matemātikas skolotājs Gžibovskis un jaunā poļu valodas skolotāja pienāca pie grupas.

— Ko jūs tā uzjautrināties? — jautāja matemātikas skolotājs.

— Daži te sacenšas.

— Spēka ziņā?

— Asprātībā! — atskanēja no visām pusēm.

Skolotāji nomierinājušies aizgāja.

— Bet varbūt pamērosimies spēkiem, ko? — Zbišeks pavīpsnāja.

— Ar tevi? Nē, — nievīgi atbildēja Mihals, nomērīdams Zbišeku ar skatienu no galvas līdz kājām.

— Bet ar mani? — Večoreks izauga kā no zemes. Kur strīdu varēja izšķirt fiziskais spēks, tur viņš neslēpa savu sveci zem pūra.

— Lai iet, bet kā mēs spēkosimies?

— Ar ķerrām. Piekrausim vienādi pilnas un ... — ar to Večoreka izdoma beidzās, — uz laiku? Bet nav hronometra ... — Viņš bezpalīdzīgi skatījās visapkārt.

— Pag! Man ir ideja! — iesaucās Kuba Noviks. — Piebērsim ķerras ar kaudzi, nevis tā kā tagad. Un — kurš tālāk aizstums. Ko? Ar mieru?

— Lai iet! Lai iet! Stumiet šurp ķerras! Fiksāk!

Viteks piegāja pie Mihala.

— Nemuļķojies, Mihal! Tu vēl neesi pilnīgi vesels.

— Par mani nebaidies.

— Mihal, liecies mierā, viņi grib tevi iznest cauri! Es tevi lūdzu! — Viteks nerimās.

— Mani iznest cauri? Tūlīt tu redzēsi, kurš smiesies pēdējais.

Ķerras bija piebērtas gandrīz pilnas. Citi zēni mēģināja pa vienam iekustināt, bet veltīgi.

— Sī te ir smagāka, — Zbišeks uzkurināja Mihalu. — Ju-rek, ņem tu smagāko, jo Mihals piecēlies no slimības gultas.

— Es ņemšu smagāko, — Mihals, niknuma apmāts, satvēra turekļus.

Abi sāncenši pēc Zbišeka signāla reizē sāka stumt. Večoreks nekautrēdamies stenēja:

— Ak kungs! Kā pielādējuši!

Mihals stūma, vērīgi izraudzīdamies gludāku ceļu. Vaigs kļuva sarkans, uz pieres izsprāga sviedru lāses.

Viņam blakus pieskrēja Agnese.

— Mihal, met nost! Tu nedrīksti! — viņa iekliedzās, pamanīdama viņa sejā lielo piepūli.

— Vācies! — viņš izgrūda.

Vēl piecus metrus, vēl trīs ... Dzīslas deniņos pietūka, un galvā iesitās mežonīgas sāpes. Tieši sasistajā vietā.

— Es padodos! Punkts! Cauri! — tikko dzirdami izdveš Večoreks, atlaizdams ķerras turekļus un smagi sakņupdams zemē. — Zēni, stumiet tālāk, citādi ... baigā izgāšanās ...

— Mihal! Pietiek! Met mieru! Beidz! — lūdzās Viteks.

«Vēl gabaliņu,» domā Mihals, sakozdams zobus, «vēl mazliet!»

Vairāk nekā pusceļš aiz muguras. Kaut nu varētu aizkļūt līdz galam! Parādīt tam Zbišiņam ...

Pēkšņi tā vien liekas, it kā viņam kāds uzmestu melnu plīvuru, un viņš iekrīt necaurredzamā tumsā ...

Paverot acis, Mihals redz, ka guļ atkal gultā. Istabā nav neviena. Spriežot pēc saules, kas spīd tieši logā, diena jau ir vakarpusē. Mihals tikai ar grūtībām atceras šārīta notikumus. Viņam briesmīgi sāp galva.

Puspavērtās durvīs parādās Agnese. Mihals žigli aizver acis. Kad viņš pēc brīža atkal paver plakstus, durvis ir atkal ciet.

«Šie gribēja mani iznest cauri,» viņš atceras, bet bez dusmām. «Es viņiem parādīju, kuram ir duka un kuram nav. Večoreks padevās! ...»

— Zini, viņi gribēja... iznest mani cauri... Saproti? — viņš jautā, kad Agnese ielūkojas istabā vēlreiz. — Bet es viņiem parādīju, vai ne?

— Man liekas ...

— Kas tev liekas? — Mihala balsī ieskanas kašķīgs tonis.

— Man liekas — tev jānorij šī tablete. Anele lika.

Mihals paklausīgi norij tableti un uzdzer virsū pasniegto

tēju.

— Kādēļ te ir tik kluss? — viņš jautā.

— Neviena nav mājās. Šodien veikali ir vaļā, visi aizgājuši iepirkties.

— Šafraņeci arī?

— Arī. Es paliku, lai pieskatītu māju.

Mihals grib izlabot: «Tāpēc, ka tev nav naudas, ar ko iepirkties,» — bet kaut kas viņu attur.

— Vai tu gulēsi? — jautā Agnese.

— Nē. Es vairs negribu. Bet ko tu dari?

— Pieliku aizkarus. Tos pašus vecos. Varbūt tante nedusmosies. Kā tu domā?

— Kā lai es zinu ... Tava tante ir tāda jocīga ... nekas viņai nav pa prātam! Es gan pie viņas neizturētu! ...

— Nē. Tante ir laba. Tikai, redzi, viņa ilgi dzīvojusi viena pati...

— Viena pati! Nu gan tu trāpīji! Kā var tādā dzīvoklī būt viena pati?

— Es domāju ko citu: tik daudzus gadus viņa dzīvojusi bez neviena tuvinieka. Visi krituši karā. Tu nezini, cik daudz viņa pārdzīvojusi.

— Nu jau pagājis tik ilgs laiks. Kā var visu laiku atcerēties karu?

— Tante atceras, un tur neko nevar darīt.

— Bet tagad taču tu pie viņas dzīvo.

— Tante pamazām pierod. Es to redzu. Reizēm cilvēks grib būt viens.

— Nesaprotu: ar citiem kopā ir jautrāk. Var kaut ko darīt, pasmieties, uzmudināt.

— Bet es saprotu. Reizēm cilvēks grib palikt viens ar savām domām. Lai nevienu pašu neredzētu.

Agnese runā it kā pati ar sevi. Skatās logā, aiz kura vecā akācija šūpo kailos zarus.

Pirmajā brīdī Mihals gribēja smieties. Ko viņa skaita tā kā no grāmatas vai gluži kā teātrī, un pēkšņi viņam iešāvās prātā.

Kad māte otrreiz izgāja pie vīra, kāzu dienā viņš aizbēga, paslēpās, domādams tieši tāpat: lai nevienu neredzētu un nedzirdētu, lai būtu viens, pilnīgi viens. Māja bija cilvēku pilna, visi ēda, dzēra, skanēja mūzika. Bet viņš ielīda suņa būdā. Neviens viņu tur nemeklēja. Vecais pinkainis piespiedās viņam blakus, sargāja un sildīja, jo vakars bija auksts.

Vēlāk, pēc vairākām ķildām ar patēvu, kad naids viņu starpā bija sasniedzis augstāko pakāpi, Mihals nolīda bēniņos. Viņam tur bija kāda vietiņa pažobelē, kur pats velns viņu neatrastu starp vecām grabažām.

Varbūt Agnesei tomēr ir taisnība . . .

No pilsētas atgriežas Petrovski. Viteks uzreiz ielūkojās drauga istabā.

— Kā jūties, Mihal? Mammīte teica, ka tavam tēvocim vajagot tevi ar auklu piesiet pie gultas, kamēr tu pilnīgi izveseļošoties.

— Mammīte mums nopirka īsās zeķītes, — palielījās He-neks. — Tev arī.

— Un sporta krekliņus ar tādām svītrām kā jūrniekiem mammīte arī nopirka mums un tev. Tev par diviem numuriem lielāku nekā man, — Viteks piebilst.

— Jūsu mammīte man? — Mihals brīnās.

— Tavs tēvocis lūdza, jo viņš satika kādu draugu, un viņi abi aizgāja alu dzert.

— Tā! — noteic Mihals. — Skaidrs, ar ko tas beigsies.

— Bet tu, Mihal, nemūžam neuzminēsi, ko es vēl dabūju, — saka Viteks noslēpumainā, klusinātā balsī. — Nu pamēģini!

— Zābakus? Bikses? — Mihals mēģina uzminēt.

— Nē, kaut ko lētāku. Pats saproti: krājam jaunajam dzīvoklim!

— No lielākiem pirkumiem vēl bija šķiņķis, — iejaucas Hcneks un žēli piebilst: — Bet tik liels nebija kā pagājušajā gada.

— Nu kas tad īsti? Saki un netincini! — Mihals kļūst nepacietīgs.

— Etiķešu albums, — lepni paziņo Viteks.

— Albums? Tu nemelo?

— Pats redzēsi. Ļoti skaists. Tūlīt atnesīšu. Etiķetes arī. Bet man liekas — par to jāpateicas tētim, viņš droši vien mammīti pierunāja, jo viņa pati gan nebūtu tā tērējusies.

— Ko tu saki? — brīnās Mihals, nodomādams, ka viņa nopelns šeit nav bijis mazāks, tikai žēl, ka Viteks to aizmirsis.

— Vai galva tev nesāp? — norūpējies jautā Viteks. — Kad tevi nesa uz šejieni, tu visu laiku stenēji: «Galva, galva! . . .» Tu gan visus pārbiedēji! Agnese kliedza pilnā balsī. Viņa pirmā aizdrāzās pēc Andes. Pagaidi, atnesīšu dāvanas, tad izstāstīšu.

Pēc brīža Mihals aplūko jaunās mantas, starp kurām vislielāko interesi izraisa albums. Viņš pieceļas gultā sēdus, un viņi abi ar Vitcku atlasa un izvieto etiķetes.

— Bet zini, Mihal, Gražina mani tā tirdīja par Agnesi: kā viņu sauc? Kas viņa tāda ir? Kā viņa tevi pazīst? Negribēja ticēt, ka Agnese dzīvo ar mums vienā dzīvoklī, saproti?

— Kas viņai par daļu?

— Kā tad, bet vai tu redzēji, kā viņa bija uzcirtusies?

— Agnese? Kā vienmēr. Viņai taču nav ar ko uzcirsties.

— Ne jau Agnese, bet Gražina.

— Jā, redzēju: dzeltenās kedās, pelēkās starenēs un zaļā svīterī. Izskatījās kā gailis biksēs.

— Tikai tu viņai to nesaki. Būs nikna, ka nenāc ne tuvu!

— Nu lai! Galu galā tā ir taisnība. Agnese, — viņš uzrunāja meiteni, kas nāca iekšā, — kā tu domā: ir vai nav jāsaka taisnība?

— Ir jāsaka, — nekavēdamās atbildēja Agnese.

— Nu redzi! — triumfēja Mihals.

— Pagaidi, vēl nepriecājies! Agnese nezina, par ko ir runa. Paklau, Agnese, vai tu teiktu rudmatim, ka viņš ir ruds, un kuprītim, ka viņš ir kuprītis?

— Nemūžam!

— Par kuprīšiem mēs nerunājām! — Mihals sašutis iebilda.

— Bet tas ir tas pats. Tev taisnība ir tikai tas, kas tev pašam liekas. Ja tu uzskati kādu par neattapīgu, tu uzreiz paliec pie sava: cietpauris — un punkts!

— Vitek, jānāk vakariņās! Mammīte sauc! — Istabā ielūkojās Heneks.

Viteks aizgāja.

— Atceries, — Mihals uzrunāja Agnesi, — mēs kādreiz runājām, kas ir vissvarīgākais. Tu pati toreiz teici: patiesība, bet tagad? ...

— Es domāju par tādu patiesību, kad cilvēks neizliekas, nav divkosis, nu, vārdu sakot, kad cilvēkam var ticēt.

— Pilnīgi pareizi! Man var ticēt, ja es domāju, ka cilvēks ir ruds, tad to pašu arī saku. Vai, pēc tavām domām, būtu jāmelo, ko?

— Nē, bet kāpēc tas jāsaka? Tu taču tādā veidā šo sarkan-mati -vai kuprīti sāpini . . . Tas viņiem nav patīkami.

— Ja tā ir taisnība ...

— Bet vai tu atceries, — tagad atminas Agnese, — kā tu juties, kad kāds bija uzzīmējis tavu karikatūru? Tu biji nikns, it kā lapsene tevi būtu sadzēlusi!

— Tāpēc ka es tur biju izsmiets!

— Man liekas — ja kāds patiesību klāsta bez vajadzības, tad tas arī izklausās pēc izsmiekla . . .

Mihals iegrima domās, prātodams, vai Agnesei ir vai nav taisnība ...

— Bet vai tu zini parunu «Taisnība acīs kož»? Acīmredzot tā ir jābūt. Es vienmēr cīnīšos par patiesību.

— Bet jācīnās par labu, nevis ļaunu patiesību.

— Pareizi.! Pareizi! Labais un ļaunais ... To tu būsi no medmāsas saklausījusies. Bet vai tu zini, pret ko viņa ir vislabsirdīgākā? Pret savu Peksi!

— Bez Aneles, tava tēvoča, manas tantes labsirdības te slikti klātos! Būtu neizturami!

— Būtu neizturami, — atkārtoja Mihals, vērīgi uzlūkodams meiteni. — Tur Žešuvā droši vien arī bija «neizturami». Vai ne?

— Jā, — strupi atbildēja Agnese, aizgriezdama galvu, lai viņas seja nebūtu redzama. — Es tur nekad vairs ...

Tēvocis atgriezās jautrā omā, tomēr ātrāk nekā parasti. Viņš nolika lielu tīkliņu ar apelsīniem uz māsasdēla gultas.

— Es tev teikšu, Mihal, mani bailes pārņem, domājot par šo ārzemju braucienu.

— Kādēļ?

— Tevis deļ. Ja tu mana klātbūtne vari izstrādāt tādus numurus, kas notiks, kad manis šeit nebūs? Galu galā tev taču būs jāpaliek vienam pašam.

— Nebaidieties, — Mihals sadrūma. — Vislabāk būtu, ja es tanī pašā dienā vai dienu iepriekš aizbrauktu.

— Nē, nē! Es jau lūdzu, lai Pctrovska tevi pieskata. Nu kā tev patika dāvanas?

— Dāvanas? Vai tad tās nav pirktas par manas mātes naudu? — Mihals brīnījās.

— Ja arī par mātes naudu, kas tad par to? Vai tas tik svarīgi. Tik un tā pats tu šo naudu neesi nopelnījis. Jocīgs tu esi, Mihal, nudien jocīgs! Bet tev gan ir attaisnojums.

— Kāds attaisnojums? — Mihals aizdomu pilns palūkojās uz tēvoci.

— Smadzeņu satricinājums, vai nav tiesa? Tu taču dabūji belzienu.

— Jūs esat šodien jautrā omā! — viņš atdzēla.

— Vai tad nav brīv? Šie apelsīni visi tev domāti. Šoreiz no manis. Bija taisni divi kilogrami, bet iegājām pie drauga slimnīcā. Divus atstāju viņam.

Mihals izņēma no tīkliņa apelsīnus. Pavisam septiņi. Divus visskaistākos atliek malā.

— Šie divi jums ce|am.

— Kādēļ man? — tēvocis atvairās.

— Ja jūs neņemsiet, es arī nevienu neņemšu, — Mihals nosaka kategoriski. — Es taču arī vairāk par vienu vai diviem neapēdīšu. Aizvedīšu mazajiem, mātei, — lai viņi pagaršo.

— Labs ir. Dari, kā gribi, — saka tēvocis un abus apelsīnus ieliek mugursomā. — Ieiešu uz brītiņu pie Petrovskiem.

Mihals paliek viens. Atgriežas arī Safraņeci. Pa atvērto logu viņš dzird, kā Agnese sarunājas ar Františeku par ģerānijām.

Mihals žigli piece]as. Viņam uz brīdi sametas tumšs gar acīm un sāk klauvēt deniņos. Bet zēns vīrišķīgi saņem sevi rokās.

Viņš jau iepriekš no palikušajiem apelsīniem bija atlasījis divus lielākos un skaistākos. Viņš tos paķer un klusi atver durvis. Vai priekštelpā neviena nav? Kolosāli! Turklāt pretējās durvis ir vaļā!! . ..

Cik laika tas prasīja? Desmit, augstākais, piecpadsmit sekundes. Mihals atkal mierīgi guļ gultā. Tīkliņš ar apelsīniem stāv turpat blakus uz taburetes.

Eli, ja būtu tāda burvju cepure! Tad varētu redzēt, kādu seju rādīs Agnese, kad ieies istabā un paskatīsies uz galdiņu pie gultas ...

Bet, kad pēc vakariņām Agnese smaidīdama ielūkojas slimnieka istabā, Mihals redz, ka viņa visu zina ...

14

Līdz zvanam vēl bija atlikušas dažas minūtes, kad Viteks ar Mihalu iegāja skolas gaitenī. Tūlīt viņus pamanīja Gražina un pieskrēja ar Danku klāt.

— Mihal, kā tu jūties? Vai viss jau ir kārtībā? — viņa norūpējusies jautāja.

— Kā man būtu jājūtas? — noburkšķēja Mihals, ar aso toni cenzdamies apslēpt mulsumu.

— Nu ... kad tu vakar zaudēji samaņu, es patiešām ... šausmīgi pārbijos.

— Nevajadzēja tā pūlēties! — tanī pašā tonī turpināja Mihals. — Es nemaz nezaudēju samaņu. Vai es kāda meitene, vai?

— Nezaudēji samaņu? — Qražina plati ieplēta skaistās, zaļās acis, zinādama, ka tas viņai piestāv. — Visi taču redzēja, ka ...

— Tas bija kas cits. Es pazaudēju .. .

— ... galvu, — iekrita sarunā Danka ar pavisam nopietnu sejas izteiksmi, tikai viņas acīs jautās šķelmīga ironija.

— Nu pagaidi, Danka! Nu pagaidi, Majevska! — sāka Mihals, veltīgi pūlēdamies atrast pietiekami asu atbildi. Ne vienu reizi vien viņš bija pārliecinājies, ka Danka paklusām prot iedzelt. — Ko jums no manis vajag? — viņš saskaitas.

— Interesējieties par tiem, kuri jums nēsā portfeļus!...

Meitenes neatbildēja, jo viņu uzmanību piesaistīja jaunā

skolotāja, kas šajā brīdī parādījās gaiteņa galā.

— Nāk! Poļu valodas skolotāja nāk! — iesaucās Danka.

— Paskaties, viņai atkal jauna blūzīte! Cik skaista!

— Phi! — uzpūta vaigus Gražina. — Šī pati blūzīte viņai bija jau agrāk, tikai viņa to valkāja ar šallīti, bet šodien ar saktiņu, vai tad tu neredzi? Man uz to ir acs.

— Tev taisnība, blūzīte ir tā pati, — Danka čukstēja, jo skolotāja jau bija tuvu, — bet tā ir nupat mazgāta. Viņa vienmēr izskatās ka uz žurnālā vāka.

— Ēēe ... — Gražina gribēja draudzenei iebilst, bet nepaguva. Vajadzēja iet klasē.

Skolotāja Vanda Koludzka, kas sestajā klasē aizvietoja saslimušo darbabiedreni, nebija par viņu ne labāka, ne sliktāka, tikai citāda. Skolotājai Tolločko poļu valoda bija ne tikai vissvarīgākais priekšmets skolā, bet arī lielākais tautas svētums, kura uzraudzīšana uzticēta viņai. Tādēļ viņa savās stundās prasīja maksimālu uzmanību, kas robežojas ar svētbijību. Nekādus jokus vai pat nelielas humora izpausmes, nevainīgas pasmiešanās iemeslus viņa nesaprata un ātri un nesaudzīgi tos likvidēja. Pati smaidīja pavisam reti!

Jaunajai skolotājai bija apskaužama veselība, enerģija un dzīvesprieks. Pirmajā acu uzmetienā viņa šķita daudz jaunāka par skolotāju Tolločko, lai gan patiesībā gadu starpība bija neliela. Jaunu viņu vērta gaišie, moderni sasukātie mati, brūnās, šķelmīgās acis, samtainā āda un slaidais augums.

Bet visvairāk atšķīrās abu skolotāju sejas izteiksmes. Skolotāja Tolločko ienāca klasē nopietna, koncentrējusies, godbijīgi nolika uz skolotāju galdiņa skaisti iesietu grāmatu ar lasīšanai izraudzītu fragmentu, gribēdama jau ar pašu krāšņo iesējumu uzsvērt autora nozīmību: uz mākslas altāra varēja atrasties tikai cilvēks, kas bija mākslas altāra cienīgs, kura ... darbi iesieti balakronā vai pat ādā un kura vārds iespiests zelta burtiem.

Jaunā skolotāja izmantoja parastos izdevumus, kas bija domāti skolas vajadzībām, acīmredzot nepievērsdama īpašu uzmanību iesējuma materiālam un zelta burtiem. Tomēr viņa bija tikpat prasīga, jau pēc vienas atbildes acumirklī noprata, vai skolēns iepazinies ar uzdoto vielu vai tikai «taustās», un atkarībā no tā lika nopelnīto atzīmi. Bet nejaušās stilistiskās kļūdas un atjautīgākos izlocīšanās paņēmienus viņa uztvēra ar humoru un pat labprāt pasmējās par tiem kopā ar visu klasi.

Tā arī šoreiz, negaidot, kamēr skolēni pateiks «labdien», viņa pirmā izmeta: «Kā klājas?» — un ar žestu steidzināja saiet klasē.

— Zini, — Vitcks draugam pačukstēja, jau solā sēdot,

— Danka un Gražina rīvējas tās jaunās dēj. Gražina apgalvoja, ka šai esot balināti mati, bet Danka viņai par to gribēja vai acis izskrāpēt, — tā neesot tiesa.

— Vai nav vienalga? Tie skuķi ir aptaurēti. Vissvarīgākais, lai viņa neuzēstos, — atbildēja Mihals, uztraukdamies par sacerējuma likteni. Tas bija tik īss, ka, to pārrakstīdams, viņš tomēr atstāja Konopņickas salīdzinājumu ar Mickeviču: taču divas rindas vairāk.

Skolotāja Koludzka pati savāca mājasdarbus, bet, saņemot Mihala burtnīcu, uzmanīgi palūkojās zēnā.

— Tu vairākas dienas nebiji skolā? — viņa jautāja līdzjūtīgi. — Sacerējumu tomēr uzrakstīji? Labi, ka neaizbildinies.

— Vai, skolotāj! — Dankai izspruka. — Jūs viņu nesaslavē-jiet par agru.

— Kādēļ tā? — skolotāja izbrīnījusies pagriezās pret viņu.

— Kādēļ?

— Jo ... jo... — Danka apjukusi stostījās, — viņam sacerējumi ir tikpat kā velnam krusts ... Viņš vairāk interesējas par fiziku ... laikam taisa eksperimentus ar elektrību ... un vispār viņš ir . . . matemātiķis.

— Gan jau redzēsim, nesteigsimies notikumiem priekšā, — atbildēja skolotāja, bet Mihals Dankai aizrakstīja zīmīti: «Ja tu bāzisi savu degunu citu darīšanās, dabūsi tādu knipi, ka dzirksteles vien nošķīdis! Tad tev būs esperiments.»

Danka tūlīt atsūtīja zīmīti atpakaļ, pasvītrodama ar sarkanu zīmuli kļūdu pēdējā vārdā.

Visi stundā bija izklaidīgi. Ik brīdi radās neparedzētas novirzes, kuras tikai ārēji likās netīšas, bet patiesībā bija mērķtiecīgi noorganizētas. To beidzot ievēroja arī skolotāja, ne velti viņa sacīja:

— Man liekas — jūs šodien esat ļoti izklaidīgi.

— Nē, skolotāj! Nāk svētki, un par mācībām nemaz negribas domāt, galvā ir tukšums, — atzinās kāda no meitenēm.

— Un pavasaris ... — piebilda kāds no zēniem.

It kā apstiprinot šos vārdus, pa logu /ielidoja dzeltens taurenis.

— Re! Re! Taurenis! Taurenis! — no visām pusēm skanēja saucieni, it kā tas būtu bijis kaut kas ārkārtējs. Izbijies no nemierīgās balsu dūkoņas, taurenis, cik vien ātri varēdams, izspurdza atkal saulē.

— ... Nevienam par mācībām negribas domāt, galvā ir tukšums, — ar smaidu atkārtoja skolotāja. — Bet ko mēs lai stundā iesākam ar tukšu galvu? ...

Viteks raudzījās pa atvērto logu uz debesis peldošo mākoni. Mihals arī neklausījās. Jau no paša rita viņš bija neparasti izklaidīgs, un gandrīz katru teikumu viņam vajadzēja atkārtot, jo viņš visu laiku pārjautāja: ko? ko?

Kad atskanēja zvans un stunda beidzās, viņš aizdomājies palūkojās uz Viteku un bez jebkāda sakara teica:

— Var atskriet seši, pat septiņi mazuļi...

— Par ko tu runā? — Viteks apmulsis jautāja.

— Par trušu māti. Atvedīšu pārīti no mājām. Tad tu redzēsi, tie ir superkolosāli.

— Bet es tev jautāju par skolotāju, vai tu kurls esi? — saskaitās Viteks. — Kāda viņa tev rādās?

— Skolotāja? Nu — tā nekas, «cāli», kā liekas, man neie-šķiebs. Kā tu domā?

— Ko var zināt... — Viteka balsī skanēja neslēptas šaubas. — Tu šausmīgi maz uzrakstīji.

— Maz, bet... — Mihals nepaguva pabeigt domu, jo Večo-reks viņu saķēra pie rokas un ierāva loga nišā. Kad Viteks gribēja piebiedroties, Večoreks ar nepārprotamu žestu viņu atraidīja, turklāt vēl piebilzdams:

— Peldi projām, burbulīt! Fiksi!

Viteks aizvainots atvirzījās malā. Iztālēm viņš redzēja loga tuvumā grozāmies Zbišeku. Tas, kā likās, gaidīja, kad viņu pasauks. Ko no Mihala varēja gribēt Večoreks, kas vispār klasē nebija iemantojis nekādas simpātijas, neviens viņu neaiztika, jo viņam bija smaga roka. Par viņu teica, ka pulveri viņš neizgudros un jaunu Ameriku neatklās; pat tad, kad vajadzēja

skolotājam izmeloties, žēl bija uz viņu skatīties, cik nemākulīgi viņš to darīja. Viņam piemita lēnā domāšana. Viņš bija atstāts sestajā klasē uz otru gadu. Sākumā viņš skatījās uz Mihalu greizi, jo līdz šim bija klasē stiprākais, bet, kad dabūja zināt, ka arī Mihals ir otrgadnieks, sajuta pret viņu simpātijas.

Tā nav pirmā reize, kad Viteks redz, ka Večorekam ir kaut kādas darīšanas pie viņa drauga, turklāt vienmēr tās tiek kārtotas slepus.. Kas viņiem ir kopīgs? Droši vien Mihals izstāstīs ...

Pēc zvana jau atrazdamies solā, viņš vienreiz, otrreiz uzmet skatienu draugam, kas izliekas, it kā nekā nesaprastu, un beidzot noprasa:

— Ko viņš no tevis gribēja?

— Ēē ... nav vērts stāstīt.

— Nu pasaki! — uzstāj Viteks.

— Es tev saku: nav vērts... Večoreks galvu saspiedis.

— Klusāk! Vai starpbrīdī nevarējāt izpļāpāties? — dusmīgi viņus apsauc bioloģijas skolotājs.

Bet starpbrīdī Večoreks atkal ievilka Mihalu kādā kaktā. Nu jau atklāti viņiem piebiedrojās Zbišeks. Viteku viņi likās neredzam.

«Nu ja ne, tad ne,» Viteks iecirtās. «Man jūsu noslēpumi nav vajadzīgi! Lai vai kādi! ... Ja Mihals grib, viņš var pat pārsēsties pie Večoreka! Tas mani nemaz neuztrauc!»

Tomēr uztrauca gan: viņš nevarēja stundā koncentrēties, ik brīdi ausījās, vai Mihals beidzot neatklās noslēpumu.

— Vitek! Zini? — līdz viņa ausīm matemātikas stundā atlidoja čuksts, un viņš acumirklī noliecās uz Mihala pusi, kaut arī skolotājs Gžibovskis pret skolēniem, kuri izrādīja vismazākās neuzmanības pazīmes pret matemātiku — šo gudro un cēlo zinātni, bija nežēlīgs un stundās lika divniekus tāpat kā par neizpildītiem mājasdarbiem.

— ... Ja tēvocis brauktu šodien vai rīt, es arī nekavētos .. . Nākamais vilciens pēc tam būs atkal tikai trešdienas vakarā! Es vairs ilgāk nevaru izturēt! ...

— .. .Vitek, nudien, es vairs ilgāk nevaru izturēt, —Mihals atkārtoja to pašu atceļā no skolas. — Ja man būtu nauda, es neliktos ne par ko zinis — adjē, mesjē, un ķeriet vēju! Bet tēvocis pateica, ka naudu dabūšot tikai otrdienas vakarā vai trešdienas rītā un iedošot man ceļanaudu, kad viņam viss būšot nokārtots. Baigā siļķes auss! Māte droši vien jau sen atsūtījusi naudu biļetei, bet tēvocis tikai izliekas. Viņš grib būt drošs, ka neaizbraucu pirms ceturkšņa beigām ... Nu, ko tu klusē, kā bonbongu mutē ieņēmis? Vai man nav taisnība? ... Kad aizbraukšu mājās, sarunāšu, lai māte sūta naudu uz mana vārda pa pastu. Kādēļ man tā jāžņaudzas? Pēdējais grasis no tēvoča lūgšus jāizlūdzas, jāskaidro, kādēļ tas vajadzīgs. Vai es esmu mazs bērns? Katrs grib, lai viņam būtu kāds grasis kabatā ...

Viteks ar atbildi nesteidzas, bet dusmas uz draugu bija mazliet rimušās. Varbūt Mihals gribēja no Večoreka aizņemties naudu biļetei? Droši vien viņi runāja par naudu. Biļete maksā pāris desmitu zlotu. Nekas acīmredzot nav iznācis. Mihalam pāris zlotu vienmēr ir pie dvēseles, viņš nav tāds tukšinieks kā Viteks ... Bet Vitekam iešāvās prātā, ka mammīte bija teikusies cik necik iedot par zemi, puķēm.

— Mihal, nāc man palīgā. Pēcpusdienā man jāatnes zeme. Mammīte grib pārstādīt puķes. Vai tu nāksi man līdzi?

— Uz kurieni?

— Ir tāda vieta pakrastē, zeme tur kā šokolāde! Es tev tur kaut ko interesantu parādīšu ...

— Ko?

— Nē. Tagad neteikšu. Tas ir noslēpums.

— Noslēpums? — Mihals kļuva uzmanīgs. — Kāds noslēpums?

— To nevar izstāstīt. Tas pašam jāredz.

— Labi. Varam iet tūlīt pēc pusdienām: rīt maz stundu. Bet Agnesei neko nesaki. Ja tas ir noslēpums, lai ir tikai mūsu noslēpums.

— Pats par sevi saprotams, — Viteks piekrita.

Vietu, kur var pierakt labu zemi puķēm, Viteks bija uzgājis jau pirms vairākiem gadiem. Vajadzēja iet labu gabalu pa Dobras ielu, nogriezties pa labi, pēc tam iet tikai pa taciņu uz augšu. Krasta nogāze šeit bija pamatīgi aizaugusi krūmiem, no kuriem nokritušās lapas vēl tagad sedza zemi biezā kārtā. Bet tai cauri jau spraucās jaunās zāles spriganie asni, un krūmu zari bija kā bērtin nobērti ar jauniem uzbriedušiem pumpuriem, un iztālēm likās, ka tie tinas zaļganā miglas plīvurā.

Viteks, bruņojies ar gaļas cirvīti, irdināja zemi, bet Mihals ar ogļu lāpstiņu bēra to grozā.

— Bet kur tavs noslēpums? — Mihals nevarēja nociesties, kad grozs bija pilns.

— Pagaidi! — Viteks paskatījās visapkārt. — Es taču kopš pērnā gada te neesmu bijis.

— Ei, ei? Tad jau tavs noslēpums sen būs tu-tū! Veltīgi saintriģēji, vairāk nekā!

— Nē, nē, pagaidi... no šā vītola jānoskaita pieci soļi pa kreisi, un jāatrod zaļš pusķieģelis ...

— Jucis esi, vai? Zaļu ķieģeļu nemaz nav, ir tikai sarkani.

— Bet šis augšpusē ir iezaļgans, apsūnojis, grūti zālē pamanāms. Varbūt aizaudzis, varbūt ar zemi aizbiris. Meklēsim, gan jau atradīsim . . .

— Varbūt kāds to pievācis skapja atbalstīšanai. Mēs to varam meklēt līdz pastarai dienai! — Mihals errojās, tomēr bija ieintriģēts un meklēja.

— Re, kur ir! — priecīgi iesaucās Viteks. — Tas pats, tikai tagad kļuvis vēl zaļaks, redzi? Tagad no tā ķieģeļa divdesmit piecus soļus iešķērsu pa nogāzi uz augšu, kamēr nonāksim taisni virs kastaņas.

— Kāpēc tad nevarētu iet taisni no kastaņas uz augšu? Kāpēc bija jāmeklē šis muļķīgais pusķieģelis?

— Tāpēc, ka tur ir tādi džungļi, ka nevar izspraukties cauri. Ja tur varētu iemīt taciņu, tad ne viens vien jau to vietu būtu atradis un noslēpums būtu izkūpējis. Skaidrs? Seko man! Re, te jāizlien pa krūmu apakšu cauri. — Viteks nometās četrrāpus. — Te atkal. . . Nu, nu — skaties!

Viņi stāvēja maza laukumiņa malā. No trim pusēm viņus aizsedza par viņiem augstāki krūmi, ceturtajā vīdēja zālēm aizaugusi mūra siena ar lielu caurumu v.idū.

Mihals pa to ielūkojās un ielīda iekšā. Tas bija neliels, tukšs, vairākus kvadrātmetrus plats pagrabs ar ķieģeļu grīdu. Pie ieejas no grīdas spraugām stīdzēja nezāles, dziļumā mētājās pērnās lapas un vēja sanesti zari.

— Bet kur tad ir noslēpums?

— Tu esi aitasgalva! — Viteks saskaitās. — Vai tev vēl nepietiek? Es viņam rādu tādu vietu, tādu slēpni, ko neviens nezina, bet viņš — «kur ir noslēpums?».

— A! Nu es saprotu, — Mihals nomierinājās. — Tātad neviens šo vietu nezina? Bet tu? Kā tu to atradi?

— Man par to pastāstīja kāds zēns no mūsu klases ... Pagājušajā gadā mēs sēdējām vienā solā.

— Phi! Tas nu gan ir noslēpums! Rīt viņš šurp var atvest desmit citus!...

— Nē. Viņa mūsu klasē vairs nav. Viņa vecāki aizbrauca uz Vjetnamu un paņēma viņu līdzi. Viņš tur paliks vairākus gadus.

— Tu domā, ka viņš nevienam citam par šo vietu nav stāstījis?

— Pilnīgi noteikti — ne. Viņš bija īpatns zēns... ne ar vienu nedraudzējās. Runāja vispār ļoti maz. Reiz es sastapu viņu pie tilta un pavadīju uz māju. Viņš te tuvumā dzīvoja. Tad viņš man parādīja ceļu uz šejieni. Bet man vajadzēja apzvērēt, ka es nevienam neteikšu.

— Bet tu pateici!

— Šī ir «Draugu ala». Juzeks sacīja: kad vēl ar kādu iedraudzēsimies, tad arī viņam paradīsim.

— Ak tā! Tad tu ar viņu draudzējies?

— Kā lai to pasaka? — Viteks brīdi domāja. — Viņš bija laga zēns, mierīgs. Labi mācījās. Es norakstīju vienmēr tikai no viņa. Bet pēc stundām mēs katrs gājām uz savu pusi. Kad viņš parādīja šo alu... gribēja, lai mēs spēlētu indiāņus. Te uz naglas viņš kāra loku un bultu maku, re, kur vēl nagla saglabājusies. Bet pavisam drīz sākās brīvdienas, un viņš aizbrauca uz jūru, bet septembrī vairs mūsu skolā neatgriezās. Skolotāja Tolločko man pateica, ka Juzeks ar vecākiem aizbraucis uz Vjetnamu.

— Jā ... kad atgriezīsies pēc vairākiem gadiem, tad ne indiāņi, ne šī ala viņam vairs nebūs prātā.

— Vai nav kolosāla vieta, Mihal, ko?

— Superkolosāla. Ja kāds mūs te gribētu atrast, tad siļķes ausi viņš drīzāk ieraudzītu nekā mūs!

Abi izgāja no pagraba, un Mihals abām rokām plaši pašķīra krūmāju. Lejā bija redzamas vairākas skaistas, jaunas un jau apdzīvotas mājas. Vēl zemāk blīvējās Dobras ielas māju jumti. Tālāk aiz tiem spīguļoja šaura Vislas svītra, dzeltēja liedaga strēle, aiz tās slējās Prāgas krasta mājas.

— No apakšas nevar redzēt, vai ne?

— Nevar, — apgalvoja Viteks. — Itin nekā. Kad krūmi salapos, tad vispār te visu aizsegs zaļš, necaurredzams valnis!

— Superkolosāla vieta! — Mihals izsaucās vēlreiz, slavēdams atradumu. — Te varētu ietaisīt solu. Iekšā vajadzētu ievest kārtību, ieeju paplašināt, lai būtu gaišāks, — re, ķieģeļi kustas: viens divi varētu kādu izcelt. Bet te krūmājā nekaitētu izcirst tādu kā logu. Varētu sēdēt uz sola un apbrīnot Vislu.

— Jā, te varētu atnākt palasīt. Ja mums būtu nepieciešams slepeni parunāt, tad es tev tikai uzrakstītu «D.a.p.5», un viss būtu skaidrs: «Draugu alā, pulksten piecos,» — Viteks jau ļāva vaļu fantāzijai.

— Paklau, — pēkšņi Mihals ierunājās, uzlikdams roku Vite-' kam uz pleca un skatīdamies viņam tieši acīs, — vai tu esi

man draugs?

— Muļķīgs jautājums! — Viteks sašuta.

— Pārdod man šo alu! Nu, cik tu gribi — divdesmit trīsdesmit zlotu? Sakrāšu, došu tev pat visus piecdesmit! ... Tev taču vienmēr kabata tukša. Nu, pārdosi?

— Pārdot? — Vitekam likās — viņš pārklausījies. — Pārdot? Kā tā? Vai tad to var pārdot?

— Fakts, ka var! — Mihals uzstāja. — Tā pieder tev, neviens, vienīgi tu zini šo alu. Tikai tu zini ceļu uz to. Tikai tev uz to ir tiesības.

— Kas man par tiesībām? Es tikai zinu ceļu — un viss! Tagad tu arī zini. Tagad mēs abi šurp nāksim. Ko te lai pārdod?

— Bet es gribu, lai tā būtu mana, tikai mana. Skaidrs? Lai tu aizmirstu to, saproti?

— Tas nozīmē, ka es te nedrīkstētu nākt? — Viteka balss aizlūza, bet acis jautājoši urbās Mihala acīs, velti meklēdamas noraidījumu.

— Es taču par to tev samaksāšu! Gribi simt zlotu? Ne uzreiz, bet pamazām es tev samaksāšu. Goda vārds! Vai tu man netici? — Mihals pavisam citādi iztulkoja pārmaiņas Viteka sejā.

— Ticu, bet negribu ... Negribu — un viss! — Viteks eksplodēja. — Te nav ko pārdot, skaidrs? Juzeks mani kā draugu bez jebkādas maksas šurp atveda! Es tevi arī! Kā draugu, saproti? Es tev kā draugam, — viņš uzsvēra šo vārdu,

— parādīju kaut ko tādu, ko neviens cits Varšavā nezina! Bet tu? Tu gribi, lai es par naudu no šejienes aizvāktos, vai ne? Lai es te savu kāju vairs nespertu, vai ne? Lai es vispār šo vietu aizmirstu? Nu nē! Nē un vēlreiz nē! Pat par tūkstoš zlotiem ne. Pat par simttūkstoš zlotiem — arī ne! ...

Mihals bija vairāk pārsteigts par Viteka brāzmaino reakciju nekā par viņa vārdiem. Līdz šim viņš nekad nebija izrādījis tik vētrainu protestu.

— Nu ja ne — tad ne, — viņš sacīja, paraustīdams plecus.

— Simt tūkstošu! Ho! ho! Pat tūkstoš zlotu! Kur es tev, brāl, ņemtu tādus zelta kalnus? Nu tad ejam! Kāds vēl pievāks mūsu grozu ar zemi, un tad tev savu alu kā siļķes ausi neredzēt. Pat zaļais pusķieģelis nelīdzēs.

Viņi paņēma smago grozu un, laiku pa laikam rokas mainīdami, nesa to mājās. Pa visu ceļu ne viens, ne otrs neteica neviena vārda.

Tikai pagalmā, kad grozs bija nolikts pie šķūnīša durvīm, Viteks oficiāli sacīja:

— Paldies!

— Ne par ko, un sveiks! — tikpat oficiāli atbildēja Mihals un, atstājis Viteku, izgāja uz ielas.

Bet Viteks vēl arvien nevarēja nomierināties, viņš bija tik satriekts, ka uz vaiga parādījās sarkani plankumi.

— Tā zeme taču ir smaga! Ko jūs ņēmāt uzreiz tik daudz? Labāk būtu pa divi lāgi nesuši. — Māte norūpējusies viņu uzlūkoja.

— Nēē ... nekas ... varbūt pārāk ātri nācām atpakaļ, — Viteks izlocījās un sēdās pie grāmatām.

Bet viņš nevarēja piespiest sevi mācīties, kaut arī stundu nebija daudz. Atkal un atkal ausīs skanēja Mihala vārdi: «Lai ala būtu tikai mana! Lai tu viņu aizmirstu.» Kādēļ tā viņam būtu vajadzīga? Viņš taču tur nesēdēs viens, jo kas tur par prieku? Tā jau aiz garlaicības var nomirt! Bet ar ko tad? Ar Večoreku? Ar Zbišeku? Jā, skaisti Mihals viņam atmaksā p.ar draudzību ...

Ja Agnese ienāktu virtuvē, Viteks izstāstītu visu, visu! Tad viņa redzētu, kāds patiesībā ir šis Mihals! Jo pēdējā laikā viņš jau bija paguvis ievērot, ka Agnese aizstāv Mihalu dažādos kļūmos stāvokļos. Nu, varbūt arī neaizstāv, bet cenšas atrast attaisnojumu viņa rīcībai... Interesanti, kā viņa attaisnotu šādu Mihala izturēšanos ...

Agnese nenāk. Varbūt viņa kaut ko dara savā istabā ... Bet varbūt viņas nemaz nav mājās?

Viteks ar pūlēm veic pareizrakstības vingrinājumu. Divās vietās ielaiž rupju kļūdu. Pats par sevi brīnās, kā varējis tā uzrakstīt. Svītro, labo, lappuse kļūst raiba. Skolotāja Tolločko par pieķēpāto burtnīcu vien ieliktu divnieku ...

Virtuvē ienāk Mihals. Rokas kabatās sabāztas. Viss izskats liecina, ka viņš nav nācis mācīties. Apsēžas viņā galda galā, klusē. Varbūt gaida, lai Viteks pirmais uzrunā? To nu viņš nesagaidīs!

— Klausies, Vitek! — pēkšņi Mihals ierunājas.

— Ko tev vajag? — vienaldzīgi jautā Viteks, nepaceldams pat galvu no burtnīcas.

— Ko tu tā uzpūties kā novārīta sardele? — Mihals mēģina jokot, bet arī tas nedod gaidīto rezultātu. — Klausies, — Mihals kļūst nopietns, — es tev gribēju pateikt, ka man tā ala it nemaz nav vajadzīga, dzirdi?

— Dzirdu.

— Nu tad klausies tālāk: stulbi man sanāca ar to pirkšanas piedāvājumu ... Nu, pavisam stulbi, goda vārds! — Var redzēt, ka šī atzīšanās Mihalam ir ļoti mokoša. — Es pats nezinu, kā man tas iešāvās galvā ... Jo kāda joda pēc man tā ala vajadzīga? Ko es tanī darītu? Pasaki pats — nu, ko?

— Ko tu man prasi? Ja tu gribēji, lai tā būtu tikai tava, tad jau droši vien zināji?

— Nezināju! Nudien es to teicu nedomādams! Goda vārds! — Mihals bezmaz ir ar mieru apzvērēt. — Netici? Tad aizliec aiz auss: es varbūt no mājām šurp nemaz vairs neatgriezīšos. Fakts!

Viteks paraugās uz Mihalu. Viņš to dzird pirmo reizi.

— Es gribu būt mātes tuvumā ... Mātei vāja veselība ... tagad viņai nav neviena palīga. Sīkie vēl par maziem, tiem spēcini par vājiem. Sis — mūžīgi pilnā. Kas māti aizstāvēs? Kas viņu aizsargās? Vai tu saproti? ... Es labprāt apdarītu mājas soli. Atrastu sev kādu darbu. Piepelnītu ...

Viteks pamāj ar galvu.

— Bet kā ar skolu? Vai tu iesi atpakaļ uz to veco?

— Tas ir visļaunākais, — Mihals nopūšas. — Mani var nepieņemt. Es tur pateicu pāris sirsnīgu vārdu skolotājai. Bija tāda pati čūsku vecene kā mūsējā.

— Ko tu gribi no skolotājas Tolločko? — Viteks nostājas skolotājas pusē. — Tev nepatīk, ka viņa ir prasīga? Kurš skolotājs nav prasīgs? Varbūt tu zini tādu?

— Nē, — atzīstas Mihals. — Tādēļ arī skola man ir katorga, spaidu darbi. Saproti? Es labāk ietu strādāt.

— Māte nelaidīs.

— Uzminēji. Tādēļ ... ja viņa man liks braukt atpakaļ, tad es nezinu ... — Viņš atkal nopūšas. — Bet ala man nav vajadzīga. Ne es tur iešu, ne kādam teikšu. Vari būt mierīgs — un punkts!

— Man arī tā nav vajadzīga, — Viteks joprojām ir nesamierināms. — Varu to aizmirst... pat bez simt zlotiem.

Viteka balsī skan tāds rūgtums, ka Mihals vairs nesaka nevienu vārdu. Viņš atbalsta galvu plaukstā. Skatās pa logu, aiz kura viegli šūpojas akāciju zari... Kaut kas ir sagandēts. Saplēsts. Vai varēs salikt atkal kopā? ...

Skolotāja Koludzka jau nākamajā dienā atnesa mājas darbu burtnīcas. Klase bija pārsteigta, jo agrāk sacerējumi nekad tik ātri netika saņemti atpakaļ. Acīs vīdēja izbrīns un neticība: varbūt izskatīta bija tikai daļa.

Kad Mihals pamanīja savu burtnīcu pašā augšā un tūlīt pēc tam skolotājas rokās, viņam šermuļi pārskrēja pār kauliem.

«Cauri ir!» viņš nodomāja un pat paguva to pateikt Vite-kam. Bet viss bija citādi.

— Es jums nolasīšu vienu no sacerējumiem, — iesāka skolotāja Koludzka.

— Vislabāko? — sapīkusi jautāja Gražina, pamanījusi, ka tā nav ne viņas, ne Dankas burtnīca.

— Nē, ne gluži.

— Vissliktāko! — triumfēja Danka, kas jau bija izdomājusi, ka tas ir jauns Mihala izlēciens.

— Ļaujiet man pabeigt, — skolotāja iesmējās. — Tas nav līdzīgs nevienam no pārējiem sacerējumiem, tātad var teikt — tas ir oriģināls ...

— Nu pats rakstītājs jau arī ir oriģināls, — piezīmēja Danka. — Cirkā par naudu varētu rādīt, — viņa turpināja, bet šo piezīmi sadzirdēja tikai vistuvākie.

— ... te ir vairāki asprātīgi formulējumi, kas liecina, ka autoram piemīt humora izjūta.

— Autors? Varbūt drīzāk norakstītājs! — Gražina nenoturējās.

— Tas ir Kovaļskis! — Danka pačukstēja draudzenei, bet tūlīt pamanīja, ka Gražina, to uzzinājusi, uzmanīgāk uzklausa skolotājas vērtējumu un viņas vaigs pēkšņi kļūst saulains.

— ...vispirms es šeit redzu mēģinājumu domāt patstāvīgi. Var autora domām piekrist vai nepiekrist, bet tās neapšaubāmi ir viņa paša domas, atziņas, kuras patiešām radušās pēc dzejoļa izlasīšanas. Paklausieties!

Tad skolotāja nolasīja Mihala sacerējumu, bet klasē brīdi pa brīdim nošalca smiekli, kuriem nepievienojās vienīgi Danka, ko nomāca greizsirdība, kā arī Mihals un Viteks, pārsteigti par skolotājas cildinošo vērtējumu.

Kad sestdien Mihals iepazīstināja Viteku ar savu sacerējumu, tas uzmanīgi meklēja vārdus, negribēdams draugu aizvainot, bet par darba likteni, par atzīmi, kas šajā ceturksnī bija ļoti svarīga, tas raizējās tāpat kā Agnese. Todien. Pēc vakardienas atgadījuma šis jautājums Vitekam drīzāk bija vienaldzīgs.

Jāatzīst, ka daudzas acis uz Mihalu noraudzījās ar interesi. Skolotājas vērtējums parādīja klasesbiedru pilnīgi citā gaismā. Vienīgi Danka Majevska starpbrīdī indīgi viņā palūkojās un jautāja:

— Mihal, varbūt tu dzejo arī?

— Es? Vai es dzejoju? Nu un kas tad ir? — Mihals bija ļoti pārsteigts.

— Nekas, bet, ja tu nedzejo, tad žēl. Ļoti žēl! — Danka smējās viņam tieši acīs. — Ja tu dzejotu, tas ir, ja tu saprastu šo to no dzejošanas un mācētu rakstīt ar atskaņām, tu būtu ģēnijs ...

Visi, kas dzirdēja šos vārdus, skaļi iesmējās. Mihals pirmajā mirklī gribēja likt Dankai pamatīgi trūkties, bet savaldījās un mainīja atriebības plānu.

— Pilē! — viņš vīzdegunīgi atcirta. — Ja gribētu, sadzejotu arī... pat par tevi, cik pantu vien gribētu!

— Ej, ej, ko tu saki? Nu pamēģini! — Danka uzkurināja.

— Kad pēc savas stabules Likšu Dankai dejot,

Tad vairs viņa negribēs,

Lai es sāktu dzejot!

— Ai, kāds dzejolis! Prieks, kur tu rodies! Nu, nu, kas tālāk? — Danka aizvien vēl nerimās, jo viņai glaimoja uzmanība, ko viņa bija sev piesaistījusi.

— Kas tālāk? Tālāk būs vēl ģeniālāk! Sekojiet presei un radio! Vitek, aiziet! ...

Viņi abi jau griezās aiz stūra, kad viņus panāca Danka.

■— Klausies, Mihal, — viņa aizelsusies sacīja. — Gražina, Gražina teica, lai tu par viņu arī sacerētu kādu pantiņu ... ja sadzejosi, viņa ļaus tev nest savu portfeli... šodien pat. . .

— Man? Lai es nestu portfeli? Cilvēki, vai ausis mani neviļ?!...

— Es jau tā domāju, ka no tevis nav ko citu gaidīt, un pateicu Gražinai, bet viņa uzstāja, lai es tev to pasakot, jo tev tas noteikti sagādāšot prieku, — vārdu «noteikti» Danka uzsvēra, protams, ar neslēptu ironiju, — nu es tev pateicu. Ko lai pasaku Gražinai?

— Ko? Pasaki īsi: vai viņa siļķes ausi negrib?

Danka aizskrēja pie draudzenes, bet Mihals paraustīja plecus.

— Nest portfeli! Ko vēl ne! Vitek, paāzēsim viņas! Rīt tu aiziesi pie Gražinas un pateiksi it kā no manis — ja viņa grib, es viņai ļaušu aiznest savu portfeli līdz pašai mājai. Norunāts? Pateiksi?

— Kādēļ es? Lai to izdara Večoreks.

— Tas stulbenis?

— Stulbenis, stulbenis, bet tu visus starpbrīžus ar viņu slapsties pa kaktiem. Ar Zbišeku arī. Vai izlīgāt? Nu jūs esat uz vienu roku, — Viteka balsī skanēja klaja ironija.

— Pirmkārt, mēs nebijām sanīdušies. Otrkārt, tu redzi, kā viņi visi līp man klāt? — Mihals vai plīsa aiz lepnības. —Gan zēni, gan meitenes. Ko lai es daru? Arī skolotāja mani uzslavēja par ... kā viņa tur teica ... patstāvīgu domāšanu, vai ne?

— Ja tavu sacerējumu būtu saņēmusi skolotāja Tolločko, tad būtu citādi. Var teikt — pilnīgi otrādi.

To teica Viteks — Viteks, kuram draugs līdz šim bija ļoti paticis. Draugs! Kā tad! Viteka uzticība draugam un ticība draudzībai bija sāpīgi iedragāta.

— Man šī jaunā skolotāja patīk, — sacīja Mihals. — Viņa ir labāka.

— Labāka? Tādēļ, ka tev neliek divnieku? — Viteks iedzēla. — Skolotāja Tolločko reizēm piesējās, tas tiesa, bet galu galā ne jau bez iemesla, tikai labu gribēdama. Ja viņa nebūtu laba skolotāja, nebūtu dabūjusi Zelta Krustu. Bet viņa dabūja. Tu to varbūt nezināji?

— Nu un tad? Tiklīdz ienāk klasē, visiem uzreiz tirpas iet pa kauliem, — Mihals nepiekāpās.

— Tā tev liekas. Bet vai tu ievēroji, cik skaistas grāmatas viņa vienmēr nesa sev līdzi? Tās visas ir viņas grāmatas. Viņa labāk atrauj sev kumosu vai ietaupa uz apģērbu, bet meklē vērtīgas grāmatas. Vai tu neredzēji, cik viņai ir liels grāmatplaukts?

— Phē! Vai tas ir tik svarīgi? Toties jaunā tā neviebj ģīmi, pasmaida, un viņai ir skaisti zobi.

— Zobi cilvēkā nav galvenais, — Viteks zīmīgi sacīja un pēc brīža piebilda: — Kas man! Ja gribi sev draugus izraudzīties pēc zobiem — lūdzu! Kompānija tev ir īsti piemērota.

— Pēc zobiem? Kā tā?

— Večorekam ir skaisti zobi. Zbišekam arī. Viņi tev ir piemēroti, laipni lūdzu!

— Nekā, bračiņ! Tur tu netrāpīji! — Mihals plati iesmējās, it kā tīšuprāt gribētu parādīt savus krāšņos zobus. — Zobi varbūt viņiem ir tīri glīti, bet prātiņa tā pamazāk.

— No tevis varēs smelties gudrību.

— Liela vajadzība man ar šiem noņemties! Lai paši strebj, ko ievārījuši. Man tur nav ko meklēt.

— Ko tad viņi ievārījuši? — Viteks saslēja uzacis un neteica neko vairāk. Neies jau iztaujāt Mihalu par noslēpumiem, kādi viņam ir ar Večoreku un Zbišeku, viņam galu galā arī ir savs pašlepnums.

Bet Mihals šodien nav tincināms, viņš stāsta pats bez taujāšanas. Jūt, ka Viteks iepriekšējo dienu nav aizmirsis, un grib ar viņu salabt.

— Es tev pateikšu. — Viņš atkal pameta acis apkārt.

— Tikai, Vitek, vīrs un vārds? Nevienam — ne vārda!

— Ja tu man netici, nesaki, liela man vajadzība. Es tev savu noslēpumu atklāju, zvērestus neprasīdams, — viņš augstsirdīgi, bet ar rūgtumu balsī piemeta.

— Labi. Bet tas bija tikai tavs noslēpums. To nemaz nevar salīdzināt. Te ir nopietnāk. Tev es tomēr pateikšu ...

— Kā gribi! — Viteka balss bija vienaldzīga, tikai ausis viegli sārtojās.

— Nu tad tā — bez aplinkiem; viņi grib noorganizēt bandu.

— Bandu? — Tagad arī Viteks paskatījās visapkārt.

— Nu un?

— Pagaidām tikai organizē. Atlasa visuzticamākos. Viņi grib, lai tā būtu pirmšķirīga banda. Tādēļ grib mani pierunāt. Tā būs blēžu banda.

— Blēžu banda? Tātad laupītāji?

— Ej nu... kādi laupītāji? Tas par stipru teikts. Tie būs tādi jokupēteri, humora veči, kas paķer uz dullo. Padzīs velnu — un vairāk nekā.

— Bet es tev saku: viņi ies zagt un laupīt. Viņi neko citu negudro kā tikai, kur varētu palaist nagus. Tētis lasīja par tādiem avīzē. Tur nav šaubu.

— Tu esi baigais zīdainis! Vai tu nezini, ka avīzē no mušas iztaisa ziloni? Citādi kas to lasīs! Večorekam vienmēr ir nauda, un viņš vēl citiem aizdod. Vihans arī ir naudīgs, var redzēt, ka vecākiem devīga roka. Kādēļ viņiem būtu jāzog?

— Mani viņi varētu, ceļos krizdami, lūgties, neparko neietu! Tu arī nepinies ar viņiem, saprati? Man vienmēr licies, ka šim Zbišekam kaut kas nelabs aiz ādas, par Večoreku es nemaz nerunāju ... Tas ir cūka! Un tu gribi — ar tādiem! ...

— Rāmu garu! Kas tev teica, ka es gribu! Tur jau ir tā lieta, ka negribu, tādēļ viņi mani tā velk. Viņi nezina, ka rīt manis te vairs nebūs, un grib norunāt sestdien tikšanos. — Mi-lials iesmējās. — Bet es jau ložņāšu pa mūsu dārzu un diezin kur! Visus kaktus izokšķerēšu! Darba būs līdz acīm!

— Vai tu viņiem pateici, lai viņi atšujas? — Viteks tincināja tālāk.

— Kādēļ? Lai viņi vēl palēkā.

— Jā, nu man ir skaidrs, kā viņi tev līp klāt. Tu jau pats rauj klāt kā mušpapīrs! Un viņi tev pielips tā, ka tu netiksi vaļā! — Viteks brīdināja. — Es tev iesaku: turies labāk no viņiem tālāk!

— Ja es negribēšu, rīt pat jau būšu no viņiem simt divdesmit kilometru tālumā. Ai, Vitek! — Mihals priecīgi pasvieda portfeli un noķēra to gaisā. — Māte taisa tādas putraimu desas, ka pat Anglijas karaliene ēstu, pirkstus laizīdama! Zini? Es atvedīšu, tad tu arī varēsi nogaršot, gribi?

— Ja pacienāsi, nogaršošu, kādēļ ne? — Viteks atbildēja pieklājīgi, bet bez sajūsmas.

«Ciets rieksts,» nodomāja Mihals un pasmaidīja. «Bet gan es tevi pārkodīšu.»

Ienākdami gaitenī, viņi ieraudzīja Agnesi ar mazgājamo bļodu un lupatu rokās. Zēnus pamanījusi, Agnese samulsa un iesteidzās savā istabā. Viņa bija uzvilkusi vecu kleitu bez priekšautiņa, apjozusies tikai ar dvieli un apsējusi galvu ar košu lakatiņu.

«Kā viņai neapnīk mūžīgi istabu kopt!» nodomāja Mihals un pat gribēja kaut ko dzēlīgu uzsaukt caur durvīm, bet nodomu izjauca Petrovska.

— Kur jūs mētājaties? — viņa uzsauca, palūkodamās gaitenī. — Pusdienas atdzisušas, es gribu iziet uz pilsētu, gaidu un nevaru vien sagaidīt! Tev laikam sirdsapziņas nav, ka tu ne par māti, ne par brāli nedomā!

Mihals aizvēra aiz sevis durvis: labi gan būt brīvam, vismaz tik brīvam, cik viņš ir brīvs pie tēvoča!

Istaba bija saules pielijuši, gaišāka un siltāka nekā jebkad — pavasaris kļuva arvien jūtamāks. Uz palodzes aiz loga tupēja pelēks balodis un, grozīdams knābi, lūkojās iekšā gan ar vienu, gan otru aci. Mihals nekad neaizmirsa, pārnākot no-skolas, pakaisīt maizes drupatas. Tagad, kad viņš pavēra vienu loga pusi, balodis pirmajā mirklī aizlidoja uz Safraņecu balkonu, lai pēc brīža atkal, nu jau kopā ar draudzeni, atlidotu pie Mihala un paknābātu no viņa plaukstas maizes drupatas un pat ļautu sevi paglaudīt.

— Kas nomazgājis logu? Vai tu? — jautāja tēvocis, pārnākdams no darba.

— Nē, — Mihals pārsteigts tikai tagad ievēroja, ka nomazgātās logu rūtis bija tik spodras, ka laistījās vien. Tādēļ viņam saule istabā likās spožāka nekā parasti.

— Nē, es ne, — viņš atkārtoja. — Droši vien Agnese. — Viņš atcerējās meitenes apmulsušo sejas izteiksmi un vara bļodu rokās. — Viņa nevar vien beigt dzīvokļa uzkopšanu.

— Pavisam cita lieta! Vajag tikai nomēzt zirnekļa tīklus — taisni šausmas, cik to sakrājies! — Ccrņiks uzmeta skatienu sienām. — Varbūt arī grīdu derētu savest kārtībā? Bet es jau vairs nepagūšu, — viņš nopūtās. — Šovakar pilsētā darba pietiek līdz pašam vakaram, bet rīt braucam projām. Rūpnīcas autobuss ir jau braukšanas kārtībā. Ērts — brauksim kā ekspresī. Zini, Mihal, pirmo reizi dodos tik tālā ceļā. Interesanti tomēr pasauli redzēt...

Pēc pusdienām Mihals palūdza:

— Tēvoci, iedodiet man naudu benzīnam un grīdas pastai. Izberzīšu grīdu.

— Labs ir. Gan man, gan tev būs patīkamāk pēc svētkiem atgriezties tīrā istabā. Ja tas logs nebūtu nomazgāts, man tas pat neienāktu prātā. Kur ir sievietes, tur vienmēr ir tīrība. — Viņš iesmējās.

— Bet pie Petrovskiem gandrīz visu Viteks ar tēvu padarīja: gan grīdsegas izpurināja, gan logus nomazgāja, gan grīdu nospodrināja, — Mihals aizstāvēja vīriešu godu.

— Pareizi, bet, ja viņus Petrovska nekomandētu, viņi pie visa tā nemaz nebūtu ķērušies. Es Petrovski ilgāk pazīstu — viņam vienmēr labāk paticis avīzi lasīt nekā uzkopt māju, bet pēc kāzām pārmainījās ...

Mihals vajadzības gadījumā visu varēja izdarīt. Māte viņu bija iemācījusi. Tagad, mazliet sakaunējies no Agneses pašaizliedzīgās centības, ar degsmi ķērās pie darba. Grīda bija nolaista, piebradāta, taču pat visgrūtāk izmazgājamie traipi nozuda, kad tiem tika klāt benzīns un Mihala stiprās rokas. Kad viņš darīja šo darbu, viņu ieraudzīja Agnese, ielūkodamās istabā.

— Vai tu spodrini? — viņa jautāja. — Varbūt tev palīdzēt?

— Ko vēl ne! Kāpēc tev logs bija jāmazgā? — Viņš izlikās aizvainots. — Tagad tevis dēj arī grīda jāuzkopj, lai viss būtu ■tīrs.

— Tieši tādēļ jau nomazgāju. — Viņa iesmējās. — Bet ne tikai tādēļ. Mihal, man ir lūgums.

— Nu?

— Palīdzi man atnest zemi. Es pati nevarēšu. Es uzgāju šķūnītī puķu podus un gribu tos novietot uz balkona. Pctrov-•ska man apsolīja iedot ģerānijas. Būs skaisti, tante priecāsies.

— Tava tante atgriezīsies un uzreiz liks balkonu aiznaglot. Vai arī pārvāksies uz to jauno māju. Vai tu neredzēji? Šodien atkal bija komisija. Apspriedās, no kuras puses varēs sākt nojaukšanu. Kāda jēga vēl stiept zemi?

— Ja tu negribi palīdzēt, tad tā uzreiz vajadzēja teikt. — Agneses sejā atspoguļojās sāpes un vilšanās.

— Palīdzēšu, vai tad es teicu, ka ne? Pēc pusstundas būšu brīvs, noziedīšu ar pastu, lai žūst, bet paši varēsim jozt pēc zemes. Sameklē grozu vai paņem to no Viteka!

Kad viņi raka zemi, Mihals jau grasījās parādīt Agnesei alu. Tomēr noturējās: Viteks vēl uz viņu bija dusmīgs, varbūt saskaistos vēl vairāk?

— Mihal, — pēc kāda brīža, mazliet šaubīdamās, Agnese sacīja, — es tev kaut ko pateikšu . ..

— Nu?

— Peles atradās... aiz dīvāna ... acīmredzot viņas tur tika saspiestas un nobeidzās, plakanas kā divi kartona gabaliņi ...

— Tas nu gan ir numurs! Nu atkal sāksies!...

— Nē, nē! Neteiksim nevienam ... To es — tikai tev ... kā noslēpumu ...

— Kā gribi, — Mihals paraustīja plecus, — varu arī neteikt.

Atceļā viņi jau iztālēm pamanīja svētdienas talkā sakārtotajā laukumā vairākas smagās mašīnas un bērnus, kas priecīgās balstiņās klaigāja tām apkārt.

— Kas tur notiek? — ieinteresējās Mihals. — Ejam paskatīties! ...

Bērni aiz sajūsmas spiedza pilnā kaklā. Viņiem par prieku, te bija atvesta veca liellaiva, ar kuru varēja doties brīnišķos ceļojumos apkārt zemeslodei; kam nebija pa prātam šāds satiksmes līdzeklis, tos citā laukuma malā gaidīja milzīgs automobilis. Arī tas bija savu laiku nokalpojis, tāpat ka laiva, bet kāpēc gan tiek doti fantāzijas spārni?

Puišelis pie stūres grozīja to gan pa labi, gan pa kreisi ar tādu aizrautību, ka pat visneattapīgākais vērotājs varēja noprast, cik līkumainu, galvu reibinošu kalnu ceļu izvēlējies jaunais braucējs.

Bet vislielākā burzma un čala bija pie mazā, paštaisītā karuseļa ar četriem sēdeklīšiem. Te visus rīkoja kāds vīrietis, kas bija ne mazāk pacilāts kā tie, kuri gaidīja savu rindu uz vizināšanos. Viņš visiem lika ievērot kārtību, ierādīja, kā jāturas pie apaļā roktura, lai karuselis grieztos. Bez viņa palīdzības un gādības rotaļu laukums itin drīz būtu pārvērties par kaujas lauku.

Gan Agnese, gan Mihals ar interesi sekoja šai ierīcei, kas bija domāta acīmredzot ne jau viņiem, bet mazākiem bērniem, tomēr ... tā pievilka arī viņus.

— Uz šīs laivas brīnišķīgi varētu spēlēt pirātus, vai ne? — izšāva Mihals un pēkšņi nokaunējās. — Ēē ... es tikai tāpat vien ... tu taču saproti? ...

— Saprotu, — Agnese pamāja ar galvu, — bet zini, Mihal, vakara, kad iestāsies tumsa, kad te vairs neviena nebūs, atskriesim šurp ar Viteku, ko? Neviens tik tuvu nedzīvo kā mes. Pavizināsimies ar šo karuseli. Labi? Es laikam varēšu iesēsties? Kā tu domā?

— Protams, Viteks arī. Ja ievilkšu vēderu, es arī varbūt iespiedīšos. Atskriesim! Norunāts!

Ar atnesto zemi varēja piebērt tikai pusi no sagatavotajiem podiņiem.

Mihals apsolīja Agnesei, ka rīt atkal palīdzēs atnest zemi, un ķērās pie aizsāktā darba.

Pēc stundas viņš paaicināja Agnesi, lai viņa paskatītos uz nospodrināto grīdu. Jā, grīda bija tīra, spīdēja un laistījās un, vissvarīgākais, ne tikai istabas vidū: visas nedaudzās mēbeles bija atstumtas no sienas. Pastas smaka lika te ielūkoties arī Petrovskiem un medmāsai, un pat Leontīne Safraņeca nenocietās neienākusi.

— Ai, kas tā kādreiz bija par istabu! — viņa stāstīja, galvu šūpodama. — Te stāvēja grāmatu plaukts, bet šeit — divi brīnišķi, ar ādu apvilkti klubkrēsli. — Viņa rādīja.

— Vai tu logu arī nomazgāji? — brīnījās pane Ancle.

— Nu, tas gan jānoņem. — Viņa ātri piegāja pie sienas un norāva plakātu ar Mihala pierakstu apakšā.

Zem plakāta uz sienas parādījās netīrs, tumšs plankums.

— Es to biju pavisam aizmirsusi! — iesaucās medmāsa.

— Nu nekas, cik tad vairs ilgi te atlicis ko dzīvot. Mana nojauta man saka: nedabūsim ne apgriezties, un, skat, aši un veikli būs jāpārvācas!

— No jūsu mutes — dieva ausī! Ak, mīļo stundiņ! Es jau vairs nevaru vien sagaidīt. Mēs gribētu dzīvot tanīs otrajās kāpnēs. — Saruna turpinājās gaitenī.

Istabā vēl uz brīdi uzkavējās Agnese. Viņa skatījās uz netīro plankumu, kas tik negaidīti bija parādījies zem norautā plakāta, un jocīgi rauca deguntiņu.

— blu vai tas nav izsmiekls? — viņa iesaucās Leontīnes Safraņecas balsī, tāpat kā viņa nogrozīja galvu un, klusi iespurgdamās, uzlika pirkstu uz lūpām. — Pagaidi, mēs to noslēpsim. Vai tev piespraudes ir? — viņa pēc brīža jautāja.

— Kur lai es tās rauju? Vitekam laikam ir, es redzēju.

— Aizskrien, paprasi! Veikli, aši! — Agnesei šodien patika atdarināt kaimiņu izteicienus; Mihals pat pabrīnījās: viņa tā darīja pirmo reizi. Viņš atnesa gandrīz vai pilnu sauju piespraužu un ieraudzīja Agnesi atritinām kaut kādu rulli.

— Tās ir vecas skolas vakaru afišas. Tante man tās iedeva grāmatu aplikšanai, bet man tik daudz nevajag. Izvēlies, kuru tu gribi!

Viņi par abiem atlasīja vairākas. Virs tēvoča gultas tālumā aizvijās vītoliem apaudzis lauku ceļš. Mihals sev izvēlējās līksmu kāzu deju. Košās afišas sienu gan izraibināja, bet noslēpa netīros plankumus un novērsa uzmanību no plaisām.

— Ak, mīļo stundiņ! — Agnese izsaucās, salikdama rokas gluži kā Pctrovska, un viņi abi klusām kā sazvērnieki līksmi iesmējās.

Čerņikam, kad viņš atgriezās vēlu vakarā mājās, kad krāsainos plakātus apspīdēja spilgtā griestu spuldze, uz sliekšņa pat elpa aizrāvās.

— Kas tad tas? Sienas notapsētas? — viņš jautāja un, nopētījis sienas, neviļus meklēja diendienā redzēto plakātu.

— Vai jums nepatīk? Vai nav labāk? — Mihals smaidīja, būdams gandarīts par tēvoča apmulsumu.

— Labāk... nu zināms, ka labāk, — mehāniķis atbildēja mazliet neveikli, bet apmierināts.

Bija jau tumšs. Agnese, Viteks un Mihals devās uz rotaļu laukumu. Heneks samiegojies palika mājās un nenojauta, ka palaiž garām tik skaistu izpriecu. Viņi visi iespraucās mazajos sēdekļos, arī Mihals, un griezās bez apstājas. Ai, kas tā bija par vizināšanos!

Tikai kad bija jākāpj laukā, Agnese un Viteks tikko dabūja Mihalu laukā no sēdekļa, kas bija domāts tievākiem pasažieriem.

Mihals grozījās gultā un, lai gan bija noguris, nevarēja aizmigt. Rīt ap šo laiku viņš jau būs mājās. Stundas droši vien beigsies agrāk, bet Lodzas vilciens atiet vai nu no rīta, vai tikai vakarā. Visgrūtāk gaidīt, kad atlikušas vairs stundas ... Mājās par viņu domā .. . Mihals to jūt... Māte droši vien vēl neguļ: pēdējās priekšsvētku dienās taču tik daudz darba... Varbūt mazgā veļu?... Mazie jau guļ, bet dienā katrā ziņā viņu pieminēja ... Eh, ja viņiem varētu parādīt tādu karuseli! Jāpalūdz mātei, lai paņem šos līdzi, kamēr vēl var braukt bez biļetes . .. Mihals rīt pat pacentīsies māti pierunāt ... Un tūlīt pēc tam izstāstīs mazajiem, kā te ir ... Cukurgailīšus iedos ... rīt...

Rī-īt! ... Rī-īt! ... Rī-īt! .. . Vienmērīga riteņu klaboņa sapnī aiznes viņu uz ilgoto mērķi.

Otrā rītā Mihals pamostas agrāk nekā jebkad. Tēvoča vairs istabā nav, bet atliek palūkoties uz viņa «sīpolu», lai noskaidrotu, ka laika vēl daudz. Mihals nevar gultā nogulēt. Pieceļas, saģērbjas, bet neiet laukā no istabas. Negrib, lai viņu kāds pamanītu un izvaicātu vai tāpat bez vaicāšanas uzminētu, kas viņam neļauj gulēt.

Ceļam viss jau sagatavots: neliels veļas sainītis un nedaudz dažadu nieku vecajā, novalkātajā somā. Vel tikai jānopērk biļete; tēvocis vakar naudu iedeva. Atsevišķi apaļus divi simti zlotus tēvocis pielika klāt kā sveicienu mātei. «Lai viņa kaut ko sev nopērk. Lai zina, ka viņai ir brālis, kas viņu atceras,» — tā tēvocis noteica. Bet Mihals mātei šo naudu rokās nedos. To tikai ne! Daudz gan viņai no tās paliktu pašai! Uzreiz atrastos simt dažādu vajadzību citu labā. Siļķes ausi viņi dabūs! Mihals aizies ar māti uz veikalu, tur izmeklēs skaistu audumu vasaras kleitai — tādu, kas mātei patiks, un Mihals teiks, ka tā būs tēvoča dāvana Irēnai Petrovskai, lai māte to nopērk pēc savas gaumes. Tikai tad, kad viņi būs samaksājuši, Mihals pateiks: «Tas tev, māmiņ! .. .»

Viss būtu labi, ja Mihalu nenomāktu patēvs. Domas par viņu nospiež kā melni, draudīgi padebeši. Bet Mihals pašā sākumā, jau ienākot pa durvīm, liks ar sevi rēķināties. Šī ir viņa tēva māja, un Mihals kādreiz to mantos — viņš te būs noteicējs, nevis patēvs! ...

Jau iedomas vien, kas varētu būt mainījies mājās vai pagalmā pēc patēva gribas, liek Mihalam līdz sāpēm sacirst zobus.

Viņš palūkojas pulkstenī. Ja tagad izskrietu laukā un noķertu tramvaju, kas iet uz staciju, viņš varētu braukt ar rīta vilcienu. Tomēr nē ... tas nebūtu godīgi.. . pret tēvoci . . .

Aiz Safraņecu durvīm dzirdamas balsis. Vecīši atkal debatē par vedeklas atsūtīto paku. Kā viņi var tik ilgi domāt par vienu un to pašu! Paka pienāca vakar un ir daudz pieticīgāka par iepriekšējo, bet abi taču par to bija brīdināti. Kāpēc par to visu laiku jārunā? ...

— ... Tikai divas bundžiņas kafijas.

— ... bet tabakas nav nemaz.

— Varbūt tagad vairs neko nesūtīs? Nu vai tas nav izsmiekls? Vai tas nav izsmiekls?

— Uzmeklē, Leontīn, to Helēnītes adresi... Aizraksti... Redzēs, ko viņa atbildēs ...

— Labi, Franek ... Līdzko piecelšos, uzmeklēsim. Aizrakstīšu viņai, kas un kā. Pats erceņģelis mūsu stāvoklī citu izeju neatrastu ...

Dzīvoklī sākas rosība. Kāds iziet cauri Šafraņecu istabai. Tātad Pctrovski ceļas. Laiks gatavot brokastis.

Uz skolu viņi dodas trijatā, un ceļā Agnese atgādina Miha-lam par zemi puķēm.

— Labs ir. Aizdrāzīsim, tiklīdz pārnāksim no skolas.

— Es pārnākšu ātrāk par tevi. Audzinātāja teica, ka šodien būs tikai trīs stundas.

— Tikai trīs?! — Viteks nespēj apslēpt skaudību. — Bet mums piecas. Nav taisnības pasaulē.

— Vitek, nobastosim! — ierunājas Mihals. — Es tik un tā šodien neizturēšu!

— Nevajag! — atrunā Agnese. — Ceturksnis beidzas. Kāda jēga? Tik un tā uz Lodzu tu ātrāk nevari aizbraukt.

— Bet es vēl gribu iztaisīt kasti trušiem.

— Es tev palīdzēšu, — piesakās Viteks. — Pēc zemes es jums nevarēšu iet līdzi: mammīte šodien mazgās veļu, jāpalīdz. Es tikai pēc tam būšu brīvs.

— Bet vakarā aizšausim uz karuseli, norunāts? — jautā Agnese.

— Bez manis! Es vizināšos uz māju, — līksmi saka Mihals, un skaidri var redzēt, cik ļoti viņš pēc tās ilgojas.

Arī sestajai klasei šodien bija tikai trīs stundas. Poļu literatūras stundā vairāk pārsprieda, kur kurais brīvdienās brauks un ko gatavojas lasīt. Skolotāja Koludzka brīdināja, ka tūlīt pēc brīvdienām tiks uzdots sacerējums par brīvo tematu. Viņa atjokodamās izvairījās no tiešākas atbildes, negribēja neko vairāk teikt, bet, kad meitenes neatlaidās, sacīdamas, ka brīvdienās var uznākt iedvesma, viņa piekāpās.

— Nu labi. Tas būs brīvais temats — «Zaļie cimdi».

— Zaļie? Kāpēc? Kam tie cimdi? Varbūt domāta kāda konkrēta vēsturiska persona? Varbūt tas ir tāds tēls? . .. Droši vien no kādas lugas, vai ne, skolotāj? — no visām pusēm atskanēja

jautājumi, un skolotāja meta ar rokām, it kā atgaiņātu odu baru.

— Vairāk es jums neko neteikšu! Tas ir viss! Ļaujiet va|u fantāzijai, tad redzēsim, kur tā jūs aizvedis.

Pat Viteks bija pārsteigts par neparasto tematu. Attapies no pirmā apjukuma, viņš jautāja Mihalam:

— Ko tu par to saki?

— Neko, — viņš attrauca. — Tā tikai vēl trūka, lai es šodien uztrauktos par kaut kādiem zaļiem vai sarkaniem cimdiem. Tagad sāksies brīvdienas, un nekas cits mani neinteresē. Skaidrs?

Pēdējā stundā sesto klasi paņēma savā aizgādībā bioloģijas skolotājs, un viņi visi kopā devās pretī pavasarim. Viņš to nosauca par «iepazīšanos ar dabu», bet tikai daži visuzcītīgākie devās līdzi skolotājam. Pārējie, aizbildinoties ar dažādiem iemesliem, aizklīda kur kurais, tad, paklausot skolotāja aicinājumam, sapulcējās, lai nākamajā mirklī atkal pagrieztu seju vai muguru pret sauli un vēju. Visi bija svētku noskaņā, un nekas šo noskaņu nespēja izkliedēt.

Agnese stiepa grozu, cenzdamās neizrādīt, ka tas viņai ir grūti. Mihalam laiku pa laikam vajadzēja apstāties un ierosināt pamainīt rokas.

— Kāpēc tev vajag tik daudz zemes! Tad tu redzēsi, ka zem tavu puķu podu svara balkons nogāzīsies, — Mihals viņu biedēja.

— Neuztraucies, es sev visu nepaturēšu. Šis grozs, — viņi nesa jau otro, — būs otrajam balkonam, kas ir uz pagalma pusi.

— Šafraņcciem? — Mihals apstājās un nolika grozu uz ietves. — Es stiepju kā muļķis tiem vecajiem kraķiem? Agnese, vai tu galvu esi durvīs saspiedusi?

— Nerunā tā! Tu taču labi zini: Františeka Šafraņeca vienīgais prieks ir šis balkons. Viņam vajag palīdzēt... Jo...

— Kas man daļas par viņa priekiem! — viņš rupji pārtrauca. — Nospļauties man par to! Šafraņeca, ja vien varētu, mani nemaz mājā nelaistu! Vairākas nedēļas uz mani skatījās kā uz tukšu gaisu! Lai gan es viņai at... — viņš aprāvās, negribēdams Agnesei atzīties par savu piekāpšanos. — Lai gan es viņu pārliecināju, ka viņai nav taisnība. Bet viņa par katru nieku skrēja pie tēvoča klačoties!...

— Nerunā ta, Mihal, — Agnese atkārtoja. — Tu taču neesi tāds!

— Neesmu? — Mihals saskaitās. — Tad ņem un stiep pati tos pīšļus! Es kuram katram nebūšu par pakalpiņu, — to pateicis, viņš atlaida groza rokturi un, pamezdams Agnesi pusceļā, lieliem soļiem devās uz priekšu.

Tomēr viņš atskatījās vienreiz, otrreiz: Agnese pacēla ar abām rokām grozu, piespieda to sev klāt un, pagājusi pāris soļu, apstājās, lai atpūstos. Viņa Mihalu nesauca, pat acis nepamirkšķināja, kaut arī redzēja, ka viņš atskatās.

Mihals apsviedās riņķī. Pieķērās pie groza un sirdīgi iesaucās:

— Muļķe! Par velti! Viņi taču tev nesamaksās!

— Samaksās.

— Ak tā? Nu, ja samaksās, tas ir kas cits, — Mihals atmaiga. — Uzreiz tā vajadzēja teikt. Cik?

— Tik, cik tu no manis prasīsi par zemes nešanu, — viņa aizelsusies teica. — Nu, cik?

— Es — no tevis? Mums nebija tādas norunas.

— Man ar viņiem arī — ne! Netēlo, lūdzams, tādu sīkstuli! It kā es nezinātu ...

— No plika paldies pat kaķi nesprāgst! — Mihals noburkšķēja un pēc tam ilgi neteica neviena vārda, tikai, kad viņi pavartē apstājās, sacīja:

— Tu viena pati viņiem to zemi atnesi, to tu atceries: viena pati! Mani tu nepin klāt! Man tas gods nav vajadzīgs! Skaidrs?

Viņš uzstiepa grozu pa trepēm augšā, nolika pie durvīm un vēlreiz atkārtoja:

— To tu aizliec aiz auss: ja iepīkstēsies, tad es tev parādīšu! — Viņš piegrūda Agnesei zem deguna sažņaugtu dūri tik draudīgi, ka viņa atsprāga nost, bet pats izskrēja pagalmā.

Tēvocis posās aizbraukšanai tūlīt pēc pusdienām. Viņam vēl bija darīšanas Prāgā, un viņš negribēja otrreiz mērot tādu gabalu.

Jaunā uzvalkā, nupat kā noskuvies, ar mugursomu plecos tēvocis izskatījās jaunāks nekā parasti. Varēja redzēt, ka ceļa jūtīs viņš ir pacilāts, lai gan centās to slēpt. Atvadījās no visiem pēc kārtas.

— Laimīgu ceļu! Laimīgu ceļu! — Anele atkārtoja. — Brauciet no tām savām ārzemēm aši jo aši atpakaļ! Mums te grūti klāsies bez jums!

— ...ja izlietne aizdambēsies, — pavisam nopietni piebilda Heneks.

— Laimīgi! Laimīgi! Pieraugiet, ka nesaindējaties ar kaut ko! — Abi Šafraņeci spieda tēvocim roku.

— Skatieties, ka savu sirdi kaut kur aiz kalniem nepazaudējat, — jokoja Petrovska. — Čehietes esot skaistas un izdarīgas, bet sievu jums būs grūti šurp pārvest.

— Es to ņemšu vērā. Tomēr nemaz nekaitētu: man piešķirtu lielāku dzīvojamo platību, — tēvocis atjokoja.

Viteks, Mihals un Agnese pavadīja mehāniķi līdz autobusa pieturai.

— Nu tad palieciet sveiki un veseli! Mihal, pasveicini visus savējos! — tēvocis sauca, jau stāvēdams autobusā.

— Laimīgu ceļu! Laimīgu ceļu! ...

Skriešus viņi atgriezās mājās. Mihals kautrējās pajautāt Agnesei, cik ir pulkstenis, bet droši vien ilgi vairs nav jāgaida.

Iegājis istabā, viņš saliek skapītī instrumentus, kurus tēvocis steigā atstājis uz galda, grib ielūkoties pie Agneses un palūgt, lai viņa neaizmirst pabarot baložus, te pēkšņi Agnese pati priecīga ieskrien istabā.

— Mihal! Man vēstule no tantes pienākusi! Un tev sūtījums! Skaties, cik liels! Še!

— Sūtījums? — Mihals brīnās. — Man?

Agnese pieiet pie loga un nepacietīgi atver aploksni. Pārskrien ar acīm pār vēstuli un dažas vietas nolasa skaļi:

— Karstums tantei pārgājis, viņa labi jūtas, ir apmierināta par ērto istabu un nevar vien nopriecāties par brīnišķo kalnu skatu. Jau vairākkārt bijusi nelielās pastaigās, bet pa logu viņa skatās tieši uz vareno Karpatu milzi Gevontu ... uz Gevontu . . . Zini, Mihal! — Agnese pēkšņi pagriežas, un viņas nākamie vārdi iestrēdz kaklā.

Uz galda guļ pusatvērta kartona kārba. Ietinamais papīrs klāts lieliem tauku traipiem, pēc kuriem var spriest par kārbas saturu. Tai blakus guļ gaišzila aploksne un vēstule, uz kuras arī redzami traipi.

Mihals stāv pie skapja, atspiedies pret to ar pleciem. Seja ir pelēka, un lūpas cieši sakniebtas.

— Mihal, kas tev noticis? — Agnese pieskrien viņam klāt.

— Tev kļuvis nelabi? Atgulies! — Viņa uzmanīgi pieved viņu pie gultas. — Ak kungs! Tas droši vien no zemes stiepšanas! Kā tad tu viens pats varēsi aizbraukt? Tev vēl ceļā var kas notikt! Kā tu varēsi braukt?

— Es nebraukšu, — Mihals ar pūlēm saka. — Nebraukšu ...

— Jā? Varbūt tā būs labāk. Es tavai mātei aizrakstīšu, lai viņa neuztraucas.

— Nevajag. Māte negrib, lai es braucu, — Mihals saka dobjā, svešā balsī, bet bālajā sejā pamazām ieplūst sārtums.

— Māte ne ...

Viņš nepabeidz teikumu, paskatās uz Agnesi, it kā tikai nupat būtu viņu pamanījis, pielec kājās, metas pa labi, pa kreisi un, iekams meitene pagūst aizšķērsot ceļu, izskrien no istabas. Spēji noklaudz ārdurvis, uz kāpnēm nodun soļi.

Vēl aiz sienas dzirdama soļu dipoņa, kad istabā jau ielūkojas satrauktie kaimiņi.

— Kas šeit tā noblākšķēja? — jautā Petrovska.

— Kur ir Mihals? — grib zināt Viteks.

— Domāju, ka griesti tūlīt uz galvas uzkritīs, — izbijusies saka Šaīraņeca.

— Agnese, tu biji šeit? Vai tu zini, kas noticis? Pastāsti, — Anele, cenzdamās saglabāt mieru, steidzina.

— Es biju, biju te, — Agnese atbild pārbijusies. — Atnesu Mihalam sūtījumu, lūk! — Viņa norāda uz galdu. — Es lasīju tantes vēstuli, bet Mihals grieza pušu auklas. Kad es pagriezos no loga uz viņa pusi, Mihals izskatījās tāds, it kā taisītos ģībt. Bet nenoģība, acis viņam visu laiku bija vaļā. Es pārbijos, teicu, ka viņš nedrīkst viens braukt uz Lodzu... Bet viņš... pavisam savādā balsī atbildēja: «Māte negrib, lai es braucu!» — un aizskrēja ...

— Šis ir tas sūtījums? — Anele tina vaļā papīrus. — Ja, tas ir no mātes. Cūku uz svētkiem kāvuši. Bet te ir vēstulē. Pag, kur man tās brilles? Izlasīsim, tad tiksim skaidrībā.

— «Mīļo dēliņ!» — viņa lasīja visiem priekšā. — «Pa svētkiem paliec pie tēvoča. Tā būs labāk mums visiem. Pēc divām nedēļām es atbraukšu. Es visu tev izstāstīšu. Novēlu jums priecīgus svētkus un visu labāko!

Tevi mīlot —

māmulīte.»

— Jā, tā nu tas’ ir... — Anele salocīja vēstuli, ielika to aploksnē un smagi nopūtās. — Tā iet tanī pasaulē!

Agnese staigā pa istabu no viena kakta uz otru un nevar nomierināties. Varbūt ķerties pie grāmatu aplikšanas? Varbūt lāpīt zeķes? Arī balkons vēl nav pilnībā sakārtots: margas sarūsējušas, krāsa nolupusi, atbaidoši, ko te varētu izdomāt?

Bet viņa nedomā, vismaz nedomā par to. Agnese nostājas balkona durvīs, kas pavērtas uz Vislas krastmalu, un raugās uz ielu gan pa labi, gan pa kreisi: varbūt ieraudzīs plecīgo Mi-hala stāvu? Viņa gribētu tik daudz viņam ko teikt, paskaidrot, nomierināt viņu, bet Agnese labi saprot, ka tas nav tik vienkārši ...

— Agnese, — iesaucas aiz viņas pleciem Heneks, — mammīte lika, lai tu nāktu pie mums vakariņās. Mums ir kāpostu pīrāgi ar krējumu. Vai tev garšo? Man ļoti. Nāc!

— Vai nav vēl pārnācis? — īsi jautā Petrovska. — Varbūt tup, paslēpies šķūnītī pagalmā?

Vakariņu laikā neviens vairs Mihalu nepiemin, bet ir jūtams, ka domas par viņu izjaukušas priecīgo pirmssvētku noskaņu.

Šķūnītī Mihala nav. Pieliekamais patrepē — arī tukšs.

— Droši vien būs aizgājis uz pilsētu, — Viteks saka Agnesei. — Uz māju taču viņš nebūs aizbraucis, ko?

— Nē, vējjaka pakārta uz krēsla atzveltnes, un soma atrodas istabā, arī mātes sūtījums uz galda. Laikam nebūs vis aizbraucis ...

Ir jau vēls, ap pusnakti, kad noklikšķ atslēga, viegli aizkrīt uzmanīgi pievērtās durvis.

Agnese pamostas un palūkojas gaitenī. Durvju apakšā, tāpat atslēgas caurumā gaismu neredz. Tikai kad nočīkst dzelzs gulta, Agnese droši zina, ka Mihals nakšņot atgriezies mājās.

— Nē, mana mīļā, nē! Viņš neļaus sevi žēlot, un tur nu laikam nekā nevar darīt, — saka Anele Agnesei. — Šorīt agri no rīta — tas varēja būt tā ap sešiem — es posos uz savu maiņu slimnīcā. Paskatos pa logu — Mihals grozās ap šķūnīša durvīm. Domāju pie sevis: atkal uz visu dienu kaut kur nozudīs tāpat kā vakar. Man viņa kļuva žēl — kaut arī augumā padevies, vēl taču bērns vien ir, — es tad nu aši jo aši eju lejā un saku kā cilvēkam, lai to visu neņem tā pie sirds, jo acīmredzot mātei ir kādi iemesli. Galu galā viņa atbrauks un visu izstāstīs. Bet viņš uz mani paskatījās kā vilks, seja izstiepusies, it kā viņš uzreiz būtu novājējis, un saka man: «Kā jūs to zināt?» — «No vēstules, kas gulēja uz galda,» atbildu, jo tas taču nav nekāds noslēpums. Bet šis kā salecas, kā iekaucas! Pat Safraņecs izskrēja uz balkona paskatīties, kas tur tā kliedz. Nudien nožēloju, ka ar viņu runāju. Bet es vēl gribēju ar kafiju pacienāt . . . Viņš nav labs zēns, nē, nē.

Ceturtdienas vakarā Agnese ar Vitcku un Heneku krāsoja olas, kad virtuvē iesteidzās medmāsa. Viņa bija uztraukta, aizelsusies un pat sasārtusi no steigas.

— Vai jus manu Peksīti neesat redzējuši? Vai viņš te nebija ieskrējis? — viņa jautaja, malu malas apskatīdama. — Vai nedzirdējāt viņu rejam pagalmā?

— Nē. Viņš izgāja ar jums ārā pastaigāties. Bet kas noticis? — viņi jautāja. — Norāvās no saitītes?

— Es viņu pati uz brīdi palaidu va|ā, lai viņš pa zāli paskraidītu. Sastapu paziņu, kas nupat bija atgriezusies nc sanatorijas, un piestāju, lai parunātos. Tas ilga varbūt kādas divas minutes — paskatos apkart: Peksīša nav. Ka akmens ūdenī iekritis! Saucu, saucu — ne ziņas, ne miņas. Iedomājos, varbūt te ... Ak kungs! Kāds viņu būs man nozadzis! Viņš taču tik skaists sunītis! ...

Anele, kas vienmēr bija izdarīga, vissarežģītākā stāvoklī zināja, ko darīt, tagad stāvēja trīcoša, bezpalīdzīga, un asaras cita pēc citas ritēja pa viņas sārtajiem vaigiem.

Kas vien varēja, tas palīdzēja Pcksi meklēt. Vēl bija gaišs, tika pārlūkoti visi kakti, visas spraugas, bet veltīgi.

Pareizi bija teikusi Anele: iekritis kā akmens ūdenī.

— Kam man svētku dienas! Sirds aiz bēdām vai plīst, — medmāsa, pilnīgi nomākta, nākamajā dienā Petrovskai teica. — Kā ieeju istabiņā, tā vien liekas, it kā būtu kāds nomiris. Dežurēšu abas dienas. Negribu būt mājās! Negribu neko gatavot! Darbā varbūt varēšu atslēgties.

— Gan jau Peksitis atradīsies, — Petrovska viņu mierināja, pati tam lāgā neticēdama. — Nekad nevar zināt, no kurienes tev nelaime uzglūn, — viņa runāja tālāk. — Ar to Mihalu ari neiet nekādā jēgā ... Kur viņš augām dienām no-blandās, neviens neko nezina. Izskatās pēc pēdējā klaidoņa, notriepies, noskrandis, netīrs. Nevar jau viņu tā pamest likteņa ziņā — kaut vai aiz cieņas pret Cerņiku. Pirmajā svētku dienā uzlūgšu Agnesi pie sevis uz brokastīm, uzlūgtu arī Mihalu. Bet kā viņam pietikt klāt? Vēlu vakarā atnāk, bet ar gaismiņu — jau prom ...

16

Lieldienu rītā Mihals aizgulējās. Viņš pamodās, kad Pet-rovska, stāvēdama pie gultas, vairākkārt viņu raustīja aiz pleca.

— Mihal, Mihal, mosties! Krāc tavu krākšanu. — Mihals pavēra acis. — Celies, saposies un nāc pie mums brokastīs!

— Negribu! — viņš noburkšķēja un pagrieza Petrovskai muguru. Viņa neapvainojās, jo neko labāku arī nebija gaidījusi.

— Neliec lūgties, ja kaimiņi tevi sauc. Būtu tēvocis mājās, tev ar vīnu būtu jānāk. Tēvocis katru gadu nāk pie mums brokastīs. — Brīdi pagaidījusi, viņa vēl piebilda: — Viteks atnāks tev paka].

Tiklīdz viņa bija izgājusi, Mihals kā atspere izlēca no gultas, žigli saģērbās, zibenīgi saklāja gultu, visu laiku apdomādams, kā nemanītam izkļūt no dzīvokļa. Bet bija jau par vēlu. Pa priekštelpu grozījās Agnese, skraidīja Heneks, Petrov-skis izgāja pagalmā. Mihalu varēja pamanīt pa logiem, no balkona.

Ko lai dara? Tik ļoti negribējās ar viņiem runāt. Negribējās, ka viņu kāds redz un uzrunā.

No sarunām, kas bija dzirdamas aiz sienas, varēja noprast, ka medmāsa nebūs mājās visu dienu, bet Šafraņecus uzaicinājusi pie sevis paziņa. Petrovski ies ciemos pie radiem. Droši vien paņems līdzi Agnesi. Mājās būs tukšs un kluss. Būs miers.. Beidzot!!!

Viteks klauvē pie durvīm. Neviens neatsaucas. Viņš nospiež rokturi, ienāk — neviena nav.

— Aizbēdzis? Agnese, Mihals aizbēdzis! Viņa vairs nāvi

— Nav? Žēl, ka mēs nokavējām! — Agneses balsī skan patiesa vilšanās, kad viņa Vitekam pārmetoši saka: — Redzi nu, vajadzēja nākt ātrāk, es tev teicu, bet tu tūļājies ...

— Nemaz netūļājos, es jau biju gatavs, tikai... Nesaprotu .. . Zini, Agnese, — Viteks nedroši ieminas, — nav labi, ka viņš tā uz visu dienu nozūd.

— Nu, protams ... Visiem šodien ir svētki, garšīgas brokastis, vai nav tiesa?

— Ne jau tikai tādēļ... Varbūt viņš sapinies ar kādiem huligāniem? ...

— Ar kādiem huligāniem?

— Vai tu nezini? Vai mazums Varšavā visādu, kas paķer uz dullo. Visādu blēžu un garnadžu ...

— Neticu ... viņš nav tāds ... — Agnese cieši pārliecināta saka. — Par to tu vari būt mierīgs.

— Tu esi tik pārliecināta?

— Simtprocentīgi. Viņš ir saprātīgs, praktisks. Viņam taču ir dotības matemātikā. Attīstīta domāšana. Viņš neļautu sevi piemuļķot ...

— Varbūt tev ir taisnība, — skaļi prāto Viteks. — Mihals. bieži vien saka: «Kāds man no tā būs labums?» Varbūt arī... Bez tam viņš ir tik spējīgs, taisni vai jāapskauž. Tad tu redzēsi, ka viņam tagad būs vislabākie sacerējumi, — iemanījies. Bet ko tu viņu tā slavē? Vakar tētim, šodien atkal.. .

— Jūs gaidot, galu var dabūt! — Petrovska šķendējas. — Kur Mihals? Nāciet taču!

— Mammīt, viņa nav. Aizbēdzis.

— Aizbēdzis? Nevar būt! Vai jūs viņu redzējāt?

— Ja būtu redzējuši, aizturētu, — nopūšas Agnese. — Es. viņu nekur nelaistu, bet, kad ienācām, viņa vairs nebija.

— Žēl, — Petrovska nosaka ar patiesu nožēlu, — bet nāciet nu, viss jau ir sagatavots.

Kad durvis aizveras, Mihals izstaipa roku, kas neērtā stāvoklī notirpusi. Labi, ka viņš pagulti arī iztīrījis. Kas te bija putekļu! Būtu sācis šķaudīt vai klepot — uzreiz atrastu! ... Bet Vitekam nu gan ir lokana mēle! Tik tikko neizpļāpāja noslēpumu! ...

Toties Agnese! Sīkule, bet, izrādās, galva viņai ir uz pleciem. Pie tam kāda vēl! Viņa redz caur un cauri! Viņš par sevi nekad nav tik daudz domājis. Ja būtu to teikusi viņa klātbūtnē, viņš nodomātu, ka pielien ... Bet tā ... «Attīstīta domāšana» — kā to saprast? Attīstīta ir labāk nekā neattīstīta. Tas ir pilnīgi skaidrs.

Pati Agnese, var redzēt, pārmainījusies. Kad pirms vairākiem mēnešiem viņa šurp atbrauca, likās citāda. Pārgudri-niece. Vai! Kāda pārgudriniece! ...

Mihals uzmanīgi, klusām izlien no slēptuves. Nu vairs neviens te nenāks. Viņš nomet kurpes un palien zem segas ... Atkal nāk miegs ...

Kad Mihals pats, bez citu palīdzības, pamostas otrreiz, mājā valda klusums. Ir silts, saulīte iespīd pa logu, un Mihals satvīcis lien laukā no gultas.

Pulkstenis rāda divi pēcpusdienā. Visi droši vien jau sen aizgājuši, bet drošības labad Mihals pieiet pie loga un piesardzīgi paraugās ārā. Safraņecu balkona durvis ir ciet — tas nozīmē, ka viņu nav. Medmāsas logs ir ciet — tas pats. Pat baložus neredz — aizlidojuši uz upi vai patvērušies kaut kur ēnā no saules?

Nedzird pastāvīgo autobusu rūkoņu un nemitīgo tramvaju dārdoņu, kas atskan, tiem tunelī iebraucot, ii svētki .. .

Izsalkums liek sevi manīt — Mihals dodas uz virtuvi, lai uzliktu tējkannu uz plīts.

Vannas istabā neviļus ieskatās spogulī un paliek pārsteigts stāvam: vai tas ir viņš? . ..

Nomazgājies, sasukājies, jaunu kreklu uzvilcis, viņš jutās mazliet labāk: bija saņēmis sevi rokās. Viņš sēdās pie brokastu galda. Desas mātei bija izdevušās kā vienmēr... Atsūtījusi daudz .. . droši vien patēvam nezinot... bet varbūt tomēr saziņā ar viņu? Varbūt viņš bija ar visu mierā, lai tikai ar Mihalu nebūtu jāsatiekas? ...

Bet māte? ... «Pa svētkiem paliec pie tēvoča ...» Pie tēvoča!

Interesanti, vai ir vēl kāds, kam svētki ir tikpat neizdevušies? Viens, pilnīgi viens kā bārenis ... Eh, labāk par to nemaz nedomāt. Jāsaņem sevi rokās un jāmēģina nerēķināties ne ar vienu, tikai ar sevi. Mātei, kad viņa pēc divām nedēļām atbrauks, — arī neteiks ne vārda. Jā, svētki viņam te bija ļoti priecīgi. Viņš grib palikt pie tēvoča pavisam — un punkts. Viņš papūlēsies izkārtot visu tā, lai mātei neviens neizstāsta patiesību; viņa klātbūtnē Petrovska, tāpat Anele neko neizstāstīs. Tā mātei pat prātā neienāks, ka svētkos — tik skaistos pavasara svētkos viņš te bijis viens kā pamests suns ...

Sis rūgtās domas pārcilādams, Mihals staigā pa visu dzīvokli. Ielūkojas Safraņecu istabā gar aizkara malu un ierauga uz kumodes šķīvi ar krāsotām olām. Petrovsku istabā galds pārklāts ar baltu galdautu, bet vidū — svētku pīrāgs. Skolotājas istabā nav nekā ievērības cienīga, tikai balkons plaši vaļā, droši vien Agnese aizmirsusi pievērt durvis...

Mihals nostājas turpat aiz sliekšņa, uz balkona viņš neies, tur kāds vēl no iedzīvotājiem, atgriezdamies mājās, iztālēm var viņu pamanīt. Cilvēku Krastmalā maz, lai gan diena ir brīnišķīga, bet šajā laikā visi sēž pie galda. Cienā, mielojas ...

— Svētki! — rūgti nosaka Mihals un, pēkšņi izbijies, atraujas atpakaļ, jo tepat blakus, apgāzdama ķeblīti, uz kura sēdējusi, ne mazāk pārbijusies pielec kājās Agnese.

— Kā es nobijos! — Viņa jau smejas. — Es biju pārliecināta, ka mājās neviena nav.

— Arī es tā domāju, — apmulsis saka Mihals. — Ieskatījos te, jo gribēju uzmest acis ielai.

— Jā, no šejienes daļu Krastmalas var redzēt. Izej uz balkona, lūdzu! Ai, Mihal, varbūt tu man vari ko ieteikt: paskaties, margas sarūsējušas, neglītas, ko lai dara, lai tās nospodrinātu?

— Lai nospodrinātu? — Mihals jautā domīgs. — Var norīvēt ar smilšpapīru, bet tas būtu liels darbs, un kādēļ tas jādara? Drīz taču būs jāpārvācas.

— Pareizi, bet visu vasaru droši vien tepat vēl būs jāpaliek. Kamēr ģerānijas nav izaugušas un daudzmaz aizsegušas, drausmīgi izskatās.

— Patrepē nolikts spainis ar krāsu, kas palikusi pāri pēc Andes istabas remonta ... Varētu balkonu nokrāsot, un rūsu vairs neredzētu.

— Nu brīnišķīgi! — Agnese priecīgi iesaucas. — Viss balkons būs krēmkrāsā — daudz gaišāks. Bet vai krāsa vairs nebūs vajadzīga? Es pajautāšu.

— Ilgi tā neturēsies. Pēc pāris lietus gāzēm būs noskalota kā likts.

— Iekams noskalos, būs skaisti. Bet vai tu neesi izsalcis? Man Pctrovska sadeva tik daudz cepumu! Še, lūdzu, pagaršo!

Agnese runā un cienā tik nepiespiesti, ka Mihals neliek lūgties. Viņš iziet uz brīdi, atnes no savas istabas sagrieztu mājas desu.

— Pagaršo! — Viņš noliek uz galda šķiņķi. — Tā ir mājas desa. Ļoti garšīga. Vai tad Petrovski tevi neņēma līdzi? —viņš jautā pēc brīža. — Tu paliki viena?

— Es negribēju iet. Kāpēc lai es ietu? Viņi tur ir starp saviem tuviniekiem, es tur būtu sveša. Izlēmu labāk palikt mājās. Domāju, mierīgi palasīšu un pavērošu Krastmalu. Tik skaists laiks ...

— Nu un? ... Vai nav garlaicīgi? — Mihals gribēja teikt: «Vai nav skumji?» — bet iznāca tomēr savādāk.

— Nemaz ne. Man patīk būt vienai... Labāk būt vienai nekā just, ka tu kādu traucē.

— Fakts, — Mihals piekrita, bet tūlīt aizdomīgi paskatījās uz meiteni.

— Es ... es to teicu par sevi, — apķērās Agnese un pat nosarka aiz samulsuma. — Redzi, tur Žešuvā neviens nekautrējās, lai to man klaji izrādītu.

— Bet tu taču biji pie tuviniekiem?

— Jā, pie tuviniekiem, bet...

— Vai tev sen jau nav vecāku? — iedrošinājās pavaicāt Mihals.

— Māmiņu es neatceros, pazīstu viņu tikai pēc fotogrāfijas. Mani audzināja vecmāmiņa. Pirms pāris gadiem arī viņa nomira. Es biju jau liela, un mēs kaut kā iztikām. Bija pavisam labi ... Kamēr tētis ...

— Apprecējās?

— Nē ... neapprecējās ...

Agnese klusē, Mihalam nav drosmes jautāt. Viņas plaksti ir nolaisti, garās skropstas met ēnu uz bālās sejas. Agnese, kodīdama lūpas, vīrišķīgi pūlas savaldīties. Beidzot pavisam klusi un apvaldīti sāk stāstīt...

Vislabāk sirdi izkratīt krēslas stundās, kad acu izteiksme, lūpu drebēšana un nodevīgas asaru pēdas paslēpjas ēnā. Bet patlaban, skaidrā dienas laikā, apņēmusi rokām ceļgalus un atspiedusi uz tiem zodu, Agnese stāsta Mihalam, kas notupies turpat blakus, par savām dvēseles sāpēm, ar kādām jau paguvusi saskarties dzīvē.

Teikumi ir īsi un aprauti. Vārdi skopi. Galu galā Mihals — tas pats Mihals, par kuru vēl pavisam nesen tika teikts, ka viņam nav iztēles, ka viņam ir bieza āda, visu saprot, uztver no pusvārda, atšķetina katru līdz galam nepateiktu domu.

— Es paliku viena . .. viņi no manis novērsās ... Es viņus neieredzēju. Nevienu neieredzēju! ... Tanīs mājās, kur es dzīvoju... ik bridi... Tā bija laime, ka mani tante pieņēma pie sevis ...

Viņa apklust un ilgi nesaka ne vārda. Mihals, atspiedies ar pleciem pret sienu, neskatās uz meiteni, viņš priecājas, ka ari viņa runājot skatās it kā tālumā. Tā ir vieglāk...

Pēc kāda brīža Agnese turpina stāstījumu, bet nu jau daudz mierīgāk. Visļaunākais Mihalam jau ir zināms.

— Kādreiz tu teici, ka es tantei esot kalpone. — Mihala sejā uzbango asinis. — Pirmajā mirkli tas man ļoti sāpēja, bet pēc tam es klusībā nodomāju: «Kas tur liels? Lai mani sauc, kā grib. Ja es nevarētu savai tantei atdarīt, man noteikti būtu daudz sliktāk.»

— Es gribētu pelnīt, — nopūšas Mihals, aizvien labāk saprazdams Agnesi. — Ari tu to teici, atceries?

— Ja. Pacentīšos no jaunā gada pasniegt stundas kā mājskolotāja. Skolotājs Gžibovskis man apsolīja sameklēt skolēnus. Tu taču arī varētu matemātikā ...

— Nē. Tas nav man pa kaulam. Mācīt ir jāmāk. Man jāsameklē kas cits. Varbūt jaunajā blokmājā pienesīšu iedzīvotājiem pienu vai izpurināšu paklājus, spodrināšu grīdas, mazgāšu logus. Es protu visus fiziskus darbus darīt.

— Redzi nu! — Agnese priecājās. — Izeju vienmēr var atrast. Droši vien rudenī jau māja būs gatava?

— Pctrovski esot jau gājuši skatīties un pat izraudzījušies dzīvokli. Vai tu esi tur iekšā bijusi?

— Nē.

— Nu tad ejam! Apskatīsim vienistabas dzīvokļus. Tēvocim lielāku nedos. *

— Tantei arī ne. Ejam ...

Jaunceltnei nemaz nebija tik viegli piekļūt. Ķieģeļu un dēļu grēdas, cementmaisu krautnes aizšķēršļoja ceļu. Bet Mihals veikli atrada spraugas un pārejas šaja būvmateriālu jūklī, vezdams aiz sevis Agnesi.

Pēkšņi viņi sadzirdēja it kā pīkstienus.

— Žurkas? — Agnese izbijās.

— Žurkas? Ko viņas te var ēst? Ķieģeļus? — Mihals paraustīja plecus un saausījās. — Pag! — Pīkstieni atkārtojās vēl un vēlreiz.

— Kucēni?

— Bet varbūt Peksis? — iesaucās Agnese.

— Kur šis te būtu radies? Droši vien guļ izstiepies Ancles pagultē un krāc.

— Vai tu nezini, ka viņš pazudis? — Agnese brīnījās.

Nē,_Mihals tikai tagad to dabūja zināt un uzreiz sāka saukt

suni vārdā, iedams smilkstienu virzienā.

Jā, Peksis bija iekritis dziļā kaļķu bedrē. Kā viņš bija pārvērties! Pēc vairāku dienu ilgas badošanās vēders nabadziņam bijasarāvies. Viņš kliboja uz vienas kājas un vāri kūļāja asti, tomēr kūļāja, draugus ieraudzījis, un smilkstēja bezgala žēli.

Viņu izvilkt nemaz nebija tik viegli. Mihals atstiepa dēli, nolaida to lejā, bet Peksis, lai arī kā pūlējās, tomēr šļuka nost. Tikai kad Mihals piestiprināja dēļa galā vairākus šķērskokus, Peksis pie tiem pieķērās, un viņu ar šo «glābšanas dēli» uzmanīgi izcēla ārā.

— Re, skaties, pie kakla aukla. Viņš to pārgrauzis. — Mihals aplūkoja kakla saiti. — Gudrs suns: aizmuka un skrēja uz māju. Droši vien nabagam paslīdēja kāja, un viņš te iekrita.

Peksim nebija spēka iet, un, vairākus soļus pasteberējis, viņš gurdi nolikās zemē. Mihals paņēma viņu uz rokām un nesa, murminādams tik maigus vārdus, kādus Agnese, no viņa pat sapnī nebūtu gaidījusi.

Viņi pabaroja suni ar pienu un baltmaizi, tas dabūja arī gabalu mājas desas. Pēc tam Agnese pūlējās to nomazgāt.

Viteks un Heneks, pārnākuši no ciemiem, atrada viņus darām šo darbu.

— Peksis atradies! Peksītis! — viņi lielā priekā sauca.

— Kur viņš bija, ko darīja?

— Būvlaukumā bija iekritis kādā bedrē, — Agnese iesāka,

— Mihals tik tikko ...

— Ko vēl ne! — pēkšņi saskaities iesaucās Mihals. — Es ne! ... Par mani — ne vārda!

— Mihal, Mihal! — Agnese viņu centās nomierināt. — Tieši tu ...

— Siļķes ausi negribēji? Tieši tā! Skaidrs?

— Nekas nav skaidrs. — Agnese paraustīja plecus. — Vissvarīgākais, ka Ancle nomierināsies.

Priecājās arī Petrovski un Šafraņeci, kas arī nupat bija atgriezušies. Takšelis bija dzīvokļa mīlulis, un visi redzēja, cik ļoti sāpīgi medmāsa pārdzīvoja viņa nozušanu. Viteks neatkāpās no Mihala, lai tas nāktu pie viņiem vakariņās.

Agnesc_sačukstējās ar Petrovsku un klāja vakariņu galdu sava istabā. Pctrovskis tincināja, kur takšelis atrasts’, un brīnījās par Agneses izvairīgajām atbildēm. Taisnību izstāstīja gandrīz viena elpas dvesienā Heneks:

— Peksi atradis kāds zēns, kas pie mums dzīvo. Viņš izvilcis to, bet Agnesei jāsaka — tas nav bijis viņš, citādi viņa dabūs tā, ka tikai turies! — viņš čukstēja tēvam.

Jaunā paaudze vakariņas ēda pie Agneses. Mihals šoreiz nespītējās, atnesa lielu gabalu mājas desas un divus apelsīnus un sadalīja visu vienlīdzīgās četrās daļās, arī Heneks bija ieskaitīts jauniešu pulkā un pilnam izbaudīja šo godu. Anelei acīmredzot, tāpat kā Agnesei, acis bija slapjā vietā: viņa atkal raudāja, tikai šoreiz — no prieka.

«Kādēļ viņa man to stāstīja? Kādēļ?» Mihals jau laižas miegā, bet aizvien vēl galvā blīvējas tik daudz domu, tik daudz jautājumu. «Varbūt viņa gribēja man atgādināt, ka es toreiz uzvedos kā ...' kā ...»

Mihals nevar atrast pietiekami asu vārdu, lai apzīmētu savu uzvedību. Cik dīvaini: viņš toreiz bija nikns uz Viteku. Vai tad viņš nepateica par Agnesi taisnību, tikai taisnību?

Bet šodien, to atceroties vien, karsts vilnis pāršļācas pāri, un viņš pat segu atgrūž nost. Kas mainījies? ...

Mainījies! Ir mainījies! ... Aploksnē bija vēl otra vēstule tēvocim! Māte ļoti pateicās par to, ka tēvocis visus ar Mihalu saistītos papildizdevumus uzņēmies uz sevis un viņai nav jāsūta Mihalam ne graša ...

Laime vēl, ka neviens to nezina! Jādomā taču, ka nezina. Viņš pats izvilka no aploksnes pirmo reizi tikai vienu salocītu lapu, nemaz nepamanot otru. Bet ja nu? Ja Anele tomēr visu izokšķerējusi un uzodusi... Skat, ka viendien nepasaka: «Tu esi tēvoča žēlastības maizē! ...»

Mihalam pat rokas sažņaudzas, zobi sacērtas un nošņirkst.

Arī Agnese neguļ. Viņa sēž uz atvērto balkona durvju sliekšņa. Prāgas krasta ugunis tik skaisti atmirdz Vislas gludajā straumē. Zibsnī reklāmuzraksti, koši kvēlo sarkanie burti virs ieejas zooloģiskajā dārzā, izretus pa tiltu aizdārd tramvajs.

Agnese domā par sevi un citiem. Sākumā, kad viņa atbrauca, viņa jutās šajā dzīvoklī gandrīz kā teātrī. Katrā istabā cita izrāde, citi aktieri, un tik daudz jaunu iespaidu! Viņa arī labprāt uzņēmās tēlot savu lomu.

Viņa jutās krietni vecāka par abiem zēniem. Ko tie zināja par dzīvi? ... Viteks likās bērnišķīgs un naivs! Spurainais un

biezādainais Mihals smīdināja. Taisni viņš pats «dancoja kā valzivs uz kniepadatas», lai pievērstu sev uzmanību, lai tikai viņai neienāktu prātā ņemt virsroku.

Vēlāk, kad pamazām no tantes, medmāsas un Petrovskas izteikumiem noskaidrojās Mihala patiesais stāvoklis, Agnesi pārsteidza, cik viņu abu likteņi ir līdzīgi. Viņa bija aculieciniece tam, cik sāpīga vilšanās piemeklējusi zēnu. Viņa Mihalu saprata. Neviens viņu nespētu saprast labāk.

Agnese saprata arī to, ka Mihals bez vilšanās pārdzīvoja kaunu un uztraukumu par kaimiņiem, ka tie viņu izsmies. Mihals tā ilgojās pēc mājām, bet mātei viņš nemaz nebija vajadzīgs!

Viņa pati bija pārdzīvojusi vēl lielāku kaunu ... Ja viņa nebutu aizbēgusi uz Varšavu, kas zina, kas ar viņu būtu līdz šim laikam noticis .. .

Tādēļ Agnese saprot Mihalu. Tādēļ, gribēdama viņam palīdzēt, bija pastāstījusi par sevi.

17

Otrajā svētku dienā laiks izstrādāja īstu cirka numuru — sagādāja visiem necerētu pārsteigumu. Agri no rīta pār pilsētu nolija brāzmains pavasara lietus, pēc kura koki un krūmi pēkšņi it kā kļuva zaļāki. Varēja skaidri redzēt, ka kuru katru brīdi plīsīs visi pumpuri.

Safraņecs dungoja krakovjaku: viņam pēc senas paražas izdevās aprumulēt Ancli.

Petrovsku zēni, kurus tēvs bija apšļakstījis ar ūdeni jau gultā, atspēlējās Agnesei, viņu pamatīgi pārsteigdami. Tagad viņi trijatā aiz Čerņika istabas durvīm šķaudīja, gaidīdami iznākam Mihalu. Bet Mihals bija ieslēdzies, un viņam ne prātā nenāca bāzt degunu laukā, lai šorīt dabūtu vēl vienu dušu.

Viņš nogaidīja brīdi, kad sazvērnieki bija izgājuši uz kāpnēm, un, sadzirdējis Heneku saucam viņu jau pagalmā, jutās drošs, ka nu var neapdraudēts doties uz virtuvi.

Bet tas bija izdomāts manevrs: Viteks un Agnese uzšāva ūdens šalti, pirms Mihals bija paguvis iebēgt atpakaļ istabā. Oaitcnī Anele uzrumulēja viņu vēl no savas puses un smējās, vai plīsdama aiz smiekliem, ieraugot Mihala sejas izteiksmi: no iās puses viņš uzbrukumu nemaz nebija gaidījis.

Līdz pusdienām nenorima smiekli un klaigas gan rumulējoties, gan likvidējot rumulēšanās pēdas.

Vienīgi Petrovska rādīja neapmierinātu un samākušos vaigu jau no paša rīta. Anele, pamanījusi viņas nelāgo noskaņojumu, noraizējusies jautāja:

— Jums tā vakardienas ciemošanās laikam nav gājusi labumā?

— Jūs, mīļā, uzminējāt! Es vispār nožēloju, ka mēs tur aizgājām. Visu nakti kuņģis mani mocīja. Luk, te, — viņa radīja, — te taču ir kuņģis, vai ne?

— Bet ka tas varēja ta gadīties? Jūs taču pati vienmēr sākāt, ka masa vienmēr lieliski gatavo, ka viņa ir tik brīnišķīga saimniece!

— Ja, nekā viņai netrūkst. Kas tikai tur nebija: tītars un šķiņķis, un cūkas krūtiņa! Šokolādes torte tāda, ka taisa kafejnīca! ...

— Oho! Tad jau kā īsts kāzu galds!

— Kāzu galds! — Atmeta ar roku Petrovska. — Nekas man negaršoja. Es kaut ko nelabu ieēdu, lai gan, nevar teikt, viss bija sataisīts lieliski. Bet ja jūs, mīļā, butu dzirdējusi to gaušanos! Tās žēlabas! ...

— Vai viņiem kas slikts atgadījies?

— Kur nu! Muļķības! Tādi viņi ir. Vīrs nemaz lāgā negribēja iet turp ciemos un teica: «Tad tu redzēsi, ka viņi vaidēs.» Bet vienīgā māsa, kā lai svētkos viņu neaprauga? Viņi mūs tik sirsnīgi ielūdza. Es gribēju redzēt, kā viņi tagad iekārtojušies, — dabūja taču jaunu dzīvokli.

— Jaunu dzīvokli? No dzīvokļu daļas? — interesējās Anele.

— Tas ir kooperatīvais dzīvoklis. Māsasvīrs taču ir speciālists, uz būvēm ļoti labi nopelna. Prēmijas saņem, par virsstundām arī.

— Vai skaists dzīvoklis?

— Skaists gan! Divas istabas, liela virtuve un lielisks balkons. Taisni uz parku. Ai, kaut mēs varētu tādu dabūt, cik es tad butu priecīga! ... Bet māsasvīrs visu laiku rādīja skābu ģīmi, it kā būtu etiķi sadzēries. Cik viņiem grūti!

— Grūti? Bet tik bagāts svētku galds?

— Es jau arī neizturēju. «Uz galdu skatoties, to vis nevar teikt, ka jums ir tik grūti,» es sacīju. Bet māsa ka sāka vaimanāt: neko nevar dabūt, cik visur šausmīgas rindas, cik viss ir dārgs! Man katrs kumoss spriedās kaklā.

— Ak, ļautiņi mī|ie! Būtu priecājušies par to, kas viņiem ir. — Šūpoja galvu medmāsa.

— Bērni veseli, vīrs strādīgs, pēdējo grasi viņai atdod ...

— Arī tev bērni ir veseli, arī es tev līdz pēdējam grasim visu atdodu, — sarunā ar humoru iejaucās Petrovskis. — Drīz vien arī mēs dabūsim jaunu dzīvokli. Tāpēc neapskaud velti tos Andžejčakus.

— Kur nu mums ar viņiem mēroties! Mēs viņiem ne tuvu netiekam. Viņiem mēbeles jaunas, televizors, ledusskapis, — Petrovska uzskaitīja, nekādi nevarēdama aizmirst ciemošanos pie bagātās māsas.

— ...un divritenis ar gumijas riepām, — Heneks sajūsmā piebilda.

— Bet mēs, dēls, divriteņa vietā nopirksim mammītei veļas mazgājamo mašīnu! Tad tu varēsi griezt veļas spiedi.

— Par veļas mašīnu man nav ko sapņot... — sāka Petrovska, bet vīrs viņai neļāva turpināt.

— Tu vari nesapņot, jo tā jau tikpat kā stāv tavā virtuvē.

— Kā tā? No gaisa nokritusi? ...

— Redzi nu! Kaut arī es nestrādāju uz būvēm, man arī laiku pa laikam izmaksā prēmiju. Šo te — par piecpadsmit nostrādātajiem gadiem. Izmaksās uz Pirmo Maiju. Veļas mašīnu esmu jau pasūtījis.

— Patiešām? — Petrovska līksmi iesaucās un pat piesarka aiz prieka. Tomēr tūdaļ pat paziņoja: — Bet ledusskapis man arī ir vajadzīgs! Bez ledusskapja kā bez rokām ... pasakiet jūs viņam, Anelīt, vai tad tā var dzīvot? .. .

— Vai jūs dzirdat? — Petrovskis iesmējās reizē ar Aneli. — Kad tev būs ledusskapis un tanī — vistas cepetis, tad tik tu pa īstam sāksi vaimanāt!

— Nē, — Petrovska enerģiski protestēja, — nevaimanāšu vis. Jo es arī tagad nevaimanāju, lai gan iemeslu atliku likām! ... Ancle labi zina, cik mums reizēm grūti galus savilkt kopā! .. . Bet sūkstīšanās jau neko nedos.

— Ja nu vienīgi palīdzēs pie žults akmeņiem tikt, — iejaucās medmāsa.

— Tfpu! Tfpu! Nepieminiet ļaunu! Kaut tikai veselība turētos, ar visu pārējo kaut kā tiksim galā ...

Pēcpusdiena visi trīs ar Petrovsku atļauju devās uz kino. «Baltais kanjons» atstāja uz viņiem lielu iespaidu, un, kaut

arī katrs redzēto uztvēra no sava viedokļa, viņi nosprieda vienbalsīgi, ka filma bijusi «superkolosāla». Mihals pat izteica domu, ka derētu noskatīties otrreiz.

Pie Petrovskiem bija atnākuši ciemiņi. Viteks apmierināts izlavījās pie Mihala. Tūlīt pie viņiem ielūkojās Agnese un paaicināja uz savu balkonu.

Vakars bija kluss, silts. Pēc rīta lietusgāzes jūtamāk bija sācis dvesmot pavasaris.

Agnese sēdēja iemīļotajā pozā: notupusies, rokas ap ceļgaliem apvijusi, zodu uz ceļgaliem atspiedusi. Skatīdamās uz tumšzilo upes straumi, kas Prāgas malā lāsmoja mazliet gaišākos toņos, viņa joprojām domāja par filmas varoņiem. Viņai Joti patika tā otrā meitene: viņa bija kautra, ne tik skaista, ne tik efektīga, tomēr ...

Mihala acu priekšā virknējās skaistie dzīvnieki: gan tas mežonīgais mustangs, ko tikai ar grūtībām izdevās savaldīt, gan citi zirgi, auļotāji un vilcēji... Bet kāds bija govju ganāmpulks — uzreiz bija redzams, ka tās ir šķirnes govis!

Tikai Viteks visātrāk bija atbrīvojies no filmas maģiskā iespaida, jo viņa domas pavisam negaidīti aizmaldījās uz skolu.

— Bet par tiem «zaļajiem cimdiem», par to sacerējumu man nekas neienāk prātā.

— Zaļie ... — nopūtās Agnese, — tur būs kāds sakars ar pavasari.

— Kādēļ? — nesaprata Mihals.

— Nu tādēļ, ka zaļā ir dzīvības krāsa. Droši vien tādēļ, ka pavasarī, kad zaļums ir visvairāk izteikts, viskošākais, — viss liekas ... daudzsološs. Katrs cer, ka šajā gadā piepildīsies viņa jaukākās cerības.

— Jā, cerēt — tas vispār ir ļoti svarīgi, — apstiprināja Mihals. — Tēvocis ne vienu reizi vien teicis: ja nebūtu cerību uz jaunu dzīvokli, nebūtu ne krājkases grāmatiņu iekārtojis, ne vispār ...

— Katram cilvēkam ir kāda cerība, — lēni teica Agnese, domās atgriezdamās pie filmas. — Zināt, man ļoti žēl tā kovboja, kas strādāja fermā, viņš tā centās, droši vien domāja, ka daiļā meitene kļūs viņam par sievu ...

— Bet meitene viņu negribēja, — noteica Mihals. — Tikai pēc tam, kad Gregorijs Peks no viņas aizgāja, viņa laikam samierinājās ar to otru, neglītāko? Vai ne? Viņš taču arī bija drosmīgs?

— Bet kā tas Peks to sātanu savaldīja! — atcerējās Viteks.

— Tikai muļķis viņš bija, ka nevienam neļāva teikt, — brīnījās Mihals. — Es neizturētu! Uzlēktu tam velnam mugurā un pieauļotu zem balkona. Iecerētā uzreiz citādi par viņu domātu. Bet šis — tikai klusē. Bez tam, kad viņš tam otram sadeva pa purslām, to arī neviens nedabūja zināt. Nu kāda jēga?

— Bet varbūt... bet varbūt viņam bija svarīgi, ko viņš. pats par sevi domā? — klusā balsī ierunājās Agnese.

— Vai tas ir tik svarīgi? — izmeta Mihals.

Ilgu brīdi uz balkona valdīja klusums. Katrs meklēja savu atbildi uz šo jautājumu.

Vēlāk tika pārrunāti citi — ar «Balto kanjonu» nesaistīti jautājumi. Tikai aizejot no balkona, Mihals bez jebkāda sakara ar risināto tematu sacīja:

— Cerība! Cerība! Domāja, cerēja, priecājās, un kas no visa tā iznāca? Dabūja pa pieri tā, ka dzirksteles vien nošķīda. Cerība! Siļķes auss — un vairāk nekas!

Agnese aši pagriezās uz Mihala pusi, bet viņš tikpat ātri piebilda:

— Saproti, es runāju par filmu. Par kovboju, kas cerēja. Kas viņam tika no šīs cerības? Apaļa nulle, itin nekas! Varbūt tu teiksi, ka es maldos?

Viņa neatbildēja, tikai, skatīdamās viņam acīs, papurināja galvu.

Agnesi nes zirgs, mats matā līdzīgs tam sātanam, kas redzēts filmā. Viņa tik tikko var noturēties mugurā! Mihals var iedomāties meitenes izbailes, lai gan viņas seja nav redzama. Viņi abi ar Viteku auļo pakaļ, bet viņu zirgi neganto šķimeli nevar panākt.

Ātrāk! Ātrāk! Ja nepanāks, ja nesavaldīs satracināto mustangu, viņš nosviedīs Agnesi uz akmeņiem, klinšu aizā, gar kuras malu, pakaviem šķindot, auļo trīs zirgi. Tad gals būs neizbēgams.

— Turies! Turies aiz krēpēm! — no visa spēka kliedz Mihals, bet jūt, ka ļaunie gari iejaucas, jo pēkšņi kaut kas smags uzkrīt uz pleca un velk viņu nost no segliem.

— Turies! — viņš ar pēdējiem spēkiem kliedz un... atver acis.

— Mihal! Mosties taču! — noliekusies pār viņa gultu, saka māte. — Vai tev kaut kas rādījās? Es tevi aiz pleciem purināju, tu biji tik cieši aizmidzis! Dēliņ!

Bet Mihalam tikai tagad liekas — viņš sapņo. Kā māte te gadījusies? Kā viņa varēja iekļūt istabā? Vēl taču ir pavisam agrs. Dzīvoklī valda klusums, bet tēvoča pulkstenis, ko viņš pakāris virs savas gultas, rāda tikai pieci!

— Kas tevi ielaida? — viņš jautā, mirkšķinot acis.

— Guļat kā beigti. — Māte atģērbjas un auj nost kurpes, kas acīmredzot ir par mazām, jo sejā redzams atvieglojums, kad kājas ieslīd sameklētajās tēvoča čībās. — Klauvēju, klauvēju. Beidzot man kāda meitene no skolotājas istabas atvēra. Bet kur ir tēvocis? Vai viņš nav pārnācis?

— Nē, — Mihals strupi atbild. Lai māte mazlietiņ parai-zējas.

— Ak kungs, ak kungs! Droši vien ar draugiem svētī? Bet solījās tak vairs nedzert! Še tev! Ko tas degvīns gan ar ļaudīm nedara! — māte pusbalsī skaita, ik brīdi pamezdama acis uz Šafraņecu durvīm un uz tām, kas ved uz priekštelpu.

— Degvīns te nav vainīgs. Nav ko tēvocim pārmest!

— Degvīns ne? Bet kas tad? Kur viņš ir? Uz darbu tak vēl par agru. Tu taču pats nupat teici, ka mājās nav nakšņojis.

— Nav nakšņojis, jo viņš aizbrauca ekskursijā uz Čeho-slovakiju.

— Uz Čeho... Cehoslovakiju? — Mātes izbrīns kopā ar izbailēm b-ija tiešām iespaidīgs, un tas sagādāja Mihalam gandarījumu. — Kad viņš aizbrauca?

— Taisni pirms svētkiem, — viņš atbildēja vienaldzīgā, tīši vienaldzīgā balsī un pat acis pievēra, it kā taisītos atkal iemigt.

Brīdi valdīja klusums. Māte acīmredzot bija pārsteigta, bet tūlīt steidzīgi aizvien vēl pusbalsī stāstīja:

— Gribēju atbraukt pirms svētkiem. Kaut kas mani vilka: jābrauc, jābrauc! Bet pats zini, mājā darbu atliku likām, lai gan, tiesa kas tiesa, tagad viņš man visu ko palīdz. Atceries, pēc tā gadījuma ...

— Pēc kāda gadījuma? — pārtrauca Mihals.

— Nu pēc tam, kad viņš pakļuva zem tramvaja. Gandrīz tūlīt pēc tavas aizbraukšanas. Vai tad tēvocis tev nestāstīja? Es viņam rakstīju, — nūja, droši vien negribēja tevi uztraukt. Vai, cik man bija grūti! Viss man bija jādara vienai pašai. Pāris mēnešu viņš nemaz nestrādāja. Tagad ir par sarga

palīgu blokmājās netālu no mums. Labi cilvēki palīdzēja iekārtoties. Nu jau ir mainījies: nedzer vairs. Mājā, pagalmā, dārzā visu ko apdara — it kā būtu pavisam cits cilvēks.

Mihals sarāvās kā dzelts.

— Bet truši? — viņš noburkšķēja.

— Ko tur trušus vairs pieminēt! — Māte atmeta ar roku. — Tos, kuri nenosala, nokāvām. Abas mazās tieviņas kā skali. Man vienai pašai četri bija jāpaēdina, jo viņš taču nesaņēma pat pabalstu: taisni divas dienas pirms tā gadījuma viņu atbrīvoja no darba par dzeršanu... Vai, cik grūta man bija šī ziema, šausmīgi grūta. Vienīgais mierinājums, ka tu pie tēvoča ...

— Žēlastības maizē, — viņš piebilda.

— Kādā žēlastības maizē? Kāpēc uzreiz tā? Viņš ir mans īstais brālis, vienīgais brālis. Kādreiz es viņam palīdzēju, tagad — viņš man. Tad viņš man uzreiz atrakstīja, lai es par tevi neraizējos, ka viņš visu uzņemas uz sevis. Pat drusku naudas man vairākas reizes sūtīja. Viņš man ir labs brālis... Tagad mums ir vieglāk, daudz vieglāk...

Viņa teica: «vieglāk», bet nopūtās smagi, dziļi. Mihals to ievēroja.

— ...Uz svētkiem tomēr negribēja, lai tu atbrauc. Cik lūdzos un skaidroju, arī abas mazās lūdzās, pat raudāja. Bet viņš: nē! Un nē! ... «Vai nu viņš, vai es!» — tāda bija vienīgā atbilde.

— Vai nu viņš, vai es! — Mihals nīgri atkārtoja, domādams par tukšajiem, bet varbūt pat salauztajiem trušu būriem un par patēva «saimniekošanu».

— Tā redzi! Mierīgas šīs svētku dienas nebūtu. Viņš draudēja, ka ies dzert. Varbūt aizietu arī, ja jūs saietu matos. Bet bez tā šīs dienas nepaietu. Pēc tā atgadījuma klibs palicis. Kāja bija lauzta. Viņš to ļoti pārdzīvo, kautrējas. Ne vārda neieminējās, bet es zinu: baidījās no tavas mēles. Tu jau nenoturētos, iedzeltu, un tad svētki būtu pagalam. Aizietu dzert un atkal zaudētu darbu. Kam būtu jācieš? Neesi mazais bērns ... Pats saproti...

— Saprotu, saprotu, — Mihals atkārtoja indīgi, pat necenzdamies kaut ko saprast. — Toties tev bija mierīgi svētki — un viss!

— Nebija nemaz tik mierīgi. — Viņa nopūtās. — Visu laiku par tevi domāju. Katru nakti rādījās tik nelabi sapņi... Jutusies mierīga, nebūtu skrējusi kā sajukusi pa nakti, neiz-gulējusies, lai tevi apraudzītu. Man taču šovakar uz nakts maiņu fabrikā jāpagūst.

— Nevajadzēja nemaz braukt, — Mihals sacīja nesaudzīgi asi. — Kāpēc bija jādzenas?

Tikai tagad viņa pamana, tikai tagad līdz viņas apziņai aizsniedzas, kā Mihals ar viņu runā un ko saka.

— Mihal, kas ar tevi ir? ... Domāju, ka tu vēl esi samiegojies un tādēļ tik savāds, bet nu tu esi pamodies. Kas tev kaiš? Vai tu neesi vesels, dēliņ? — Māte atkal noraizējusies pieliek roku viņam pie pieres.

— Vesels, — viņš noburkšķ, atgrūzdams mātes roku.

— Un kā tu pavadīji svētkus? Vismaz Petrovski taču tevi ielūdza? ... Kā tad tu bez tēvoča ... viens pats?

— Liela bēda! ... Vai man vajadzēja viņiem uzbāzties? Tādās svētku dienās visi grib būt starp savējiem, nevis starp svešiem, — viņš saka ļoti uzsvērti. Māte domā pavisam ko citu.

— Bet ar olām vismaz tevi uzcienāja? Ar cepumiem? Tēvocis pie viņiem vienmēr ...

— Nu un kas tad ir, ka tēvocis? — Mihals pat pielec gultā sēdus. — Vai es kāds ubags? Man nevajag nekādas žēlastības! Nekā man nevajag! Ne no viena! Ne no viena paša! Vai tu saproti?

Pēc šī izvirduma Mihals apsviežas gultā uz sāniem un, aizgriezies no mātes, piesedz seju ar elkoni, nespēdams skatīties uz mātes nobālušo, pārbiedēto seju. Pa šiem mēnešiem, kopš viņš nav redzējis māti, viņa tik ļoti pārmainījusies. Novājējusi, kļuvusi pelēka, salīkusi.

Ko viņa tagad darīs? Vai pasauks viņu? Varbūt saģērbsies un ies projām? Iedomājoties pēdējo iespēju, sirds sāpīgi sažņaudzas. Nē, labāk lai dusmojas un pārmet. Bet lai tikai vēl kaut brīdi paliek!...

Kaut kas nočab. Mihals atvirza elkoni un ir gatavs acumirklī lēkt no gultas laukā, lai aizšķēršļotu mātei ceļu uz durvīm.

Bet viņa pieiet pie loga un smagi apsēžas uz taburetes. Atspiežas ar elkoņiem pret palodzi un ieliek galvu plaukstās. Viņa acīmredzot ir ļoti nogurusi. So nakti nemaz nav gulējusi. Arī svētkos nebija brīža, kad varētu atpūsties. Mihals labi zina, kādas mātei ir šīs «svētku dienas», kad vienai pašai mājas solis steidzams, kad darbs darbu dzen!

Nākamā nakts paies fabrikā. Divas bezmiega naktis, divi apgrūtinoši braucieni ar vilcienu tikai tādēļ, lai paskatītos, vai viņam kas nekaiš, lai pabūtu dažas stundas kopā.

«Dēliņ! Dēliņ!» nez no kurienes atbalsojas mātes vārdi, kurus viņš sadzirdēja mozdamies. Bet varbūt viņa pati atkal šos vārdus atkārto?

Nē. Mihals veltīgi sasprindzina dzirdi. No pagalma šurp atlido tikai baložu dūdošana. Varbūt viņa aizmigusi?

Uzmanīgi, klusītiņām viņš izkāpj no gultas un pieiet pie loga. Paņem māti uz rokām (cik viņa ir viegla, vēl vairāk novājējusi) un noliek tēvoča gultā. Lai atpūšas. Līdz vilcienam vēl ir vairākas stundas laika. Viņš atnes segu. Rīts ir pavēss, lai mātei ir siltāk. Viņš sasedz viņu, apčubina, cik rūpīgi un maigi vien varēdams.

Un pēkšņi trauslas, vieglas rokas apvijas viņam ap kaklu un karsts, saraudāts vaigs piespiežas pie viņa vaiga ...

Kad pēc dažām stundām Jadviga Kovaļska atver acis, viņa redz savu dēlu rosāmies ap galdu. Viņš to apklājis ar galdautu, skaisti izlicis uz šķīvjiem visus savus krājumus un viņas vedumus. Kur viņš ņēma galdautu? Brālim taču nebija neviena galdauta! Mīkla noskaidrojas, kad, uzmanīgi pavērdama durvis, istabā ienāk tā pati meitene, kas viņu no rīta bija ielaidusi iekšā. Viņa pasniedza Mihalam cukurtrauku.

— Mihal, — meitene čukst, — es atnesīšu prīmulu, noliec to galda vidū.

— Kādēļ? Tā taču nav ēdama.

— Bet tā būs skaistāk.

— Dod šurp to prīmulu!

Mihals pamana, ka mātei acis ir vaļā.

— Māmiņ, laiks celties, brokastis ir gatavas.

«Vai tas ir tas pats Mihals? Tas pats, tikai pavisam citāds. Paaudzies. Kļuvis nopietnāks. Kas viņā mainījies? Kas? ...» Māte, brokastis ēzdama, vēlāk ceļā uz staciju, pat vēl stāvot vagonā pie loga, mirkli pirms vilciena atiešanas vērīgi uzlūkoja dēlu, it kā meklēdama viņa izskatā atbildi uz savu jautājumu. Nez kuro reizi viņa jautāja:

— Pasaki atklāti — kā tev klājas pie tēvoča?

— Nu ko tu prasi vienu un to pašu! — Mihals vairs nevar izturēt. — Ka lai man klātos? Viss kārtībā — un punkts.

— Tu esi kļuvis par īstu varšavieti, — māte nosaka, kritiski viņu nopētīdama.

— Kāpēc gan ne? Vai es esmu par citiem sliktāks? Vecais uzvalks jau izgājis no modes. Adjē-mesjē! Bet šis man labāk piestāv, vai ne? Domāju, ka tu naudu atsūtīji... ņēmu un nopirku ... Bet es tēvocim atdošu, tu, māmiņ, neuztraucies ... Būs labi!...

Māte kaut ko saka, lai gan vilciens jau sāk iet. Mihals skrien vagonam līdzās un atgādina:

— Māmulīt, atceries: tie divsimt zloti — tie ir tikai tev! Tikai tev! Ja tu tos izdosi kaut kam citam, tad ...

Māte laikam vairs skaidri nedzird, ko viņš saka, bet, pamanījusi pazibam niknuma dzirksti zēna acīs un cieši sažņaugtās dūres, redz, ka tas ir tas pats Mihals: ātrs, stūrains, ass un tāds pats kā aizvien; viņš uzmana, lai kāds viņai nedarītu pāri, lai pati, domādama par citiem, neaizmirstu sevi.

18

Agnese rādīja kaimiņiem balkonu, kas bija savests kārtībā, rūpīgi iztīrīts un nokrāsots.

— Izskatās glīti, žēl tikai, ka krāsa ilgi neturēsies, bet līdz jurģiem, kā liekas, jau vairs nav tālu, — sacīja Anele.

— Atraitnītes gaumīgi piemeklētas, — uzslavēja Šafra-ņecs. — Kad tās uzziedēs visā krāšņumā, katrā puķpodiņā būs mazs puķu dārziņš.

— Puķpodiņā! Kas tur var izaugt! — apšaubīja Leontīne. — Pirms kara mums te bija kastes. Dārznieks mainīja zemi. Balkons izskatījās kā milzīgs puķu pušķis. Kas vien gāja garām, tas apbrīnoja. Vai atceries, Franek, kā tev patika te karstās dienās ēnā pasēdēt? Bet tagad ...

— Tagad Františekam saulainā laikā uz tā otrā balkona, kas pagalma pusē, ir daudz ieteicamāk, — aši viņu pārtrauca Anele. — Bet, meitēn, kā tu tik daudz zemes esi varējusi sastiept!...

— Mihals man palīdzēja!

— Mihals? — brīnās Safraņeca. — Ne jau par velti, ko?

— Par velti gan.

— Kamēr mēs viņu pazīstam, vienmēr to vien teicis, ka tikai muļķi par velti strādā, — piemetināja medmāsa.

— Viņš tikai tā saka, — aizstāvot draugu, Agnese saka.

— Starp citu, viņš ir ļoti pārvērties!...

— Tagad kļuvis it kā nopietnāks, — piezīmēja Petrovska.

— Bet tu gan, Agnesīt, esi centīga meitene: visur tīrību un kārtību esi ievedusi. Es zinu, ko tas prasa.

Sķērsieliņā pie vārtiem parādījās pastnieks un pamāja ar aploksni.

— Vēstule Leontīnei Šafraņecai!

Abi Safraņeci aizsteidzās uz priekštelpu, un arī Petrovska izgāja. Uz balkona palika tikai medmāsa ar Agnesi.

— Piesēdiet mirklīti! — lūdza viņu Agnese.

— Bet tikai mirklīti, — brīdināja Anele un, par spīti savam kuplajam augumam, veikli apsēdās uz pasniegtās taburetes.

— Vienmēr, kad pienāk brīvdiena, apņemos izdarīt diezin ko, bet nekad nepietiek laika. Vai nezini, kādēļ Mihala māte tik ātri aizbrauca projām?

— Viņa steidzās. Vajadzēja paspēt uz vakara maiņu fabrikā.

— Ko tad skrēja šurp kā uz ugunsgrēku! Nu ja ... māte vien ir. Vai Mihals ko stāstīja?

— Mazliet. Vispār, kopš viņš saņēmis to vēstuli un sūtījumu, viņš kļuvis mazrunīgāks.

— Petrovska redzēja, ka tu viņam esot palīdzējusi uzklāt brokastu galdu.

— Mazliet palīdzēju. Viņš gribēja pagūt visu, kamēr māte pamodīsies.

— Man patīk, ka viņš par māti rūpējas. Patiešām, nav vairs tik aplam mutīgs. Pat Petrovska to ievērojusi, bet tas jau nebūs ilgi. Tad tu redzēsi.

— Man gan liekas — viņš mainījies.

— Mana mīļā, lai nu tā būtu. Taču mierīgāk. Es viņam esmu ar mieru piedot pat to, ka viņš necieš manu Peksi, kaut arī sunītis nevienam pa kājām nemaisās.

— Mihals? Necieš Peksi?

— Bet kā gan citādi? Vai tad viņš neteica, ka tādu suni vajagot taukos izkausēt. Gan jau viņš pielika roku, lai nobēdzinātu manu sunīti, jo viņš uz mani bija dusmīgs. Bet tur jau bezsirdim jābūt, lai izgāztu dusmas pār nevainīgu radībiņu!

— Nē, nē! — dedzīgi iebilda Agnese. — Viņš taču to pats atrada un uz savām rokām atnesa. Viņš aizliedza man to teikt, bet... ja jūs zinātu, kā viņš to glaudīja, kā žēloja, jo Peksis bija tā izkāmējis ...

— Taisni briesmas! Manu nabaga taksīti nemaz vairs nevar pazīt! ... — Anele bija tuvu asarām.

— Vakar es redzēju, kā Mihals tam desu ādiņas bāza pa durvju apakšu un tik mīlīgi uzrunāja, bet, tiklīdz pamanīja mani, acumirklī nozuda, — turpināja Agnese.

— Vai tiešām? — brīnījās medmāsa. — Vai tiešām? — viņa atkārtoja un iegrima dziļās pārdomās. — Jā, var jau būt, ka viņš nav nemaz tik ļauns ...

Viteks un Mihals brauc autobusā uz Mokotuvu.

Mihals bija iecerējis doties šajā ekskursijā uz Varšavas viņu malu trijatā. Diemžēl Agnese atteicās. Viņa pēcpusdienā bija apsolījusi aiziet pie klasesbiedrenes un nedrīkstēja viņu piemānīt. Mihals nevarēja izdomāt nevienu ticamu iemeslu, lai atliktu braucienu, bet pateikt tieši, ka gribētu braukt citā dienā, kad Agnese viņiem varēs braukt līdzi, kautrējās.

Viņi nokļuva vienā no klusajām, zaļajām nomales ieliņām; te abās pusēs pletās nelieli dārziņi, bet aiz drāšu sieta un puķu dobēm slējās mājiņas vai atsevišķas vasarnīcas.

— Te ir skaisti, — Viteks, lūkodamies visapkārt, teica. — Bet uz kurieni mēs ejam?

— Gan jau fedzēsi.

Viņi apstājās pie bieza dzīvžoga. Mihals acīmredzot te jau kādreiz bija bijis, jo tūlīt atrada vietu, kur dzīvžogs bija retāks un kur pa zaru starpu varēja redzēt mazu, rūpīgi iekoptu dārziņu.

— Vai redzi tur to koku, kas pretī? Tas ir sēru vītols. To tādēļ tā sauc, ka tam zari nokarājas uz leju. Šis te ir speciāli audzēts, jo veido zaļu telti. Vai redzi soliņus zem tā? Re, un krēsls iznests, agrāk to te nemanīju.

— Vai tu esi te bijis? — Viteks jautāja, dzēlīgi piebilzdams: — Atkal kāda tante?

— Gandrīz uzminēji, tikai ne tante, bet onkulis, nevis mans, bet Zbišeka, bez tam nevis šeit, bet tur pašā ielas galā. Mēs aizgājām līdz galam, un Zbišeks rādīja mums to vietu, nudien, tur ir ko paskatīties. Re, tur, tur pa kreisi, pašā mājas priekšā — redzi? — dīķītis ierīkots. Tanī aug kalmes un lēpes kā īstā dīķī.

Viteks izstiepa kaklu un aplūkoja pieminētos augus.

— Tagad nāc pie vārtiņiem! Tur labāk var redzēt. Mājiņa ir kā sērkociņu kastīte. Var paiet garām un nepamanīt. Bet durvju priekšā vienmēr sēž suns. Re, kur ir, vai redzi? Laikam briesmīgi vecs. Pat asti nepaluncina. Zbišeks to sauca un kaitināja, bet šis neko, pat neierējās. Jocīgs suns, vai ne? Kā lācis. Bet pagaidi... te pie vārtiņiem auga kadiķis ... Re! Nosvilināts! ... Daži zari tam bija nokaltuši, bet kādēļ vajadzēja dedzināt? Tas bija tik skaists! Stulba ideja! Stulba ideja!

— Pareizi, — pēkšņi viņiem aiz muguras atskanēja balss,

— bet kam šī ideja bija ienākusi prātā?

Abi pagriezās un ieraudzīja milici formas tērpā. Cepures siksniņa bija nolaista zem zoda — tātad viņš pildīja dienesta pienākumus. Viteks pārbijās: varbūt nebija brīv te glūnēt? Bet viņi taču nekā ļauna nebija darījuši. Mihals jautāja:

— Vai jūs mums to teicāt?

— Jums, jums. Es jautāju — vai jūs nezināt, kam bija ienākusi prātā ideja nodedzināt šo krūmu?

— Bet kā lai mēs to zinām? — Mihals paraustīja plecus.

— Pajautājiet iedzīvotājiem! — Viņš ar galvu pamāja uz mājiņas pusi. — Mēs neesam vietējie.

— No kurienes tad jūs esat?

— No tālienes! — atbildēja Mihals, un tas acīmredzot sadusmoja milici, jo viņš atkārtoja jau asāk:

— Es jums skaidri un gaiši prasu: kur jūs dzīvojat?

«Ko tas Mihals muļķojas? Sāks vēl ar milici kasīties!» Viteks izbijies nodomāja un nolēma glābt stāvokli.

— Vislas krastmalā, Bolescu ielā 24.

— Abi vienā mājā?

— Jā. Pat vienā dzīvoklī. Mūsu mājā vispār ir tikai viens dzīvoklis. Es dzīvoju ar vecākiem, bet viņš pie tēvoča.

— Bet ko jūs te darāt?

— Vai nav brīv pa šo ielu staigāt? — Mihals iecirtās.

— Tādu uzrakstu es neredzēju.

— Mihal, izbeidz! — Viteks centās nomierināt draugu.

— Mēs atnācām paskatīties suni un dārziņu. Mans draugs jau te bija un redzēja šo vītola zaru telti un šo suni...

— Vai jūs sestdien te bijāt?

— Nē, — kategoriski atteica Mihals.

— Noteikti nebijāt? — milicis atkārtoja un piespieda zvana pogu pie vārtiņiem.

Mājiņas durvis pavērās. Laukā iznāca vecīte ar cieši apsietu galvu un pienāca pie vārtiņiem. Mihals, viņu pamanījis, saviebās un pameta žiglu skatienu uz ielu. Bet milicim bija ātrāks reflekss. Ar vienu roku viņš stingri saņēma Viteka plecu, ar otru pieturēja Mihalu.

— Pilsoņi, mierīgi! Bez muļķībām! Tūlīt visu noskaidrosim. Sakiet, pilsone, — vai jūs šos zēnus pazīstat?

Vecīte pabīdīja uz augšu lakatu, lai labāk varētu redzēt, un vērīgi uzlūkoja Mihalu un Viteku.

— Grūti pateikt... — viņa runāja lēni, mazliet šļupstēdama. — To mazo diez vai būšu redzējusi. Te bija sanākuši tādi prāvāki. Kā tas otrais. Man liekas — viņu es caur aizkariem tā kā būtu redzējusi. Viņš vairākas reizes kaitināja suni, mētāja ar smiltīm. Suns ir gudrs, pat neierējās, tikai piecēlās un aizgaja aiz mājas, bet, ja drīkstu paskaidrot, es atveru durvis un viņus kaunināju, teicu, ka tā nav smuki darīt. Bet viņi, ja es drīkstu sacīt, uzvedās ļoti neglīti. Pat neatvainojās. Viens no viņiem, tāds makans kā šis, ielika pirkstus mutē un iesvilpās. Varbūt bija šis pats, varbūt ne, — to droši nevaru pateikt. Man acis vājas, — viņa nopūtās, — nav vairs tādas kā jaunībā.

— Es nesvilpu, — protestēja Mihals.

— Bet kas tad? — milicis uzķēra teiktos vārdus.

— Kā es varu zināt? Bet šī pilsone, ja viņai arī būtu labākas acis, mani tik un tā te nevarēja ieraudzīt. Drīzāk siļķes ausi! Manis te sestdien nebija — un punkts. Laidiet mani vaļā! — Viņš centās atbrīvoties no miliča rokas, bet tvēriens bija dzelžains.

— Taisni sestdien viņi aizdedzināja un aizbēga. — Vecīte atkal nopūtās. — Es neko nedzirdēju, kamēr kāds no ielas sāka zvanīt. Atveru durvis — ak tu tētīt! — kadiķis liesmo kā lāpa!... Svētā dievmāte! Es domāju, ka trieka mani ķers! Atskrēja kaimiņi, izsauca ugunsdzēsējus. Māja taču varēja nodegt! ...

Zēni jau bija visu aptvēruši. Viteks aiz bailēm pat nosvīda. Mihalam arī šermuļi gāja pa kauliem, bet viņš pūlējās novērst no sevis aizdomas:

— Ja jau viņi aizbēga, kā jūs varat zināt, ka tie bija tie paši, kas kaitināja suni?

— Zinu, zinu, — vecīte māja ar galvu, — bija, kas redzēja, kā viņi suni kaitināja, kā meta sērkociņus dārziņā. Tāds mazs zēns, kas šeit tuvumā dzīvo.

— Paldies jums, — milicis pārtrauca vecīti un steidzīgi izvaicāja zēnus, tanī pašā brīdī atlaizdams abus vaļā.

— Tātad jūs sestdien te nebijāt?

— Nē.

— Tātad par šo kadika dedzināšanu jus neko nezināt?

— Nē.

— Bet vai jus nevarat iedomāties, kam tada ideja butu varējusi iešauties galvā?

— Nē! — aši, pārlieku aši izmeta Mihals, turpretī Viteks nedroši ieminējās:

— Mihal, bet varbūt Zbi...

— Kāds «Zbi», kas ir šis «Zbi», — māksloti iespurdzās Mihals. — Vai tu biji te? Vai tu redzēji? Bzdings, vairāk nekas!

— Es ... es tikai... — Viteks, izbijies no drauga vētrainas reakcijas, stostījās. — Es gribēju pateikt, ka viņš varbūt kaut ko zina, varbūt taisni tanī brīdī garām gāja ...

— No kurienes, aunapiere! No kurienes? — Mihals uzbudinājās, kamēr milicis viņu nomierināja:

— Nu, nu, tikai bez apvainojumiem! Kas ir šis Zbišeks? Jūsu klasesbiedrs? — jautājums bija domāts Vitekam.

— Klasesbiedrs, — Viteks nomurmināja, neskatīdamies uz Mihala pusi.

— Labi. Varat iet mājās. Gan jau visu noskaidrosim. Kad vajadzēs, mēs jūs vēl uzmeklēsim.

Zēni gāja projām nesteigdamies. Vitekam likās, it kā kājas būtu pielietas ar svinu. Mihals juta, ka miliča acis duras viņam mugurā. Viņš atskatījās. Patiešām, milicis, atspiedies ar roku pret žogu, sarunājās joprojām ar večiņu un skatījās abiem pakaļ.

Autobuss bija jāgaida diezgan ilgi. Mihals nebeidza dusmoties.

— Gatavais ēzelis! Goda vārds, neesmu redzējis otru tādu ēzeli! Sāka dziedāt miliča priekšā kā pēc notīm!

— Ko tu piesienies? — Viteks aizstāvējās. — Vai es ko sliktu pateicu? Viņš uzprasīja, es atbildēju. Kas tad ir? ...

— Kas tad ir?! Vēl jau nav, bet būs! Pavediens rokā, tagad viss ies kā pa diedziņu, kamēr nonāks pie kamola!

— Pie kāda kamola?! Atnāks uz skolu, nu un tad?

— Par laimi, tu nepaguvi pateikt, no kuras skolas mēs esam.

— Man nemaz nebija tas jāsaka! Milicis pats redzēja manu nozīmīti.

— Tā tikai vēl trūka! Staigā apkārt kā apzīmogots cietumnieks! Prātīgi zēni tūlīt pēc stundām nozīmītes noņem. Ne Zbišeks, ne Mareks nekad ...

— Es galu galā neesmu nekāds svešu dārzu dedzinātājs. — Viteks atguva drosmi. — Vai es neteicu, turies tālāk no tiem huligāniem?

— Kā tu zini, ka tie bija viņi? Nekādu pierādījumu nav, — Mihals turējās pretī, bet jau bez agrākās pārliecības.

— Vai tu vari galvot, ka tie nebija viņi? — Viteks joprojām bruka virsū.

— Es neesmu pirmo reizi ar pīpi uz jumta! Ne par vienu es negalvošu, saprati? Bez tam es tev teikšu: ja arī viņi būtu ievārījuši tās ziepes, es nevienu netaisos iet sūdzēt — un punkts.

— Ak tā? Tavu acu priekšā aplaupīs vai nogalinās cilvēku, bet tu klusēsi? Neko neesi redzējis, neko neesi dzirdējis, jā? — Viteks uztraucās. — Lai bandīti aizbēg un citā vietā pastrādā to pašu? Tu vēl palīdzēsi!

— Uh! Uh! Kā nu vālē! Bet tici man: tie nav viņi. Jā, puikas mani centās pierunāt, lai es ar viņiem tiktos, bet runa bija par piektdienu, nevis par sestdienu. Mareks solījās atnest maz-kalibreni, lai varētu pašaudīt.

— Kur tu biji sestdien?

— Oho, vai tu jau tēlo milici? Kur biju, tur izbiju, nav tava darīšana, — Mihals pārskaitās.

Viteks apklusa, negribēdams atgādināt draugam nepatīkamus notikumus, tikai piebilda:

— Milicis atnāks uz māju.

— Nevajadzēja teikt adresi.

— Jocīgais, tad viņš mūs būtu aizvedis uz iecirkni.

— Mani? Si|ķes ausi viņš aizdabūtu uz iecirkni, nevis mani! Pa ceļam es ņemtu vagu.

— Bēg tas, kam ir netīra sirdsapziņa. Es nebēgtu.

— Atradies svētais! Kur man bija prāts braukt ar tevi uz Mokotuvu!

— Ja tev labāk patīk huligānu sabiedrība, tad, laipni lūdzu, ej ar viņiem! — Viteks atcirta.

— Vēl nevar zināt, kas atklāsies. Kāda jēga kasīties ...

— Kādēļ tad tu tik briesmīgi uztraucies, kad es pieminēju Zbišeku?

— Tādēļ, ka ir tāds likums: runājot ar miliciju, pievaldi mēli, skaidrs? Ja es te būtu atnācis ar Agnesi, viss būtu citādi. Viņa tā nepļurkšķētu kā tu. Viņai ir galva uz pleciem!

— Viņa nekad nemelotu. Nekad! ...

— Eē ... Tas jau ir no citas operas! — Mihals paraustīja plecus, un viņi visu ceļu vairs ne vārda nepārmija.

Pils laukumā pie kolonnas stāvēja Agnese un sarunājās ar kādu garu, kalsnu zēnu. Pirmais viņu pamanīja Mihals.

— Re, paskaties uz savu Agnesi, kas «nekad nemelo». Aizgāja pie draudzenes. Redzi, kas tā ir par draudzeni? .. .

— Es šo zēnu pazīstu. Viņš nēsā Agneses portfeli. Es redzēju.

— Tagad pats redzi, viņai bija norunāts randiņš, bet mums viņa pateica, ka ies pie draudzenes. Mele! ...

Mājās jau uz kāpnēm Viteks paziņoja:

— Es tētim visu pateikšu, citādi, ja milicis pie mums atnāks un neviens nekā nezinās, nu tad tik skaties! No putras iznāks biezputra! ...

— Saki, ko gribi! — Mihals atkal bija nikns kā lapsene. — Kaut vai pa radio paziņo! Kas man par daļu! Citreiz būšu gudrāks.

Petrovska, noklausījusies Viteka stāstījumu, lauzīja rokas.

— Vēl tikai milicijas te trūka! Kāds nelabais jūs trenca uz Mokotuvu? Kas jums tur pazudis?

— Neuztraucies, Irēnīt! Velns viņus dīda — tas ir normāli. Kad lai iepazīst pilsētu, ja ne brīvdienās? Neko sliktu taču viņi nedarīja. Bet milicija grib notvert huligānus. Uzmana māju, grib uziet kādu pavedienu. Gan jau atradīs.

— Mihals svētku priekšvakarā nez kur blandījās. Pat svētdienas priekšpusdienā nebija mājās. Ja nu viņš klaiņojis ar tiem huligāniem? Ja nu šajā lietā viņš iejaukts?! Kaut drīzāk Čerņiks atgrieztos! ...

Petrovska neizturēja, izstāstīja savas bažas medmāsai, tā savukārt nekavējās pastāstīt jaunumus Šafraņeciem.

— Pat sunim viņi nevar mierīgi garām paiet! — Šafraņeca sirdījās. — Bet mest aizdedzinātus sērkociņus pāri sētai — nu vai zināt! Tas jau cilvēka prātam nav aptverams! Kādēļ gan vecāki nezina, ko viņu bērni dara? ...

— Varbūt tie nav bērni? — izmeta Františeks.

— Bet tā vecīte taču rādījusi, ka esot bijuši tādi pusauga zēni kā Mihals ... — iebilda Anele.

— Mihals sestdien nebija mājās, — zīmīgi sacīja Leontīne. — Es labi dzirdēju: viņš pārnāca tikai vēlu vakarā. Nu vai tas nav izsmiekls?

— Pilnīgi pareizi! — Sasita rokas medmāsa un, pati neapzinādamās, atkārtoja Petrovskas vārdus: — Kaut drīzāk Čer-ņiks atgrieztos! ...

Vakarā vajadzēja sakārtot grāmatas. Rīt atkal jāiet uz skolu. Kad visi trīs bija sasēdušies pie virtuves galda, Mihals izmeta nevainīgu jautājumu:

— Nu kā tad tur bija pie draudzenes?

— Diemžēl nekā. Bijām sarunājuši padejot, nekas neiznāca. Viņiem negaidot ieradušies ciemiņi — radi no Lovičiem. Nekas cits neatlika kā izklīst — un punkts, kā tu saki. Viņi gribēja pierunāt, lai es eju ar visiem kopā uz kino, bet man nebija naudas.

— Tavs draudziņš nevarēja izmaksāt kino biļeti? — dzēlīgi jautāja Mihals.

— Kāpēc ne? — mierīgi atbildēja Agnese. — Bet man tas nepatīk.

— Nu un viņš par velti pavadīja tevi uz mājām.

— Tikai līdz eskalatoram. Pils laukumā papļāpājām. Tēvs viņam stāstījis, kā tiks atjaunots šis rajons. Arī Pili atjaunos.

— Nu tas Šafraņecai būs tikpat kā plāksteris, — iejaucās Viteks, — viņa par to ļoti uztraucās.

— Bet tev atkal par viņu jāuztraucas. Vai tev citu rūpju nav? — ar ironiju jautāja Mihals.

— Kas jums noticis? Kāpēc jums ir tik savādas sejas? — Agnese uztraucās.

— Nekas ... tikai... mums arī ekskursija sagāja grīstē. — Un Viteks viņai pēc kārtas izstāstīja visu, kas bija noticis Mokotuvā.

Agnesi satrauca šis gadījums. Viņa negribēja to izrādīt, bet zēni juta viņas nemieru, sevišķi Viteks, jo Mihalu interesēja viens:

— Nu ko tu saki? Vai tu uzreiz visu izpļekstētu? Nosauktu milicim savu biedru uzvārdus?

Viņa brīdi domāja.

— Mihal, tu vēl Zbišeku nepazīsti, — pārtrauca klusumu Viteks. — Tu nezini, uz ko viņš un Večoreks ir spējīgi. Bet es ar viņiem mācos kopā jau daudzus gadus.

— Vai tu vari par viņiem mums pastāstīt kaut ko tuvāk? — jautāja Agnese.

— Varu. Nu, piemēram, mums bija jāvāc metāllūžņi, un visi skaitīja kilogramus: kurš savāks vairāk. Kādā dienā divi zeņķi no otrās klases atrada sliedes gabalu. Tas bija briesmīgi smags. Ar milzīgām pūlēm viņi to atvilka. Bet pie pašas skolas Zbišeks un Večoreks atņēma šiem sliedi un lika turēt mutes, piedraudēdami par sūdzēšanos visus zobus izdauzīt.

— Cūkas! — Mihalam paspruka.

— Neviens tā arī neko neteica? — Agnese sašuta.

— Gandrīz visi sprieda tāpat kā Mihals: kā lai iet sūdzēties par biedriem? Daudzi no viņiem baidījās. Kad es pagājušajā gadā to Zbišekam atgādināju, viņš mani tā piekāva, ka vēl tagad nevaru to aizmirst.

— Un tu arī klusēji?

— Klusēju. Zbišeks vienmēr izkruķīsies, un viņam neko nevar padarīt. Tas, kurš mēģinās viņiem iezāģēt, pats tikai iekulsies nepatikšanās. Pat tava tante ne vienu reizi vien ir teikusi: «Ko jūs uzbrūkat Zbišekam? Viņš ir tik kārtīgs zēns!» Kārtīgs! Tāpēc ka burtnīcas aplicis ar spīdīgu papīru! ... Sveicina, gandrīz vai kāju pievilkdams! Kārtīgs! ...

— Tagad neizlocīsies. Ja pie tā ķērusies milicija, nekur viņš nespruks.

— Tātad tu, Agnese, nodotu biedrus, jā? — Mihals nelikās mierā.

— Mihal, — sacīja Agnese, — nav labi biedrus apsūdzēt, es to saprotu. Bet ja viņi uzvedas tik nekrietni? Pēc tam mazga rokas nevainībā, jo neviens negrib būt nodevējs? Ja tev ir aizdomas, ka viņi nodedzinājuši to kadiķi, vajag pateikt. Ja tikai tu nebaidies ...

— Es nu gan nebaidos. — Mihals saslējās.

— Jā, — nopūtās Viteks. — Ir gan ķeza!

— Vitek! — ieskrēja Heneks. — Mammīte nevar atrast šķēres. Kur tu tās esi nolicis? Nāc drīzāk!

Viteks negribīgi piecēlās, un, kad bija izgājis gaitenī, Agnese aši izmeta:

— Vai tu vari man pateikt, kur tu sestdien biji?

— Man jau Viteks to jautāja. — Mihals paraustīja plecus.

— Es viņam neteicu. Par spīti. Zini, kā tas reizēm ir... Tev varbūt arī pateiktu, bet... ne tagad. Vēlāk.

— Es tev nejautāju aiz ziņkārības. Tikai, saproti, ja milicijai būs radušās aizdomas, ja radīsies sarežģījumi, tad tev būs jāpasaka. To sauc par alibi, un tas ir ļoti svarīgi...

— Es ne no kā nebaidos. Es tur nebiju. Neesmu to darījis,, man par to nav jāatbild. Vai tu man netici?

Agnese ticēja.

Viņi pārlūkoja burtnīcas, šķirstīja grāmatas, bet neviens no viņiem nevarēja tikt vaļā no domām par šo gadījumu. Kad pie ārdurvīm noskanēja ass zvans, viņi gluži kā pēc komandas pielēca kājās un izskrēja gaitenī.

— Milicis! — Viteks pārbijies čukstēja.

Droši vien to pašu nodomāja medmāsa un Safraņeci, un Petrovski, jo visi bija saskrējuši pie durvīm.

Petrovskis atvēra.

Brūni nodedzis un smaidošs pie sliekšņa stāvēja Čerņiks.

— Vai jūs uzminējāt, ka es tas esmu? Var redzēt, ka esat gaidījuši! — viņš sacīja, no pleciem nomezdams mugursomu un ar katru sasveicinādamies. — Uff! Brauciens bija skaists, bet jau sailgojos pēc mājām. Vislabāk tomēr savā gultiņā. Tūlīt mazlietiņ nomazgāšos, ceļā esmu pamatīgi noputējis. Mihal, uzliec nu tējkannu! ...

Pēc vakariņām, kuru laikā Mihals īsi un pavisam sausi pastāstīja par to, kā Varšavā bija pagājušas svētku dienas, un par mātes ierašanos, tēvocis vēra vaļā mugursomu.

Mihals bija pārsteigts par dāvanu. Nebūdams radis saņemt tādas negaidītas dāvanas, viņš ar neslēptu prieku aplūkoja lielo, brūno portfeli ar rāvējslēdzēju.

— Nu — vai patīk?

— Kolosāls! Kolosāli, ka jūs, tēvoci, nopirkāt tieši portfeli. Mans jau pavisam nobružāts. Paldies!

— Iesim nu pie kaimiņiem!

Tēvocis nevienu nebija aizmirsis. Katram bija pārvedis kādu nieku. Tās nebija dārgas veltes, bet katram sagādāja prieku. Kā Agnese priecājās par spīguļojošajām krellītēm! ... Tās tik ļoti piestāvēja pie viņas tumšajām acīm un spurīgajām matu šķipsnām.

Visi sapulcējās Petrovsku istabā. Tēvocis stāstīja kādas divas stundas, ko bija redzējis ekskursijā, kas viņam paticis čehu zemē un kas tomēr ir labāks pašu mājās.

Kamēr Petrovska neviļus paskatījās pulkstenī un pārbijusies iekliedzās — bija jau pavisam vēls.

Kad gaisma jau bija nodzēsta, Mihals, dzirdēdams tēvoci vēl grozāmies gultā, klusi izmeta:

— Bet vai jūs zināt, kāpēc visi, izdzirdot zvanu, izskrēja gaitenī?

— Nu? — tēvocis, jau laizdamies miegā, jautāja.

— Domāja, ka nāk milicija.

— Milicija? Pie kā? — Tēvocis satrūkās un saslējies iededza gaismu. — Kas tad te noticis? Kāpēc man neviens nekā nav teicis?

— Gan jau rīt jūs visu būtu dabūjis zināt, uz galvošanu! Ja ne medmāsa, tad Safraņeca būtu piepūtusi pilnas ausis. Labāk es pats visu pastāstīšu, lai jūs zinātu.

Mihals, zinādams, ka tēvocis noguris, bez liekām atvirzēm īsi un skaidri pastāstīja par braucienu uz Mokotuvu un tikšanos ar milici. Mehāniķis nomierinājies atlaidās atkal gultā un, nodzēsis gaismu, noteica:

— Bet es jau nobijos, ka diezin kas. Tevis tur nebija, un tas ir galvenais. Varam gulēt mierīgi. Bet tie nu gan ir īsti huligāni!

— Nemaz pēc tādiem neizskatās. Tādi kārtīgi zēni. Viņus ieraugot, kaut kas tāds jums nemaz prātā neienāktu. Varbūt tie nebija viņi?

— Ko saka Viteks?

— Viteks saka: viņi. Viņš tos labāk pazīstot.

— Agnese zina?

— Zina. Viņa saka — tādus nav ko žēlot.

— Pareizi. Draņķus nav ko žēlot. Ja tagad kārtīgi neno-mizos, izaugs vēl par bandītiem. Sods nevar izpalikt. Gan jau milicija ...

Tālākie vārdi pagaisa. Tēvocis jau bija iemidzis.

19

Mihals un Viteks pārāva garderobē kājas, kad tur iedrāzās Vihans un viņam pa pēdām aizelsies Večoreks. Abi bija lieliskā noskaņojumā. Pamanījuši Mihalu, viņi pieskrēja tam klāt.

— Kā sviežas? Kur tu biji izkūpējis? — jautāja Zbišeks.

— Žēl, ka sestdienas vakarā nenāci mums līdzi! — sauca Večoreks. — Mēs uztaisījām kolosālu uguņošanu! Ja tu būtu redzējis! Nu, vecīt!

Aiz Večoreka starp mēteļiem pēkšņi parādījās Dankas un Gražinas galva.

— Zbišek! — pārmetoši iesaucās Gražina. — Kāpēc tu mums nepateici? Mēs arī būtu paskatījušās.

— Kas ir, ko? Ko jūs būtu paskatījušās? — Zbišeks izlikās, ka nekā nesaprot, vienlaikus uzmezdams niknu skatienu Večoreka m.

— Jurcks taču nupat runāja par ugu ... — iesāka Danka, bet nepabeidza, jo Večoreks jau pastiepa pēc viņas savas lielās ķetnas.

— Ko es runāju? Ko? — Viņš draudīgi gāja viņai klāt. — Ka gāzīšu tev vienreiz pa ausi, dzirksteles vien gar acīm nošķīdīs! Tad tu noklausīsies citu sarunas!

Abas meitenes bija pārsteigtas, ka Zbišeks, kas vienmēr tamlīdzīga stāvoklī bija viņas aizstāvējis, tagad pat nepakustējās, pūlēdamies notraukt no svārku atloka neredzamu puteklīti, un apjukušas izspruka no ģērbtuves.

— Es viņu pārmācīšu, — Gražina aizvainota teica, — nedošu vairs nest savu somu un naudu arī neaizdošu ...

— Vai tad viņš no tevis arī aizņēmies? — Danka pārsteigta pārtrauca draudzeni. — Tu man nekad to neesi teikusi! ...

— Tu man arī neesi teikusi, — atcirta Gražina.

— Tāpēc, ka viņš aizliedza teikt.

— Man arī un, ja man nebūtu izsprucis ...

— Redzi nu! Viņš man ir parādā piecpadsmit zlotu.

— Bet man — divdesmit divus. Vairākas reizes solīja atdot...

— Vienmēr viss beidzas ar solījumiem. Bet es vairs nedošu nevienu zlotu, — Danka noņēmās. — Ko viņš ar to Večoreku mūžīgi brāļojas?

Viteks pa to laiku ģērbtuvē glūnēja uz Mihalu, kas, aiz-šņorējis kedas, pacēla galvu un, ieskatījies Jurekam tieši acīs, teica:

— Man nepatīk idiotiskas uguņošanas.

— Kā tā — idiotiskas? — Večoreks saslējās. — Tu taču nebiji, kā tu vari zināt?

— Atšujies! — Mihals piecēlās no sola. — Vai varbūt tu gribi man pateikt «ar labu nakti»?

— Dumjš esi kļuvis? — iesmējās Zbišeks. — Ar labu nakti no paša rīta?

— Jā. Ja tagad viņš dabūs no manis pa ausi, viņam uzreiz kļūs tumšs.

Atskanēja zvans uz pirmo stundu.

Bet pēdējā stundā, kas likās tikpat bezgalīga kā perspektīvās līnijas, kuras vairākas reizes uz tāfeles vilka zīmēšanas skolotājs, atskanēja kluss klauvējiens un pavērtajās durvīs parādījās vispirms skolas direktora galva, bet pēc tam viss viņa iespaidīgais stāvs.

Visi pietrūkās kājās, bet direktora nepacietīgais žests lika apsēsties. Miegainība acumirklī pagaisa. Bija noticis kaut kas ārkārtējs: direktors klasē vienmēr ieradās tikai kopā ar skolotāju. Stundas vidū — nekad un kur nu vēl — stundas beigās.

— Cik tavējais rāda? — kāds no zēniem slepus jautāja Vihanam, un tas parādīja trīs pirkstus: tātad trīs minūtes līdz zvanam.

Direktors pusbalsī kaut ko sacīja skolotājam, laikam kaut ko neparastu, jo tas pārsteigts sarauca pieri, grasījās kaut ko teikt vai varbūt jautāt, bet direktors jau steidzās projām. Iziedams viņš paguva vēl uzmest vērīgu skatienu klasei, un Vitekam likās — pie viņu sola direktora skatiens pakavējās ilgāk.

— Nu būs ziepes! — viņš pačukstēja Mihalam. — Kaut kas briest.

— Nekveksti! Kas šeit var briest? Varbūt vienīgi ēstgriba pirms pusdienām, — atbildēja Mihals un atskatījās uz Večo-reku, kas sēdēja vidējā rindā un, labpatikā vaikstīdamies, mērcēja tintes traukā priekšā sēdošās Alinas Cuperskas gaišo bižu galus.

«Notašķīs visu blūzi,» nodomāja Mihals, kad pēkšņi atskanēja zvans.

— Palieciet savās vietās! — iesaucās skolotājs, pastiepdams roku, it kā gribētu apturēt pēkšņi vaļā palaistu stihiju. Varbūt citreiz tas arī būtu bijis vajadzīgs, bet šoreiz visi tūlīt it kā sastinga: klasē atkal ienāca direktors, bet tagad kopā ar... milici un kādu mazu zēnu.

— Kas tad tas? Kas nu būs? — atskanēja pārsteigti čuksti. Neviens nevarēja saprast, ko tas nozīmē. Tikai Večoreks acumirklī noslīdēja pasolē. Viņam tas vienmēr bija izdevies virtuozi. Ne vienu reizi vien ar šo paņēmienu viņš bija paglābies

no draudošām briesmām. Taču šoreiz acīmredzot pietrūka izveicības, manevrs neizdevās — Večoreks pagrūda solu un Alina pārsteigta pēkšņi atsvieda galvu atpakaļ. Viņas labā bize pārlidoja pār plecu, notriepa ar tinti sola virsu, pārslīdēja pāri burtnīcai un nokrita uz baltās blūzes.

— Ai! — meitene pārbijusies iekliedzās. — Mana baltā blūze!

Direktors acumirklī piesteidzās pie Alinas un, stingri satvēris, izvilka no pasoles Večoreku, kas, tumši pietvīcis, neveikli mēģināja spirināties.

— Tas ir viņš! Viņš atņēma man naudu! — piepeši iesaucās mazais, paskrēja pāris soļu uz Večoreka pusi, apstājās un tikpat ātri atgriezās atpakaļ blakus milicim.

Direktors, turēdams Večoreku aiz apkakles, izveda viņu klases vidū.

— Noskati labi — vai noteikti tas ir viņš?

— Noteikti. Tikai toreiz nebija tik sarkans.

— Tu! Tu! — mēģināja spuroties Večoreks. — Tu mani pazīsti? Tu mani redzēji? Varbūt sapnī?

— Kāpēc sapnī? — Mazais vēl tuvāk piespiedās pie miliča. — Šis un vēl divi. Viņi bija trīs. Re! Tas, lūdzu, tas, kurš sēž tur pie loga! Tas pats! Es viņu labi ievēroju, tikai viņš toreiz nebija tik bāls! — Mazais rādīja uz Zbišeku Vihanu, kas patiešām bija kļuvis balts kā krīts.

— Iznāc no sola! — īsi noteica direktors, un Vihans drūms nostājās blakus Večorekam.

— Tu teici: bija trīs. Vai trešā te nav? — jautāja milicis.

— Trešais bija it kā skuķis garās biksēs. Tādās koši zaļās un melnā svīterī.

Puika vērīgi noskatīja pēc kārtas visus zēnus un meitenes, kas sēdēja solos.

Visi sēdēja, elpu aizturējuši. Vai tas knauķis nevarēja pārskatīties, kļūdīties? Varēja norādīt uz jebkuru ...

Bet viņš neuzrādīja neviena. Viņš neatrada šo trešo, kas esot bijis «it kā skuķis garās biksēs».

— Nē. Viņas te nav, — zēns paziņoja. — Ja būtu, es pazītu. Viņa tanī reizē sakliedza uz abiem, sauca, lai tie izbeidzot, citādi būšot slikti. Bet viņi neklausīja.

— Tu, mazais meli! Tu, muldoņa tāds! — šņāca Večoreks, sarkans kā biete. Turpretī Vihans bija attapies no pirmā apjukuma un sāka aizstāvēties:

— Lūdzu, direktor! Goda vārds, es nekā nezinu! Ko tas knauķis tur murgo? Es viņu pirmo reizi redzu! Man mājās ir slima māte, viņai ļoti slima sirds, viņa mani gaida ...

— Tava māte ir slima? — jautāja direktors.

— Jā, ļoti, ļoti slima, — Vihana balss drebēja aiz saviļņojuma, baltie zobi nervozi kodīja apakšlūpu, — viņa visus svētkus nogulēja gultā. Man tūlīt jāiet uz aptieku pēc zālēm...

Pēkšņi atsprāga sola vāks. Gražina Suzika piecēlās un, pacēlusi roku, lūdza viņu uzklausīt.

— Atļaujiet! Es tūlīt pateikšu! Es zinu. Tas mazais varēja pārskatīties! Varbūt viņš ir tuvredzīgs? Manai māmiņai arī ir slima sirds. Es saprotu Zbišeka uztraukumu. Jo...

— Tu gribēji kaut ko teikt par zēnu izdarībām, — direktors neļāva novirzīties.

— Jā. Nezinu, kas noticis, bet viņi sestdienas vakarā noteikti neko sliktu nav darījuši. Noteikti!

— Kā tu to zini?

— Šorīt no rīta mēs abas ar Danku dzirdējām zēnu sarunu. Kovaļskis, — viņa norādīja uz Mihalu, — ienāca ģērbtuvē, bet Večoreks iesaucās: «Žēl, ka tu sestdienas vakarā neatnāci. Mēs uztaisījām kolosālu uguņošanu!» Mēs abas ar Danku pajautājām, kādēļ mūs arī nepaaicināja uz šo uguņošanu, bet viņi sakaunējās, pat sadusmojās uz mums. Uguņošana taču nav nekas slikts? Tātad viņi tie nevar būt... Nekādā ziņā! ...

Gražina apsēdās ar apziņu, ka izpildījusi savu pienākumu — bija devusi taisnīgu liecību, bija steigusies aizstāvēt klasesbiedru, kam ir slima māte.

Cildenu jūtu pārņemta un apmierināta par savu daiļrunību, Gražina nepamanīja, ka Zbišeks atkal nobālēja, bet Večoreks kļuva purpursārts.

Direktors abus aizsauca uz kanceleju. Viņiem sekoja milicis ar mazo zēnu, kas drošības labad tagad bija viņam pieķēries pie rokas.

Kad arī zīmēšanas skolotājs bija izsteidzies gaitenī, sastingusī klase pēkšņi iedūcās kā spēji izkustināts bišu strops.

— Ko viņi pastrādājuši?

— Kā? Vai tu nedzirdēji?

— Nevar būt: tas sīkais pūš!

— Vihans ir puika uz goda! Vienmēr dod norakstīt.

— Uz goda! Bet atceraties?! ...

— Un Večoreks ... Kā bija toreiz? ...

Tika minēti daždažādi gadījumi, un to bija daudz.

Sākotnējā uzbudinājumā neviens nepamanīja, ka Mareks Gaļičs klusē un tikai slauka ar kabatlakatu nosvīdušo pieri. Kāds iesaucās:

— Ko tu tā svīsti? No bailēm? Varbūt tu biji kopa ar šiem?

— Nē, nebiju, — Gaļičs pārbijies atbildēja, — piektdien es aizbraucu uz laukiem pie vecātēva. Tikai vakar atgriezos.

— Bet vai tu kaut ko zini? Kāpēc esi tāds drebelīgs?

— Nezinu. Neko es nezinu, — Mareks izvairījās, atkal slaucīdams pieri. Viņš izskatījās gauži nožēlojams, tādēļ arī Mihals steidzās viņu aizstāvēt.

— Lieciet viņu mierā! Redzat — viņš ir ne dzīvs, ne miris. Man arī kājas kļuva aukstas. Tas sīkais tikpat labi uz mani arī varēja ar pirkstu parādīt.

— Mīļie! Uz kuru katru! Viņš varēja būt diez ko nosapņojis!

— Uz kuru katru ne. Ne jau visi no mums bijuši Moko-tuvā, — Mihals iebilda.

— Mokotuvā? Kā tu zini?

— Vai tu tur biji? — visi pievērsās viņam.

— Biju. Šis pats milicis mani tur satika.

— Dieviņ tētīt! Vai šodien viņš tevi nepazina?

— Pazina. Viņš skatījās uz mani, kad Gražina man sagādāja alibi.

— Gražina? Alibi? Tev? — bira jautājumi.

Sestajā klasē bija gandrīz četrdesmit skolēnu. Visi, bezmaz cits citam uz galvas kāpdami, aplenca solu, kurā sēdēja Mihals un Viteks. Visi četrdesmit. Neticami, bet fakts. Dzīvā piramīda juka un bruka un atkal saslējās ap šo solu. Meitenes spiedza, tomēr neatpalika no zēniem, Viteks kliedza, ka tūlīt noslāpšot.

Mihalam vajadzēja izstāstīt visu, ko bija redzējis un ko zināja. Viņš nelika ilgi lūgties.

Visa klase jutās sašauta. Jau kopš zināma laika bija radušās aizdomas, ka Večoreks un Vihans kaut ko perina. Jcndreks Pšezdeckis tagad atzinās, ka Vihans viņu esot centies pierunāt, lai viņš iestājoties kaut kādā klubā, bet Jendreks nav varējis ciest Večoreku un atteicies. Atklājās arī, ka Vihans bija aizņēmies naudu no meitenēm. Viņas to konstatēja ar dziļu izbrīnu un izbailēm.

— Vienreiz viņš bija pazaudējis naudu, bet bija jānopērk zāles mātei. Apzvērēja, ka atdošot, — sacīja Alina.

— Smagi slimajai mātei, — Danka atdarināja Vihanu. — Galu galā es šorīt redzēju viņa māti uz ielas, un viņa izskatījās pilnīgi vesela.

— Ko tu saki? — Gražina sašuta. — Un es, izdzirdusi, ka Zbišeka māte ir slima, viņu attaisnoju!... Melis! Kā viņam nav kauna! ...

— Kas viņiem tagad būs? — kāds izbijies jautāja.

Jautājums palika bez atbildes.

Lēnām visi izklīda un devās uz mājām. Gaitenī skolas pulkstenis rādīja, ka zvans tūlīt vēstīs sestās stundas beigas. Viņi bija norunājuši gandrīz veselu stundu!

— Ārprāts! — iesaucās Viteks. — Man šodien vajadzēja būt ātrāk mājās. Mammīte grib iet uz pilsētu! Drāžam!...

— Drāz! Man vēl šis tas jānokārto, — nenoteikti sacīja Mihals.

— Nu tad ej kopā ar Agnesi, — viņai šodien sešas stundas.

— Redzēs. Varbūt... — izvairīgi atbildēja Mihals, lai gan «šis tas» nebija nekas cits kā vēlēšanās sagaidīt Agnesi un pastāstīt viņai par šodienas notikumiem.

— Vitek, — Mihals jautāja draugam, — vai tu esi ievērojis to tizleni, kas vienmēr ap Agnesi slaistās?

— Vienmēr? ... Kā tu zini?

— Kā es zinu? Muļķīgs jautājums. Pats savām acīm redzēju. Tāpēc arī zinu. Kā makšķerkāts!

— Nu un kas tur liels?

— Es jau neko. Velkas viņai blakus, stiepj portfeli un ne vārda nerunā. Memļa.

— Bet ko viņa?

— Arī neko nesaka. Vismaz es neko neesmu dzirdējis.

— Varbūt šie sarunājās klusi? Jo kā tad tā: no skolas līdz mūsu mājām liels gabals, ko iet. Kāda tad viņam jēga nest portfeli?

— Fakts! Es to pašu nodomāju. Iet un klusē, kā krupi norijis. Agnesei tas laikam arī nepatika, jo viņa vienreiz apstājās un gribēja atņemt portfeli. Bet šis neatdeva, kamēr nebija nonākuši līdz mūsu vārtiem.

— Vai viņi tevi redzēji?

— Redzēja. Es gāju aiz muguras, un, kad šie mājas priekšā apstājās, man vajadzēja paiet garām. Agnese nosarka kā biete. Laikam sakaunējās, ka izraudzījusi tādu mākoņu stūmēju.

— Un ko šis?

— Sis? Paskatījās uz mani, bet, kad es nopētīju viņu no galvas līdz kājām, viņš uzreiz aizgriezās.

— Hm, — Viteks norūca, jo neattapa, ko varētu atbildēt, un lāgā nesaprata, kādēļ Mihals interesējas par šo «mākoņu stūmēju».

— Nevis «hm», — Mihals apņēmīgi noteica, — bet mums te jāieved kārtība, skaidrs?

— Nu labi, bet ko lai mēs darām?

— Tev, Vitek, ir kājminamā domāšana.

— Kājminamā domāšana? Ko tas nozīmē?

— Tas nozīmē, ka tu domā šausmīgi lēni. Tev visu var nocelt no deguna, bet tu pat nepamodīsies. Vai Agnese tev ir palīdzējusi? Pavilkusi tevi uz augšu matemātikā? Jā? Bet, kad portfelis jānes, tad tevis nav?

— Jā, bet...

— Nekādus «bet», klausies, ko es tev teikšu. Sākot ar rītdienu, nost ar visiem «makšķerkātiem» un «mākoņu stūmējiem»! Siļķes ausi mēs viņam varam piedāvāt. Bet Agneses portfeli mēs nesīsim paši. Mēs un neviens cits!

— Mēs? Tas nozīmē, ka tu arī?

— Es arī. Tikai tevis dēļ — ja tu viens pats gribēsi izkonkurēt to nūdeli, tu varētu arī norauties, vai ne, ko? Bet, mani pamanījis, viņš uzreiz pacels ķepiņas gaisā, tad tu redzēsi!

— Bet... bet tu taču teici, ka tā portfeļu nēsāšana ...

— Es to teicu attiecībā uz Gražinu. Nevienas mūsu klases meitenes portfeli es nenestu, skaidrs? Bet Agnese ir pavisam kas cits. Pirmkārt, viņa dzīvo kopā ar mums, vai ne? Otrkārt, viņa mums ir tikpat kā māsa, pareizi? Mācībās arī mums palīdzējusi, — es saku «mums» — ja viņa palīdzēja tev, un tu esi mans draugs, tas ir tikpat kā man. Saproti?

— Saprotu, bet es redzu, ka tu esi mainījis savas domas, jo toreiz tu teici, ka tikai ēzelis...

— Nu labi, lai būtu tā: esmu mainījis domas. Nu un tad? Vai es esmu ēzelis? Tikai ēzelis ietiepjas un nekust ne no vietas. Bet ar cilvēku ir citādi, saproti? Un šajā gadījumā aizskarts ir mūsu gods, skaidrs?

— Nu jāā ... tad jau nu gan ... — Viteks piekāpās.

Nākamajā dienā viņi skolas priekšā pagaidīja Agnesi, un,

kad viņa iznāca, Mihals ar noteiktu kustību paņēma viņas portfeli un, it kā nekas nebūtu noticis, gāja blakus, ar galvas mājienu norādot draugam, lai ieņem vietu otrajā pusē.

Viteks pa reizei pameta skatienu atpakaļ, vai netuvojas konkurents, bet «mākoņu stūmēja» tuvumā nemanīja. Tikai dažas Agneses draudzenes smīnēja, un viena indīgi iespurdzās:

— Agnesei ir piekrišana!

— Mērcē aukstā bļodā kājas, lai tev vienmēr labi klājas! — Mihals atcirta.

— Mihal, Mihal, izbeidz! — Agnese klaji izrādīja savu neapmierinātību. — Ko tu sāc?

— Es? Vai tu kurla esi kļuvusi? Viņa sāka. Es tikai atbildēju. Bet tas vakarējais, kas viņš tāds ir?

— Par ko tu runā? — Agnese izlikās, it kā nebūtu sapratusi, bet pēkšņi nosarkušie vaigi viņu nodeva.

— Tas, kurš nesa tavu portfeli.

— Ak tas? Tas ir Oleks, manas klasesbiedrenes Boženas brālis. Viņš mācās devītajā klasē.

— Devītajā! Es domāju, ka vienpadsmitajā. Tāds tēvainis!

— Viņam ir tikai sešpadsmit gadu, bet viņš ir liels sportists.

— Liels sportists? — Mihals jutās nepatīkami pārsteigts.

— Pirmā vieta skriešanā ar koka kājām?

— Pirmo reizi dzirdu, — Agnese iesmējās, — viņam ir smailīte. Apsolīja mani kādā svētdienā pavizināt.

— Droši vien melš kā suns, — Mihals teica saērcināts.

— Netici, viņš tev pūš miglu acīs.

— Kāpēc tu tā domā?

— Vai nu viņam nav nekādas smailītes, vai arī viņš tevi noslīcinās — un punkts.

— Ir, ir. Viņš man rādīja. Viņš mani nenoslīcinās, jo es labi peldu. Arī viņš pats ir lielisks peldētājs.

— Kā tu zini?

— Božena teica.

— Klausies tikai! Bet kāpēc viņš šodien neatnāca? Noraustījās?

— Ko tu izdomā? No kā viņš būtu noraustījies?

— Kāpēc tad viņš neatnāca šodien?

— Viņa klase aizbrauca ekskursijā uz Kazimežu.

— Ak tā? — Mihalam seja izstiepās. — Nu nekas, gan jau mēs vēl tiksimies.

Bet nākamajās dienās tā iegadījās, ka vai nu Agnesei stundas beidzās ātrāk nekā Vitekam un Mihalam, vai arī viņu klase gāja uz izstādi un no turienes vairs skolā neatgriezās, bet vienreiz Viteks sadumpojās un atteicās skolas priekšā gaidīt, kamēr Agnese iznāks.

— Kverni te viens, ja gribi, — viņš sacīja, paraustīdams plecus par drauga apsēstību.

— Galu galā es taču to daru tikai tevis dēļ.

— Manis dēļ? — Vitekam likās, viņš ir pārklausījies.

— Tevis dēļ. Es visiem spēkiem pūlos no tevis iztaisīt cilvēku, bet tu to pat neievēro. Kas tu esi viens pats? Nekas. Apaļa nulle! Tu droši vien vēl tagad būtu skraidījis ar Heneku un Zorro zīmi ar krītu zīmējis uz žogiem. Bērns — un vairāk nekas. Bet ar mums, tas ir, ar Agnesi un ar mani, tu jau tiec pieskaitīts pie tā saucamajiem jauniešiem.

— Vai ar tevi vienu pašu nepietiktu?

— Drusku tā kā par maz. Pa radio teica, ka jaunieši interesējoties par meitenēm. Vai tā nav? Pats redzēji, ka «mākoņu stūmējs» izrāda interesi par Agnesi. Vai mēs būtu sliktāki? Tikai tādēļ, ka viņš aizķepurojies līdz devītajai klasei?

— Hm, — Viteks sāka saprast dažus jēdzienus. — Bet, ja šis jau sācis... ja Agnese... tad jau mēs varētu nēsāt portfeli kādai citai meitenei. Vai viņu mazums? Gaida tikai.

— Siļķes ausi negribēja? — Mihals viņu pārtrauca. — Lai gaida! Kaut vai līdz pensijai! Tu, Vitek, esi šausmīgi nepraktisks. Uzkulsies tādai, kas dzīvo pavisam uz otru pusi, ko tad? Kad tu pārvilksies mājās? Pusdienas jau sen būs atdzisušas! Bet te, paņem portfelīti, tipini pa nogāzi uz leju. Kājas pašas cilājas. Viņu pavadi un pats ej uz māju. Bez tam viņa ir gudra meitene. Bet tas ir svarīgi, tici man. Skuķi vispār krīt uz nerviem, pats zini. Bet ja pagadās tīrā muļķe? Tad ir beigas! Bet šai arī pulkstenis uz rokas — vienmēr var iemest aci vai uzprasīt. Nedomā, ka «mākoņu stūmējam» acu nav pierē un viņam galvā zāģu skaidas!... Viņš zina, kam pakaļ skriet!...

20

Bija pagājis jau krietns laika sprīdis, bet sestajā klasē neparastais atgadījums joprojām izraisīja kaislības. Par spīti parunai: «Kaut vai atstiep kājas, nestāsti mājās, kā skolā klājas!» — ziņas par «huligāniem» aizsniedza tomēr vecāku ausis.

Satrauktie tēvi un mātes gāja uz skolu, lai iegūtu lielāku skaidrību. Tika sasaukta vecāku sapulce. Bet, kas tika runāts sapulcē, tas savukārt tapa zināms klasē un izraisīja jaunas pārrunas.

Petrovski vakarā sastrīdējās.

— Ne soli no mājas nelaidīšu! — sauca Irēna, pārnākusi no sapulces. — To dauzoņu vecāki ari esot domājuši, ka puisīši aizgājuši uz kaut kāda pulciņa nodarbību skolā! ...

— Viteks nav tāds, — tēvs aizstāvēja dēlu. — Ko tad tu gribi, lai viņš pie rokas tev staigā? Paipuisīti gribi izaudzināt?

— Labāk paipuisītis nekā bandīts! — Pctrovska palika pie sava. — Negribu, lai mans bērns iemācītos melot vai iepītos kādā bandā.

— Neuztraucies! Līdz šim viņš nemeloja. Ja teica, ka iet uz pulciņa nodarbību, tā arī bija. Ja devās uz pilsētu, skaidri un gaiši pateica.

Zēni pie Agneses klausījās radio.

Nupat bija beidzies koncerts pēc radioklausītāju vēlēšanās. Agnese izslēdza radio, un skaļās balsis aiz sienas kļuva itin skaidri dzirdamas.

Viteks sēdēja sarkans kā noplaucēts. Mihals izlikās nedzirdam, Agnese patiešām nedzirdēja, domāja par savām problēmām, jo pēkšņi ieteicās:

— Pēc divām nedēļām tante jau būs mājās.

— Nu tad ir elle vaļā! — iesaucās Mihals. — Tad tikai atkal sāksies!

— Kas? — pirmajā mirklī Agnese, viņu uzlūkodama, nesaprata šo vārdu jēgu.

— Nu ... sāks atkal... ar Šafraņeciem kašāties. Vai tad tu esi aizmirsusi?

— Tante atgriezīsies vesela, atpūtusies. Viņai taču nervi bija slimi. Vai tu nesaproti?

— Nesaprotu, — atzinās Mihals. — Kas tā par slimību — nervi? Var taču cilvēks apņemties: neuztraukšos, neņemšu galvā — un viss! Saņemt sevi rokās...

— Bet vai tas ir viegli? — nopietni vaicāja Agnese.

It kā atbildot viņai, atskanēja Petrovskas enerģiskā balss:

— Nekas, gan es te visu saņemšu rokās. Nepieļaušu, ka tu sava bērna dēļ dabū infarktu. Tādiem pusauga zēniem tikai muļķības prātā! Lai tik es dabūju just, tūlīt tā nosvētīšu, ka ... Ak tu mīļo stundiņ! Vai tiešām man tāds kauns būs jāpiedzīvo! ...

— Kurš dabūjis infarktu? — čukstus jautāja Agnese.

— Vihana tēvs, — tāpat čukstus atbildēja Viteks.

— Bet Večoreka vecais, — skaļi sacīja Mihals, — tāpat kā Viteka mate, notēsa viņu bez žēlastības.

— Kā jūs to visu zināt? — Agnese brīnījās. — Bet ar sirdi slima taču, ka liekas, bija Vihana māte?

— Jāsmejas! Zbišeks meloja kā suns! Viņa māte toreiz bija pavisam vesela. Bet kā mēs to zinām? Vējš iepūš ausīs. No rīta līdz pat garajam starpbrīdim meitenes to kā lielu noslēpumu iečukst cita citai ausī, apzvērēdamas nevienam neteikt. Bet pēc garā starpbrīža jau visa klase to zina un runā par to ta, ka logi trīc.

— Bet šie ... nu tas Vihans un tas otrs, ko viņi saka? Taisnojas?

— Večoreks nenāk skolā, — sacīja Mihals. — Bet Zbišeks? Pavisam nošālējies! Cenšas to neizrādīt, tomēr var redzēt, ka pamatīgi izgāzies! Kluss un mazs! Klasē viņu nemaz nemana.

— Bet kā sākumā tēloja nevainīgo, ko?! — atgādina Viteks. — Visu noraidīja, apzvērēja... Tikai kad Gaļiču direktors izpreparēja...

— Izpreparēja? — Agnese uztraucās.

— Caur un cauri! Gaļičs dzīvoja Vihanam kaimiņos, viņš visu zinaja. Dziedāja kā pēc notīm, asaras birdinādams, — sacīja Mihals. — Pats savām acīm redzēju. Mani arī izsauca uz kanceleju.

— Nav vārdam vietas! Mūsu direktors tiks pie taisnības, lai tur vai kas, — Viteks ar apbrīnu beidza.

— Bet kas bija tas trešais? Gaļičs?

— _Nē. Tā bija Zbišeka tēvoča meita. Kārtīgs skuķis, — atbildēja Mihals.

Zbišeks Vihans līdz uguņošanai bija klasē viens no barvežiem. Viņš mācījās viduvēji, bet laba uzvedība un izlasīto gramatu gudrības deva viņam iespēju ne vienu reizi vien paspīdēt ar veiksmīgu atbildi un piesaistīt sev uzmanību ar zināšanām, kas pārsniedza klases līmeni. Glītais un spēcīgi noaugušais^ zēns jo sevišķi patika meitenēm, pret kurām viņš vienmēr bija laipns. Bet arī zēnu vidū ar fizisko spēku un organizatora spējām viņš izraisīja simpātijas; viņš bija meistars uz visādiem stiķiem un niķiem un apskaužami veikli prata izsprukt no skolotāju izliktajiem «slazdiem».

Tuvākos draugus viņš bieži mainīja. Nelabvēļi teica: kas Zbišeku labāk iepazīs, pats no viņa gribēs atkratīties. Paklusām tika runāts par dažām viņa izdarībām. Bet tikai paklusām. Liecinieku nebija, un, ja arī būtu, tie tāpat, respektējot Zbišeka smago roku, sēdētu klusu.

Pēkšņi pēc «uguņošanas» viss mainījās. Nevar teikt, ka Zbišeks būtu zaudējis autoritāti, nē, bet nu viņa popularitātei bija pavisam cita iekrāsa. Viņš kļuva pazīstams ne tikai savā klasē. Nereti gaitenī vai sporta laukumā, vai pat skolas priekšā uz ielas viņam pakaļ noskanēja vārdi: «Re, vai tas nav dedzinātājs?» Bet, kad viņš reizēm pagriezās uz to pusi, no kuras atskanēja balsis, visbiežāk redzēja tikai skolasbiedru muguras, kas steidzīgi attālinājās.

Klasē Zbišeks bija zaudējis tuvākos kompanjonus. Večoreks nenāca skolā, bet Mareks Gaļičs tagad vairījās no Zbišeka kā no uguns. Vecais Gaļičs bija atnācis uz skolu un pat klasē pats pārbaudījis, vai dēls nesēž pārāk tuvu Vihanam.

Zbišeks bija daudz veiklāks par Večoreku. Večoreks viņam katrreiz pakļāvās. Pamuļķajam, neaptēstajam un nevīžīgajam pusaudzim glaimoja, ka ar viņu draudzējas tik elegants biedrs. Varbūt viņš tikai izpildīja Zbišeka pavēles? Kaut kam tur vajadzēja būt, ja jau Zbišeka tēvs bija dabūjis infarktu.

Bet visai klasei viņa dēļ bija jācieš: vecāki apņēmās sekot,, kā viņu bērni pavada brīvo laiku. Izejot no mājas, bērni prasīja vecākiem atļauju, jo zināja, ka tie pārbaudīs, kurp īsti bērni ies. Jā, pārbaudīs ...

Daudziem zēniem, tāpat arī meitenēm bija dažādi grēciņi uz sirdsapziņas: neskaitāmi kinoseansi, pastaigas, tikšanās ar draugu vai draudzeni bija aizplīvurotas ar maģiskajiem vārdiem «skolas sapulce». Skolotāji, kas vadīja dažādus pulciņus,, bija pārsteigti par šķietamo nodarbību skaitu. Bet vecāki ticēja.

Ticēja līdz šim. Bet nu vairs neticēja. Katram, kam nepatika nīkt mājās, dzīve kļuva ievērojami sarežģītāka!

Visa atbildība par šīm sekām gūlās uz Zbišeku, nelabvēlība un neapmierinātība vērsās pret viņu.

No viņa demonstratīvi izvairījās, apveltīja viņu nikniem acu skatiem un pat dzēlīgām piezīmēm.

Un — ak tu brīnums! — Vihans, kas senāk nebūtu palaidis garām vismazāko izdevību pienācīgi atcirst vai nepieciešamības gadījumā pat atbildēt ar pamatīgu dunku, tagad necēla ne ausu un likās nedzirdam dzēllbas, neņēma vērā aizskarošos vārdus.

Nebija grūti pamanīt, ka grēkāzis pūlas mainīt klases viedokli un vērst visu par labu.

Bija lielais starpbrīdis. Skolēni, izlocīdami kājas, ar labpatiku skraidīja pa skolas sporta laukumu. Meitenes, saķērušās cita ar citu kopā, pastaigājās. Zēni futbolbumbas vietā dzenāja kartona kasti. Vairāki no sestās klases stāvēja pulciņā netālu no galvenās ieejas skolā. Viņi sarunājās skaļā balsī un, enerģiski žestikulēdami, par kaut ko strīdējās. Vihans, kas šajā brīdī parādījās atvērtajās durvīs, ievēroja klasesbiedrus un devās viņiem taisni klāt. Tie pamanīja viņu. Saruna apklusa, un, iekams Zbišeks bija pienācis, daži zēni steigšus aizgāja projām.

— Laižas no manis kā no spitālīgā! — Vihana izaicinošajā balsī bija jaušama rūgtuma pieskaņa.

— Pats saproti... — iesāka Jendreks.

— Saprotu, — Vihans viņu acumirklī pārtrauca, — vari nepūlēties. Muļķīgi iznāca — un vispār... Kas to varēja iedomāties, ka tā degs! Ārprāts! Viss taču iznāca tā stulbā suņa dēļ. Ticat vai neticat, gribējās vai no ādas lēkt laukā, kad tas suns par mums pilnīgi nelikās zinis. Sēdēja nepakustēdamies kā izbāzenis!

— Tas nozīmē, ka vainīgs ir suns, nevis tu? — ar ironiju jautāja Mihals.

— Bet tu esi balts eņģelis? — Zbišeks atcirta. — Varbūt es nebiju klāt, kad VeČoreks centās tevi pierunāt? Gan tevi, gan Jendreku. Jendreks, jāsaka skaidri un gaiši, uzreiz pateica, ka negrib, bet tu, Mihal, neatteicies. Jā, tu uzstāji, lai pieņem Viteku arī. Ko, varbūt tā nebija?

— Bija. Pašā sākumā, — Mihals atzinās.

— Sākumā vai beigās, tam nav nozīmes. Mēs norunājām tikties Mokotuvā vai nenorunājām?

— Bet es neaizgāju.

— Jo tu aizbrauci uz Lodzu. Ja nebūtu aizbraucis, būtu atnācis un neceltu tagad degunu gaisā.

— Mihals visas svētku dienas pavadīja Varšavā, — sāka Viteks, bet draugs viņu pārtrauca:

— Pagaidi, lēnām pār tiltu! Varbūt ari būtu atnācis. Neatnācu tev, Zbišiņ, par nelaimi. Jo, redzi, es ar sērkociņiem vairs nerotaļājos. Esmu pietiekoši pieaudzis.

— Jā .'.. draņķīgi iznāca ... Večoreku pazudināja dzīšanās pēc naudas. Viņš’naudas dēļ bija ar mieru skriet vai ugunī.

— Bet tu ne? — iejaucās Jendreks.

— Es? Ar mani, dārgais, ir. pavisam citādi. Man pietiek, māte man dod diezgan labu kabatas naudu.

— Cik? — Mihals. nekautrīgi pajautāja.

— Divdesmit piecus zlotus.

— Oho! — trīs zēni iesvilpās vienlaicīgi kā sarunājuši.

— Tev ir tik daudz naudas, un tu vēl taisi parādus? — brīnījās Viteks.

— Parādus? Vai tu neesi no mākslīgā pavadoņa nokritis? — Zbišeka balsī skanēja visdziļākais izbrīns. Viņš pat negaidīja atbildi. Sadzirdējis zvanu, kas aicināja uz stundu, viņš uz papēžiem pagriezās un aizskrēja uz klasi.

Zēni klusēdami saskatījās. Tikai jau sēdēdams solā un ņemdams no portfeļa matemātikas burtnīcu, Mihals noteica:

— Viņš grib mūs apvest ap stūri. Siļķes ausi viņš dabūs!

Viteks nesaprata, par ko ir runa, bet baidījās jautāt, jo

matemātikas skolotājs uz viņu sola pusi jau meta draudīgus zibeņus.

— Cik šodien bija stundu? — Petrovska pratinaja dēlu.

— Piecas, bet mums bija jānokārto vēl kaut kas ļoti svarīgs ...

— Kas? Та ka tu man atzītos!

— Tu domā, ka mēs nezin ko... bet mēs ar Mihalu šodien ņēmām priekšā Vihanu un pie viena arī Večoreku...

— Kādēļ? Tā nav jūsu darīšana. To kārto skolotāji, direktors.

— Tā ir iekšējā klases lieta. To mums vajadzēja kārtot pašiem... Jau tā mūs knābā no visām pusēm. Vihanam bija parādi.

— Parādi? Tādam zeņķim jau parādi? Ak, mīļo stundiņ! Kas gan tagad būs! Kas tos nolīdzinās?

— Viņš pats. Māte dodot lielu kabatas naudu. Katru nedēļu viņam vajadzēs kādam atdot parādu. Mēs sastādījām sarakstu un uzraudzīsim, lai tas tiktu izdarīts.

— Jūs to darīsiet ar Mihalu?

— Jā. Mihals izdomāja, bet es viņam palīdzēju.

— Kādēļ tad tieši jus? Vai viņš Mihalam arī ir parādā? Varbūt tev?

— Man?! Ko tad es viņam būtu varējis aizdot? Ar tiem dažiem zlotiem, ko es saņemu, es nevaru iztikt. Tad jau drīzāk man būtu no viņa jāaizņemas.

— Tu labi zini, kas būtu, ja tu no kāda aizņemtos ...

— Zinu: dabūtu no tevis tādas sukas, ka nezinātu, kur likties. Ļoti labi zinu. Bet arī Mihalam viņš nebija ne grasi parādā. Mēs to uzņēmāmies tādēļ, ka to kādam vajadzēja uzņemties, vai ne? Vihans izlocījās un spurojās pretī, bet Mihals viņu salieca ragā! Mihals to prot! Ja tu būtu dzirdējusi» kā viņš Zbišeku ņēma priekšā ... Bet apkārt stāvēja visi «aizdevēji» un gaidīja, ar ko tas beigsies. Meitenes (meitenēm viņš bija visvairāk parādā) no sākuma teica, ka nekas neiznākšot, viss beigšoties atkal ar solījumiem, bet pēc tam...

Otro reizi Viteks visu sīki atstāsta Agnesei.

Agnese priecājas reizē ar viņu. No sejas izteiksmes, no tā, ka viņa klausās, skaidri var redzēt, ka Agnesei šī izdoma patīk. Agnesei ne prātā nenāk pārmest, kā to darīja mammīte. Viteks domāja, ka mammīte būs sajūsmināta, vismaz uzslavēs, bet viņa tikai: «Kāpēc? Kādēļ?»

— ... Kāpēc viņi neliek tam Zbišekam mieru? — Pctrovska stāsta vīram pusbalsī, domādama, ka Viteks jau sen guļ.

— Bet man tas patīk, — tāpat pusbalsī atsaucas Petrov-skis. — Lai pacīnās. Lai jūtas atbildīgi par to, kas notiek viņu acu priekšā.

— Bet viņi taču var iekulties nepatikšanās. Zēns pasūdzēsies mātei.

— Šaubos. Lai gan dzīvē tā gadās: gribi kādam palīdzēt» bet pats iekulies nelaimē.

— Redzi nu!

— Redzu. Bet cik reižu tu man esi teikusi: «Vai tu nevarēji iejaukties? Vai tu nevarēji saukt pie kārtības? Kādam taču jāsāk.»

— Bērni nav pieaugušie.

— Turklāt viņu problēmas ir citas, vai ne? Skolā ir sīkākas problēmas, bērnišķīgas, tomēr ne mazāk svarīgas. Lai risina vien. Lai pierod ...

Šafraņeci bija saņēmuši atbildi no māsīcas Helēnas Dārdas, kura dzīvoja tālu no Varšavas un kuras uzvārds Leontīnei nekādi neturējās galvā.

— Vitek, uzmini! Kas pirmais izvāksies no mūsu «kopmītnes»? — kādā dienā jautāja Mihals.

— Kāpēc man jāmin? Visas komisijas, kādas vien nākušas, teikušas, ka mums ir vissliktākie apstākļi: četri cilvēki vienā istabā.

— Bet re, ka ne! — Mihals viņu kaitināja.

— Kāpēc ne? Ko tu zini! Jums ir divas personas, bet tu neskaities, jo esi te uz laiku. Skolotājai Tolločko — tas pats: Agnese tagad dzīvo kā princese. Medmāsa viena pati — otrā princese, bet Šafraņeci...

— Nu tad plāt ausis vaļā! — Mihals pārtrauca. — Trīcek-līši startēs pirmie.

— Kā tu to zini? — Viteks uztraucās un uzreiz atvēsa. — Ā, droši vien viņiem iedos to vienistabas dzīvokli apakšstāvā?

— Nē, viņi brauks gandrīz līdz Ščecinai. Vieni paši, bez mēbelēm, tikai ar to, ko var salikt koferos. Safraņeca par to runā dienu un nakti.

— Bet tu noklausies! — Viteks nosodoši piebilda.

— Ko tad lai es daru? Vai ausis ar vati būs jābāž ciet? Viņi runā skaļi. Safraņecs švaki dzird ...

Leontīne bija galīgi apjukusi.

— Vecumdienās viss jāpamet? — viņa žēlojās medmāsai.

— Helēna raksta, lai mēs neņemot neko lieku, jo mums būšot liela mēbelēta istaba. Bet žēl taču: tik skaista bufete! Tāds skapis!

— Nežēlojiet vecos krāmus, — neuzmanīgi atsaucas Anele,

— ja tur viss ir.

— Kā jūs tā varat teikt! Kumode spīd un laistas! Tādu pulējumu jūs vairs nekur neredzēsiet!... Bet tie stikli bufetē! īsts kristāls! ... Bet skapis ... — Leontīne nevarēja vien rimties. Par laimi, iejaucās Františeks:

— Leontīn, galvenais — veselība. Bet tur ir priežu mežs. Sveķu smarža. Sauss. Gaiss kā balzams.

— Mežs? Vai tad tas nav pilsētā?

— Līdz pilsētai nav tālu, bet māja atrodas mežā, tā ir mežniecība, — paskaidroja Františeks. — Helēna apprecējās ar mežsargu. Viņiem tur ir augļu dārzs pie mājas un sakņu dārziņš. Es tur vēl varu būt noderīgs.

— Es gan nedomāju, ka mums vajadzētu tā steigties. — Grozīja galvu Safraņeca. — Ne viss man šajā vēstulē patīk. Vecumdienās sveši bērni jāauklē ... Nu vai tas nav izsmiekls?

— Vai tur ir bērni? — jautāja medmāsa.

— Divi. Zēnam ir divpadsmit gadu, bet meitenītei — pieci. Māsīcai piedāvā darbu, ērta satiksme, līdz pilsētai nav tālu, bet bērnus nav pie kā atstāt. Viņa ir tik priecīga, tik sirsnīgi mūs aicina pie sevis! Dzīvoklis, viņa raksta, esot liels, ļoti labs, viņi esot labi pārtikuši, tikai ātrāk lai mēs braucot, — stāstīja Františeks, un varēja redzēt, ka viņš ir ļoti apmierināts ar priekšlikumu.

— Tavam tēvam gan ir pacietība, — brīnījās Mihals, — ja man Safraņeca pajautātu, vai es negribu atpirkt skapi, es neizturētu un tā viņai atbildētu, ka ...

— Mammīte arī tikko noturējās. Bet tētis saka, cik nu vairs ilgi, ko tur pēdējā brīdī viņus sāpināšot. Vajagot šķirties ar labu.

— Phe! Ciemos taču viņš tur nebrauks! Nemūžam viņš šos vairs nesatiks! ...

— Kas gan par to, ka nesatiks? — Agnese pacēla acis no grāmatas. — Viteka tētis ir gudrs. Gudrs un labs, — viņa piebilda, neskatīdamās uz Mihalu, kas agrāk laikam būtu iebildis, bet tagad apklusa, nezinādams, ko teikt. Tikai pēc laba brīža viņš atguva valodu:

— Tu tā viņus aizstāvi, tāpēc ka vecais tev uzdāvināja oleandru.

— Bet tu dusmojies, tāpēc ka tev neko neiedeva? — viņa uzreiz atcirta tā, ka Viteks paskatījās izbrīnījies, bet tūdaļ sacīja:

— Dabūs arī viņš, noteikti kaut ko dabūs. Mammītei jāņem kumodīte, Anclei — trimo, tavai tantei — vecais klubkrēsls ...

— Ak vai! Kādas dāvanas! — Mihals ironizēja. — Interesanti, kam tiks būrītis ar Matiušu?

— Matiušs brauks viņiem līdzi uz mežniecību, — medmāsa, stāvēdama durvīs, sacīja. — Bet tu, Mihal, neironizē, jo nav iemesla. Arī pie mēbelēm cilvēks pierod. Tas ir vienīgais, kas viņiem no seniem laikiem palicis. Pret šīm jūtām jāizturas ar cieņu ... Es tikai nevaru iedomāties, kā vecīši aizbrauks, kā tiks uz staciju. Tur stacijā viņus sagaidīs, bet šeit? — viņa jautāja skaļi. — Divi koferi, grozs, maiss ar gultas veļu — jau četri saiņi, un kur vēl sīkie sainīši un tīkliņi, — viņa piebilda, it kā ar acīm to visu izsvērdama, — divreiz vairāk. Kur tad vēl būrītis ar kanārijputniņu? Lietussargs un rokas somiņa? Vilciens atiet četrpadsmitos. Kā par spīti, man jābūt slimnīcā. Vīriešu cilvēki darbā ...

— Divos?. Tad jau stundas būs beigušās! — iesaucās Agnese. — Es palūgšu vienu zēnu ...

— Kādēļ? — pārtrauca Mihals. — Es varu pacelt jebkuru koferi. Es pavadīšu Safraņecus uz staciju, bet jūs abi ar Viteku paņemsiet sīkās mantas — un punkts. Safraņecai ļoti nepatīk sveši cilvēki. Tu taču pati teici, ka šķiršanās brīdim jābūt pēc iespējas patīkamākam. Pareizi? Nevienu nevajag lūgt! Iztiksim. Viss būs uz goda!

Anele neticēja savām ausīm. Nu viņa nezināja, ko teikt, ko ne.

Jaukā maija dienā Šafraņecu pāris brauca projām no Varšavas. Pati Safraņeca pūlējās noslēpt asaras. Aizbildinājās ar iesnām, kuras esot dabūjusi, acīmredzot naktī guļot pie atvērtajām balkona durvīm. Turpretī Františeks bija možuma un vislabāko nākotnes cerību pārņemts.

— Tad tu redzēsi, Leontīn, cik mums tur būs labi. Mēs vēl būsim noderīgi. Tad tu redzēsi!

Uz staciju viņus pavadīja Viteks, Mihals un pati Petrovska. Agnese ar Heneku palika pieskatīt dzīvokli.

Pievakarē visi kopā ķērās pie atbrīvotās istabas sakārtošanas. Petrovskis ar mehāniķi pārbīdīja smago bufeti un skapi pie sienas. Uz pieliekamo patrepē tika iznestas visādas grabažas. Agnese rūpīgi izslaucīja grīdu, uz kuras skaidri bija redzamas nožogojuma pēdas un uz virtuvi iestaigātais celiņš.

— Tā jau ir zāle! Te var rīkot dejas! — iesaucās Anele.

— Polku! Polku! — Heneks ieķērās Agnesei rokās un nelaida viņu vaļā, kamēr viņa dažas reizes ar zēnu apgriezās.

Dzīvoklis kļuva plašs. Atvērtais balkons ar zaļajām kresēm' un vīnogulāju spēcīgajiem dzinumiem priecēja acis. Kastītē jau ziedēja atraitnītes, un vairākos podiņos kuploja samtainās ģerānijas. Visu šo savu karalisko dārzu Františeks Safraņecs bija atstājis Agneses gādībā. Viņa neaizmirsa puķes apliet un kopt. Viņai palīdzēja Heneks, kas vienīgais sēdēja saulē uz šī balkona. Pārējie pameta acis uz balkonu un uzreiz devās uz savām istabām.

— Nu pie mums kļuvis pavisam skumji, — kādā dienā sacīja Anele. — Vairāk brīvas telpas un reizē it kā tukšāk. Matiušs vairs netrokšņo, Františeks krakovjaku nedungo, un pat erceņģeļa, ko vienmēr piesauca pane Leontīne, man pietrūkst. Nu vai tas nav izsmiekls? — viņa, paskumji iesmiedamās, piebilda.

— Atradusi, par ko skumt, — dzirdot šos vārdus, nomurmināja Mihals. — Safraņecs pats varbūt bija tīri ciešams (viņš iegrima domās, atcerēdamies, kā Františeks viņu pamodināja virtuvē, kā ielūkojās istabā, kad viņš gulēja slims), toties šī! Ak un vai, ak un vai — bez apstājas. Nekas viņai nebija labs.

— Bet tu atvadījies no viņiem eleganti kā īsts džentlmenis! — Viteks smaidīja. — Leontīne acis vien bolīja, nespēdama ticēt, vai tas esi tu vai kāds cits. Zināt, tante Anele, Mihals sameklēja viņiem vietu pie loga, koferus uzcēla uz plaukta, kanārijputniņu iedeva iekšā pa logu un vēl paguva nopirkt Františekam Šafraņecam «Ekspresi». īsts varša-vietis! ...

— Bet par ko tad tu mani turi? Ko vajag, to, viens divi, izdarīšu. Bet bez vajadzības, tu domā, es arī skriešu pa galvu pa kaklu? Siļķes ausi negribēji? ...

21

Par dienas varoni pavisam negaidot bija kļuvis Viteks. Poļu valodas skolotāja šodien nolasīja visiem priekšā viņa sacerējumu, bet, atdodama burtnīcu, ar smaidu piebilda:

— Tev rakstīšana padodas. Kas zina, varbūt tev ir literāras dotības.

Viteks atgriezās savā vietā, cenzdamies apslēpt apmierinātību, bet nosarkušās ausis viņu nodeva.

Mihals draugu neapskauda. Viņš gaidīja savu burtnīcu un uzslavu par sacerējumu — par «zaļajiem cimdiem». Diemžēl! Sadzirdēja tikai aprautu frāzi:

— Kā tev ienāca prātā uzmeistarot tādu opusu?

— Nezinu... — Mihals nomurmināja, lāgā nesaprazdams vārdu, ko pirmo reizi dzirdēja. — Kā tu domā: vai tas ir slikti vai labi, ko viņa teica? — viņš piesardzīgi vaicāja Vitekam.

— Laikam ne visai labi, jo skolotāja to teica tādā balsī, it kā gribēdama teikt: «Ak, šausmas!»

— Bet viņa tā neteica! — Mihals aizstāvējās.

Kad viņš pastāstīja to Agnesei, viņa pajautāja:

— Vai tu uzrakstīji kaut ko briesmīgu?

— Eē! Neko briesmīgu nerakstīju, tikai par dzīvesprieku.

Atšķīris burtnīcu, Mihals izlasīja par bendi, kas, sodīdams

ļaundari, uzvilka zaļus cimdus.

— Tu esi traks! — iesaucās Viteks. — Beidz, citādi vēl murgi rādīsies!!!

— Taisni šermuļi iet pār kauliem! Kā tev tas ienāca prātā ... — Agnese pārbijusies sāka, bet Mihals neļāva viņai pabeigt:

— Es lasīju kādā grāmatā, ka bendem rokās ir sarkani cimdi, tad man ienāca prātā — ja viņam būtu zaļi cimdi, ļaundarim būtu patīkamāk, vai ne? Tu pati teici, ka zaļā esot dzīvības krāsa. Nu pats par sevi saprotams, — viņš dzēlīgi piebilda, — Oleks uzrakstītu interesantāk.

— Jā. Oleks raksta skaisti, viņš ir gudrs.

— Briesmīgi gudrs! —Mihals neslēpa savas dusmas. — Ja viņš būtu bijis gudrs, vismaz būtu runājis, bet viņš klusē, it kā mēli norijis.

— Nemaz ne! Varbūt viņš nerunā tik daudz kā tu, jo ir mazliet bikls.

— Bikls? Tas nozīmē, ka viņam nav tīra sirdsapziņa! — Mihals priecīgi iesaucās. — Vienmēr, kad es pastrādāju kaut ko, es esmu tik bikls, ka briesmas. Tici man, Agnese, es tev vēlu labu: piesargies! Viņš man jau uzreiz likās aizdomīgs. Viņš noteikti ir uzmeistarojis kaut kādu opusu ...

— Muļķības! — Agnese iesmējās. — Oleks ir labs skolasbiedrs un pieklājīgs zēns. Bez tam viņš ir ļoti apdāvināts! Un kāds sportists! Viņš pat, — Agnese piebilda klusāk, — to es jums pateikšu kā noslēpumu: raksta dzejoļus! Lūk, kā!!! Starp citu, visi viņu mīl, par to jūs varat pārliecināties paši!...

— Vai tad mūs viņš nemīl? — Mihals skaļi prātoja, kad bija palicis divatā ar Viteku. — Tikai Safraņeca varbūt mani sevišķi nemīlēja, bet tas bija sākumā, jo beigās, pats redzēji, vai ne? Pat Aneles Peksis mani briesmīgi mīl! Vai tad es neesmu apdāvināts? Kad Agnese tagad paskatīsies manu liecību, viņai acis izsprāgs no pieres. Goda vārds! Tev arī! Bet rakstīt dzejoļus — tas mūsu zēniem ir tīrais nieks. Fakts!

— Nu jā ... — nedroši sāka Viteks.

— Vitek, nelauzies un klausi, ko tev saku: ne jau svētie podus taisa. Vai tu esi aizmirsis, kā es vienā rāvienā sadzejoju pantiņu par Danku? Vai tas nebija labs pantiņš? Es Lodzā arī sacerēju vienu dzejiņu. Pag, kā tur bija: «Eņģelis ar skatiem rāmiem izlēkt grib no saviem rāmjiem ...» — neatceros otru pusi, bet, ja gribēšu, piedzejošu beigas vienā rāvienā! Par ko tā Agnese mūs galu galā tur? ... Viņa domā, ka tikai Oleks ir tas lielais ķeneris? Siļķes auss viņš ir — un vairāk nekas!

— Ē... tie jau tikai tādi sarīmēti pantiņi, nevis īsti dzejoļi. Dzejnieks rada dvēseles mokās, dziļās sāpēs un nopūtās... nevis tā — žip, žip — un gatavs!

— Ja neiznāk, tad mokās. Oleks no savām dvēseles mokām jau pilnīgi izkāmējis. Pasaki labāk, kā viņu pārmācīt. Norausies vienreiz, tad Agnese uzreiz citu dziesmu dziedās. Skuķiem patīk stiprie, saproti?

— Bet viņa taču zina, ka tu esi stiprs. Viņa jau redzēja toreiz, kā tu ķerru stūmi.

— Ē ... Tas nav tas. Tici man, es viņu noliktu augšpēdus bez vārda runas! Man taisni rokas niez. Ko viņa danco ap to tievo slotas kātu?

— Viņai patīk Oleks. Tas ir pilnīgi dabiski.

— Dabiski? Kāpēc?

— Tāpēc ka viņš mācās devītajā klasē. Tu esi tik gudrs, bet to nesaproti! Meitenes skatās tikai uz augšu. Vai tu to neesi ievērojis? Gražina un Danka lien vai no ādas ārā, kad ierauga, ka mūsu Aliņai parāda uzmanību viens puika no septītās.

— Tai bižainajai?

Viteks apstiprinoši pamāj, bet Mihals uzmanīgāk nekā parasti uzlūko draugu, kas kopš zināma laika atļaujas izteikt pilnīgi patstāvīgus spriedumus. Vai tu re ko! ...

Jau vairākas dienas Agnese nenāk gatavot stundas virtuvē. Viņa gatavojas gala eksāmeniem kopā ar draudzeni. Abas sēž vai nu uz viena, vai uz otra balkona, atkārto izņemto vielu,

pārbauda viena otru. Jau otro reizi šajā nedēļā pie viņām atnāk biedrs no devītās klases — Oleks jeb makšķerkāts, jeb mākoņu stūmējs. Viņi mācās Agneses istabā.

Viteks un Mihals arī vairs nesēž katru dienu pie virtuves galda, kas kādreiz bija kļuvis par strīda ābolu, bet tagad, aizvien tīrs un balts, gaida zēnus. Gaida, bet viņi nāk ļoti nenoteikti. Mihals nolēmis, ka virtuvē tagad pārāk karsts, bez tam ... acis varot samaitāt, jo saule te — pārāk spoža. Tādēļ viņš mācās vai nu tēvoča istabā, ja Agnese ir savā istabā, vai Šafraņecu istabā, kad draudzenes sēž uz balkona pagalma pusē.

— Zini, Vitek, — Mihals saka, vērīgi uzmanīdams skolotājas istabu, ko var redzēt pa tēvoča istabas plaši atvērtajām durvīm, — es šo «mākoņu stūmēju» nesaprotu. Skaitās tik gudrs, mācās devītajā klasē, bet skaties! Šodien jau otro reizi šurp atbizojis. Tā kā ķerts! Viņš taču dzīvo tikpat kā uz citas planētas — Zakročimskas ielā!

— Baigais gaisa gabals! — Viteks piekrīt.

— Cik viņš laika notriec! Vai tu to aptver?

— Varbūt meitenes lūdza?

— Kādēļ viņām tas jālūdz? Viņas varētu man vai tev paprasīt. Mēs ieskatītos grāmatā un atprasītu vēl labāk. Kā tu domā?

— Bet varbūt viņš kaut ko izskaidro? Galu galā divu klašu starpība kaut ko nozīmē. Tomēr lielākās zināšanas.

— Šaubos. Pēc liela gudrinieka viņš nemaz neizskatās. Runātīgāks gan kļuvis, bet, ja tu zinātu, ar ko viņš Agnesei jauc galvu, tu pārplīstu aiz smiekliem! Jā, nudien! ...

— Nu? — Viteks ieinteresējās.

— Ar lelli! Pats savām ausīm dzirdēju, goda vārds! Pūta, pūta viņai par kādu lelli, kamēr viņai acīmredzot apnika, jo viņa šo pārtrauca, lai pastāstot labāk par kaut kādu Vokuļski, jo šis Vokuļskis viņai patīkot.

— Vokuļskis?

— Jā. Es nepārklausījos: Vokuļskis. Vai tu tādu nepazīsti? Es arī neesmu dzirdējis, droši vien nav no mūsu skolas. Bet mākoņstūmējs saskaitās, acīmredzot aiz greizsirdības, un klā-rēja, ka šis Vokuļskis ir tāds un šitāds, ka šis viņam nemaz nepatīkot. Bet pēc brīža atkal runāja par to lelli. Nu vai tad gudrs cilvēks tā darītu? ...

— Vokuļskis? ... Vokuļskis! ... — Viteks kaut ko sāka atcerēties. — Lelle? ... Pareizi! Tētis reiz atnesa no bibliotēkas

grāmatu un lasīja pa vakariem mammītei priekšā. Tanī tika kaut kas stāstīts par Vokuļski! ... Par lelli arī! Jā! Šī grāmata saucās «Lelle»[1]... Viņi droši vien būs runājuši par šo grāmatu!

— Ak tāāā? — Mihals bija nepatīkami pārsteigts. — Varbūt es pārklausījos ...

Pagāja kādas piecpadsmit minūtes. Bija dzirdama tikai pāršķirto lapu čaukstoņa.

— Bet Agnese... — Mihals pacēla galvu no burtnīcas,

— pats droši vien esi ievērojis, kā viņa pārmainījusies, vai ne?

— Diez vai, tev tikai tā liekas.

— Ej nu tu! Vai tad es esmu aizmidzis, vai? Man acis un .ausis ir savā vietā. Matemātikā, piemēram, viņa tev vairs nepalīdz.

— Kāda vajadzība? Es pats tieku galā. Tu taču redzi — rēķinu uzdevumu pēc uzdevuma, tūlīt pārbaudīsim, vai mums iznākumi sakrīt.

— Bet tā jau nevar! Saki, ko gribi, tā tomēr nevar darīt! Vismaz viņa būtu paskatījusies, pajautājusi, vai tev nav kādu grūtību. Ja uzņēmusies palīdzēt, lai arī palīdz. Es tev teikšu...

Pēkšņi skolotājas durvis pavērās un tanīs kā saukta parādījās Agnese. Viņai sekoja garš, izstīdzējis jauneklis.

— Uz redzēšanos, Agnesīt. Līdz rītam!

— Uz redzēšanos! Rīt man ir sešas stundas.

Mihals un Viteks nepaguva zīmīgi saskatīties, kad Agnese jau bija ienākusi viņu istabā.

— Vai, kā mēs ar Malgosju noņēmušās! Kaut kas briesmīgs! Man jau galva iet riņķī.

— Tas tev no cita kā, — Mihals pavīpsnādams apšaubīja.

— Kāpēc tad tu esi tik priecīga?

— Ak! Oleks mani sasmīdināja. Viņš ir dulls un traks!

— Bet ko es teicu? — Mihals kļuva priecīgs. — Tev tikai tagad pielēcis!

— Viņš paskatījās uz manas māmiņas fotouzņēmumu, uz to, kas karājas virs dīvāna, un sacīja, ka es esot viņai ļoti līdzīga. Kā es varēju nesmieties? Mana māmiņa taču bija skaista, ko viņš runā tādas muļķības? Nudien, viņam kādas skrūvītes trūkst! Bet nu sveiki! Vēl tik daudz jāizņem cauri!!! — Un Agnese, viegli uz papēža apsviedusies, iespurdza

atpakaļ savā istabā. Durvīm aizveroties, vēl pavīdēja viņas smaidošā, priekā starojošā seja.

— «Dulls un traks! Dulls un traks!» — Mihals mēdījās. — Ko viņa tā priecājas, it kā būtu zelta gabalu atradusi? ...

— Vai es tev neteicu? ... Starp citu, viņš šurp atnāca ar puķu pušķi.

— Tu redzēji? — Mihals pat burtnīcu atbīdīja malā.

— Redzēju. Es tanī brīdī taisni biju gaitenī, kad kāpa kāds augšā pa kāpnēm. Domāju, ka tas esi tu, veru vaļā, bet šis bola acis un stiepj man pretī roku ar vijolītēm. Acīmredzot domāja, ka viņa vērs vaļā. Nu zini — kā viņš apstulba, aizgrūda puķu pušķīti aiz muguras. Agnese tanī pašā brīdī izskrēja gaitenī, droši vien bija sēdējusi uz balkona. Tā es kļuvu tiešs aculiecinieks.

— Idiots! Ar puķu pušķi? Pie meitenes? Tas jau ir idiots no citas planētas! ...

Viteks uzskatīja, ka šis temats ir izsmelts, un ķērās atkal pie uzdevumu risināšanas. Arī Mihals pievilka klāt burtnīcu, skatījās grāmatā, bet kaut kas viņam neļāva mācīties. Viņš zīmēja uz papīra lapas aplīšus un kvadrātus, savienoja tos dīvainās piramīdās, piezīmēja klāt ūsas un acis. Tad pēkšņi Mihals nosvieda zīmuli uz galda un sacīja, galvu nogrozīdams:

— Nē! Nu vai tas nav izsmiekls?! ...

Viteks iespurdzās.

— Ko tu zviedz? — Mihals draudīgi jautāja.

— Tāpēc ka tu runā un grozi galvu taisni tāpat kā vecā Safraņeca.

— Bet es tev tūlīt pateikšu kaut ko tādu, ka tev smiekli pāries.

— Ko? — Viteks saausījās.

— Pārvelc Agnesei krustiņu. Adjē — mesjē, un punktsf Atkārtoju: es tev to silti iesaku.

— Tu — man? Bet tu pats?

— Es? ... Es jau sen esmu aptvēris stāvokli. Vai tad tu neievēroji, ka es atļāvu «mākoņu stūmējam» nēsāt Agneses portfeli?

— Man likās — tā sagadījies.

— Tev likās! Ja Oleks grib, lai nēsā. Laipni lūdzu! Bet tu arī neuzplijies! Pašlepnumam jābūt, skaidrs?

— Bet tu taču pats uzplijies!

— Es nemaz neuzplijos, man tikai viņa mātes bija žēl: katru mēnesi dēliņam jauni zābaki jāpērk! Vai tu aptver, ka

tas maksā? Acīmredzot Agnese to nesaprot. Man viņas žēl, jo man jāsaka tev: kamēr viņa ar mums kopā turējās, tikmēr bija nopietna meitene un vispār skuķis uz goda. Bet tagad pats redzi: vijolītes, pijolltes un visādas lelles... nē, tas mums neder.

— Vissliktākais ir tas, ka viņa nemācās mūsu klasē, — iejaucās Viteks.

— Pareizi! Tu trāpīji naglai uz galvas! Tas ir drausmīgi neizdevīgi. Bez tam kāda joda pēc mums tas vajadzīgs?

— Beigu beigās mūsu pašu klasē, piemēram, ir Gražina Suzika ...

— Es jau ievēroju... — Mihals daudznozīmīgi piezīmēja.

— Ko tad? Ka es nesu viņas portfeli? — Viteks ar aizdomām jautāja.

— Tad tādē| tu vakar tik ļoti steidzies?

— Vakar un šodien, — Viteks palielījās. — Zini, Gražina ir gudra, gudrāka par pārējām, fakts! Katrā ziņā gribēja izlasīt manu sacerējumu. Viņai tas ļoti patika.

— Dzirdēja, ka skolotāja slavēja, tāpēc arī dziedāja to pašu dziesmu.

— Nemaz ne, — Viteks apvainojās. — Viņa man pateica kaut ko tādu, ko es nekad vēl nebiju dzirdējis. Kaut ko tādu ...

— Kaut ko brīnišķīgi burvīgu! — Mihals uzkurināja draugu. — Daudz tu esi dzirdējis, puisīt. Tev jau vēl slapjš aiz ausīm!

— Var jau būt, bet ko viņa man pateica ...

— Es tev pateikšu, ko viņa tev pateica, gribi?

— Tu noklausījies! — Viteks uztraucās.

— Kāpēc man būtu jānoklausās? Viņa man arī kādreiz kaut ko tādu pateica.

— Ne jau to pašu!

— Ko tad viņa tev teica?

— Kā tad! Gudrinieks atradies! Es tev pateikšu, bet tu lielīsies, ka viņa tev teica to pašu.

— Labi, tad es tev pateikšu. Reiz, jau pirms laba laika, bija tāds gadījums, — mēs runājām par šo un to, un beigās viņa man pateica, ka man esot apgarota sejas izteiksme, sevišķi profilā ...

— Velna milti! — Viteks ievaidējās. — Bet es domāju...

— Es arī tāpat domāju. Bet jau tanī pašā dienā no Zbišeka dabūju zināt, ka viņa tam arī...

— Un tu viņam pateici?

— Ko vēl ne! Vai es viņam draugs vai brālis? Tu neesi viņš. Starp citu, es tev jau kādreiz teicu: ar skuķiem nav ko pīties, viņas mūs bez sāls apēdīs. Teicu vai neteicu?

Vitcks klusēja sapīcis. Viņš pārdzīvoja pirmo vilšanos: bija noticējis skaistiem vārdiem.

Mihals izlikās, ka to nemana.

— Grāmatas pie malas, un laižam pie dabas krūts! Es tev parādīšu, kāda tagad ir mūsu ala! Tu nepazīsi!

— Vai tu tur biji aizgājis? Kad?

— Tajās pirmssvētku dienās. Tikai nesaki nevienam.

Viņi izskrēja laukā pa vārtiem un pamanīja turpat tuvumā mehāniķi, kas atgāzies grozīja galvu, it kā pētīdams pussagrautās mājas jumtu vai skursteņus.

— Ko jūs skatāties, tēvoci? Vai atkal kāda komisija? ... — sāka Mihals.

— Man tās komisijas jau apnikušas. Gaidi kā uz ledus, iešanu. Skatos, vai nevarētu kaut kā nostiprināt televizora antenu. Ja Petrovski varēja nopirkt ve|as mazgājamo mašīnu, kāpēc mēs nevaram nopirkt televizoru? Es jau apjautājos. Ņemsim uz nomaksu. Nebizosiet tik daudz apkārt. Vai ne?

Viteks un Mihals neticēja savām ausīm! Televizors! Viņi jau gribēja izjautāt mehāniķi sīkāk, bet viņu uzmanību piepeši piesaistīja kas cits.

Pa ielu steidzīgi nāca Petrovski. Viteka māte priecīgi māja ar papīra lapu. Vīrs tik tikko varēja viņai tikt līdzi.

— Dzīvoklis! — viņa sauca. — Mums jau ir dzīvokļa orderis! Jums arī ir un Anelei arī!... Agnese! — Viņa pacēla roku pret balkonu. — Tavai tantei arī ir orderis! Rīt varēs saņemt! Pēc nedēļas pārvāksimies uz jaunu māju! ...

Pazīstamā po|u bērnu rakstniece Hanna Ožogovska ir smaidoša gandrīz visos fotouzņēmumos, kas parādās žurnālos vai grāmatās reizē ar rakstiem par viņas daiļradi. Arī dzīvē viņas seju visbiežāk apstaro sirsnīgs, piemīlīgs smaids, jo visai viņas personībai piemīt aizkustinoša cilvēciska labsirdība un konsekvents optimisms. No šīs īpašības izriet H. Ožogovskas -daiļrades galvenā iezīme — humors. Kāda ir rakstniece savā būtībā, tādi arī viņas darbi — dzīvespriecīgi, aizrautīgi, draiska nemiera pilni.

X. Ожоговская УХО СЕЛЕДКИ Рига «Лиесма» 1980 На латышском языке Перевел с польского Я. Османис Иллюстрировала Р. Крейце

И Б № 2749

Vidējā skolas vecuma bērniem Hanna Ožogovska SIĻĶES AUSS

Redaktore T. Pētersone. Mākslinieciskais redakors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore G. Slepkova. Korektore I. Ancāne. Nodota salikšanai 16.11.79. Parakstīta iespiešanai 11.02.80. Formāts 60X84/16. Dobspiedes papīrs 100 g. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 14,41 uzsk. iespiedi.; 15,21 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pasūt. № 2660. Cena 60 кар. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 180/30450/B-563. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Vāks iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvē 11.

1

Te domāta poļu klasiķa Boļeslava Prusa plaši pazīstamā grāmata «Lelle». Vokuļskis ir viens no tās varoņiem.

Content

Ožogovska Hanna Siļķes auss

Hanna Ožogovska

1

2

3

4

5

6

8

9

10

11

12

14

16

17

18

19

20

21

1