Ķestere Inese

Skolas spoks

Inese Ķestere

Skolas spoks

-     Jā, Anniņ, mazais tagad dzīvos pie manis, ome skaļi runāja pa telefonu. Cik ilgi? Nezinu, mīļā, nezinu. Atceries, es jau tev stāstīju, ka manu dēlu atlaida no darba. Statu samazināšana, jā… Tad viņi kādu laiku dzīvoja no vedeklas aldziņas. Ko tu saki?… Nūja, ka grūti! Skaidrs, ka nevarēja vairs galus savilkt kopā, tāpēc tagad abi aizbrauca uz Īriju. Tur darbs ir, labi maksā… Jā, un mazdēls tagad atvests pie manis. Kamēr vecāki peļņā, mums abiem kaut kā jātiek galā…

Kaspars uzlika MP3 austiņas un uzgrieza skaļāk mūziku, lai vairs nebūtu jāklausās omes pļāpāšanā. Viņam nepatika, ka kļuvis par divu krunkainu klaču bābu (gan ome, gan šī Anniņa bija vienlīdz pļāpāt kāras) galveno apspriešanas objektu. Zēnam nepatika arī tas, kā šobrīd bija izvērtusies viņa dzīve. Vecāku pēkšņais paziņojums, ka viņi abi uz nenoteiktu laiku aizbrauc uz Īriju un Kasparam tāpēc jāpārceļas dzīvot pie omes uz Liepāju, bija izsitis viņu no sliedēm.

-     Kāpēc es nevaru braukt jums līdzi? Kaspars bija vecākiem jautājis.

-      Tev jāpabeidz pamatskola, un to labāk izdarīt Latvijā, nevis svešā valstī, mamma skaidroja, savukārt tētis piebilda, ka vispirms viņiem pašiem tur svešumā jāiekārtojas un tikai tad arī Kaspars varētu doties turp.

-      Labi, bet kāpēc man tagad jāmaina dzīvesvieta un jābrauc pie omes? Kaspars nerimās. Es mierīgi varu dzīvot viens pats mūsu dzīvoklī un iztikt bez kaut kādas stulbas uzraudzības. Man taču ir jau 15 gadi!

-      Tev ir tikai 15 gadi! mamma atteica, uzsverot vārdu "tikai", un paskaidroja, ka tālajā Īrijā ne mirkli nejutīšoties mierīga, ja Kaspars viens un nepieskatīts dzīvosies pa viņu dzīvokli Kuldīgā.

Zēns saprata, ka cīņa zaudēta, vēl pat tā īsti nesākusies. Vecāku acīs viņš joprojām bija mazs, nesaprātīgs bērnelis.

Tā nu tika nolemts, ka viņam kādu laiku jāpadzīvo pie tēva mātes Liepājā.

Omei nebija nekas pretī uzņemties rūpes par mazdēlu; viņa apgalvoja, ka darīs to ar prieku, un savā grāmatplauktiem un puķu podiem pārpilnajā viesistabā nekavējoties izbrīvēja vietu zēna rakstāmgaldam. Gulēt Kasparam nācās uz vecā un sazin cik dibenu izsēdētā viesistabas dīvāna.

Taču tas jau nebija tas ļaunākais. Ar dzīvesvietas maiņu un omes modro uzraudzību vēl varētu samierināties, ja vien… Kaspars ar šausmām skaitīja dienas, kas bija atlikušas līdz vasaras brīvlaika beigām. Domas par 1. septembri, kad viņam nāksies tikties ar jaunajiem klasesbiedriem un iejusties jaunajā skolā, uzdzina nervozus drebuļus. Pēc Kaspara domām, nebija nekā stulbāka par jauniņā statusu.

Pēkšņi zēna redzeslokā parādījās ome. Pikti saraukusi uzacis, viņa mēmi kustināja lūpas. Neizpratnē uz viņu palūkojies, Kaspars attapa, ka ausis joprojām sedz austiņas, un steigšus tās noņēma.

-Ko?

-    Tu vispār dzirdi, ko tev saka? Anniņa tūlīt nāks ciemos, bet man mājās nav nekā, ar ko viņu pacienāt. Vai tu, mazais, nebūtu tik labiņš un neaiztecētu uz veikalu pēc cepumiem?

Protams, Kaspars varēja būt tik labiņš un atnest cepumus, tomēr, sienot kurpju auklas, viņš atļāvās nedaudz sarkastiski pabrīnīties:

-     Tu taču ar to savu Anninu tikko kādu stundu nopļāpāji pa telefonu. Un tagad viņa nāk šurp, lai atkal runātos?! Vai tad jums vēl palika kaut kas, par ko runāt?

Ome savilka ērcīgu seju.

-    Tev, mazais, to nesaprast, viņa atteica un piebilda, lai Kaspars cepumus atnes tā pavairāk, jo pats taču arī gribēs kaut ko pie tējas uzgrauzt.

Zēns gan nebija pārliecināts, ka vēlas tējot divu vecu, pļāpīgu kundzīšu kompānijā. Nu, nē paldies par kūkām! Vai par cepumiem vienalga.

Kaspars ātri aizsteidzās pēc cepumiem un, tos atnesis, paziņoja, ka izies pastaigāties. Ome, to dzirdot, izskatījās nedaudz vīlusies. Droši vien bija cerējusi Anniņai parādīt savu mazdēlu, lai draudzene varētu teikt: "Vai, cik viņš jau liels izaudzis!" vai kaut ko citu tikpat muļķīgu. Taču Kaspars to nevēlējās dzirdēt.

-    Būšu pēc pāris stundām! viņš uzsauca un steigšus aizvēra aiz sevis dzīvokļa durvis. Izgājis uz ielas, zēns neizlēmīgi apstājās. Kurp lai dodas? Viņš sāka lēni slāt pa ielu, pēc brīža attapdamies, ka gluži nevilšus izvēlējies ceļu uz savu jauno skolu. Jā, šim maršrutam šobrīd nebija ne vainas. Galvenais tālāk no omes draudzenes Anniņas un garlaicīgās tarkšķēšanas!

Kaspara jaunā skola atradās apmēram 15 minūšu gājienā no omes dzīvokļa. Nonācis pie tās, zēns nesteidzīgi nopētīja skolas ēkas fasādi.

"Sūle kā jau šūle, nekā īpaša," viņš nodomāja, acīm pārslīdot pēc tipveida projekta celtajai mājai. Kastītes veida būve ar lieliem logiem. Interesanti, aiz kura no tiem atradīsies viņa klase?

Skolas priekšā pletās paliela ovālas formas puķu dobe, kurā starp nīkulīga paskata augiem tupēja divas meitenes. Viņas ravēja nezāles un par kaut ko aizrautīgi ķiķināja. Kaspars cerēja, ka skuķi nesmejas par viņu. Meitenes likās esam Kaspara vienaudzes un viņa klātbūtni nebija pamanījušas vai vismaz izlikās viņu neredzam. Puisis neuzkrītoši pievirzījās tuvāk puķu dobei, lai dzirdētu, par ko abas tur spurdz.

-     Vai tu jau zini, ka mums būs jauns klasesbiedrs? viena ravētāja tieši tobrīd ievaicājās.

-     Nē! Nopietni? Kas tev to teica? otra tūlīt iedegās ziņkārē.

-    Ieva. Viņa nesen satikusi mūsu audzinātāju, nu, un tā arī šito pavēstījusi. Mūsu klasē būs jauns čalis.

-     Super! Diez kāds viņš ir?

-    Varbūt vēsais džeks. Baigi stilīgs un tā tālāk…

-    Varbūt reāli seksīgs!

-    Jā, tev jau gribētos gan!

Un tev varbūt ne?

Meitenes atkal smējās. Kasparam viņas abas likās varen muļķīgas un kaitinošas, taču meiteņu apspriestais temats šķita saistošs. Viņas runāja par jaunu klasesbiedru. Vai tikai runa nebija par viņu, Kasparu? Tā, protams, varēja būt tikai sagadīšanās, bet ja nu tomēr?… Vēsais džeks, traki seksīgs… Zēns smagi nopūtās, un viņa pleci saduga. Lūk, ko skuķi gribēja ieraudzīt! Taču Kaspars nebija ne vēss, ne stilīgs, ne seksīgs. Tā viņš domāja. Skumjākais, ka tā domāja arī citi. Nu, vismaz viņa vecie klasesbiedri Kuldīgā noteikti.

Lohs! Frīks! Nūģis! Kretīns! Šādos (un vēl pazemojošākos) vārdos Kaspars tur tika saukts. Viņš bija klases spicāko zēnu un meiteņu ņirgu un apsmiekla objekts. Mūžīgi nesaprasts, izzobots, apsmiets un viens. Viens un vientuļš pret veselu baru.

Kaspars īsti neatcerējās, kā un kad tas sākās. Pirmajā klasītē? Otrajā? Šķiet, gandrīz katrā klases kolektīvā ir kāds atstumtais, kāds baltais zvirbulis. 8. A klasē tāda bija par Smiržu sauktā Ilze, kuras drēbes vienmēr nelāgi oda pēc pelējuma un kaķu čurām, tāds bija resnais tusnītis Alberts no 7. B, un tāds bija arī viņš Kaspars.

Zēns bieži prātoja, kāpēc tieši viņš vienmēr kļūst par upuri, kad klasesbiedriem uznāk nepārvarama vēlme iebāzt kāda galvu tualetes podā vai kādam skolas somā sabērt gružkastes saturu.

"Kāpēc es?" Kaspars domāja. Vismaz vizuāli viņš taču īpaši neatšķīrās no citiem zēniem. Bija gan par viņu īsāki, gan garāki, gan resnāki, gan tievāki. Un klases līderim Jānim pat bija atlekušas ausis, taču par viņu neviens nekad neņirgājās. Par Kasparu gan, un tas viņam sāpēja daudz vairāk, nekā viņš jebkad bija atļāvies izrādīt.

Tāpēc zēns tik ļoti baidījās no 1. septembra. Uz viņu kā jau uz jauniņo skatīsies ļoti ziņkārīgi un vērtējoši un… Ja nu atkal, ja nu arī šeit, jaunajā skolā, viņu atzīst par nūģi un nerrojamu tirliņu? Kaspara sirds sāpīgi sažņaudzās. Vai tiešām tas nekad nebeigsies? Vai arī šeit, Liepājā, viņam noteikti jābūt visu atstumtam un apsmietam?

Zēna skatiens atkal apstājās pie meitenēm puķu dobē. Pilnīgi iespējams, ka tās abas būs viņa jaunās klasesbiedrenes. Re, kā viņas apsprieda jauno, nepazīstamo puisi savā klasē. Kaspars viņām vēl bija kā balta, neaprakstīta papīra lapa. Varbūt šī ir viņa lielā izdevība uzrakstīt par sevi jaunu stāstu?

No pēkšņi aptvertās iespējas Kasparam sareiba galva. Kā viņš to agrāk nebija iedomājies? Jaunajā skolā taču neviens viņu nepazīst! Te viņam nav jāpierāda, ka viņš nav lohs. Šeit Kaspars būs absolūts misters X, kurš jauno klasesbiedru acīs var veidot tādu tēlu, kādu vien vēlas. Jā, viņš varētu būt gan superīgs metālists, gan lecīgs reperis, gan drūmi noslēpumains gots, gan… jebkas! Kaspars šeit pilnīgi brīvi var kļūt par jebko.

"Par stilīgu, kūlīgu un seksīgu džeku," viņš klusībā pie sevis precizēja. Tūlīt gan galvā ieskanējās šaubīga, nedroša balstiņa: "Vai es to spēšu? Tas nebūs tik vienkārši."

Jā, droši vien tas nebūs vienkārši, un tomēr bija vērts pamēģināt.

Tā nu nedaudzās līdz skolas sākumam atlikušās dienas Kaspars nolēma veltīt sava jaunā tēla izveidošanai.

Viņš sāka ar to, ka pavadīja vairākas stundas, riņķodams pa pilsētas centru, pēc iespējas neuzkrītošāk vērodams garāmejošos un šur tur skvēriņos sēdošos jauniešus, viņu ģērbšanās stilu, frizūras, izturēšanos un prātoja, ko no tā visa ieviest savā jaunajā imidžā.

Lūk, tur, piemēram, pa bruģi aizšļūca puisis platās, nošļukušās reperu biksēs un tik milzīgā jakā, ka tur bez viņa ielīstu vēl vismaz divi džeki. Tīši nevērīga gaita, pār acīm pārvilkta jakas kapuce. Skaidri redzams nelien klāt, norausies!

Bet varbūt stilīgāks ir tas kārnais puisis milzīgos armijnieku zābakos, tērpies viscaur melnā. Un kā ar to zēniņu caurajos džinsos?…

Līdz šim Kaspars savai garderobei un ārējam izskatam nebija pievērsis lielu uzmanību. Pirmkārt, tāpēc, ka tas viņam nekad nebija licies svarīgi. Otrkārt, vecākiem, kad viņi vēl dzīvoja Latvijā, nebija naudas kaut kādu superstilīgu apģērbu pirkšanai. Jā, un, treškārt, tāpēc, ka Kasparam bija klusas aizdomas lai arī ko viņš uzvilktu, klasesbiedri vienalga turpinātu ņirgāties. Vecie klasesbiedri. Jaunajiem Kaspars parādīsies pavisam citā veidolā.

Vecāki Īrijā jau bija saņēmuši pirmo algu un Kasparam atsūtījuši visai prāvu kabatas naudu. Ar šo summu vēsā mierā varēja uzrīkot kārtīgu iepirkšanās tūri. Un to viņš arī darīja. Ķemmēja veikalus citu pēc cita kā visrūdītākais šopingholiķis, līdz jutās sev sagādājis gana stilīgu garderobi.

Vēlāk mājās to visu pielaikojot un kritiski aplūkojot sevi omes lielajā, no vecuma jau mazliet nespodrajā spogulī, Kaspars apmierināti smaidīja.

"Es neizskatos pēc sevis. Pilnīgi cits džeks!" viņš nodomāja. Drēbes bija viņu pārvērtušas. Stilīgās lupatas Kaspara maskēšanās tērps, kamuflāža. Viņa, līdzšinējā nūģa, bruņas pret apkārtējo pasauli.

Tomēr, uzaustot 1. septembra rītam, Kaspara pašpārliecinātība izkūpēja kā sparīgi samīts pūpēdis. Pamodies agrā rīta stundā, zēns nervozi grozījās uz neērtā dīvāna, kura čīkstošās atsperes, šķiet, atbalsoja viņa arvien pieaugošo paniku.

Zēns ieskatījās lielajā sienas pulkstenī. Bez ceturkšņa septiņi. Skolā bija jābūt deviņos. Vēl it kā varēja nedaudz pagulēt, pavārtīties, bet viņš nespēja. Vairs nespēja tā mierīgi gulēt.

Aizgājis uz vannas istabu un veicis ikrīta rituālu, Kaspars uz brīdi piestāja virtuvē, lai uzliktu vārīties ūdeni kafijai, un tad devās pie drēbju skapja.

-     Vai tad tu šitāds iesi uz skolu? no savas istabas izlīdusi ome platām acīm skatījās uz mazdēlu.

-    Jā, un kas tad ir? Kaspars noprasīja.

-     Viscaur melnā! Tā kā uz bērēm! Bet tev taču, mazais, šodien svētki 1. septembris.

-     Es jau neesmu pirmklasnieks, ka balts krekliņš un uzvalka bikses būtu jāvelk, Kaspars atrunājās.

-    Ak tā, ome gari novilka. Man gan šķiet…

Kaspars vēlreiz ieslīdēja vannas istabā, aizvēra durvis un nolaida podā ūdeni. Skalojamā kaste pildījās no jauna ar apdullinošu troksni, pilnībā nomācot omes komentārus. Tos zēns šobrīd negribēja klausīties. Tāpat jau pietika, par ko nervozēt un justies sasodīti nedroši. Lai gan īstenībā omes kritiku varēja uzskatīt par komplimentu. Ja omei viņa izskats nepatika, tad ar jauno imidžu viss ir kārtībā un vienaudžiem tas šķitīs stilīgs. Tā viņš vismaz cerēja.

Lēni un nenovēršami Kaspars tuvojās skolai. Rokās viņš žņaudzīja raibu asteru pušķīti. Varbūt tos ziedus nevajadzēja? Varbūt viņš ar tiem izskatās stulbi? Pamanījis pie skolas vairākus zēnus bez puķēm, Kaspars nelaimīgās asteres žigli ielidināja tuvākajā atkritumu

tvertnē. Lai skuki nes ziedus učukiem. Viņam tos lakstus nevajag.

Kaspars zināja, ka viņam pirms svinīgā jāierodas 27. kabinetā skolas otrajā stāvā. Tur pulcējās viņa jaunā klase.

Kāpjot uz otro stāvu un spraucoties cauri klaigājošo skolēnu pūlim, Kaspars bažīgi pētīja vienaudžu drēbes. Vai viņš bija uztrāpījis pareizo dreskodu? Šķiet, ka jā. Garām nozibēja vairāki līdzīgi tērpti stāvi. Tas deva šobrīd tik ļoti nepieciešamo drosmes un pašpārliecinātības devu.

27. kabineta durvis bija plaši atvērtas. No saules pielietās telpas skanēja skaļi smiekli, spiedzieni un balsu murdoņa. Tur satikās Kaspara jaunie klasesbiedri. Acīmredzot apsveicinājās pēc ilgās neredzēšanās vasaras mēnešos.

Kaspars atrāvās atpakaļ gaitenī un šķietami nevērīgi atspiedās pret palodzi. Viņš nespēja tā uzreiz iet tur iekšā. Vajadzēja vēl mirkli, lai saņemtu drosmi. Tikai vienu mazu mirklīti. Zēns bija lasījis, ka tāds mirklītis drosmei pirms iziešanas uz skatuves nepieciešams ari daudziem aktieriem un dziedātājiem. Arī šobrīd viņš taču zināmā mērā bija aktieris. Tas būs Kaspara lielais iznāciens. Šim mirklim jāmaina visa viņa dzīve. Turklāt otras iespējas vairs nebūs. Tātad… tagad vai nekad!

Uzsvērti nevērīgā gaitā Kaspars ieslāja klasē, kur, viņam parādoties, tūlīt iestājās nogaidošs klusums. Zēns gluži vai fiziski juta katru sev pievērsto ziņkārīgo un pētošo skatienu. Jauno klasesbiedru acis nopētīja katru viņa sejas milimetru, katru apģērba krociņu. Skatieni tekāja pa viņu kā skudras, un Kaspars sajuta gluži vai nepārvaramu vēlmi notraukt šos uzbāzīgos kukaiņus nost, skriet prom un kaut kur paslēpties. Taču tā nedrīkstēja. Vajadzēja rīkoties tieši pretēji. Tāpēc Kaspars cik spēdams droši un nepiespiesti izteica iepriekš kā dzejoli galvā iekaltos vārdus:

-    Cau visiem! Es esmu Kaspars jūsu jaunais klasesbiedrs.

Iekšēji zēns vai plīsa no satraukuma. Tā, tūlīt kāds pateiks ko riebīgu! Tūlīt kāds sāks piekasīties!

-      Cau! atsaucās vairākas balsis. Tās izklausījās pārsteidzoši draudzīgas, un, kad vairāki zēni pienāca viņam klāt, lai paspiestu roku, Kaspars atļāvās atviegloti uzelpot.

-    No kurienes tu uzradies? kāds painteresējās.

-     No Kuldīgas. Senči aizlaida peļņā uz ārzemēm, un man nācās mainīt dzīvesvietu, Kaspars labprāt paskaidroja.

-     Forša jaka! kāds gara auguma zēns atzinīgi izmeta.

Kaspars iepriecināts savilka tēloti vienaldzīgu seju: Ak, tā jau tikai prasta lupata! Labāk pasakiet, kad jums te kāds tusiņš plānojas. Vēl nekur neesmu bijis, nezinu, kas Liepājā notiek…

-    O, mēs tev varam parādīt krutākās baļļuku vietas! iesaucās kāda izskatīga blondīne ar gariem, mirdzošiem auskariņiem. Kaspara skatiens mirkli pakavējās pie meitenes sejas. "Skaista," viņš nodomāja. Tieši tobrīd blondīne viņam starojoši uzsmaidīja, un zēns ātri novērsās, lai noslēptu samulsumu. Ja viņš būtu drosmīgāks, tad uzaicinātu šito beibi uz kādu klubu vai kino. Nu, varbūt citreiz.

-     Ballītes lai paliek vēlākam laikam. Vispirms mācības! negaidot atskanēja klases audzinātājas balss. Sekoja parastais bla-bla-bla par jaunā mācību gada skaisto sākumu, vēlamajiem panākumiem mācībās un tā tālāk. Skolotāja vēlreiz visus iepazīstināja ar Kasparu un tad aicināja doties uz skolas pagalmu, kur pēc dažām minūtēm sākās svinīgais 1. septembra sarīkojums.

Pirmklasnieki ar asterēm un gladiolām, meiteņu baltās blūzītes, vecāko klašu skolēnu garlaikotās sejas to visu Kaspars jau bija redzējis savā vecajā skolā Kuldīgā. Arī te tas pats. Tas zēnam ļāva justies arvien drošākam.

"Man izdevās! Patiešām! Yes!" Kaspars klusībā priecājās.

Neviens viņu neapvainoja, neapņirdza, visi izturējās normāli, draudzīgi. Viss bija vienkārši lieliski. Jaunais imidžs rullēja. Un kā vēl!

Skolas direktora runu Kaspars nedzirdēja, jo viens no viņa jaunajiem klasesbiedriem (šķiet, viņu sauca Reinis) nepārtraukti šņāca ausī, viņaprāt, noderīgu informāciju:

-    Redzi to plikpauri blakus diriķim? Tas ir mūsu fizikas učuks. Baigi stingrais vecis necieš, ja kāds nobasto vai runā pretī. A tā garā maikste zaļajā kleitā ir latviešu valodas un literatūras skolotāja. Nenormāli piekasās! Un cik stulbus tematus domrakstiem izgudro pats redzēsi…

Kad klasēm bija jāapsēžas uz turpat sporta laukumā noliktiem soliem, lai uz skolas fona pozētu fotogrāfam, Kaspars no laimes bija gatavs vai lidot. Var jau būt, ka jaunajiem klasesbiedriem viņš varēja šķist pārlieku kluss, taču tas nekas. Gan jau ar laiku viņš iemācīsies pļāpāt tikpat brīvi kā pārējie. Viņam šeit būs draugi, būs klasesbiedru cieņa un labvēlīga uzmanība. Viss būs kārtībā.

-    Tā, uzmanību visi smaidām! sauca fotogrāfs, un Kaspars patiesi priecīgs atieza zobus platā smaidā.

Tajā pašā mirklī viņš sajuta kaut ko slapju nopļekstam uz savas galvas. Kas tas, pie velna? Ak nē… Tur pāri skolas jumtam aizlaidās saulē balti vizoša kaija. Stulbais, pretīgais sūda putns!

-    Vecīt! Tev uzdirsa kaija!

-     Tev uz galvas ir baigais sūds!

-     Pilni mati ar kakām!

Protams, viņi visi smējās. Rēca kā traki. Locījās no smiekliem, vēderus saķēruši.

-     Ak kungs! Es vairs nevaru! kāds izdvesa, tomēr turpināja zviegt.

-     Smird arī riktīgi!

-     Ei, jauniņais, šī nu gan būs superīga bilde, vai ne?

Vai fotogrāfs jau bija nospiedis aparāta slēdzi? Nē,

tikai ne to! Viņš bija nofotografēts ar putna sūdu matos! Šis negods bija iemūžināts fotogrāfijā! Cik apkaunojoši! Un nu par viņu smējās. Arī šeit, Liepājā, par viņu smējās!

Kaspars juta kaunā svilstam vaigus, juta acīs sariešamies nodevīgu miklumu. Kauna, izmisuma un sakāves asaras. Tikai neraudāt, tikai ne to! Totāla izgāšanās.

-     Kas ir, vecīt, tu pinkšķi?

Kaspars steigšus novērsās, taču bija jau par vēlu.

-    Hei, skatieties jauniņais jau bimbā!

-    Apraudi savu frizūru, vai?

Smiekli, rēcieni, spurdzieni…

"Ar mani ir cauri," Kaspars nodomāja un, atmetis visus prāta diktētos apsvērumus, ļāvās instinktam glābties bēgot.

Svilpienu un smieklu pavadīts, Kaspars izskrēja no skolas pagalma, automašīnām taurējot, šķērsoja ielu un, cik ātri vien spēja, metās uz māju pusi. Kaut nu omes nebūtu mājās!

Zēnam paveicās dzīvoklis bija tukšs. Iemeties vannas istabā, zēns drebošiem pirkstiem aizkrampēja durvis un pavērās spogulī. Viņam pretī raudzījās nelaimes čupa ar puņķainu degunu, pieķēzītiem matiem un vajāta zvēra skatienu.

-    Lūzeris! Kaspars nikni uzbrēca savam spoguļattēlam un trieca dūri pret sienas flīzēm. Au, tas bija sāpīgi! Raustoties elsās, zēns pabāza galvu zem krāna un ieberzēja matos šampūnu. Nolādētais putns!

Viss taču sākās tik labi. Vienu brīdi, vienu īsu brīdi viņš bija juties kā normāls džeks, līdzvērtīgs pārējiem. Tāds pats kā visi citi. Un tad šī kaija bija ierādījusi Kasparam viņa īsto vietu. Pie pajolīšiem un lohiem. Neizbēgami. Te nu bija viņa stila meklējumi, pūles mainīt izskatu! Viss velti…

Matus Kaspars izmazgāja trīs reizes, taču tie vienalga pretīgi smirdēja. Zēns jutās tā, it kā sasodītā kaija viņam būtu uzkakājusi nevis uz galvas, bet pa taisno dvēselē. To jau nu ar šampūnu neizmazgāsi.

Slaukot matus zaļi svītrainā dvielī, Kaspars sagumis aizvilkās uz virtuvi un atslīga uz ķeblīša. Ko lai tagad dara?

Tādu galīgi drūmu un izmisušu Kasparu atrada ome, kad, smagi tusnīdama, atgriezās ar piebāztām tirgus somām.

-     Ko tad tu, mazais, jau tik agri mājās?

Kaspars kaut ko neskaidri norūca zem deguna. Runāt viņš negribēja.

-     Kas noticis? ome noprasīja, cieši uzlūkojot mazdēlu.

Zēns smagi nopūtās. Vecaimātei acīmredzot nekas nepaslīdēja garām.

-     Nekas nav noticis.

-     Ja būtu "nekas", tad tev nebūtu tik sērīgs ģīmis, Kaspariņ. Skolā kaut kas nogāja greizi?

-     Tā varētu teikt.

Ome izsaiņoja pirkumus. Šo to ielika ledusskapī, šo to sakņu grozā. Tas tika darīts tādā kā gaidpilnā klusumā.

-     Man uzkakāja putns, Kaspars beidzot saņēmās pateikt un saviebās. Paša teiktais izklausījās tik nožēlojami!

-    Putns? Vai dieniņ, mazais, tas taču uz laimi!

-    Uz laimi? Jā, kā tad.

-    Tā ļaudis saka. Kas ir, puisīt, tu tāda nieka dēļ kreņķējies? Tas taču ir dzīves sīkums!

Kaspars piekrītoši pamāja, lai vairs nebūtu jārunā par šo tematu. Omei tāpat to nesaprast, un notikušo vienalga vairs neizlabot. Viņa reputācija bija vējā. Tomēr saruna ar omi zēnam lika aizdomāties, ka viss atkarīgs no cilvēka uztveres. Tīri teorētiski putna kaka varēja trāpīt jebkuram no viņa jaunajiem klasesbiedriem. Tas, ka trāpīja tieši viņam mūžīgajam neveiksminiekam -, nu, tas vienkārši bija neizbēgami. Taču, jā, tā gadīties varēja katram.

Ja putns būtu uzkakājis, piemēram, Reinim (vai kā nu viņu sauca), ko tas džeks darītu? Kā reaģētu? Visticamāk, tikai pasmietos kopā ar citiem, turpat skolas tualetē izmazgātu matus un lielākajiem ņirgām uzrūktu, lai piever muti. Un viss. Ar to tad arī viss beigtos.

Ar novēlošanos Kaspars apjauta, ka tieši tā viņam tobrīd būtu vajadzējis rīkoties. Nevis sarkt, bimbāt, šausmīgi pārdzīvot un laisties lapās, bet palikt un brīvi pasmieties pašam par sevi.

"Es to nespēju," zēns nopūtās.

Par viņu jau tik daudz un bieži citi ņirguši, ka pašam to darīt galīgi nebija iekšā. Tobrīd vai nost beidza drausmīgā nolemtības un izgāšanās izjūta, tāpēc visvienkāršāk šķita aizbēgt. Bet tagad? Ko darīt tālāk?

Viņš pavisam noteikti nevēlējās atgriezties skolā. Kaspars spilgti iztēlojās, ar kādu zviegšanu viņu tur sagaidītu. Palūgt vecākus, lai nokārto skolas maiņu? Neiespējami. Skolu viņš taču tikko jau mainīja, turklāt senči ir prom Īrijā ko gan viņi no turienes spētu palīdzēt? Bezceris. Pieaugušie nemūžam viņu nesaprastu. Viņiem notikušais neliktos nekas nopietns. Dzīves sīkums kā ome teica. Ha!

Nākamajā rītā Kaspars omei paziņoja, ka nejūtas labi, tāpēc uz skolu neies.

Man laikam ir temperatūra. Krata drebuļi, galva reibst…

Kā jau varēja gaidīt, ome uzķērās. Satraukušies uzreiz metās meklēt termometru, taustīja Kasparam pieri, sataisīja karstu tēju ar medu un ievīstīja mazdēlu biezā segā.

Redzot vecāsmātes rosīšanos, Kaspars juta sirdsapziņas pārmetumus, taču ko lai dara? Viņš nespēja sadūšoties, lai šodien dotos uz skolu un stātos pretī lielajiem smējējiem.

"Esmu nožēlojams gļēvulis," Kaspars drūmi domāja un, omei neredzot, pielika termometru pie karstās tējas krūzes. Dzīvsudraba stabiņš ātri uzkāpa līdz 37,5 grādiem. Derēs!

Redzot, ka temperatūra nav pārāk augsta, ome nomierinājās un sadūšojās pamest mazdēlu, lai aizskrietu līdz aptiekai.

Palicis viens, Kaspars drūmi blenza griestos un prātoja, ko darīt tālāk. Skaidrs, ka mūžīgi izlikties par slimu viņš nevarēs. Cerēt, ka klasesbiedri notikušo aizmirsīs, bija naivi. Tik smieklīgu starpgadījumu tā uzreiz neaizmirst.

Vairāk nekā jebkad zēns tagad izjuta drauga trūkumu. Viņam pat nebija, ar ko aprunāties, nebija, kam pajautāt, ko lai tagad iesāk un kā nekļūt par mūžīga apsmiekla objektu. Patiesībā Kaspars vienmēr bija juties sasodīti vientuļš. Atmiņā atausa aina ar mazu puisīti, kurš iešūpo ne tikai savas, bet arī blakusšūpoles, iztēlojoties, ka tur sēž viņa iedomu draugs un rotaļu biedrs. Uzminējāt tas puisītis bija Kaspars pats.

Zēna skatiens pārslīdēja omes vecajai sekcijai, kuras plaukti bija piebāzti ar dažnedažādām grāmatām. Omei trakoti patika lasīt, un, ja viņa kādreiz sadūrās ar kādu neskaidrību, padoms allaž tika meklēts tieši grāmatās. Nevar izdomāt, ko gatavot pusdienās, atšķir pavārgrāmatu; nevar atrisināt krustvārdu mīklu pašķirsta enciklopēdiju utt.

Diemžēl Kaspara problēmas risinājumam šajos grāmatu plauktos nekā piemērota nebija. Taču ideja par nepieciešamās informācijas meklēšanu šobrīd nemaz nešķita tik peļama.

Kaspars domīgi grauza nagu. Ja viņam būtu pieejams internets, vajadzīgo varētu sameklēt tur, taču omes dzīvoklim modernās tehnoloģijas vēl joprojām meta līkumu, un Kaspara vecais dators šobrīd varēja veikt tikai rakstāmmašīnas funkcijas.

Pēkšņi viņam prātā atausa vārds "bibliotēka". Tur taču noteikti jābūt datoriem ar interneta pieslēgumu!

Apņēmīgās domas spārnots, Kaspars sāka justies nedaudz labāk. Patiesībā viņam vairs negribējās tupēt mājās un tēlot slimu. Varbūt aiziet uz bibliotēku tūlīt pat? Bet ja nu viņu kāds ierauga? Galu galā viņš jau bija nobastojis pirmās divas stundas. Diez vai būtu prātīgi pēkšņi tur tā parādīties. Taču tad Kaspars apsvēra, ka bibliotēka atrodas mazliet nomaļā skolas ēkas spārnā, tālu prom no klasēm, tāpēc iespēja sastapt kādu klasesbiedru bija salīdzinoši maza. Turklāt viņš taču turp var doties mācību stundas laikā, kad citi tup klasēs un mācās.

Nolēmis tā rīkoties, Kaspars uzrakstīja omei zīmīti, ka jūtas labāk un aiziet uz skolu. Tad zēns ieslēpa galvu jakas kapucē un devās ārā.

Pie skolas ēkas viņš atkal mazliet paminstinājās, taču, vēlreiz visu apsvēris, ātri devās iekšā un pa klusajiem, tukšajiem gaiteņiem aizlavījās līdz bibliotēkai. Tā izrādījās ciet. Velns parāvis! Ar tādu iespēju Kaspars nebija rēķinājies. Turklāt nelaime, protams, nenāk viena pēkšņi atskanēja zvans, vēstīdams par stundas beigām. Kaspars sarāvās. Viņš nebija paskatījies pulkstenī, nebija iedomājies, ka tagad būs starpbrīdis. Nu zēns jutās kā iekritis lamatās.

Vienā mirklī skolas gaiteņi piebira pilni ar bērniem, smiekliem, klaigām un balsu čalām. Kuru katru brīdi varēja parādīties kāds no klasesbiedriem vai audzinātāja.

Tad gan būtu mēsli! Pieplacis sienai, Kaspars apsvēra domu nozust pa sānu kāpnēm, bet nebija pārliecināts, vai sētas durvis būs vaļā. Šī ēka, lai arī tipveida celtne, zēnam vēl bija neapgūta teritorija. Pēkšņi viņš gaiteņa galā pamanīja divas meitenes no savas klases. Viņas vēl nebija Kasparu ieraudzījušas, taču tas varēja notikt kuru katru brīdi.

Bet tad nāca glābiņš. Apaļas, briļļainas kundzītes izskatā, kura pēkšņi uzradās pie bibliotēkas durvīm, iebāza slēdzenē atslēgu un, uzmetusi Kasparam laipnu skatienu, pajautāja:

-    Vai tu gribi tikt iekšā?

Protams, viņš gribēja. Piekrītoši pamājis, Kaspars steidzīgi iešmauca viņai līdzi. Kad aiz abiem aizvērās bibliotēkas durvis, norobežojot zēnu no skolas kņadas, viņš atviegloti uzelpoja un jutās kā nonācis pavisam citā pasaulē. Te bija īsta miera osta.

-    Vai tev vajadzīga kāda konkrēta literatūra? bibliotekāre apvaicājās, apsēžoties pie sava galda.

-      Nē, es tikai gribētu tikt pie interneta, Kaspars atbildēja, skatīdamies uz bibliotēkas datoru tumšajiem ekrāniem.

-     Skaidrs. Droši sēdies klāt un slēdz iekšā! sieviete atvēlēja un, šķietami zaudējusi interesi par Kasparu, noliecās pie sava datora ekrāna.

Ievadījis interneta pārlūkprogrammā dažus vārdus, Kaspars atrada veselu lērumu dažnedažādu rakstu. Brīdi lasījis, viņš secināja, ka atrastās informācijas apjoms ir pārāk liels, lai to apgūtu īsā laikā. Ilgi kavēties skolas bibliotēkā zēns negribēja. Kuru katru brīdi šeit taču varēja ienākt kāds no viņa klasesbiedriem. Ārprāts, kur viņam bija prāts šitā riskēt?! Pārāk vēlu Kaspars atcerējās, ka nav paņēmis līdzi nevienu disku vai zibatmiņu, kur varētu ierakstīt atrastos rakstus.

"Nu pilnīgs āmurs!" zēns sevi domās nolamāja.

-    Vai tev kā palīdzēt? negaidot viņam aiz muguras atskanēja bibliotekāres balss. Kaspars izbijies salēcās. Pa kuru laiku tā sieviete bija pienākusi klāt?

-     Ē… Nē, nevajag, viņš steidzīgi bilda.

-     Meklē informāciju par draudzības tēmu? bibliotekāre apvaicājās, uzmetot skatienu šobrīd Kaspara datora ekrānā atvērtajam tekstam.

"Kas tev par daļu?" zēns pie sevis ērcīgi nodomāja. Vai tai uzbāzīgajai briļļainei nebija, ko darīt, ka jāstāv viņam aiz muguras?

-    Jā, viņš skaļi atbildēja un, lai sieviete nez ko nepadomātu, steidzīgi piebilda, ka meklē materiālus referātam par draudzības tēmu latviešu rakstnieku darbos.

-     Skaidrs, sieviete domīgi novilka. Šeit ir dažas grāmatas, ko es tev varētu ieteikt izlasīt. Negribi paskatīties?

-    Var jau, Kaspars negribīgi norūca. Varbūt tad tā sieviete beidzot liks viņu mierā.

Bibliotekāre pamāja, lai viņš seko, un nozuda ejā starp grāmatu plauktiem. Jau pēc brīža viņa Kasparam rokās krāva biezākus un plānākus sējumus, stāstot kaut ko, kas zēnam vienkārši slīdēja gar ausīm. Sapīcis viņš skatījās garām sievietei. Skatiens slīdēja pār grāmatu muguriņām, tad pēkšņi apstājās pie koši zaļa uzraksta uz kādas grāmatas vāka: "Kā iegūt draugus". Varbūt tieši tur slēpjas risinājums visām viņa problēmām? Nenāktu par ļaunu vismaz paskatīties.

-     To arī? bibliotekāre pajautāja, kad zēns mazliet nedroši pastiepās pēc acīs iekritušās grāmatas. Kaspars piesarcis pamāja ar galvu.

Atskanēja zvans uz stundu.

-    Man jāiet! zēns paziņoja un, ātri sabāzis grāmatas mugursomā, pameta bibliotēku. Iet uz klasi viņam, protams, nenāca ne prātā. Jau pēc mirkļa skolas ēka palika aiz muguras.

Dabūjis brāzienu no omes ("Ko tu, mazais, skraidi slims apkārt? No rīta temperatūra, bet vēlāk jau diebj uz skolu!"), Kaspars ērti iekārtojās pie rakstāmgalda un atšķīra bibliotēkā paņemto grāmatu. Nejau kādu no bibliotekāres dotajām! To paša paņemto. Taču zēnu gaidīja vilšanās. Kaut ko tik garlaicīgu viņš sen nebija lasījis. Turklāt tur dotie padomi šķita gaužām muļķīgi un novecojuši. Galīgi garām! Par to, kā, piemēram, izvairīties no apsmiekla, tur nebija neviena vārda. Nācās atzīt, ka ceļš uz bibliotēku mērots velti.

Sarūgtināts un vīlies Kaspars aizcirta grāmatu un pavirši nosvieda to uz galda malas, taču tur tā nenoturējās un ar klusu būkšķi atsitās pret grīdu. Pieliecies, lai to paceltu, Kaspars pamanīja, ka no grāmatas izkritusi neliela, uz pusēm pārlocīta rūtiņu lapa. To atlocījis, zēns ieraudzīja īpatnējā, sīkā rokrakstā uzrakstītu dzejoli:

Rudens kā pastnieks iznēsā skumjas,

Met sirdīs kā pastkastītēs.

Stiprākie paskums, bet aizies tālāk;

Būs tādi, kas neizturēs…

Bla-bla-bla. Kaspars īpaši nejūsmoja par dzejoļiem. Šim bija četri pantiņi, taču viņš visu līdz galam nemaz neizlasīja. Tāpat jau draņķīgs garīgais kāpēc vēl sērīgu dzeju lasīt?

Atkal salocījis lapiņu, Kaspars to ielika atpakaļ grāmatā. Rīt viņš grāmatu aiznesīs atpakaļ uz bibliotēku. I 'ārējās arī.

Savai nākamajai tikšanās reizei ar klasesbiedriem Kaspars bija izstrādājis tādu kā pašaizsardzības plānu. Nekas oriģināls un spīdošs jau tas nebija, patiesībā pat diezgan nožēlojami, taču nekas labāks viņam nenāca prātā.

Kaspars ienāca klasē reizē ar skolotāju, tādā veidā cerot izvairīties no gaidāmā apsmiekla. Ieraudzījis brīvu solu nepopulārākajā vietā tieši pretī skolotājas galdam, zēns ātri apsēdās tur un izķeksēja no somas kladi un rakstāmo. Sākās stunda. Tās laikā Kaspars sev aiz muguras brīžiem dzirdēja klusus spurdzienus, kas, visticamāk, bija saistīti ar viņu, taču izlikās neko nemanām.

Līdzko atskanēja zvans, Kaspars ātri sameta mantas somā un izmetās no klases. Starpbrīdi viņš pavadīja blakus skolai esošajā santehnikas veikalā, cītīgi izliekoties, ka interesējas par nerūsējošā tērauda izlietnēm un dušu uzgaļiem, bet patiesībā nervozi uzmanām pulksteni. Kad starpbrīdis beidzās, Kaspars rikšoja atpakaļ uz skolu un atkal gribēja ieiet klasē kopā ar skolotāju, taču literatūras skolotāja kavējās. Pa klases durvīm pabāza galvu viens no klasesbiedriem un, pamanījis gaitenī Kasparu,

iesaucās:

-    Jauniņais! Ko tu tur slapsties? Nāc iekšā!

Kasparam nekas cits neatlika. Viņa parādīšanās tika

sveikta ar skaļiem aplausiem un ovācijām. Tās ignorējot, Kaspars ātri apsēdās savā solā un sarāvās pēc iespējas mazāks un nemanāmāks. Pēkšņi kāds apsēdās uz viņa galda. Nedroši pacēlis acis, Kaspars sastapās ar Reiņa ciešo skatienu.

-    Ko tad tu tāds izvairīgs? klasesbiedrs acīmredzami uzjautrināts noprasīja.

-     Es… es neesmu izvairīgs.

-     Kā nu ne! Ar mums nemaz nerunā. Lepns esi, vai? Varbūt mēs tev nepatīkam?

-      Nu, nē, kāpēc tad uzreiz tā… Kaspars samulsis minstinājās. Klasē bija iestājies nogaidošs klusums, un viņam likās, ka tas neko labu nesola.

-      Vakar tu nemaz neparādījies, Reinis turpināja, joprojām vērīgi raudzīdamies jaunajā klasesbiedrā. It kā prātojot, ar ko viņam īsti darīšana.

-     Jauniņais droši vien visu dienu mazgāja matus! kāds iesaucās, un tūlīt atskanēja skaļi smiekli.

-     Kā ir dabūji to sūdu ārā?

-     Galva nesmird?

Kaspars neatbildēja. Nekas jēdzīgs nenāca prātā. Kā jau parasti. Visas asprātīgās, dzēlīgās atbildes viņš vienmēr izdomāja vēlāk kad jau bija par vēlu.

-     Ko tu klusē?

-    Jauniņais liekas tāds kautrīgs, ne?

Atkal smiekli. Kaspars juta, kā vaigos kāpj sārtums. Nolādēts, viņš atkal sarka! Par laimi, klasē beidzot ienāca skolotāja un sākās stunda. Reinis atgriezās savā vietā, un Kaspars varēja atviegloti uzelpot. Vismaz kādu laiku.

"Ar mani ir cauri. Viņi mani apņirgs līdz mūža galam," zēns domāja, drūmi blenzdams uz tāfeli, kur, pretīgi čirkstinot krītu, skolotāja rakstīja vārdus: "Rudens. Lietus. Skumjas."

-     Šī mums būs tāda brīvas izpausmes stunda. Pamēģiniet izteikties dzejā, izmantojot šos vārdus un to raisītās asociācijas. Paskatīsimies, kas jums sanāks. Esiet radoši! skolotāja teica un, apsēdusies pie sava galda, iegrima kaut kāda sieviešu žurnāla lasīšanā. Kaspars nodomāja, ka dzejoļa sacerēšana skolēniem uzdota tieši šī iemesla dēļ lai skolotāja varētu netraucēti izlasīt kāroto žurnālu.

-    Neciešu pantiņus, kāds klusi kurnēja.

-    Vai mēs kāds poētu klubs, vai? Totāls sviests! cits piebalsoja.

Skolotājas dzestrais skatiens visiem lika apklust. Skolēni ķērās pie rakstīšanas. Kaspars neizlēmīgi grauza pildspalvu. Ko lai izdomā? Pantiņu rīmēšana, viņaprāt, bija visīstākā skuķu padarīšana. Viņam tas nepadevās.

Kaspars atkal pievērsa skatienu uz tāfeles uzrakstītajiem vārdiem. Kāda ir atskaņa vārdam "rudens"? Un vai šim sasodītajam dzejolim katrā ziņā jābūt ar atskaņām? Zēns neuzkrītoši palūkojās apkārt. Liela daļa klasesbiedru jau kaut ko cītīgi rakstīja. Vai tiešām šeit visiem būtu baigais talants uz dzejošanu? Varbūt šajā skolā pantiņu sacerēšana bija lielā cieņā un skolēni to apguva jau no pirmās klases? Būt vienīgais, kurš neko nav uzrakstījis, Kaspars negribēja, bet uzcept kaut ko superstulbu, lai pārējiem atkal būtu iemesls pazviegt, arī nekārojās. Ko darīt?

Tad Kaspars atcerējās bibliotēkas grāmatā atrasto lapiņu, uz kuras taču bija uzrakstīts dzejolis. Urā!

Protams, viņš zināja uzdot cita cilvēka gara darbu par savējo nav nekas slavējams, turklāt, ja tas izrādītos kāds populārs, visiem labi zināms dzejolis, skolotāja viņu varēja pieķert un tas būtu milzīgs kauns, totāla izgāšanās. Tomēr Kaspars nolēma riskēt, jo pats joprojām nebija uzrakstījis ne rindiņas. Cik vien spēdams neuzkrītoši viņš parakņājās somā un no bibliotēkas grāmatas izvilka zināmo lapiņu. Ātri pārlasījis dzejoli, Kaspars pārliecinājās, ka tas tiešām atbilst skolotājas dotajai tematikai. Ideāli! Uz brīdi viņš izjuta atvieglojumu, taču tas pagaisa, kad skolotāja, apstaigājot klasi un savācot skolēnu dzejoļus, paziņoja, ka labākie noteikti būs jānolasa visiem priekšā. Kaspars no visas sirds cerēja, ka viņa dzejolis skolotājai neiepatiksies.

Nākamā diena uzausa mīlīgi saulaina. Ejot uz skolu, Kaspars vienubrīd pat aizmirsa visas rūpes un raizes. Skatoties, kā skvēriņā neliels suņuks, spītējot saimnieces saucieniem, trenkā baložus, arī viņš sajutās tikpat bezbēdīgs un brīvs. Tomēr, apsēžoties skolas solā, dzīve uzreiz ieguva drūmākus toņus.

-     Vakar izlasīju jūsu dzejoļus, literatūras skolotāja smaidīga izvilka no somas kaudzi ar iepriekšējā dienā savāktajām lapiņām. Jūs lieliski esat tikuši galā ar uzdevumu, un daži dzejoļi ir patiešām burvīgi.

Brīdi pašķirstījusi skolēnu dzejoļu lapas, skolotāja izvilka trīs no tām un nolika sev priekšā uz galda.

-      Šie dzejoļi man likās īpaši saistoši. Varbūt varam aicināt autorus tos nolasīt citiem priekšā? Lūdzu, Ieva, sāksim ar tavu dzejoli.

Daži atviegloti uzelpoja. Arī Kaspars. Tikmēr Ieva, acīmredzami apmierināta, ka viņas gara darbs atzīts par tik labu, lai to nolasītu citiem, paņēma no skolotājas savu dzejoļa lapu un skanīgā balsī sāka lasīt:

-     "Kad lietus logā sitas,

Es raudāju bez mitas…"

Kasparam dzejolis šķita sasodīti garš un stulbs. Laikam jau pārējiem klases čaļiem arī, jo šur tur bija dzirdami apslāpēti spurdzieni un čukstus izteiktas piezīmes.

-      Paldies, Ieva! skolotāja atzinīgi pamāja ar galvu, kad Ieva bija beigusi, un kādu brīdi skaidroja kaut kādu pantmēru, kas acīmredzot bija labi manāms tikko nolasītajā dzejolī.

-     Bet tagad es palūgšu nākt priekšā jūsu jauno klasesbiedru Kasparu. Tavs dzejolis patiešām ir izdevies.

Zēns stīvi uzslējās kājās. Viņa vienīgais talants bija sarkt un iekulties visādās ķezās. Lūk, arī tas vēl jālasa klases priekšā svešs, par savu uzdots dzejolis.

-     Lūdzu, Kaspar! skolotāja, uzmundrinoši smaidot, pasniedza viņam lapiņu.

Atstājis klasi, Kaspars noskrēja stāvu zemāk un iegāja zēnu tualetē. Aši kabīnē iekšā un durvis ciet. Uf! Te viņš bija drošībā. Vai tomēr ne? Tualetē bija klusi, taču Kaspars ar tādu kā sesto maņu juta, ka nav viens. Viņš cerēja, ka neatrodas vienā telpā ar kādu no klases puišiem. Negribējās nevienu redzēt.

Pēkšņi zēns izdzirda skrāpēšanos gar viņa kabīnes durvīm. Kāds tās skrāpēja kaitinoši lēni un derdzīgi, tā, ka tirpas gāja caur kauliem.

-     Hei! Kas tur ir? puisis uzsauca, taču neviens neatbildēja. Skrāpēšana turpinājās.

-    Izbeidz! Kaspars atkal iesaucās. Viņa balss nodevīgi iedrebējās. Kāds turpināja skrāpēt durvis. It kā ar kādu asu priekšmetu, it kā ar nagu…

Zēns strauji pieliecās, lai paglūnētu pa kabīnes durvju apakšu, taču neko neredzēja. Nevienu pašu kāju pāri! Bet kāds joprojām skrāpēja durvis!

-     Kas tas par murgu? Kaspars satrūcies nomurmināja. Vai skrāpētājs karājas gaisā, vai?

Negaidot skrāpēšanās apklusa. Brīdi nogaidījis, zēns bailīgi pavēra kabīnes durvis. Tualetē neviena nebija, un no notašķītā spoguļa virs izlietnes pretī vērās tikai viņa paša izbiedētā seja. Vai viņam bija tikai izlicies, ka kaut ko dzird?

-     Ak Dievs! Kaspars tikko spēja izdvest, ieraugot kabīnes durvju ārpusi. Kāds tajās bija ieskrāpējis tos pašus vārdus, ko viņš pirms īsa brīža lasīja uz dzejoļa lapiņas. DOMU ZAGLIS!

Tātad tā pretīgā skaņa Kasparam nebija rēgojusies. Kāds tiešām bija sekojis viņam līdzi uz tualeti un

ieskrāpējis durvīs šo uzrakstu. Bet kurš? Kurš no klasesbiedriem tā ākstās? Kāpēc? Un kāpēc Kaspars nevienu nebija redzējis? To visu apsvērdams, zēns nudien netika gudrs. Jo vairāk viņš par to domāja, jo neomulīgāk jutās. Radās nepārvarama vēlme pēc iespējas ātrāk pamest šo telpu, un to viņš arī darīja.

Izgājis no tualetes, zēns nokļuva aci pret aci ar nelielu pulciņu klasesbiedru.

"Lūk, te arī ir mīklas atminējums," Kaspars nodomāja un skaļi iesaucās:

-     Es zināju, ka tie bijāt jūs!

-     Ko tad? Ko mēs? tie bolīja acis.

-    Jūs to uzrakstījāt!

-     Ko uzrakstījām? puiši joprojām izlikās nesaprotam.

-     Neko! Kaspars nīgri atrūca un gribēja paiet bariņam garām, taču zēni nedeva ceļu, pat aizstājās priekšā, izveidodami ap Kasparu visai draudīgu, neko labu nevēstošu pusloku.

-     Kas ir? Ko jūs gribat? Kaspars nervozi jautāja, instinktīvi pakāpdamies soli atpakaļ.

-     Ko tu uzreiz tā streso? Reinis ņirdzīgi noprasīja.

-     Es nestresoju.

-    Kā tad! Mēs tikai gribam aprunāties, bet tu jau trīci kā galerts! šis Reiņa salīdzinājums izsauca puišu barā skaļus smieklus. Vienīgi Kasparam smiekli nebija ne prātā.

-     Par ko jūs gribat aprunāties? viņš vaicāja.

-     Piemēram, tu varētu mums pastāstīt, vai Kuldīgā visi džeki ir tādi ņuņņas kā tu.

Klusums. Puiši bija pasvieduši izaicinājumu un nu gaidīja jaunā klasesbiedra reakciju. Cirks par brīvu!

Bet Kaspars nezināja, ko teikt. Viņš vienkārši jutās bezspēcīgs. Kā jau parasti, kā jau vienmēr šādās situācijās.

-    Klusēšana piekrišana! kāds noirgojās.

-    Es taču teicu, ka viņš ir totāls lohs, cits paziņoja.

-     Ejiet jūs visi dirst! Kaspars dusmīgi izgrūda un mēģināja paspraukties zēniem garām, taču viņi sastājās vēl ciešāk, un tas neizdevās.

-     O, jauniņais kļūst rupjš!

-     Pats ej dirst, sūdu galva!

-    Re, re, cik skābs palika! Kas ir atkal bimbāsi?

-     Pinkškis!

Kaspars asi ievilka elpu. Tikai ne asaras! Ne tagad! Viņš jutās kā vilkiem saplosīšanai pasviests trusītis, taču izmisīgi nevēlējās, lai smējēji apjaustu viņa bezspēcību.

No turpmākiem pazemojumiem Kasparu paglāba fizikas skolotājs, kurš negaidot uzradās blakus zēnu bariņam.

-     Kas te notiek? viņš painteresējās.

Kaspars domāja, ka no malas ainai jābūt skaidrai. Draudīgs bars ielencis nobijušos upuri…

-     Nekas, skolotāj! kāds braši atbildēja.

-    Jā, mēs tikai runājāmies. Vai ne, Kaspar? Reinis bezrūpīgi pajautāja.

Nodūris galvu, Kaspars piekrītoši pamāja. Runājāmies, jā kā tad! Baigā runāšanās. Taču sūdzēties skolotājam tas jau nu būtu galīgi garām.

Skolotājs pagriezās promiešanai, un Kaspars steidzīgi izmantoja izdevību nozust. Skolotāja klātbūtnē viņu, protams, neviens neaizkavēja.

Atskanēja zvans, taču uz stundu iet negribējās. Garastāvoklis bija noslīdējis krietni zem nulles. Arī šajā skolā Kasparu nepieņēma, arī šeit viņš bija frīks, nūģis un izstumtais, par kuru ikviens var paņirgāties.

"Esmu totāls lūzeris," zēns sadudzis nodomāja, un no šīs drūmās domas viņa galva slīga uz leju vēl smagāk.

Kaspars atcerējās par bibliotēkā ņemto grāmatu un drūmi pavīpsnāja. "Kā iegūt draugus" ha, pupu mizas! Vai tiešām šādu grāmatu autori tic, ka kādam viņu stulbie murgojumi var palīdzēt? Tad jau drīzāk vajadzētu sarakstīt grāmatu "Kā neapbimbāties, kad par tevi ņirgājas" vai "Kā sevi aizsargāt no vesela bara idiotu". Lūk, no tādas literatūras gan būtu jēga!

"Grāmata jāatdod bibliotēkā," Kaspars atcerējās un izlēma to darīt tūlīt.

-    Vai tad tev nav jābūt stundā? bibliotekāre aizdomīgi noprasīja.

-     Nē… Kaspars ne īpaši pārliecinoši novilka. Sieviete paraustīja plecus. Nūja, kas tad viņai ar bastotāju ķeršanu bibliotekārei nebija jānodarbojas.

Zēns nolika uz galda viņai priekšā visas paņemtās grāmatas. No vienas spraucās ārā tā sasodītā dzejoļa lapiņa.

-      Kas ņēmis šo grāmatu pirms manis? Kaspars, pēkšņa impulsa vadīts, pajautāja, ar pirkstu norādot uz "Kā iegūt draugus".

-      Kas ņēmis pirms tevis? bibliotekāre pārsteigta pavaicāja, ievadot datorā grāmatas kodu.

-Jā.

-    Marta. Marta Ozola, sieviete beidzot atbildēja pēc dīvaini ilgas pauzes.

-    Skaidrs. Uz redzēšanos!

Kaspars izgāja no bibliotēkas. Marta Ozola. Šis vārds un uzvārds viņam neko neizteica. Zēns pieņēma, ka grāmata "Kā iegūt draugus" šajā bibliotēkā droši vien nav populārāko bestselleru sarakstā un patiesībā ir tāda literatūra, kas šķiet aktuāla tikai tiem, kuriem ir grūtības iegūt draugus, kuri jūtas vientuļi. Tādiem kā viņš Kaspars. Varbūt arī šī Marta bija tāda gluži vientuļa, atstumta un neviena nesaprasta?

"Radnieciska dvēsele," Kaspars nodomāja. Varbūt ir vērts šo Martu uzmeklēt? Un tas jocīgais dzejolis? Vai to būtu rakstījusi viņa? Droši vien. Sacerējusi, uzrakstījusi un lapiņu aizmirsusi bibliotēkas grāmatā. Pag, bet kā tad ar to uzrakstu "Domu zaglis"? Ja tas bija saistīts ar dzejoli (un Kasparam bija nojauta, ka ir saistīts), tad jau Martai vajadzēja dzirdēt, kā Kaspars to nolasa un uzdod par savējo. Tātad Marta ir viņa klasesbiedrene!

Kaspars domās pārskatīja visas klases meitenes. Blondā Krista, Ance ar supergarajām kājām, Rita, mollīgā Luīze… Neviena Marta viņam nenāca prātā. Toties atmiņā spilgti atausa nupat tualetē dzirdētā skrāpēšana. Ja pieņēma, ka arī to darīja saniknotā dzejoļa autore, tad nācās secināt, ka šī Marta ir visai dīvains skuķis.

"Līst zēnu tualetē un skrāpēt durvis…" Kaspars domīgi nogrozīja galvu. Tas nelikās pārāk ticami.

Kad viņš pārnāca mājās, ome cepa zivis. To varēja saost jau kāpņu telpā. Kaspars par zivīm nebija sajūsmā. Negaršīgs ēdiens, turklāt pilns ar asakām. Fui!

Par laimi, vēlāk ome bija pārāk aizņemta ar veļas mazgāšanu, lai ievērotu, ka mazdēls noniecina viņas ceptās plekstes un ēd tikai kartupeļus.

-     Saliku vešmašīnā visas tavas netīrās drēbes, mazais, viņa paziņoja, ietūcīdama veļas mašīnā pēdējo apģērba gabalu savu spilgti rozā halātu.

Kaspars vienaldzīgi pamāja. Šādi saimnieciski sīkumi viņu īpaši neinteresēja.

Pēkšņi iezvanījās mobilais telefons, un zēns patiešām nopriecājās, ieraugot, ka zvana mamma.

-     Cau, Kaspariņ!

-Čau!

-     Nu, kā tad tev iet? Mācies? Klausi omi? Tev nekas nekaiš?

Kaspars labprāt būtu pastāstījis, kā viņam klājas skolā, varbūt pat būtu saņēmies un izkratījis mammai sirdi par klasesbiedru nejauko attieksmi, par ieskrāpēto uzrakstu un citām svarīgām lietām, taču juta, ka mammai nemaz tā īsti nav vaļas klausīties. Iespējams, viņa neko negribēja dzirdēt par dēla problēmām. Tā vismaz Kasparam likās, jo māte tikai ātri bēra jautājumus par mācībām un citām maznozīmīgām lietām, ļaujot viņam atbildēt ar "jā" vai "nē" un nevaļīgi pārtraucot katru garāku atbildi.

-    Nerunāsim gari, dēliņ, ja? Tās telefonsarunas tomēr traki dārgi maksā, jātaupa nauda. Tev tātad viss kārtībā, ja? Man prieks. Mums ar tēti arī viss labi. Drīz tev kādu naudinu nosūtīsim.

"Ne jau tikai naudiņa man, mammu, vajadzīga," Kaspars nodomāja, taču skaļi neko tādu neteica. Nebija jēgas.

Beidzis sarunu, viņš gribēja sākt pildīt uzdotos mājasdarbus, taču nespēja koncentrēties.

Ome smagi apsēdās uz dīvāna ar lielu albumu rokās.

-     Nāc, mazais, palīdzi man pielīmēt fotogrāfijas! viņa aicināja, un Kaspars, nespēdams izgudrot labāku nodarbošanos, labprāt paklausīja. Šo albumu viņš bija redzējis jau agrāk, taču bildes tajā aplūkojis visai pavirši. Smagie ādas vāki slēpa pelēkas bieza kartona lapas ar melnbaltām, jau nedaudz pabalējušām fotogrāfijām. Dažas bija atlīmējušās, un Kaspars palīdzēja omei tās apziest ar pretīgi smirdošu līmi un pielipināt atpakaļ vietā. Pie reizes ome viņam sniedza īso kursu dzimtas vēsturē.

-    Re, šitas ar kuplajām ūsām ir mans vectēvs izslavēts mūrnieks bija. Bet viņa māsa lūk, tā ar lakatu otrajā rindā bija slavena vārdotāja. Viņas dēls savukārt armijā bija virsnieks. Skaties, te nobildēts uz sava zirga!… Redz, kādi tev, mazais, ievērojami senči bijuši, ome lepojās.

-     Jā, tikai es tāds parasta niecība, Kaspars nomurmināja.

-     Kāda niecība? Ko nu muldies! Tu esi Zivtiņš! Un Zivtiņi nekad nav bijuši niecības ielāgo to! ome bargi bazūnēja. Tad viņa ieraudzīja kārtējo dzimtas foto un nopūtās:

-     Kādas tolaik bija stipras ģimenes! Re, sēž visi pie viena galda vecie, jaunie, mazie ar'… Visi turējās kopā, nevis tā kā tagad izmētāti pa visu pasauli… Vai tad tā vairs ir ģimene?

Kaspars nezināja, ko atbildēt. Patiesībā gan nelikās, ka ome gaidītu atbildi. Pielīmējusi pēdējo fotogrāfiju, viņa aizvēra albumu un nolika sekcijas plauktā. Tad ome ieslēdza televizoru, un abi sēdēja, skatīdamies ikvakara ziņu pārraidi un domādami katrs savas domas.

Nākamajā rītā Kaspars aizgulējās. Tas bija stulbi, jo pirmajā stundā bija paredzēts kontroldarbs algebrā. Zibenīgi izlēcis no gultas, viņš aizdrāzās uz vannas istabu, iešļāca sejā aukstu ūdeni un tad, jau pilnīgi pamodies, atskārta, ka izsīkušas tīro drēbju rezerves. A, bet ome taču vakar šo to izmazgāja! Piegājis pie radiatoriem, zēns brīdi neizpratnes pilns blenza uz tur uzliktajiem apģērba gabaliem. Tie visi bija rozā krāsā, tāpēc viņš sākumā domāja, ka ome kaut ko sajaukusi un izmazgājusi tikai savas vešas, taču, rūpīgāk ieskatoties, atklāja baiso patiesību. Tās bija viņa drēbes, tikai mainījušas krāsu. Zeķes, krekli, apakšbikses viss tagad bija ieguvis rozīgu toni!

-     Ome! Kaspars izmisis iebrēcās.

-    Kas tad nu? Ko tu mauro? ome izpeldēja no savas istabas ar sīkiem rullīšiem matos. Kaspars klusēdams pastiepa viņai pretī rozā drēbju kaudzīti.

-    Vai, kā viss sakrāsojies! Laikam tak no tā mana rozā halāta, ome sprieda.

-    Man tagad nav, ko ģērbt! Melnās apenes ir netīras, bet pelēkās un baltās tagad ir rozā!

-    Nu, un? ome nesaprata, kāpēc mazdēls tik satraucies. Tas jau tāds dzīves sīkums, mazais.

Dzīves sīkums? Jā, kā tad. Neviens sevi cienošs čalis taču nevilks gaiši rozā apenes!

-     Ko lai es, sasodīts, velku?

Tas bija nopietni, jo šodien stundu sarakstā iekļauts sports. Viņš taču nevar klasesbiedru acu priekšā ģērbtuvē parādīties šādā apakšveļā! Varbūt aizskriet vēl ātri uz kādu lielveikalu un nopirkt jaunas? Bet tad algebras kontroldarbs simt punkti būs nokavēts, un tas radītu liekas problēmas.

"Jācer, ka neviens nepamanīs," Kaspars visbeidzot nosprieda un skrēja uz skolu.

Risinot algebras uzdevumus, apakšbikšu problēma uz brīdi aizmirsās. Taču zēns to tūlīt atcerējās, nonācis šaurajā ģērbtuvē ēkas pagrabstāvā. Te tāpat kā ģērbtuvēs Kaspara vecajā skolā asi oda pēc sviedriem un netīrām zeķēm. Trīs dienasgaismas spuldžu izgaismotās telpas kailās sienas atbalsoja katru izsaucienu. Kaspars te jutās neomulīgi. Piesardzīgi nolīdis gandrīz vai aizdurvē, viņš ātri ģērbās, cik spēdams, stiepjot uz leju T kreklu un plāno džemperi. Kaut nu tie visu nosegtu, kaut nu neviens neko nepamanītu…

Zibenīgi uzģērbis sporta tērpu, Kaspars atstāja ģērbtuvi un, sekojot skolotāja svilpes signālam, izskrēja skolas pagalmā, kur nelielā sporta laukumā līdz pat stundas beigām noritēja sparīga tāllēkšana.

Smilšainajām sporta kurpēm uz kāpnēm atstājot netīrus pēdu nospiedumus, zēni auļoja atpakaļ uz ģērbtuvi. Kaspars nesteidzās, nāca pats pēdējais, cerot, ka pārējie ātri pārģērbsies un aizskries uz nākamo stundu. Tad viņš varētu netraucēti ģērbties, nebaidoties, ka kāds no klases lielajiem ņirdzējiem ieraudzītu…

Jau ieraudzījuši! Kaspars to saprata, veroties pārējo puišu sejās. Nē, vēl viņi neko nedarīja, neko neteica, taču skatienos kaut kas bija. Kā dzinējsuņiem, kuri pamanījuši medījumu, kas nevar aizbēgt, un nu gudro nokost uzreiz vai mirkli vēlāk?

-       Ko stāvi? Kāpēc neģērbies? kāds Kasparam pajautāja.

Visi pārējie ģērbās. Aizvilka rāvējslēdzējus, šņorēja kurpju saites, taču ar acs kaktiņu vēroja Kasparu. Viņš to labi juta.

Visbeidzot arī viņš sāka pārģērbties. Novilka sporta kreklu, uzvilka T kreklu, džemperi, tad novilka šortus….

-     Hei, kas tad tev tur?

-    Veči, jauniņais rozā trusenes uzvilcis!

Kāds iesvilpās, pārējie ņirdza. Kaspars izmisīgā ātrumā rāva kājās džinsus, taču kāds pēkšņi pasniedzās un parāva tos uz leju.

-    Vou, kas par krāsu!

-     Tu šitās pokšenes vecmuterei nospēri?

-      Ei, vai tik mūsu jauniņais nav mīkstais? Zilajiem jau patīk rozā!

-    Mīkstais!

-     Stulbie idioti! Paši jūs esat mīkstie! Kaspars dusmīgi kliedza, piesarcis no kauna un aizvainojuma. Viņš centās saģērbties, taču kāda roka atkal pastiepās, lai pavilktu uz leju viņa džinsus vai parautu uz augšu T kreklu, atsedzot visu skatieniem nelaimīgās apakšbikses.

-    Tu katru dienu šitā uzcērties? zēni turpināja ņirgāties.

-     Atcerieties, šis vēl sākumā baigi stilot gribēja. Ar rozā trusenēm apakšā!

Zilais!

Kauns un savas bezspēcības apziņa gluži vai smacēja nost.

"Es viņiem neko nevaru padarīt," zēns nelaimīgs nodomāja. "Pilnīgi neko."

Beidzot Kasparam izdevās izrauties no klasesbiedru tvēriena un apģērbties. Paķēris somu, viņš, svilpienu un ņirgu pavadīts, izmetās no ģērbtuves un pameta skolas ēku. Jā, viņš nobastos atlikušās 4 stundas. Nu un? Zēns skaidri saprata, ka vienā telpā ar šiem pretīgajiem ņirdzējiem vairs neuzturēsies. Ne šodien, ne rīt, ne arī kādu citu dienu. Viņš to vienkārši nespēja.

Jāizgudro kāda pasaciņa vienalga kas, lai ome un vecāki saprastu, ka viņš tajā draņķa skolā vairs nemācīsies. Pēc šitā drausmīgā pazemojuma tas vienkārši vairs nebija iespējams.

Pametis skatu kāda veikala skatlogā, Kaspars ieraudzīja drebelīgu puišeli ar izspūrušiem matiem, sarkanu seju un asarainām acīm. Velns, viņš izskatījās superdraņķīgi! Pirms iet mājās pie omes, vajadzēja mazliet savākties un nomierināties.

Pēc pāris minūtēm Kaspars ieslīdēja tuvējā lielveikala tualetē. Nomazgājis seju ar aukstu ūdeni un pieglaudis matus, viņš iegāja pārtikas nodaļā un ilgi bezmērķīgi klīda starp plauktu rindām. Skanēja radio, cilvēki iepirkās… Bezpersoniskā lielveikala vide savādi nomierināja.

Taču liktenis laikam bija pret viņu sazvērējies. Kaut kur starp saulespuķu eļļas pudelēm, garšvielām un ķīniešu saldskābajām mērcēm zēns negaidot aci pret aci saskrējās ar savu klases audzinātāju.

"Oi, sūdi!" Kaspars gandrīz to pateica skaļi.

-    Sveiks, Kaspar! Vai tad tev tagad nav jābūt skolā? audzinātāja brīnījās.

Zēns klusēja un, nodūris galvu, pētīja savu kurpju purngalus.

-     Kaut kas atgadījies? skolotāja jautāja.

"Jā, man ir koši rozā apenes, un tagad par to rēc visi klases čaļi," Kaspars rūgti nodomāja, taču skaļi tikai atrūca:

-    Nekas.

-    Tiešām viss kārtībā? audzinātājas balss bija šaubu pilna.

-     Jā. Es tikai… ienācu veikalā. Man vajadzēja kaut ko nopirkt.

-     Bet tev tagad būs neattaisnots kavējums. To taču tu, Kaspar, saproti?

Viņš piekrītoši pamāja. Lai ieskrienas ar to neattaisnoto kavējumu! It kā nebūtu vienalga. Kaspars prātoja, ko audzinātāja tagad darīs. Vedīs viņu atpakaļ uz skolu? Viņai droši vien tas jādara. Kā kārtīgs pedagogs un turklāt audzinātāja viņa taču nevar izlikties, ka Kasparu nav redzējusi, un mierīgi ļaut viņam iet.

-      Paklau… audzinātāja domīgi iesāka. Varbūt aprunāsimies? Pa ceļam uz skolu.

Jā, nu protams, pa ceļam uz skolu kā tad citādi. Kaspars piekrītoši pamāja. Ko citu viņš varēja darīt?

-      Pārcelties dzīvot uz citu pilsētu un mainīt skolu droši vien nav viegli, vai ne? skolotāja iesāka, kad abi mirkli vēlāk plecu pie pleca soļoja uz skolas pusi.

-    Nav gan, zēns klusi piekrita.

-     Es saprotu. Droši vien ir lietas, kas tev šeit nepatīk, nav pieņemamas un kaitina, taču stundu kavēšana nudien nav risinājums. Tu taču pats to labi zini, Kaspar, tu neesi muļķis.

Bla, bla, bla… Kaspars prātoja, ka skolotāja viņam tagad notur individuālu audzināšanas stundu un ka tas kļūst arvien apnicīgāk. Viņa Kasparu saprotot kā tad! Ne vella viņa nesaprot! Protams, stundu bastošana neko nerisina, bet vai šī učene spēj ieteikt ko labāku? Diezin vai.

-    Kaspar, tu klausies? -Jā.

-    Es tev uzticēšu spēļu rīkošanu.

-      Kādu spēļu? zēns apjauta, ka kaut ko palaidis garām.

-     Nu, tādas kā viesību rotaļas. Klases vakarā taču nevar tikai ēst un dejot, vai ne tā?

-     Klases vakarā?

-     Jā, es taču tev jau teicu! Nākamnedēļ būs klases vakars. Izdomā pāris interesantu spēļu.

-     Nu, nezinu gan… Kaspars šaubīgi novilka. Kas viņš kāds rotaļnieks, vai? Kas tā skolotājai par stulbu domu?

-     Es uz tevi paļaujos, Kaspar. Katrs centīsies, lai vakars izdotos saturīgs, lai visiem kopā būtu jautri. Un tu tagad esi daļa no klases kolektīva, tāpēc…

-    Labi, labi, es sapratu, zēns noņurdēja.

Viņi iegāja skolā. Tā šķita draudīgi klusa, jo visi sēdēja klasēs un mācījās.

-     Vai tagad iesi uz stundu? Lai gan skolotāja to izteica kā jautājumu, viņas balsī bija jaušams pavēles tonis.

-    Jā, jau eju, Kaspars atbildēja.

Viņš devās uz priekšu pa garo, tukšo gaiteni, juzdams sev mugurā urbjamies skolotājas ciešo skatienu. Tas viņu pavadīja līdz pat 28. kabineta durvīm, aiz kurām šobrīd notika angļu valodas stunda. Tajā bija jābūt arī viņam. Nospiežot durvju rokturi, Kaspars jutās, kā kāpjot uz ešafota. Nolādēta būšana!

Klases audzinātāja novērsās tikai tad, kad Kaspars pazuda aiz kabineta durvīm.

Arvien tuvāk nākošais klases vakars darīja Kasparu nervozu. Vislabprātāk viņš to vispār neapmeklētu, taču klases audzinātājas rīkojums sagatavot kādu spēli skaidri norādīja, ka viņam tur jābūt. Zēns juta, ka nonācis skolotājas uzmanības degpunktā. Visticamāk jau kā problēmu bērns stundu bastotājs. Kaspars nebija radis būt sliktā puiša tēlā. Patiesībā viņš vienmēr bija bijis paraugskolnieks. Tieši tāpēc zēns neuzdrīkstējās neizpildīt klases audzinātājas vēlmi un sāka gatavoties klases vakaram.

Meklējot idejas spēļu organizēšanai, Kaspars atkal mēroja ceļu uz bibliotēku.

Rakņājoties grāmatu plauktos, zēns atcerējās nejauši atrasto dzejoli, savādo uzrakstu "DOMU ZAGLIS" un meiteni, kuru viņš turēja aizdomās kā abu šo tekstu autori. Marta. Vai viņa mācījās ar Kasparu vienā klasē?

Visu laiku bēguļojot un izvairoties no klasesbiedriem, zēns vēl nebija iegaumējis visu vārdus. Iespējams, kāda no 16 meitenēm viņa klasē bija šī Marta. Gan jau viņš to drīz vien noskaidros. Varbūt tajā sasodītajā klases vakarā.

Paņēmis pāris, viņaprāt, noderīgu grāmatu, Kaspars devās pie bibliotekāres galdiņa, kur, sev par pārsteigumu, sastapās ar klasesbiedreni Kristu. Jā, viņas vārdu Kaspars bija iegaumējis. Kā nu ne Krista neapšaubāmi bija pati izskatīgākā meitene klasē. Zēns slepus bija novērojis, kā, meitenei smaidot, viņas vaigos parādās mīlīgas bedrītes, cik gracioza ir viņas gaita, kā viņa ar strauju rokas kustību atmet no sejas gaišos, viegli viļņainos matus… Ar patiesām skumjām zēns atcerējās, kā pirmajā skolas dienā Krista bija izrādījusi par viņu interesi. Tikai mazliet, bet tomēr tā bija interese. Līdz brīdim, kad kaija… Nē, to Kaspars šobrīd negribēja atcerēties.

-     Sveika, Kaspars kautrīgi nobubināja.

Krista pamāja. Gaidot, kad bibliotekāre ievadīs datorā paņemto grāmatu nosaukumus un citus datus, meitene nepacietīgi grozīja pēdu uz kurpes smalkā papēdīša.

"Viņai ir smukas kājas," zēns nodomāja.

No bibliotēkas abi izgāja reizē. Gabaliņu nostāk stāvēja bariņš klases puišu. Reinis, Roberts, Jānis un citi. Ieraudzījuši Kasparu, viņi saskatījās un sāka ņirgt.

-    Ei, mīkstais, biji biblenē mīlas dzejoļus lasīt?

Kaspars novērsās un gribēja aiziet, bet tad viņam pa

vaigu pēkšņi trāpīja kāda klasesbiedra izspļauta maza papīra lodīte. Tai sekoja arī citas, un zēns pacēla rokas, lai aizsargātu seju. Tātad nu viņu jau arī apspļaudīja!

-    Re, kā šis raustās! kāds irdza.

-     Izbeidziet! pēkšņi atskanēja Kristas balss. Lieciet viņu mierā!

-    Oho! Nūģim uzradies miesassargs! Reinis ņirdzīgi iesaucās.

-     Paši jūs esat nūģi! Septiņi pret vienu tas nav godīgi! Atradušies baigie varoņi! Kristas balsī ieskanējās patiess nicinājums.

Kaspars samulsis uzlūkoja meiteni.

-     Kas ir? viņa nikni noprasīja. Kāpēc tu ļauj par sevi ņirgāties?

Zēns novērsa skatienu. Ko lai viņš atbild?

-     Viņi taču visu laiku tevi apsmej! Kāpēc tu to paciet? Krista izsaucās un atkal pievērsās puišu bariņam.

-    Džeki, es pateikšu audzinātājai, goda vārds!

-     Ai, ai, kā nobijos! Reinis novaibstījās, tomēr zēnu bars šķietami zaudēja interesi par jauniņo un lēni aizslāja ēdnīcas virzienā. Kaspars atviegloti uzelpoja.

-     Paldies, viņš klusi noteica, vairīdamies no Kristas skatiena. Meitenes acīs viņš droši vien izskatījās pēc nožēlojama memmīša, un šī doma zēnā radīja neizturamu kaunu.

-      Tev matos ir lodīte, Krista norādīja ar pirkstu. Kaspars notrausa uzspļauto papīra bumbiņu.

-     Kāpēc tu viņiem ļauj pret sevi tā izturēties? meitene atkal noprasīja.

-     Ko tad es viņiem varu izdarīt?

Krista paraustīja plecus.

-    Tu esi jocīgs čalis.

-     Kādā ziņā?

-     Tu esi… citāds. Neļauj kāpt sev uz galvas, labi? Krista uzmundrinoši pasmaidīja un aizsteidzās prom.

Kasparam joprojām ausīs skanēja viņas teiktie vārdi "Tu esi citāds". Tātad Krista bija viņu vērojusi, bija salīdzinājusi ar citiem, un, jā, viņa Kasparu bija aizstāvējusi. Tad jau varbūt viņš meitenei patika?

"Nu, nu, vecīt, pārāk nesaceries," viņš sevi aprāja. Krista bija pārāk izskatīga un forša, lai… Ai, neko. Par to pat domāt nebija jēgas.

Tomēr vēl labu brīdi gar Kaspara acīm slīdēja tvīksmīgas iztēles ainas viņš un Krista sēž blakus kinoteātrī un no vienas kārbas ēd popkornu, viņa roka ir uz meitenes ceļgala, abi dejo mūzikas klubā, Krista skatās viņam acīs, smaida un liecas arvien tuvāk…

Nomoda sapņus pārtrauca zvans uz stundu.

Puiši sameta naudu alkoholam. Kaspars dzirdēja viņus apspriežam, ko labāk pirkt. Viņu neviens neaicināja pievienoties, un Kaspars visiem spēkiem centās neizrādīt savu sarūgtinājumu. Kremta nejau tas, ka iet garām iespēja iedzert, bet fakts, ka viņš kārtējo reizi tik klaji, tik uzkrītoši tiek atstumts.

Klases vakars sākās tieši tā, kā Kaspars iepriekš bija paredzējis, skanēja mūzika, neviens nedejoja, džeki tusējās klases vienā pusē, meitenes otrā, apmainoties kautrīgiem skatieniem un izrādot mākslotu interesi par čipsu un sulas pakām, kas bija sarindotas uz galda.

-    Nu, jauniņais, parādīsi mums šovakar jaunākos deju soļus? Reinis šķietami draudzīgi uzrunāja Kasparu, biedriski uzsitot viņam pa plecu.

-     Es nedejoju, Kaspars atteica.

-      Jā? Man gan liekas, ka vienkārši rausties kādu skuķi uzlūgt, Reinis noņirdza un tad ļauni piebilda: Varbūt tev džeki labāk patīk? Ja atceramies tavas rozā apenes…

-    Ej dirst! Kaspars neizturēja. Joki par viņa rozīgo apakšveļu tagad bija jāklausās gandrīz katru dienu.

-    Oi, oi, nevajag jau uzreiz tā dusmoties! Nu, tad pierādi, ka neesi zilais!

-    Kāpēc man tev kaut kas būtu jāpierāda?

-    Baidies, ja? -Nē.

-     Nu, tad pierādi, mīkstais! Nodejo ar kādu meiteni lēno deju, ja tu to spēj!

-    Ar kuru meiteni? Kaspars pieņēma izaicinājumu.

Kas cits viņam atlika?

-    Vienalga. Kaut vai ar Kristu, Reinis noņirdza.

-     Nekādu problēmu, Kaspars šķietami pašpārliecināti noteica. Patiesībā viņš nebija tik drošs. Krista gan viņu nesen aizstāvēja un viņa bija vienīgā meitene, ar kuru Kaspars bija kaut nedaudz aprunājies, tomēr diez vai ar to pietika, lai Krista gribētu ar viņu dejot. Skaistule un nūģis nē, tāda kombinācija nav iespējama. Bet varbūt Kristas acīs viņš tomēr nav tik nožēlojams?

-    Ko bremzē? Reinis noprasīja. Kaspars nodomāja, ka klasesbiedrs jau izskatās iedzēris, un pabrīnījās, ka audzinātāja to nav ievērojusi. Varbūt mīļā miera labad pievēra acis?

-    Un tu pats? Kāpēc tu nevienu neuzlūdz? Kaspars atcirta.

-    Ko? Nūģis mani izaicina? Reinis tēlotā šokā iepleta acis, tad pasmīnēja un devās pie tuvāk stāvošās meitenes. Pēc brīža abi jau dejoja, un drīz vien viņiem pievienojās vēl daži pāri.

Kaspars paskatījās uz Kristu. Meitene stāvēja kopā ar dažām klasesbiedrenēm, tinot ap pirkstu matu šķipsnu, un par kaut ko jautri smējās. Zēns prātoja, vai meitene smiesies par viņa aicinājumu padejot. Nu, ko bija tikai viens veids, kā to uzzināt.

-    Krista, Kaspars kautrīgi viņu uzrunāja.

Patiesi pārsteigta meitene uzlūkoja klāt pienākušo

zēnu. Kristai blakus stāvošie skuķi apmainījās zīmīgiem skatieniem un klusi ieķiķinājās. Kaspars nodomāja, ka viņas ir kaitinoši muļķīgas, un atvieglots pamanīja, ka Krista atšķirībā no pārējām neķiķina.

-     Kas ir? viņa pajautāja.

-     Vai tu… varbūt… Kaspars sakautrējies stostījās. Varbūt padejosim?

Kādu sekundi, kas zēnam šķita vismaz minūti ilga, Krista vienkārši skatījās uz viņu. Meitenes skatienā pazibēja kas līdzīgs žēlumam un aizturētiem smiekliem.

-    Atvaino, bet nē, viņa laipni atteica. Blakus stāvošās klasesbiedrenes atkal stulbi spurdza.

-     Kāpēc? Kasparam izlauzās rūgts jautājums.

-    Tāpēc, ka tu esi mīkstais! Reinis nievājoši uzsauca. Nez pa kuru laiku viņš bija uzradies blakus Kasparam.

-     Kāpēc jūs viņu saucat par mīksto? kāda meitene pajautāja.

-    Tāpēc, ka viņš tāds ir! Reinis noņirdza.

Kaspars ierāva galvu plecos. Tie runāja tā, it kā viņa

paša nebūtu klāt. Kā par mēbeli, kura neko ne redz, ne dzird, ne saprot…

-    Nevar taču kādu tāpat vien saukāt par mīksto. Tas ir stulbi, Krista nosodoši sacīja. Vai viņa atkal mēģināja Kasparu aizstāvēt?

-    Tas nav tāpat vien. Vai tad nav redzams, kāds nūģis viņš ir? Turklāt vēl staigā rozā trusenēs! Reinis nicīgi nosprauslojās.

-     Melo! Kaspars dedzīgi noliedza. Tā tik vēl trūka, lai par notikušo uzzinātu arī Krista un pārējās klasesbiedrenes.

-     Pats labi zini, ka nemeloju. Pārējie džeki var apliecināt.

-    Jūs vienkārši par viņu ņirgājaties, Krista izklausījās dusmīga.

-    O, lielā aizstāve ierunājās! Jauniņais nēsā rozā apenes, gribi parādīšu? Reinis izvilka no kabatas mobilo telefonu un sāka spaidīt tā pogas. Tā… kur man tas mīkstais palika?

Vienā mirklī Kaspars atskārta baiso patiesību. Viņa lielais kauns ģērbtuvēs, rozā apakšbikses, klasesbiedru ņirgāšanās tas viss bija Reiņa mobilajā telefonā! Slepus nofilmēts vai safotografēts. Un tagad tas atsaldētais grasījās to parādīt Kristai!

-    Dod šurp telefonu! Kaspars nikni uzsauca, cenšoties to izraut Reinim no rokām. Tas tomēr neizdevās.

Pretinieks bija veiklāks un telefonu ātri noslēpa kabatas dziļumos.

-     Rausties, ka parādīšu, ja? viņš smējās. Iznāc, nūģi, bišķi ārā. Aprunāsimies.

Kristas bažīgā skatiena pavadīti, abi izgāja no klases un pagājās mazliet sāņus pa gaiteni.

-      Man te ir dažas foršas bildītes, Reinis ņirdza, ar plaukstu viegli uzsitot pa kabatā nobēdzināto telefonu. Domāju, tu saprati, kādas.

-    Tūlīt pat izdzēs!

-    Jā, kā tad! Parādīšu visai klasei!

-    Atdod telefonu, kretīn! Kaspars izmisis iekliedzās un metās Reinim virsū, ar roku cenšoties satvert kabatā ielikto telefonu. Mēģinājums cieta neveiksmi. Spēku samērs bija pārāk nevienāds. Jau pēc mirkļa Kaspars saņēma spēcīgu sitienu pa žokli un novēlās uz cietās akmens flīžu grīdas. Velnišķīgi sāpēja.

-      Sāksi vēl grābstīties, kretīn?! Vēl gribi dabūt pa bieti?

Kaspars noliedzoši papurināja galvu. Viņš jutās totāli sagrauts.

-    Man tev ir priekšlikums, nūģi, Reinis atkal ierunājās.

Uzrunātais klusēja. Nekas labs nebija gaidāms.

-    Es nevienam nerādīšu tās bildes, ja darīsi, ko likšu, Reinis draudīgi teica. Kaspars nosprieda, ka klasesbiedrs pārāk bieži skatījies sliktas spriedzes filmas, taču skaļi neko neteica. Ne jau viņš te tagad diktēja noteikumus.

-      Sākumā tu varētu vienkārši iedot naudu kādam drinkam. Mūsējais jau beidzās. Reinis klāstīja. Vēl tu man dosi norakstīt mājasdarbus kad vien vajadzēs. Skaidrs?

-    Tu mani šantažē, ja?

-     Sauc, kā gribi, man nospļauties!

-    Ja učene to uzzinās…

-      Skriesi sūdzēties? Skrien! Tikai rēķinies, ka tad fotkas ar taviem rozā pantaloniem būs gan draugos, gan jūtūbē, gan citur internetā. Tad tās redzēs visi!

-     Tikai pamēģini!

-    Pamēģināšu tici man! Nu, kā tad būs, nūģi?

Kaspars bezspēcīgās dusmās un pazemojumā žņaudzīja dūres. Viņš taču neko nevarēja izdarīt. Pilnīgi neko!

-    Es gaidu, Reinis izsmējīgi novilka.

Rīdams kaklā stāvošo asaru kamolu, Kaspars sataustīja kabatā divus latus un atdeva tos pāridarītājam.

-     Forši, mīkstais! Paldies! Reinis izsmējīgi papliķēja viņam pa vaigu un, bezbēdīgi svilpodams, atgriezās klasē.

Kaspars lēni uzslējās kājās. Kā viņš ienīda Reini! Kā viņš ienīda visus savus klasesbiedrus! Preteklu bars!

Garīgie kropļi! Ome mēdza teikt, ka dzīvē viss nāk atpakaļ: labais tiek atmaksāts ar labu, ļaunais ar ļaunu. Tādā gadījumā Reinim nāktos pamatīgi bimbāt, bet kas to deva! Bimbāja viņš Kaspars. Jau atkal, jau kuro reizi. Vai tiešām tā būs vienmēr? O, ja varētu tiem idiotiem atriebties! Ar kādu baudu viņš to darītu! Sadotu kārtīgi, nevienu nežēlotu!

-    Tev vajadzēja redzēt mūsu nūģa ģīmi, kad šis dabūja šķirties no naudas. Gandrīz apbimbājās! pēkšņi atkal atskanēja Reiņa balss. Acīmredzot viņš ar vēl kādu zēnu devās pirkt dzeramo. Par Kaspara naudu.

Zēns satrūkās. Ja tie viņu tagad ieraudzīs, atkal sāksies ņirgāšanās. Varētu skriet lejā pa kāpnēm, ārā no skolas, bet tad būtu jājož tieši garām klasei, tātad ņirdzējiem tieši rokās. Kur lai sprūk? Lai izvairītos no sastapšanās, jāmūk uz otru pusi, turklāt zibens ātrumā. Kaspars metās prom pa gaiteni, aizelsies nozuda aiz pagrieziena un tieši pretī ieraudzīja durvis, aiz kurām, cik viņam bija zināms, atradās kāpnes uz bēniņiem. Diez vai tie urlas iedomāsies viņu tur meklēt.

Zem zolēm nozibēja krēslaini pakāpieni, un viņš jau bija augšā tumšā nekurienē, kur nedaudz smaržoja pēc krāsas un putekļiem. Smagi elpojot, Kaspars apsēdās uz augšējā pakāpiena un raudzījās lejā. Vai viņam nesekoja? Vai no gaiteņa plūstošajā gaismā nepazibēja Reiņa ēna?

-     Kaut viņš, maita, nosprāgtu! Es viņam vēl atriebšos! Kaspars aizšāva mutei priekšā plaukstu. Viņš to bija pateicis skaļi!

-     Vai palīdzēt? pēkšņi izdzirdot sev aiz muguras kādu balsi, zēns gandrīz nokrita pa kāpnēm. Šokēts viņš brīdi blenza tumsā, tad trakā ātrumā metās prom.

-     Pagaidi, domu zagli!

Šie no bēniņu tumsas izlidojušie vārdi Kasparam lika apstāties. Sirds sitās kā negudra. Pie velna, viņš bija nenormāli pārbijies! Taču tad Kaspars aptvēra, ka dzirdējis meitenes balsi. Neies taču bēgt no skuķa. Turklāt… ko viņa īsti teica? Domu zaglis?

-     Marta? Tā esi tu? viņš viegli trīsošā balsī pajautāja.

-     Jā, balss no bēniņiem nebija skaļāka par čukstu.

Aizritēja dažas nogaidošas, saspringtas sekundes.

-     Ko tu te dari? Kaspars beidzot pajautāja.

-     Un tu pats? Ko tu te dari? balss joprojām bija dīvaini klusa, kā no tāltālas nekurienes nākoša.

Kaspars, jau gandrīz nomierinājies, nopūtās. Ko gan lai viņš saka?

-     Panāc gaismā! Parādies! viņš aicināja.

-     Labāk ne, skanēja atbilde.

Kaspars mazliet apjuka. Kas tie par pekstiņiem un stulbu noslēpumainību?

-    Vai tu… Vai mēs mācāmies vienā klasē?

-     Tā varētu teikt.

-     Un tas dzejolis…

-     …ir mans! čukstā jautās spējš niknums.

Tātad viņa nojauta bija pareiza. Viņš kā savējo bija uzdevis klasesbiedrenes dzejoli. Martas dzejoli. Kura no meitenēm bija Marta? Kāpēc šīs vārds viņam nesaistās ne ar vienu no klasesbiedreņu sejām?

-      Sorry, stulbi sanāca ar to dzejoli. Vienkārši biju sprukās.

-    Tu vienmēr esi sprukās, balss izklausījās nedaudz izsmējīga.

-     Kā, lūdzu?

-      Vai tad ne? Domā, es nezinu? Domā, tas nav redzams? Tu visu laiku bēdz, jūties slikti, jo par tevi smejas… Bet klusībā tu sapņo stāties viņiem pretī un kārtīgi sadot. Visiem pēc kārtas. Tu gribi atriebties.

-    Kā tad tu to visu tik labi zini? Kaspars jutās galīgi apmulsis.

Marta tikai klusi pasmējās.

-    Vai tad man nav taisnība? viņa jautāja.

-    Ja tā arī būtu… Es viņiem neko nevaru izdarīt, zēns klusi atzinās savā bezspēcībā.

-     Viens nevari, bet kopā gan mēs liktu šiem trūkties!

-    Kopā? Ar tevi?

-    Jā. Mēs atriebtos pēc pilnas programmas, čukstā bija dzirdama drūma apņēmība.

Kasparam šī saruna šķita pārāk dīvaina. Kas tai Martai īsti bija aiz ādas? Turklāt runāšanās ar neredzamu cilvēku sāka kaitināt un lika justies nedroši.

-     Ko tu tur tupi tumsā? Parādies taču! zēns nepacietīgi aicināja.

-    Nē, vēl ne.

-    Tas taču ir stulbi! Kaspars jutās aizkaitināts. Viņš paņēma savu mobilo telefonu un, izgaismojis ekrānu, pavērsa to pret bēniņos valdošo tumsu. Apgaismojums gan bija pārāk niecīgs, un Kaspars neko neredzēja. Tumsā kaut kas nošalca un atskanēja klusi smiekli. Zēns apņēmīgi paspēra pāris soļu to virzienā.

-     Spēlē paslēpes, ja? viņš atkal paspīdināja mobilo telefonu.

-    Nē. Labāk pasaki vai gribi sadarboties?

-     Sadarboties?

-    Jā. Lai atriebtos.

-    Tu taču to nedomā nopietni. Ko tad mēs varam viņiem izdarīt? Kaspars neticīgi vaicāja.

-     Atriebties, likt justies nožēlojami, raudāt. Mēs to varam!

-    Jā, kā tad… zēns atmeta ar roku. Ko tā Marta te fantazēja? Slima suņa murgi! Un kāpēc viņa joprojām slēpjas?

-    Parādies labāk beidzot gaismā! viņš uzsauca. Sāk krist uz nerviem tās tavas aklās vistiņas.

Kaspars strauji spēra soli tumsā. Tur, no kurienes, kā viņam šķita, skanēja Martas balss, un tūlīt sāpēs iekliedzās, spēcīgi atsitot kāju pret kādu neredzamu priekšmetu.

-     Nolādēts!

Ar roku masēdams sasisto vietu, Kaspars juta sev garām noviļņojam aukstu gaisa plūsmu. Kāpnēs kaut kas nočabēja, un zēns ar tādu kā sesto maņu sajuta, ka palicis viens.

-     Pagaidi, Marta! viņš uzsauca, taču meitene neatbildēja. Acīmredzot tiešām bija aizgājusi.

"Dīvains skuķis," Kaspars domīgi nogrozīja galvu. Pēc šīs tikšanās viņš jutās diezgan apjucis. Pirmkārt, mulsināja tas, ka viņš joprojām nezināja, kā meitene izskatās, otrkārt, visas tās runas par atriebību ko viņa ar to īsti bija domājusi? Un vispār ko viņa darīja te, bēniņos? Bija nolīdusi papinkšķēt?

"Tāpat kā es," Kaspars drūmi nodomāja. Jā, ar šo meiteni viņš, iespējams, varētu atrast kopīgu valodu. Vismaz varētu mēģināt.

"Jāsāk ar to, ka jānoskaidro, kā viņa izskatās," Kaspars apņēmās un devās pretī no kabineta plūstošajai mūzikai.

Gandrīz visi dejoja. Gan pa pāriem, gan nelielos bariņos. Reinis gorījās kopā ar Kristu un Kasparam vairs nepievērsa uzmanību. Kaspars vērīgi nopētīja visas savas klasesbiedrenes. Jā, daudzām viņš joprojām nezināja vārdus. Kura ir Marta? Aizdomas krita uz maza auguma tumšmati, kura kautrīgi nīka pie salātu bļodas, varonīgi pūlēdamās izlikties, ka viņai vienalga uzlūdz kāds dejot vai ne, bet patiesībā izskatīdamās diezgan skumja un vientuļa.

Pamanījusi Kaspara ciešo skatienu, meitene acīmredzami samulsa, un tas tikai vairoja zēna pārliecību, ka sazīmējis īsto. Tā bija Marta!

Tomēr Kaspars kautrējās iet viņai klāt un turpināt nupat bēniņos iesākto sarunu. Ja nu viņš tomēr kļūdījās? Tādā gadījumā izveidotos pavisam stulba un neērta situācija.

Kamēr viņš tā neizlēmīgi prātoja, skolotāja ierosināja uzspēlēt kādu spēli.

Tev taču ir kāda padomā? viņa jautāja Kasparam.

Zēns piekrītoši pamāja. So to jau viņš bija sadomājis. Piemēram, viena spēle bija tīri tā neko. Meitenes apsēžas uz krēsliem, izveidojot no tiem apli. Aiz katra krēsla stāv puisis (salicis rokas aiz muguras). Vienam no puišiem priekšā ir tukšs krēsls. Tad nu šī tukšā krēsla īpašnieks ātri sauc kādas meitenes vārdu, aicinot apsēsties pie sevis. Meitene, kuras vārdu nosauc, ātri skrien apsēsties tukšajā krēslā, taču zēns, kurš stāv aiz viņas krēsla, cenšas paspēt uzlikt viņai rokas uz pleciem un pieturēt, pirms viņa paspējusi pamest savu krēslu.

Kamēr Kaspars klāstīja spēles noteikumus, pārējo puišu vidū bija dzirdama nicīga sprauslāšana.

-    Tās jau kaut kādas zīdaiņu spēlītes!

-     Totāls stulbums!

Skolotājas stingrais skatiens lika šīm piezīmēm apklust.

-    Kaspars speciāli šim klases vakaram domāja spēles. Tad nu papūlieties to pienācīgi novērtēt, viņa stingri noteica un mudināja sākt spēli.

-     Tev būs tukšais krēsls! Reinis paziņoja, uzbliezdams Kasparam pa muguru. Pats viņš nostājās aiz krēsla, kurā sēdēja Krista.

Kaspars paturēja acīs mazo tumšmati. Tā noteikti bija Marta, un tūlīt viņš par to pārliecināsies!

-    Nu, sākam? kāds nepacietīgi jautāja. Kaspars apņēmīgi ievilka elpu un nosauca vārdu:

-    Marta!

Viņš cieši skatījās uz tumšmataino meiteni. Kāpēc viņa necēlās kājās un neskrēja šurp? Varbūt nav īsti sapratusi spēles noteikumus?

-    Marta! Marta Ozola! viņš sauca vēlreiz. Vairāki klasesbiedri skaļi noelsās. Kādam paspruka

apstulbis smiekliņš.

-     Ko tu āksties, jauniņais?

-    Tas nemaz nav smieklīgi!

Kaspars pamanīja pret sevi vērstus šokētus un nosodījuma pilnus skatienus.

-    Kas ir? viņš nesaprata. Ko es tādu izdarīju?

-    Marta taču ir mirusi, tu idiot! Reinis sacīja. Kaspars jutās kā pa pieri dabūjis. Mirusi?!? Kā tas var

būt? Ko viņi te muld?

-      Bet es taču tikko ar viņu runāju, viņš apjucis nobubināja.

-     Ko tu tur murgo? Skolotāj, jauniņais laikam galīgi sadzēries!

-     Jā! Sāk jau ar miroņiem pļāpāt!

Brīža sastingums bija izzudis, daži jau pat smējās un, skatoties uz Kasparu, izteiksmīgi grozīja pirkstu pie deniniem.

-     Tas lohs taču galīgi jucis!

Kaspars jutās pilnīgi apmulsis. Vai viņš būtu ļauni izjokots?

-    Vai tu varētu paskaidrot? klases audzinātāja vaicāja. Viņas balss skanēja visai nosodoši.

Kaspars noraidoši pašūpoja galvu. Ko gan viņš varēja paskaidrot? Ka stulbi iznests cauri? Galu galā ne jau viņam tagad būtu kaut kas jāpaskaidro, bet tam atsaldētajam skuķim, ar kuru viņš bija runājis skolas bēniņos! Kāpēc viņa teica, ka ir Marta? Kas tas par sviestu uzdoties par mirušu cilvēku un švīkāt kaut kādus uzrakstus pilnīgs murgs!

-     Kura no jums uzdevās par Martu? viņš dusmīgi noprasīja, pagriezies pret klasesbiedrenēm. Nu? Kura bija tā idiote?

Par atbildi atskanēja tikai nicīgi smiekli.

-     Nu jau pietiks, Kaspar, skolotāja bilda.

Zēns piekrītoši pamāja. Jā, pietiks gan! Laiks doties mājās. Strauji apcirties, viņš izgāja no klases. Neviens viņu neaizkavēja. Pat skolotāja ne.

Domas Kaspara galvā šaudījās kā iztrūcināts bišu spiets. Viņš jutās apjucis un velnišķīgi nikns. Lai tikai tas stulbais skuķis patrāpās pa rokai!

-     Tikai panāc priekšā, un tad… viņš skaļi noņurdēja, kāpdams lejā pa kāpnēm.

-    Un tad? Kas tad būs? viņam aiz muguras pēkšņi atskanēja meitenes balss.

Kaspars zibenīgi atskatījās, taču nevienu neredzēja.

-    Kas te ir? viņš uzsauca.

-    Un kā tev liekas? balss klusi atjautāja. Tā esmu es Marta.

-    Atkal tavas stulbās spēlītes, ko?! -Nē.

Kaspars grozīja galvu uz visām pusēm, taču nekādi nevarēja runātāju ieraudzīt. Tas viņu padarīja vai traku.

-    Kur tu esi, nolādēts? viņš dusmīgi kliedza.

-     Paskaties spogulī, balss atteica.

Lieli sienas spoguļi atradās katrā kāpņu laukumiņā starp stāviem. Viens no tiem tagad atradās tikai pāris soļu attālumā. Pustumsā tas blāvi spīdēja, un Kaspars, to uzlūkojot, pēkšņi sajutās neomulīgi. Kāpēc viņam būtu jāskatās spogulī? Kādas spēlītes tas idiotiskais skuķis spēlē?

-     Paskaties taču! balss atkal klusi mudināja.

Kaspars piegāja pie spoguļa un ieskatījās savās nemierīgajās acīs.

-    Nu, ko tagad? viņš dusmīgi nošņāca.

-     Skaties, meitene nočukstēja. Un tad viņš ieraudzīja.

Patiesībā tā bija tikai ēna, nē, tāds kā dūmakains, izplūdis apveids, kas spogulī viegli šūpojās viņam aiz muguras. Kamēr Kaspars kā noburts skatījās, tas pamazām ieguva cilvēka silueta aprises. Zēns ātri atskatījās, taču viņam aiz muguras nekā nebija. Tad viņš atkal pagrieza galvu uz spoguļa pusi. Rēgainais siluets no spoguļa nu stāvēja viņam blakus, un tā roka lēnām sniedzās uz Kaspara pusi.

Šausmās iekliegdamies, zēns atlēca no spoguļa un metās prom, ko kājas nes, taču nez kā paklupa uz kāpnēm, sajuta trulu triecienu, un tad acu priekšā viss satumsa.

-     Kaspar? Tu mani dzirdi? Kaspar!

Atverot acis, zēns ieraudzīja pār sevi noliekušos Kristas seju.

"Laikam sapņoju," viņš vēl paguva nodomāt, bet tad sajuta stipras sāpes galvā un kreisajā kājā. Sapnī diez vai tā sāpētu. Viņš ciešāk paskatījās uz Kristu. Meitene šķita satraukta.

-     Tev viss kārtībā? viņa jautāja.

Kaspars lēnām uzslējās sēdus. Viņš bija gulējis garšļaukus kāpņu apakšā. Vai viņš būtu nokritis pa trepēm? Nodrebēdams Kaspars pameta skatienu uz spoguli, taču no šejienes tajā neko nevarēja saskatīt. Vai viņš vispār bija kaut ko redzējis? Varbūt viņam tikai rēgojās?

-    Vai tu nesasities? Krista turpināja prašņāt.

-      Laikam ne. Kaspars piesardzīgi uzslējās kājās. Galva tomēr sāpīgi pulsēja.

-     Es pasaukšu skolotāju! meitene gribēja steigties prom.

-     Nē, nevajag!

-     Bet…

-     Nevajag! Ar mani viss ir kārtībā.

-     Bet tu te gulēji kā… kā beigts.

Kaspars pēkšņi atskārta, cik patīkams viņam liekas Kristas satraukums. Meitene taču uztraucās par viņu Kasparu! Tātad viņš tai tomēr nebija galīgi tukša vieta.

-    Es laikam pustumsā nokritu pa kāpnēm. Lūdzu, nesaki nevienam, labi? zēns samulsis palūdza. Pārējiem taču atkal būtu ko zviegt, ja uzzinātu.

-    Nu labi, neteikšu, Krista apsolīja, un Kaspars nez kāpēc viņai ticēja.

-       Ko tu vispār šeit dari? Kāpēc neesi klasē? viņš jautāja.

-     Tur jau tāpat viss iet uz beigām. Man apnika. Nolēmu iet mājās.

-     Es arī.

-     Tālu tiki, Krista iespurdzās, un arī Kaspars pasmaidīja.

Klusēdami abi izgāja pa skolas durvīm. Bija jau diezgan tumšs, virs ēku jumtiem kā pēdējais dienas sveiciens kvēloja saules aizdedzināta mākoņa maliņa.

-     Skaisti! Krista jūsmoja.

-     Jā, Kaspars piekrita un nodomāja: ja būtu drosmīgāks, noteikti uzaicinātu Kristu vēl mazliet pastaigāties vai pavadītu uz mājām. Viņš gan tūlīt sev godīgi atzinās, ka nav tik drosmīgs. Krista noteikti atteiktos, varbūt vēl pasmietos par viņu. Un to nu Kaspars negribēja dzirdēt.

-      Kāpēc tu pirmīt tajā spēlē tā izdarīji? meitene pēkšņi pajautāja.

-      Es… Kaspars noskurinājās, atceroties spogulī redzēto. Jā, kas tad tas īsti bija? Tad viņš pamanīja, ka Krista joprojām gaida atbildi.

-      Es nezināju, ka Marta ir mirusi. Turklāt es vēl visiem nezinu vārdus, tā ka… Vienkārši pārpratums.

-    Man jau tā ari likās. Citi teica, ka tu speciāli.

-     Kāpēc lai es to darītu? Kaspars paraustīja plecus.

Brīdi abi klusēja. Sārtā mākoņa maliņa pamazām dzisa.

-     Man jāiet uz autobusu, Krista teica, pamāja ar roku un grasījās doties prom. Kaspars saprata, ka tagad laikam pieklātos atvadīties, tomēr viņš negribēja palikt viens ar tiem miljoniem neskaidro domu, kas tagad griezās galvā kā traks karuselis. Viņš negribēja domāt par čukstošo balsi, spoguli un visu pārējo. Vai viņš vispār bija kaut ko redzējis un dzirdējis?

"Varbūt es pamazām jūdzos nost?" Kaspars pie sevis bažīgi prātoja.

-    Man arī uz to pusi! viņš teica skaļi un sāka soļot Kristai blakus.

-     Tiešām? viņa brīnījās. Man likās, ka tu dzīvo pilnīgi pretējā virzienā.

Kaspars pietvīka un priecājās, ka krēslā tas nav redzams. Kādu brīdi starp abiem valdīja neveikls klusums.

-     Paklau… Krista pēkšņi ierunājās. Tu taču neņēmi ļaunā, ka es…

-     Ko tad?

-     Nu, ka es ar tevi nedejoju.

Kaspars noraidoši papurināja galvu. Viņš jau neies tagad atklāt, cik sāpināts patiesībā juties. Interesanti, ka Krista par to ierunājās, turklāt acīmredzami jutās visai neveikli.

-     Es jau zināju, ka tu ar mani nedejosi.

-     Kāpēc tad tā? Man vienkārši tobrīd negribējās, bet tā… Varbūt būtu dejojusi.

-    Ar tādu nūģi kā es? Kaspars rūgti pavīpsnāja.

-    Tu neesi nūģis! Krista iesaucās, taču uzreiz mulsi apklusa. Pauze sarunā ievilkās arvien garāka, un, viņiem sasniedzot autobusa pieturu, tā bija kļuvusi patiešām nomācoši neveikla.

-    Klau, kas ar to Martu īsti notika? Kā viņa nomira? Kaspars izpalīdzīgi piedāvāja mainīt tematu. Turklāt šie jautājumi viņu patiešām interesēja.

-     Viņa pagājušajā gadā izdarīja pašnāvību. Pakārās skolas bēniņos, Krista pastāstīja.

-     Ak Dievs! Kaspars šokēts izdvesa. Bēniņos! Tur, kur viņš bija dzirdējis meitenes balsi! Viņš jau vēra muti nākamajam jautājumam, taču aiz ielas pagrieziena parādījās autobuss.

-     Re, kur mans busiņš! Krista izsaucās. Cau!

-      Cau! Kaspars pamāja ar roku, noskatījās, kā aiz Kristas aizveras autobusa durvis, un lēnām devās mājup. Domu pārņemts, viņš tikko manīja, kur liek kāju. Vai tiešām viņš skolā bija runājis ar… spoku? Tas nevarēja būt. Kāds viņu vienkārši nesa cauri, centās stulbi izjokot. Bet ja nu ne? Čukstošā balss, ieskrāpētie uzraksti, stāvs spogulī… Kaspars nudien nezināja, ko domāt. Vai nu viņš gāja sierā (turklāt pamatīgā), vai tikko bija saskāries ar kaut ko absolūti pārdabisku ne no šīs pasaules.

Turpmākajās dienās Kaspara domas nodarbināja divas meitenes. Krista tāpēc, ka sasodīti simpātiska un pievilcīga un zēns īsti nevarēja saprast, vai viņš tai patīk vai ne; jā, un tad vēl Marta tāpēc, ka… Brrr, patiesībā domas par Martu Kasparam uzdzina drebuļus. Atceroties visu notikušo, viņš apņēmās nekad vairs neskatīties skolas spoguļos un nespert kāju bēniņos. Lai kas tur īsti bija vai nebija, Kaspars otrreiz to redzēt vairs nevēlējās.

Ar Kristu gan bija citādi. Viņu zēns gribēja redzēt pēc iespējas biežāk. Starpbrīžos viņš it kā neviļus centās gadīties meitenes tuvumā, slepus vēroja viņu, klausījās Kristas čalošanā un smieklos, turklāt viņam patiešām šķita, ka to neviens neievēro, ka viņš izturas gana neuzkrītoši. Tāpēc Kasparu nepatīkami pārsteidza un aizskāra klasesbiedra Jāņa kādudien izmestā piezīme:

-     Skat, mūsu jefiņš samīlējies Kristā! Tek pakaļ kā sunītis.

-     Jā, galīgi siekalojas no sajūsmas! citi klases puiši piebalsoja. Atkal bija atrasts temats, par ko pasmieties.

-    Tad jau mīkstais būs mainījis orientāciju. Pārmeties uz meitenēm!

-      Ak, mūsu nabaga Romeo! Kas ir, jauniņais, ceri beidzot zaudēt nevainību? Jānis turpināja zirgoties. Kaspars jau bija pamanījis, ka klases zēniem nez kāpēc patīk par sevi runāt kā par seksuāli jau daudz pieredzējušiem vīriešiem. Kaspars bija gatavs saderēt, ka patiesībā viņi tādi nebija un kailu meiteni redzējuši vien televīzijā un internetā.

-     Uzmanies, Krista! Nūģis jau sapircis kasti ar prezervatīviem! Jānis auroja pa visu klasi.

-     Aizveries, stulbeni! Krista viņam nikni uzšņāca un uzmeta Kasparam greizu skatienu. Laikam jau dusmojās, ka viņa dēļ nokļuvusi neveiklā situācijā. Tieši šis skatiens Kasparam sāpēja vairāk nekā Jāņa tizlās piezīmes.

Ķīmijas stundā Kaspars nomākts un nikns plucināja savas pierakstu klades vāka stūri, kad pēkšņi no tās izslīdēja nelaimīgā 1. septembrī uzņemtā klases fotogrāfija. Kā tā nokļuvusi ķīmijas kladē, zēns tiešām nezināja neatcerējās, ka būtu to tur ielicis. Bet te nu tā bija, atkal atgādinot, cik tuvu viņš todien bija kārotajam krutā džeka statusam un cik tālu no tā atradās tagad. Re, bildē viņam blakus stāvēja Jānis. Tas pats, kurš tagad smējās par viņu. Pēkšņa impulsa vadīts, Kaspars satvēra pildspalvu un nikni pārvilka krustu bildē redzamajai Jāņa sejai.

-    Še tev, kretīn! Kaut tu nosprāgtu! viņš nomurmināja.

Tajā pašā mirklī ķīmijas kabinetā atskanēja skaļš, sāpju pilns brēciens. Kaspars atskatījās un ieraudzīja Jāni, kurš stīvi turēja izstieptu labo roku. Tā kvēloja koši sarkana.

-    Kas ir? atskanēja daudzbalsīgs jautājums.

Bet Jānis tikai kunkstēja, saviebis seju sāpēs.

-     Vai apdedzinājies? skolotājs noraizējies jautāja.

-    Viņš uz plītiņas apgāza kolbu! kāds zināja stāstīt. Laikam piegrūdās virsmai.

-   Aizej, Jāni, pie skolas medmāsas. Iedos kādu smēri, skolotājs gādīgi pavadīja cietušo līdz durvīm.

Kaspars stīvi skatījās uz sev priekšā novietoto klases kopbildi. Viņš tikko bija pārsvītrojis Jāņa seju, un nu… Tā tik bija sagadīšanās!

"Bet ja nu ne?" Kaspara galvā iešāvās neomulīga doma. Šajā skolā reizēm notika visai dīvainas lietas. Tā jocīgā balss bēniņos taču bija piedāvājusi viņam sadarboties, lai atriebtos. Un tas, ka Jānis pēc aizskarošās izrunāšanās apdedzina roku un spiests sāpēs vaimanāt, jā, tā bija tīri jauka atriebība. Tas nudien Kasparam lika justies maķenīt labāk. Vai to būtu noorganizējusi Marta? Zēns noskurinājās. Nevar būt! Tomēr šī doma likās interesanta.

Galu galā Kaspars izlēma to pārbaudīt. Brīdi pētījis klases fotogrāfiju, viņš lēni un apņēmīgi pārvilka krustu Reiņa sejai. Reinis bildē plati smaidīja.

Drīz tu vairs tā nepriecāsies, Kaspars norūca. Viņš Reini patiešām neieredzēja, patiesībā ienīda no visas sirds! Cik reižu Reinis bija Kasparam darījis pāri, licis justies galīgi nožēlojami! O jā, Reinim viņš labprāt atriebtos! Un, ja tas negadījums ar Jāni nebija visīstākā sagadīšanās, varbūt tas arī izdosies.

"To mēs tūlīt redzēsim," Kaspars domāja un saspringti gaidīja, kas notiks. Varbūt Marta vai kāds cits pārdabisks spēks iejauksies un arī ar Reini atgadīsies nelaime? Varbūt arī viņš piegrūdīs roku pie karstas plīts vai vēl labāk viņa rokās uzsprāgs kolba ar sērskābi. Kaspars domās jau izgaršoja atriebības saldo garšu. Tomēr laiks gāja, bet ar Reini nekas slikts nenotika.

"Es tiešām esmu neglābjami naivs," Kaspars pie sevis klusībā atzina. Ticēt kaut kādiem pārdabiskiem spēkiem, kas viņa vietā īstenos pamatīgu atriebību, nē, tur jau pat kaķim jāsmejas! Skaidrs, ka gadījums ar Jāņa roku bija vienkārša sagadīšanās un nekas vairāk.

Tā Kaspars domāja līdz pat sporta stundai. Tajā šoreiz bija jāspēlē basketbols. Kaspars zināja, ka neviens viņam nepametīs bumbu, ka puiši spēlēs tā, it kā viņa uz laukuma vispār nebūtu. Lai! Lai viņi visi iet ieskrieties! Un Reinis it sevišķi!

Kaspars noskatījās, kā Reinis driblē bumbu, pielec pie groza un veic skaistu iemetienu, kad… KRAKŠ! Pēkšņi basketbola grozs un smagais koka dēlis, pie kura tas bija piestiprināts, atdalījās no sienas un uzkrita Reinim tieši uz galvas. Puisis saļima uz grīdas, un blakus viņa galvai tūlīt parādījās tumša asins tērcīte. īsu brīdi sporta zālē valdīja šoka pilns klusums, tad sacēlās daudzbalsīga kliedzienu un izsaucienu vētra. Visi saskrēja ap Reini, kurš joprojām gulēja uz grīdas un pat nemēģināja slieties augšā. Varbūt vairs nevarēja? Reiņa tikko vēl mestā bumba lēni pieripoja pie Kaspara kājām. Viegli norīstījies, viņš steigšus novērsās. Uz bumbas vīdēja neliels asins traips.

Sporta skolotājs pavēlēja visiem atstāt zāli un pats drudžaini darbojās ar mobilo telefonu. Droši vien zvanīja ātrajiem.

Ģērbtuvēs visi, cenzdamies atgūties no tikko piedzīvotā šoka, runāja cits caur citu.

-    Jūs redzējāt tās asinis?

-    Ārprāts!

-    Vai viņš vispār ir dzīvs?

-     Kā tas grozs varēja nokrist?

Kasparam bija aizdomas, kā, taču skaļi viņš neko neteica.

Steidzīgi pārģērbušies, zēni izskrēja gaitenī. Tieši laikā, lai redzētu, kā sanitāri nestuvēs iznes Reini no skolas. Daudzi aizskrēja līdzi, droši vien lai redzētu, kā viņu vadoni ieliek ātrās palīdzības automašīnā, taču Kaspars metās uz pretējo pusi. Uz bēniņiem! Skrienot zēns mēģināja saprast savas izjūtas. Šoks? Bailes? Neticība? Vainas apziņa? Acu priekšā stāvošā aina ar asins peļķē guļošo klasesbiedru patiešām bija baisa. Vai tiešām tas būtu Martas darbs? Un cik liela te bija viņa paša atbildība? Tieši viņš, Kaspars, taču bija pārsvītrojis Reiņa seju fotogrāfijā!

-     Bet tik traki es negribēju, tik traki ne, zēns murmināja, jožot augšā pa bēniņu kāpnēm.

Šoreiz tur dega gaisma. Tumša, niecīga spuldzīte, tomēr gaisma. Kaspars uzreiz sajutās drošāk. Aizelsies pēc ātrā skrējiena, viņš aplaida apkārt skatienu. Kaut kādas noputējušas kastes, salauzti soli, krāsu bundžas… Virs galvas pletās pamatīgas, zirnekļu tīkliem pārklātas jumta sijas. Pie kuras no tām Marta būtu pakārusies? Zēns nodrebinājās. Lai gan viņš joprojām jutās sakarsis pēc sporta nodarbības un skrējiena uz bēniņiem, ķermeni pēkšņi pārklāja zosāda.

-    Marta! Kaspars klusi uzsauca. Klusums. Neviens neatbildēja, nekas nenotika.

-    Marta! Kaspars, juzdamies diezgan muļķīgi, sauca vēlreiz. Atkal nekā.

Brīdi neizlēmīgi pamīņājies, zēns, pēkšņa impulsa vadīts, klusi pēc atmiņas sāka skaitīt Martas dzejoli:

-     Rudens kā pastnieks iznēsā skumjas, ber sirdīs kā pastkastītēs…

Kaut kas klusi nočabēja. Kaspars sarāvies apklusa. Bija dzirdami tikai viņa dobjie, satrauktie sirdspuksti.

-     …stiprākie paskums, bet aizies tālāk… viņš klusi turpināja skaitīt.

-     …būs tādi, kas neizturēs… meitenes balss piebalsoja.

-    Marta? Kaspars juta, ka mute ir galīgi sausa.

-     Jā, balss apstiprināja. Tā bija klusa un šķietami nāca no visurienes, taču, lai kā Kaspars grozīja galvu, runātāja nebija redzama.

-    Es… es atnācu aprunāties, zēns izstostīja.

-      Nebaidies? Marta nedaudz zobgalīgi noprasīja.

-     Nē… jā… mazliet…

-     No kā tieši tu baidies? balss gribēja zināt.

-    Nu… tu tomēr esi spoks, vai ne? Kaspars ļoti centās, lai viņa balss nedrebētu.

-     Kas to lai zina, kurš no mums ir spoks es vai tu? Tu taču arī klīsti pa skolu kā ēna neviena nemanīts, kluss, nobijies, ierāvies sevī… Vai to tu sauc par dzīvi? Vairāk izskatās pēc rēgainas eksistences.

-     Izbeidz! Kaspars to nevēlējās dzirdēt.

-     Ko tu gribi? Marta vaicāja.

-     Tas, kas tikko notika… Vai to izdarīji tu?

-     Un kā tu domā? balsī ieskanējās šķelmīga nots.

-    Tātad tu, Kaspars lēni apsēdās uz blakus stāvoša krēsla ar nolauztu atzveltni.

-    Klau! Viņš nokremšļojās. Tas bija par traku.

-    Tiešām? Marta bezrūpīgi iesmējās.

-    Jā. Pārāk nežēlīgi. Es… es tā negribēju. Bēniņus kā haotiski lidojošs baložu bars pāršalca

rēgaini smiekli.

-      Negribēji? Ko tu man te stāsti, Kaspar? Tu taču gribēji viņiem atriebties! Es to skaidri jutu! Tu gribēji, lai viņi cieš, lai viņiem sāp!

-      Nē… Kaspars pats saprata, cik nepārliecinošs izklausās viņa noliegums.

-    Un brīdī, kad tas notika, vai tad tu nejuti triumfu? Vai tev nelikās, ka tas ir taisnīgi? Ka viņi dabū, ko pelnījuši?

-     Nē, nepavisam, Kaspars nedroši norūca, apjauzdams, ka Marta absolūti precīzi raksturo viņa izjūtas. Jo tieši atriebības saldā garša bija dominējusi pār vainas izjūtu un bailēm. Martai bija taisnība! Taču Kaspars nevēlējās to atzīt.

-     Melo! balss negaidīti nikni iešņācās. Tumšā spuldzīte pēkšņi sāka raustīties, un dīvainajā gaismā Kaspars uz sienas ieraudzīja šūpojamies kādu ēnu. Šurpu turpu, šurpu turpu… Tā izskatījās kā… kā pie sijas pakāries cilvēka ķermenis!

Kaspars pārbijies pietrūkās kājās un atmuguriski kāpās uz durvju pusi.

-    Bēdz! Bēdz vien, bailuli! balss runāja. Es tev piedāvāju kolosālu iespēju, bet tevi tā laikam neinteresē. Nu tad ļauj, lai visi par tevi turpina ņirgāties!

Kaspars saminstinājās. Jā, skolas spoks tiešām piedāvāja reālu iespēju atriebties visiem pāridarītājiem.

-     Vai Reinis ir dzīvs? viņš, šaubu mākts, pajautāja.

-    Jā, balss apstiprināja. Viņam ir tikai pamatīgs smadzeņu satricinājums.

Kaspars, to dzirdot, jutās atvieglots.

-Tad jau…

-     Tad ko? Marta bija pati uzmanība.

-     Tad tu man palīdzēsi atriebties arī citiem?

-    Jā, ja tu to vēlies.

-     Es… es to gribu, jā.

-      Sarunāts! balss ar biedējošu prieku paziņoja, un tajā brīdī ar skaļu tinkšķi izdega spuldzīte. Bēniņi iegrima tumsā.

-     Ko tad tu tik līksms, mazais? ome jautāja kādu nedēļu vēlāk, kad Kaspars, kaut ko priecīgi dungodams, pārnāca mājās no skolas.

-     Tāpat.

-    Skatos, tu pēdējās dienas vispār esi tāds varen saulains kļuvis. Agrāk tā nebija.

-    Vai tad?

-     Nu, man taču ir acis pierē! Tu no skolas vienmēr tāds skābs nāci mājās, bet tagad spriņģo dziedādams. Kas tad tāds īpašs atgadījies? Esi kādu labu atzīmi dabūjis?

Kaspars pasmīkņāja. Naivā ome! Tas nudien būtu jocīgi, ja viņš ilgstoši priecātos labas atzīmes dēļ. Nē, iemesls bija pavisam cits, bet omei to nedrīkstēja atklāt. To nevienam nedrīkstēja atklāt, jo… Kurš gan ticētu stāstiņam, ka nūģim par sabiedroto kļuvis skolas spoks? Bet tā nu tas bija. Kaspars bija ieguvis spēcīgu un, jā, ļoti biedējošu aizstāvi.

Pēc sarunas bēniņos klases fotogrāfijā bija parādījušās vēl dažas pārsvītrotas sejas un notikuši vairāki dīvaini nelaimes gadījumi. Piemēram, Mārcim pa degunu trāpīja pēkšņi vaļā atsprāgušas kabineta durvis. Neviens no klātesošajiem nesaprata, kā tas varēja atgadīties, durvis atsprāga vaļā it kā pašas no sevis, un sekundi vēlāk Mārcis jau stāvēja, sakampis asiņojošo degunu, un īdēja kā slima govs. Kaspars uzskatīja, ka viņš to pilnībā pelnījis. Galu galā viņš bija Kasparu pazemojis!

Tas notika skolas ēdamzālē, kur Kaspars, kā ierasts, sēdēja viens pats, krietni atstatus no pārējiem skolēniem. Neviens nekad nebija izrādījis vēlmi apsēsties pie viņa galdiņa, un arī Kaspars neuzdrošinājās kādam pievienoties. Tāpēc viņš uzreiz saspringa, kad, atgriežoties no gājiena pie letes pēc aizmirstas dakšiņas, ieraudzīja pretī savai sēdvietai ērti iekārtojušos Mārci. Tas, riebīgi smaidīdams, pētīja uz galda stāvošo Kaspara porciju un paziņoja:

-    Es tajā iespļāvu, nūģi!

Pasmīkņājis par Kaspara apmulsumu, Mārcis piecēlās un aizslāja pie galdiņa, kur sēdēja viņa draugi. Viņš kaut ko pateica, un tūlīt no turienes atskanēja daudzbalsīgi smiekli.

"Viņi zviedz par mani," Kaspars saprata un sadudzis uzlūkoja sev priekšā šķīvī esošo ēdienu. Nekādu spļāvienu tur neredzēja. Visticamāk jau, Mārcis blefoja, vienkārši gribēja paņirgāties. Kaspars neizlēmīgi pacēla dakšiņu. No Mārča galdiņa atkal atskanēja skaļi smiekli.

-     Labu apetīti! kāds uzsauca.

Ja nu tas spļāviens tomēr tur bija? Paslēpts, iemaisot ēdienā. Ja viņš to apēdīs… Doma vien šķita pretīga. Kaspars apņēmīgi atbīdīja šķīvi un, svilpienu pavadīts, atstāja ēdnīcu. Tomēr, ejot garām Mārcim, viņš atļāvās caur zobiem izgrūst:

-     Drīz tu to nožēlosi! Drīz tu raudāsi, vai, kā raudāsi!

Mirkli vēlāk viņš Mārča smaidošajai sejai fotogrāfijā pārvilka treknu krustu. Un tad sekoja negadījums ar durvīm un Mārča degunu. Dots pret dotu.

Līdzīgi bija arī ar Andri, kurš Kasparu bija pretīgi izmēdījis. Kaspars, pēc aculiecinieku stāstītā, absolūtā pārliecībā bija paziņojis, ka Andris lies sāļas asariņas. Andris, protams, par tādiem draudiem tikai pasmējās, taču nākamajā starpbrīdī neveikli paklupa pats uz savām nez kā atrisušajām kroseņu auklām, noripoja pa trepēm un izmežģīja roku. Turklāt patiešām raudāja, publiski raudāja, jo roka droši vien sāpēja kā traka.

-      Dīvainas sakritības, klasesbiedri sprieda. Vai Kasparam piemistu pareģa spējas?

-      Varbūt viņš spēj uzlikt lāstu? kāds izteica minējumu, taču citi smējās. Tas nudien šķita pārlieku neticami. Pareģis, lāstu licējs klases apsmietais lohs? Nē, tas nu galīgi negāja kopā. Tomēr pamazām, šādiem gadījumiem arvien atkārtojoties, klases lielākie ņirgas Kasparam sāka mest līkumu, lika viņu mierā. Ne jau tāpēc, ka viņi no šī nūģa baidītos, nē, ko tādu neviens nebija gatavs atzīt -, tomēr ap Kasparu bija jūtams kaut kas tāds… kaut kas draudīgs, neomulīgs, vārdos neizsakāms.

Bet Kaspars pats jutās sasodīti labi. Pirmo reizi mūžā viņš uz skolu varēja iet, nebaidoties, kāda izvērtīsies diena, kādas stulbības ienāks prātā viņa mocītājiem. Viņš skolā beidzot jutās droši. Vēl vairāk pirmo reizi mūžā Kaspars jutās pašapzinīgs un varens. Viņš vairs nebija bezpalīdzīgs upuris. Nekad vairs tāds nebūs!

Iegūtā pašapziņa un neaizskaramības apziņa Kasparam ļāva sadūšoties īsām sarunām ar Kristu.

-     Cau! Kā tev iet? Vai mājasdarbu algebrā izpildīji? citam šādas sarunas varbūt šķistu absolūts sīkums, bet Kasparam, kas agrāk sava niecīguma apziņā bija kautrējies vērt muti vaļā, jā, Kasparam tas bija liels sasniegums. Turklāt pamazām šīs sarunas kļuva arvien garākas. Par to, ka latviešu valodas učene galīgi aptrakusi (uzdod arvien vairāk un vairāk mājasdarbu), par piededzinātajām kotletēm skolas ēdnīcā, par pirmo sniegu, kas nokusa tikpat ātri, cik parādījies, un daudzām citām tēmām.

Starpbrīžos Kaspars it kā nejauši centās gadīties Kristas tuvumā, un, šķiet, viņai pret to nebija nekādu iebildumu. Tāpēc, kad skolā izsludināja projektu nedēļu, Kaspars jau jutās pietiekami pārliecināts, lai Kristai piedāvātu strādāt kopā. Lai gan cerību spārnots, zēns tomēr bija gatavs arī atteikumam. Taču Krista piekrita.

-       Labi, bet ņemsim arī Ievu. Rakstīsim darbu trijatā.

Kaspars nemanāmi saviebās. Tas nu nebija gluži tas, ko viņš bija vēlējies, tomēr laikam bija jāpriecājas par to pašu. Krista un Ieva sēdēja vienā solā, tāpēc meitenes izvēle bija tikai loģiska.

-     Skaidrs. Tu, es un Ieva. Būs okei, Kaspars skaļi teica.

Ieva tā nedomāja.

-    Kāpēc mums jāraksta zinātniskais darbs kopā ar to nūģi? viņa prasīja Kristai, šķietami ignorēdama faktu, ka Kaspars stāv turpat blakus un dzird katru viņas vārdu.

-    Beidz, nu nav viņš tāds, Krista acīmredzami jutās visai neērti.

-    Mēs mierīgi varētu rakstīt divatā. Nesaprotu, kāpēc tev viņš vajadzīgs? Ieva nerimās.

-    Kaspars ir daudz lasījis, gudrs, Krista mulsi centās pārliecināt.

-      Es arī esmu gudra un daudz lasījusi! Ja tas nebūtu nūģis, bet kāds cits čalis, varētu domāt, ka tu esi vinā…

-    Izbeidz! Krista asi pārtrauca solabiedreni.

-     Nu labi, Ieva beidzot negribīgi piekāpās un, pagriezusies pret Kasparu, pajautāja: Varbūt jau esi izdomājis tematu?

Projektu nedēļas laikā skolēni varēja rakstīt tā sauktos zinātniskos darbus (patiesībā no zinātnes tur lielākoties nebija ne smakas) par brīvi izvēlētu tematu. No sarunām ar Kristu Kaspars jau bija nopratis, ka abiem tuva ir vēsture.

-    Varbūt rakstām par Liepājas vēsturi? viņš ierosināja.

Ieva skeptiski sarauca degunu.

-    Pārāk plašs temats, viņa paziņoja. Vajag kaut ko konkrētāku.

-      Liepājas arhitektūra? Baznīcas? Osta? Kaspars piedāvāja.

-     Tramvajs? Rožu laukums? Krista prātoja.

-    Un kā būtu ar Karostu? Kaspars iedomājās par vēl vienu Liepājas vizītkarti.

-     Jā, labi! Ņemam Karostu! Kristai šī doma bija iepatikusies. Tur ir daudz interesanta! Katedrāle, drupas, forti, cietums, mols…

-    Vai nebūs par daudz? Manuprāt, atkal pārāk plašs temats. To visu sīki, smalki aprakstīt… Ieva šaubījās.

-      Nemaz nevajag tik sīki un smalki. Turklāt man jau liekas, ka galvenais ir darba aizstāvēšanas runa. Pašu darbu učuki nemaz nelasa, Krista pārliecināti bilda.

-     Nevar būt, ka nelasa. Kur tu to rāvi?

-     Iedomājies to milzīgo darbu čupu kurš tad to vispār spēj izlasīt? Nudien neticu, ka skolotāji tiešām to dara. Galvenais ir prezentācija, ticiet man!

-     Labi, var jau būt, tomēr darbs būs jāuzraksta.

-    Ar ko sāksim?

Galu galā viņi sāka ar informācijas meklējumiem internetā un literatūrā. Par Karostas vēsturi, būvniecību, tūrisma objektiem bija pieejams patiešām milzīgs materiālu klāsts. Apjoma iespaidoti, jaunieši tomēr nolēma savu darbu rakstīt tikai par fortiem.

-       Bildēs tie patiešām izskatās iespaidīgi, Kaspars jūsmoja.

-     Bildēs? Vai tad dabā pats neesi redzējis? Ieva brīnījās.

-     Nē, vēl nav sanācis, zēns atzinās.

-    Tad jau tu esi galīgi atpalicis! Ieva nicīgi nosprauslojās. Ko tad tu vispār vari par tiem uzrakstīt?

Zēns sarāvās. Jau atkal šis dzēlīgais tonis! Tā nebija pirmā reize, kad Ieva viņu tā noniecināja. Pasmīnot uzspēlēta pārākuma apziņā, pasakot kaut ko indīgu… It kā sīkums, it kā tikai tā starp citu, tomēr pietiekami bieži un pietiekami pamanāmi, lai Kasparam nerastos ne mazākās šaubas par meitenes attieksmi. Piemēram, kad Kaspars bija priecīgi stāstījis par kādu uzietu informāciju, šī indes čūska bija nievājoši uzšņākusi:

-    Un tev tas ir jaunums? To jau katrs bērnudārznieks zina!

Ievas acīs viņš bija un palika nūģis. Lai ko viņš darītu. Tas pamatīgi kaitināja un, jā, arī nomāca. Turklāt zēnam likās, ka regulārie noniecinājumi apkauno viņu Kristas acīs, un to nu Kaspars negribēja pieļaut.

-     Sorry, beibe, bet tu man traucē, viņš norūca, rūpīgi pārsvītrodams Ievas seju jau krietni nobružātajā klases fotogrāfijā. Skaidrs, ka zinātnisko darbu viņiem nāksies pabeigt divatā. Tikai viņš un Krista.

"Lieliski!" Kaspars priecīgi saberzēja rokas.

Diena bija pelēka kā aiz sen nekustināta dīvāna paslēpusies putekļu vērpete. Virs namu jumtiem drūzmējās nomācoši pelēki mākoņi, tomēr Kaspars jutās tā, it kā debesīs mirdzētu simtiem sauļu. Pasaule likās tik koša, gaiša un priecīga. Viņš sēdēja pilsētas autobusā, kura salonā jūtami oda pēc mitrām vējjakām un urīna, taču zēns to pat nejuta. Visa Kaspara uzmanība bija koncentrēta tikai uz Kristu, kura sēdēja viņam cieši blakus. Bruņojušies ar fotoaparātiem, abi brauca uz Karostu, lai iegūtu vizuālo materiālu savam zinātniskajam darbam.

-     Biju šodien pie Ievas, meitene ierunājās.

-     Jā? Kā viņai ir? Kaspars pieklājīgi izrādīja interesi, cenzdamies, lai viņa balsī neieskanētos vainas apziņa. Protams, viņš jau pat klāt nebija tajā nelaimīgajā brīdī, kad zem skolas meiteņu kora iebruka daļa koka podestu un kad Ieva, neveiksmīgi krītot, salauza divas ribas. Nē, Kasparam neko pārmest nevarēja. Parasts nelaimes gadījums.

-   Viņu beidzot sola izrakstīt no slimnīcas, bet uz skolu Ieva, protams, vēl nevarēs nākt.

-     Briesmīgi.

-    Jā, diez kas nav. Viņa sūdzējās, ka baigi sāpot. Iedomājies, pat ar visām pretsāpju zālēm, ko viņai tur dod.

-     Traki, Kaspars teica un patiesībā tā arī domāja. Tas tiešām bija diezgan traki. Marta, kā parasti, bija pārcentušies.

-     Mūsu klasē vispār pēdējā laikā kaut kā baigi daudz traumu. Vienam smadzeņtrīce, otram lauzts deguns, citam izmežģīta kāja, nu vēl Ieva ar lauztām ribām… Meitenes no citām klasēm jau prasa, kas mums te notiek puse no mūsējiem staigā ģipsī un pārsējos. Dīvaini, vai ne?

Kaspars apmulsis raudzījās laukā pa logu. Jā, laikam jau tas bija kļuvis pārāk uzkrītoši.

-    Daži saka, ka tu esot viņus nolādējis, Krista atkal ierunājās.

-    Tu tam tici? Kaspars šķietami bezrūpīgi iesmējās.

-    Nu nē taču! Pilnīgas muļķības!

-     Tieši tā. Tik varens es neesmu.

Meitene viņu domīgi uzlūkoja.

-    Vispār tu esi mainījies.

-    Kādā ziņā?

-     Nezinu… Tu esi kļuvis citāds. Tev pat skatiens ir citāds.

Manāmi samulsusi, Krista apklusa un novērsās. Kaspars neuzdrīkstējās tincināt, taču cerēja, ka ar vārdu "citāds" Krista domājusi labāks, pievilcīgāks. Galu galā, ja tā nebūtu, vai meitene tagad kopā ar viņu brauktu uz Karostu? Diez vai.

-    Esam klāt, Krista noteica un piecēlās.

Autobuss, līgani bremzējot, apstājās pieturā. Sejā ietriecās ass, brāzmains vējš, un meitene savilka ciešāk ap kaklu apmesto pūkaino šalli.

-     Baigais pūtiens! Kaspars noskurinājās. Varbūt vajadzētu atlikt uz citu dienu? Pie jūras mēs ilgi neizturēsim.

-    Nē, laiciņš ir labais! Jūrā būs lieli viļņi, sanāks riktīgi foršās bildes.

Kad viņi sasniedza jūrmalu, Kaspars pārliecinājās, ka Kristai taisnība. Vējš šai vietai piestāvēja un piedeva īpašu pievilcību. Milzīgi viļņi ar mežonīgu spēku un tādu kā biedējošu niknumu triecās pret fortu drupām, uzsitot gaisā baltas putas un šļakatas, un tad atkāpās, lai atkal no jauna dotos uzbrukumā.

-    Iespaidīgi! Kaspars skaļi kliedza pret vēju, lai meitene viņu sadzirdētu.

-     Pavisam citādi nekā pilsētas pludmalē, vai ne? Krista smaidīja.

Jā, te bija cita pasaule. Likās jocīgi, ka baltās smiltis un šī jūras un laikazoba izroboto mūru skarbā romantika atradās tik tuvu vienā pilsētā. Šķita, tos šķir nezin cik kilometru un gadu simteņu.

Brīdi vērojuši, abi paņēma fotoaparātus un, vairoties no sāļajām šļakatām, kas varēja nošķiest objektīvu, sāka ložņāt pa drupām, meklējot labākos skatpunktus. Kasparam likās, ka te vai katrs akmens ir kadra vērts, un pārstāja fotografēt tikai tad, kad juta, ka vairs nespēj noturēt fotoaparātu tā, lai nedrebētu rokas. Viņš bija nežēlīgi pārsalis.

-     Varbūt pietiks? viņš uzsauca Kristai, kura tobrīd rāpās augšā pa apdrupušām betona kāpnēm, kas bija bīstami pārkārušās stāvajam krastam. Zem tām trakoja jūra. Krista uzrāpās uz sašķiebta nocietinājuma jumta un uzņēma vēl vienu kadru.

-    Jā, te pietiks, viņa piekrita.

-     Ejam ātrāk uz autiņu!

-     Jau gribi braukt prom? Tu taču vēl neesi redzējis ejas!

-     Kādas vēl ejas?

-    Pazemes ejas! Fortos tādu ir daudz. Baigie labirinti! Gribi redzēt?

Godīgi sakot, Kaspars negribēja. Viņš bija nosalis un ilgojās pēc siltas istabas un karstas tējas krūzes, taču meitene to varbūt uztvertu kā mīkstčaulību. Turklāt, ja viņš tagad atteiktos, otrreiz nekāds uzaicinājums varbūt vairs nesekotu. Tā riskēt nevarēja.

-     Protams, gribu redzēt. Kur tās ir? Viņš moži izrādīja interesi.

Jau pēc brīža abi stāvēja tumšā ejā. Aiz muguras pelēcīgi spīdēja dienasgaisma, pretī pletās piķa melna nekuriene. Kaspars jutās visai neomulīgi. Kā lai zina, kas tur tumsā slēpās? Vai tiešām bija prātīgi tur līst?

Krista iededza mazu kabatas lukturīti.

-     Ja braucu uz Karostu, vienmēr paņemu to līdzi, viņa stāstīja. Nekad jau nevar zināt, kur sagribēsies ielīst.

-     Tu esi šeit bijusi jau agrāk?

-Jā, ne vienu reizi vien. Kad biju maza, mēs te ložņājām kopā ar tēti. Mammai neteicām, viņa domāja, ka tas ir pārāk bīstami. Tētis bija sajūsmā. Zīmēja eju plānus, meklēja informāciju.

-    Tagad arī viņš ar to nodarbojas?

-       Nē, tagad viņam ir cits hobijs, Kristas balsī ieskanējās rūgtums. Tētis aizbrauca peļņā uz Angliju, atrada tur lielo mīlu un izšķīrās no mammas.

-     Pie tevis viņš nebrauc?

»

-     Baigi reti. Viņam tur, Anglijā, piedzima vēl viena meita. Kam viņam es?

-Bet…

-    Ai, es negribu par to runāt, labi? Krista negaidīti asi noteica un strauji devās uz priekšu. Mazā lukturīša gaismas stars lēkāja viņas soļu ritmā, uz mirkli izraujot no pelēkās tumsas sienas kādu ar krāsu uzķēpātu uzrakstu. Tūlīt aiz meitenes atkal viss nozuda melnajā nebūtībā. Kaspars sāka iet ātrāk, lai tiktu viņai līdzi, taču strauji apstājās, kad zem kājām atskanēja skaļi šļaksti.

-    Velns! Te ir ūdens! viņš izsaucās un sajutās visai neomulīgi. Varbūt eja bija applūdusi?

-     Tikai neliela peļķe. Tai var apiet apkārt, Krista apstājusies paskaidroja un paspīdināja uz Kaspara pusi lukturīti. Gaismojot zēnam ceļu, viņa paspēra dažus soļus uz priekšu tumsā. Pēkšņi ejas velvēs atbalsojās skaļš kliedziens, lukturīša gaisma pasitās pret griestiem un nodzisa. Kaspars stāvēja melnā, necaurredzamā tumsā, un no šausmām viņam mati cēlās stāvus.

-    Krista! Kas notika? Kur tu esi? viņš izmisis sauca. Vai meitene būtu iegāzusies kādā caurumā? Viņš bija lasījis, ka fortos ejas ir vairākos līmeņos. Varbūt Krista ir nositusies? Un kā viņš tiks no šejienes ārā?

-    Stulbums! atskanēja nikna purpināšana. Kaspars no atvieglojuma gandrīz iesmējās. Ja jau Krista lamājās, tad nekas pārāk traģisks nav noticis. Uzmanīgi taustoties gar sienu un piesardzīgi liekot kājas, Kaspars lēni, centimetru pa centimetram, virzījās uz meitenes balss pusi.

-     Es aiz kaut kā aizķēros. Laikam akmens vai kas tāds, Krista teica.

-    Nesasities?

-    Nedaudz. Nekas traks. Varēja dzirdēt, ka meitene pieceļas kājās un nopurina no drēbēm smiltis.

-     Vajadzētu atrast lukturīti, Kaspars attapies paspīdināja sava mobilā telefona ekrānu. Lai cik cītīgi abi skatījās, no lukturīša nebija ne vēsts.

-    Droši vien es to krītot saplēsu, tā ka mums vienalga no tā nebūtu nekāda labuma, Krista nopūtās.

-    Baigi derētu kāds jaudīgāks apgaismojums. Ar mobilo ir švaki, praktiski neko nevar redzēt.

-     Tavējais jau vēl ir visai spožs. Manējam gaismiņa pavisam tumša, Krista paspīdināja savu telefonu. No tā patiešām nebija jēgas.

-     Iesim uz priekšu vai atpakaļ?

-    Uz priekšu! Atpakaļ lielāks gabals, Krista pārliecinoši bilda.

Lai kā Kaspars centās ar mobilo izgaismot abiem ceļu, daudzi akmeņi palika nepamanīti. Viņi atdauzīja kājas un reizēm pat klupa. Pēc pāris soļiem Krista atkal nostiepās visā garumā.

-Au!

-     Sasities?

-     Nu tā… mazliet. Te nākt laikam nebija laba doma.

Vēl pirms mirkļa Kaspars būtu viņai piekritis, taču visu mainīja fakts, ka Krista, pūlēdamās piecelties, it kā gluži nevilšus, meklējot atbalstu, pastiepa roku uz viņa pusi. Kaspars to tūlīt arī satvēra, uzstutēja meiteni kājās, taču roku neatlaida.

-     Iesim… tā būs stabilāk… viņš, mazliet samulsis, paskaidroja.

Tā nu viņi turpmāko ceļu mēroja, sadevušies rokās. Kristas plauksta bija auksta un nosalusi, tomēr Kasparam likās, ka tā viņa roku svilina kā uguns. Viņi ar Kristu roku rokā… Jā, viņš bija par to sapņojis, turklāt ne vienu reizi vien! Sadotas rokas it kā jau sīkums, tikai vienkāršs pieskāriens, vienkāršs atbalsts, lai atkal nepakristu, taču Kasparam tas nozīmēja daudz, daudz vairāk. O, cik gan daudz viņš būtu gatavs atdot, lai šo plaukstu varētu turēt vēl kādreiz! Un ne tikai tumšā pazemes ejā.

Nogriežoties ap stūri, viņus pēkšņi sasniedza dienasgaisma. Tā izgaismoja visus uz ejas grīdas esošos akmeņus un kukuržņus, un Kaspara telefona raidītā gaismiņa vairs nebija vajadzīga. Krista lēni, bet apņēmīgi atbrīvoja savu roku no Kaspara satvēriena un izskrēja ārā. Zēns lēni sekoja, klusībā šķendēdamies, ka gājiens tumsā izrādījies tik sasodīti īss, ka skaistais mirklis jau neapturami ieslīdējis pagātnē.

"Jā, ko tad tu gaidīji?" viņš domās sevi norāja. "Ka viņa būs gatava rokrokā soļot līdz autobusam?"

Šī nebija romantiska pastaiga, tomēr Kaspars juta, ka eja viņus izvedusi ne tikai ārā, dienasgaismā, bet arī jaunā attiecību posmā. Tas šķita visnotaļ daudzsološi, tāpēc zēns, raugoties, kā Krista cenšas savaldīt vēja pluinītos matus, vienkārši nolēma apbruņoties ar pacietību. Tik tuvu šādam brīnumam, trauslam "viss vēl var būt" Kaspars atradās pirmo reizi mūžā. Viņš nezināja, kas tagad būtu darāms un vai viņam vispār kaut kas jādara. Kaspars paniski baidījās kaut ko sapostīt. Varbūt visprātīgāk bija nedarīt neko, ļaut visam notikt pašam no sevis.

"Ko viņa domā?" Kaspars prātoja, paslepus vērodams meiteni, kad viņi, cīnīdamies ar vēju, sparīgi soļoja uz autobusa pieturas pusi. Vai Kaspars viņai patika? Vai tikko ejā piedzīvotais mirklis arī Kristai likās īpašs?

-     Varbūt ieskrienam kafūzī iedzert tēju? Kaspars nedroši ierosināja.

-     Man nav naudas.

-     Es taču varu tev izmaksāt.

-     Nu, nezinu… Vai tad tu esi baigi biezais?

-     Tējai jau pietiks.

Pietika ne tikai tējai, bet arī pāris bulciņām. Te nu viņi bija, paslēpušies no brāzmainā vēja, un sildīja nosalušās rokas pie karstām tējas krūzēm. Kaspars jutās visnotaļ omulīgi. Pēkšņi likās tik pašsaprotami, ka viņš sēž kafejnīcā kopā ar Kristu. Lohs un nūģis bija pazudis. Te bija normāls džeks, kuram bija randiņš, nu, labi, vienkārša pasēdēšana kopā ar smuku meiteni. Kaspars bija ar sevi apmierināts.

-     Dzīve ir skaista, viņš paziņoja, iebāzdams mutē pēdējo ievārījuma radziņa kumosu.

-     Labdien, Kaspar! pēkšņi viņiem blakus atskanēja vecišķa balss. Zēns satrūcies atskatījās un sastapās ar omes draudzenes Anniņas žilbinošo protēžu smaidu. Sasodīts!

-     Labdien! viņš pieklājīgi atņēma.

Anniņai, protams, ar sasveicināšanos vien nepietika.

-      Tev ir satikšanās? viņa ziņkāri dūdoja, ērti iekārtojoties pie blakusgaldiņa. Kā tad tu iepazinies ar šo jauno dāmu?

Kaspars, iekšēji lamādamies visādiem nejaukiem vārdiem, tomēr saņēmās pieklājīgai, taču strupai atbildei.

-     Mēs esam klasesbiedri.

-     Ā! Kopā pildāt mājasdarbus? Anniņa turpināja pratināšanu.

-     Nē, mēs… vienkārši runājamies, Kaspars norūca.

-    Ak tā… vecā sieviete daudznozīmīgi novilka. Zēns nešaubījās, ka šī sastapšanās, katrs viņa vārds, simtkārt izpušķots, tiks atstāstīts omei. Varbūt vēl kādai draudzenei. Velns lai parauj tās klaču bābas!

-     Tev nu gan tās draudzenes tagad strauji mainās, Kaspar, Anniņa nohihināja.

-      Man? Kādā ziņā? Kaspars neko nesaprata. Ko vecā pļāpa ar to gribēja teikt?

-     Vēl vakar tevi pie skolas ar vienu meiteni redzēju uz trepēm sēžam, Anniņa stāstīja. Tā bija tumšmate, tagad tev gaišmate blakus.

Pagriezusies pret Kristu, kura ar pūlēm centās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi, Anniņa šķelmīgi piemiedza ar aci.

-     Tu, meitiņ, uzmanies, šitai vecumā puikas gatavi skriet pakaļ visiem brunčiem.

-    Jūs kaut ko jaucat, Kaspars norūca. Jā, viņš tiešām vakar kādu laiku bija sēdējis uz skolas kāpnēm un grauzis ābolu, jā, un tiešām garām bija gājusi Anniņa, bet un to Kaspars zināja absolūti droši tobrīd uz trepēm viņš bija viens pats.

-    Nu, nu. Es esmu veca, bet akla jau nu ne, Anniņa attrauca. Redzēju tevi ar to tumšmati tikpat skaidri kā tagad ar šo meiteni.

Oficiante atnesa vecajai sievietei kūpošu kafijas tasi, un, kamēr Anniņas uzmanība bija pievērsta tai, Kaspars pieliecās tuvāk Kristai un izmisīgi iešņāca ausī:

-    Laižamies!

Nekas cits viņiem patiešām neatlika. Gaisotne bija neglābjami sabojāta.

-     Kas tā tāda bija? Krista spurdza, kad abi jau bija uz ielas.

-     Manas omes draudzene, drausmīgākā klaču bāba! Cik stulbi, ka viņa tur uzkūlās!

-     Izrādās, tu esi babņiks, ko? meitene turpināja smieties.

-    Ko? Nē taču! Viņa būs mani sajaukusi ar kādu citu, Kaspars liedzās. Stulbā Anniņa! Viņš nudien negribēja, lai Kristai rastos nepareizs priekšstats.

-     Ar ko tad tu tur vakar sēdēji? Krista neatstājās.

-     Ne ar vienu!

-     Domā, tam tantukam rādījās?

-    Vai es zinu? īsti riktīga viņa tiešām nav. Es uz tām trepēm biju viens.

-    Tad jau tā tantīte tiešām ir kukū.

-    Jā. Sorry, ka tā sanāca.

-     Beidz, viss bija labi. Mēs dabūjām kolosālas fortu bildes, un tas ir galvenais.

-     Nūja, Kaspars piekrita, klusībā domādams, ka fotografēšana bija pats mazsvarīgākais. Smukas bildes tas nu tiešām nebija šīs dienas būtiskākais ieguvums.

-      Labi, man nu jāiet mājās, Krista pagriezās uz promiešanu.

Kaspars izmisīgi pūlējās izgudrot kādu iemeslu, lai meiteni aizkavētu vismaz uz vēl dažām minūtēm -, taču neko jēdzīgu nevarēja izdomāt, tāpēc atlika vien pamāt atvadas.

-     Tiksimies rit skolā, viņš teica.

-    Jā. Cau!

-Čau.

Pa ceļam uz mājām Kasparam bija jāiet garām skolai. Kādu tumšmatainu meiteni Anniņa bija šeit ar viņu kopā redzējusi? Tiešām dīvaini.

Pēkšņi viņam atausa atmiņā omes teiktais, ka Anniņai esot īpašas spējas. Viņa redzot auras, kontaktējoties ar garu pasauli un ko tik vēl ne. Ome par to visu klusībā uzjautrinājās, un arī Kasparam tas tobrīd bija šķitis visai muļķīgi un neticami.

"Tad es vēl nebiju iepazinies ar Martu," viņš nodomāja un sarāvās no pēkšņās atklāsmes. Marta! Vai tieši viņu Anniņa būtu redzējusi uz skolas kāpnēm? Sēžam blakus Kasparam. Un viņš neko nebija nojautis.

"Nē, tas nevar būt," zēns noskurinājās un pielika soli, lai ātrāk nokļūtu mājās.

Nākamajā dienā Krista izskatījās visai sagurusi, īgna un nervoza.

-     Kaut kas noticis? Kaspars painteresējās.

-     Nē. Vienkārši slikti gulēju. Visādi murgi rādījās.

-     Kādi? zēns gribēja zināt. Kristā viņu tagad interesēja viss. Pat viņas sliktie sapņi, taču meitene nebija noskaņota to izklāstam.

-      Visādi! Kas tev par daļu! Labāk iedod norakstīt algebras mājasdarbus.

-    Vai tad tu neizrēķināji?

-    Nē, Krista nopūtās. Piedod, ka es tik skarbi. Neesmu savā ādā. Iedosi norakstīt?

-    Protams, Kaspars izvilka no somas algebras kladi. Lūdzu!

Meitene iekārtojās gaitenī pie palodzes, atšķīra savu kladi, tad Kaspara doto. No tās pēkšņi izslīdēja jau krietni noņurcītā klases kopbilde.

-    Tu to nēsā līdzi? Krista brīnījās. Kāpēc?

-    Tāpat! Kaspars steigšus atteica un pastiepa roku, lai paņemtu fotogrāfiju. Taču meitene bija tur kaut ko ieraudzījusi. Stingri turēja bildi abām rokām un pārsteigta blenza tajā.

-    Kāpēc tu te visu esi sasvītrojis? Kas tie par krustiem uz sejām?

-     Nekas! Tāpat vien. Atdod! Kaspars mēģināja paņemt fotogrāfiju, taču Krista bija veiklāka un ātri parāva nost roku ar bildi.

-     Paga, paga, ne tik strauji! Ko tu ar to fočeni esi izdarījis? Kāda velna pēc tu esi pārsvītrojis manu seju? Ko tas nozīmē?

-     Tavu seju?! Kaspars nobāla. Dod šurp!

Viņš izrāva meitenei no rokas fotogrāfiju un uztraukti to apskatīja. Patiešām! Pāri Kristas sejai bildē bija pārvilkts krusts. Nē, ne pārvilkts izskatījās kā ieskrāpēts.

-    Ak Dievs! Kaspars noelsās.

-    Jā, tieši tā! Kas tas par sviestu? Varbūt beidzot paskaidrosi, ko tas nozīmē? Krista dusmīgi noprasīja.

-      Neko. Tas neko nenozīmē. Es… es to neesmu darījis, Kaspars stostījās.

-     Kā tad! Staipi līdzi uz skolu klases foto un neko nezini.

-     Tā ir.

-    Beidz taču muldēt! Zini, kā tas izskatās? Dīvaini un slimīgi!

-     Slimīgi? Kāpēc?

-     Un tu vēl prasi? Nē, tūlīt pat paskaidro kāpēc tu te daudziem esi pārvilcis krustus?

-     Es… Vēlāk, labi? Man tagad nav laika, Kaspars nomurmināja un metās skriešus prom pa gaiteni.

Viņš skaidri zināja, ka krusts pāri Kristas sejai nebija viņa darbs. Kāpēc lai viņš to darītu? Ieskrāpēts krusts… Marta kurš gan cits! Bet kāpēc? Stulbs joks, vai arī…? Tas tūlīt pat bija jānoskaidro. Pēc īsa brīža zēns jau bija skolas bēninos.

-     Marta! Vai tu te esi? viņš uzsauca. Klusums.

-      Es zinu, ka esi. Atsaucies! Man nav laika tavām spēlītēm. Marta!

-    Spēlītes? blakus Kasparam atskanēja aizkaitināts čuksts. Tās nav nekādas spēlītes.

-      Es atnācu jautāt par Kristu. Kāpēc viņas seja ir pārsvītrota?

-     Es vienkārši papildināju tavu sarakstu, Kaspar.

-     Krista ir sarakstā? Viņa taču man neko sliktu nav darījusi, zēns bija apstulbis.

-     Tev ne, bet runa jau nav tikai par tevi un tavām

interesēm. Man ar Kristu savi rēķini.

>

-     Pat nedomā! Kristu tu neaiztiec! Kaspars stingri paziņoja.

Tumsā atskanēja kas baisiem smiekliem līdzīgs.

-     Nejau tu te esi noteicējs, Kaspar.

Pēkšņi zēns sajuta bailes. Stindzinošu šausmu apjausmu. Sajās dīvainajās attiecībās (jā, tā tās varēja saukt) ar skolas spoku viņš noteikti nebija stiprākais.

Tagad Marta viņam to skarbi iebāza acīs. Turklāt viņa joprojām smējās, un no šiem smiekliem Kasparam uzmetās zosāda.

-     Interesanti, Kaspar, par ko tu mani līdz šim uzskatīji? Par bezgribas ieroci tavās rokās? balss ņirdzīgi noprasīja.

Kaspars neuzdrīkstējās atklāt, ka tiešām tā arī domājis. Ne reizi viņam nebija ienācis prātā, ka Marta, palīdzot viņam atriebties, kaut ko varētu ari gribēt pretī. Jā, skolas spoks nenodarbojās ar labdarību. Tas bija darījums dots pret dotu, taču Kaspars savā neapdomībā pat nebija painteresējies, ko Marta gribēs par saviem pakalpojumiem. Nu izrādījās, ka maksa par atriebību klasesbiedriem ir Kristas drošība un veselība. Varbūt pat dzīvība. Kaspars zināja, cik nežēlīga var būt Marta, cik smagas traumas viņa spēj nodarīt. Kas to lai zina, cik daudz laika bija atlicis, līdz Kristai uz galvas uzgāzīsies griestu lampa, iekodīs nez no kurienes izlīdusi traka žurka vai notiks kas vēl briesmīgāks?

"Man viņa jādabū ārā no skolas. Tūlīt pat!" Kaspars apņēmās un, vairs neteikdams Martai ne vārda, steigšus pameta bēniņus.

Kristu viņš atrada brīdī, kad noskanēja zvans uz stundu. Meitene grasījās iet iekšā klasē, kad Kaspars strauji saķēra viņu aiz rokas un vilka sev līdzi.

-     Au! Ko tu dari? Laid vaļā! Krista pūlējās izrauties.

-     Nāc! Ātrāk!

-     Tu esi jucis, vai? Zvanu nedzirdēji? Mums jāiet uz stundu!

-     Tevi gaida direktors, Kaspars pateica pirmo, kas ienāca prātā. Viņš bija gatavs samelot vienalga ko, lai tikai Krista nāktu viņam līdzi.

-     Direktors? meitenes acis izbrīnā iepletās apaļas kā pogas. Nopietni? Ko viņš grib?

-      Nezinu. Lika tevi pasaukt, teica, ka tas ir steidzami.

Vairs nepretodamās, Krista ļāva sevi vilkt prom pa gaiteni, lejā pa kāpnēm… Līdz ārdurvīm gan viņi netika, jo meitene pēkšņi apstājās un izrāva roku no Kaspara tvēriena.

-      Kur tu mani velc? Direktora kabinets ir uz otru pusi.

-      Direktors tevi nemaz negaida, zēns bija spiests atzīties.

-Ko?

-     Es sameloju, skaidrs? Sorry, tev tagad ātri…

-      Kas tie par stulbiem jociņiem? Krista viņu asi pārtrauca. Galvu esi saspiedis, vai?

-     Nav laika skaidrot. Tev jāiet prom no skolas, tūlīt pat! Kaspars nervozēja. Kas zina, cik daudz laika vēl atlicis līdz Martas uzbrukumam.

-      Ko tu runā? Kāpēc man būtu kaut kur jāiet? Nu jau meitene skatījās uz viņu kā uz bīstamu trako.

-      Nāc, kad tev saka! Pēc tam paskaidrošu. Viņš atkal mēģināja satvert Kristas roku, taču viņa veikli izvairījās.

-    Liec mani mierā! Es eju atpakaļ uz klasi, skaidrs? meitene stingri paziņoja un ātri, lēkdama pa trim pakāpieniem, metās augšup pa kāpnēm.

Pagaidi!

Taču viņa neapstājās. Pat neatskatījās.

Pēkšņi zēns ievēroja bīstami sašūpojamies lielo sienas spoguli kāpņu laukumiņā. Tas spēcīgi novibrēja, tad vēlreiz un vēlreiz… Sekundes simtdaļā viņš aptvēra, kas tūlīt notiks, un, neko vairs nedomājot un neapsverot,

darbojoties tīri instinktīvi, metās pakaļ Kristai, pāris lēcienos panāca viņu un notrieca zemē, sargājoši piesedzot ar savu ķermeni. Tajā pašā mirklī pār abiem, nejauki džinkstēdams, nolija spožu, asu šķembu lietus. Kaspars juta dažas sāpīgi ieduramies kaklā, pakausī, mugurā. Vietām pār ādu notecēja sīkas asins tērcītes.

-    Laid! Zem viņa izmisīgi kūņojās Krista.

Kaspars pavēlās nost. No tikko piedzīvotā viegli drebēja kājas, tāpēc piecelties viņš vēl nejaudāja. Arī Krista pilnīgi apstulbusi sēdēja starp spoguļa lauskām.

-     Kas… kas tas bija?

-     Tu taču redzi, Kaspars pamāja uz spoguļa atliekām.

-     Bet kā tu zināji, ka tas kritīs?

-    Redzēju, kā sašūpojas.

-     Pats no sevis? Krista brīnījās.

Plīstošo stiklu šķindu laikam bija dzirdējusi visa skola. Vērās vairāku kabinetu durvis, pa tām pabāzās skolotāju galvas.

-     Skrienam! Kaspars uzrāva meiteni kājās, un abi skriešus pameta skolu, izbrāzās pagalmā un apstājās zem liela koka kailajiem zariem.

-     Baigie sūdi, zēns aizelsies norūca.

-     Tu pie tā esi vainīgs! Krista nu bija pilnībā attapusies un vārījās no niknuma.

-     Es? Kāpēc?

-    Un tu vēl prasi?! Tu man sameloji, izmānīji no stundas. Un tad vēl tas spogulis! Mums varbūt liks par to samaksāt. Jā, un tad tā fotogrāfija kas ir ar to? Tu man tā arī nepaskaidroji…

-    Skolā vairs nav droši.

-     Jā, to es tagad redzu! Meitenes balss bija pilna sarkasma.

-     Es nopietni tev skolā draud briesmas.

-    Man? Tieši man? Ko tu ar to gribi teikt?

Kaspars nopūtās. Laikam jau bija pienācis patiesības mirklis.

-    Tu esi iekļauta sarakstā, viņš teica un ātri izstāstīja par sevi un Martu, par abu vienošanos, par fotogrāfiju un tajā savilktajiem krustiem. Krista, to visu klausoties, neticīgi šūpoja galvu un murmināja:

-     Ko tu tur muldi? Pilnīgs sviests…

-      Ar spoguli nekas nebeigsies. Viņa atkal mēģinās tevi savainot.

-      Vai tu pats apjēdz, kādus vājprāta murgus tagad stāsti? Marta ir mirusi un guļ kapos, nevis vazājas pa skolu, mēģinot kādu sakropļot! Krista dusmīgi kliedza.

-     Es saprotu, izklausās neticami, bet…

-      Neticami? Krista nosprauslojās. Tu esi galīgi kukū, tev jāiet pie ārsta!

-     Tu netici spokiem?

-      Nē! Un tu… tu mani biedē. Es tiešām vienubrīd domāju, ka tu esi normāls čalis, bet izrādās…

Kaspars drūmi nokāra galvu. Tagad viņu un Kristu šķīra milzu bezdibenis.

-     Es iešu atpakaļ uz klasi, meitene paziņoja.

-    Es arī.

-    Nejau reizē ar mani! Krista satraucās. Negribu, lai kāds kaut ko ne tā padomātu.

Kaspars saskāba vēl vairāk. Nu jau meitene kautrējās no viņa sabiedrības.

-     Piesargies. Zinu, tu man netici, tomēr… Esi uzmanīga, labi?

-     Tu domā, ka spoks man metīs virsū vēl kādu spoguli? Viņa pasmīnēja. Kaspars to nelikās manām.

-    Var gadīties.

-    Liecies mierā! Tu vienkārši esi pārskatījies šausmu filmas.

-    Domā, ko gribi. Es vienkārši… mēģināju tevi pasargāt.

-    Man nevajag tavu aizsardzību, skaidrs? Tu uzvedies tik dīvaini! Piedod, Kaspar, bet es ar tevi vairs negribu nekā kopīga, skaidrs? Turies no manis pa gabalu!

Šie vārdi zēnam trāpīja kā sāpīga pļauka. Sagumis viņš noskatījās, kā meitene iesteidzas skolā. Šādu iznākumu Kaspars nebija gaidījis. Viņš taču tikai vēlējās Kristu pasargāt, bet rezultātā sagrāva visu, kas starp viņiem bija un vēl varēja būt. Tagad meitene viņu uzskatīja par biedējošu plānprātiņu. Pie visa vainīga Marta! Stulbais rēgs!

Zēns attapās, ka ir velnišķīgi nosalis. Nūja, nebija jau nekāda vasara, un viņš jau kādu brīdi stāvēja te ārā, ģērbies plānā džemperī.

Aizlavījies garām skolas apkopējai, kura, skaļi pukstēdama, līkņāja ap spoguļa lauskām, Kaspars piegāja pie karsto dzērienu automāta, kas bija novietots blakus skolotāju istabai. Sagrabinājis džinsu kabatās santīmus, viņš iemeta tos naudai paredzētajā atverē un nospieda pogu pretī uzrakstam "Kakao". Gribējās kaut ko saldu un karstu. Automāts klusi iedūcās, sākdams gatavot dzērienu. No spraugas izlīda neliela plastmasas glāze, dīvaini sašķiebās un nokrita uz grīdas. Kaspars to pacēla un atlika atpakaļ, taču pēc sekundes glāze nokrita atkal.

-     Kas notiek?! Kaspars nikni noburkšķēja un, sakampis glāzi, pieliecās tuvāk automātam. Kāpēc tas sasodītais trauks negribēja turēties vietā? Tūlīt automāts izšļāks kakao, un viņš no tā negribēja zaudēt ne pilīti.

Mirklī, kad Kaspars pielieca seju pie automāta atveres, no tās izšāvās gaiši brūna dzēriena strūkla. Taču kakao nelija uz leju, kā tam pēc visiem fizikas likumiem būtu jābūt; tas šļācās horizontāli zēnam tieši acīs!

-    Au! viņš iebrēcās, atlēkdams atpakaļ un ar rokām berzēdams acis. Kakao likās vismaz simt grādus karsts, un plakstiņi sāpīgi sūrstēja.

-     Tas ir brīdinājums, viņam blakus pēkšņi atskanēja Martas balss.

-     Tu sabojāji automātu? Kaspars noprasīja, lai gan jau bija sapratis, ka tikko notikušais patiešām ir Martas darbs. Tagad spoks uzbruka viņam? Ak Dievs…

-      Tas tev par to, ka jaucies manās darīšanās! Ja es vēlos ietriekt Kristai ģīmī spoguli, tad tev nav jāmetas pa vidu!

-     Tu… Nemaz nemēģini viņu vēl aiztikt! zēns stingri uzsauca. Citādi…

-    Citādi kas? Neaizmirsti, ka es jau esmu mirusi un tu man neko nespēj padarīt, balss ļauni smējās.

Arī Kaspars to ļoti labi saprata, tāpēc nolēma izmēģināt citu taktiku.

-    Klau, Marta, tu jau to nabadzīti pamatīgi pārbaidīji. Ar to pilnīgi pietiek.

-    Pietiek?! Nejau tu noteiksi, kad pietiks, iegaumē to!

-     Bet ko Krista tev nodarījusi?

-     O, beidzot tu sāc par to interesēties! Un kāpēc? Ne jau manis dēļ, balss izklausījās biedējoši salta. Tu to jautā Kristas dēļ. Es tev esmu tukša vieta!

-     Tā gluži nav, Kaspars mēģināja vārgi iebilst.

-     Nemelo man! Marta uzšņāca. Es tevi neinteresēju, tu mani vēlējies tikai izmantot. Bet patiesībā, Kaspar, es izmantoju tevi!

Kaspars apjucis ņurcīja pirkstos plastmasas glāzīti. Ko Marta ar to grib teikt?

-     Tavas dusmas, tavs naids deva man spēku. Es barojos no tavām emocijām, un nu esmu pietiekami stipra, lai rīkotos pati pēc savas gribas.

-     Un tu gribi atriebties Kristai? -Jā!

-     Bet kāpēc? Ko sliktu viņa tev nodarījusi?

Brīdi valdīja klusums, un Kasparam jau likās, ka Marta neatbildēs, tomēr beidzot atskanēja ārkārtīgi klusa, naidpilna atbilde:

-    Viņas dēl es nomiru.

Zēns satriekts dziļi ievilka elpu. Ko? Ko Marta tikko pateica? Krista vainīga viņas nāvē? Tas nevar būt! Kādas muļķības!

-     Tu taču izdarīji pašnāvību. Krista pie tā nav vainīga. Tu nedrīksti viņu aiztikt!

-     Tu man to neaizliegsi. Cik saprotu, mēs vairs neesam uz viena viļņa, ko?

-     Noteikti nē!

-     Tad pazūdi! Bēdz prom, kā tu to parasti dari. Laidies lapās, iekams ar pašu vēl nekas nav noticis!

Kaspars šausmās iekliedzās, sajutis sev pie kakla pēkšņu pieskārienu. Tas kļuva arvien ciešāks, arvien žņaudzošāks. Likās, ka ādai būtu pielikti stindzinoši auksti ledus gabali. Vai tie bija Martas vēsie pirksti? Zēns metās prom, ko kājas nes. Uz garderobi pakaļ vējjakai un tad ārā no skolas. Bēgot viņš iedomājās par klases fotogrāfiju savā somā. Vai nu bildē krusts bija pārvilkts arī viņa sejai?

"Oto ir sierelis!" vēstīja ar melnu krāsu uzķellēts uzraksts uz kāda nama ārsienas. Kaspars, steidzoties garām, to pamanīja un palēnināja gaitu. Sierelis. Tas droši vien nozīmēja bailulis. Tikpat labi tā nabaga Oto vietā varētu uzrakstīt viņa vārdu.

"Jā, esmu nožēlojams bailulis. Gļēvulis!" Kaspars sevi klusībā lamāja.

Tā bija taisnība. Viņš vienmēr bija bēdzis. No citiem bērniem, no apsmiekla, no sevis paša… Aizbēgt tā vienmēr bija šķitusi visvienkāršākā rīcība, kas, protams, ilgtermiņā neko neatrisināja. Un tagad no Kaspara bēgšanas cietīs ne tikai viņa gandrīz neesošais pašlepnums. Cietīs arī Krista. Viņš bija pametis meiteni satrakota, atriebību alkstoša rēga varā. Ja ar Kristu notiks kas ļauns… Nē, to viņš sev nekad nespētu piedot. Nemūžam.

"Es vairs negribu būt sierelis!" Kaspars sakoda zobus. Pietiek bēgt! Pietiek bēguļot! Viņam jāiet atpakaļ un jācīnās, jāaizstāv Krista, jāizbeidz tie Martas gājieni. Tie vairs nedrīkst atkārtoties.

"Man viņa jāaptur!" zēns apņēmās.

Bet kā? Jēziņ, kā to izdarīt? Ko gan viņš iespēj pret pārdabisku būtni? Vai vispār pastāv kāds līdzeklis spoku atvairīšanai? Rēgu pretlīdzeklis?

Kaspara skatienu piesaistīja baznīcas tonis, kas augstu slējās virs namu jumtiem. Varbūt palīdzība meklējama tieši tur baznīcā? Zēns atcerējās reiz kādā filmā redzējis mācītāju, kurš izmisīgi šļakstījās ar svētīto ūdeni, izdzīdams ļaunos garus. Varbūt arī viņam jāaiziet uz skolas bēniņiem un jāizlej baznīcā paņemts ūdens? Bet vai tas līdzēs? Bija vērts vismaz pamēģināt.

Pēc dažām minūtēm Kaspars jau nedroši pieskārās baznīcas masīvo durvju rokturim. Viņš paraustīja to vienreiz, otrreiz… Nekā, durvis bija ciet. Sasodīts!

-     Ko tad tu, Kaspariņ, atnāci Dieviņu palūgt? kāds viņam pēkšņi uzsauca. Aiz baznīcas žoga stāvēja omes draudzene Anniņa.

-    Es? Nē. Es tikai… pētu arhitektūru. Nekas labāks Kasparam ātrumā neienāca prātā.

-    Ak arhitektūru? Jā, tā jau Liepājas baznīcām smuku smukā, Anniņa noteica un, ar galvu pamājusi atvadu sveicienu, steidzīgi tipināja prom. Zēns noskatījās viņai pakaļ un pēkšņi atcerējās, ko ome bija stāstījusi par savas draudzenes brīnumainajām spējām. Turklāt Anniņa teicās Kasparu redzējusi uz skolas kāpnēm kādas meitenes kompānijā, lai gan viņš skaidri zināja, ka tobrīd tur bija viens pats. Varbūt Anniņa tiešām redzēja Martu? Varbūt šī vecā kundzīte spētu viņam palīdzēt, vismaz ieteikt, kā rīkoties.

Šīs pēkšņās domas spārnots, Kaspars steigšus metās Anniņai pakaļ.

-     Pagaidiet!

Viņa apstājās un pārsteigta uzlūkoja zēnu.

-     Vai varu ar jums aprunāties?

Vecās sievietes acis iemirdzējās neslēptā ziņkārē.

-     Par ko?

-      Ē… ome teica, ka jūs redzat auras, varat pareģot nākotni…

-     Gribi, lai tev pazīlēju?

-     Ko? Nu nē taču. Sakiet: vai jūs ticat spokiem?

Sieviete, brīdi klusēdama, vērīgi raudzījās Kasparā.

-     Kāpēc tu par to interesējies?

-     Man skolā jāraksta pētnieciskais darbs par pārdabiskām parādībām, un es vācu materiālus, Kaspars sameloja.

-    Ak tā. Nu, kaut ko jau es tev varētu pastāstīt. Varbūt vari man kādu dienu piezvanīt…

-     Nē, man vajag tūlīt.

Anniņa izbrīnīta sarauca pieri.

-     Tūlīt? Kāpēc tāda steiga?

-     Redziet… Man tas darbs jau rīt jānodod, bet es vēl neko neesmu uzrakstījis…

-     Vai dieniņ, kā tad tā? Mājasdarbi jāpilda laikus, Anniņa nosodoši kratīja pirkstu.

-     Jā, es zinu, zēns nokāra galvu tēlotā nožēlā. Vai jūs, lūdzu, varētu man palīdzēt? Izstāstīt visu, ko zināt.

-    Vai, puisīt, tad tā būs gara runāšana.

Pazīstot omes draudzenes pļāpāšanas kāri, Kaspars par to nešaubījās. Bet labi lai tantuks runā. Varbūt tiešām izdosies uzzināt ko vērtīgu.

Pēc desmit minūtēm abi jau atradās Anniņas dzīvoklī. Vecā sieviete nosēdināja Kasparu uz čīkstoša koka krēsla, uzlika vārīties ūdeni tējai un pati iekārtojās atzveltnes krēslā.

-     Tātad tevi interesē spoki?

-    Jā. Pareizāk sakot, kā no tiem tikt vaļā, kā tos aizbiedēt.

-     Hmm… Interesants jautājums. Tas nav tik vienkārši, Anniņa domīgi pakasīja zodu.

Kaspars nopūtās. Nav tik vienkārši jā, tā jau viņam bija licies.

-     Kaut kā taču to var izdarīt? zēns cerīgi ieminējās.

-    Tevi tas interesē tīri teorētiski, vai arī ir kāds konkrēts gadījums? vecā sieviete viņā vērās ar pētošu, aizdomu pilnu skatienu.

Kaspars īsti nezināja, ko atbildēt. Teikt patiesību?

-     Redzi, puisīt, es jau varu teorētiski runāt riņķī un apkārt stundām ilgi, bet, ja tev ir kāda konkrēta problēma, vai tas tev palīdzēs?

-    Jā, man ir konkrēta problēma, zēns, izšķīries par labu patiesībai, atzinās.

-    Tā jau man likās. Pastāsti! Anniņas acis atkal mirdzēja ziņkārē.

-    Bet… Es negribētu, lai par to uzzina ome… Kaspars attapa, ka tas patiešām būtu diezgan nepatīkami.

-      Es saprotu. Vari neuztraukties, es viņai neko neteikšu, Anniņa apgalvoja, taču zēns viņu uzlūkoja ar zināmām šaubām. Ome un Anniņa taču bija draudzenes, turklāt pļāpāšana bija abu iemīļotākā nodarbe. Vai viņš varēja šai sievietei uzticēties? Vai tas vispār bija tā vērts? Vai Anniņa spēs viņam palīdzēt?

-     Ja negribi, vari nestāstīt. Vēl nav par vēlu atkāpties, Anniņa, kā nojaušot viņa šaubas, piebilda.

Galu galā Kaspars visu izstāstīja. Ko gan viņš varēja zaudēt? Turklāt zēns nezināja, kur vēl lai griežas pēc palīdzības. Vārdu sakot, Anniņa bija tāda kā gaisma tuneļa galā. Viņš tiešām cerēja, ka tā būs.

Uzklausījusi Kaspara sakāmo, sieviete brīdi klusēja, tad aizgāja apliet tēju un atgriezās ar divām kūpošām krūzītēm. Klusums manāmi ieilga, un zēns sāka uztraukties, vai Anniņai vispār ir, ko teikt. Varbūt īstenībā viņa neko nejēdza no tām spoku lietām?

-      Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka citiem pāri dara tie, kas paši reiz tikuši sāpināti, Anniņa beidzot ierunājās. Un vēl es domāju, ka uzvarēt var tikai tad, ja labi zini, ar ko cīnies.

-     Tas ir kā? Es taču zinu, ka mana pretiniece šajā gadījumā ir mirusi meitene Marta. Bet vai tas man dod iespēju viņu uzveikt? Kaspars īsti nesaprata, ko Annina ar to domā.

-     Mirusi meitene, jā, bet ko tu vēl par viņu zini?

-    Nu… Kaspars apdomājās. Patiesībā viņš par Martu tiešām neko daudz nezināja.

-    Vai tu zini, kāda viņa bija dzīves laikā? Par ko interesējās? Ar ko draudzējās? Kāpēc izdarīja pašnāvību?

-      Nē, neesmu interesējies, Kaspars bija spiests atzīt.

-     Nu re tā arī ir tava kļūda. Ja tu, piemēram, pieņemtu kādu cilvēku darbā, tu taču painteresētos, vai viņš šo darbu prot, vai nav kāds laupītājs vai dzērājs, vai ne? Bet, lūk, ar spoku noslēdzi vienošanos, pat neuzzinot, kas tā īsti bijusi par personu.

-    Jā… Bet, ja to visu uzzināšu, vai spēšu viņu apstādināt?

-    Tu jau, cik sapratu, pats viņu izsauci. Ar to dzejoli, ar savu atriebības kāri… Kāpēc viņa uz to reaģēja?

-     Kā lai es to zinu? Zēns paraustīja plecus. Viņam nebija laika nodarboties ar tādiem izpētes darbiem. Spoks jebkurā brīdī varēja nodarīt pāri Kristai, varbūt vēl kādam. Labāk pasakiet, kā lai es tieku no viņas vaļā. Kā lai to rēgu apstādina?

-      Naids rada naidu, vai ne? Tas var aiziet bezgala garā ķēdē, bet, ja tam pretī stājas kaut kas labs, tad ļaunumam tiek atņemta vismaz puse spēka.

Kaspars aizkaitināts nopūtās. Viņam nudien nebija laika runāt mīklās. Kā tai tantei nepielec?

-     Es sapratu, kāpēc tu gribēji atriebties klasesbiedriem, bet jautājums ir: kāpēc to gribēja tā mirusī meitene? Acīmredzot kāds viņai licis ciest. Tas gan ir tikai minējums, bet… Ja tu uzzinātu iemeslu, iespējams, saprastu arī, kā to izbeigt un vērst par labu. Tas arī viss, ko varu tev ieteikt.

Kaspars jutās totāli vīlies. Te nu bija padomdevēja! Te nu bija recepte, kā tikt galā ar spoku! Bet, jā, ko tad viņš bija iedomājies ka Anniņa ir kāds spoku mednieks, vai?

-     Labi, paldies par to pašu, zēns norūca, atvadījās un izgāja uz ielas. Ko tālāk?

Viņam gribējās pārliecināties par Kristas drošību. Varbūt aiziet līdz skolai? Bet ja nu spoks uzbrūk viņam pašam? Guļot slimnīcā ar lauztu kāju vai smadzeņu satricinājumu, viņš nespēs Kristai palīdzēt. Tad jau labāk piezvanīt pa telefonu.

Kaspars nedroši uzspieda meitenes numuru. Vai Krista vispār gribēs ar viņu runāt? Garais "pī" viņa ausī izklausījās kā trauksmes signāls.

-     Nu, pacel taču beidzot! viņš satraukts murmināja.

-    Jā? beidzot klausulē atskanēja Kristas balss.

-    Tas esmu es Kaspars. Gribēju zināt, vai…

-    Paklau, audzinātāja jau sāka prašņāt par to spoguli. Viņa netic, ka tas nejauši nogāzās. Pilnīgs sviests! Un vispār es negribu ar tevi runāt, skaidrs? Nezvani man vairs! to nobērusi, Krista pārtrauca sarunu.

Kaspars atviegloti uzelpoja. Jā, meitene izklausījās nikna, bet, pēc visa spriežot, viņai nekas slikts nebija noticis. Pārrunas par spoguli taču uz draudošā spoka uzbrukuma fona bija pilnīgs sīkums!

Uz brīdi pagaistot spriedzei, domas atgriezās pie Anniņas teiktā. Jo vairāk Kaspars pārdomāja viņas sacīto, jo patiesāk tas viņam likās. Viņam patiešām derētu Martu labāk iepazīt, uzzināt par viņu ko vairāk. Un tas jādara sasodīti ātri. Kur visātrāk iegūt informāciju?

Jau pēc dažām minūtēm zēns apsēdās pie datora tuvākās bibliotēkas lasītavā. Vispirms viņš interneta pārlūkprogrammas meklētājā ierakstīja "Marta Ozola". Parādījās bezgala daudz uzrakstu un pāris pusmūža sieviešu fotogrāfiju. Nūjā, viņam jau uzreiz vajadzēja iedomāties, ka šāds vārds un uzvārds Latvijā ir ne vienai vien daiļā dzimuma pārstāvei. Tad viņš ierakstīja vārdu "pašnāvība", klāt minot arī savu skolu. Uz ekrāna parādījās meklētais. Tas bija neliels rakstiņš pilsētas vietējā laikraksta mājaslapā.

"Pusaudze pakaras skolas bēniņos" vēstīja virsraksts. No rakstītā Kaspars uzzināja, ka aptuveni pirms gada policijā saņemts iesniegums par pazudušo Martu, kura no rīta vēl redzēta skolā, taču vakarā mājās nav atgriezusies. Skolas garderobē atrasts Martas mētelis, tad, pārmeklējot visu skolas ēku, bēniņos uziets meitenes līķis. Veicot izmeklēšanu, policija noskaidrojusi, ka Marta izdarījusi pašnāvību pakaroties. Pirmsnāves vēstuli meitene gan neesot atstājusi, tāpēc pašnāvības iemesls palicis nezināms. Pēc skolotāju teiktā, Marta bijusi klusa, sapņaina, sevī noslēgusies meitene. Skolā tuvu draugu viņai neesot bijis. Mirušās meitenes māsa gan izteikusies, ka pēdējā laikā Marta likusies visai nomākta, taču iemeslu tā arī neesot atklājusi.

Raksts bija tikai pāris rindkopu garš. Iegūtā informācija Kasparam likās sasodīti skopa. Labi, tagad viņš zināja, kāda Marta bija, kad dzīvoja, bet ko gan tas deva?

Kaspars vēlreiz pārlaida acis rakstiņam. "Mirušās meitenes māsa izteikusies, ka…" Tātad Martai bija māsa. Varbūt šī māsa zināja ne tikai to, ka Marta bijusi nomākta. Bet kur lai viņu atrod? Rakstā nebija minēts ne māsas vārds, ne adrese. Nebija arī zināms, cik veca šī māsa ir.

Brīdi padomājis, Kaspars vēlreiz uzspieda Kristas numuru. Meitene necēla. Zēns zvanīja vēlreiz. Tad vēlreiz. Nekā. Krista laikam bija apņēmusies viņu ignorēt.

"Kur var atrast Martas māsu? Kā viņu sauc? Lūdzu, lūdzu, atbildi!" viņš uzrakstīja īsziņā un nosūtīja Kristai. Nu atlika tikai gaidīt.

Telefons cerīgi iepīkstējās pēc piecām minūtēm, ziņojot par saņemtu īsziņu.

"Linda mācās mūsu skolā, 3. klasē," īsi un lakoniski vēstīja Kristas sniegtā atbilde.

Trešajā klasē? Tad jau tā bija galīga sīkaļa! Jēziņ, vai ar tādu vispār vērts runāt? Kad Marta izdarīja pašnāvību, viņas māsai bija tikai astoņi gadi. Ko gan viņa varēja zināt?

Pēc īsa šaubu mirkļa viņa prātu jau nodarbināja nākamā doma: cikos beidzas mācības trešajām klasēm?

Viņš ieradās tieši laikā. Pa vienam vai nelielos bariņos jaunāko klašu skolēni jau nāca ārā pa skolas durvīm. Kaspars pamanīja, ka dažus sīkos pie skolas sagaida vecāku auto, citi paši devās uz mājām. Vēl mirklis, un viņi pazudīs, aizskries katrs uz savu pusi.

Paklau, vai nepateiksi, kura ir Linda Ozola? Kaspars pielēca klāt mazam, briļļainam zēnam. Tas izbrīnīts paskatījās uz lielo puisi, tad vienkārši parādīja ar pirkstu uz mazu stāvu rozā jaciņā, kurš tieši tobrīd nozuda aiz ielas stūra.

Kaspars tūlīt metās meitenei pakaļ. Spilgti rozā apģērba dēļ viņu varēja pamanīt jau pa lielu gabalu. Pie tikpat koši rozā mugursomas soļu ritmā šūpojās mazs atslēgu piekariņš brūns, krietni nosmulēts lācītis.

-    Cau! Kaspars aizšķērsoja meitenītei ceļu. Vai tu esi Linda? Linda Ozola?

-      Un kas tev par daļu? mazā neuzticīgi skatījās zēnā.

-     Gribu ar tevi aprunāties, Kaspars viņai plati uzsmaidīja, cenšoties iegūt meitenes uzticību, taču viņa raudzījās pretī ar vēl lielāku piesardzību.

-     Par ko?

-     Par tavu māsu Martu.

Meitenītes seja apmācās.

-     Marta nomira.

-    Jā, es zinu.

-     Nu, un ko tad tur vairs runāt? Linda noprasīja skarbā tiešumā.

-     E… es izlasīju vienu viņas dzejoli.

-      Māsas dzejoļi nekur nav nodrukāti, meitenīte neticīgi noteica.

-    Es to atradu vienā bibliotēkas grāmatā. Uzrakstītu uz papīra lapiņas.

-     Dod šurp! Linda pieprasīja.

-    Man tā nav, Kaspars teica, priecādamies, ka izdevies mazo ieinteresēt un uzsākt sarunu. Nav, bet es varētu dabūt. Tu gribētu?

-      Jā, es glabāju visas Martas mantas, meitene nošņaukājās. Visus dzejoļus, zīmējumus, pastkartīšu kolekciju…

Kaspars ātri apdomājās. Pastkartīšu kolekcija bija pupu mizas, bet varbūt dzejoļi un zīmējumi viņam ļautu kaut ko vairāk uzzināt par Martu?

-    Zini, es to visu labprāt apskatītu.

-     Kāpēc?

-      Tāpēc, ka… Redzi, es esmu tavas māsas klasesbiedrs.

-    Melo! Es tevi neesmu redzējusi nevienā viņas klases fotogrāfijā, Linda piesardzīgi atvirzījās nedaudz tālāk. Uz bridi iegūtā, trauslā uzticība šķita pazudusi.

-    Jā, jo es tajā klasē sāku mācīties tikai šogad. Mūsu klase nolēmusi projektu nedēļas laikā izdot tādu kopēju radošo darbu krājumu ar skolēnu dzejoļiem, zīmējumiem un citiem darbiem, Kaspars veikli meloja. Būtu forši, ja tur varētu iekļaut arī tavas māsas darbus, vai ne? Galu galā arī viņa mācījās mūsu klasē.

-     Es negribu tos atdot.

-    Jā, es saprotu, tev tā ir piemiņa no māsas, vai ne? Bet es jau tos zīmējumus un dzejoļus nepaturēšu, tikai nokopēšu. Tu visu dabūsi atpakaļ.

Linda brīdi domīgi parubināja degunu, tad piekrītoši pamāja.

-     Labi, rīt es tos atnesīšu uz skolu.

-     Ē… Rīt varētu būt par vēlu. Tu jau zini, projektu nedēļa tūlīt beigsies… Varbūt vari man tos iedot šodien?

Meitene atkal rubināja degunu. Tas laikam viņai veicināja domāšanu.

-     Varbūt es varu tagad aiziet tev līdzi uz mājām un paņemt tos Martas papīrus? Rīt skolā es tev visu atdošu, Kaspars turpināja viņu pierunāt.

Linda noraidoši papurināja galvu.

-     Es negribu, ka tu nāc man līdzi.

-     Kāpēc?

-     Es tevi nepazīstu! Un mamma saka, ka svešus cilvēkus laist iekšā dzīvoklī nedrīkst.

Kaspars bija spiests atzīt, ka sīkā rīkojas prātīgi un pareizi. Viņš patiešām bija svešinieks.

-     Tad es tevi pagaidīšu netālu no tavas mājas, labi? viņš ierosināja.

Tam mazā piekrita. Pēc desmit minūšu ilga gājiena abi nonāca pie maza pārtikas veikaliņa. Tā skatlogā skumji nīka milzīgs, saulē izbalējis plastmasas bumbieris.

-     Pagaidi šeit! Linda norīkoja un nozuda blakusmājas pagalmā. Kaspars cerēja, ka mazā drīz atgriezīsies un nav viņu veikli piemānījusi, vienkārši lai aizlaistos lapās. Tādā gadījumā meitenei neko pārmest nevarētu, galu galā kāpēc lai viņa svešam puikam dotu savas māsas dzejoļus un zīmējumus?

Gaidīdams Lindu, zēns, laiku īsinot, iegāja veikalā, taču tur tik neizturami smirdēja pēc zivīm un vecas grīdas lupatas, ka viņš tūlīt pat atkal izsprāga ārā svaigā gaisā.

Iezvanījās mobilais. Kaspars uzmeta acis ekrānam. Krista! Tas nudien bija negaidīti.

-    Jā?… viņš atsaucās.

-     Cau! Te es. Zini, tikko notika kas dīvains… meitene iesāka un neizlēmīgi apklusa.

-     Kas? Tev viss kārtībā? zēns satraukts vaicāja.

-     Jā… Laikam. Bet es briesmīgi nobijos. Nezinu, ko domāt…

-     Kas notika?

-     Zini, man jāsāk ticēt, ka tev varbūt ir taisnība. Skolā tiešām notiek kas pārdabisks, Krista izklausījās izbijusies.

-    Vai tu joprojām esi skolā? zēns noprasīja.

-     Jā. Mums ir vēl viena stunda. Tu jau zini zīmēšana.

-      Strunts ar visu zīmēšanu! Mudīgi ej no turienes prom!

-     Bet… Krista neizlēmīgi nopūtās.

-    Tu taču pati tikko teici, ka kaut kas ir noticis, ka tu esi sākusi man ticēt. Tad ko tu vēl gaidi? Gribi piedzīvot vēl ko briesmīgāku? zēns satraukts ātri bēra vārdus. Viņam vajadzēja meiteni pārliecināt.

-     Labi. Vispār es ar tevi tagad gribētu aprunāties.

-     Tad nāc ātri šurp! Kaspars sauca un ātri pateica, kur atrodas. Tikai, pārtraucis sarunu, viņš apjauta, ka Krista tā arī nebija pateikusi, kas tieši noticis ko viņa redzējusi. Bet, ja jau tas bija licis meitenei sākt ticēt Kaspara teiktajam, tad… Jā, tas būs bijis kas patiesi baiss un spocīgs.

-     Tā Marta taču ir galīga psihopāte! zēns skaļi norūca.

-     Pats tu esi psihs! niknā aizvainojumā viņam uzkliedza Linda, kura tieši tobrīd bija atgriezusies, nesot māsas papīrus.

-    Tas nebija par tavu māsu, Kaspars bezgala apjucis un nokaunējies nomurmināja. Linda šaubīgi viņu uzlūkoja, tad pasniedza biezu mapi.

-    Te būs.

-     Paldies!

-     Bet es to visu gribēšu atpakaļ! Un, ja tu kaut ko pazaudēsi, pateikšu skolotājai, meitēns brīdināja.

-     Es neko nepazaudēšu, goda vārds! Rīt skolā garajā starpbrīdī tiekamies ēdamzālē, un es tev visu atdošu. Labi?

-     Labi.

-    Nu, tad… čau!

Linda klusējot pamāja ar galvu un atkal nozuda pagalmā. Kaspars grozīja rokās mapi. Tā likās visai smaga. Cerams, sīkā būs atnesusi to, ko viņš prasīja, nevis Martas pastkartīšu kolekciju.

Ieraugot ielas galā parādāmies Kristu, zēns sāka ātri soļot viņai pretī.

-Čau!

-     Kas tev tā par mapīti?

-    Martas zīmējumi un dzejoļi.

Krista pārsteigta iepleta acis.

-     Kur tu tos dabūji?

-      Viņas sīkā māšele iedeva. Vajadzētu paskatīties, varbūt kaut kas derīgs atklājas. Bet tu labāk pastāsti, kas skolā notika.

Meitene atpogāja mēteļa augšējo pogu un parāva uz leju šalli, atsedzot zēna skatienam savu kaklu. Baltajā ādā sarkani kvēloja zigzagā ieskrāpēta līnija.

-     Ak Dievs! Kaspars šokēts noelsās. Kā tas notika?

-      Es biju tualetē. Man likās, ka viena pati. Mazgāju izlietnē rokas, paskatījos spogulī… Krista nodrebinājās. Pēkšņi man šķita, ka redzu sev aiz muguras kaut ko nozibam. Var jau būt, ka tikai izlikās, nezinu, bet tad es sajutu kaut ko asu pieskārāmies kaklam. Tā kā kāds skrāpētu ar nagiem! Kad atkal paskatījos spogulī, man uz ādas jau bija sitas. Es tik drausmīgi pārbijos! Sāku kliegt, atskrēja kaut kādas meitenes no citām klasēm. Teicu, ka kaut kas mani tikko saskrāpēja, bet viņas neticēja, smējās, ka es pati… Un tad es zvanīju tev. Kas tas bija, Kaspar? Ko man tagad darīt? Es vispār nezinu, ko domāt! Tev tiešām liekas, ka skolā spokojas? Ka tā ir Marta?

-    Nomierinies, labi? Mums vajadzētu visu kārtīgi apdomāt, apskatīt, kas ir šajā mapē. Varbūt rodas kāda ideja.

-    Varbūt ejam pie manis? Krista ierosināja.

Novelkot priekšnamā kurpes, Kaspars mazliet uztraucās par savām sabristajām zeķēm. Kristas dzīvoklī viss šķita tik gaišs, sterili tīrs. Nedod Dievs kaut ko pielāčot. Vai viņa zeķes nesmirdēja? Zēns neuzkrītoši paošņāja gaisu. Šķiet, ka ne.

Meitenes istaba izskatījās ļoti mājīga. Dzīvespriecīgi oranžās tapetes un saulaini dzeltenie aizkari radīja gandrīz vai vasarīgu noskaņu, liekot aizmirst, ka aiz loga valda pelēks slapjdraņķis.

-    Vai tava mamma mājās?

-    Vēl ne, bet kuru katru brīdi viņai jābūt. Laikam jāuzģērbj džemperis ar augsto apkakli. Negribu, lai viņa ierauga to skrāpējumu. Kā tu domā: tas vispār sadzīs? meitene bažīgi jautāja.

Kaspars par to īsti nebija pārliecināts ko no spoka skrāpējuma var zināt -, bet skaļi to neteica. Krista jau tāpat bija pārbijusies. Kāpēc uztraukt viņu vēl vairāk?

-     Protams, sadzīs. Vai tu rīt iesi uz skolu?

-    Es nezinu. Man bail! Bet rīt ir tas stulbais kontroldarbs vēsturē. Un tu iesi?

-    Jā. Man jāiet.

-    Tā kontroldarba dēļ, vai ne?

-     Nē. Zini, es jūtos atbildīgs. Tieši manas vainas dēļ skolā tagad notiek tādas lietas. Es to putru ievārīju, un man tā arī jāizstrebj. Kaut kā.

-     Ko tu domā darīt?

Kaspars izmisis izbrauca ar roku caur matiem.

-      Es nezinu, Krista, es patiešām nezinu. Man nav nekādu zināšanu par spokiem. Es nezinu, kā piespiest Martu apstāties, kā panākt, lai viņa vairs nespokojas un nevienu neapdraud. Varbūt atbilde ir tajā mapē. Patiesībā tā ir mana pēdējā cerība.

Abi apsēdās pie Kristas rakstāmgalda un atvēra biezo mapi, lai izpētītu tās saturu. Sākumā tas sagādāja vilšanos. Kaspars citu pēc cita lika malā lapiņas ar naiviem dzejolīšiem par mīlestību, skumjām, vēja nestām lapām un tamlīdzīgām lietām, kā arī zīmējumus, kuros bija attēlotas dažādas klusās dabas kompozīcijas: šķīvji ar āboliem un vīnogu ķekariem, māla krūkas un koka karotes. Jāatzīst, Marta bijusi patiešām talantīga zīmētāja. Gluži labi viņai padevās arī dažādas ainavas. Ar tušas, parastā zīmuļa un krītiņu palīdzību uz A4 lapām bija iemūžināta Liepājas osta, pāri tiltam braucošs tramvajiņš, baznīcu torņi, pludmale ar bangojošu jūru.

-    Atceros, Marta reiz teica, ka pēc pamatskolas vēlas iestāties mākslas vidusskolā, Krista skumji bilda.

Kaspars klusi nokremšļojās. Bija kaut kā tiešām drūmi, pat traģiski apjaust, ka kādai viņa vienaudzei sapnis par nākotni tā arī palicis tikai sapnis, turpretī viņam vēl piederēs daudzi jo daudzi gadi, kuru laikā varēs mācīties vidusskolā, augstskolā, apgūt kādu profesiju, iet uz klubiem, apprecēties… Taču Martai no tā visa vairs nebūs nekā.

-     Kas tad tas! Krista pēkšņi izsaucās. Zēns paskatījās uz zīmējumu viņas rokā. Tajā vairs nebija kluso dabu un ainavu; tur bija attēloti cilvēki. Turklāt viņu sejas šķita visai pazīstamas.

-     Tas taču ir Reinis! Kaspars atskārta.

-      Jā, un re, kur Ieva, Roberts, Jānis. Ak Dievs, paskaties tā esmu es! Krista iebakstīja ar pirkstu zīmējumā. Viņa ir uzzīmējusi visu klasi!

-     Un sanācis pat visai līdzīgi, ne? Martai tiešām bijis ķēriens.

Ieskatoties rūpīgāk, zēns atskārta, ka zīmējums ataino tādu kā konkrētu situāciju. Visi klasesbiedri zīmējumā smējās, turklāt acis nez kāpēc visiem bija tādas ļaunas. Vienīgi Reinis nesmējās. Viņš bija uzzīmēts stāvam uz krēsla un lasām kaut ko no nelielas papīra lapiņas. Blakus Reinim no mugurpuses bija uzzīmēts kāds meitenes stāvs, kurš it kā centās atņemt viņam šo lapiņu.

-    Ak Dievs! Es taču atceros to dienu! Krista iesaucās, joprojām pētot zīmējumu. Man prātā nebūtu nācis, ka Marta to visu ir uzzīmējusi.

-     Par ko tu runā? Kas todien notika?

-    Ai, nu nekas tāds. Reinis vienkārši pajokoja.

-     Par ko?

-     Martai no somas laikam nejauši bija izkritusi kaut kāda vēstule. Reinis to teicās atradis uz grīdas un vienkārši skaļi nolasīja mums visiem priekšā. Atceros, tā bija kaut kāda šausmīgi stulba un smieklīga mīlestības vēstule; mēs dikti smējāmies.

-     Un ko Marta?

-    Nu… Marta nesmējās. Viņa mēģināja vēstuli atņemt, briesmīgi kliedza uz Reini, bet viņš tik lasīja tālāk. Jā, nu varbūt tas bija mazliet cūciski tā svešu vēstuli lasīt. Bet kas tur liels visi pasmējās un aizmirsa.

-     Hmm… Kaspars domīgi norūca. Varu derēt, ka Marta gan neaizmirsa, kā jūs par viņu ņirdzāt.

-    Domā? Bet tas jau bija tikai tāds joks.

Kaspars īsti negribēja piekrist. O, viņš jau nu gan zināja, cik ļoti sāp tādi "joki", kas smieklīgi liekas tikai tiem, kurus tieši neskar. Viņš ļoti dzīvi spēja iztēloties Martas pārdzīvojumus, kad kaut kas viņai svarīgs un absolūti intīms tika nolasīts priekšā visai klasei, pārvērsts par apsmieklu. Drausmīga situācija. Bet Krista saka: "Tas bija tikai tāds joks." Ko viņa vispār saprot? Nūjā, Krista jau laikam nekad nav tikusi apsmieta,

apvainota, pazemota. Līdz ar to viņai varētu būt grūti iedomāties, kā ir, kad sāp.

-     Par ko tu aizdomājies? meitene viņam viegli piebakstīja.

-     Ai, neko, tāpat. Nezini, kam Marta to vēstuli bija rakstījusi?

-     Nē. Tas laikam tur nebija norādīts, bet atceros, ka puikas viņu vēl ilgi visādi ķircināja, gribēja uzzināt, kurš ir viņas sirdsāķītis.

-    Viņa pateica?

-     Nu nē taču!

-     Skaidrs. Skatāmies, kas vēl te ir.

Bija vēl vairāki zīmējumi ar smejošiem klasesbiedriem.

-     Pati sevi Marta nav uzzīmējusi?

-     Nē, es vismaz neredzu, Krista pētīja zīmējumus. Vienkārši visi par kaut ko ņirdz.

-    Vini izskatās tādi ļauni.

-    Jā, nezinu, kāpēc Marta tā zīmējusi.

-    Vai par Martu klasē bieži smējās? Kaspars jautāja, un viņam šķita, ka jau zina atbildi.

-     Nu… Jā, šad un tad.

-    Kāpēc?

-     Kāpēc? Es tiešām nezinu. Viņa bija tāda… citāda. Klusa, ne ar vienu nedraudzējās, vienmēr tikai pa maliņu… Jā, viņai laikam tētis dzēra, šad tad bija manīts pie skolas galīgi pillā. Tad nu puikas Martu šad tad paķēra uz zoba.

-     Meitenes ne?

Krista noraidoši papurināja galvu.

-     Mēs vienkārši dažreiz smējāmies par zēnu jokiem. Patiešām bija smieklīgi. Un nekas traks jau tur nebija.

Kaspars domīgs vērās zīmējumos. Nekas traks, hmm… Ja Martai tā būtu licies, vai vina to visu zīmētu?

-     Marta teica, ka tu esot vainīga viņas nāvē, viņš uzmanīgi iesāka.

-     Ej taču tu pa gaisu! Pilnīgs sviests! Ne es viņu tur pakāru, nekā! Krista sašuta.

-     Kāpēc tad viņa grib tev atriebties?

-      Es nezinu! meitene aizvainota izsaucās. Kaspars labprāt vēlējās viņai ticēt, tomēr kā tārps ābolā viņā rosījās šaubas. Zēns vēlreiz apdomāja visu, ko bija uzzinājis, visu to, ko bija teikusi Anniņa. Citiem pāri dara tie, kuri paši reiz tikuši sāpināti, jā, tā viņa bija sacījusi. Ari viņš, Kaspars, taču tik ļoti alka atriebties saviem pāridarītājiem, redzēt sāpes viņu acīs, pasmieties par viņu nelaimi. Tieši to pašu vēlējās arī Marta. Dots pret dotu! Nē, starp Martu un Kristu noteikti kaut kas bija noticis. Kāds strīds vai kāda saķeršanās…

-     Kad klasē nolasīja to Martas vēstuli? viņš pajautāja.

-     Ai, es vairs neatceros… Laikam kādu mēnesi pirms viņas pašnāvības. Tu taču nedomā, ka viņa to izdarīja tāpēc? Krista iepleta acis.

Kaspars paraustīja plecus. Kā viņš varēja zināt? Prātā ienāca Martas dzejoļa rindiņas: "…stiprākie paskums, bet aizies tālāk. Būs tādi, kas neizturēs…" Ja nu tieši šo ņirgāšanos Marta vairs nespēja izturēt? Ja nu neredzēja citu atbrīvošanās ceļu, kā tikai iebāžot galvu cilpā?

Mapē bija atlicis vairs tikai viens zīmējums. Ar parasto zīmuli uzšvīkāta auss, kuru rotāja pieci mazi riņķīši. Pie viena no tiem karājās neliels, melns krustiņš ar spožu, melnu pērlīti vidū. Jo vairāk Kaspars uz to skatījās, jo vairāk viņam likās, ka šo vairākās vietās caurdurto ausi kaut kur ir redzējis.

-      Reinis! Tā ir Reiņa auss! viņš beidzot atskārta. Reinis taču bija kā apsēsts ar pīrsingiem. Viņam abās ausīs bija nezin cik auskaru, un nesen viņš nelielu riņķi bija iekāris arī degunā.

-      Kāpēc lai Marta zīmētu Reiņa ausi? Krista brīnījās.

-    Varbūt dusmās gribēja viņam to noplēst? Kaspars minēja.

-     Nē, diez vai. Drīzāk jau…

-     Kas? Nu, saki taču!

-    Varbūt viņa Reinī bija ieķērusies? Varbūt tieši Reinis bija viņas lielā simpātija?

Abi brīdi klusēja, aptverdami skumjo patiesību. Ja Marta bija ieķērusies Reinī, tad tā vēstulīte, visticamāk, bija rakstīta viņam. Un Marta to nepazaudēja, bet gan iedeva Reinim rokās. Viņa pārdroši atzinās savās jūtās, bet Reinis… Nu, Reinis vienkārši izmantoja izdevību pasmieties. Varbūt viņš nobijās no meitenes jūtām un savu apmulsumu veikli nomaskēja aiz izsmiekla. Pasniedza šo vēstuli kā baigo joku. Protams, tā jau bija tikai varbūtība, bet ja tā… Nabaga Marta!

-    Varbūt piezvanām viņam? Kaspars ierosināja.

-    Reinim? Ko tad tu viņam teiksi? Ka Marta viņa dēļ pakārās? Mēs taču to nevaram apgalvot!

-     Paklau, te tomēr kaut kas īsti neiet kopā. Marta taču savā nāvē vaino tevi! Kaspars atkal atgādināja.

-     Mani tur nesien klāt! Es neko neesmu izdarījusi! Krista nošņācās un aizkaitināta sāka likt zīmējumus atpakaļ mapē. Pēkšņi Kaspars pamanīja, ka auss zīmējuma otrā pusē maziem burtiņiem kaut kas rakstīts.

"Cik skaļi manai sirdij jākliedz, lai tu sadzirdētu sāpes?" viņš skaļi izburtoja.

-     Kā to saprast? Krista noprasīja.

-    Manuprāt, viņa jutās diezgan nelaimīga. Ja te uzzīmēta Reiņa auss, varam pieņemt, ka arī teksts ir adresēts Reinim.

-Un?

-     Varbūt Marta gribēja, lai Reinis pamana, cik bēdīga viņa ir. Varbūt cerēja, ka viņš pārstās viņu izsmiet un…

-    Mierinās? Mīlēs? Diez vai no Reiņa to var sagaidīt! Krista iespurdzās, taču tad spēji apklusa un nobālēja.

-    Ak Dievs! viņa iekunkstējās.

-     Ko? Kas ir?

-     Es kaut ko atcerējos… Krista ar abām rokām saķēra galvu.

-     Ko tad? Nu, runā taču! Kaspars viņu purināja.

-     Todien, kad Marta izdarīja pašnāvību… meitenes balss skanēja tik klusi, ka Kaspars tikai ar grūtībām varēja saprast, ko viņa saka. Todien Reinis gāja augšā uz bēniņiem, bet es…

-    Ko tu?

-     Es viņu ieraudzīju un uzsaucu viņam. Prasīju, ko viņš tur taisās darīt. Teicu, lai labāk nāk man palīgā piespraust pie ziņojumu dēļiem skolas diskotēkas plakātus.

-    Un ko Reinis?

-     Nu, viņš nāca man līdzi. Atceros, ka tad, kad viņu pasaucu, viņš jau vēra vaļā bēniņu durvis, jau gandrīz bija iegājis tur iekšā. Bet ja viņš tad būtu uzgājis uz bēniņiem… Varbūt tad Marta vēl bija dzīva.

-    Varbūt arī ne. Kāpēc Reinis tur vispār gāja?

Krista paraustīja plecus.

-    Varbūt gribēja slepus uzpīpēt?

-    Visi čaļi pīpē turpat aiz skolas stūra. Kāpēc lai viņš ietu uz bēniniem?

-    Jocīgi, patiešām.

-     To mums vajadzētu noskaidrot. Tev ir Reiņa numurs?

Reinis atsaucās jau pēc pirmā signāla. Izdzirdējis Kristas uzdoto jautājumu, puisis kļuva visai nelaipns. Vai varbūt vēl vienkārši nebija atkopies pēc nesen gūtā smadzeņu satricinājuma?

-     Kāpēc todien gāju uz bēniņiem? Kas tev par daļu?

Tomēr Krista tik ilgi viņu apvārdoja, tik ilgi dūdoja

klausulē (Kasparam, to dzirdot, gandrīz nelabi kļuva), līdz Reinis beidzot pastāstīja, ka viņu tur tiešām paaicinājusi pati Marta. Teikusi, lai starpbrīdī uznāk bēniņos, viņa gribot kaut ko parādīt.

-    Atceros, ka tu mani aizsauci prom, viņš teica Kristai. Iedomājies ja es tur būtu gājis, būtu kļuvis par Martas līķa atradēju. Debili, ne?

Krista, neko neteikusi, pārtrauca sarunu. Viņa saskatījās ar Kasparu. Visi pužļa gabaliņi pamazām nostājās vietās. Protams, aina nebija pilnīga, tajā joprojām netrūka baltu laukumu, kas, visticamāk, tā ari paliks līdz galam neatklāti un neizprasti, tomēr drausmīgā notikuma vadlīnijas varēja nojaust. Visticamāk, Reinis nebūtu atradis Martas līķi, bet gan dzīvu, nelaimīgu meiteni, kura stāvētu uz krēsla ar cilpu kaklā, šādā veidā spilgti parādot, cik izmisusi jūtas. Visticamāk, Marta nemaz negribēja izdarīt pašnāvību. Viņa cerēja, ka Reinis viņu izglābs, varbūt jau dzirdēja zēnu nākam un dramatiskākam efektam nolēca no krēsla, paļaujoties, ka tūlīt vērsies durvis un…

-     Bet es Reini aizsaucu prom, tāpēc Marta patiešām tagad mani var vainot savā nāvē, Krista satriekta nočukstēja.

-     Bet tu taču nezināji! Tu to nedarīji tīšām!

-     Es zinu… Neteikšu, ka jūtos vainīga, bet… Ai, cik skumji tas viss ir! Tik traģiski! Kā mēs neviens nepamanījām, ka viņa…

-     Ir tādā izmisumā? -Jā.

-     Es laikam zinu, kas darāms, Kaspars paziņoja.

Skolas zālē skanēja pliekani aplausi. Maija tikko bija aizstāvējusi savu pētniecisko darbu par darba tikuma nozīmi latviešu tautas dziesmās.

-      Te jau var nomirt no garlaicības, kāds iestenējās.

-    Nākamie savu pētniecisko darbu aizstāvēs Kaspars un Krista. Viņi ir izpētījuši Karostas nocietinājumu vēsturi. Lūdzu, nāciet priekšā un pastāstiet par to, klases audzinātāja aicināja.

Iznākot auditorijas priekšā, Kaspara priekšā pavērās bezgala garlaikotu seju jūra. Daži klausītāji šķita aizsapņojušies, laikam jau domās atradās tālu prom no šejienes. Vai viņus vispār sasniegs tas, ko viņš un Krista vēlējās tiem pateikt?

-    Patiesībā stāsts nebūs par Karostas fortiem, Krista ierunājās.

-    Jā, mēs nolēmām mainīt tematu, jo daudz aktuālāk mums šķita veikt pētījumu par pašnāvībām pusaudžu vidū, Kaspars turpināja.

Zālē bija manāma sarosīšanās, daudzu sejās parādījās dzīva interese. Pašnāvība, nāve kāpēc tas daudziem šķiet tik saistošs temats? Varbūt sarunas par to liek pilnasinīgi apjaust es esmu dzīvs!

No pedagogu galda, pie kura sēdēja darbu vērtētāji, atskanēja pārsteigta un nedaudz nosodoša murmināšana. Zēns nolēma to ignorēt.

-     Es sākšu ar statistiku, viņš teica. Kā vēsta Pasaules Veselības aizsardzības organizācijas dati, katru dienu pašnāvību izdara aptuveni miljons cilvēku. īpaši populāras pašnāvības ir pusaudžu vidū…

Patiesībā Kaspars apzinājās, ka atzīme, ko viņi ar Kristu saņems par šo darbu, varētu nebūt pārāk laba. Pētniecisko daļu abi bija rakstījuši pamatīgā steigā. Pāris dienu pirms aizstāvēšanas nomainīt darba tematu tie nav nekādi joki. Tomēr iegūtais novērtējums tas šobrīd bija mazsvarīgi. Ne jau tāpēc viņi šo darbu rakstīja.

-     Statistika rāda, ka ir pusaudži, kuri mēģina izdarīt pašnāvību, tikai lai pievērstu vecāku, draugu, skolasbiedru uzmanību savām problēmām. Viņu mērķis nav mirt, bet gan kļūt pamanītiem, saprastiem. Diemžēl daudzreiz ātrā palīdzība vai kāds cits gaidīts glābējs nepaspēj ierasties laikā, un tad nāve kļūst īsta, Kristas balss šķita mazliet aizžņaugta. Pārāk personiskas emocijas?

-      Vēlmi izdarīt pašnāvību var radīt nesaprašanās ar vecākiem, ar vienaudžiem, nelaimīga mīlestība, piedzīvots pazemojums… Piemēram, reiz kāda meitene vēlējās izdarīt pašnāvību tāpēc, ka publiski bija nolasīta viņas mīlestības vēstule. Pārējiem tas likās parasts joks, taču meitene šim apkaunojumam, savu jūtu publiskai izsmiešanai tā arī nespēja tikt pāri, Kaspars klāstīja. Nē, viņš nevienu nesauca vārdā. Nebija jau nekādu pierādījumu. Kam būs lemts tāpat sapratīs.

Tobrīd, kad viņi kā piemērus uz projektora parādīja palielinātu Martas zīmējumu ar Reiņa ausi un tai klāt pierakstīto skumjo jautājumu: "Cik skaļi manai sirdij jākliedz, lai tu sadzirdētu sāpes?" Kaspars pameta ieinteresētu skatienu uz zālē sēdošajiem klasesbiedriem. Kādus ģīmjus viņi nu rāda? Daži šķita savādi saduguši, ierāvušies krēslos.

"Ahā," Kaspars nodomāja. "Jūs sākat šo situāciju atcerēties."

Savu uzstāšanos viņš beidza ar Martas dzejoli. To pašu, ko toreiz bija atradis bibliotēkas grāmatā. Tikai šoreiz zēns to neuzdeva kā savu.

-     Tas ir Martas Ozolas dzejolis. Vēl pirms gada viņa bija jūsu vidū, viņš teica un izteiksmīgi nodeklamēja:

"Rudens kā pastnieks iznēsā skumjas,

Met sirdīs kā pastkastītēs.

Stiprākie paskums, bet aizies tālāk;

Būs tādi, kas neizturēs…"

Beidzot runāt, viņš manīja, ka dažas klasesbiedrenes pie acs kaktiņa aši pieliek kabatas lakatiņu un vairāki puiši drūmi blenž grīdā. Laikam jau mērķis bija sasniegts.

Tajā pašā vakarā viņi ar Kristu aizgāja uz kapiem. Tikko bija uzsnidzis sniegs, un zeme kapsētā brīnumaini mirdzēja. Krustiem un kapakmeņiem ziema bija uzlikusi baltas, pūkainas cepures, un visapkārt bija jaušama klusa, mierīga un dīvaini svētsvinīga gaisotne.

-     Te tas ir, Krista norādīja uz kādu nelielu kapa kopiņu ar gaiši pelēku kapakmeni. Piegājuši tuvāk, viņi pamanīja, ka sniegs ap Martas kapu ir izmīņāts un uz kopiņas nolikti vairāki svaigi ziedi.

-     Kāds jau te ir bijis.

-     Kāds no mūsu klases?

-    Varētu būt pēc tā, ko viņi šodien dzirdēja…

Kaspars un Krista noliecās, lai aizdedzinātu līdzi paņemtās svecītes. Lai gan vēju nejuta, to liesmiņas bailīgi trīsuļoja. Viens pūtiens, un tās izdzisīs. Tāpat kā bija izdzisusi Martas dzīve. Viens nesaudzīgāks pūtiens, un viss.

Labu brīdi abi nostāvēja klusēdami, domās risinot garumgaru sarunu ar Martu.

Kā tu domā: vai viņa mums piedos? Krista klusi jautāja.

Kaspars viegli paraustīja plecus. Viņi varēja tikai cerēt. Vēl zēns prātoja par savām izjūtām. Vai viņš bija piedevis saviem pāridarītājiem? Naids bija rimis, tomēr… Ja viņš arī piedos, vai jebkad aizmirsīs?

Kasparam likās, ka laiks aizsteidzies vēja spārniem. Mācību gada sākums šķita aizvadīts tikai pirms dažām nedēļām, taču kalendārs rādīja, ka aizritējuši jau daudzi mēneši. Devītajām klasēm aiz muguras bija pirmās ieskaites, un meitenes jau apsprieda, kādus tērpus ģērbt izlaidumā.

Kaspars jutās laimīgs. Pirmkārt, tāpēc, ka viņa vecāki vismaz uz laiku plānoja atgriezties Latvijā, tātad vasaru visa ģimene pavadīs kopā. Otrkārt, lai arī viņi ar Kristu nebija kļuvuši par pāri, daudzas pazīmes liecināja, ka viss vēl ir iespējams. Treškārt, ievērojami bija uzlabojušās Kaspara attiecības ar klasesbiedriem. Neviens viņu vairs neapsaukāja un neapsmēja. Varbūt tāpēc, ka visu uzmanību prasīja gatavošanās eksāmeniem un stulbībām vienkārši neatlika laika. Vai arī visi pēkšņi bija kļuvuši… hmmm… pieaugušāki?

Un Marta… Jā, dažreiz zēns iedomājās par viņu. Marta gan vairs par sevi nekādi neatgādināja. Reiz Kaspars pat bija sadūšojies uzkāpt bēniņos, taču uzreiz

sajuta (vismaz viņam tā šķita), ka tur vairs neviena, nekā nav. Gaisotne bija gluži citāda vienkārši tukša.

"Laikam jau Martas dvēsele atradusi mieru," Kaspars nodomāja. Pamazām viss notikušais viņam sāka šķist arvien nereālāks, neticamāks un tāls kā kādā kinofilmā redzēts, nevis paša piedzīvots.

-      Ar ko tu iesi uz izlaiduma balli? viņš jautāja Kristai.

-    Kā ar ko? Mēs taču tur būsim visi kopā.

-     Ē… jā, bet… gribēju zināt vai varu rēķināties ar vienu deju? Kaspars neveikli vaicāja un klusībā sevi nolamāja par stulbeni. Ai, cik stīvi un vecmodīgi viņš to bija pajautājis!

-    Tikai vienu? meitene šķelmīgi pasmaidīja. Kaspars saprata, ka netiek atraidīts, un viņam šķita, ka pa skolas gaiteņa logiem saule uzreiz iespīd divreiz spožāk.

Bet pag! Kas tā par savādu ēnu? Pēkšņi Kasparam šķita, ka mana tādu kā dūmakainu meitenes siluetu velkamies līdzi mazam, resnam puišelim, kurš gāja pa gaiteni, skumji nokāris galvu.

-    Ei, pīrādziņ, kur tad tu iesi? kāds cits puika viņam ņirdzīgi uzsauca.

Apaļīgais puika paātrināja soli; šķita, ka arī dīvainā ēna sāk slīdēt ātrāk. Kaspars izberzēja acis. Vai tiešām tā atkal būtu Marta? Dieva dēl!

Par pīrādziņu nosauktais nozuda aiz kāda kabineta durvīm, un nekādu ēnu Kaspars vairs neredzēja. Varbūt viņam vienkārši bija izlicies. Varbūt.

Content

Ķestere Inese Skolas spoks