Sekora Ondržejs

Skudras nepadodas

ONDRŽEJS SEKORA

SKUDRAS NEPADODAS

.

.

.

...

PAR SKUDRULĒNU, KAS NEBIJĀS NE ĒRKŠĶU, NE ZIRNEKĻA

Tumša meža malā auga mežrozīšu krūms, viss sētin nosēts sārtiem ziediem. Ziedi smaidīja un mīļi aicināja: — Palūkojieties taču uz mums, cik mēs esam skaisti! — un smaržoja brīnum jauki.

Bet uz zariņiem bija arī ērkšķi, un tie draudēja: — Piesargie- ties — iedzelsim! — un dusmīgi slējās uz visām pusēm.

Cauri ērkšķiem patlaban spraucās aizelsies skudrulēns. Viņš traucās pa zariņiem augšā, steidzās tā, it kā tam kāds dzītos pakal. Skudrulēns bija gluži melns, tikai viņa kaklu rotāja sarkani punktots lakatiņš.

—     Lieciet mani mierā! Tiš! — viņš uzsauca ērkšķiem. — Vai neredzat, ka man jāsteidzas. Es skrienu uz pašu galotni. Man jāpaskatās, mani mīļie, kur ir mans pūznis. Es taču šodien esmu apmaldījies. Galīgi apmaldījies.

Viņš neļāva nevienam pašam ērkšķim sevi satvert un steidzās augstāk un augstāk.

Nu jau viņš bija uzrāpies pašā galotnē, kur sārtojās visskaistākais ziediņš. Tas būs viņa novērošanas tornis, un var būt, ka viņš ieraudzīs, kur ir skudru pūznis.

Hop! Skudrulēns uzlēca uz zieda gludās lapiņas. Taču pārliecīgā steigā viņam pēkšņi paslīdēja kāja, un — būkš! — viņš ievēlās uz galvas tieši mīkstiem, dzelteniem ziedputekšņiem pilnos putekšņu trauciņos. Ūja, kas tur bija putekšņu! Un kā tie putēja! Skudrulēnam piebira pilnas acis un deguns, un viņš — apčī! — nošķaudījās tā, ka ziediņš salīgojās. Bet, tiklīdz ziediņš sašūpojās, skudrulēnam sagrīļojās kājas un viņš krita lejā kopā ar drīksnu, pie kuras bija pieķēries.

—     Došu miljonu akmentiņu par aizsargtīklu! — skudrulēns pārbīlī iebrēcās. Un, tikko viņš tā bija izsaucies, zem viņa, kā par brīnumu, parādījās tīkls. Skudrulēns iekrita tajā kā pēlī. Bet ak tavu postu: tas bija nevis aizsargtīkls, bet gan zirnekļa tīkls, un pa resnāko pavedienu jau laidās lejup zirneklis un smējās.

—     Hi-hi-hi! Skudrulēns iekritis! Ja nu es tevi, skudrulēn, apēdīšu, ko tad? — Viņš metās skudrulēnam virsū.

Skudrulēns bija maziņš. Zirneklis pret viņu likās īsts milzis. Taču skudrulēns it nemaz negribēja, lai viņu apēd.

Vispirms viņš atvēzēja kājas un atgrūda zirnekļa taustekļus. Tad ar kreiso roku deva pārsteigtajam ienaidniekam pa atšieptajiem zobiem tā, ka dzirkstis nošķīda tam gar acīm. Pēc tam skudrulēns nostājās viņa priekšā kā paukotājs un sāka vicināt rožu zieda drīksnu kā zobenu.

— Vai tu domā, ka man no tevis bail, tāpēc ka esi zirneklis? Vai domā, ka es tev padošos, tāpēc ka tu esi liels, bet es maziņš? Maldies! Se tev! Se tev! — Un viņš dūra ar drīksnu zirneklim gan vēderā gan pakaklē, gan degunā. Zirneklis sāka atvairīties, spārdījās pretī ar visām savām astoņām kājām, taču skudrulēns neno- bijās un — pik, pik, pik! — dūra viņam bez mitas.

Ikreiz, kad viņš dūra zirneklim vēderā vai pakaklē, tam kutēja tā, ka tas palēcās gaisā, bet, kad trāpīja degunā, pajuka putekšņi un salīda zirneklim acīs, mutē un nāsīs. Nu zirneklis neizturēja un — apčī! — nošķaudījās vēl desmitreiz stiprāk nekā pirmīt skudrulēns.

Un tad notika tā. Zirnekļa tīkls pārplīsa, viss sajuka, pa vienu virvi nošļūca lejup skudrulēns, pa otru zirneklis. Zirneklis spārdījās ar kājām uz visām pusēm un iepinās pats savā tīklā, bet skudrulēns joza prom — tik tālāk no zirnekļa nodevīgā tīkla!

Savu pūzni viņš neatrada. No krūma galotnes viņš neko nebija paguvis saskatīt. Tomēr no zirnekļa skudrulēns bija izglābies. Viņš nepadevās, kaut gan zirneklis bija" par viņu desmitreiz lielāks un resnāks.

KĀ VIŅŠ IZDZIRDA RAUDAS UN ŽĒLAS VAIMANAS

«Bet ko lai nu tagad iesāku?» nokļuvis uz zemes, skudrulēns iegrima domās. «Kurp lai eju? Ceļu mājup es laikam neatradīšu un te nepazīstu ne akmentiņu, ne pat vismazāko zālīti. Vai te vismaz nav kāds, kam varētu pavaicāt?»

Kamēr skudrulēns tā prātoja, viņš pēkšņi izdzirda smalku bal- stiņu. Kāds raudāja un klusu kunkstēja, it kā būtu atgadījusies nelaime. Skudrulēns paspēra dažus soļus uz to pusi, no kurienes skanēja dīvainā balss, un izbrīnā sastinga.

Divu lapu paēnā, līdz pusei ierakusies zemē, sarāvusies čokurā, gulēja jauna skudru māmiņa un klusu raudāja. Viņai galvā vēl bija kāzu vainadziņš, bet viņas spārni, kā ikvienai skudru māmiņai, jau bija nokrituši un atradās turpat zemē. Māmiņa bija ļoti, ļoti liela, kādas mēdz būt visas skudru māmiņas. Lai gan viņa bija daudz lielāka par mūsu skudrulēnu, taču raudāja kā maza meitenīte.

—     Es taču nezinu, ar ko iesākt! Ko lai es daru? Es jau vēl neko neprotu, — viņa bēdājās. — Ak, es nelaimīgā, ak, es nelaimīgā!

Kā viņa raudāja, kā vaimanāja! Un nav jau arī brīnums. Skudru māmiņai tūlīt pēc kāzām vienai pašai jābūvē jauns skudru pūznis, jādēj oliņas, jābaro kāpuriņi, jārūpējas par kūniņām, un neviens, neviens viņai nepalīdzēs, kamēr no kūniņām neizšķilsies pirmās darba skudras. Līdz tam brīdim viņai jāstrādā vienai pašai un viņa, tāpat kā visas skudru māmiņas, nevarēs ne mirkli atpūsties, nedrīkstēs pat iet palūkot ko ēdamu.

—     Es taču netikšu ar visu galā! — viņa iešņukstējās no jauna un gandrīz vai atkal sāktu raudāt, ja pēkšņi viņai līdzās nebūtu atskanējusi apņēmīga balss:

—     Ņem mani savā dienestā, skudru māmiņ! Nenožēlosi! Pieņem mani darbā, un es tev palīdzēšu uzbūvēt vislabāko pūzni mežā!

Pārsteigtā māmiņa plaši iepleta saraudātās acis un ieraudzīja,

ka viņas priekšā stāv skudrulēns ar punktotu lakatiņu ap kaklu un laipni uzlūko viņu.

—         Visu veikšu, visu nokārtošu, visu izdarīšu, — viņš tai apsolīja. — Protu visu un nebaidos ne no kāda darba!

Māmiņa noslaucīja asaras.

—          Es… es… es nezinu… — Viņa vēl vilcinājās. — Es taču nemaz tevi nepazīstu … — Un atkal sāka raudāt.

—          Nepazīsti? Tu mani nepazīsti? — Skudrulēns iesmējās. — Mani sauc par Ferdu. Esmu skudrulēns Ferda. Patlaban esmu noklīdis no sava pūžņa, un, ja tu mani pieņemsi darbā, es tev kalpošu uzticīgi. Drīz vien tu atzīsi, ka es protu visu. Es pat zinu, kē pūznī kopj mazos bērniņus! Vai dzirdi, skudru māmiņ? Nu pasmaidi jel!

Bet māmiņa aizvien vēl nesmaidīja.

—          Man taču… man taču… — un viņa iešņukstējās no jauna, — man taču jau oliņas!

Mālos un putekļos jau gulēja trīs mazas, vSras oliņas.

FERDA ĶERAS PIE DARBA

Skudrulēns Ferda kā dzelts pietrūkās kājās. Viņš izlēca no lapiņas apakšas un pēc brītiņa atgriezās ar slotiņu un suku, kuras uz ātru roku bija iztaisījis no zāles.

— Es tīru, uzpošu, slauķu un sakārtoju, — viņš jautri iespiedzās un tūlīt ķērās pie uzkopšanas. Pēc tam Ferda savāca visus gružus uz lapiņas un nesa izbērt. Bet, laukā ejot, viņam kaut kur aizķērās kāja un …

Bummms!

Atskanēja briesmīga dārdoņa kā pērkons, it kā puspasaules sagrūtu, tā ka Ferdam acīs sametās gluži tumšs.

«Kas tas? Kas tas bija? Laikam es ar tādu troksni būšu nogāzies,» Ferda nobijās. «Vai tikai nebūšu ko lauzis?» Un viņš steigšus aptaustīja ceļgalus, elkoņus un beidzot arī degunu.

Tomēr ne! Kā ceļgali, tā arī elkoņi un deguns bija veseli. Tas bija īsts pērkona dārds, tuvojās negaiss, pēc brīža gāzīs tā, ka pussoli savā priekšā neko vairs nevarēs saskatīt. Ja Ferda nepasteigsies, skudru oliņas samirks.

Nedrīkstēja vilcināties ne mirkli. Ferda šaudījās kā bulta, nesa, cēla un drīz vien uzbūvēja māmiņai no akmeņiem, lapiņām un stiebriņiem tādas sienas un apsedza tās ar tādu zariņu un skuju adatiņu jumtu, ka iznāca īsts namiņš.

i Bet, kad nodārdēja jauns «bummmsl» un sākās lietus, arī Ferda ielīda namiņā, durvju vietā ieejai aizvēla priekšā akmentiņu, un

viņi abi bija drošībā.

«Bum-burum-bumbum-bum!» pa jumtu bungoja lietus lāses. Tās gribēja ielauzties namiņā, skraidīja no vienas spraudziņas uz otru, taču viss bija cieši aiztaisīts. Neviena pilīte neiesūcās namiņā. Iekšpusē bija brīrviš-

ķīgi sauss un kluss. Varēja pat paraudzīties ārā. Ferda bija parūpējies arī par to. Sienas spraugā viņš bija ielicis vienu no māmiņas caurspīdīgajiem spārniņiem, un caur to varēja lūkoties ārā kā pa lodziņu.

KAS BIJA REDZAMS PA LOGU

Laukā bija gatavā jezga.

Visi, kam bija kājas vai spārni, steidzās paglābties no lietus. Dažas vabolītes un mušiņas paslēpās zem lapām vai ielīda mizas plaisās. Citas noslēpās zemē, iešmauca kādā caurumiņā un tūlīt aizsprostoja ieeju ar akmentiņu.

Arī liels, za|š malkcirtis gribēja kaut kur ielīst un steigšus paslēpties. Bet kā gan viņam varēja ienākt prātā ar tik lielām ūsām spraukties mazā caurumiņā? Nu, protams, ka viņš netika tur iekšā. Labi vēl, ka varēja paslēpt vismaz muguru, bet galva un ūsas tomēr palika ārpusē un mirka lietū.

Nelaimīgās ūsasl Sajā juceklī un lietus gāzē pret tām paklupa resns naktstauriņš. Tāds dusmīgs, uzcirties, viss nopūderējies, tērps vienās mežģīnēs un volāniņos. Viņš aizķērās pret izstieptajām ūsām un iekrita dubļos.

Ak, kā viņš noskaitās!

—     Vai tiešām tā vajadzēja gadīties taisni ar mani! Man ir tik skaists tērps! Vai-vai, vai-vai-vai! Kā es to tagad iztīrīšu? Kā es to izgludināšu? Un ja nu izbalēs šīs brīnišķīgās krāsas, vai-vai- vai-vai! Ak, es nelaimīgais, nu es esmu pagalam!

Viņš drebēja aiz dusmām un, ieraudzījis virs galvas lapās paslēpušos mazu vabolīti, uzbruka tai:

—     Ko glūni uz mani? Lien lejā! — Un niknumā sāka purināt zarus, pūlēdamies nogāzt zemē nevainīgo vabolīti. Taču vabolīte turējās stingri, bet no zara uz dusmīgo tāureni aumaļām šļācās

ūdens — tieši uz ūsām, aiz apkakles, piedurknēs — un samērcēja viņu līdz ādai-

Tad taurenis nikni iespiedzās, pielēca kājās un kliegdams drāzās tālāk. Uz kurieni, to no loga vairs nevarēja saredzēt. Un tad vēl parādījās divas mazas svešas skudriņas. Galīgi samirkušas, tās vilka beigtu mušu un gribēja pēc iespējas drīzāk nogādāt to savā pūznī, taču sastrīdējās, uz kuru pusi labāk iet. Viena vilka mušu šurp, otra turp, pēc tam negaidot rāva abas reizē un — čikt! — katra atrāva mušai pa kājai, un muša nokrita zemē. Te to mierīgi paķēra kāda cita skudra, īsta milzene. Tā nemaz nepamanīja mazās skudriņas un aiznesa mušu uz savu pūzni.

—     Āre, skudras, kā iznāk, ja strīdas! — māmiņa pie lodziņa teica. — Muša varēja piederēt jums, bet tagad jums nav nekā! — Un nočukstēja: — Mūsu skudrām jābūt labākām. Tās nekad nestrīdēsies.

—    Tās nedrīkst strīdēties, — mierīgi noteica Ferda. — Citādi arī viņām visu atņems.

Pēc tam viņš nolika oliņas siltumā, lai nesaaukstējas, ievīstīja sūnās, lai būtu sausas, un apgūlās tām blakus. Viņam kļuva silti, un viņš aizmiga. Drīz vien bija aizmigusi arī skudru māmiņa.

SASTAPŠANĀS AR IENAIDNIEKU

Nākamajā dienā Ferda jau līdz saules lēktam bija paspējis daudz ko izdarīt. Tagad viņš stāvēja namiņa priekšā, lēkādams birdināja no lapām rasu un mazgājās, berza kaklu, galvu, visu, visu, kamēr spīdēja no galvas līdz kājām.

— Bet tagad es izmēģināšu savu jaunizgudrojumu! — viņš iesmējās, kad bija uzposies, aizgāja aiz namiņa un izvilka no skujām pagatavotas ragaviņas.

Kad Ferda tās vilka, visi izbrīnā apstājās. Ragaviņas! Kā tās brauc, cik labi slīd pa zāli, pa skujām, pa smiltīm! Un kas tur ir iekšā? Zili brīnumi! Ferda vizina skudru oliņas! To jau ir astoņas.

Jau astoņas oliņas!

Sacēlās īsta jezga. Visi brīnījās. Dažs apmulsumā kasīja pakausi, cits bija pat drusku nobijies, bet kāds sienāzis, kas tieši tajā brīdī mielojās ar zaļu lapiņu, sāka tā smieties, ka aizrijās, un divām mēslu vabolēm ilgi vajadzēja sist viņam pa muguru, lai sienāzis neno- smaktu.

Ragaviņām skrēja pakaļ mazas vabolītes un pavisam sīciņas skudriņas, kas dzīvo zemes spraugās. Dažas ielēca ragaviņās pie oliņām un vizinājās. Tās, kas neiekļuva ragaviņās, skrēja līdzi un sauca: — Pavizini! Pa- vizinil

Ferda priecājās, ka visiem ir jautri.

Viņš sameklēja oliņām jauku vietu piesaulē. Pēc tam viņš katru dienu veda tās šurp, lai labi sasildītu.

Reiz viņa priekšā gluži kā no zemes izauga sveša skudra. Tā bija pavisam savādāka, tādu Ferda nekad vēl nebija redzējis. ūsiņas skudrai bija sacirtotas, it kā tajās būtu ielikti ilgviļņi, un skudra visu laiku tās sukāja. Viņa bija sasmaržojusies, dīvaini izturējās un vaibstījās, un nemitīgi vicināja spieķīti.

—     Ai-ai-ai! — ieraudzījusi ragaviņas, viņa sāka skaļi jūsmot un sarauca seju tā, ka kļuva redzami viņas milzīgie zobi. — Tie- āšām, — Ferda neparko nevarēja saprast, kāpēc tā nesaka vis «tiešām», bet «tie-āšām», — tie-āšām lieliskas un interesantas ragaviņas, he-he-hē! Vai jūs pats tādas izgudrojāt?

Ferdam lepni ģērbtā, sacirtotā skudra nepavisam nepatika un likās aizdomīga.

—     Nē, patiesi, — augstprātīgā skudra vaibstījās, — hi-hi-hi, kaut ko tamlīdzīgu es vēl… kā lai es to pasaku… — un, nepateikuši visu līdz galam, viņa sāka kārīgi taustīt saulē sasilušās oliņas. Pēkšņi viņa vienu paķēra un gribēja aizšmaukt.

Taču Ferda svešinieci bija uzmanījis. Caps! — viņš satvēra to un sažmiedza tik stipri, ka švītīgā skudra sāpēs iespiedzās, palaida oliņu vaļā un bailēs metās bēgt.

— Neliete! — Ferdam aiz muguras atskanēja sašutusi balss. — Paskatieties tikai! Aizmuka! — pikti iesaucās resna, sārta slieka, pabāzusi dusmīgo galvu no zemes. — Atkal gribēja nozagt oliņu! Riebīgā vergture! — Slieka trīcēja aiz dusmām. — Tā atkal gribēja sev izaudzēt vergu! Mans mīļais, piesargies no viņas. Es te daudz ko esmu pieredzējusi. Es gan šo to varētu pastāstīt!

Tomēr viņa neko vairāk nepastāstīja. Ferda nepaguva ne atjēgties, kad slieka jau bija ielīdusi zemē un pazudusi.

KĀ PAZUDA MĀMIŅA UN OLIŅAS SĀKA TEKALĒT

Pavisam skumjš Ferda atgriezās ar oliņām mājās «Tātad mums kaimiņos dzīvo vergture,» viņš domāja. «Tas ir briesmīgi! Mums jāpiesargās uz katra soja. Un ja nu tā ir paslēpusies tepat aiz akmens? Un ja nu ta ielauzusies namiņā pie skudru māmiņas? Tas būtu šausmīgi!»

Nepacietīgi viņš steidzās mājup, žigli atbīdīja no ieejas akmentinu un … Kur tad ir māmiņa? » »

—    Māmiņ! — Ferda sauca.

Bet māmiņa neatbildēja. Namiņš bija tukšs, viss bija izsvaidīts, un vidū gulēja zemes kaudze.

—      Kur ir māmiņa? — Ferda iesaucās un uzlēca uz zemes kaudzes, lai paraudzītos apkārt. Bet, tiklīdz bija uzlēcis uz kaudzes, tūlīt iegāzās kādā alā, un tur viņu satvēra un cieši saspieda divas lielas rokas.

—      Nu es esmu pagalam! — Ferda iestenējās. — Vergture! — Un viņš aizvēra acis, bet tūlīt tās atkal atdarīja, jo izdzirda māmiņas uzstājīgo balsi.

—      Ferda, žiglāk! Pirms brīža mazās skudru auklītes, garām skrienot, sauca, ka tuvumā esot vergtures. Mums jāierīko oliņām droša noliktava pazemē!

Kad Ferda saprata, ka viņa priekšā ir māmiņa, viņam kā akmens novēlās no sirds. Viņš tūlīt ķērās pie darba un no visa spēka palīdzēja māmiņai tik ilgi, līdz noliktava bija gatava.

—     Uh! — tad abi uzelpoja.

Jā, viņi bija krietni papūlējušies.

—      Mums tūlīt kļūs vieglāk, tiklīdz te parādīsies daudz strādnieku, — māmiņa aizsapņojās.

—      Bet cik daudz to vēlāk būs pūznī! — Ferda priecājās. — ž- ž-ž! — tur strādnieki vilks sijas. Dr-r-r-r! — tur vels akmeņus, — viņš iesmējās.

—    Bet te — tip, tip, tip! — skraidīs auklītes ar kūniņām rokās, — arī māmiņa pasmaidīja.

—     Viens-divi, viens-divi, viens-divi — tā soļos sardze, — Ferda sāka maršēt, — un apsargās visu — auklītes, ceļus — un nevienu nelaidīs pūznī!

Bet tad Ferda sāka fantazēt: — Vai zini, māmiņ, mums pūznī vajadzēs ierīkot liftu. Bērniņi lejā, piemēram, sāks raudāt: «Ai-ai- ai! Mēs gribam augšā!» — bet es ar liftu nobraukšu lejā un uzvēdīšu viņus augšā. Vai arī tā: es ierīkotu bērniem vannas un dušu, un, ja kāds atnāks pie mums ciemos, mēs tam teiksim; «Paskatieties, cik pie mums ir labi!» Un pēkšņi — š-š-š! — apšļāksim to ar ūdeni.

Te nu Ferda tomēr sastomījās un tūlīt pārlaboja: — Nē, labāk gan tā nedarīsim, citādi vēl sāks uz mums dusmoties. Bet bērniem es gribu izdomāt tādu mašīnu, kas pati katru saziepētu, nomazgātu, noskalotu un noslaucītu. Un, ja kāds bērniņš negribētu mazgāties, mēs viņam tikai pateiktu: «Paskaties, kādi skaisti ritentiņi ir šai mašīnai! Nu, pamēģini, pagriez šo, tagad šo, bet tagad šito ritentiņu!» Bērni tik grieztu ritentiņus, bet mašīna viņus ziepētu, mazgātu, sukātu, skalotu un slaucītu, un bērni priecātos, ka var grozīt ritentiņus un ka mašīna tik jauki griežas …

—     Ak tu nebēdni, tas tev gan patiktu! — māmiņa viņu pārtrauca. — Atnes labāk oliņas, mēs tās noguldīsim sausā vietā.

—     Bet oliņām mēs iztaisīsim no augšas uz leju slīdkalniņu, un katra jauna oliņa — fī-ī-ī-it! — pati ieripos savā noliktavā, — Ferda atjokoja un aizskrēja pēc oliņām.

Kad viņš tās nesa lejā, trīs pirmās oliņas jau kustējās, centās izrauties, tāpēc ka tās vairs nebija oliņas, bet no oliņām izšķīlušies mazi kāpuriņi. Steigšus noliekusies pār tiem, māmiņa tūlīt ņēmās kāpuriņus tīrīt, apmīļot un barot.

Un, kad viņi nākamajā dienā atmodās, māmiņa bija jau atkal izdējusi citas oliņas.

KA KĀPURIŅI DRAISKUĻOJĀS, UN KĀPĒC VĒLĀK DAŽIEM NEVARĒJA NE DEGUNGALU SAREDZĒT

Cik ātri viss mainījās! Cik daudz jaunumu!

Pēc divām dienām namiņu vairs nevarēja ne pazīt. No augšas tas bija pārklāts ar skuju kaudzīti gluži kā īsts skudru pūznis. Ieeju tagad noslēdza nevis viens, bet četri akmentiņi, un lejā bija pabeigtas divas jaunas noliktavas. Viena — oliņām, otra ar plauktiņiem — mazajiem kāpuriņiem, kas tikko bija izšķīlušies no oliņām.

Priekā starodams, Ferda grozījās mazuļiem pa vidu.

To vien tik dzirdēja: — Mazie bērniņi, manas drostaliņas, ko lai jums atnesu ēst? Vai jums ir labi? Ei, mazais! Panāc šurp, es tev noslaucīšu mutīti! Neskraidelējiet tik daudz, piekusīsiet!

Bet nerātņi ne mirkli nespēja būt mierā. Kāpuriņi meta kūleņus, ķīvējās, spēlēja slēpšanos. Lai kāpuriņus nesajauktu, Ferdam vajadzēja visiem izdomāt vārdus.

No rīta mazie pamodās agri un katrā ziņā trokšņaini.

—          U-u-u-u-u-u-a-a-a-a-ah! — viņi nožāvājās un tūlīt sāka draiskuļot.

—     Ku-kū! Kur es esmu? Meklējiet mani!

—     Ferda, Bumbiņa met kūleņus!

—     Bē-ē-ē! Smieklītis mani rauj aiz kājas!

—     Man gribas ēst!

—     Es gribu pie māmiņas!

—     Mēs negribam mazgāties!

—         Ko? Mazgāties? — Ferda brīnījās. — Kā tas jums varēja ienākt prātā? Vai tad es varu jūs, mani mīlulīši, mocīt ar mazgāšanos? Kā gan to jūs varējāt iedomāties?

Un pēkšņi — šļikt-šļakt! — visus apslacīja ar ūdeni. — Tā, bet tagad visi mazgāties, viens-divi-trīs! Jūs jau neesat mīlulīši, bet dubļainīši! Kurš pirmais nomazgāsies, pirmais dabūs ēst!

Tā tik bija jautra spiegšana un kliegšana! Un kā visi steidzās!

Pēc brītiņa Ferda jau baroja mazos ar putriņu, ko māmiņa bija pagatavojusi. Viņš staigāja gar plauktiņiem un sauca:

—    Tas Punktiņam, tas Pīkstulim, te būs Kodējam kaut kas, ko uzlikt uz zoba. Smieklīt, atver platāk muti, lai putriņa netek pa zodu! Nu, bet kāpēc tu, Gausulīi, ēd tik maz? Pielūko, no tevis izaugs slikta skudra! Se tev vēl! — Gausulītim putriņa tagad tā iegaršojās, ka tas pat lūdza, lai dod nolaizīt karoti.

—    Ēdiet tik! — Ferda priecājās. — Rīt es māmiņai pārnesīšu vēl vairāk saldās sulas, lai viņa var jums atkal izvārīt putriņu.

Vai kāds brīnums, ka kāpuriņi auga ātri, kļuva resnāki un stiprāki, un daudzi drīz vien jau bija lielāki nekā Ferda. Tie vislielākie, kas ēda visvairāk, droši vien būtu pārplīsuši, ja ar viņiem pēkšņi neatgadītos brīnumainas lietas.

Kādu rītu, kad visi, kā parasti, draiskuļojās, Pīkstulis pēkšņi iesaucās:

—     Paskatieties, kas te guļ!,

Visi bija pārsteigti.

Vislielāko un visresnāko kāpuriņu vietā plauktiņos gulēja gludas, nekustīgas kūniņas, kurās kāpuriņi pa nakti tā bija ievīstījušies, ka tagad viņiem ne deguna galu nevarēja saskatīt.

Palaidņi nobijās. Kas gan noticis ar viņu brāļiem?

—     Nebaidieties! — Ferda viņus mierināja. — Tagad viņi pagulēs kūniņās, bet, tiklīdz pamodīsies, kūniņas apvalks pārplīsīs un — hop! — no katras izlēks liela skudra. Nu, bet tagad man jāiet ar viņiem pastaigāties.

PAR KĀPURIŅIEM CELMĀ UN PAR ATGADĪJUMU PIE ZIRNEKĻA TĪKLA

Kad Ferda izveda laukā ragaviņas ar kaudzē sakrautām kūniņām, mežā atkal izcēlās jezga. Vabolītes un pavisam sīkas skudriņas atkal lēca ragaviņās un jautri smējās, bet citi skrēja līdzi un sauca: — Pavizini-i!

Izdzirdis troksni, atskrēja lielais, zaļais malkcirtis ar milzīgām usārn.

—     Jums ir labas kūniņas, tiesa kas tiesa, — viņš iesāka. — Lie- Ias! Bet mūsējās būs vēl lielākas. Daudz lielākas! — Un viņš ar ūsām parādīja, cik kūniņas būs lielas. — Mani kāpuri taču iekūņoies tikai pēc trim gadiem. Jā, jā! Veselus trīs gadus tie tikai ēdīs un dzers. Viņi man dzīvo kokā. Netici? Mēs iedējām oliņas celmā. Nāc šurp, paklausies, kā tur mazie kāpuriņi, mīļie čabulīši, grauž koku. — Un viņš vilka skudrulēnu Ferdu pie celma. — Paklausies tikai, cik garšīgi — krips, krips — šie nebēdņi ēd!

Ferdam vajadzēja pieiet pie celma un gribot negribot paklausīties, kā celmā — krips, krips, krips! — šie nebēdņi ēd, bet malkcirtis viņu vēl nelaida prom.

—    Tu nemaz nevari iedomāties, cik es esmu priecīgs, ka man kāpuriņi tik labi ēd, — viņš lielījās. — Viņi vismaz labi augs bet, kad būs lieli…

—     … iekūņosies … — Ferda viņu pārtrauca.

—    Jā, iekūņosies, — sajūsminātais malkcirtis piebalsoja un aiz prieka tā uzsita Ferdam uz pleca, ka tas tik tikko nepakrita. — Bet, kad kūniņas pārplīsīs, no tām izlēks malkcirtīši. Es jau gaidu un nevaru vien sagaidīt, — ūsainis tērgāja. — Viņiem visiem būs tādas pašas garas ūsas kā man. Bērni būs tik lieli, tik skaisti… Arī; tu, Ferda, taču gaidi, kad jūsu kūniņas pārvērtīsies par skudrām?

Arī Ferda nepacietīgi gaidīja. Kā nu ne! Kaut tikai nebūtu jābīstas no vergturēm.

—    Tu nemaz nezini, ka man gribēja nozagt oliņu! — un Ferda sāka stāstīt. Sarunā aizrāvušies, viņi gāja, gāja un nemaz nepamanīja, ka tuvojas mežrozīšu krūmam un ir jau zem lielā zirnekļu tīkla.

—    Tu baidies no vergturēm? — malkcirtis sašuta. — Nebaidies! Ne no kā nebaidies! Visās pastaigās es iešu tev līdz un neļaušu tev darīt pāri. Un ar mani nav tik viegli tikt galā. — Un malkcirtis draudīgi savicināja taustekļus. — Bet, ja kāds uzmāksies, tad man ir tik daudz spēka! Es tādu vergturi sagrābšu, es viņai teikšu… — šajā mirklī malkcirtis ar ūsām aizķēra zirnekļa tīkla resnāko virvi. Zirneklis, kas bija augšā paslēpies, nodomāja, ka tīklā iekūlusies liela muša, un zibens ātrumā metās lejup, malkcirtim tieši pie deguna. Ai, kas tad notika!

Malkcirtis satvēra zirnekli taustekļos gluži kā knaiblēs un iesaucās:

—     Nu man vergturis rokā! Atvadies, ļaundari, no šīs pasaules! Es tūlīt tev nokodīšu galvu! — un atplēta savus milzīgos žokļus. Pietika tos tikai saspiest — un zirneklim būtu beigas.

—     Bet, tēvocīt, ko tu dari? Tā nav vergture, tas taču ir tikai zirneklis. Laid viņu vaļā! — Ferda iesaucās, un patiesi pašā pēdējā mirklī viņam tik tikko izdevās paglābt zirnekli no nāves.

Malkcirtis apjuka, pārsteigts paskatījās uz zirnekli un lēnām atvēra savas spēcīgās knaibles.

Izglābtais zirneklis aiz priekiem nezināja, ko iesākt. Viņš lēkāja, metās ceļos, saķēra galvu, gribēja Ferdu apskaut. Būšot līdz mūža galam viņam pateicīgs. Tad viņš piedāvāja Ferdam un malkcirtim auklas, diegus, zīda audumus. Tobrīd viņš bija īsts labsirdis. Viņš klanījās, priecājās un solījās, un, kad ne Ferda, ne malkcirtis no viņa nekā nevēlējās, viņš vienā mirklī savērpa lieliskus grožus ragaviņām, lai Ferdam būtu vieglāk vilkt.

Zirneklis apgalvoja, ka nekad neaizmirsīšot Ferdas labo sirdi, un apsolīja nākt Ferdam palīgā, ja viņam kaut kas būšot vajadzīgs.

«Nu, var jau arī zirneklis kādreiz būt noderīgs,» mājup iedams, Ferda nodomāja.

KO FERDA SAPŅOJA, UN KO PAZIŅOJA DIVAS ĪGNAS SKUDRAS

— Mīļais Ferda, — kādu dienu māmiņa svinīgi teica. — Pateicos tev par palīdzību. Bez tevis es nekad nespētu tik labi izbarot manus kāpuriņus un arī mūsu kūniņas netiktu ne saulītē, ne svaigā gaisā. Man taču nav laika iet laukā. Man tikai jādēj oliņas un jābaro kāpuriņi. Bet ar tavu palīdzību jau no pirmajām kūniņām mums izaugs veselīgas un spēcīgas darbinieces. Un es nojaušu, ka tas notiks drīz. Pilnīgi noteikti. Var būt, ka tas notiks pat šonakt.

Ferda staroja aiz prieka. Šonakt! Šonakt mums no kūniņām izšķilsies pirmās skudras. Urā!

Tad viņš drāzās laukā no namiņa tādā steigā, ka divas kūniņas izvēlās no ragaviņām un atsitās ar galvām pret zemi. Taču Ferda nemaz neraizējās par to, tikai ielika atkal kūniņas ragaviņās un steidzās pie malkcirša, bet pēc tam pie zirnekļa, lai visiem pastāstītu, kam šonakt jānotiek,

Ferda ataicināja pat jāņtārpiņu, lai tas naktī apgaismo kūniņas. Vakarā viņš visu svinīgi sagatavoja, un, kad ieradās jāņtārpiņš un apgaismoja, varēja redzēt ar sīkiem ziediņiem izpušķoto noliktavu un vienā rindā saliktās vecākās kūniņas. Tās visas bija resnas, gatavas tūlīt pārplīst, gludas, vienīgi tām divām, kas bija nokritušas zemē, uz galvām bija zili plankumi. Ak tavu bēdu! Bet varbūt tie kūniņām nekaitēs? Varbūt no tām vēl iznāks labas skudras?

Ferda un jāņtārpiņš apsēdās ērtāk un sāka sarunāties. Jāņtārpiņš viņam pastāstīja par visu, ko redz naktī. Par to, kādi dīvaini tauriņi lido un cik daudz viņu pa nakti apēd sikspārnis. Par to, kā naktī vaid pūces un kā tās ķer peles saviem mazuļiem. Viņš pastāstīja Ferdam par zaķiem un stirnām, kas naktīs ganās un lēkā pa zāli.

Jāņtārpiņš stāstīja viņam vēl… taču Ferda neko vairs nedzirdēja, jo viņš, miegapūznis, bija aizmidzis.

Viņš redzēja visvisādus sapņus un beidzot sapņoja, ka atrodas lielā skudru pūznī un ka viņu saķērusi sardze.

«Paklausies — vai tikai tu neesi vergturis?» sardzes skudras metās viņam virsū un stiepa ārā no pūžņa. Veltīgi Ferda ķērās pie zariņiem un skujiņām un kliedza: «Laidiet mani, es taču esmu Ferda!» Tomēr skudras vilka viņu prom. Viss, ko vien viņš centās satvert, brīkšķēja un lūza — krakš! krakš! Abas sardzes skudras viņu grūstīja, raustīja un kratīja tik stipri un tik ilgi… kamēr viņš beidzot pamodās.

Nu Ferda pamanīja, ka viņu rausta nevis sardzes skudras, bet gan jāņtārpiņš un sauc: — Ferda, mosties, kūniņas plīst!

Kūniņas patiešām jau plīsa pušu.

Krakš! — pārplīsa pirmā kūniņa, un no tās izlēca jauna darba skudra. Tā palūkojās apkārt, izstaipījās, notīrījās un teica, lai dodot viņai darbu. Ak, cik viņa bija dūšīga!

Krakš! — pārplīsa otra. No tās izlēca spēcīgs skudrulēns, tas izslējās, izdarīja dažus vingrinājumus un nostājās sardzē pie durvīm.

«Ahā, tas ir karavīrs,» Ferda nodomāja.

Krakš! — pārplīsa jauna kūniņa, un no tās izlēca auklīte. Viņa tikai mazliet sakārtojās un tūlīt sāka rosīties ap pārējām kūniņām Noguldīja tās labāk, un pēkšņi — krakš! krakš! — turpat viņas rokās pārplīsa divas kūniņas, tieši tās ar zilumiem galvās, kuras Ferda bija nometis zemē. No tām izlīda divas īgnas, drūmas skudras.

—     Hm, te pie viņiem nav diez cik skaisti, — viena norūca.

—      Cik savāda gaisma! … Un kāda nelīdzena grīda! — noburkšķēja otra.

—     Mums te it nemaz nepatīk. Citos skudru pūžņos droši vien ir labāk! —tās nomurkšķēja abas reizē.

Kādas īgņas! Nekas viņām nepatika. Starp citu, arī vēlāk tās aizvien rūca un kurnēja par visu, tāpēc skudru pūznī tās sāka saukāt par Rūcēju un Ņurduli.

Bet pašu pirmo darba skudru, kas nebijās neviena darba, arī vissmagākā ne, iesauca par Drosminieci.

PIRMĀ KAUJA

Tagad pūznī sākās īsta skudru dzīve.

Kad pēc dažām dienām malkcirtis gāja atkal garām paklausīties savos kāpuriņos, viņš nezināja, kurp lai raugās vispirms.

Te kā žigls strautiņš tecēja jautru darba skudru pulks un vilka lielu baļķi. Bet tur Ferda veda pavāru pēc produktiem. Viņi dziedāja soļu ritmā. No pūžņa izskrēja vairākas auklītes. Tās smējās locīdamās.

— Hi-hi-hi-hi! l-hi-hi-hi! Mēs mazgājam māmiņu, bet viņai kut -hi-hi-hi! — Un viņas aizskrēja atkal salasīt rasas lāses un sūnu piciņas, lai māmiņu kārtīgi noberztu un nomazgātu. Nekas, gan viņa pieradīs. Tagad jau visu darīs tikai auklītes. Katru dienu tās uzkops skudru pūzni, pabaros māmiņu, nomazgās un rūpēsies par viņu, darīs visu, ko dara auklītes katrā skudru pūznī.

Pēkšņi atskanēja tik barga komanda: — Ceļu, ceļu! — ka malkcirtis atlēca sāņus. Pa jaunajiem skudru pūžņa vārtiem ātri izsoļoja bruņota sardze, un tai līdzi steidzās citas auklītes. Katra šūpoja rokās vienu kūniņu un nesa to pasildīt saulītē. Tagad tās apsargās sardze.

Bet no skudru pūžņa atlidoja vēl kādas skaņas. Kāds rūca, kurnēja, ņurdēja un pukojās: — To vien tik dzirdi: «Ceļu, ceļu!»

Vienmēr kaut kas notiek, un mēs lai tik uzkopjam? Nu, vai tas ir izturams?

Kas tas? Skudru pūznī kāds kurn? Nu, protams, tā ir Rūcēja ar Ņurduli. Pašreiz viņas iznes pilnus klēpjus tukšu kūniņu, no kurām šonakt izšķīlušās jaunas skudras.

«Viņas skaišas, bet vajadzētu gan priecāties, ka ir jau tik daudz skudru,» malkcirtis brīnījās. «Man jāgaida trīs gadus mani malkcirtīši. Nu, pietiek skatīties, iešu labāk paklausīties, kā maniem kāpuriņiem labi garšo.»

Un malkcirtis devās pie celma, bet te viņu apturēja resnā, sārtā slieka.

— Paklau, ūsaini! — tā sauca no savas alas. — Vai dzirdat? Drāziet labi žigli pie auklītēm! Tur ir vergtures. Nu skrieniet taču, nestāviet! — Un viņa pazuda zemē, tā arī nepateikuši, uz kurieni jāskrien.

Vai, vai, vai! Kāds posts, kāda nelaime! Kur lai atrod auklītes? Bet tad malkcirtis izdzirda saucienus: — Palīgā! Palīgā! — Pie viņa pieskrēja pārbiedēta auklīte. — Vergtures ņem nost kūniņas. Palīdziet!

Tagad malkcirtis vairs nevilcinājās. Viņš metās taisni turp, kur bija dzirdams vislielākais troksnis, un nokļuva pašā kautiņa mutulī. Vairāki sargi tur drošsirdīgi cīnījās ar vergturēm. Viņi cīnījās vareni, nebijās no ievainojumiem, koda vergtures, valstījās pa zemi un sita ienaidniekus bez žēlastības.

Nepadevās arī auklītes. Tās turēja kūniņas, cik vien bija spēka, un ik pa brīdim deva belzienus laupītājām. Taču nelietes jau bija viņām dažas kūniņas atņēmušas un gatavojās ar tām bēgt.

— Kas te notiek? — iekliedzās malkcirtis, draudoši sakustinādams ūsas, un kā saniknots milzis metās cīņā.

Laupītājas briesmīgi izbijās no negaidītā milža, tās bailīgi nometa kūniņas zemē un vienā mirklī pazuda zālē, spraudziņās un zem akmeņiem.

Kauja bija beigusies. Par ienaidnieka vajāšanu neviens nedomāja. Visi sāka vākt kopā pašu dārgāko — nomestās kūniņas. Neviena kūniņa nedrīkstēja iet zudumā.

Vajadzēja arī palīdzēt ievainotajiem. Vergtures bija nopietni sakodušas vairākus sargus.

Cik visi bija pateicīgi malkcirtim par palīdzību!

—     Neceriet, skudras, ka jums arī turpmāk tik viegli izdosies uzvarēt! — Ferda vēlāk skudru pūznī brīdināja. — Mums jāsagatavojas, lai turpmāk mēs paši varētu sevi aizstāvēt. Nu, skudras, palēkāsim! Katru rītu mēs vingrosim, lai kļūtu spēcīgas, lai mums būtu stipri muskuļi!

Un viņas sāka vingrot. Rūcēja un Ņurdule, protams, kurnēja kā parasti, ka vingrošana neesot domāta viņām, bet karavīriem. Viņām jau no tā sāpot te — zem ceļgala un te — pie kakla un arī vēders sāpot no locīšanās.

—    Skudras, vai jūs dzirdat? — iesaucās Ferda. — Rūcējai un Ņurdulei sāpot gan te, gan tur! — viņš smējās. — Nu, bet, ja mūs uzveiks ienaidnieks, tad mums visiem sāpēs gan te, gan tur. Mums visiem jābūt stipriem! Ir karavīriem, ir darba skudrām, ir Ņurdulei,

ir Rūcējai. Kaunieties, jūs abas! Paskatieties, pat auklītes grib vingrot kopā ar mums!

Patiesi! Laukumiņā bija iznākušas auklītes un kopā ar visiem sāka vingrot, lai arī viņas kļūtu stipras, lai arī viņām ne no kā nebūtu jābaidās.

KURP AIZSKRĒJA FERDA

Tā viņi vingroja katru rītu un pārliecinājās, ka kļūst aizvien stiprāki, ka pēc rīta rosmes arī darbs rit raitāk.

Kādu rītu skudras, kā parasti, priecīgi ķērās pie darba, bet Ferda devās tālā ceļā. Viņš bija nolēmis atrast resno, sārto slieku un uzzināt no tās itin visu par vergturēm.

Bet kā lai atrod slieku, ja tā dzīvo zemē? Ferda iztaustīja lapas, meklēja zālē, izcilāja akmentiņus, rakās zemē, mek-

lēja tik ilgi, kamēr mugura sāka sāpēt. Un beidzot, kad Ferda bija uzgājis zemē sliekas izraktu eju, no tās lūkojās laukā — ak vai! — pavisam maziņa un tieviņa slie- ciņa.

— Piedodiet, māmiņa te vairs nedzīvo, — viņa pieklājīgi sacīja. — Piedodiet, māmiņa pārcēlās un dzīvo tagad tur.

Ferda, protams, nevarēja zināt, ko nozīmē «tur», bet slieciņa tūlīt laipni piedēvā-

jās: — Lūdzu, es jums parādīšu. — Un, tā kā sliekai nebija roku, tā vienkārši izstiepās zemē kā tieva, taisna nūjiņa un parādīja, kur māmiņa dzīvo: — Lūk, tur, lūdzu!

—       Re, kāda gudriniece! — Ferda viņu uzlielīja. Un tiešām drīz vien viņš atrada veco, resno un sārto slieku. Tā pašreiz vilka pazemē trauslu zaļu lapiņu, lai pamielotos ar to savā alā.

—       Slieka, slieciņ! — Ferda steidzās tai klāt. — Pasaki man — kur dzīvo vergtures?

Bet slieka nevēlējās runāt.

—      Pajautā tur! Tur tev visu pastāstīs! — viņa parādīja Ferdam taciņu zem jaunām eglītēm un kopā ar lapiņu pazuda zemē.

Ferda palūkojās ciešāk uz norādīto pusi — un rau! Uz celiņa zem eglītēm vilkās izkāmējusi skudra un stiepa uz muguras smagu, piebāztu maisu.

—       Nē, nē, laid mani! Es steidzos! — skudra tramīgi iesaucās, kad Ferda viņu apturēja. — Kundzenes gaida, viņas grib ēst! Mani sodīs, ja es nokavēšos. Laid mani!

Bailēs viņa sāka drebēt un steigšus stiepa maisu tālāk

«Verdzene!» Ferda aptvēra. «Verdzene! Viņa dodas uz pūzni.

Es sekošu, un viņa pati man parādīs ceļu. Man tikai jābūt uzmanīgam, pēc iespējas uzmanīgākam, lai kāda vergture mani neieraudzītu, citādi man klāsies slikti.»

Jauno eglīšu aizsegā Ferda zagās verdzenei pakaļ, palīda garām trim mušmirēm. Aiz krūmiem slēpdamies, viņš ieraudzīja, ka pa ceļu nāk aizvien vairāk un vairāk verdzeņu. Tās visas bija nomocītas un sirmas, gluži kā noputējušas. Dažas metās, ko kājas nes, prom no pūžņa kādā darbā, citas atkal stiepa uz pūzni visādas mantas. Dažas nesa maisus ar uzturu, citas vilka skaistus, spožus akmentiņus, mīkstas sūnas. Kāda skudra, galīgi sakosta, nesa uz pūzni pat papīra sieniņu no lapseņu midzeņa. Parādījās aizvien jaunas skudras un tik stiepa uz pūzni pārtiku vien, pārtiku vien, daudz pārtikas.

Uzmanīgāk! Vergturu pūznis ir pavisam tuvu!

KO FERDA IERAUDZĪJA

Un tad kļuva redzams vergturu pūznis. Tas atradās zem nejauka milzu dadža. Pūznis bija būvēts ļoti savādi. Vienā pusē pacēlās lieliska pils no marmora un spožiem akmeņiem, otrā pusē atradās neglītas gružu kaudzes ar pussagruvušām alām.

—     Ak šitā gan! — Ferda nočukstēja. — Tūlīt redzams, kur dzīvo kundzenes un kur mīt nabaga verdzenes. Jāpieiet tuvāk.

Lai viņu nepamanītu, Ferda nolauza mazu zariņu un, turēdams to virs galvas, līda tuvāk pūznim.

Tad Ferda ieraudzīja pirmo vergturi. Tā sēdēja pie pūžņa lepnā krēslā, gozējās pēļos un uzkliedza verdzenei ar nastu uz muguras."

—     Nu, kur paliek ēdiens? Ei, tu! Vai tev būs jāpalīdz ar stibu?

Verdzene aizelsusies pieskrēja klāt, steigšus vilka no maisa

laukā ēdienu un lika to izsalkušajai vergturei tieši mutē.

— Tā tik ir rīma! — Ferda riebumā norūca un pasteidzās novērsties uz citu pusi. Taču arī tur neizskatījās labāk.

Augšā, marmora ieejas priekšā, kāda vergture ar bozi dauzīja savu verdzeni. Vergture izmeta visu ēdienu no maisa un samīdīja. Ēdiens tai laikam negaršoja, un tagad tā sūtīja verdzeni pēc cita.

«Vai redzējies, kādas cienmātes!» Ferda bija sašutis. «Viņām ir pārāk izsmalcināti vēderi. Un kā gan ne! Kāpēc neizvēlēties, ja pārtiku sagādā citi!»

Un tur, tur un tur! Visur alkatīgi atplestas vergturu mutes — un pazemīgās verdzenes tās pilda ar atnestajiem ēdieniem.

Ferda bija tik ļoti uzbudināts, ka viņa zariņš sāka šūpoties gluži kā vējā. Skudrulēns ar pūlēm savaldījās, lai viņu neatklātu.

Pēkšņi atskanēja: — Ceļu, ceļu! — Pa lepnajām pūžņa durvīm izskrēja vergturu sardze, bargi karavīri ar briesmīgiem zobiem, bet tiem sekoja noraizējušās auklītes ar kungu kūniņām. Kūniņas gulēja mīkstos, ar lentītēm un kruzuļiem izrotātos pēlīšos. Auklītēm vajadzēja iet uz pirkstgaliem, lai neiztraucētu vergturu kūniņu dusu.

Arī sardze tika pabarota, un gājiens ar izpušķotajām kūniņām devās tālāk.

— Man ļoti gribētos redzēt, kā izskatās pūžņa iekšienē, — noteica Ferda.

KO FERDA NEREDZĒJA

Patiešām, Ferdam būtu bijis ļoti interesanti redzēt visu, kas notika iekšpusē, piemēram, palūkoties uz sakosto verdzeni, kas bija atnesusi papīra sieniņu no lapseņu midzeņa. Vergturu karaliene tūlīt pavēlēja izgatavot no tās jaunus aizkarus, tie drīkstot būt tikai no plānā lapseņu midzeņu papīra.

— Kā? Karalienei tu esi atnesusi tikai vienu sieniņu? — viņa uzbruka verdzenei. — Un vēl žēlojies, ka lapsenes tevi sakodušas? Sargi, sadodiet tai! Un tagad vācies prom! Tev jāatnes vesels lapseņu midzenis, lai es varētu izvēlēties! …

Telpas pūznī bija no visskaistākajiem akmentiņiem, no visretākajiem kociņiem, no vismīkstākajām sūnām. Viss darbs gūlās uz verdzeņu pleciem. Kundzēnu kāpuriņiem nedrīkstēja trūkt it nekā. Viņiem vienmēr bija jāsagatavo visgaršīgākā barība. Ak, cik tie ēdot bija gražīgi! Vieni negribēja ēst neko mīkstu, otri — neko cietu, dažiem patika tikai viss saldais, citiem tikai skābais. Daži nepavisam negribēja ēst, citi atkal mielojās tik ilgi, ka notraipījās paši, notraipīja auklītes un galu galā neko tomēr nebija apēduši. Tomēr, ja viņu priekšā nebija visgaršīgākais ēdiens, visi spiedza vienā balsī un kundzenes par to sita nabaga auklītes.

Apakšā, pagrabā, spēcīgi sargi uzmanīja oliņas un kūniņas, kuras vergtures bija nolaupījušas citām — mierīgām skudrām. No šīm kūniņām piedzima verdzenes. Nabadzītes nemaz nenojautīs, ka piedzimušas svešā pūznī, un tūlīt ķersies pie pārlieku smagā darba.

Svarīgākais darbs viņām ir barot savas kundzenes, tāpēc ka vergtures vispār neprot pašas sevi pabarot. Ja tām nebūtu verdzeņu, tās aizietu bojā. Vergtures taču it neko neprot. Viņas, kā jau visi vergturi pasaulē, prot vienīgi laupīt, zagt un dzīvot uz citu rēķina.

—     Ēst, ēst! — sauc visas šīs kundzenes. Un kā viņas skaišas, ja tām pēkšņi kaut kas nepatīk! — Vai tad tas ir ēdiens? — tās kliedz. — Vai tad tās ir kalpones? — tās pukojas, ja viņām kaut mirklīti jāpagaida.

—    Jā, ko tad īsti es gribēju teikt? — karaliene lepni noprasīja. — Kur gan mēs esam ņēmuši tādas verdzenes? Man tās nemaz nepatīk.

—     Tās ir no pūžņa, kas atrodas pie ceļa krustojuma, jūsu augstība, — tuvākais sargs atbildēja. — Mēs tām uzbrukām pavasarī. Kā viņas aizstāvējās! Kā pretojās! Bet mēs izlauzām tām visas durvis un iebrukām pūznī no visām pusēm reizē. Toreiz mēs nogalinājām divus tūkstošus skudru, trīs tūkstošus ievainojām un sagrābām piecus simtus kūniņu un divus simtus oliņu. Vai pavēlēsiet, jūsu augstība, uzbrukt kādam citam pūznim?

—     Uzbrukt! Uzbrukt! — karaliene iekliedzās un spārdījās savā dārgajā tronī. — Uzbrukt vislabākajam skudru pūznim, lai mums būtu vislabākās verdzenes!

Drīz vien no pūžņa iznāca vergture ar milzīgiem zobiem un norādīja zobaino lamzaku pūlim: —Tur, netālu no mežrozīšu krūma, ir jauns skudru pūznis. Viņiem ir vislabākās un visveselīgākās kūniņas. Tur dzimst visspēcīgākās skudras. Mēs tām uzbruksim. Pūzni jūs atradīsiet bez pūlēm. Tajā ir skudra, kurai ap kaklu punktains lakatiņš.

Lielzobji palūkojās uz to pusi, kur pie mežrožu krūma atradās pūznis.

—      Jāpagaida tikai, lai viņiem sarodas vairāk kūniņu. Bet tagad novērojiet to… un… un… paskatieties turp! Tie tik ir joki! Kāpēc tas zariņš tā šūpojas?

Visi palūkojās norādītajā virzienā un pamanīja Ferdas zariņu, kas trīcēja, Ilgojās un lēkāja, kamēr pēkšņi nokrita. Vergtures piegāja tuvāk un aplūkoja zariņu.

—     To varbūt norāvusi slieka? — viņas prātoja.

—     Varbūt arī vējš?

Un, kamēr viņas strīdējās, uztrauktais Ferda, nometis zariņu, bēga prom, ko kājas nes.

KO SACĪJA SKUDRAS, UN KĀPĒC TĀS SMĒJĀS PAR RAUSĪTi

Ātrāk pa visīsāko ceļu uz skudru pūzni!

Ferda lēca pāri lieliem akmeņiem, skrēja pa kurmju raKumiem, garām milzīgai peļķei, lauzās cauri dzelkšņiem, lai tikai drīzāk sasniegtu skudru pūzni.

Viņš drāzās bez atelpas. Pūznim draudēja briesmas, vajadzēja pēc iespējas ātrāk brīdināt skudras.

Ferda jau tuvojās mērķim, jau dzirdēja, kā pūznī dzied darba skudras un kā tām smalkās balstiņās piebalso auklītes ar kūniņām rokās.

—     Šurp pie manis! — Ferda pieskriedams sauca. — Skudras, šurp! — viņš aicināja, rāpdamies pagaidām vēl pavisam niecīgā pūžņa pašā virsotnē.

Visas skudras izskrēja laukā, un Ferda, steigā aizelsdamies, sāka stāstīt, kur viņš bijis, ko redzējis un dzirdējis. Ferda skudrām pastāstīja, kā dzīvo vergtures, ka tās neko nedara, kādas mokas cieš verdzenes un, beidzot, ka vergtures

gatavojas uzbrukt skudru pūznim pie mežrožu krūma, atņemt oliņas un kūniņas un izaudzēt no tām sev ļaunas verdzenes.

Pārsteigtās skudras pārņēma satraukums.

—          Mūs grib aplaupīt? Mēs to nepieļausim! — viņas sauca vienā balsī.

—     Mēs aizstāvēsimies!

—     Mēs nepadosimies!

—     Lai tikai pamēģina mums uzmākties!

Nu Ferdam kļuva priecīgāk ap sirdi. — Jā gan! Tas ir pareizi! Lai tik pamēģina mums uzmākties! Tomēr, lai vergtures pie mums neielauztos, jāpabeidz celt pūzni. Mūsu pūznim jābūt tik stingram, lai neviena vergture tajā nevarētu iekļūt. Un mums jābūt tik spēcīgiem, lai spētu aizstāvēties pret jebkuru uzbrucēju.

Skudras palūkojās uz savu pūzni, ko tikai nesen bija uzsākušas būvēt.

—          Bet ja nu mēs to laikā nepabeigsim un vergtures mūs pieveiks? — auklītes sāka čīkstēt, bailīgi apkārt skatīdamās.

Šajā brīdī skudra Drosminiece nostājās visiem priekšā un kā skaldīt noskaldīja:

—     Kas teica, ka mēs savu pūzni laikā nepabeigsim?

Visi apjuka. Nevienam negribējās atzīties ne savās bailēs, ne gļēvulībā.

Tad priekšā izlēca Rausītis un paziņoja, ka viņš visiem parādīšot, kā jāstrādā, un ka līdz vakaram pūzni vairs nevarēšot ne pazīt.

—     Ko? Ha-hā! Vai tu taisies tik ātri strādāt? — Rūcēja zobojās par viņu.

—     Tu? Ha-hā! Mana slota slauka trīs reizes ātrāk par tavējo! — skaļi iesmējās Ņurdule un viņa» līdz arī visas citas skudras, jo — ha-ha-ha-hā! — viņas nespēja nemaz iedomāties, ka resnais un tūļīgais Rausītis varētu strādāt ātri.

Nu Rausītis noskaitās ne pa jokam.

—    Ko, vai jūs domājat, ka es neprotu labi strādāt? Nu, tad es jums, zobgales, pierādīšu! Derēsim, ka jau rīt es uzcelšu veselu stāvu. Un cik stipru stāvu! Sienai būs kā klints, durvis kā no dzelzs! Es uzcelšu neieņemanu cietoksni, kādu te neviens vēl nav pat redzējis. Bet, ja nu tomēr pie mums ielauzīsies ienaidnieki, es tiem sagatavošu viltīgus slazdus un pār to galvām gāzīsies akmeņi. Vai arī laupītāji ievelsies bedrēs un nevarēs tur ne pakustēties! Gan redzēsiet! Pēc tam vairs neviens par Rausīti nesmiesies!

Vesels pulks skudru tūdaļ gribēja strādāt kopā ar Rausīti, bet pārējās mitējās zoboties. Rausītis tomēr ir ko vērtsl Vienā dienā uzcelt veselu stāvu! Un slazdi ienaidniekam! Viņš ir ļoti pārgalvīgs. Interesanti, kā tas beigsies.

KĀ TAS BEIDZĀS, UN KO TEICA SPĒKONE

«Ļoti gribētos zināt, kā tas beigsies,» nodomāja Drosminiece, nākamajā dienā iznākusi laukā ar sargiem.

«Ļoti gribētos zināt, kā tas beigsies,» nodomāja arī Ferda, dodamies pie zirnekļa pēc virvēm.

Bet pirmajā dienā tas beidzās bēdīgi. Jau atpakaļceļā Ferda saprata, ka kaut kas ir atgadījies. Viņam pretim skrēja Ņurdule, tai kaklā karājās tāds kā loga ietvars, tādas kā durvis.

—     Es taču teicu, es taču teicu! — viņa sūkstījās.

Mazu gabaliņu tālāk gulēja Rūcēja ar punu pierē un vaidēja: — Arī es teicu, arī es teicu!

Skudru pūznis bija sabrucis. Vesels stāvs bija sagāzies, un Rau- sīša brigādes skudras ar pūiēm līda laukā no drupām.

—      Mūs apbēra, — tās vaidēja. — Palīdziet izvilkt Rausīti! Mēs iekritām slazdos, kurus viņš bija sagatavojis ienaidniekiem. Un mūs apbēra akmeņi, kam vajadzēja krist uz laupītāju galvām. Rausītis vēl ir tur.

Ferdam, par laimi, bija līdzi virves. Tās nolaida lejā Rausītim, un — viens-divi! viens-divi! — kopīgiem spēkiem izvilka viņu ārā. Tur nu viņš sēdēja, galīgi apstulbis, un nevarēja saprast, kā tas viss atgadījies,

—     Mēs tik labi visu taisījām! Kāpēc gan mūsu celtne uzgāzās mums virsū? — viņš novaidējās.

«— Mēs tā centāmies! — gaudās viņa palīgi. — Kā gan tas varēja notikt?

Ferda uzmanīgi apskatīja drupas.

—     Paklau, Rausīt, jūs taču darbu iepriekš nebijāt sadalījuši? Jūs taču strādājāt bez plāna?

—     Kā tā? — Rausīša biedri aizstāvējās: — Ikviens no mums savu darbu veica labi!

—     Nu kā tad! — Ferda neatlaidās. — Ikviens no jums darīja savu! Ikviens no jums teicami padarīja tikai savu darbu, bet visi kopā jūs pastrādājāt milzum daudz aplamību. Vai gan jūs iepriekš vienojāties, kā cits citam palīdzēsiet? Vai jūs sadalījāt savā starpā darbu tā, lai katram būtu vieglāk un lai katrs nedarītu visu pats? Katram bija sava galva, bet kopīga prāta jums nebija!

Rausītis pakasīja pakausi, pēc tam paberzēja sadauzīto muguru, vēlreiz pakasīja pakausi, vēlreiz paberzēja muguru un beidzot noteica: — Tev taisnība, Ferda. Labi, ka tu mūs izbāri. Šodien pat mēs izplānosim visu kārtīgi.

Tiešām, tajā pašā vakarā viņš Ferdam pastāstīja, kā viņi būvēs, kur katra skudra stāvēs un ko darīs. Viņš bija pat uzzīmējis visu, ko rītdien būvēs. Pēc tam Rausītis iečukstēja Ferdam ausī: — Arī Drosminiece strādās kopā ar mums!

Vakarā iemigdams, Ferda vēl priecājās: «Jā, Rausītim patiešām laimējies. Kopā ar Drosminieci darbs ies raiti! Ar tādām strādniecēm Rausīša brigāde darbu veiks vislabāk!»

Pēkšņi Ferdu pamodināja spēcīga, muskuļota skudra, kas ļoti reti nāca laukā no skudru pūžņa pagrabiem. Salikusi rokas aiz muguras, tā cieši lūkojās Ferdā.

—    Man liekas, Ferda, ka tu galīgi esi aizmirsis mūs, kas strādājam pazemē, — viņa skarbi ierunājās. — Bet es, skudra Spē- kone, tev kaut ko teikšu. Mēs gribam sacensties ar Rausīša celtniekiem. Atnāciet pēc divām nedēļām paskatīties, kas strādā labāk: vai celtnieces virs zemes vai mēs — zemes racējas pazemē.

Ar rītdienu sāksim sacensību. Vai dzirdi? Sāksim sacensties darbā. Redzēsim, kas strādā labāk un ātrāk! Un, ja Rausītis grib pūznī uzvarēt, tad pasaki viņam, lai viņš pieaicina vismaz piecdesmit Drosminieces!

Un Spēkone, skaji smiedamās, aizgāja.

SĀKAS LIELĀ SACENSĪBA

Nu gan ir joki! Mēs sacenšamies darbā! Kā mums veiksies?

Jaunumu uzzinājis, Rausītis sākumā nobijās.

—     Kā? Spēkone grib sacensties ar mums? — viņš uztraucās. — Nu mēs esam sprukās! Tagad mums vajadzēs pārbaudīt katru savu soli! Tagad pat salmiņu vairs nevarēsim nekārtīgi nolikt, nedrīkstēsim zaudēt ne mirkli, citādi mūs pārspēs!

Pēc brīža viņš atplauka. — Jo labāk! Tagad mēs strādāsim vēl ātrāk! Rausīša brigāde, urā, pie darba! Ar mums sacenšas Spēkone. Mēs strādāsim vēl labāk. Mēs nedrīkstam pieļaut, lai mūs apkauno. To vēl redzēsim, kas uzvarēs!

Un patiesi — virspusē un pazemē sākās sacensība. Drīz vien viss pūznis rūca un dūca kā liela fabrika. No visām pusēm uz pūzni steidzās nesēju virknes ar būvmateriāliem. Visur raka, nesa, būvēja, ikviens gribēja parādīt, ka viņš prot strādāt. Rausītis bija redzams visur. Viņš traucās kā vējš un strādāja par desmitiem. Bet Spēkone nemaz nebija redzama, jo tā vienmēr atradās pazemē.

«Kam gan lai es palīdzu?» Ferda prātoja. Viņš vēl nebija paguvis izšķirties, kad pie viņa atskrēja auklītes.

—     Un mēs, Ferda? Mēs arī gribam sacensties. Mums gribas izaudzēt tik spēcīgas skudras, kādas līdz šim vēl nekur nav bijušas.

—          Jūs gribat sacensties? — Ferda pasmaidīja. — Es jums palīdzēšu. Sēksim ar kāpuriņiem.

Darbs ar pašiem mazākajiem taču arī ir |oti svarīgs.

Un Ferda sparīgi devās pie kāpuriņiem.

—          Nu, nebēdņi? — viņš stingri noprasīja kāpuriņiem. — Vai jūs domājat, ka gulēsiet vien un neko nedarīsiet? Ko? Nekā nebūs! No šīs dienas te būs jauna kārtība. Visiem piecelties, izberzēt pamatīgi acis, un sāksim rotaļāties!

—     l-T-ī-ī-ī! — kāpuriņi aiz prieka iespiedzās.

Ferda nonesa viņiem lejā kaudzi apaļu sēkliņu rotaļām, un kāpuriņi līksmi metās tām klāt. Ar lielajām sēklām tie spēlēja ķegļus, mazākās ripināja pa grīdu. Pēc tam Ferda viņiem atnesa klucīšus, un kāpuriņi ar lielu sajūsmu cēla no tiem torņus, sētas, tiltus, vārtus.

—    Bums! — kāpuriņi sauca, kad klucīši sagāzās, un tūlīt sāka visu celt no jauna.

Pēc tam Ferda atnesa virves, un kāpuriņi sāka izmēģināt savus spēkus virves vilkšanā. Ferda mācīja kāpuriņiem velties, mest kūleņus un spēlēt bumbu. Īstenībā tā nebija bumba, bet maza brūk- lenīte. Pašiem mazākajiem kāpuriņiem, kas vēl neko neprata darīt, Ferda iemācīja sist plaukstiņas.

—    Viņiem jārotaļājas katru dienu, — Ferda čukstēja auklītēm. — Katru dienu viņiem jāvingro, un jūs redzēsiet, cik jautras un spēcīgas skudras izaugs no viņiem!

Nu gan kāpuriņi bija jautri! Kāda viņiem pēc tam bija ēstgriba! Viņi pieēda pilnus vēderus ar visveselīgāko barību un nemaz vairs nebija izvēlīgi. Un pēc ēšanas tie tūlīt lūdzās, lai Ferda viņiem kaut ko pastāsta.

*— Ko lai ar jums iesāku? Nu jums vēl jāstāsta! — Ferda izlikās pikts. — Nu labi, varbūt kaut ko izdomāšu. Par ko lai jums stāstu? Ahā, izdomāju! Nu, klausieties!

PASAKA PAR SKUDRU SPĒLĪTI

«Reiz kādā pūznī piedzima skudra Spēlīte. Tiklīdz tā bija izlēkusi no kūniņas, viņu izveda laukā un teica: — Palūk, tur tajā kokā ir bišu strops. Mēs vakar uzposām stropa apkārtni, un par to mums bites apsolīja dot mazliet medus. Ej un atnes to!

Bet skudrai Spēlītei negribējās iet pēc medus. Kad Spēlīte vēl bija kāpuriņš, viņa tikai rotaļājās vien, bet tagad tūlīt jāstrādā! Viņa vilkās lēni, lēni un iedomājās, ka koku nekad nesasniegs. Pēkšņi Spēlīte ieraudzīja gliemezi ar lielu māju uz muguras. Gliemezis uz brīdi apstājās un iesaucās: — Sēdieties, aiziet, dzin, dzin!

Braucam! — un rāpās tālāk. Pēc tam iesaucās atkal: — Dzin, dzin! — un apstājās.

—    Ko tu dari, gliemezi? — skudra Spēlīte tam jautāja.

—          Es atdarinu tramvaju. Ja gribi, es tevi aizvedīšu, — gliemezis atbildēja.

Draiskulīgajai skudrai tas (oti iepatikās, viņa uzsēdās uz gliemeža mājiņas, un — dzin, dzin, aiziet, braucam! — viņa sāka kustēties. Bet tad jaunā skudra ievēroja, ka skudras visapkārt kustas daudz ātrāk nekā gliemezis, un nodomāja: «Tā jau es koku līdz pat vakaram nesasniegšu.» Viņa nolēca zemē un atkal lēni vilkās uz priekšu.

Pēkšņi Spēlīte pamanīja resnu, sārtu slieku. Tā līda pa zemi un dūca: — Tu-tū-ū-ū-ū-š-š-š-tu-tū-ū!

—     Ko tu, slieciņ, dari? — skudra Spēlīte apvaicājās.

—          Es atdarinu vilcienu, ja vēlies, es tevi aizvedīšu, — slieka atbildēja. Nebēdnei skudrai tas iepatikās. Spēlīte uzsēdās sliekai mugurā, un, tā kā uz sliekas bija ļoti mīksta sēdēšana, viņa iekārtojās ērti un drīz vien aizmiga. Viņa pamodās tikai sliekas alā pazemē, un apkārt bija galīga tumsa.

—     Kur mēs esam? — skudra nobijās.

—          Mēs taču esam tunelī, — slieka atbildēja un iedūcās: — Tu- tū-ū-ū-ū-ū! — lai tumsā kādu nesabrauktu.

«Tā jau es koku līdz pat vakaram nesasniegšu!» skudra nobijās, izlēca no tuneļa un atkal lēnām vilkās uz priekšu.

Tad viņas priekšā gaisā pazibēja spožā spāre, iesvilpās — fiu- ļ ī-ī-ī-it! — un pazuda, pēc tam atkal aiztraucās pāri skudrai, atkal nosvilpās — fiu-ī-ī-ī-itl — pēc tam uz mirkli pazuda un tad nometās uz gluda akmentiņa.

—     Ko tu, spārīt, dari? — jaunā skudra tai apvaicājās.

—          Es atdarinu reaktīvo lidmašīnu. Ja vēlies, es tevi aizvedīšu. Tikai turies labi cieši.

Skudra ļoti nopriecājās, uzrāpās spārei mugurā, pieķērās tai labi cieši klāt, un spāre — fiu-ī-ī-ī-it! — uzšāvās kā zibens gaisā.

Ai-ai-ai-ai! Tādu ātrumu skudra nebija gaidījusi. Rokas tai paspruka vaļā, tā atmuguriski pārmeta kūleni un krita lejā. Un no- plunkšķēja ūdenī! Taču skudra nenoslīka. Viņai laimējās paglābties uz mazas lapiņas.

Pēkšņi viņa pamanīja ūdenī vardi, kas atdarināja tvaikoni. — Vai gribi, es tevi pavizināšu? — varde viņai jautāja. — Sēsties man mugurā! —Tiklīdz Spēlīte uzrāpās vardei mugurā, varde ar diviem vēzieniem bija jau pie krasta. Skudra pateicās, izlēca krastā un devās tālāk pati, jo koks ar bitēm jau bija pavisam tuvu.

Bites iztaisīja no vaska muciņu, piepildīja to ar medu un iedeva skudrai.

—    Bet kā lai es to aiznesu? — Spēlīte nopūtās. — Tā ir tik smaga, man sāp kājas un iet nemaz negribas. Varbūt man būtu vieglāk iet, ja es kaut ko atdarinātu?

Tūdaļ bites sāka gudrot viņai rotaļu. — Atdarini vilcienu! Atdarini tramvaju! Atdarini lidmašīnu! — Taču Spēlīte ikreiz atbildēja, ka to viņa jau ir atdarinājusi. Tad kāda bite, pamanījusi, ka apkārt tekalē skudras ar smagām nastām, teica Spēlītei: — Zini ko, atdarini skudru!

«Tas ir gluži kas cits!» Spēlīte nodomāja. «Skudru es vēl neesmu atdarinājusi!» Šajā brīdī viņa pamanīja, ka skudra Spēkone vienā rāvienā kā spalviņu uzcēla plecos baļķi, kas bija piecas reizes lielāks par viņu pašu.

—    Es atdarināšu Spēkoni! — Spēlīte nopriecājās un uzcēla plecos muciņu ar medu.

Tad viņa pamanīja skudru Skrējēju, kas ar savu nastu kustējās uz priekšu desmit reizes ātrāk nekā gliemeža tramvajs.

—    Urā! Es atdarināšu Skrējēju! — sacīja Spēlīte un drīz vien ar medus muciņu aizšāvās garām arī Skrējējai.

Pēc tam viņa ieraudzīja, ka pie pūžņa bez rimas darbojas skud- rulēns Rausītis, un nolēma: «Es atdarināšu skudrulēnu Rausīti un arī strādāšu bez mitas.» Tiklīdz Spēlīte bija atnesusi uz pūzni muciņu ar medu, viņa tūlīt atkal skrēja atpakaļ pie koka, pa ceļam atdarinādama visas skudras reizē, un tā līdz vakaram pārnesa mājās desmit muciņas medus. Un iedomājieties tikai — tās visas bija domātas kāpuriņiem. Ak, kā tie ēda medu! Tie visi gandrīz vai pārēdās un pēc tam nolēma, ka tad, kad būs lieli un pārvērtušies par skudrām, savās rotaļās tēlos Spēlīti, lai prastu visu izdarīt tikpat labi kā viņa.»

Pasaka bija galā. Kad kāpuriņi nolikās gulēt, Ferda devās augša uzzināt, kā skudras sacenšas savā starpā. Pa ceļam viņš sastapa Rūcēju.

— Ferda, nāc paskaties, ko viņas tur dara! — pārbiedētā Rūcēja sūdzējās. — Tas ir pavisam briesmīgi! Viņas pilnīgi nopietni sacenšas savā starpā! Tas tūlīt jāizbeidz, tas taču ir kaitīgi veselībai! Ferda, viņas pārpūlēsies aiz noguruma. Ferda, skudru pūznis aizies bojā!

KĀDUS PĀRSTEIGUMUS FERDA IERAUDZĪJA VIRS ZEMES UN PAZEMĒ

Uzkāpis augšā, Ferda aiz pārsteiguma sastinga. Kas te notiek? Parasti pret vakaru darbs tika pārtraukts, bet patlaban vēl augšā strādāja. Viens stāvs bija jau pilnīgi gatavs, un tagad vēl pie jauno celtņu pamatiem uzstādīja dīvainus augstus stabus.

— Kālab šādi stabi? — Ferda nevarēja saprast. — Ko jūs domājat darīt? Tas taču nebija plānā?

—     Mums būs nakts maiņa, — lepni smaidīdams, teica Rausītis.

Ferda nebija paguvis ne atjēgties, kad nāca vēl viens pārsteigums. Patiesību sakot, tas atlidoja. Gaisā sāka virpuļot jāņtārpiņi, viņi uzsauca Rausītim: — Mēs jau esam klāt! — un mierīgi apsēdās uz stabiem, uz katra staba pa vienam, gluži kā dzīvas later- niņas.

Ferda metās skriet, bet drīz palēnināja soļus un, apkārt lūkodamies, nevarēja vien beigt brīnīties. Kas tas? Agrāk te bija neērta ieeja, bet tagad veda lejup lieliskas akmens kāpnes. Tur radusies jauna baļķu noliktava, bet te — ak tu mūžs! — soļo vesela skudru kolonna. Kas te notiek?

Zili brīnumi! Pār jaunceltni iedegās ugunis, un tūlīt kļuva gaišs kā dienā. Ar Drosminieci priekšgalā no pūžņa iznāca grupa skudru, dziedādamas «Atrotīsim piedurknes», un stājās pie darba, it kā nemaz nebūtu nakts.

—     Vai tu redzi, kas notiek? — Rūcēja pārbīlī noprasīja.

—     Redzu, redzu! — Ferda priecīgi iesaucās. — Lieliski! Brīnišķīgi! Man jāiet pastāstīt māmiņai, cik vareni skudras strādā un kas par brašu zēnu ir Rausītis.

Un Ferda, pametis augšā apstulbušo Rūcēju, skrēja uz māmiņas istabu.

Bet māmiņai jau viss bija zināms. — Manas aukles man jau visu izstāstīja. Labāk skrej paskaties, ko dara Spēkone!

Pēc brītiņa Ferda jau bija tur. Arī Spēkone bija visu apsvērusi un sadalījusi visiem darbu. Vienas skudras nesa baļķus, otras tos nolika vietā, trešās nostiprināja un veikli lika balstus jaunam, izturīgam gaitenim, kāds vēl nekad skudru pūznī nebija redzēts. Cita skudru grupa nesa prom izrakto zemi un akmeņus. Viss ritēja raiti un neapstājās ne mirkli, it kā strādātu milzu mašīna.

—     Tas vēl nav nekas! Rīt redzēsi, kā mēs sagatavojam baļ- ķusl — Spēkone priecīgi apsolīja Ferdam.

«Mums būs lielisks skudru pūznis!» Ferda priecājās. Aizmig- dams viņš vēl čukstēja: «Ļoti gribētos zināt, ko es ieraudzīšu rīt.»

Bet tas, ko viņš ieraudzīja, viņam nekad pat sapņos nebija rādījies.

KĀ SKUDRĀM PALĪDZĒJA BRIEŽVABOLE

Nākamajā dienā Spēkone aizveda Ferdu aiz skudru pūžņa saulgozī, un tur viņi abi noslēpās pie krūmiem mīkstajā zālē.

—     Tagad skaties vērīgi, — sacīja Spēkone un pielieca Ferdu pie zemes. Pēc brīža aiz krūmiem parādījās kaut kas liels un melns.

«Kas tad tas?» Ferda nodomāja. «Ā, tā taču ir briežvabole, bet ar viņu sarunājas skudra Šķelme.»

Skudra šķelme pa to laiku aplūkoja vaboles ragus un taujāja: — Klausies, vai patiesi tu ragus nevari pakustināt? Vai tas tiesa?

—      Kā? Kāpēc lai es to nevarētu? — briežvabole atcirta. — Pavisam viegli. — Un viņa spēcīgi sakustināja savus ragus.

—      Vai tu re! —Šķelme brīnījās. — Kas to varēja iedomāties! Bet tas laikam ir tikai tāpat vien. Droši vien taviem ragiem nav nemaz spēka, vai ne? — viņa ķircināja briežvaboli.

—      Ko? Neesot spēka? — briežvabole apvainojās. — Parādi tikai, kas jānocērt, un tad tu redzēsi!

šķelme steidzās parādīt zariņu — labu baļķi skudru pūznim,: bet briežvabole — šņikt! — zariņu nocirta.

—     Bet šai vietā tu to nepārcirtīsi! To tu gan nespēsi! — šķelme atkal parādīja uz zariņu. Taču briežvabole atkal — šņikt! — nocirta tieši tik garu gabalu, kāds skudrām bija nepieciešams gaiteņa nostiprināšanai.

—      Nāciet šurp, to jūs vēl neesat redzējuši! — Šķelme pasauca Ferdu un Spēkoni. — Paskatieties, ko jums rādīs briežvabole! Tas

ir apbrīnojami, tas ir lieliski! Tik smags darbs, bet viņa vēl it nemaz nav piekususi!

Briežvabole bija sajūsmināta, ka viņu apbrīno, un vēlējās parādīt, ka tas viņai nemaz nav grūti, un citu pēc cita nocirta Šķelmes norādītos baļķus. Tikai pēc tam, kad baļķu jau bija vesela kaudze, briežvabole pēkšņi apstājās un aizdomīgi noprasīja Šķelmei:

— Paklau, vai tik tu nedomā par mani zoboties?

Nu šķelme laipni noglāstīja viņu un teica: — Nē, ragainīt! Tūlīt tu pati redzēsi, ka man nenāk ne prātā par tevi zoboties. Es tev parādīšu, kāpēc mums šie baļķi vajadzīgi. Nāc mums līdzi! — Un viņa veda briežvaboli uz skudru pūzni.

Ai, kāda aina pavērās viņu priekšā! Pūznis nemaz neizskatījās kā skudru pūznis, bet atgādināja lielu jaunceltni, kur mudž vien no strādniekiem. Bija jau uzceltas sastatnes trim jauniem stāviem. Ar ļoti nopietnu izskatu staigāja apkārt malkcirtis, ūsas izslējis, bet Rausītis ar tām mērīja, vai kaut kur nav pielaista kļūda. No

vienas puses skudras vilka uz jaunceltni skujas un zariņus, no otras — nesa smiltis un akmeņus. Tad pēkšņi no pūžņa izskrēja skudrulēns Āmuriņš un satraukti iesaucās:

—     Kāpēc vēl arvien nav baļķu zemes racējām? Kad beidzot tos piegādāsiet?

—     Lieliski, vareni! — briežvabole bija sajūsmā. — Draugi, tagad es jums tūlīt palīdzēšu! Palīdzēšu! Palīdzēšu! Es taču nemaz nezināju, ka protu sagatavot baļķus jaunceltnēm. Iesim žiglāk, pastrādāsim vēl! — Un viņa kopā ar šķelmi aizsteidzās sagatavot jaunus baļķus.

KĀ ARĪ GLIEMEZIS KĻUVA LAIMĪGS

Pie sacirstajiem baļķiem viņus gaidīja jauns pārsteigums. Ferda bija jau paguvis iekraut baļķus koka ragaviņās. Baļķi gulēja kā milzu kalns. Piecdesmit skudru nespētu pakustināt šīs ragaviņas no vietas!

—     Bet tagad es jums kaut ko parādīšu, — Ferda pamirkšķināja skudrām un it kā nejauši pieveda pie ragaviņām lielo gliemezi.

—     Tik skaistu mājiņu, kāda ir tev, mēs vēl nekad neesam redzējuši, — viņš paslavēja gliemezi. — Bet tu nemaz nezini, cik tā kļūtu skaista, ja uzbūvētu virsū vēl vienu stāvu.

Gliemezis aiz pārsteiguma apstājās.

—     Tas taču nemaz nav grūti, — Ferda turpināja un atkal pamirkšķināja skudrām. — Var sākt no šejienes, — viņš parādīja uz mājiņu, — bet te, piemēram, var iztaisīt balkonu.

Spēkone un Šķelme aptvēra, kas darāms. Viņas uzmeta gliemezim sagatavotos grožus un iejūdza to ragaviņās.

—     Mēs tev knaši vien visu piebūvēsim, — Ferda apsolīja gliemezim. — Netici? Nu, iesim paskatīsimies, kā pie mums būvēl Mēs drīz beigsim jau sesto stāvu.

—    Ļoti interesanti, ļoti interesanti, ļoti interesanti, — gliemezis šņākuļoja. Viņš paklausīgi sekoja Ferdam un kā īsts spēkavīrs nemaz nejuta, ka velk līdz ragaviņas ar smagu kravu. Goda vārds, tā viņš atbrīvoja no darba piecdesmit skudras!

—    Vai tu vienmēr brauc tik lēni vai spēj arī ātrāk? — Ferda sāka gliemezi ķircināt.

—    Mums jāpasteidzas, lai nokļūtu būvlaukumā pirms pārtraukuma, — šķelme neuzkrītoši palīdzēja Ferdam.

Gliemezis nobijās. Nē, viņam nepavisam negribējās nokavēties.

Viņš paātrinaja gaitu, un ragavas brauca ātrāk. Tagad viņš rāpoja ar tādu pašu ātrumu kā skudra, kad tā steidzas.

Drīz vien viņi bija pie skudru pūžņa — un gliemeža priekšā pavērās neparasta aina. Pūznis izskatījās kā vaļā atvērts pulkstenis: katrs darīja savu, bet tai pašā laikā kopīgu darbu, un viss veicās tik raiti, ka prieks bija skatīties.

Gliemezis vēroja skudru pūzni kā apburts.

—     Ak, cik lieliski, ak, cik brīnišķīgi! Man arī tā gribētos prast kaut ko izdarīt! Tūlīt nāktu jums palīgā, — viņš sajūsmā nopūtās.

—      Nu, tad paskaties atpakaļ, un tu redzēsi, kā mums esi palīdzējis, — Ferda viņam teica un parādīja, kādu milzīgu baļķu kravu viņš atvilcis pie skudru pūžņa.

—     Vai tad es? Vai tiešām es tik labi protu strādāt? — Gliemezis staroja aiz prieka. — Vai patiesi? Man nekad nebija ienācis prātā, ka es protu tik labi strādāt! Ātrāk, ātrāk, es atkal atvedīšu baļķus! — Viņš apgriezās un, ceļa nemeklēdams, cik ātri vien spēja, steidzās turp, kur briežvabole pa to laiku jau bija sagatavojusi jaunu baļķu kaudzi. Tos iekrāva ragaviņās, un gliemezis aizvilka vezumu, aiz prieka tīri vai apstulbis. Brīžiem viņš pukšķināja kā traktors, brīžiem zviedza kā zirgu bars, brīžiem šņāca un svilpa kā lokomotīve. Viņam tik ļoti bija iepaticies strādāt.

NEDRĪKST AIZMIRST ARĪ SLIEKU

Mežā atkal sacēlās jezga. Briežvabolei apkārt stāvēja veseli skatītāju pūli, un, kad viņa cirta zarus, visi sajūsmā sauca: — Sarauj! Sarauj! — Un briežvabole, iepriecināta par uzmanību, strādāja tik cītīgi, ka skaidas vien šķīda uz visām pusēm.

—    Es taču daru veselas brigādes darbu, — viņa apmierināta atkārtoja.

Un gliemezis? Arī tam skraidīja apkārt veseli bari kukainīšu. Tomēr viens otrs nebija apmierināts. Divi zaļi sienāzīši jutās ļoti aizvainoti, jo viņi arī varot kaut ko vilkt, varētu taču atcerēties ari viņus, viņi labprāt palīdzētu. Bet, ja jau viņi nevienam neesot vajadzīgi, tad iešot projām. Skudras nepaguva viņiem iebilst ne vārda, kad sienāzīši jau bija aizlēkuši.

Toties ieradās mazā, pieklājīgā, tieviņā siieciņa. — Piedodiet, es dzirdēju, ka jums te labi sokoties darbs. Lūdzu, arī es labprāt kaut ko darītu. Vai jūs, piedodiet, nevarētu arī man ierādīt kādu darbu? Arī es jums palīdzēšu!

Cik jauka slieka! Katrā ziņā arī viņai jāizdomā kāds darbs, lai viņu iepriecinātu. Skudras ilgi prātoja. Rakt gaiteņus slieka nevarēja, jo viņa bija radusi rīkoties ar irdenu zemi. Likt viņai nest akmeņus arī nevarēja. Tā jau varētu mīksto slieku savainot. Bet iejūgt ragaviņās? Arī nekādā ziņā nav iespējams! Viņa taču ir tik gludena, ka visi groži slīdēs nost.

Pēkšņi Ferda iesita sev pa pieri. Vai tad viņš nebija redzējis, kā lielā, resnā slieka velk uz savu alu lapu? — Vai tu, slieciņ,

nevarētu kaut ko ap skudru pūzni iestādīt? Tādu mīkstu zālīti vai kādus skaistus stādiņus ar visām saknītēm? Vai tu nevēlētos to uzņemties?

—     Nu, protams, jā. To es darīšu labprāt. Piedodiet, saknītes gan es pazīstu!

Sliekai darbs bija pa prātam. Augus viņa tiešām pazina. Izvēlējusies skaistu stādiņu, viņa rūpīgi izrakņāja ap saknītēm zemi, tad uzmanīgi stādiņu izcēla un, priekā starodama, vilka uz skudru pūzni. Visi, kam vien bija vaļas, ar lielu interesi vēroja viņas prasmīgo darbu. Vispirms slieka izraka zemē bedrīti, uzirdināja augsni un pēc tam ielika tajā stāda saknes. Skudras atnesa mazliet ūdens, aplaistīja — un viss bija gatavs. Tā ap skudru pūzni izauga ļoti skaists dārzs.

—     Cik labi būs dzīvot mūsu skudrām! — Ferda priecājās. — Apkārt viss būs tik skaists, skudras būs jautras un labprāt darīs katru darbu. Un, jo skudras ir priecīgākas, jo labprātāk tās strādā, jo spēcīgāks ir skudru pūznis!

Katru vakaru Ferda apciemoja kāpuriņus. Mazuļi viņu gaidīja ar nepacietību. Visu dienu viņi bija izdraiskojušies, rotaļājušies līdz apnikumam, pamatīgi izvingrojušies, bet vakaros viņi lūdza Ferdu pastāstīt kādu pasaku.

Tagad Ferdam neko vairs nevajadzēja izdomāt. Viņš kāpuriņiem stāstīja par to, ko pats savām acīm bija redzējis jaunceltnē. Viņš tiem stāstīja par Spēkoni, par Rausīti, briežvaboli, gliemezi, par pieklājīgo slieciņu, par jāņtārpiņiem. Un mazuļi klausījās viņā, elpu aizturējuši.

Un, lai gan Ferda neko neizdomāja, tās bija visinteresantākās pasakas.

PAR MALKCIRŠA ATKLĀJUMU UN PAR MAZO, JOCĪGO VABOLĪTI

Reiz malkcirtis atkal apstājās pie celma un, pielicis ausi pie mizas, sajūsmināts klausījās, kā kāpuriņi — krāps, krāps, krāps! — grauž koku.

—     Ir gan tiem nebēdņiem ēstgriba! — viņš priecājās. — Grauž tīri kā mandeles!

Pēkšņi malkcirtis saklausīja vēl ko citu. Pa zāli pie pašas zemes nāca divas skudras, nez kādas divas īgņas. Viņas nebija saredzamas, taču kurnēja tik skaļi, ka varēja saprast katru vārdu.

—      Viss, ko mēs darām, ir tīrās muļķības, — pirmā pukojās. — Kāpēc mums tā jāsteidzas? It kā nevarētu pagaidīt!

—      Mūs tikai dzen darbā! — kurnēja otrā. — Vergtures varbūt uzbruks pavisam citam pūznim un mūsējo pat nepamanīs!

—      Nu, un ja arī tās nāks, — pirmā atrūca, — mēs abas it vienkārši aizbēgsim, bet pārējās lai rūpējas pašas par sevi.

—      Paskat, kādas pašmīles! — malkcirtis nomurmināja un gribēja skudras apskatīt. Bet Rūcēja un Ņurdule — protams, tās bija viņas — jau bija pazudušas zālē, vēl noburkšķēdamas:

—     Bet varbūt nekādu vergturu vispār nemaz nav!

Pēdējie vārdi malkcirti ļoti pārsteidza. «Kā tā? Nekādu vergturu nav? Nudien, došos pats pārliecināties!» Viņš pavēra segspārnus, izpleta spārnus un — švirrkt! — aizlidoja taisni uz lielo dadzi pārliecināties, vai tur ir vergturu pūznis.

Malkcirtis to ieraudzīja jau iztālēm, bet viņu vēl vairāk pārsteidza tas, kas notika pūžņa priekšā. Tur notika vergturu karavīru kaujas mācības. Tie mācījās uzbrukt, izlauzt pūznī ejas, pētīja, kur vislabāk ienaidniekam iekost.

—      Pie mežrozīšu krūma būvē ļoti spēcīgu skudru pūzni, — pēc tam viņiem skaidroja kāda briesmīga lielzobe. — Mums jāuz- brūk tam, iekams celtniecība vēl nav pabeigta. — Un viņa sāka

izraudzīt visspēcīgākās lielzobes, kas laupītāju uzbrukumā ies priekšgalā.

Tagad malkcirtis bija redzējis pietiekoši, viņš nezaudēja laiku un neatskatīdamies pēc iespējas žiglāk steidzās ar šo ziņu atpakaļ uz mežrozīšu krūmu.

—          Mūs grib pārsteigt nesagatavotus! Skudras, vai dzirdat? — Ferda sacēla kājās visu skudru pūzni. — Ko jūs uz to teiksiet?

—          Mēs arī pasteigsimies! — skudras iesaucās vienā balsī. — Vēl ātrāk uzbūvēsim pūzni! — viņas apsolīja. — Izdomāsim jaunus izgudrojumus, lai darbs veiktos ātrāk un labāk!

Sacensība tagad ritēja vēl straujāk, un, kad malkcirtis atkal atnāca apraudzīt skudru pūzni, viņš nevarēja vien beigt brīnīties.

—          Uzmanīgāk! — viņam uzsauca. — Mēs tūlīt izmēģināsim mūsu izgudrojumu!

Aiz pūžņa jau atskanēja komanda: — Rei-zē! Rei-zē! — Tur līda gliemezis, iejūgts resnos grožos. Virves stiepās pāri visam pūznim un — ticiet vai ne — otrā pusē pacēla gaisā uzreiz lielu gabalu sienas.

—          Ūja, kas par gudriniekiem! — malkcirtis brīnījās. — Viņi nenes vis to pa daļām, bet ceļ augšā uzreiz pusi pūžņa! Tiem tik ir izdoma!

Neatpalika arī zemes racējas. No akmeņainā uzkalna līdz pūz-

nim tēs bija izveidojušas slidenu reni un laida pa to lejup akmeņus, kas bija nepieciešami apakšzemes gaiteņiem. Tagad neviens vairs netērēja veltīgi laiku akmeņu nešanai. Viss jādara ātrāk! Viss jāizdara vēl labāk nekā līdz šim!

Arī Ferda sapņoja par kādu labu izgudrojumu. Viņam gribējās izdomāt kāpuriņiem tādu rotaļu, lai pats būtu brīvs un varētu vēl vairāk palīdzēt skudrām kā virs zemes, tā pazemē.

Tiklīdz viņš bija izgājis laukā kaut ko pameklēt, no zāles pēkšņi izlēca maza, jocīga vabolīte, kam ūsas izskatījās kā vālītes, un sāka viņa priekšā kūleņot, staigāt uz rokām, dejot un jocīgi klanīties.

— Ai-ai-ai! — Ferda nopriecājās. — Vabolīt, mūsu mazuļiem tu varen patiktu! Vai vēlies nākt pie mums?

Vabolīte neatbildēja un atkal sāka kūleņot uz priekšu un atpakaļ, beidzot tā nostājās uz galvas un samirkšķināja tikai acis, ka iešot. Ferda nopriecājās, saņēma vabolīti rokās un līksmi ieskrēja skudru pūznī.

Nav nemaz iespējams aprakstīt, kādus tik jokus un trikus taisīja vabolīte, nav iespējams saskaitīt, cik reižu tā meta kūleņus. Mazuļi bija tik sajūsmināti, ka neparko negribēja laist vabolīti prom un lūdza Ferdam, lai atļauj Knīpai, kā viņi bija iesaukuši vabolīti, palikt skudru pūznī. Knīpa varot gulēt blakus viņiem pie oliņām. Kad Ferda atļāva, Knīpa aiz priekiem lēca vai līdz griestiem un pēc tam sāka tik jocīgi dejot, ka visi locījās aiz smiekliem.

Nu par kāpuriņu rotaļām bija gādāts, un Ferda ar visu sparu varēja palīdzēt būvdarbos.

KAS SKUDRU PŪZNĪ UZVARĒJA

—     Ura! Ura! — atskanēja sacensības vienpadsmitajā dienā. — Šodien mēs uzzināsim, kurš uzvarējis!

Kā? Sacensībai taču vajadzēja beigties tikai četrpadsmitajā

dienā!

Tas tiesa. Bet, ja reiz vajadzēja steigties, skudras arī steidzās un pabeidza darbus par trim dienām ātrāk. Visi jau gaidīja pie svinīgi izpušķotā skudru pūžņa, vienīgi sardzi nekur nemanīja. Sardze stāvēja attālāk un rūpīgi uzmanīja, lai pūznim netuvotos kāds ienaidnieks.

Skudru pūznis bija neizsakāmi skaists.

Spožajos saules staros slējās augšup tāda celtne, kāda nekur un nekad vēl skudrām nav bijusi. Cits pār citu pacēlās pieci stāvi no akmeņiem, pieci īsti cietokšņi. Augšējos stāvos pavasara saulē sildīsies kūniņas un oliņas. Visus stāvus savienoja divi torņi, bet no pirmā stāva, kur uzturēsies sardze, uz visām pusēm gāja gaiteņi, lai karavīri var nekavējoties aizskriet uz jebkuru vietu, kur vien parādītos ienaidnieks.

Tas ir īsts cietoksnis, un jebkurš ienaidnieks lauzīs kaklu, ja sadomās tam uzbrukt. Rīt skudras sāks nosegt pūzni ar skujām, lai no ārpuses tas izskatītos kā visparastākais skudru pūznis.

Skatītāji ar sajūsmu un svinīgu satraukumu vēroja sarežģīto celtni. Pūlī lēni rāpoja gliemezis un pastaigājās briežvabole. Lepnumā starodami, abi dižojās:

—    Arī mēs palīdzējām! Arī mēs tur strādājām!

Turpat bija arī malkcirtis un kautrīgā slieciņa. Viņi gan neteica «neko un tikai gaidīja svētku sākumu.

Beidzot atvērās galvenie vārti un pa tiem iznāca četras auklītes, lai paziņotu māmiņas lēmumu par uzvarētāju.

—    Urā! Urā! — viņas saņēma ar saucieniem.

—     Dārgie viesi un dārgās skudras! — kāda no auklītēm iesāka.

—     Vēl nekad nav izdevies uzcelt skudru pūzni tik ātri un tik labi kā šajā darba sacensībā.

—     Urā! Lai dzīvo darba sacensība! — visi sajūsmā iesaucās.

—    Slava-a-a!

—      Par to mums jāpateicas Spēkonei un Rausītim, kas iesāka šo sacensību.

—      Urā! Lai dzīvo Spēkone un Rausītis! — visi sauca un aplaudēja abiem varoņiem. — Slava-a-a!

—      Jūs gribāt zināt, kas uzvarējis!—auklīte turpināja. — To, ko paveikusi Rausīša brigāde, jūs paši redzat. Bet mēs apskatījām arī to, ko paveikusi Spēkones brigāde pazemē, un mums jāsaka — arī tur ir īsta pasaka. Tur izbūvētas siltas zāles ziemai, lieliskas noliktavas. Un kaut jūs būtu redzējuši, kādas telpas tur ir kāpuriņiem un oliņām! Jā, tie patiešām ir neieņemami pazemes cietokšņi. Un tad vēl slepenā …

Bet auklīte nepaguva pabeigt. Pārējās viņu paraustīja aiz rokas un klusītiņām atgādināja: — Klusāk, par to taču nedrīkst runāt! Auklīte neko vairāk neteica par slepeno izbūvi un turpināja:

—    Nevar sacīt, ka būtu kāds strādājis sliktāk. Abas brigādes ir strādājušas lieliski. Vareni! Bet kurš tad ir uzvarējis? Skudru māmiņa liek jums pasacīt: uzvarējis viss skudru pūznis! Visi esam

uzvarējuši. Mēs visi esam strādājuši teicami. Un labākie strādnieki saņems vainagus!

— Urā-ā-ā-ā! — skudras un viesi sauca. — Lai dzīvo labākie strādnieki!

Auklītes sāka dalīt skaistus vainagus. Pirmo vainagu saņēma Spēkone par to, ka tā bija izdomājusi sacensību un tāpēc tik ātri pūznis bija uzcelts, par visu,

ko viņa izdarījusi apakšzemē, un par to slepeno… vārdu sakot, arī par to, par ko nedrīkst runāt.

Otru vainagu saņēma Šķelme par atjautību. Trešo vainagu saņēma Rausītis par visas brigādes darbu, bet ceturto — Drosminiece par nakts maiņām.

—     Vienu vainagu māmiņa paredzējusi arī mums, — auklītes samulsušas teica, — jo arī mēs esam centušās! Paraugieties, ko mēs esam panākušas! — Un viņas lepni parādīja pārsteigtajiem skatītājiem tik milzīgas kūniņas, ka arī pa gabalu katrs varēja samanīt, cik tās ir spēcīgas.

—     Ak pasaulīti Tās nu gan būs skudras! Tās tik būs stiprinie- ces! Lai dzīvo auklītes! Urā-ā-ā-ā! — visi sauca un aplaudēja.

Pēc tam skudras apveltīja par lielo palīdzību ar vainagiem gliemezi, briežvaboli, malkcirti un arī mazo slieciņu. Ak, kā viņi priecājās! Un kā lepojās! Tikai kautrīgā slieciņa samulsumā kļuva gluži sārta, un gliemezis, kamēr neviens neredzēja, apēda vainagam

visas jaunās lapiņas. Bet malkcirtis uzlika vainagu kaklā un tūlīt aizlidoja to parādīt savai sieviņai.

—     Mēs ļoti pateicamies arī mūsu Ferdam, — sacīja auklīte un pasniedza Ferdam krāšņu vainagu. — Ferda mums visu laiku …

Taču viņai neizdevās pabeigt. Pēkšņi atlidoja kamene un pat neapsēdusies sauca no gaisa: — Ferda, vecā, sārtā slieka sauc tevi tūlīt pie sevis. Tagad viņa dzīvo pie nolauztās eglītes. Skrej žiglāk! Viņa grib tev kaut ko pateikt! — Un kamene aizlidoja.

NEPĻĀPĀJIET PAR VISU, KAS JUMS ZINĀMS

—     Pie nolauztās eglītes! — Ferda nobijās. — Tas taču ir tur, kur iziet Rausīša slepenā… ai, cst! Vai neviens nedzirdēja? — Un viņš aizskrēja turp. Ja pie nolauztās eglītes kaut kas noticis, tad tas tiešām ir ļoti nopietni.

Viņš uzmeklēja veco, resno slieku. Viņa bija ļoti sašutusi un šoreiz nebija pat noslēpusies zemē. — 2ēl, ka tevis te nebija, Ferda. Tad tu būtu dzirdējis, ko runā divas nejaukas skudras. Es šīs kurnētājas nepazīstu, bet viņas stāvēja tepat, gluži tuvu, un pēla visu, ko vien jūs darāt. Pēkšņi it kā nejauši viņām blakus parādījās divas zilas vaboles — kas un kā, kāpēc šīs kurnot. Nu tik šīs abas kurnētājas sāka sūroties! Viņu pūznī darot muļķības, viņas esot pavisam nomocītas, un — vai tas jel esot dzirdēts — šeit, zemē, esot izrakta slepena eja, kas vedot tieši pie kūniņām, lai jebkurā briesmu gadījumā tās varētu izglābt. «Šeit!» parādīja šīs muļķes, «šeit eja izved laukā. Tik daudz mēs tur nopūlējāmies, tik daudz mēs tur rakām, ka mums no darba sāp te un te, un te!» viņas žēlojās. «Un tagad mums vēl eja jāapsargā! Nu, sakiet jel,» viņas jautāja zilajām vabolēm, «vai gan kādam ienāks prātā nolaupīt mums kūniņas pa slepeno eju?» Tad zilās vaboles sāka smieties: «He-he- he, kā tas jums varēja ienākt prātā? He-he-he! Ejiet atgulties sūnās,

mēs drusku pasargāsim jūsu vietā!» Tiklīdz kurnētājas bija aizgājušas, zilās vaboles lēkāja no prieka un gavilēja: «Lieliski! Mēs jau domājām, ka viņu pūznis ir nepieejams, bet izrādās, ka pa šo eju mēs bez cīņas nonāksim tieši pie kūniņām. Uzbruksim šodien pat, atņemsim viņām visas kūniņas!» Tad tās nometa zilos seg- spārnus, kas viņām bija tikai traucējums, un es tūlīt ieraudzīju, ka tās ir viņas. Vai tu dzirdi? Tās bija vergtures! Viņas aizskrēja mājās.

Nožēlojamās kurnētājas! Spēkone visu bija tik labi izdomājusi. Ja ienaidnieki ielauztos pūznī, kūniņas varētu izglābt pa slepeno eju. Tagad viss pagalam. Kurnētājas slepeno eju bija atklājušas

tieši vergturēm! Kāda nelaime! $ iks? Ferda pat kārtīgi nepateicās sliekai un drāza atpakaļ uz pūzni. Tagad

viņam vajadzēja visu par slepeno eju

izstāstīt. Kūriiņām un oiiņām draudēja lielas briesmas. Visiem, kas vien spēj, jānāk palīgā.

—  Vergtures mums grib atņemt kūniņas? — Drosminiece noprasīja. — Mēs tām uzglūnēsim un uzsāksim kauju!

Skrējēja, kas ātri prata skriet, Lēkātāja, Pēdiņa un Žiglā savukārt ieteica labāk drāzties turp un tūlīt uzbrukt vergturu pūznim.

—          Nē, skudras, tā nevar, — Ferda viņas atturēja. — Mums jārīkojas viltīgāk. Mums labi aši jāizrok slepenā eja citā virzienā. Tā nedrīkst vest no nolauztās eglītes pūznī pie kūniņām. Mēs ierīkosim no tās citu atzarojumu, kas no pazemes atkal izies laukā. Ienaidnieki metīsies uz priekšu pa slepeno eju, domās, ka skrien uz pūzni, taču nenonāks vis pie kūniņām, bet pa jauno eju nokļūs pavisam citā vietā atkal ārpusē, kaut kur zālē vai akmeņos. Šī jaunā eja jāiztaisa ātrāk, iekams ienaidnieki mums nav uzbrukuši.

Ja skudras bija strādājušas labi sacensībā starp

celtniekiem un zemes racējiem, tad tagad viņas darīja brīnumus. Strādāja visi, pat auklītes. Jā, auklītes nebija veltīgi attīstījušas savus muskuļus! Daudzas skudras, pat diezgan spēcīgas, tagad vairs nevarēja tikt viņām līdzi, tik ātri un naski viņas strādāja.

Bet kas tas? Vai tas jel

iespējams? Kas tekalē žiglāk par visiem? Kas stiepj vissmagākos akmeņus? Kas no visa spēka drupina zemes pikas, pūlēdamās drīzāk izrakt jaunu gaiteni? Rūcēja un Ņurdule! Ahā, viņas dabūjušas zināt, kāda nelaime apdraud pūzni, un tagad grib izlabot savu kļūdu. Neviens ar viņām nerunā, neviens viņām arī neko nepārmet. Lai viņas pašas saprot, kādas muļķes bijušas, nemitīgi par visu tikai kurnot.

PAR SLAVENO KAUJU PIE BALTĀ AKMENS

Beidzot atskanēja pavēle: — Visi vietās! — Agrākā slepenā eja uz skudru pūzni bija aizmūrēta, toties jaunā eja jau bija gatava un izgāja virs zemes pie baltā akmens. Priekšposteņi jau ziņoja, ka parādījies vergturu karaspēks. Laupītāji patiesi tuvojās. Pa priekšu steidzās izlūki, tiem sekoja draudīgie ienaidnieku karapulki. Tie visiem iedvesa bailes.

Auklītes metās pūznī un palīdzēja aizsprostot visas ieejas. Rūcēja, Ņurdule un Skrējēja atkal stājās sardzē zem nolauztās eglītes pie slepenās ejas. Vergtures jau bija klāt, sameklēja ieeju, un bez trokšņa melnais pūlis kā čūska pazuda tajā.

Tās metās uz priekšu, lieki neprātodamas, un nedomāja ne par ko citu kā vienīgi par viegli iegūstamo laupījumu, kas tik ātri kritīs viņu plēsonīgajās ķetnās.

Kad visas vergtures bija pazudušas slepenajā ejā un beidzot pazuda arī pati pēdējā, no paslēptuves izlēca Skrējēja, Rūcēja un Ņurdule un aizmūrēja eju ar akmeņiem un sveķiem. Pēc tam viņas metās, ko kājas nes, pie lielā, baltā akmens, kur tagad atradās jaunā izeja, un tur noslēpās zem lapām.

Tur bija kluss, taču drīz vien jau kļuva dzirdami pirmo vergturu karavīru soļi. Viņi ilgi bija skrējuši pa gaiteni un tagad droši vien jau alkatīgi tīksminājās, ka viņi ielauzīsies pazemē pie kūniņām.

Bet nu vergtures iznāks atkal virszemē un nepagūs ne atjēgties, kur atrodas.

Skrējēja, Rūcēja un Ņurdule pacēla galvas. Tai pašā mirklī no zāles un lapu apakšas pabāza galvas Spēkone un Rausītis, bet tūlīt pēc tam arī Drosminiece, Rībonis, Ferda un bezbailīgā sardze — visas spēcīgākās skudras. Katrai rokās bija pamatīga runga vai kāds cits ierocis.

Tad ejas caurumā parādījās pirmās briesmīgās vergtures.

— Uz ienaidnieku! — Ferda klusu nokomandēja. — Ņemiet ciet katru atsevišķi!

Tādu kauju vergtures vēl nekad nebija piedzīvojušas.

Parasti šīs laupītājas uzbruka nelaimīgajām miermīlīgajām skudrām no visām pusēm reizē un uzvarēja ar sava karaspēka milzīgo skaitu un briesmīgo spēku. Bet šoreiz tās spraucās pa šauro, tumšo gaiteni un skrēja ērā pa vienai.

Neviena vergture nepaguva laukā ne atjēgties, kur atrodas, kad — bac! — dabūja pa galvu. Izskrēja nākošā. Bac! — dabūja arī tā. Izskrēja trešā — bac! — sitieni bira kā krusa. Apbruņotās skudras belza vergturēm, kur tik vien piekļuva, un ienaidnieki krita kā nopļauti. Neviens nespēja atkāpties, jo no mugurpuses spiedās virsū pārējās, kas domāja, ka priekšējās jau ir pie kūniņām, un uzvaroši kliedza «urā!». Bet laukā — bac, bac! — arī tās dabūja ar rungu tā, ka putekļi vien pajuka.

Drīz vien zemē gulēja vesela kaudze ienaidnieku, bet šurp pa eju skrēja aizvien jaunas un jaunas vergtures.

—     Es vairs nevaru! — Rībonis žēli iestenējās. — Es nobeigšos aiz smiekliem! — Un viņš saķēra vēderu, skatīdamies, kā krīt vergtures. Bet te kāda vergture, kas gulēja iekaustīto kaudzē, iekoda viņam kājā.

—     Au! — Rībonis iekliedzās un saķēra kāju. Viņš atvēzējās un dusmās iezvēla vergturei tā, ka laupītāja vairs nekustējās.

—     Nu, tagad es varu atkal! — Rībonis iekaisa un no jauna metās virsū laupītājiem.

—     še jums, nelieši! — kliedza Rūcēja un Ņurdule. — Nu mēs vairs nebūsim tik dumjas kā agrāk, še jums, ļaundari! Tagad mēs zinām, kam var ticēt, kam ne. Pamēģiniet tikai nākt pie mums vēlreiz! — Un dauzīja ienaidniekus gandrīz tikpat stipri kā Spēkone.

Spēkonei bija vissmagākā milna, un viņa arvien izraudzījās pašus spēcīgākos ienaidniekus. Rausītis bija pakāpies virs ieejas un grūda ienaidniekus tieši zem Spēkones milnas.

Ferda savukārt uzmanīja, lai neviena no ejas izskrējusī vergture nepagūtu attapties. Tās tomēr bija ļoti spēcīgas. Tiklīdz kādai izdevās apjēgt, kas īsti notiek, bija slikti. Ar tādu vergturi tad bija ļoti grūti tikt galā.

Tomēr retai vergturei izdevās aizbēgt. Ievainotas bija gandrīz visas. Laupītāju uzbrukums tika satriekts. Tas beidzās ar vergturu pilnīgu sakāvi.

ATKLĀJ JAUNU IENAIDNIEKU, UN IERODAS JAUNI DRAUGI

Urā! Vergtures sakautas!

Uzvarētāji līksmoja, gavilēja, aiz priekiem meta gaisā savas rungas un atkal tās saķēra.

—          Mēs nevienam nepadosimies! — viņi sauca, atgriezdamies mājās.

—          Padzīsim visus! — līksmoja Skrējēja un aiz prieka šaudījās uz visām pusēm.

—          Samīdīsim, saberzīsim ļaundarus pulverī! — nodimdināja Drosminiece.

—     Visu, kas vajadzīgs, veiksim ar prieku! — piebalsoja Rūcēja un Ņurdule. — Un nekad vairs nekurnēsim! — viņas vēl nočukstēja pie sevis.

Auklītes svinīgi atvēra ieeju pūznī un izskrēja pretī apsveikt uzvarētājus.

—   Vai jums te nebija bailes? — skudras viņām vaicāja.

—          It nemaz, — auklītes smējās. — Vai jūs domājat, ka mēs necīnītos tikpat labi kā karavīri? Mēs taču cītīgi vingrojām. Lai tikai kāds mēģina mums uzbrukt!

Bet pēkšņi kaut kas pazibēja starp viņiem un metās prom no skudru pūžņa. Tai pašā mirklī atskanēja saucieni: — Āre, kur ir, āre! Ķeriet ļaundari!

Visi metās to ķert, cits skrēja šurp, cits turp. Rūcēja ar Ņurduli saskrējās tā, ka dzirksteles nošķīda gar acīm, četras skudras pie tam nogāzās zemē, tomēr neko neizdevās noķert. Bet, kad skudras bija no-

mierinājušās, tās ieraudzīja, ka vairākas auklītes raud.

Bija notikušas briesmu lietas. Auklītes tikko bija pieķērušas Knīpu, kad tā kārīgi mielojās ar skudru oliņām. Veselu kaudzi oliņu viņa jau bija paguvusi apēst. Auklītes bija gribējušas ļaundari tūlīt sagūstīt, metušās tai virsū, bet Knīpa izsprukusi un aizbēgusi.

Auklītes bija galīgi izmisušas. Tādu nelietību no Knīpas viņas nebija gaidījušas. Viņa taču izskatījās tik mīļa un laba. Pārāk vēlu viņas bija izpratušas, ko īsti pieņēmušas savā pajumtē.

Tā taču bija rijīgā plēsone, nelietīgā vabole, kas vienmēr cenšas iekļūt skudru pūznī, lai tur nolaupītu oliņas. Šī viltīgā ļaundare bija kūleņojusi un dejojusi Ferdas un kāpuru priekšā tikai tāpēc, lai varētu palikt pūznī pie viņai vislielākā garduma — skudru oliņām.

—     Kāpēc mēs bijām tik lētticīgas? — auklītes sūrojās.

—    Kā es varēju ievest pūznī tādu radījumu, ko vēl labi nepazīstu? — Ferda saķēra galvu.

—     Mums jābūt ļoti piesardzīgām pret katru, kas grib iekļūt pie mums, — skudras nolēma, — citādi ienaidnieki varēs mūs apmānīt simtreiz dienā. Bet nu viņiem tas vairs neizdosies.

Viņas darīja, kā bija norunāts. Kad pie viņām ieradās trīs skudras un teica, ka esot no pūžņa pie krustcelēm, tās tūlīt aizveda pie Ferdas, lai izprašņā.

Bet Ferdam nevajadzēja viņas izprašņāt. Viņš metās skudras apskaut. — Jūs taču esat no pūžņa pie krustcelēm! — viņš iesaucās. — Es jūs tūlīt pazinu, jūs esat vergturu pūžņa verdzeņu māsas.

Viešņas pasmaidīja. Viņām bija patīkami, ka Ferda viņas tūlīt pazinis. Viņas pastāstīja, ka viņu pūznī visi no prieka lēkuši gaisā, kad uzzinājuši, kādu kāvienu dabūjušas vergtures. — Mēs ieradāmies tāpēc jums pateikties, bet gribam jūs arī brīdināt: vergtures atriebsies. Tiklīdz tās atjaunos spēkus, tās no jauna uzbruks vai nu jums, vai mums. Vai jūs nevēlētos apvienoties ar mums?

—     Ak tā? — skudras kļuva domīgas.

«Apvienoties pret nikno ienaidnieku? Lieliska ideja!» domāja Ferda. Bet vispirms jāapskata pūznis pie krustcelēm. Ferda aizsūtīja pie jaunajiem draugiem Spēkoni, Drosminieci un Rausīti, lai viņi tur visu pārlūko. Viņš aizsūtīja turp arī Skrējēju, lai tā atgriežas labi žigli atpakaļ un par visu ziņo. Slavenā Skrējēja ātri vien bija atpakaļ.

—     Tas būs jauki! — viņa jūsmīgi paziņoja. — Skudras pie krustcelēm patiesi būs mums uzticami draugi! Bet mums viņām jāpalīdz. Vergtures viņām tik daudz likušas ciest! Spēkone, Drosminiece un Rausītis palika pie viņām, lai parādītu, kā mēs sacentāmies un kā uzcēlām tik stipru un drošu skudru pūzni.

Tūlīt arī citas skudras un pat auklītes gribēja doties palīgā.

—     Nē, visi nevar, — Ferda sacīja un izvēlējās tikai labākās skudras, lai tās dodas pie krustcelēm parādīt, kā labāk strādāt.

Tā starp pūžņiem nodibinājās visciešākā draudzība.

KO PASTRĀDĀJA CIRCEŅI, UN KO PAZIŅOJA KAMENE

Paklausīties lauku circeni aizvien ir interesanti.

Sēž tāds circenis vientuļnieks pie savas mājiņas un sirsina, sirsina par visu, ko zina, par visu, ko dzirdējis no citiem circeņiem. Citi circeņi viņu izdzirdēs un tūlīt pavēstīs jaunumu tālāk. Ko dabū zināt viens circenis, par to tūlīt sāk sirsināt visi apkaimes circeņi.

Ko tik vergtures nedotu, lai piespiestu lauku circeņus klusēti Visur sirsināja tikai par sakāvi pie baltā akmens.

Vergturēm neviens nejuta līdzi, visi par viņām smējās.

— Kā mēs agrāk no vergturēm baidījāmies! Bet tagad — ha- ha-ha! — tā vairs nebūs!

Un tiešām — tagad vairs nebija tā kā agrāk. Jaunumu uzzinājušas, verdzenes nolēma: — Nu, tad arī mums vairs nav no viņām jābīstas!

Un verdzenes sacēlās. Viņas vairs nebarošot kundzenes. Viņas tām vairs nevergošot. Lai kundzenes pašas gādā par sevi.

Vergtures plosījās, trakoja aiz niknuma, tomēr tām vajadzēja sākt verdzenes pierunāt. Ko tik viņas nesasolīja, taču viss bija velti!

— Nē, cienītās, — verdzenes sacīja, — mēs jums vairs neticēsim ne vārda! — un neļāvās pierunāties.

Tad vergtures mēģināja ar varu piespiest tās paklausīt. Vispirms vergtures padzina visus apkārtnes circeņus, lai tie nekā neizpaustu, bet pēc tam nemiernieces ieslēdza pazemē un sāka gaidīt, kad beidzot verdzenes apdomāsies. Bet verdzenes nolēma: «Tagad vai nekad! Paskatīsimies, kas uzvarēs!» — un ļāva kundzenēm sargāt un gaidīt.

Tā nu vergtures viņas apsargāja un cieta badu. Tad viņas nozvērējās briesmīgi atriebties skudrām pie mežrozīšu krūma.

— Mēs izdomāsim kaut ko briesmīgu! Mēs tās iznīcināsim! — kliedza vislielākā garzobe. Taču viņa nekliedza pārāk skaļi, baidīdamās, ka to nesadzird circeņi.

Tomēr piesardzība nelīdzēja. Blakus eglē sēdēja malkcirtis un novēroja visu, kas notiek pūznī. Tiklīdz notika kaut kas jauns, pie Ferdas tūlīt aizlidoja kamene ar ziņu. Tā dūca pār skudru pūzni un turpat gaisā paziņoja jaunumu.

Arī tagad viņa atlidoja, atkal sāka dūkt pār skudru pūzni un turpat gaisā paziņoja:

—    Ferda, vergtures kaut ko sadomājušas. Viņas gribot jums uzsūtīt kaut ko briesmīgu pa gaisu. Viņas tikai gaida ceļa vēju. Viņas teica, ka sūtīšot izpa … izpu… izpletņu lēcējus. Es nezinu, kas tas ir, arī malkcirtis nezina, bet, tiklīdz uzpūtīšot vējš, viņas tos nosūtīšot.

Tavu nelaimi! Kurš Ferdam izskaidros, kas ir izpletņu lēcēji?

—    Skrējēja, drāz veicīgāk un prasi visiem, varbūt kāds kaut ko zina!

Skrējēja aizjoza un izjautāja briežvaboli, iztaujāja gliemezi, izvaicāja slieku, izvaicāja arī bites, taču neviens nezināja. Beidzot viņa nonāca pie zirnekļa. Zirneklis uzmanīgi visu noklausījās un noglaudīja zodu. — Hm, viņas teica, ka gaidot vēju? Vējš būs rīt. Vai dzirdi? Vējš būs rīt. Man lauž kaulus. Pasaki Ferdam, lai viņš neraizējas. Pie jums atlidos izpletņu lēcēji, bet es visu nokārtošu. Paļaujieties uz zirnekli — un rīt jūs redzēsiet, kas būsi Lai tik visi mierīgi liekas gulēti — viņš vēl piebilda.

PAR LIELO UZBRUKUMU NO GAISA

Viegli pateikt — liecieties mierīgi gulēt! Skudras labāk katram gadījumam sagatavojās nopietnai aizsardzībai. Auklītes parūpējās par kūniņām un oliņām, pārvietoja tās visizturīgākajās noliktavās, bet sardze visu nakti neatstāja aizsprostotās ieejas.

Un visi nepacietīgi gaidīja, ko ieraudzīs rīt.

Sardzes skudras, atverot nākamajā dienā ieejas, lūkojās ārā no pūžņa ar lielu piesardzību.

—     Laukā ir migla! — viņas paziņoja pūznī.

—      Laukā ir migla, — pavēstīja Ņurdule, agri no rīta iznesusi no pūžņa saslaukas. — Bet tas nekas, mēs nebīstamies, — viņa tūlīt piebilda, lai neviens neiedomātos, ka viņa atkal kurn.

«Laukā patiešām ir migla,» palūkojies ārā, Ferda nodomāja, «bet tā ir tāda savāda migla.»

Nu visi ņēmās pētīt miglu, pētīja, pētīja un pēkšņi saprata, ka tā nemaz nav migla, bet — tavu brīnumu! — pūznis no visām pusēm apausts ar smalku zirnekļa tīklu, kas izstiepts starp kokiem, garo zāli un krūmiem. Tīkli bija visur, un katru apsargāja zirneklis.

Mūsu zirneklis bija turējis vārdu. Viņš bija saaicinājis visus savus bērnus, un pa nakti tie bija pārstiepuši tīklus pāri visam skudru pūznim.

Bet tad jau sākās uzbrukums.

Pēkšņi pie kāda tīkla sacēlās briesmīgs troksnis. Tur droši vien bija notverts pirmais ienaidnieks: tīkls traki šūpojās, un gūsteknis draudīgi dūca. Pie tā no visām pusēm steidzas zirnekļi. Viņi to iepin tīklos. Tas laikam būs kāds liels uzbrucējs.

Bet kas tas? Gūsteknis kliedz: — Ferda, Ferda, palīdzi, tā esmu es, kamenei

Nabaga kamenei Kā viņa te iekritusi? Drīzāk turp, kamēr nav par vēlu. Lai gan viņa ir liela un stipra, taču tas nelīdzētu. Zir

nekļi viņu tā sapītu virvēs, ka pēc brītiņa viņa vairs nevarētu ne pirkstiņu pakustināt!

Pēc atbrīvošanas no zirnekļu tīkla kamene neparko nevarēja atjēgties. Ar pūlēm viņa izdvesa dažus juceklīgus vārdus: — Nu jau… nu jau… circeņi… slieka… vai, ko es te jaucu… malkcirtis… viņi jau lido! — un bezspēkā nokrita zemē.

Skudras noguldīja pārgurušo kameni mīkstā zālē un paskatījās debesīs.

Patiešām jau lido! Vējiņš nes šurp kaut ko baltu. Kas tas ir? Tīrie nieki! Kāpēc malkcirtis mūs tā nobiedēja? Tās taču ir visparastākās pieneņu pūkas, lai gan atgādina izpletņus! Vienīgi sēkliņas pūkām garākas nekā parasti.

Skatieties, skatieties, tās vis nav vienkāršas pūkas! Zem katras pūciņas sēklas karājas maza vabolīte, viena jau iekritusi tīklā. Un, iekams vēl zirnekļi to bija sasējuši, skudras to tūlīt pazina, jā, tā

bija viņa, tāda pati skudru oliņu rijēja kā nesen aizbēgusi Knīpa.

Ak šīs nelietīgās vergtures! Sapratušas, ka nespēj atņemt mūsu skudrām kūniņas, tās gribēja vismaz atriebties, nodarīt skudrām milzīgus zaudējumus, uzsūtīt tām pa gaisu ļaunus, kaitīgus kukaiņus, lai tie iznīcina skudru pēcnācējus! Vergtures atsūtījušas šīs knīpas, lai tās skudrām apēstu visas oliņas.

Bet izpletņu lēcēji cits pēc cita jau krita tīklā. Zirnekļi manīgi klupa tiem virsū un katru gūstekni — katru knīpu cieši sasaistīja. Viņi ķēra rokā aizvien jaunas un jaunas oliņu rijējas.

Skudras stāvēja apakšā, gatavas padarīt nekaitīgu katru, kas nokrita pie skudru pūžņa. Tomēr tas nevienam izpletņu lēcējam neizdevās, tie visi iekļuva tīklā. Tikai nedaudzi iekrita zālē un krūmos, tīklu nemaz nesasnieguši. Tiem pretim izskrēja sardze. Ja tos atradīs, nekrietnajiem kaitniekiem klāsies slikti!

Saule vēl nebija pacēlusies virs kokiem, kad visi circeņi jau sirsināja par to, kā beidzies izpletņu lēcēju uzbrukums.

PAR SLAVENO KARAGĀJIENU MEŽĀ

—     Ha-ha-ha! — smējās vjsi gliemeži.

—    Ha-ha-ha! — smējās visas vaboles un pavisam sīciņās skudriņas.

—    Ha-ha-ha! — smējās sliekas, gan resnās, gan tievās, turklāt tā, ka zeme drebēja.

—    Ha-ha-ha! — smējās skudras, kas dzīvoja pie krustcelēm, tomēr tūlīt aizsūtīja ziņnesi uz mežrozīšu krūmu.

— Mūsu māsas līdz šim vēl smok verdzībā. Mums tām jāpalīdz. Iesim un pateiksim vergtu- rēm, lai laiž vaļā! Iesim visi kopā, lai mūsējo būtu vairāk. Iesim vmām parādīties, lai viņas redz, cik daudz mūsējo!

Skudras pie mežrozīšu krūma bija ar mieru.

—          Tas nemaz nav slikti! Jā! Mēs piekrītam! Iesim vergturēm parādīt, cik daudz ir mūsējo!

—    Parādīsim viņām savu spēku!

—          Lai redz, ka mēs nepadodamies! Lai redz, ka mēs no viņām nebīstamies!

—     Iesim, skudras! Tagad vai nekad!

Tā visi sauca un sāka gatavoties gājienam. Skrējēja loba no viena skudru pūžņa uz otru, nodeva pavēles, pārnesa atbildes.

Un, kad abos pūžņos bija sagatavojušies, skudras patiesi devās karagājienā.

Tas bija nepiedzīvots notikums visa meža dzīvē. Kopš seniem laikiem karagājienos devās vienīgi vergtures. Viņas uzbruka mierīgajām skudrām, laupīja un nonāvēja tās. Bet tagad mierīgās skudras gāja reizi par visām reizēm pateikt vergturēm, ka vēlas mieru.

Tādu ainu mežā vēl neviens nebija redzējis. Kas tur aizskries, tas kaut ko piedzīvos! Un nenožēlos!

Kad circeņi dabūja zināt par skudru karagājienu, viņi pārstāja pat sirsināt, izlīda no savām alām un steidza skudrām paka|, lai visu redzētu paši savām acīm. Arī briežvabole un gliemezis nolēma iet paskatīties. Gāja pat tie, kas nekad par skudrām nebija interesējušies. Protams, ceļā devās arī vecā un jaunā slieka. Tika? ne viena, ne otra nevarēja skudras panākt, un drīz vien abas palika tālu aizmugurē.

Ak, kaut varētu redzēt to, kas notiek priekšgalā! Skudru pulks traucās kā melns mākonis, tam līdzi vienā pusē gāja briežvabole un gliemezis, otrā pusē circeņi un ziņkārīgo bari.

Ak, ja varētu redzēt, kas patlaban notika vergturu pūznīl Tur sacēlās tāda jezga, ka neviens nesaprata, kas notiek.

—     Kā? Viņas mums uzbrūk? — vergtures izbijās. — Kas viņām to atļāvis? Kā tā var? Viņām taču no mums jābaidās! Viņām taču mūs jābaro!

Bet pūžņa iekšpusē palikušās vergtures, padzirdušas kaut ko par ēšanu, sāka kliegt: — Ēst! Ēst! — un, domādamas, ka tūlīt saņems barību, metās augšā. Tur tās ieraudzīja, kāds spēks nāk viņām virsū.

—    Paskatieties, viņas nenāk vienas! — ieraudzījušas gliemezi, briežvaboli, circeņus un visus pārējos, vergtures iebrēcās. — Viņām līdzi nāk visi meža iemītnieki. Visi nāk pret mumsl

Tad viņas padzirda, kā aizmugurē sauc sliekas: — Pagaidiet, pagaidiet! — Sliekām ļoti gribējās tomēr kaut ko saredzēt.

—     Vai dzirdējāt? — vergtures pārbijās. — Viņi nāk mums virsū un jau iztālēm draud. Bet mēs viņus negaidīsim. Nē, negaidīsim! Citādi mums klāsies slikti. Visi laukā! Visi laukā! Bēgsim, kamēr nav par vēlu!

—     Pagaidiet, pagaidiet! — abas sliekas atkal iesaucās.

—     Ātrāk, ātrāk! — vergtures uztraucās. — Negaidīsim! Prom! Prom! — Un viņas aizsteidzās noliktavās pēc savām oliņām un kūniņām.

Visizturīgākās, kas vēl nebija badā tik novājējušas, skrēja pēc karalienes. Izsalkusī karaliene, soļus padzirdusi, kļuva ļoti priecīga. Viņa nodomāja, ka verdzenes tai nes barību. Bet, ieraudzījusi, ka nācējas ir tikai izbadējušās vergtures, viņa niknumā sāka tās sist un spārdīties kājām, tā ka iebruka vairāki gaiteņi, nogāzās aizkari un sāka grīļoties pat viņas karaliskā istaba. Ar lielām pūlēm vergtures izvilka karalieni laukā.

Skudrām likās, ka kolonna virzās ļoti lēni, un tās nepacietībā sāka skriet laukā no rindām. Viņas šaudījās gliemezim zem paša degungala, gliemezis nobijās, ka tik kādu nesaspiež.

— Laidiet mani pa priekšu! — viņš bažīgi sauca. — Es jūs saspiedīšu! — viņš brīdināja skudru kolonnu.

Izdzirdušas viņa kliedzienu, vergtures tik briesmīgi pārbijās, ka pūznī neviena vairs negribēja palikt. Viss laupītāju pūlis metās laukā. Pat karaliene pārstāja pretoties un drāzās prom, ko kājas nes.

Kā viņas bēga!

žēl, ka Skrējēja un citas skudras bija vēl tik tālu! Varētu redzēt, kas veiklāk skrien.

Jāsaka gan, ka Skrējēja būtu palikusi aiz muguras. Tā, kā tagad joza vergtures, nekad neviena skudra vēl nebija skrējusi!

KAS VEL PALIKA SKUDRU PŪZNĪ

Kad skudras sasniedza vergturu pūzni, tas bija jau tukšs. Tomēr ne. Pazemē skanēja soļi un troksnis.

— Uzmanību, uzmanību! — skudras sauca. — Viņas vēl ir tur un grib mums uzbrukt!

Šajā brīdī no pūžņa izskrēja vesels bars skudru. Steigdamās

pretī mūsu skudrām, viņas kliedza, līksmoja, gavilēja. Tās bija atbrīvotās verdzenes.

Kāda tikšanās! Cik daudz apskāvienu! Nelaimīgās verdzenes beidzot ir brīvībā!

Skudras no pūžņa pie krustcelēm nemaz nevarēja šķirties no savām māsām. Vergturēm pakaļ dzinās vienīgi skudras, kas dzīvoja pie mežrozīšu krūma. Skrējēja, Pēdiņa, Lēkātāja un Žiglā bija jau tālu citām priekšā. Kamenes no gaisa viņām rādīja, kurp bēg vergtures.

Skudras varbūt arī būtu panākušas vergtures, bet laupītājas paslēpās biezajā zālē, tā ka arī kamenes nevarēja tās saskatīt.

Lai tad arī skrien! Atpakaļ viņas vairs nekad neatgriezīsies. Dosimies labāk atpakaļ pie vergturu pūžņa.

Pa to laiku skudras aplūkoja pili, ko vergtures bija pametušas.

—          Paskatieties tikai, kā viņas dzīvojušas! Bet mēs smakām tumšās alās! — atbrīvotās verdzenes rādīja.

—         Jums vairs nebūs jāsmok tumšās alās, — viņas mierināja māsas no pūžņa pie krustcelēm. — Jūs atgriezīsieties pie mums…

Te Ferda iejaucās starpā:

—          Kāpēc? Kāpēc viņām jāatgriežas? Kas tad visu šo te ir uzcēlis? Kas te sūri grūti strādājis? Kam gan citam lai pieder pils, ja ne tiem, kas to uzcēluši? Lai jūsu māsas paliek šeit! Pils pieder viņām!

—          Urā! — skudras priekā iesaucās. — Ferdam taisnība! Lai dzīvo Ferda! — Un tika nolemts, ka atbrīvotās verdzenes apme- tīsies viņu pašu uzceltajā pilī.

—         Bet mums … taču te nav skudru māmiņas! — pēkšņi apjuka atbrīvotās verdzenes.

—          Tā jums būs! — sacīja māsas no pūžņa pie krustcelēm. — Mūsu pūznī ir vairākas. Mēs jums vienu atsūtīsim, un tā jums dēs oliņas.

—          Tagad mēs audzināsim pašas savus kāpurus un kūniņasl — priecājās auklītes, kas līdz šim bija kopušas vergturu bērnus,

—          Un visi tagad dzīvosim mierīgi un bez bažām! — skudras līksmoja. fl

—          Urā! — Visi atkal iesaucās, arī briežvabole, gliemezis, circeņi, sliekas un visi, visi pārējie, turklāt tik skaļi, ka visā mežā to varēja sadzirdēt.

UZ REDZĒŠANOS!

Atkal skaļi sāka sirsināt lauku circeņi. Ak tu mūžs, cik daudz Jaunumu! Circeņi pat sacerēja veselu dziesmu. Un tagad, ja kaut kur sirsināja circenis, tad viņš sirsināja tikai par vergturu kauna pilno bēgšanu. Viņš sirsināja par mierīgo skudru gājienu, par gliemezi, par briežvaboli, par sliekām un arī par skudrulēnu ar sarkani punktoto lakatiņu ap kaklu.

Slava par skudru varonību aizskanēja tālu jo tālu. Kas zina, kur tā tikai nav zināma! To uzzināja arī meža piekalnē, kur atradās augsts skudru pūznis strauta malā. Tur visi kļuva līksmi, sāka dejot, gavilēt un saukt:

—    Urā! Ferda atradies!

Tas bija Ferdas skudru pūznis. Tas pats pūznis, no kura Ferda bija noklīdis un uz kuru gribēja atrast atpakaļceļu, kad bija uzrāpies mežrozīšu krūmā.

—     Iesim pakaļ Ferdam! — visas skudras tur sauca. — Urā-ē-ā!

Un viņas devās ceļā. Atkal kustējās skudru kolonna, priekšā

auklītes ar puķu pušķiem, aizmugurē sardze. Taču sardze gāja ne tik daudz, lai auklītes apsargātu, bet drīzāk gan tāpēc, lai vieglāk būtu iet kopsolī un lai vispār būtu jautrāk.

Un tālu visiem pa priekšu lidoja circeņu vēsts par to, ka skudras no strauta malas iet pakaļ Ferdam.

Vai manu, cik daudz asaru tika izliets pūznī pie mežrozīšu krūma.

—    Mēs viņu nelaidīsim prom! — skudras paziņoja.

—     Sagatavošu baļķus un sasvaidīšu tos viņam ceļā! — draudēja briežvabole.

—         Salipināšu visu zāli un akmeņus, un viņš nekur netiks! — solīja gliemezis.

Bet zirneklis nolēma visur izvilkt virves, lai neviens nevarētu ne no pūžņa iziet, ne tajā ieiet.

Bet ko lai dara, ja Ferdam pašam iegribējās atgriezties mājās! Uz atvadām skudras sarīkoja lielas svinības un sagatavoja lielisku un bagātīgu cienastu. Auklītes, bijušās verdzenes, pagatavoja 1ā- dus ēdienus, kādus kādreiz bija gatavojušas vergturēm, bet pēc mielasta Ferdam vajadzēja dejot ar visām auklītēm pēc kārtas.

Cik to bija daudz! Nabadziņš pēc tam nevarēja nemaz vairs kājās nostāvēt.

—    Tas man patīk! — gliemezis iesmējās. — Tagad es tevi reiz izvizināšu!

Un Ferdam vajadzēja rāpties gliemezim uz muguras. Uzsēdās arī Drosminiece, Spēkone, Skrējēja un citas izcilākās si<udras un brauca kā karavīri uz tanka.

Tas bija skaists ceļojums. Visur zirnekļu tīklos bija pakārti ziedi, un visur drūzmējās circeņi, lai visu labi redzētu.

Visiem gribējās Ferdu pavadīt. Virzījās lēnām, lai arī sliekas varētu tikt līdzi. Gliemezi veda aiz pavadas Rūcēja un Ņurdule. Tagad viņas bija kļuvušas pavisam kārtīgas skudras. Un arī agrāk viņas jau kurnēja tikai tāpēc, ka sen, sen, kad viņas vēl bija kū- riņas, viņas bija kritušas un sadauzījušas galvu. Tagad viņas bija galīgi izveseļojušās un priecīgi uzņēmās katru darbu.

Gājiens apstājās pie trim bērziem, kur beidzās pie mežrozīšu krūma dzīvojošo skudru novads. Tur viņi atvadījās.

—     Mēs iesim ciemos! — skudras apsolīja.

—     Mēs palīdzēsim cita citai! — viņas sauca.

—       Cik labi, ka mēs visi tagad dzīvosim draudzībā un mierā! — viņas gavilēja.

—      Mēs nekad nevienam neļausim sevi verdzināt! — priecājās atbrīvotās verdzenes.

—     Uz redzēšanos! — skudras vēlreiz uzsauca Ferdam.

—       Uz redzēšanos! — Ferda atbildēja un sāka visiem pēc kārtas sniegt roku. Bet viņš vēl nebija paguvis paspiest roku simt piecdesmitajai skudrai, kad atlidoja spāre. Viņai mugurā sēdēja auklīte no skudru pūžņa strauta malā.

—       Ferda, nu ir slikti! — auklīte iesaucās. — Mūsu kāpuriņi jau dabūjuši dzirdēt par tevi un tagad visi raud. Viņi grib, lai tu viņiem stāstītu pasakas. Lūdzu, pasteidzies!

Ko Ferdam bija darīt! Viņam tā arī neizdevās no visiem atvadīties. Viņš pārsēdās no gliemeža uz spāres muguras, un spāre — ziu-ū-ū-ū! — aizlidoja kā reaktīvā lidmašīna uz Ferdas dzimto pūzni, lai kāpuriņi vairs neraudātu.

Tagad Ferda viņiem stāstīs pasakas.

-Viņam taču ir ko pastāstīt!

.

.

SATURS

Par skudrulēnu, kas nebijās ne ērkšķu, ne zirnekļa . . 5

Kā viņš izdzirda raudas un žēlas vaimanas …. 8

Ferda ķeras pie darba…………………………………………………………….. 10

Kas bija redzams pa logu……………………………………………………….. 11

; Sastapšanās ar ienaidnieku………………………………………………….. 13

Kā pazuda māmiņa un oliņas sāka iekalēt………………………………. 15

Kā kāpuriņi draiskuļojās, un kāpēc vēlāk dažiem nevarēja ne degungalu saredzēt 19

Par kāpuriņiem celmā un par atgadījumu pie zirnekļa

tīkla…………………………………………………………………………………………. 21

Ko Ferda sapņoja, un ko paziņoja divas īgnas skudras 24

Pirmā kauja…………………………………………………………… 26

Kurp aizskrēja Ferda……………………………………………………………….. 31

Ko Ferda ieraudzīja…………………………………………………………………. 34

Ko Ferda neredzēja…………………………………………………………………. 36

Ko sacīja skudras, un kāpēc tās smējās par Rausīti . . 39

Kā tas beidzās, un ko teica Spēkone………………………………………. 41

Sākas lielā sacensība………………………………………………………………. 44

Pasaka par skudru Spēlīti……………………………………………………….. 47

Kādus pārsteigumus Ferda ieraudzīja virs zemes un pazemē . 51

Kā skudrām palīdzēja briežvabole………………………………………….. 54

Kā arī gliemezis kļuva laimīgs…………………………………………………. 56

Nedrīkst aizmirst arī slieku…………………………………………………….. 58

Par malkcirša atklājumu un par mazo, jocīgo vabolīti . 61

Kas skudru pūznī uzvarēja……………………………………………………… 64

Nepļāpājiet par visu, kas jums zināms…………………………………… 68

Par slaveno kauju pie baltā akmens……………………………………….. 71

Atklāj jaunu ienaidnieku, un ierodas jauni draugi … 74

Ko pastrādāja circeņi, un ko paziņoja kamene …. 77.

Par lielo uzbrukumu no gaisa ……………………………………………………… 81

Par slaveno karagājienu mežā………………………………………………………. 83

Kas vēl palika skudru pūznī…………………………………. 87

Uz redzēšanos!…………………………………………………………………………….. 90

jaunāka skolas vecuma bērniem

Ondržejs Sekora • SKUDRAS NEPADODAS

Redaktors A. Melnalksnis Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs Tehniskā redaktore S. Narmo Korektore M. Baškere Nodota salikšanai 10.06.80. Parakstīta iespiešana? 13.11.80. Formāts 70X90/16. Tipogrāfijas papīrs N2 2. žurnālu cirstā garnitūra. Augstspiedums. 7,02 uzsk. iespiedi.; 5,04 izdevn. I. Metiens 45 000 eks. Pašūt. N2 1241. Cena 20 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. N? 5/30718/B-610. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā

«Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa te14, 38/40. Vāks iespiests ofsetspiedumā Rīgas Paraugtipogrāfijā, 226004 Rīgā, Vienības gatvfi 11,

Content

Sekora Ondržejs Skudras nepadodas

PAR SKUDRULĒNU, KAS NEBIJĀS NE ĒRKŠĶU, NE ZIRNEKĻA

KĀ VIŅŠ IZDZIRDA RAUDAS UN ŽĒLAS VAIMANAS

FERDA ĶERAS PIE DARBA

KAS BIJA REDZAMS PA LOGU

SASTAPŠANĀS AR IENAIDNIEKU

KĀ PAZUDA MĀMIŅA UN OLIŅAS SĀKA TEKALĒT

KA KĀPURIŅI DRAISKUĻOJĀS, UN KĀPĒC VĒLĀK DAŽIEM NEVARĒJA NE DEGUNGALU SAREDZĒT

PAR KĀPURIŅIEM CELMĀ UN PAR ATGADĪJUMU PIE ZIRNEKĻA TĪKLA

KO FERDA SAPŅOJA, UN KO PAZIŅOJA DIVAS ĪGNAS SKUDRAS

PIRMĀ KAUJA

KURP AIZSKRĒJA FERDA

KO FERDA IERAUDZĪJA

KO FERDA NEREDZĒJA

KO SACĪJA SKUDRAS, UN KĀPĒC TĀS SMĒJĀS PAR RAUSĪTi

KĀ TAS BEIDZĀS, UN KO TEICA SPĒKONE

SĀKAS LIELĀ SACENSĪBA

PASAKA PAR SKUDRU SPĒLĪTI

KĀDUS PĀRSTEIGUMUS FERDA IERAUDZĪJA VIRS ZEMES UN PAZEMĒ

KĀ SKUDRĀM PALĪDZĒJA BRIEŽVABOLE

KĀ ARĪ GLIEMEZIS KĻUVA LAIMĪGS

NEDRĪKST AIZMIRST ARĪ SLIEKU

PAR MALKCIRŠA ATKLĀJUMU UN PAR MAZO, JOCĪGO VABOLĪTI

KAS SKUDRU PŪZNĪ UZVARĒJA

NEPĻĀPĀJIET PAR VISU, KAS JUMS ZINĀMS

PAR SLAVENO KAUJU PIE BALTĀ AKMENS

ATKLĀJ JAUNU IENAIDNIEKU, UN IERODAS JAUNI DRAUGI

KO PASTRĀDĀJA CIRCEŅI, UN KO PAZIŅOJA KAMENE

PAR LIELO UZBRUKUMU NO GAISA

PAR SLAVENO KARAGĀJIENU MEŽĀ

KAS VEL PALIKA SKUDRU PŪZNĪ

UZ REDZĒŠANOS!

SATURS