Stīvenss Džons

Smaragda krāsas «Atlants»

DŽONS STĪVENSS

SMARAGDA KRĀSAS «ATLANTS»

MŪŽĪBAS GRĀMATAS PIRMĀ GRĀMATA

.

.

.

.

Saturs

PROLOGS ❖ 9 PIRMĀ NODAĻA. ❖ Lavstoka kundzes cepure

OTRĀ NODAĻA. ❖ Kramlijas jaunkundzes atriebība ❖ 32

TREŠĀ NODAĻA. Francijas karaļi un karalienes «f* 45

CETURTĀ NODAĻA. ❖ Klintaines grāfiene <> 56

PIEKTĀ NODAĻA, v Doktors Staņislavs Pims ❖ 74

SESTĀ NODAĻA. ❖ Melnā lappuse ❖ 87

SEPTĪTĀ NODAĻA. ❖ Viesos pie grāfienes H* 103

ASTOTĀ NODAĻA. <* Vilki ❖ 123

DEVĪTĀ NODAĻA. ❖ Gabriēls ❖ 152

DESMITĀ NODAĻA. ❖ Labirints v 173

VIENPADSMITĀ NODAĻA. ❖ 47. kameras gūsteknis 183

DIVPADSMITĀ NODAĻA. ❖ Brokastis pusdienās * 204

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA. HeimiŠS ❖ 228

ČETRPADSMITĀ NODAĻA. ❖ Kūdrasmāmiņa ❖ 244

PIECPADSMITĀ NODAĻA. ❖ Mirusī Pilsēta 254

SEŠPADSMITĀ NODAĻA. ❖ Melnais ezers ❖ 266

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA. ❖ Slepenā velve ❖ 278

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA. ❖ Krauklis ❖ 287

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA. ❖ Kauja par Mirušo Pilsētu ❖ 292

DIVDESMITĀ NODAĻA. «J» Keitas vīzija ❖ 321

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA. ❖ Līgums ar raganu ❖ 342

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA. *> Melnais Magnuss 367

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA. ❖ Klintaines bērni ❖ 388

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA. ❖ Rakotis ❖ 406

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA. ❖ Senu Ziemassvētku rēgi ❖ 420

PROLOGS

Meitene pamodās, jo kāds viņu purināja. Atvērusi acis, viņa ieraudzija māmiņu.

-   Keita… Mātes balss bija klusa, satraukta. Klausies ļoti uzmanīgi! Gribu, lai tu man kaut ko apsoli. Tev jāgādā par māsu un brāli. Vai saproti? Lūdzu, sargi Maiklu un Emmu, lai ar viņiem nenotiek nekas ļauns!

-   Kāpēc…

-   Man nav laika tev neko paskaidrot. Apsoli, ka viņus sargāsi!

-   Bet…

-   Keita, lūdzu! Apsoli to!

-   Es… apsolu!

Bija Ziemassvētku vakars. Ārā visu dienu bija snidzis. Keitai, vecākajai no trim bērniem, nebija jāiet gulēt reizē ar mazajiem. Vēl ilgi pēc tam, kad bija noklusuši apkārt staigājošie bērni, kas dziedāja Ziemassvētku dziesmas, meitene kopā ar vecākiem sēdēja pie kamīna; visi dzēra karstu šokolādi un apmainījās ar dāvanām. Zinādama, ka Maikls un Emma savas dāvanas saņems tikai nākamajā rītā, četrus gadus vecā Keita jutās jau gluži pieaugusi. Māmiņa uzdāvināja tētim mazu, biezu grāmatiņu; tā izskatījās ļoti veca un nobružāta, bet tētim laikam ļoti patika, jo viņš savukārt uzdāvināja māmiņai medaljonu ar zelta ķēdīti. Kad māmiņa medaljonu atvēra, izrādījās, ka iekšā ir sīciņa visu triju bērnu fotogrāfija, kurā redzama Keita, divus gadus vecais Maikls un zīdainītis Emma. Vēlāk Keitai lika kāpt augšā uz guļamistabu. Viņa gulēja tumsā zem siltām segām, juzdamās ļoti laimīga; šķita, ka miegs nemaz nenāk… un tad nākamajā mirklī viņa pamodās, jo kāds viņu purināja.

Istabas durvis bija atvērtas, un gaismas staros, kas iespīdēja no gaiteņa, Keita redzēja: māte atliecas un atdara medaljona ķēdītes slēdzi. Tad viņa atkal noliecās un aplika ķēdīti Keitai ap kaklu. Meitene sajuta mīksto māmiņas matu pieskārienu, tovakar cepto piparkūku smaržu… un tad kaut kas uzpilēja viņai uz vaiga. Keita nojauta, ka māmiņa raud.

-  Atceries es un tētis jūs ļoti mīlam! Un reiz mēs visi atkal būsim kopā. Es tev apsolu!

Sirds Keitai dauzījās kā negudra. Viņa jau pavēra muti, lai vaicātu, kas noticis, bet tad durvīs parādījās kāda vīrieša stāvs. Vīrieša seju Keita nevarēja saskatīt, jo gaisma spīdēja viņam no aizmugures, taču meitene redzēja, ka šis vīrs ir garš un tievs, tērpies garā mētelī, ar tādu kā ļoti saņurcītu platmali galvā.

-   Ir laiks! svešais teica.

Šī balss un šis tēls gara, melna vīra apveids durvīs pēc tam Keitai spokojās vēl gadiem ilgi, jo tā bija pēdējā reize, kad viņa redzēja māti, pēdējā reize, kad ģimene bija kopā. Tad vīrietis sacīja kaut ko tādu, ko Keita nespēja saklausīt; pār viņas apziņu it kā nolaidās smags priekškars, aizklādams melno vīru, māmiņu, visu.

Māte pacēla guļošo meiteni rokās, savīstīdama segu tai apkārt, un, sekodama vīrietim, nokāpa lejup pa kāpnēm, tad izgāja cauri viesistabai, kur kamīnā vēl dega uguns, un devās ārā, aukstajā tumsā.

Ja Keita būtu bijusi nomodā, viņa redzētu, ka ārā uz sniegotā ceļa pie kādas vecas, melnas automašīnas stāv tētis, turēdams rokās brālīti un mazo māsiņu; abi bija ievīstīti segās un gulēja. Garais svešinieks atvēra aizmugures durvis, un tētis nolika dārgo nastu uz sēdekļa; tad viņš pagriezās atpakaļ, paņēma no mātes Keitu un noguldīja blakus māsai un brālim. Svešinieks aizcirta durvis.

Vai tiešām citādi nevar? māte jautāja. Vai tiešām?

Garais svešinieks bija ievirzījies laternas gaismas lokā un nu pirmoreiz bija labi saskatāms. Nejaušam garāmgājējam viņš droši vien nebūtu paticis. Vaļējo mēteli vietām klāja ielāpi, un piedurkņu gali bija apspuruši; zem mēteļa varēja saskatīt vecmodīgu vilnas uzvalku, kura svārkiem trūka vienas pogas. Baltais krekls bija notraipīts ar tinti un tabaku, bet kaklasaite tas nudien bija visdīvainākais kaklasaite sasieta nevis vienā, bet divos mezglos, it kā šis vīrs būtu aizmirsis, vai ir to aizsējis vai nav un, spogulī neskatīdamies, katram gadījumam aizsējis vēlreiz. No samīcītās platmales spraucās ārā sirmu matu šķipsnas, uzacis slējās kā sniegbalti ragi, pārkārušās pār šķībām, vecmodīgi biezām, brūnraibām brillēm ar traipainiem stikliem. Kopumā varēja sacīt šis vīrs izskatījās tā, it kā būtu ģērbies, istabā trakojot virpuļviesulim, un tad, bažīdamies, ka izskatās pārlieku uzposies, būtu meties uz galvas lejā pa kāpnēm.

Taču, ielūkojoties viņam acīs, radās pilnīgi cits iespaids.

Starodamas ar iekšēju gaismu, vecā vira acis mirdzēja kā zvaigznes mīkstos sniegos iegrimušā naktī; skatiens pauda tik daudz gara spēka un laipnības, un izpratnes, ka aizmirsās gan sirmgalvja netīrais krekls, gan traipainās brilles, gan divos mezglos sasietā kaklasaite. Ieskatoties šī vīra acīs, kļuva skaidrs, ka viņš ir lielas gudrības glabātājs.

-   Mīļie draugi, mēs taču vienmēr zinājām, ka reiz šī diena pienāks…

-   Bet kas ir mainījies? jautāja Keitas tētis. Kopš Klintaines notikumiem nekā taču vairs nav bijis! Un kopš tā laika jau pagājuši pieci gadi! Kaut kas ir atgadījies…

Sirmgalvis nopūtās. Pirms dažām stundām es apciemoju Devonu Makleju…

-   Viņš taču… Viņš taču nevar būt…

-   Diemžēl ir gan. Un, lai arī mēs nevaram zināt, ko Devons pirms nāves viņiem izstāstījis, jāpieņem ļaunākais. Mums jāpieņem, ka viņš ir izstāstījis par bērniem.

Ilgu brīdi valdīja klusums. Tikai māte nevaldāmi raudāja.

-   Es apsolīju Keitai, ka reiz mēs visi atkal būsim kopā, viņa elsodama sacīja. Iznāk, ka es meloju!

-   Mīļumiņ…

-   Viņš nerimsies, kamēr nebūs mūsu bērnus atradis! Nekad viņi nebūs drošībā!

-Jums taisnība, vecais vīrs klusi atbildēja. Viņš jau nu nerimsies.

Šķita, ka visi šo viņu pazīst, tikai nevēlas saukt vārdā.

-  Tomēr izeja ir, sirmgalvis turpināja. Un mēs visi trīs to zinām. Bērniem jāļauj uzaugt lieliem. Piepildīt savu likteņa sūtību… Viņš aprāvās.

Tēvs un māte pagriezās. Kvartāla viņā galā pie krustojuma bija parādījušies trīs tumši, garos, melnos apmetņos ģērbti cilvēka izskata apveidi. Tie nekustīgi stāvēja, viņus vērodami. Piepeši iela šķita kā sastingusi; pat sniegpārslas šūpojās gaisā, neuzdrīkstēdamās nolaisties.

-   Viņi ir klāt! vecais vīrs teica. Viņi sekos bērniem. Jums jāpazūd! Es jūs vēlāk sameklēšu.

Laulātais pāris pat nepaguva atbildēt, kad vecais vīrs jau bija atvēris durvis, iekāpis mašīnā un apsēdies pie stūres. Trīs melnie stāvi virzījās šurp. Mašīnas motors ieklepojās, ierūcās; Keitas māte un tēvs atkāpās uz namdurvju pusi. īsu bridi mašīnas riteņi griezās uz vietas, tad pret kaut ko atgrūdās, un mašīna aizslīdēja prom pa ielu. Tagad melnie jau skrēja; viņi paskrēja Keitas mātei un tēvam garām, pat nepagriezdami galvu un raudzīdamies tikai uz automašīnu, kas slīdēdama un līkumodama brauca prom pa sniegoto ielu.

Sirmgalvis vadīja mašīnu, sažņaudzis stūri ar abām rokām. Par laimi, bija jau vēls Ziemassvētku vakars un piesnigusi iela galīgi tukša, tāpēc ne brīdi nevajadzēja samazināt ātrumu. Taču, lai cik ātri viņš brauca, tumšie stāvi aizmugurē bija redzami arvien tuvāk un tuvāk. Tie skrēja ar savādu, pārdabisku grāciju katrs solis bija kā lidojums, melnie apmetņi piepūtušies plīvoja kā spārni. Nogriezdamās ap stūri, mašīna aizķēra kādu stāvošu busiņu; divi vajātāji palēcās augstu gaisā un, lai noturētos un neaizkūleņotu projām pavisam, ķērās pie namu dzegām. Palūkojies atpakaļskata spogulītī, sirmgalvis redzēja melnos stāvus ķepurojamies pie namu fasādēm kā pārbiedētus sikspārņus.

Pārsteigts viņš nelikās, tomēr nospieda gāzes pedāli līdz grīdai.

Mašīna šķērsoja laukumu, pabraukdama garām ļaužu bariņam, kas pēc pusnakts dievkalpojuma nāca ārā no baznīcas. Patlaban sirmgalvis bija iebraucis vecpilsētā, zem automašīnas riteņiem rībēja bruģis. Bērni aizmugures sēdeklī gulēja ciešā miegā. Viens no melnajiem vajātājiem, atgrūdies no nama sienas, ar pamatīgu bumm! uzkrita uz mašīnas. Pēc mirkļa mironīgi bāla roka iztriecās cauri mašīnas jumtam un sāka lobīt nost metāla virskārtu. Otrs uzbrucējs, pieķēries pie bagāžnieka un ar kājām atspēries pret zemi, centās mašīnu apturēt; aiz viņa papēžiem senajā bruģī palika dziļas vagas.

Vēl tikai mazliet… sirmgalvis murmināja. Vēl tikai mazu gabaliņu…

Viņi nokļuva piesnigušā, pilnīgi tukšā parkā; mašīna slīdēdama traucās pa sasalušo zemi. Priekšā rēgojās melna upes lente. Tad piepeši viss norisinājās vienā mirklī: sirmgalvis lika mašīnas motoram ierēkties, trešais melnais vajātājs pieķērās pie mašīnas durvīm, jumts tika noplēsts pavisam nost, un aukstais gaiss ar joni iebrāzās mašīnas salonā. Tikai bērni vēl arvien gulēja, kā gulējuši, neko no tā visa nemanīdami. Mašīna uzšāvās uz krastmalas stāvuma un uzlidoja virs upes.

Tomēr ūdenī tā neiekrita. Pēdējā mirklī tā vienkārši izgaisa, pamezdama trīs melnos vajātājus ķepurojamies straumē.

Pēc mirkļa divsimt jūdžu uz ziemeļiem no pilsētas sirmgalvja vadītā mašīna vesela, bez nevienas skrambiņas piebrauca un apstājās pie liela, pelēka mūra nama. Tā iemītnieki acīmredzot bija gaidījuši viesu ierašanos, jo tūlīt pa kāpnēm sirmgalvim pretī noskrēja maza auguma sieviete tumšā mūķenes tērpā.

Par abiem viņi pacēla bērnus rokās un ienesa iekšā namā. Viņi uzkāpa augšējā stāvā un gāja pa garu gaiteni, kas bija izrotāts ar mūžzaļu augu vijām un košiem spīdulīšiem. Abās gaiteņa pusēs aiz pavērtajām durvīm varēja redzēt guļam bērnus. Sirmgalvis un mūķene iegriezās pēdējās durvīs gaiteņa galā. Tukšajā telpā bija novietotas divas gultas un mazbērna šūpulītis.

Mūķene viņas vārds bija māsa Agate ielika puisīti gultā un jaunāko māsiņu šūpulītī. Ne viens, ne otrs nepamodās. Sirmgalvis ieguldīja Keitu otrā gultā un apsedza ar segu līdz zodam.

-   Nabaga bērniņi! sacīja māsa Agate.

-Jā… Un no viņiem tik daudz kas atkarīgs!

-   Vai domājat, ka bērni šeit būs drošībā?

-   Cik nu tas iespējams. Skaidrs, ka viņš tos meklēs. Taču pagaidām vienīgie, kas zina bērnu atrašanās vietu, esam jūs un es.

-   Kā lai viņus saucu? Viņiem vajadzīgs jauns uzvārds.

-   Kā būtu, ja… Sirmgalvis brītiņu padomāja. P., viņš beidzot teica.

-   Vienkārši P.?

-   Vienkārši P.

-   Un vecākā meitene? Viņa taču atcerēsies savu īsto uzvārdu.

-   Gādāšu, lai viņa to neatceras.

-   Gluži vai ticēt negribas, ka tas viss notiek, gluži vai ticēt negribas… Māsa Agate palūkojās uz viesi. Varbūt vēl brītiņu pakavēsieties? Es lejas zālē iekūru uguni, un mums vēl atlicis mazliet klostera karstvīna… Ir taču Ziemassvētki!

-   Izklausās vilinoši… Diemžēl man jādodas atpakaļ apraudzīt bērnu vecākus.

-   Ak vai, tad tas tiešām ir sācies! māsa Agate nopūzdamās sacīja un izgāja gaitenī.

Sirmgalvis viņai sekoja, tikai durvīs vēl pagriezās atpakaļ, lai palūkotos uz dusošajiem bērniem. Viņš pacēla roku kā svētīdams un klusi noteica: Mēs tiksimies! Un aizgāja.

Trīs bērni mierīgi gulēja, nenojauzdami, ka pēc pamošanās nokļūs pavisam citā pasaulē.

PIRMĀ NODALA Lavstoka kundzes cepure

cepure, par kuru būs runa, piederēja Konstancei Lavstoka kundzei. Lavstoka kundze bija solīda dāma solīdos gados; naudas viņai bija ļoti daudz, taču nebija bērnu. Lavstoka kundzei par godu jāteic, ka viņa bija īsts stingrības iemiesojums, visu darīja pamatīgi un par visu viņai bija negrozāmi uzskati. Kaut vai par gulbjiem. Šos putnus viņa uzskatīja par visskaistākajām, viscēlākajām radībām zemes virsū.

"Tie ir tik graciozi!" viņa mēdza sacīt. "Tik eleganti!"

Tuvojoties viņas plašajam un greznajam namam Baltimoras pievārtē, jau pa gabalu varēja redzēt, ka ikkatrs krūms ir apcirpts gulbja veidā. Zālienu rotāja lidojošu gulbju tēli. Strūklakas figūra bija gulbju māte, kuras knābis šļāc ūdens strūklu uz mazajiem gulbīšiem. Arī putnu baseiniņš, raugoties uz tā aprisēm, atgādināja

gulbi; sīkākie un necilākie putniņi tur drīkstēja padzerties. Pati māja slējās dīķu loka vidū. Un kas peldēja dīķos? Protams, īsti, dzīvi gulbji! Izkāpuši no ūdens, tie mēdza pastaigāties gar pirmā stāva logiem; čāpodami tie gan necik graciozi neizskatījās.

"Es neko nedaru pa pusei!" Lavstoka kundze par sevi mēdza lepni sacīt.

Reiz kādu vakaru decembra sākumā Lavstoka kundze kopā ar vīru, Lavstoka kungu, sēdēja pie kamīna. (Te jāteic, ka viņas laulātais draugs ik vasaru devās atvaļinājumā uz kādu privātu dabas rezervātu. Nē, ne jau kolekcionēt vaboles, kā pats apgalvoja, viņš devās turp, lai ezerā šautu gulbjus šautu no dažu metru attāluma, neprātīgi līksmojot un ņirdzot.) Un, sēdēdama pie kamīna uz gulbjveida dīvāna un adīdama, Lavstoka kundze piepeši paziņoja:

-   Džerald, esmu nodomājusi adoptēt bērnus!

Lavstoka kungs izņēma pīpi no mutes un kaut ko

neskaidri noņurdēja. Viņš bija gluži labi saklausījis, ko sieva saka. Ne jau "bērnu"… Viņa bija teikusi "bērnus"! Tomēr ilgu gadu pieredze bija Lavstoka kungam mācījusi, ka doties atklātā uzbrukumā nav jēgas. Viņš izlēma, ka gudrāk būs nedaudz piekāpties… izlikties par vientiesi… paglaimot…

-   Dārgā, tā tiešām ir lieliska doma! Tu būsi brīnišķīga māte. Jā, mīļā, adoptēsim bērnu!

Lavstoka kundze pagriezās un asi atcirta: Nemēģini mani apvārdot, Džerald! Man nav nodoma adoptēt tikai vienu bērnu. Tas nebūs ieguldīto pūliņu vērts. Sākumā ņemšu trīs!

Viņa piecēlās par zīmi, ka saruna izbeigta, un cēli izpeldēja ārā no viesistabas.

Lavstoka kungs nopūtās, atkal iekoda pīpi zobos un pārdomāja: nez vai ir kāda vieta, kur vasarā varētu pašaudīt bērnus?

Laikam jau nav, viņš nosprieda un atvēra avīzi. ♦ ♦ ♦

-   Tā ir jūsu pēdējā iespēja! teica Kramlijas jaunkundze.

Viņa sēdēja pie rakstāmgalda savā direktores kabinetā, un Keita sēdēja viņai iepretī. Kabinets atradās bāreņu patversmes ziemeļpuses tornī. Šausmu stāstu rakstnieka Edgara Alana Po vārdā nosauktā "Bāreņu patversme pilnīgi un galīgi nelabojamiem bērniem" bija ierīkota vecā dzelzspreču noliktavā, un ziemā te vējš pūta iekšā pa visām spraugām. Vienīgi direktores kabinets tika apsildīts; Keita cerēja, ka Kramlijas jaunkundze runās labi ilgi.

-   Skuķi, es nejokoju!

Kramlijas jaunkundze bija apaļīgs sievišķis ar violetā krāsā ietonētu matu ērkuli. Runādama viņa pasniedzās pēc konfekšu trauka, kas atradās uz rakstāmgalda, attina vienu konfekti un iemeta mutē. Bērniem konfektes bija aizliegtas. Kad viņi tikko bija ieradušies bāreņu patversmē, Kramlijas jaunkundze bija ievedusi viņus kabinetā un sīki un smalki izskaidrojusi, kas viņas vadītajā iestādē ir atļauts un kas aizliegts (gandrīz viss bija aizliegts), un, kamēr viņa to darīja, Maikls bija paņēmis vienu piparmētru ledeni. Par to viņam nākamās trīs nedēļas bija jāmazgājas aukstā dušā. "Viņa taču neteica, ka nedrīkst!" puišelis pēc tam žēlojās. "Kā es varēju zināt?"

Kramlijas jaunkundze iemeta konfekti mutē. Kad tas būs nokārtots, uz mani vairs neceriet! Cauri ir! Ja jūs visi trīs tu, tava māsa un brālis nepratīsiet tās dāmas klātbūtnē tik jauki uzvesties, lai viņa jūs adoptētu, nu tad… Direktore sparīgi sūkāja konfekti, it kā cenzdamās izgudrot pēc iespējas briesmīgākus draudus. Nu tad es negalvoju, kas notiks!

-   Kas viņa tāda ir? Keita apvaicājās.

-   "Kas viņa tāda ir?!" Kramlijas jaunkundze atkārtoja, acīm neticīgi ieplešoties.

-   Es gribēju sacīt kāda viņa ir?

-   "Kas viņa tāda ir?", "Kāda viņa ir?" Direktore žļembāja mutē konfekti, kļūdama arvien niknāka. Šī dāma… Taču viņa aizslāpa pusvārdā.

Keita gaidīja. Direktores seja bija kļuvusi spilgti sarkana. Direktore rīstījās.

Vienu īsu nu labi, ne tik īsu mirkli, varbūt sekundes trīs Keita vēroja, cerēdama, ka Kramlijas jaunkundze noslāps un būs pagalam. Tad viņa pietrūkās kājās, apskrēja galdam apkārt un uzblieza direktorei pa muguru.

No Kramlijas jaunkundzes mutes izlidoja stiegrs, zaļgans pikucis un nokrita rakstāmgalda vidū. Smagi elsdama, direktore pagriezās pret Keitu. Meitene zināja, ka pateicības vārdus jau nu nesagaidīs.

-   Šī dāma… Kramlijas jaunkundze aizvilkdamās iesāka, vēlas adoptēt trīs bērnus! Vēlams, no vienas ģimenes. Ko vēl tu gribi zināt? Kas viņa ir?!… Tā jau ir nekaunība! Ej, sameklē brāli un māsu! Lai nomazgājas un uzģērbj labās drēbes! Un, ja kaut viens nojums… nu, tad lai… stāv man klāt… Paņēmusi no galda zaļgano pikuci, resnā sieviete iebāza to atpakaļ mutē. Tad es nudien negalvoju, kas notiks!

Keita izgāja no Kramlijas jaunkundzes kabineta; kāpjot pa vītņveida kāpnēm lejup, gaiss kļuva arvien dzestrāks, un viņa ciešāk savilka sev apkārt plāno jaciņu. Pirmoreiz ieraudzījuši Keitu, viņas kviešu krāsas matus un acis, kas atgādināja zeltainus lazdu riekstus, pieaugušie vienmēr nopriecājās par meitenītes skaistumu. Taču, ieskatījušies vērīgāk, viņi pamanīja allaž nervozi saspringto pieri, kurā bija ievilkusies rūpju rieviņa, apgrauztos nagus un to, cik viņa kalsna, un vairs neteica: "Cik jauka meitene!" Nē, viņi klusi nomurmināja "Nabadzīte!" un pašūpoja galvu. Lai cik jauka bija Keita, no viņas izskata uzreiz varēja noprast: lūk, bērns, kurš gaida nākamo nelaimi, kas viņam uzbruks.

Pa sāndurvīm izgājusi ārā no bāreņu patversmes, Keita ieraudzīja bariņu bērnu, kas bija sapulcējušies pagalmā ap kailo, skeletam līdzīgo koku. Kāds zēns tupēja koka zaros, un kāda meitenīte ar kastaņbrūnu matu ērkuli un tievām kājelēm apmētāja viņu ar akmeņiem, aicinādama kāpt lejā un izkauties.

Bērni smējās un klaigāja. Keita izspraucās viņiem cauri un satvēra Emmas roku; mazā atkal bija pacēlusi no zemes akmeni.

-   Ko tu dari!

Emma pagriezās pret māsu. Vaigos viņai sārtojās plankumi, tumšās acis spīdēja.

-   Viņš saplēsa manu grāmatu! Sēdēju un lasīju, un viņš vienkārši pienāca klāt un to saplēsa. Es viņam neko nedarīju, goda vārds! Un tagad viņam pat nav dūšas kāpt zemē un kauties.

-   Nav taisnība! kokā tupošais zēns iesaucās. Viņa ir dulla!

-   Aizveries! Emma iebļāvās un meta ar akmeni.

Zēns parāvās aiz koka stumbra, akmens atsizdamies

atlēca no tā.

Vienpadsmit gadu vecumā Emma vēl bija pavisam sīka, ar mezglainiem ceļgaliem un elkoņiem. Taču visi patversmes bērni no Emmas baidījās, jo raksturs viņai bija pagalam negants. Ja Emmai kāds iedomājās darīt pāri vai viņu kaitināt, viņa kāvās, nešpetni skrāpēdama, kozdama un spārdīdamās. Reižu reizēm Keitai ienāca prātā: diez vai māsiņa būtu tikpat nevaldāma, ja viņi visi būtu auguši ģimenē ar tēvu un māti?… Emma bija vienīgā, kura vecākus vairs neatcerējās. Pat Maiklam vēl bija saglabājušās miglainas atmiņas par to, kā ticis mīlēts un lolots. Taču Emmai bāreņu patversmju dzīve bija vienīgā, to viņa pazina, un tajā valdīja viens vienīgs likums: ja nepratīsi sevi aizstāvēt, tev beigas. Diemžēl starp vecākajiem zēniem vienmēr atradās tādi, kuriem nebija lielāka prieka par Emmas kaitināšanu, lai pēc tam uzjautrinātos, vērojot viņas dusmu lēkmes. Visbiežāk meiteni izsmēja par dīvaino uzvārdu, kam bija tikai viens burts. Keitai, kura bija jau četrpadsmit gadus veca, tad vajadzēja jaunāko māsu apvaldīt.

-   Mums jāsameklē Maikls, Keita sacīja. Ieradīsies kāda sieviete, kas grib mūs adoptēt.

Bērnu barā pēkšņi iestājās klusums. Mēnešiem ilgi neviens nebija ieradies Edgara Alana Po vārdā nosauktajā "Bāreņu patversmē pilnīgi un galīgi nelabojamiem bērniem", lai kādu no tiem adoptētu.

-   Kas man par daļu! Es nekur neiešu, Emma atcirta.

-   Kurš tevi ņems! Tam jau jābūt trakam! kokā tupošais zēns iesaucās.

Emma atkal paķēra akmeni un svieda. Zēns nepaguva izvairīties, un akmens ķēra viņa elkoni.

-   Au!

-   Emma… Keita saņēma māsu aiz pleca. Kramlijas jaunkundze saka, tā esot mūsu pēdējā iespēja.

Emma izrāvās, lai paceltu vēl vienu akmeni. Taču bija manāms, ka vēlme kauties viņā ir noplakusi. Keitai vērojot, Emma pasvaidlja akmeni no vienas rokas otrā, tad bez jebkāda spara meta pret koka stumbru. Labi…

-   Vai tu zini, kur ir Maikls?

Emma pamāja. Keita paņēma viņu pie rokas, un bērni pašķirās, noraudzldamies uz aizejošajām māsām.

Meitenes atrada Maiklu mežā aiz patversmes teritorijas; viņš izlūkoja kādu alu, kas, viņaprāt, bija ieeja rūķu valstībā. Jau kopš mazotnes Maikls bija aizrāvies ar visvisādiem pasaku tēliem. Ar burvjiem, kas uzveic pūķus. Ar bruņiniekiem, kuri glābj daiļas jaunavas no cilvēkēdājiem milžiem. Ar attapīgiem ganuzēniem, kas piemuļķo velnus. Taču visvairāk viņam patika rūķīši.

"Rūķi ir sena un godājama, un ļoti strādīga tauta," viņš mēdza stāstīt māsām. "Viņi nav kā fejas, kas tikai skatās spoguli un ķemmē matus. Rūķi ir kalnrači!"

Par fejām Maikls acīmredzot nebija augstās domās.

Viņa iedvesmas avots bija grāmata "Rūķu omnibuss"; to bija sarakstījis kāds G. G. Grīnlīfs. Torit, kad bija sākusies viņu jaunā dzīve kad viņi pirmoreiz bija pamodušies svešā vietā, bez vecākiem -, Keita bija ieraudzījusi, ka Maikls guļ, zem segas piespiedis grāmatu sev klāt. Viņa to uzreiz pazina tā bija māmiņas Ziemassvētku dāvana tētim. Gadu gaitā Maikls to bija pārlasījis jau sazin cik reižu. Keita zināja, ka šī grāmata ir Maikla saikne ar tēvu, ko viņš tik tikko atcerējās. Tāpēc, kad Maikls atkal nu jau kuro reizi sāka stāstīt par rūķiem, viņa pacietīgi klausījās un mudināja ari Emmu tā darīt, lai gan tas nebija viegli.

Gaiss alā bija mikls un smaržoja pēc sūnām. Tā bija pietiekami plaša, lai Keita un Emma varētu tajā ieiet nepieliecoties. Maikls bija notupies dziļāk alā, tumsā, kaut ko aplūkodams ar kabatas laterniņu. Arī viņš bija kalsens, gandrīz vājš, ar kastaņbrūniem matiem un tumšām acīm, ko sedza brillītes ar metāla ietvariem. Ļaudis bieži mēdza noturēt Emmu un Maiklu par dvīņiem, un Maikls par to vienmēr dusmojās. "Es taču esmu gadu vecāks," viņš teica. "Manuprāt, tas redzams ar neapbruņotu aci!"

Zibsnis, īsa iedūkšanās, un Maikla Polaroid fotoaparāts izmeta attēlu. Šo fotoaparātu zēns pirms dažām nedēļām bija atradis kādā krāmu bodītē Baltimoras centrā, un tai pašā bodītē viņš bija ticis ari pie vairākiem filmas rullīšiem; kas zina, varbūt īpašnieks viņam tos bija uzdāvinājis, bet varbūt arī nebija… Kopš tās dienas zēns ņēma fotoaparātu līdzi savās ekspedīcijās, allaž māsām atgādinādams, cik svarīgi ir dokumentēt visus atklājumus.

Re! Maikls pastiepa māsām pretī kādu akmeni, ko tikko bija nofotografējis. Kas tas, jūsuprāt, ir?

Emma novaidējās. Akmens!

-   Nu, kas tas ir? pārvaicāja Keita, nevēlēdamās •..ihojāt brālim prieku.

-   Sens rūķu cirvis, Maikls paskaidroja. Protams, ūdens ir nedaudz mainījis tā formu. Te nav gluži ideāli .1 [istākļi, lai arheoloģijas objekti labi uzglabātos.

-   Atradis objektu… Emma nicīgi novilka. Parasts akmens!

-Labi, pietiks! Keita viņus pārtrauca, manīdama, ka Maikls tūlīt ļoti apvainosies. Un pastāstīja brālim par sievieti, kas gribot viņus visus trīs adoptēt.

-   Ejiet vien! Maikls atteica. Man te vēl daudz darba.

Lielākā daļa bāreņu dienu un nakti sapņoja, kaut viņus adoptētu. Iztēlojās, ka viņus pieņems kāds lādzīgs precēts pāris, bagātnieki, kas viņus ļoti mīlēs, un viņi dzīvos greznībā un laimē. Keita, Emma un Maikls par to nesapņoja. Galvenokārt tāpēc, ka neuzskatīja sevi par bāreņiem.

"Mūsu vecāki ir dzīvi," Keita mēdza sacīt. Arī Emma tā vienmēr teica. Arī Maikls. "Un kādu dienu viņi atbrauks mums pakaļ."

Īstenībā viņiem, protams, nebija nekāda pamata tā uzskatīt. Kādā sniegotā Ziemassvētku vakarā pirms desmit gadiem viņi bija atstāti Svētās Marijas bāreņu patversmē, kas atradās Bostonā, Čārlza upes krastā, un kopš tā laika par vecākiem neko vairs nezināja. Viņi nezināja, vai viņiem ir vēl kādi citi radinieki, un, galvenais, viņi pat nezināja, kāds ir šis viņu uzvārds, kas sākas ar P.! Tik un tā visi trīs dziļi sirdī ticēja, ka vecāki ir dzīvi un kādudien ieradīsies. Galvenokārt tas bija Keitas nopelns. Lielā māsa allaž Emmai un Maiklam atgādināja, ko māte tajā pēdējā vakarā bija solījusi: ka reiz viņi visi atkal satiksies kā viena ģimene. Tieši tāpēc doma, ka viņus varētu adoptēt sveši ļaudis, vienmēr bija šķitusi galīgi nepieņemama. Taču šobrīd Keitai bija prātā kas cits.

Kramlijas jaunkundze saka tā esot mūsu pēdējā iespēja!

Maikls ļāva akmenim izslīdēt no rokas un nopūtās. Tad viņš pacēla laterniņu un sekoja māsām.

Aizritējušos desmit gados šie bērni jau bija nomainījuši ne mazāk par divpadsmit dažādām bāreņu patversmēm. Vienā viņi bija uzturējušies tikai divas nedēļas. Visilgāk viņi bija nodzīvojuši pirmajā, Svētās Marijas bāreņu patversmē, gandrīz trīs gadus. Tad patversmē bija izcēlies ugunsgrēks, kurā gāja bojā arī tās pārzine mūķene māsa Agate. Pret bērniem viņa allaž bija izturējusies ļoti laipni. Diemžēl māsai Agatei bija nelāgs paradums paslepeni gultā smēķēt… Pēc aizbraukšanas no Svētās Marijas patversmes bija sākušies Keitas, Emmas un Maikla desmit gadus ilgie klaiņojumi. Tiklīdz bērni vienā patversmē jau bija kaut cik pieraduši, viņus raidīja prom uz nākamo. Beidzot viņi vairs necerēja, ka izdosies vienā vietā nodzīvot ilgāk par pāris mēnešiem, necerēja kaut kur iegūt draugus. Viņi zināja, ka var paļauties tikai paši uz sevi.

Kāpēc tad īsti viņiem bija jāklaiņo no patversmes uz patversmi? Tāpēc, ka, runājot adopcijas ierēdņu vārdiem, viņi bija "grūti pielāgojami". Cilvēks, kas nolēma vienu no viņiem adoptēt, tūlīt uzzināja, ka jāņem visi trīs. Pasaulē ir gaužām maz tādu ģimeņu, kas vēlētos adoptēt uzreiz trīs bērnus, savukārt patversmju direktores, tādas kā Kramlijas jaunkundze, nav apveltītas ar pacietību.

Keita saprata: ja svešā dāma viņus nepaņems, Kramlijas jaunkundzei radīsies iegansts paziņot, ka viņi ir "pilnīgi un galīgi nelabojami bērni", kas sūtāmi uz citu patversmi. Taču, ja brālis un māsa svešās dāmas klātbūtnē uzvestos pieklājīgi, Kramlijas jaunkundze varbūt neraidītu viņus projām, pat ja dāma nevēlētos viņus adoptēt… Nevarēja gan sacīt, ka pašreizējā mājvieta bērniem būtu bijusi īpaši mīļa. Dzeramais ūdens te bija brūns. Gultas cietas. Ja maltītes reizē gadījās pieēst pilnu vēderu, tas sāka sāpēt, bet, ja neēda, tas sāpēja tik un tā. Iemesls, kāpēc viņi vēlējās šeit palikt, bija pavisam cits. Gadu gaitā bija izrādījies, ka ikkatra nākamā patversme, kur viņi nokļūst, ir sliktāka par iepriekšējo. Kad pirms pusgada viņi bija nokļuvuši Edgara Alana Po vārdā nosauktajā "Bāreņu patversmē pilnīgi un galīgi nelabojamiem bērniem", Keita bija nospriedusi, ka ļaunāk jau vairs nevar būt. Tagad viņa domāja un ja nu var būt vēl ļaunāk? Varbūt kaut kur ir vēl briesmīgāk?

Viņai nemaz negribējās to uzzināt.

Pēc pusstundas, nomazgājušies un saģērbušies labākajās drēbēs (kas nekādi nebija saucamas par labām), trīs bērni pieklauvēja pie Kramlijas jaunkundzes kabineta durvīm.

Iekšā!

Paņēmusi Emmu pie rokas, Keita iegāja kabinetā. Maikls sekoja, turēdamies māsām cieši blakus. Lielā māsa bija pamācījusi: "Neko daudz nerunājiet, tikai smaidiet! Kas zina, varbūt vēl izrādīsies, ka viņa ir jauka! Tad mēs varēsim dzīvot pie viņas un gaidīt, kad atbrauks tētis un māmiņa."

Diemžēl, svešinieci ieraudzījusi tā bija varen gara, spēcīga auguma dāma, tērpusies baltā putnu spalviņu kažokā, ar gulbim līdzīgu somiņu un cepuri, no kuras augšup gluži kā jautājuma zīme slējās gulbja kakls un galva, Keita uzreiz saprata, ka šis pasākums ir bezcerīgs.

-   Tātad šie ir tie atradeņi! dižā dāma sacīja un piepeldēja bērniem klāt, lai nolūkotos uz viņiem no augšas.

-   Un viņu uzvārds ir P., jūs sakāt?

-Jā, Lavstoka kundze! Kramlijas jaunkundze nočiepstēja. Dižajam sievišķim viņa sniedzās tikai līdz padusēm. Šie trīs ir no mūsu labākajiem audzēkņiem! Ak, cik šie bērniņi man mīļi! Būs sāpīgi no viņiem šķirties… bet, kas jādara, tas jādara! Es zinu, ka viņi dzīvos brīnišķīgā ģimenē.

-   Hm… Lavstoka kundze pieliecās, lai bērnus kārtīgi nopētītu; gulbja galva virs cepures ziņkāri nošūpojās augšup lejup.

Pametusi skatienu uz brāli un māsu, Keita redzēja, ka abi jaunākie plati ieplestām acīm blenž uz gulbi.

-   Vēlos jūs brīdināt, ka muļķīgas bērnu izdarības es necietīšu! Lavstoka kundze paziņoja. Nekādu skraidīšanu un klaigāšanu, nekādus skaļus smieklus un bļaustīšanos! Lai man nebūtu jāredz netīras rokas vai kājas! Un jādzird nepieklājīgi izteicieni par banku… Visā "neciešamo izdarību" uzskaitījuma laikā gulbis uz Lavstoka kundzes cepures it kā piekrizdams māja ar galvu. Un nesamierināšos ar pļāpību un plaukstu berzēšanu, un pilnas kabatas. Es neciešu bērnus, kuru kabatas piebāztas pilnas ar sazin ko.

-   Ak, Lavstoka kundze, šiem bērniem savu mūžu nekas nav bijis kabatās! ieteicās Kramlijas jaunkundze.

-   Tās vienmēr ir tukšas.

-   Turklāt es pieprasu, lai…

-   Kas tas tāds jums uz galvas? Emma ievaicājās, viņu pārtraukdama.

-   Ko tu teici? Dāma pārsteigta palūkojās uz meiteni.

-   Tas jocīgais, kas jums uz galvas, kas tas ir?

-   Emma… Keit brīdinādama nočukstēja.

-   Es zinu, kas tas ir! iesaucās Maikls.

-   Nezini vis!

-   Zinu gan!

-   Nu, kas tas ir? jautāja Emma.

Lavstoka kundze pagriezās pret bailēs drebošo patversmes direktori. Kramlijas jaunkundze, kas šeit notiek?!

-   Nekas, Lavstoka kundze, galīgi nekas, nudien…

-   Tā ir čūska! paziņoja Maikls.

Lavstoka kundze izskatījās tā, it kā būtu saņēmusi pļauku.

-   Nav vis čūska! atcirta Emma.

-   Ir gan! Maikls bija pastiepies pirkstgalos, lai varētu labāk redzēt. Tā ir kobra.

-   lā tak ir galīgi balta!

-   Varbūt šī to nokrāsojusi. Viņš pievērsās Lavstoka kundzei. Tā ir, vai ne? Jūs to nokrāsojāt?

-   Maikl! Emma! Keita iešņācās. Rimstieties!

-   Es tikai gribēju zināt, vai tā ir krāsota…

-   Klusu!

Iestājās klusuma brīdis, kas šķita ļoti ilgs; varēja dzirdēt, ka radiatori sīc un Kramlijas jaunkundze nervozi žņaudza rokas.

-   Pirmoreiz mūžā… kaut ko tādu… Lavstoka kundze beidzot ierunājās.

-   Mīļā Lavstoka kundze! Kramlija nervozi iesaucās.

Keita zināja, ka viņai kaut kas jāsaka. Ja atlikusi kaut mazākā cerība, ka viņus nesūtīs projām, jāmēģina glābt, kas vēl glābjams. Bet tad svešā dāma pateica to.

-   No bāreņiem jau nu nekas labs acīmredzot nav gaidāms, tāpēc…

-   Mēs neesam bāreņi! Keita strauji iebilda, viņu pārtraukdama.

-   Ko, lūdzu?

-   Bāreņi ir tādi bērni, kuru vecāki miruši, paskaidroja Maikls. Mūsu vecāki ir dzīvi.

-   Viņi atbrauks mums pakaļ, apliecināja Emma.

-   Neņemiet vērā, Lavstoka kundze! Neņemiet viņus vērā! Tukšas bāreņu pļāpas! Kramlijas jaunkundze iesaucās un pacēla Lavstoka kundzei pretī konfekšu trauku. Lūdzu, konfektes!

Lavstoka kundze nelikās par viņu ne zinis.

-   Goda vārds, tā ir patiesība! Tētis un mamma drīz mūs paņems pie sevis! Emma neatlaidās.

-   Paklausieties, jūs! Lavstoka kundze bērnus uzrunāja, paliekdamās uz priekšu. Es esmu saprotoša sieviete. Jebkurš jums to apliecinās. Bet, ja nu es ko neciešu, tā ir fantazēšana! Te ir bāreņu patversme, un jūs esat bāreņi. Ja vecāki jūs būtu gribējuši, viņi nebūtu jūs pametuši kā vecus atkritumus ielas malā, pat bez godīga uzvārda! Varat justies pateicīgi, ka tāda persona kā es ir gatava piedot jūsu briesmīgo uzvedību un to, ka nepazīstat pasaules cēlāko ūdensputnu… un to, ka esmu ar mieru uzņemt jūs savā namā. Tagad vēlos dzirdēt, kas jums sakāms.

Gulbju dāmai aizmugurē ap jostasvietu Keita icd/.ēja glūnam Kramlijas jaunkundzi. Un zināja: ja viņa tūlīt neatvainosies, Kramlijas jaunkundze noteikti viņus visus trīs aizsūtīs uz tādu vietu, salīdzinājumā ar kuru Kdgara Alana Po "Bāreņu patversme pilnīgi un galīgi nelabojamiem bērniem" šķitīs paradīze. Bet kas notiks, |.t viņa atvainosies? Tad būs jādzīvo pie šīs sievietes, kura apgalvo, ka vecāki viņus pametuši kā atkritumus un nekad neatgriezīsies. Nu nē! Keita stingri paspieda m.išeles roku.

Vai zināt, tas ķēms uz jūsu cepures tiešām izskatās l>ēc čūskas! viņa teica.

OTRĀ NODALA Kramlijas jaunkundzes atriebība

Vilciens ar grūdienu apstājās, un Keita pamodās. Viņa bija gulējusi, atspiedusies pret logu, tāpēc piere bija ledusauksta. Rīta pusē vilciens kādu brīdi bija stāvējis Ņujorkā, tad garām Haidparkam turpinājis skrējienu pa Hudzonas upes malu, pamezdams aizmugurē Olbani un daudz citu mazpilsētiņu. Palūkojusies pa logu, Keita redzēja, ka abi upes krasti pārvilkušies ar ledu. Viņi brauca pa kalnainu, sniegiem klātu apvidu; šur tur varēja redzēt fermu ēkas. Agri no rīta bērni bija izbraukuši no Baltimoras; Kramlijas jaunkundze pati viņus bija aizvedusi uz staciju.

"Ceru, ka jaunajā vietā jūs uzvedīsieties labāk!" viņa bija sacījusi.

Keita zināja, ka direktore nepalaidīs garām izdevību vēl pēdējā brīdī izteikt kādu pārmetumu. Bērni stāvēja uz platformas, turēdami rokā somas ar drēbēm un mantām.

"Jau brīdināju jūsu jaunās patversmes direktoru kut tad nu viņu sauca, laikam doktors Pims, jā, doktors stanislavs Pims -, ka pieauguši jūs, visticamāk, kļūsiet par briesmīgiem ļaundariem un slepkavniekiem. Un viņš atbildēja: tieši tādus bērnus viņam patīkot pārmācīt. Ha! Varu iedomāties, kas jūs gaida…"

bija apritējušas divas nedēļas kopš neveiksmīgās sarunas ar Lavstoka kundzi. Tūlīt pēc tam Kramlijas Jaunkundze bija apzvanījusi visas viņai zināmās bāreņu patversmes, meklēdama, uz kurieni viņus nosūtīt. Vēl pirms dažām dienām Keita, iedama gar direktores kabinetu, bija dzirdējusi Kramlijas jaunkundzi lūdzamies: "Nūjā, es taču saprotu, ka jūsējā ir dzīvnieku patversme! liet šiem bērniem tiešām neko daudz nevajag!" Pēc tam bija atskanējis zvans no kādas citas patversmes, kas bija gatava bērnus pieņemt.

"Uz kurieni mēs brauksim?" Keita jautāja.

"Uz Klintaini. Tā laikam ir tālu ziemeļos, pie Kanādas robežas. Es tur nekad neesmu bijusi."

"Vai tur ir jauki?"

"Vai tur ir jauki?" Kramlijas jaunkundze atkārtoja jautājumu un nosmējās kā par labu joku. "Diez vai! Drizāk tur nepavisam nav jauki! Še, ņem biļetes! Jums labrauc līdz Vestportai. Kad izkāpsiet, ejiet gar ostmalu līdz molam. Tur būs laiva, kas jūs aizvedīs pāri ezeram. Doktors Pims sacīja, ka otrā krastā jūs kāds sagaidīšot."

Bērni iekāpa, sameklēja tukšu kupeju un apsēdās. Kramlijas jaunkundze palika stāvam uz platformas, viņus vērodama.

"Paskat tik!" sacīja Emma. "Uzmana, lai mēs tiešām aizbrauktu. Kā gribētos viņai sadot!" Un meitene sažņaudza rokas dūrēs.

"Vai kāds vēlas konfektes?"

Keita un Emma pagriezās pret brāli un skatījās, acis iepletušas. Maikls turēja rokās plastmasas maisiņu, pilnu ar lakricas konfektēm. "Pagājušo nakti es ielavījos viņas kabinetā," Maikls skaidroja, paraustīdams plecus.

Stāvēdama uz platformas, Kramlijas jaunkundze ar gandarījumu noskatījās, kā vilciens iekustas un aizbrauc. Tomēr visu atpakaļceļu līdz bāreņu patversmei viņai nedeva mieru kāda doma. Kad vilciens bija iekustējies, mazā huligāne Emma bija parādījusi viņai mēli. Un Kramlijas jaunkundze bija gatava derēt, ka uz mēles tam skuķim bija lakricas konfekte. Nu nē, nevar būt… Smieklīgi! Kur gan bārene būtu dabūjusi konfekti?

Kad vilciens bija pieturējis Olbani, Keita bija izkāpusi un ar to mazumiņu naudas, kas viņai bija, nopirkusi sviestmaizes ar sieru. Kamēr bērni tās ēda, vilciens nesa viņus arvien tālāk uz ziemeļiem un apkārtne kļuva arvien kalnaināka. Kad brokastis bija notiesātas, Maikls un Emma devās izpētīt vilcienu, bet Keita atlaidās sēdeklī un aizvēra acis, un gandrīz tūlīt aizmiga.

Un redzēja sapni. Viņa sapņoja, ka stāv pie lielas, no akmeņiem mūrētas mājas. Tā bija tumša, masīva, draudīga; Keitai pagalam negribējās iet iekšā, bet tad pēkšņi viņa bija iegājusi un pa vāji apgaismotām kāpnēm kāpa lejup. Lejā viņa atvēra kādas durvis; aiz tām bija kabinets. Tas izskatījās visai parasts rakstāmgalds, krēsli, grāmatplaukti, kamīns. Taču ikreiz, kad viņa pagriezās, apkārtne mainījās. Sienas atkāpās. Grāmatas plauktos pārkārtojās. Krēsli samainījās vietām. Pēkšņi Keita sajuta briesmīgas bailes tādas, no kurām šķiet apstājamies sirds. Te viņiem kaut kas draudēja. Te kaut kas baismīgs apdraudēja gan brāli, gan māsu, gan viņu pašu.

Tieši tajā brīdī vilciens ar grūdienu apstājās un Keita pamodās, sajuzdama nosalušo pieri. Ļoti gribējās sameklēt Maiklu un Emmu; viņa pietrūkās kājās un devās pa vilcienu uz priekšu.

No visiem trim vienīgi Keita īsti atcerējās tēti un māmiņu. Maikla atmiņās, ko viņam stāstot patika izpušķot, bija saglabājušies tikai bāli tēli. Taču Keita lieliski atcerējās skaisto sievieti ar maigo balsi un slaido vīrieti ar kastaņbrūnajiem matiem. Dažreiz prātā pavīdēja atmiņas par māju, kurā viņi agrāk bija dzīvojuši, par viņas istabu, par kādiem Ziemassvētkiem… Gara acīm Keita redzēja tēti sēžam uz gultas un lasām viņai pasaku, bet vairs neatcerējās, kādu. Visus šos gadus viņa bija centusies atsaukt atmiņā pēc iespējas vairāk ainu no agrākās dzīves, tomēr, kad iztēlē pavīdēja jauna, vēl neredzēta aina, tas vienmēr notika nejauši tad, kad viņa to vismazāk gaidīja. Kaut kur dzirdēti vārdi, smarža vai debesīs ieraudzīts neparastas krāsas mākonis pēkšņi it kā atdarīja durvis, un Keita ieraudzīja māti gatavojam ēdienu vai arī rokrokā ar tēvu ejam pa ielu, ieraudzīja kādu gabaliņu tās dzīves, kurā viņi visi vēl bija viena ģimene. Tomēr visskaidrākās atmiņas bija par to nakti, kad viņi visi trīs tika aizvesti. Vēl arvien Keita juta mātes matu pieskārienu pie vaiga un rokas, kas aizdarīja medaljona ķēdīti, un dzirdēja balsi, kas čukstēja mīļus vārdus un lika Keitai nosolīties, ka gādās par māsu un brālīti.

Šo solījumu Keita bija godam turējusi. No gada gadā, no patversmes patversmē viņa mazos bija allaž pieskatījusi, lai kādudien, kad vecāki atgriezīsies, varētu sacīt: "Redzat? Viņi ir sveiki un veseli!"

Keita atrada bērnus restorānvagonā pie bāra letes. Maikls un Emma dzēra kakao un locīja iekšā virtuļus, ko bārmene viņiem bija pasniegusi par brīvu.

-   Es izgudroju vēl vienu Maikls plati smaidīja; ar cukura glazūru notrieptais deguns izskatījās kā klaunam. Pogvītols!

-   Pogvītols! Keita atkārtoja. Vai tas ir uzvārds?

-   Nē, teica Emma. Viņš to izgudroja.

-   Nu un tad? Uzvārdi taču ir visvisādi, atteica Maikls.

Aizvadīto desmit gadu laikā viens no bērnu galvenajiem darbiem bija gudrošana, kāds varētu būt viņu uzvārds, kas sākas ar P. Viņi jau bija izgudrojuši tūkstošiem variantu. Pīterss, Pītersens, Paulsens, Pakets, Pikets, Plukovskis, Peins, Pouns, Paiks, Pakards, Patisons, Paganelli, Paganīni, Pingvīno (tas Emmai sevišķi patika), Pikfords, Pikerings un tā tālāk. Viņi cerēja, ka, izdzirdējusi īsto, Keita pēkšņi atcerēsies un iesauksies: "Jā, tas ir mūsu uzvārds!" un tad viņi varēs sameklēt vecākus, jo zinās, ar kādu uzvārdu tos meklēt. Tomēr līdz šim tā nebija noticis.

-   Nav vis, Maikl… Keita ar nožēlu papurināja galvu.

Pienāca bārmene piepildīt bērnu kakao tases, un Keita izmantoja iespēju, lai apvaicātos par Klintaini. Bārmene atbildēja, ka tādu pilsētas nosaukumu nekad neesot dzirdējusi.

-  Varu derēt, ka tādas pilsētas nemaz nav, Emma sacīja, kad bārmene bija aizgājusi. Kramlijas jaunkundze tikai gribēja dabūt mūs projām. Droši vien cerēja, ka mūs kāds piekaus vai aplaupīs, vai pavisam nomušīs.

-   Nu, visus trīs jau nenomušīs, iebilda Maikls, strēbdams karsto kakao. Varbūt kādu no mums…

-   Lai nomušī tevi! Emma atcirta.

-   Nē, labāk tevi!

-   Nē, tevi!

-   Nē, tevi!

Abi smējās un strīdējās; Emma sacīja: tiklīdz tas slepkavnieks ieraudzīšot Maiklu, rokas šim uzreiz ieniezēšoties no vēlēšanās to knēveli nožmiegt, varbūt viņš to knēveli ar prieku nožmiegšot pat divas reizes. Taču Maikls atbildēja: galastacijā droši vien jau vesela slepkavnieku banda gaidot, kad Emma izkāpšot no vilciena; pašlaik viņi velkot lozes, kurš pirmais drīkstēšot Emmu nomušīt…

Keita viņus abus vienkārši pameta.

Uz mātes dāvātā medaljona vāciņa bija iegravēta izciļņa rozīte. Keitai bija izveidojies paradums tajās reizēs, kad nervozēja, berzēt medaljonu ar īkšķi un rādītājpirkstu; gadu gaitā viņa rozi gandrīz bija noberzējusi. Keita gan centās šo paradumu atmest, bet tas neizdevās; arī tagad viņa berzēja medaljonu, domādama, uz kurieni gan Kramlijas jaunkundze viņus sūtīja.

Vestporta bija pilsētiņa, kas izpletusies Šampleina ezera krastos. Ziemassvētku gaidās visi laternu stabi bija izrotāti ar vītnēm un pāri ielām sakarinātas krāsainu spuldzīšu virtenes. Izrādījās, ka atrast kuģīšu piestātni ir pavisam vienkārši; drīz bērni jau bija uz mola. Grūtāk izrādījās atrast kādu, kas jebkad būtu dzirdējis vārdu "Klintaine".

-   Kāda klints? īgni atvaicāja vīrs ar šaurām ačelēm un sirmiem bārdas rugājiem apaugušu zodu; viņam tikpat labi varēja dot gan piecdesmit, gan visus simt gadus.

-   Klintaine! Keita atkārtoja. Tai jābūt otrpus ezeram.

-   Tas būs kāds cits ezers, bārdainis atbildēja. Šito ezeru es savā mūžā ir izbraukāj's krustu šķērsu. Te tādas pilsētas nav.

-   Es taču jums teicu! Krāmīgā Kramlija tikai gribēja tikt no mums vaļā, nikni rūca Emma.

-   Nieki! Laiva drīz būs klāt, Keita viņus drošināja.

-   Kā tad! Caurā laiva, ar ko mūs noslīcinās…

Šaurajam, garajam molam bija daudz satrunējušu un

izlūzušu balstu; tas stiepās pāri ledus joslai līdz vaļējam ūdenim. Sasnieguši mola galu, bērni apstājās un, ciešāk savilkuši mēteļus, saspiedās kopā kā pingvīnu bariņš, sargādamies no negantā vēja, kas pūta no ezera.

Keita raudzījās saulrietā. Viņi bija braukuši vilcienā visu dienu; drīz satumsīs un kļūs vēl aukstāks… Par spīti Emmas sacītajam un tam, ka par Klintaini neviens šeit nebija dzirdējis, Keita vēl arvien ticēja, ka laiva ieradīsies. Kramlijas jaunkundze bija ļauna, jā, viņa mēdza bāreņus knaibīt un raustīt aiz matiem, un pastāvīgi atgādināt, ka no viņiem nav nekādas jēgas, bet… aizsūtīt trīs bērnus ziemas vidū uz kādu tālu vietu, kur viņi nevienam nav vajadzīgi, tas šķita neiespējami, tik zemiska šī sieviete nevarēja būt. Vismaz tā Keita centās sev iestāstīt.

-   Skatieties! Maikls iesaucās.

Tālumā pār ezeru bija savilkusies bieza migla; miglas vāls strauji tuvojās.

-   Izskatās dīvaini…

Viņš vēl nebija to izteicis, kad migla jau apņēma visu. Bērni bija apsēdušies uz ceļasomām; nu viņi piecēlās un raudzījās apkārt pelēkajā pustumsā. Mēteļi norasoja ar miglas pērlītēm. Apkārt viss bija nekustīgs un pilnīgi kluss.

-   Tas nu gan ir baigi, nopūtās Emma.

-   Klusu! Maikls iešņācās.

-   Neklusini mani! Tu pats…

-   Nē, klausies!

Nu jau varēja skaidri sadzirdēt motora troksni.

Laiva iznira no miglas un brauca tieši uz viņu pusi. Tas, kurš to vadīja, pie paša mola apgrieza laivu atpakaļgaitā, tad izslēdza motoru; laiva klusītēm pieslīdēja pie mola. Tā bija neliela, plata, melnā krāsa uz koka brangām bija saplaisājusi un lobījās. Uz klāja tikai viens vīrs. Viņš veikli uzmeta tauvas cilpu uz stabiņa.

-   Vai jūs esat tie, kam jābrauc uz Klintaini?

Vīra seju klāja bieza, melna bārda; acis bija tik dziļi iegrimušas, ka nemaz nebija redzamas.

-   Ei, jūs trīs! Es jautāju vai jūs brauksiet uz Klintaini?

-Jā, Keita atbildēja. Tas ir… jā!

-   Tad nāciet šurp! Vairs nav daudz laika.

Vēlāk bērni strīdējās par to, cik ilgi braukuši. Maikls teica pusstundu, Emma ne ilgāk par piecām minūtēm, bet Keita bija pārliecināta, ka ceļā viņi aizvadījuši vismaz stundu. Varbūt pat divas. Šķita, ka migla ne vien aizsedz skatienu, bet arī laika ritējumu padara nereālu.

Lai nu kā, beidzot pienāca brīdis, kad cauri miglai kļuva redzama tumša krasta līnija; piebraucot krastam tuvāk, viņi saskatīja piestātni un kādu cilvēku, kas viņus tur gaidīja.

Laivas stūrmanis pasvieda krastā stāvošajam vīram tauvu. Tas bija vecs vīrs ar glīti apcirptu sirmu bārdiņu; mugurā viņam bija glīts, brūns, iespējams, mazliet vecmodīgs uzvalks, arī rokas izskatījās mazas un glītas; plikais pauris, mazs un glīts, vispārējā glītuma vārdā bija šķīries no pēdējiem matiem. Glītais večuks ar bērniem nemaz nesasveicinājās, varbūt tādēļ, lai lieki netērētu laiku. Viņš tūlīt paņēma Maikla un Emmas somas, pateica: "Sekojiet man!" un klibodams, taču veikli devās prom pa krastmalu.

Maikls un Emma izkāpa no laivas; Keita jau gribēja sekot, bet tad sajuta uz pleca nogulstam kādu roku. Tas bija laivas stūrmanis.

-   Piesargies, kad tur nokļūsi! viņš sacīja. Sargā māsu un brāli!

Keita gribēja pavaicāt, ko tieši viņš ar to domājis, bet viņš jau bija atstūmis laivu un atgrūdies no krasta, tā ka viņai vajadzēja lēkt.

-   Pasteidzies! vecais vīrs caur miglu uzsauca.

-   Keita, nāc ātrāk! Skaties! Tā bija Emmas balss.

Keita nekustējās. Viņa raudzījās nopakaļ aizbraucošajai laivai tā iepeldēja pelēkajā miglā; viņai gribējās kliegt, lai pagaida, pasaukt brāli un māsu, atgriezties Baltimorā, apsolīt Kramlijas jaunkundzei, ka viņi dosies dzīvot pie Gulbju dāmas…

Vecais vīrs bija atgriezies un satvēra Keitu aiz delma.

-   Mums jāsteidzas! Laika vairs nav daudz, viņš sacīja.

Un, paņēmis Keitas somu, veda meiteni turp, kur Maikls un Emma jau sēdēja zirga ratos, priecīgi smaidīdami.

-   Skaties! teica Emma. Zirgs!

Vecais vīrs palīdzēja Keitai iekāpt ratos pie māsas un brāļa, pēc tam pats veikli uzlēca uz kučiera bukas un noplīkšķināja grožus. Rati ar rāvienu izkustējās no vietas bērniem vajadzēja pieturēties pie malām un gandrīz uzreiz sāka braukt augšā kalnā; pa ceļam migla izklīda, gaiss atkal kļuva dzidrs un auksts.

Pagāja tikai īss brītiņš un Maikls pārsteigumā iekliedzās.

Keita pacēla galvu; ja Maikls un Emma nesēdētu viņai blakus, meitene būtu domājusi, ka sapņo. Tieši priekšā pacēlās milzīgas kalnu grēdas robotās virsotnes. Bet kā tas iespējams? Vestportas apkaimē viņi bija redzējuši tikai ieapaļus pakalnus un tos pašus krietni tālu, bet nu priekšā slējās īsti kalni: augstas, draudīgas akmens sienas, zobaini klintsbluķi.

Keita paliecās uz priekšu ratiem zvalstoties pa bedraino ceļu, tas nemaz nebija viegli izdarāms un ieteicās: Cienītais kungs…

-   Es esmu Ābrahāms, meitenīti Un nesauc mani par cienīto kungu.

-Jā…

-   Tu laikam brīnies par to, kāpēc neredzeji kalnus, būdama Vestportā.

-   Tā ir, cien… Abrahām!

-   Gaisma pievakarē uz ezera izstrādā visādus jokus. Dažreiz kaut ko redzi, citreiz neredzi… Sēdi mierīga!

Mums vēl stundu jābrauc, līdz tumsai katrā ziņā jātiek mājās.

-   Un, ja netiksim, kas tad būs? jautāja Maikls.

-   Vilki.

-   Vilki?

-   Tumsa iestājas… Vilki iznāk no alām… Sēdi nu mierīgs!

-   Kramlijas jaunkundze… Kā es viņu ienīstu… Emma nomurmināja.

Jo augstāk veda ceļš, jo apkārtne kļuva kailāka un nemīlīgāka. Atšķirībā no Vestportas apkaimes te vairs nebija koku. Zeme visapkārt bija akmeņaina un tukša un izskatījās neauglīga.

Visbeidzot, kad saule jau bija nogrimusi aiz mākoņiem, atstādama debesīs sarkanas svēdras, un aiz katra akmens Keitai rēgojās vilks, rati beidzot pārvēlās pāri kalna korei un vecais iesaucās:

-   Klintaine taisni priekšā!

Un patiesi, lejā viņi ieraudzīja dziļu, līkumainu ieleju, kurai cauri kā dzīsla stiepās upe, plūzdama no kalniem. Šaipus upes pletās pilsētiņa; drīz viņi jau brauca pa ielu, kurai abās pusēs vīdēja namiņi un veikaliņi. Taču māju logi lielākoties bija tumši, un dūmi cēlās tikai no kāda desmita skursteņu; nedaudzie ceļā sastaptie cilvēki soļoja, uz viņiem neskatīdamies, nodūruši galvu.

-   Kas šiem visiem lēcies? Emma ievaicājās.

Ābrahāms asi uzplīkšķināja ar grožiem zirgam pa

sāniem, un tas laidās rikšus. Pie zaļzilās upes beidzās gan pilsēta, gan ceļš; vecais vīrs iegrieza ratus svaigās riteņu sliedēs, kas veda gar krastmalu.

-   Kur ir patversme? jautāja Maikls.

-   Otrā krastā.

-   Un kāds ir tas doktors Pims?

Ābrahāms uzreiz neatbildēja. Tad beidzot atteica:

-   Citāds.

-   Kādā ziņā citāds?

-   Vienkārši citāds. Lai nu kā, viņu tur necik daudz neredz. Es un Pīpenes jaunkundze gandrīz ar visu paši tiekam galā.

-   Cik bērnu tur, patversmē, dzīvo? vaicāja Emma.

-   Kopā ar jums trim?

-   Nūja!

-   Sanāk trīs.

-   Trīs! Kas tā par patversmi, kurā ir tikai trīs bērni?

Tas nu bija pamatots jautājums, kas pelnījis atbildi,

taču tobrīd viņi brauca pa ceļu, aiz kura kraujās malas dziļi lejā mutuļoja upe (kopš izbraukšanas no pilsētas krasts kļuva arvien stāvāks). Tiklīdz Emma šo jautājumu bija izteikusi, rati uz apledojušā ceļa paslīdēja, aizšļūkdami līdz pašai kraujas malai. Bērni pārbīlī pieķērās cits pie cita.

-   Vai tiešām mums jābrauc tik ātri? Keita iesaucās.

-   Paskaties augšup! atteica Ābrahāms.

Sarkanā saulrieta blāzma bija izdzisusi, atstādama debesīs tikai violetu atspīdumu, kas atgādināja zilumu uz miesas. Kuru katru mirkli varēja iestāties nakts.

Rati uzbrauca uz šaura tilta. Kamēr zirga pakavi klakšķēja pa ledaini glumajiem akmeņiem, bērni bailīgi raudzījās lejup uz krāčaino upi. Taču drīz viņi jau bija otrā krastā, un Ābrahāms skubināja zirgu augšup pa līkumainu ceļu.

-   Tūlīt būsim mājās!

Keitu māca briesmīgas nojausmas. Te kaut kas nebija labi. Un ne tikai tāpēc, ka apkārt nemanīja ne kokus, ne cilvēkus, vispār nekādu dzīvību.

-   Tad tā ir patversme? Emma iesaucās.

Viņi bija izbraukuši no līkuma, un nu priekšā slējās vislielākais nams, kādu bērni jebkad bija redzējuši. Tas bija celts no melniem akmeņiem, šķībs un greizs; ielīkušo jumtu izroboja neskaitāmi skursteņi. Nama stūros slējās asi tornīši. Visi augstie logi bija tumši, tikai apakšstāvā dažos plaiksnījās gaisma. Keitai šķita, ka māja guļ klinšu ielokā gluži kā liels, tumšs zvērs.

Ābrahāms atkal noplīkšķināja grožus un iesaucās "Nū-u!", paskubinādams zirgu.

Un tieši tad viņi izdzirdēja pirmo vilka kaucienu. Citi vilki piebalsoja. Taču kaucieni skanēja tālu, bet rati jau tuvojās mājai. Tai pašai mājai, ko Keita bija redzējusi sapnī par to viņa ne mirkli nešaubījās.

TREŠĀ NODAĻA Francijas karaļi un karalienes

—Vēl arvien guļam un sapņojam, vai ne? Francijas karaļi un karalienes guļ līdz pusdienlaikam, kamēr citi strādā! Saldā dzīve Parizē!

Keita atvēra acis. Pīpenes jaunkundze vecā, kuprainā māj strādniece un virēja sparīgi vilka vaļā smagos aizkarus, ielaizdama telpā dienasgaismu. Emma klusi ievaidējās. Maikls savilka segas pāri galvai.

Viņu istaba atradās piektajā stāvā. Pa logu Keita varēja redzēt Klintaines pilsētiņu otrpus upes.

Pīpenes jaunkundze norāva Maiklam segas. Pēc piecām minūtēm tiks pasniegtas brokastis, Jūsu Majestāte!

Kopš vakarvakara, kad bērni bija šeit ieradušies, Pīpenes jaunkundze jau pārdesmit reižu bija aizrādījusi, ka viņi izturoties kā Francijas karaļi un karalienes. Kas viņai bija iedvesis šādu domu ka bērni par sevi ir tik augstās domās -, tā ari palika noslēpums. Taču viņi vēl nebija

lāgā paguvuši ieiet pa durvīm, kad vecā jau uzbruka ar pārmetumiem:

"Vilkāties šurp vienā mierā, vai ne? Varbūt gaidījāt zelta karieti ar četriem zirgiem, ko? Kūkas un šokolādi, ko pa ceļam iebaudīt?"

Vecīgā sieviete bija ģērbusies izdilušā, sarkanā džemperī ar caurumainiem elkoņiem, basajās kājās uzautas vīriešu darba tupeles. Sirmos matus sedza adīta cepurīte. Negaidīdama atbildi, viņa paķēra Keitas un Emmas ceļasomas un turpināja:

"Uztaisīju vakariņas. Varbūt tādiem gardēžiem kā Francijas karaļi un karalienes lāgā neies pie dūšas, bet nekā, vajadzēs vien iztikt! Ja negaršos, varat nocirst man galvu, man tas vienalga. Šurp, majestātes!"

Keita, Emma un Maikls ēda virtuvē pie dēļu galda. Pīpenes jaunkundze staigāja apkārt, ar troksni cilādama podus un pannas un zūdīdamās par kaprīzēm, kas šiem bērniem esot kopīgas ar Francijas karaļnamu. Lai nu kā, Pīpenes jaunkundzes pasniegtā maltīte bija tāda, par kādu viņi ilgus gadus bija varējuši tikai sapņot. Vistas cepetis, kartupeļi, sautētas pupiņas… silts rīsu sacepums… Ja par šādiem gardumiem vajadzēja paciest tik vien kā apsaukāšanu par Francijas karaļiem un karalienēm, bērniem nebija iebildumu.

Kad visi trīs bija pieēduši pilnu vēderu, Pīpenes jaunkundze ieaurojās: "Abrahām!" un pēc brīža vecais kučieris iekliboja virtuvē.

"Tad jau laikam būs paēduši," viņš noteica, palūkojies uz iztukšotajiem šķīvjiem un bērniem, kuru miegainās sejas apmierinātībā gluži vai laistījās.

"Nu acīgs pēc velna tas Ābrahāms! Paskat tik, uzreiz visu ievēro!" atcirta Pīpenes jaunkundze.

"Es tikai atļāvos izteikt savu viedokli, Pīpenes jaunkundz," sacīja Ābrahāms.

"Un labi, ka tā, jo ko gan mēs iesāktu bez taviem gudrajiem viedokļiem? Tagad esi nu tik laipns un aizved Francijas karaļus un karalienes uz viņu guļamistabu, vai arī tu vēlies mūs aplaimot vēl ar kādu viedokli?"

"Nāciet nu, mazie!" Ābrahāms teica.

Klibajam vīram sekodami, petrolejas lampiņas raustīgajā blāzmā bērni uzkāpa pa četru dažādu kāpņu posmiem un gāja pa tumšiem, līkiem gaiteņiem. Emma tenterēja, smagi atspiedusies pret Keitu, pusaizmigušais Maikls pa ceļam uzgrūdās diviem galdiem un apgāza vienu lampu un vienu lāča izbāzeni. Ābrahāms ieveda viņus lielā istabā un piesvieda kamīnā tik daudz malkas, lai uguns degtu visu nakti.

"Tagad ņemiet vērā, ko es jums teikšu!" viņš brīdinošā balsī iesāka. "Pa nakti nekur neklaiņojiet! Te, mūsu ejās un gaiteņos, var apjukt. Apmaldīsieties un vēl dabūsiet saukt Pīpenes jaunkundzi palīgā, un to nu jūs rūgti nožēlosiet, varat man ticēt."

To pateicis, Ābrahāms gāja ārā pa durvīm, bet tad, kaut ko atcerējies, griezās atpakaļ.

"Gandrīz aizmirsu… Tā jums!"

Izņēmis no kabatas vecu, melnbaltu fotogrāfiju, viņš pasniedza to Keitai. Attēlā bija redzams liels ezers, aiz kura tālumā vīd koki un namu jumti ar skursteņiem. Keita padeva fotogrāfiju tālāk Maiklam, bet brālis to iebāza starp piezīmju grāmatiņas lapām, pat neatvērdams acis.

"To es uzņēmu pirms piecpadsmit gadiem," Ābrahāms sacīja. "Atcerieties to upes ieleju, kam braucām garām? Kādreiz upei pāri bija uzbūvēts aizsprosts. Tas aizturēja ūdeni, un lielais ezers stiepās no šis mājas līdz pat ciemam."

"Aizsprosts?" Maikls žāvādamies iejautājās. "Kāpēc pilsētai to vajadzēja?"

"Garlaicīgi…" Emma nomurmināja un pagriezās ar seju pret logu.

"Kā, nu taču lai varētu izrakt kanālu līdz lejas ielejai!" Ābrahāms turpināja, nepavisam neapjukdams. "Klintaines pamats ir kalnrūpniecība, rūdas iegūšana kalnos. Tagad tas viss jau beidzies, bet kādreiz… kādreiz te viss bija citādi. Vīriem bija darbs. Kaimiņi draudzējās savā starpā. Kalna nogāzēs zaļoja mežs. Un bērni…" Viņš apklusa.

"Bērni? Kas noticis ar bērniem?" Par spīti nogurumam, Keita piepeši bija aptvērusi, ka ciemā, kam viņi braukuši cauri, viņa nebija manījusi nevienu bērnu.

Ābrahāms atmeta ar roku. "Ak, nekas… Nakts jau nāk virsū, un es neko neatceros. To fotogrāfiju es jums dāvinu tāpat vien, lai jūs zinātu, ka jūsu jaunā dzīvesvieta vienmēr nav bijusi tāds nožēlojams, nešķīsts nostūris kā patlaban."

Tūlīt pēc tam viņš izkliboja ārā pa durvīm, iekams Keita paguva vēl kaut ko pavaicāt. Palikuši divatā, Maikls un Emma uzreiz aizmiga, taču Keita pusi nakts palika nomodā, raudzīdamās liesmu dejā, kas atblāzmoja griestos, un gudrodama: nez kas tas par noslēpumu, ko Ābrahāms nevēlas atklāt? Briesmu nojausma, kas bija uzmākušies, pirmoreiz šo namu ieraugot, žņaudza sirdi kā auksta dzelzs stīpa. Beidzot ceļojuma un sātīgās maltītes izraisītais nogurums un kamīna uguns siltums Keitu pārmāca un viņa iekrita nemierīgā miegā.

Meklēdami ceļu uz virtuvi, bērni apmaldījās. Viņi nonāca kādā trešā stāva telpā, kas agrāk laikam bija kalpojusi vai nu kā gleznu galerija, vai tenisa zāle. Visiem vēders burkšķēja no izsalkuma.

-  Rūķiem piemīt lieliskas orientēšanās spējas, teica Maikls.

-   Kaut tu kļūtu par rūķi! sacīja Emma.

Maikls neiebilda.

-  Vai jūs ari saožat ceptas gaļas smaržu? ievaicājās Keita.

Ošņādami gaisu, bērni pēc krietna brīža beidzot atrada virtuvi; Pīpenes jaunkundze paziņoja viņa jūtot ies bezgala pagodināta, ka visi trīs Francijas imperatori beidzot žēlīgi ieradušies viņas necilajā virtuvē; nākamreiz, kad viņiem labpatikšot aizkavēties, viņa izbarošot brokastis suņiem.

-  Mums jāizpēta apkaime, lai citreiz neapmaldītos, Maikls sacīja, locīdams iekšā pankūkas, un Keita un Emma bija ar viņu vienisprātis.

Kad viņi bija nokļuvuši atpakaļ savā guļamistabā, Maikls, rakņādamies pa somu, izcēla no tās divas kabatas laterniņas, fotoaparātu, papīru un zīmuļus (viņš teica, ka vajadzēšot zīmēt kartes), nazīti, kompasu un košļājamo gumiju.

-   Nu tā! Ceru, jūs saprotat, kurš būs ekspedīcijas vadītājs, viņš paziņoja.

-   Ceri vien! Keita ir vecākā. Ekspedīcija jāvada viņai.

-   Bet man ir vislielākā ekspedīciju pieredze!

Emma nicīgi nosprauslojās. Rakņāšanos pa netīrām

smiltīm tu varbūt sauc par ekspedīciju? "Paskat, kāds savāds akmens! Iztēlosimies, ka tas ir rūķītis! Rūķu meitene! Es gribu viņu precēt!", māšele mēdījās.

Keita sacīja viņa uzticot ekspedīcijas vadību Maiklam, un pagodinātais Maikls savukārt atļāva Emmai nest kompasu; tieši to arī viņai visvairāk gribējās.

Klaiņodami pa namu, pēc pāris stundām viņi atklāja mūzikas istabu, kur stāvēja vecas, nenoskaņotas klavieres. Tad deju zāli, kur vienā kaktā bija saslietas kristāla lustras, visas vienos zirnekļu tīmekļos. Pēc tam telpu ar tukšu peldbaseinu. Bibliotēku divos stāvos; plauktiem bija piekarināmas slīdošas kāpnes, bet, tiklīdz Emma gribēja tās izmēģināt, tās ar blīkšķi nogāzās. Spēļu zāli ar biljarda galdu, kura kabatiņās mitinājās peļu ģimenes. Un neskaitāmi daudz guļamistabu citu pēc citas, citu pēc citas…

Katru jaunu atklājumu Maikls cītīgi pierakstīja.

Virtuvi viņi atrada laikus un otrās brokastis nenokavēja. Pīpenes jaunkundze pasniedza tītargaļas sviestmaizes ar mango mērci; viņi drīkstēja arī pamieloties ar eļļā ceptiem kartupelīšiem tie laikam gan bija pagatavoti tieši Francijas imperatoriem par godu. Pēc maltītes bērni nolēma doties apskatīt ūdenskritumu, kas reiz ticis aizsprostots, galu galā ar to šī pilsētiņa bija sākusies. Un tā, juzdami vēderā tīkamu siltumu, viņi izgāja no mājas, šķērsoja šauro tiltu un devās tālāk gar sniegotās kraujas malu. Drīz viņi sadzirdēja ūdenskrituma dārdēšanu. Uzkāpuši mazā pakalniņā, viņi nonāca pie kraujas malas; lejā rēgojās bezdibenīga klinšu ieplaka, bet visapkārt pavērās varens skats. Tālumā zilgmoja Šampleina ezers, tā krastā varēja saskatīt tumšu laukumiņu Vestportu. Un tepat tieši viņiem zem kājām no klinšu spraugas lauzās ārā varens kalnu strauts, krizdams lejup uz akmeņiem simtiem pēdu dziļumā. Viņi stāvēja, klausīdamies apdullinošajā dārdoņā, juzdami auksto ūdens miglu, ko vējš, celdamies no bezdibeņa, pūta sejā.

Maikls paliecās uz priekšu un nofotografēja ūdenskritumu, bet Emma tikmēr stingri turēja viņu aiz mēteļa.

Bērni ilgu laiku palika uz kraujas malas, apgūlušies sniegā uz vēdera un skatīdamies, kā ūdens straume gāžas dziļumā. Keita juta, ka mētelis piemirkst ar kūstošo sniegu, taču viņai negribējās ne kustēties. Vēl arvien viņu nepameta briesmu nojausma, kas bija uzmākusies pirmajā bridi pēc ierašanās. Tik daudz neatbildētu jaulājumu! Kas šajā pilsētā noticis? Kāpēc koki gājuši bojā? Kāpēc cilvēki izskatās tik nomākti? Kāpēc šos kalnus nevar redzēt no Vestportas? Kur gan ir noslēpumainais doktors Pims? Un galvenais: kas noticis ar šejienes bērniem?

Grupa, celties! Maikls pavēlēja, braucīdams sniegu no mēteļa. Dodamies atpakaļceļā! Kļuvis par ekspedīcijas vadītāju, viņš vairs nesauca Keitu un Emmu citādi kā tikai par "grupu". Līdz pusdienām gribu izpētīt vēl dažas istabas. Un, starp citu, Pīpenes jaunkundze kaut ko ieminējās par gaļas sautējumu.

Atgriezušies melnajā namā, viņi atklāja kādu istabu, kas bija pilna ar pulksteņiem, kādu citu, kurai nebija griestu, un vēl kādu bez grīdas. Un tad viņi uzgāja istabu ar daudzām gultām.

Šī telpa atradās pirmajā stāvā dienvidrietumu pusē. Rindu rindām te stāvēja vecas dzelzs gultas ar atsperu sietu, kopā vismaz sešdesmit.

-Tā jau guļamistaba! ieteicās Maikls. Kā īstā patversmē!

Taču, pavilkuši vaļā aizkarus, bērni ieraudzīja, ka visi logi ir aizrestoti. Pēc tam viņiem vairs negribējās tur palikt.

Bija jau gluži vēls, kad viņi nokāpa pagrabstāvā un, atgrūduši pussatrunējušas durvis, iekļuva vīna pagrabā. Gaiss te bija salts un oda pēc pelējuma. Laterniņu gaismas kūļi lēkādami apgaismoja tukšus mucu balstus.

Pagraba viņā galā Maikls ievēroja šauru eju; viņš pagājās pa to uz priekšu, bet izrādījās, ka tas ir strupceļš, kas beidzas ar ķieģeļu mūri. Maikls jau gribēja doties atpakaļ, kad ejā parādījās Emma un Keita.

-   Ko tu tur atradi? Emma jautāja.

-   Neko.

-   Uz kurieni tās durvis ved?

-   Kādas durvis?

-   Akls esi, vai? Nu, tās durvis!

Maikls pagriezās atpakaļ. Tur, kur pirms brīža bija mūris, tagad rēgojās durvis. Zēnam aiztrūka elpa, sirds krūtīs sāka dauzīties kā negudra.

-   Vai tev kas noticis? Keita vaicāja.

-  Nekas, tikai… Maikls centās savaldīties, lai balss nedrebētu, tikai to durvju… tur nebija!

-   Ko?…

-Viņš māžojas, konstatēja Emma. Mēs tagad esam ekspedīcijā, tāpēc viņš domā, ka varēs mūs mocīt ar savām parastajām stulbajām iedomām. "Te ir rūķu namiņš" un tā tālāk.

-  Vai tā ir, Maikl? Tu gribēji mūs izjokot? jautāja Keita.

Maikls jau vēra muti, lai protestētu nē, tā ir taisnība! Taču, palūkojies lielajai māsai acīs, saprata: tādā gadījumā Keita viņus abus aizvedīs projām. Un ko tad lai viņš isti saka? "Durvju nebija, bet tagad ir?" Neiespējami! Skaidrs, ka viņš pats tās iepriekš nav pamanījis…

Taču… viņš zināja, ka tas nav tiesa. Šīs durvis…

-   Maikl!

-   Nūjā! Es tikai māžojos. Un Maikls pasmaidīja par zīmi, ka viss kārtībā.

-  Es taču teicu, ka viņš ir sajucis! Paskaties, cik dīvaini smaida! Emma piezīmēja.

Durvis atvērās gluži viegli; aiz tām varēja redzēt kāpnes, kas veda lejup. Maikls devās lejup pirmais, skaļi skaitīdams pakāpienus: Divdesmit, divdesmit viens, divdesmit divi… Četrdesmit trīs, četrdesmit četri, četrdesmit pieci… Piecdesmit… Sešdesmit…

Pēc astoņdesmit otrā pakāpiena parādījās nākamās durvis.

Maikls apstājās un pagriezās pret māsām.

-   Atzīstos: es meloju. Durvju iepriekš nebija.

-   Ko tu…

-Piedodiet! Vadītājs nekad nedrīkst grupai melot! Man tikai ļoti gribējās zināt, kas aiz tām durvīm ir…

Keita dusmīgi nogrozīja galvu. Nu tad mums jāgriežas atpakaļ. Tūliņ!

Emma novaidējās. Viņš taču atkal māžojas! Pasaki Keitai, ka tu māžojies!

-   Izbeidziet!

-   Keita… Maikls piegāja lielajai māsai tuvu klāt.

Lūdzu!

Vēlāk Keita dažkārt iedomājās nez kā viss būtu pavērsies, ja viņa nebūtu Maiklam piekāpusies, ja nebūtu ieskatījusies brālim acīs un tur ieraudzījusi satraukumu, izziņas kāri, dedzīgu lūgumu…

-   Nu labi! viņa ar nopūtu atteica, nodomādama: nav jēgas tā uztraukties. Pagraba pustumsā brālis iepriekšējās durvis vienkārši nav pamanījis. Bet tikai piecas minūtes!

Maikls tūlīt satvēra durvju rokturi. Tās atvērās, un aiz tām bērnus gaidīja tumsa.

Ekspedīcija sadalījās divās grupās: Keita un Emma gāja gar vienu malu, Maikls gar otru; laterniņu gaismā viņiem pavērās kaut kas līdzīgs kabinetam vai laboratorijai. Velvētie griesti padarīja šo telpu līdzīgu alai, un nevarēja īsti saprast, vai tā ir liela vai maza, vai vidēja. Ikreiz, kad viņi pagriezās, sienas šķita aizslīdējušas citur. Visapkārt bija milzum daudz grāmatu un dažādu papīru, tie bija sakrauti uz grīdas, uz galdiem, plauktos… Aiz stikloto skapīšu durvīm varēja redzēt dažāda lieluma pudeles un slaidus misiņa mērinstrumentus ar skrūvēm un ciparnīcām. Keitai ceļā gadījās globuss, un viņa to pagrozīja; kontinentu apveidi griezdamies mainījās un kļuva svešādi.

Ja te degtu lampas vai kamīnā kurētos uguns, Keita šo telpu uzreiz būtu pazinusi. Tagad viņa tikai piesardzīgi staigāja apkārt, gaidīdama, kad būs pagājušas apsolītās piecas minūtes.

-   Paskaties! teica Emma.

Viņa stāvēja iepretī stikla trauku rindai, rādīdama uz vienu no tiem. Keita pieliecās tuvāk. Dzintardzeltenā šķidrumā bija sastingusi sīka ķirzaciņa ar gariem nagiem; tās muguru rotāja spārniņi, plāni kā papīrs.

Telpas otrā malā Maikls pacēla augšup fotoaparātu. Nospiedis podziņu, viņš nākamajā mirklī kaut kur aizmugurē izdzirdēja Keitu novaidamies: Ak nē…

Fotoaparāts izmeta attēlu; Maikls to pavēcināja, lai nožāvētu, un neizpratnē samirkšķināja acis. Viņš tikko bija nofotografējis kādu vecu, zaļos ādas vākos iesietu grāmatu, kas atvērta gulēja uz rakstāmgalda. Lappuses bija tukšas.

Keita steigšus piegāja viņam klāt, vilkdama līdzi Emmu, kas negribēja klausīt.

-   Tūlīt ejam prom!

-   Skatieties! Un Maikls ar vienu roku pāršķīra grāmatas lappuses. Visa tīra kā izslaucīta!

-   Maikl, mēs nedrīkstam šeit uzturēties! Tie nav joki!

Fotogrāfija bija apžuvuši, un Maikls to ielika starp piezīmju grāmatiņas lapām. To darīdams, viņš atrada citu fotogrāfiju to, ko Ābrahāms viņiem bija iedevis, rādīdams ezeru un ciemu.

-   Dzirdat vai nedzirdat? Mēs nedrīkstam šeit uzturēties!

-   Laid! Emma centās izrauties no māsas tvēriena.

-   Piecas minūtes, tu apsolīji! Un kas tad te ir tikai kāda zinātnieka kabinets! Tā grāmata noteikti ir vecs fotoalbums. Skaties! sacīja Maikls.

Ar Ābrahāma doto fotogrāfiju rokā viņš pieliecās, juzdams, ka tai pašā brīdī Keita satver viņa delmu; lielā māsa kaut ko teica: kaut ko par sapni, ko redzējusi… Bet fotogrāfija jau skāra grāmatu, un grīda viņiem zem kājām izzuda.

CETURTA NODALA Klintaines grāfiene

-Vai!.. . Te jau ir… Mēs taču laikam…

-   Maikl, vai viss labi?

-   Citādi nevar būt… Pēkšņi tā notika, un…

-   Maikl!

-   Nu, es jums teikšu…

-   Maikl! -Ko?

-   Vai tev nekas nekait?

-   Nē, tas ir… Jā, viss ir labi!

-   Emma?

-   Man ari laikam… viss labi. Man tā šķiet.

Viņi stāvēja liela, rāma ezera krastā. Tālumā aiz priedēm varēja redzēt stāvus namu jumtus. Bija skaista vasaras diena ar skaidrām debesīm bez neviena mākonīša. Kaut kur ziedēja puķes, Keita gaisā saoda to smaržu.

-  Kas… kas īsti notika? Kur mēs esam? Emma iejautājās.

-   Uz šo jautājumu varu atbildēt. Maiklam bija pietvīkuši vaigi, un satraukumā viņš bēra vārdus kā pupas.

Mēs esam Ābrahāma fotogrāfijā! Protams, ne jau nu tieši fotogrāfijā, tas būtu smieklīgi… Viņš īsi iesmējās.

Bet mēs esam nokļuvuši tajā vietā un laikā, kur fotogrāfija uzņemta!

Emma neticīgi uz viņu pablenza. Ej nu?

-Vai tad nesaproti? Tā ir burvestība! Par to nav šaubu!

-   Nekādu burvestību nav…

-   Tu saki nav? Un kā mēs šeit nokļuvām?

Emma palūkojās apkārt un, nezinādama, ko iebilst, mainīja tematu. Kur tad mēs, tavuprāt, esam?

-   Klintainē, protams!

-   Ha! Kur tad te radies šis milzīgais ezers un koki, un viss pārējais? Tad jau drīzāk mēs esam uz Mēness!

-   Nē, drīzāk mēs esam agrākajā Klintainē! Tādā, kāda tā izskatījās agrāk! Es ieliku fotogrāfiju grāmatā, un tagad mēs esam šeit… Pag… grāmata! Kur tad…

Grāmata gulēja tepat zemē dažu pēdu attālumā. Tās vāki saulē mirdzēja sulīgā smaragdzaļā krāsā. Maikls to pacēla un ātri pāršķirstīja lapas.

-   Fotogrāfijas nav. Tomēr tā atveda mūs šurp! Plati smaidīdams, Maikls ielika grāmatu somā un uzplīkšķināja pa to. Tā ir īsta! īsta!

Keita bija no viņiem atkāpusies un neticīgi raudzījās uz kuģīti, kas šūpojās ezera vidū. Rūpes par jaunāko brāli un māsu bija padarījušas viņas attieksmi pret dzīvi bezgala nopietnu. Maikla fantāzijas spēlēs viņa nevēlējās piedalīties. Tomēr šķita, ka šoreiz brālim ir taisnība: viņš bija ievietojis fotogrāfiju grāmatā, un nu viņi stāvēja ezera krastā. Tikai ko tas viss nozīmē? Vai tā ir burvju grāmata? Tā aizvedusi viņus uz iepriekšējo laiku? Kā tas iespējams?

-   Lai Dievs žēlīgs…

Keita apcirtās. Netālu stāvēja maza auguma vīrietis ar brūnu uzvalku mugurā, turēdams rokās fotoaparātu. Galva viņam bija pilnīgi kaila, bez matiem, toties zodu rotāja sirma, glīti apcirpta bārdiņa. Mute viņam no pārsteiguma bija nedaudz pavērusies.

-   Tas ir Ābrahāms. Gluži loģiski! Maikls teica. Lai šo skatu nofotografētu, viņam taču bija te jāstāv! Tas ir viņš, tikai jaunāks.

-   Tik un tā plikpauris, piezīmēja Emma.

Keita dziļi ieelpoja un izelpoja. Un sacīja sev, ka jāsaņemas. Bet tieši tobrīd priedulājā atskanēja briesmīgs, piesmacis bļāviens tāds, kādu bērni nekad mūžā vēl nebija dzirdējuši. Tas sadrebināja viņus gluži kā ledains vējš, kas dzen viļņu trīsas pāri ezeram.

Ābrahāms novaidējās. Tikai ne to… viņš izdvesa.

No koku puses parādījās kāds stāvs; tas skrēja šurp pa garo zāli. Augumu sedza tumšas skrandas, seja aiz maskas nebija saskatāma. Tam tuvojoties, Keita ievēroja, ka savādais neradījums nevis skrien, bet lēkšo, katrā solī it kā pasviezdams abas kājas uz priekšu.

-   Bēdziet! Ābrahāms pačukstēja. Glābieties!

-   Kas tas ir? Keita jautāja.

-   Bēdziet, bēdziet!

Taču Maikls grozīja rokās fotoaparātu, bet Emma jau bija paķērusi akmeni; Keita saprata, ka ir par vēlu. Neradījums izrāva garu, līku zobenu un atkal iebļāvās, tikai šoreiz vēl daudz briesmīgāk; Keitai sagrīļojās kājas un sirds krūtīs drebēja tā, it kā no tās kāds gribētu izspiest visas asinis, visu dzīvību.

Neradījums notrieca Ābrahāmu zemē.

Keita drebēdama aizstājās brālim un māsai priekšā.

-   Neaiztiec! viņa iekliedzās.

Kā par brīnumu, neradījums apstājās. Nobremzēja tieši pie Keitas. Šķita, ka tam vajadzēja smagi elsot beigu beigās tas bija atskrējis no tālā meža -, bet Keitai šķita, ka tam vispār nav dvašas. Tumšais ietērps tuvumā izskatījās pēc senatnīga militāra formas tērpa skrandām; uz krūtīm pat varēja manīt izbalojušu godazīmi. Zobens bija nosūbējis un robains. Taču Keitas skatienu visvairāk saistīja neradījuma āda. Tā bija netīri zaļganā krāsā, vietām to klāja zemes piciņas, skujas un pat sūnu puduri. Kamēr Keita vēroja, no kailajām ribām izspraucās resns, sārtens tārps.

Viņa sasparojās un palūkojās augšup neradījumam sejā. Īstenībā maskas tam nemaz nebija, tikai galva aptīta ar melnu saiti; pārsēja spraugā kvēloja dzeltenas acis ar šaurām, vertikālām zīlītēm kā kaķim. Neradījums smirdēja tā, it kā būtu piecelts no purva rāvas, kurā nogulējis gadsimtiem ilgi.

Tas pacēla zobenu un rādīja uz to pusi, no kuras bija ieradies.

-   Labāk ej prom! Ābrahāms tam uzsauca. Tik un tā likšu tev aizvākties!

Pasniedzies Keitai garām, neradījums sagrāba Maiklu un gluži vai sviešus aizsvieda uz meža pusi. Tas gribēja sagrābt arī Emmu, bet Keita aizstājās māsai priekšā. Neaiztiec! Mēs iesim!

-   Paņem manu fotoaparātu! Maikls iesaucās.

Keita pieliecās, pacēla fotoaparātu un pakāra to kaklā. Emma vēl arvien žņaudza rokās akmeni. Keita izpurināja to māsai no rokām, un abas kopā viņas piegāja pie Maikla. Tad visi trīs devās uz meža pusi, bet neradījums, lai kas tas īsti bija, lēkšoja viņiem nopakaļ.

Mežs, kam neradījums dzina bērnus cauri, nepavisam neatgādināja Klintaines apkaimi, kādu viņi to līdz šim bija pazinuši. Visapkārt slējās staltas, resnas priedes, zemi klāja bieza paparžu sega, gaiss trīsēja putnu dziesmās. Viss te bija zaļš, lekns, dzīvs!

-   Un deram, ka doktors Pims ir burvis! Maikls satraukts čukstēja. Droši vien tas bija viņa kabinets kā jums šķiet? Kas zina, kādus vēl noslēpumus viņš tur glabā!

Tagad Keita jau ticēja, ka notikušajam ir sakars ar burvestību. Īstenībā šādi kļuva saprotamāks arī daudz kas cits, piemēram, tas, ka vareno kalnu grēdu viņi no Vestportas nebija varējuši saskatīt. Patiešām! Tātad burvestības notiek… Taču šobrīd Keita vairāk raizējās par to, kas notiks ar viņiem pašiem.

-  Kā tu domā, uz kurieni viņš mūs ved? Emma apvaicājās.

-   Droši vien nomušīs, sacīja Maikls, pastumdams brilles augstāk uz deguna.

Diena bija silta un sutīga, un viņi visi svīda.

-  Ceru, ka viņš sāks ar tevi… "Tas ir vecs fotoalbums!" Emma mēdījās. Jā gan, lai sāk ar tevi! Viņa pagriezās pret neradījumu. Uz kurieni tu mūs dzen, pretekli?

-   Liec to mierā! Keita viņu aprāja.

-   Es nebaidos!

-   Zinu, ka nebaidies… Keita noteica, lai gan tā nedomāja. Tomēr nevajag ar to runāt.

Neradījums lēkšoja nopakaļ, bērnus stumdams un bikstīdams, un pēc minūtēm desmit viņi iznāca klajumā uz pakalniņa; Maikls apstājās kā zemē iemiets.

-   Skat!

Viņš rādīja uz upes pusi. Pirmajā brīdī Keita nesaprata, ko brālis saskatījis. Šķita, ka ūdens ieplūdis klinšu spraugā līdz pusei, arī zem tilta, un tad piepeši apstājies kādu ceturtdaļjūdzi no ūdenskrituma. Taču ūdenskrituma nebija! Ūdens straumes nešļācās lejup, gāzdamās no klints. Šķita, ka klinšu sprauga būtu aizšķērsota ar platu dēļu sienu. Un tad viņa apjēdza: tas ir aizsprosts, par kuru stāstīja Ābrahāms!

Keita atskatījās uz pilsētu, uz tālumā mirdzošo ezeru un atkal ieraudzīja kuģīti, kas šūpojās uz spoguļgludās ezera virsmas. Pie tās Klintaines, ko viņi bija pametuši, nebija ne aizsprosta, ne ezera un gandrīz nekādu koku. Kādā veidā viss pārvērties? Vai tam ir sakars ar skrandaino briesmoni?

-   "Rūķu omnibusā" rakstnieks Grīnlīfs paskaidro, ka rūķi ir lieli dambju būves meistari, viņa dzirdēja Maikla balsi. Viņi nav tādi kā fejas. Tās jau nu spētu tikai atvērt skaistumkopšanas salonus!

Emma novaidējās. Maikl, mums drīz jāmirst, lūdzu, vismaz pirms nāves nemoki mūs ar rūķiem!

-   Nāciet! sacīja Keita.

Kamēr bērni kāpa lejā no kalna, Keita turēja pirkstos mātes dāvāto medaljonu. Meitene cerēja, ka māmiņa ieradīsies un viņus pasargās, kaut kā viņus visus glābs. Viņa taču bija apsolījusi!

Neradījums bija izvedis bērnus no meža, un nu viņi stāvēja klajumā netālu no aizsprosta. Tuvumā tas tiešām izskatījās pēc milzīgas, ļoti blīvas koka sienas; siena bija nedaudz izliekta, kā liels C tā savienoja abas klinšu spraugas malas. Aizsprosta priekšā pletās rāms ūdens klaids. Otrā pusē nekā, tukšums.

Taču neviens no bērniem ne Keita, ne Emma, pat ne Maikls neskatījās uz aizsprostu.

Pavisam vienkārša iemesla pēc.

Viņi bija ieraudzījuši Klintaines bērnus.

Klajuma vidū stāvēja četrdesmit vai piecdesmit zēni un meitenes, saspiedušies ciešā pūlī. Keitai šķita, ka jaunākajam bērnam nevar būt vairāk par sešiem gadiem, savukārt vecākais no pusaudžiem augumā bija nedaudz lielāks par Maiklu. Neviens neklaigāja, neskraidīja, negrūstījās, īsi sakot, bērni neuzvedās tā, kā parasti mēdz uzvesties, ja ir sapulcēti tik lielā barā. Apmēram piecdesmit bērnu stāvēja vienkop, pilnīgi nekustīgi un klusi.

Un, viņus apsargādami, apkārt lēkšoja deviņi melnie, mironīgie neradījumi.

Ar skarbu iebļāvienu gūstītājs padzina Keitu, Maiklu un Emmu uz priekšu.

-   Emma, mums šie bērni jāiztaujā! Keita pačukstēja. Tāpēc neblēņojies, sarunāts?

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-   Viņa grib teikt nelien kauties! paskaidroja Maikls.

-   Labi jau, labi… Emma norūca.

Neradījums lika viņiem nostāties pūļa aizmugurē. Par laimi, lielākā daļa bērnu skatījās uz mežu ielejas viņā pusē un nemanīja viņu ierašanos. Tomēr kāds pusaudzis bija pievērsies tieši viņiem un blenza. Viņam bija apaļa seja, virs kuras slējās ruds matu ērkulis, un ļoti plati priekšzobi.

-   Ko lūri! Emma nikni izmeta.

-   Emma!

Emma cieši saknieba lūpas.

-Jūs neesat no šejienes, zēns pusčukstus sacīja.

Šādas zēnu sejas Keita jau pazina. Tādi izskatījās bāreņi, kas jau vairākus gadus aizvadījuši patversmē un sapratuši, ka nevienam nav vajadzīgi, neviens viņus nepieņems savā ģimenē. Šis zēns vairs ne uz ko necerēja.

-   Mani sauc Keita, viņa tāpat pusčukstus atbildēja. Tas ir mans brālis Maikls, un tā mana māsa Emma. Kā tevi sauc?

-   Stīvens Maklaterijs. No kurienes jūs esat?

-  No nākotnes, paskaidroja Maikls. No tās, kas būs apmēram pēc piecpadsmit gadiem.

-   Maikls ir grupas vadītājs, tāpēc, ja mūs nomušīs, tā būs viņa vaina! Emma paziņoja.

Zēns izskatījās apjucis.

-  Tas briesmonis mums uzbruka un atdzina mūs šeit, stāstīja Keita. Kas viņi tādi ir?

-   Ķērkas, atbildēja Stīvens Maklaterijs. Tā mēs viņus saucam, jo viņi tik briesmīgi ķērc. Zēnam blakus bija pienākusi un nostājusies maza meitenīte. Vai esat dzirdējuši, kā viņi ķērc?

-   Es viņus dzirdu pa miegam, meitenīte piebilda.

Keita palūkojās uz mazo. Meitenīte bija jaunāka par

Emmu; viņai bija brilles ar biezām lēcām, aiz kurām acis izskatījās milzīgas, un rokās viņa turēja ļoti novazātu un noplūkātu lelli, kurai vairs nebija palicis necik matu.

-   Vai tā ir tava māsa?

Stīvens Maklaterijs noraidoši papurināja galvu.

-   Tā ir Annija, viņš teica. Arī viņa kādreiz dzīvoja pilsētā.

Meitenīte sparīgi pamāja, apliecinot, ka tas ir tiesa.

-Un kur jūs visi tagad dzīvojat? Keita vaicāja, nojauzdama atbildi.

-   Lielajā mājā, paskaidroja Stīvens.

Keita pameta skatienu uz māsu un brāli. Skaidrs, ka šobrīd viņi atcerējās vienu un to pašu: plašo guļamistabu ar dzelzs gultu rindām un restotajiem logiem.

-   Vai jūs esat bāreņi? Visi? Emma apjautājās.

-   Nē, Stīvens atbildēja, mums ir vecāki.

-Kāpēc tad jūs nedzīvojat pie viņiem? jautāja

Maikls.

Stīvens paraustīja plecus. Viņa neļauj…

Briesmīga nojausma lika Keitai nodrebēt; šķita, ka nozudušo bērnu mīklai ir izskaidrojums. Taču meitene nepaguva pajautāt, kas ir "viņa", viens no pūlī stāvošajiem bērniem iekliedzās, un visi sakustējās, dodamies uz priekšu. Bērni kliedza un spiedza, un ķepurojās cits citam pāri, it kā vairs nemaz nejustu bailes no melnajiem neradījumiem. Arī Stīvens un mazā meitenīte bija iejukuši pūlī.

-   Ko tas nozīmē? Kas te notiek? Emma brīnījās.

Keita pacēlās pirkstgalos, lai saredzētu pāri bērnu

pūlim. Klinšu ieplakas otrā pusē no meža nāca ārā sievietes ar lakatiem galvā. Viņa saprata, kāpēc bērni tā kliedz.

-   Tās ir viņu mātes!

Sievietes māja ar rokām, saukdamas bērnus vārdā.

Keita palūkojās apkārt. Ķērkas tā zēns bija nosaucis melnos neradljumus lēkāja pūļa priekšā, stumdami bērnus atpakaļ. Šķita, ka nu Keita, Maikls un Emma varētu glābties. Bet kurp lai bēg? Vēl arvien viņi bija pagātnes gūstā.

Tad Keita aptvēra, kas darāms.

-   Maikl! Vai tev vēl ir fotogrāfija?

-   Nē, tā nozuda, kad to ieliku…

-   Nē taču, ne jau Ābrahāma dotā, bet otra! Tava, tā, ko uzņēmi kabinetā! Lūdzu, atceries, kur tu to liki!

Maiklam iepletās acis; viņš saprata, ko māsa vēlas. Ievietodami grāmatā Ābrahāma fotogrāfiju, viņi bija nokļuvuši šeit. Varbūt otra, pazemes kabinetā uzņemtā fotogrāfija nogādās viņus atpakaļ?

-Jā, jā! Tepat tā ir!

Maikls jau bāza roku somā, lai izvilktu fotogrāfiju, bet tad viņi saklausīja jaunu skaņu.

Rrrrrtatatatarrr! Rrrrrtatatatarrr!

Skaņa nāca no priedulāja viņiem aizmugurē; Keita redzēja, ka visi bērni un mātes ir apklusuši un raugās uz to pusi. Kādu brīdi nekas vēl nebija redzams. Tad Keita atkal izdzirdēja to pašu troksni, un no meža izbrauca melns, spīdīgs motocikls, ar biezām riepām ārdīdams zemi. Motocikla vadītājs bija dīvains, ļoti sīka auguma vīrelis. Viņa galva bija kā ola ar smailiem galiem garš, ass zods un pakausis gluži vai trijstūrveida tomēr seja plata; šķita, ka šo galvu kāds būtu sagrābis ar abām rokām un pastiepis. Vīrelim bija gaiši, taukainās šķipsnās salipuši mati. Viņš bija ģērbies tumšā, vecmodīgā uzvalkā ar svītriņām, krekla priekšu rotāja tauriņveida kaklasaite. Acis sedza aizsargbrilles; ar tām viņš izskatījās pēc liela kukaiņa. Viņš uzsita pa motocikla signāltaures taustu.

Rrrrrtatatatarrr!

Motociklam bija arī blakusvāģis. Pasažiera seju Keita nevarēja saskatīt. Lai kas tas bija, tam mugurā bija veca vējjaka, galvā ādas ķivere un tādas pašas kukaiņacu brilles kā braucējam.

Rrrrrtatatatarrr!

Motocikls palēkdamies apbrauca bērniem apkārt un apstājās aizsprosta malā. Keita ievēroja, ka visu šo laiku ķērkas nav ne pakustējušies. Tie šķita kaut ko gaidām.

Izslēdzis motoru, braucējs nolēca no motocikla un metās pie pasažiera, kas jau bija izkāpis no blakusvāģa. Tad novilka vējjaku un noņēma ķiveri un brilles, un to visu iesvieda rokās braucējam. Keita ieraudzīja, ka tā ir sešpadsmit vai septiņpadsmit gadus veca meiča. Viņai bija balta, brīnišķīgi gluda āda un zeltaini mati, kas skaistās, vienādās sprogās krita uz pleciem. Meičai mugurā bija balta kleita ar volāniņiem, bez piedurknēm (Keitai tā šķita nedaudz vecmodīga), tā izcēla slaidās rokas. Nekad agrāk Keita vēl nebija redzējusi tik neticami daiļu un dzīvīgu būtni. Ieraudzījusi pie kājām dzeltenu puķi, meiča ar sajūsmas spiedzienu to tūlīt noplūca, tad pagriezās un lēkādama aizskrēja uz aizsprosta pusi.

-   Kas tā tāda? Maikls ievaicājās.

-Tā ir viņa, klusi atbildēja Stīvens Maklaterijs. Grāfiene!

-   Man viņa nepatīk. Izskatās baigi lecīga, norūca Emma.

Jaunā, daiļā grāfiene bija nokļuvusi pie aizsprosta un skrēja pa kāpnītēm augšup. Līdz šim Keita bija raudzījušies galvenokārt uz bērniem, bet nu ievēroja, cik milzīgs un varens ir aizsprosts. Paceldamies sešas septiņas pēdas virs klinšu spraugas malas, tas veidoja tādu kā platu, izliektu tiltu, kas veda no vienas klintsmalas uz otru. Tikusi augšā, grāfiene kā dejas soļiem aizlēkāja līdz aizsprosta vidum; tur viņa apstājās, sastinga uz debesu un mežiem apaugušās ielejas fona.

Daiļava palūkojās vispirms uz mātēm, tad bērniem un sajūsmā palēcās. Paskat! Visi ieradušies! Ak, cik tas ir burvīgi!

Jautrajā grāfienes balsī Keita šķita saklausām tādu kā ārzemju akcentu.

-   Izskatās gluži simpātiska, čukstēja Maikls.

-   Aizveries, stulbeni! Emma nošņācās.

-Jūs visi noteikti ilgojaties uzzināt, kāpēc esmu jūs aicinājusi šurp, grāfiene turpināja. Par to varat pateikties manam sekretāram Kavendiša kungam! Viņa pamāja uz mazo vīreli; šādas uzmanības pagodināts, tas pabraucīja ar rokām galvvirsu, cenzdamies pieplacināt taukaino matu šķipsnas. Viņš ir burvīgs, vai ne? īsi sakot, tieši viņš man atgādināja, ka šodien aprit divi gadi kopš manas ierašanās Klintainē. C'est incroyable, n'est-ce pas?[1] Veselus divus gadus jau esam kopā! Ak, cik tas viss ir brīnišķīgi!

Kas zina, varbūt vēl kādam tas viss šķita brīnišķīgi, bet diez vai tas bija kāds no klātesošajiem.

-Tomēr Kavendiša kungs aizrādīja, ka divu gadu laikā kopš manas ierašanās jūsu pilsētiņas vīrieši diemžēl tā ari nav izpildījuši manu lūgumu. Cik nelaipni! Meiča koķeti savieba apakšlūpu.

-   Viņa ir gluži jauka, vai ne? teica Maikls.

Šoreiz Keita viņam pavēlēja turēt muti ciet.

Grāfiene turpināja:

-    Tomēr neskumstiet, mes amis!* Jūsu mīļā, mazā grāfienīte domāja un domāja, līdz viņai galviņa sāka sāpēt… un beidzot saprata. Pati vien esmu vainīga, jānudien! Sacīju jūsu vīriem: "Atrodiet man to, ko vēlos, tad es aizbraukšu un jūs atkal varēsiet dzīvot kopā ar sievām un bērniem! Viss būs kā agrāk." Quelle imbecile![2] Kā gan varēju būt tik neattapīga? Es lūdzu jūsu vīrus man kaut ko sameklēt un ko viņiem par to apsolu? Ka jūs vairs nebaudīsiet manu burvīgo sabiedrību! Vai kāds brīnums, ka darbi nevirzās uz priekšu? Jūs negribat no manis šķirties! Jūs mani pārāk mīlat! Skaidrs, ka tā nav jūsu vaina. Tomēr tā vairs nevar. Lai cik tas nepatīkami, kaut kas būs jādara, lai jūs mani mīlētu mazāk.

Grāfiene pamāja ar roku un pēkšņi viens no melnajiem briesmoņiem sāka tuvoties bērniem. Tas pastiepa ķetnu uz bērnu bara vidu un izcēla no tā kādu mazu augumiņu. Tā bija Annija; meitenīti turēdams, neradījums lēkšoja ar to uz aizsprostu. Bērni un viņu mātes sāka satraukti klaigāt. Melnais uzrāpās pa kāpnītēm un apstājās blakus grāfienei, un, satvēris Anniju aiz jaciņas apkakles, pacēla pāri aizsprosta malai.

Annijas izmisuma kliedziens pāršķēla gaisu kā nazis. Meitenītes kājeles kūļājās tukšumā. Kāda sieviete klinšu spraugas otrā malā lūgdamās nokrita ceļos.

-   Ko viņš dara?! Emma iesaucās, sāpīgi cieši ieķerdamās Keitai rokā. Tā taču nedrīkst… nedrīkst…

Aizspiedusi ausis ar rokām, skaistā grāfiene lēkāja apkārt melnajam briesmonim, smiedamās un žēlodamās: Ak vai, cik daudz trokšņa! Es vairs neko nesaprotu!

Beidzot viss noklusa, bija dzirdamas tikai Annijas klusās raudas.

Grāfiene maigi pasmaidīja. Zinu jau, zinu! Tas ir briesmīgi! Bet ko lai dara? Divi gadi pagājuši, vai ne, Kavendiša kungs? Veseli divi gadi!

Sekretārs pamāja ar savādo, smailo galvu.

-   Un, ticiet, mes anges*, man galīgi nepatīk īgņoties. Bet kaut kas taču jādara, lai jūs mani tik ļoti nemīlētu! Viņa pacēla lelli, kas bija izšļukusi Annijai no rokām, un noglauda tās retos mateļus. Jau liku jūsu vīriem paziņot: lai vistuvākajā laikā sameklē to, kas man vajadzīgs! Citādi, sākot ar šo svētdienu ak, kā es neciešu svētdienas, tās ir tik garlaicīgas! Tātad, sākot ar šo svētdienu, jūs, pilsētas ļaudis, ik nedēļu zaudēsiet pa bērnam, jo esat likuši man gaidīt!

Un grāfiene iesmiedamās aizlidināja lelli pāri aizsprosta malai.

Abās aizsprosta pusēs atskanēja šausmu kliedzieni. Keita juta bērnu pūli bailēs nodrebam. Tad manīja kādu spraucamies sev garām. Palūkojusies augšup un ieraudzījusi skrandainu, izbalojušu formas tērpu, viņa pirmajā mirklī nodomāja, ka tas ir ķērka. Taču šis stāvs bija milzīgi liels, daudz garāks par ķērkām un vismaz divreiz nē, trīsreiz platāks, un tas nevis lēkšoja, bet gāja lieliem, līdzeniem soļiem. Ja tas bija cilvēks, tad vislielākais cilvēks, kādu Keita jebkad redzējusi. Iedams tas paraudzījās uz leju, un Keita ievēroja, ka tā acis ir tumšpelēkas kā granīts. Milzis devās tieši uz aizsprostu, tuvodamies skaistajai grāfienei.

-   Kas tas? Emma iesaucās. Tas nav ķērka! Vai redzēji viņa acis?

Grāfiene ar zeltaino galvu pamāja ķērkam, un tas uzcēla Anniju atpakaļ uz aizsprosta un pagrūda, lai iet. Mazā uzslējās kājās un šņukstēdama skrēja atpakaļ pie bērniem.

-   Man bija liels prieks atkal jūs visus satikt! teica grāfiene. Jūs ļoti labi izskatāties, nudien! Var redzēt, ka rūpējaties par savu izskatu, un tas man patīk. Diemžēl…

-   Viņa to ieraudzījusi! čukstēja Emma.

-   Ko ieraudzījusi? Tobrīd, kad milzenis gāja garām, Maikls bija tīrījis brilles; vēl arvien viņš tās tīrīja un berza, it kā gribētu izberzt no apziņas redzēto skatu. Kas notiek?

Grāfiene skatījās uz milzīgo vīru, kas nupat bija iznācis no bērnu pūļa vidus. Keita manīja, ka viņa kaut ko pačukst blakus stāvošajam ķērkam; neradījums pavēra muti, un atkal atskanēja briesmīgais, ķērcošais bļāviens.

Maikls un Emma aizspieda ausis ar rokām, bet tas nelīdzēja. Citi bērni izskatījās, kā saņēmuši sitienu, daudzi saļodzījās un nokrita ceļos. Satrauktā Keita vēroja, ka trīs melnie neradījumi izrauj rūsainus, robainus zobenus un metas milzīgajam vīram virsū. Vienā mirklī milzis jau bija izrāvis savu zobenu un stājās viņiem pretī. Bērnu bars pārbīlī atkāpās, notriekdams Emmu zemē. Keita un Maikls uzrāva māsu kājās un kopā ar viņu kāpās atpakaļ, lai netiktu sabradāti. Cauri bērnu balsīm varēja dzirdēt ņurdēšanu un zobenu šķindu; drausmīgie ķērcieni cits pēc cita aiztrūka, zobena pārcirsti.

Kad Keita, Emma un Maikls bija tikuši no pūļa ārā, viņi ieraudzīja trīs ķērkas notriektus zemē. Pretīgi smirdēdami, tie saira, izšķīda, kļūdami par melnu traipu uz zemes. Lielais vīrs smagi elsoja, galvas apsējs viņam bija norauts. Viņam bija gari, tumši mati un vaigā rēta.

-Viņš tos ir nodūris! Nogalinājis ķērkas! Nevienam tas vēl nekad nebija izdevies! Stīvens Maklaterijs teica, balsij satraukumā drebot.

Taču seši atlikušie ķērkas nu metās milzim virsū.

Stāvēdama uz aizsprosta, grāfiene turēja rokā puķi un lūkojās uz to tā, kā lūkotos uz pielūdzēju, kas atrodas deju zāles otrā malā. Viņas sekretārs ar beisbola bumbai līdzīgo galvu pārbīlī bija patvēries aiz motocikla.

-   Sešus viņš neuzveiks, sacīja Maikls. Nesamērīgs pārsvars!

Laikam arī milzīgais vīrs to bija sapratis. Neradījumi atkal metās virsū, un viņš atkāpās uz aizsprosta pusi.

-   Mirsti, ragana! viņš iesaucās un atvēzējās ar zobenu, gribēdams to sviest, taču nepaguva. Grāfiene uzpūta puķei. Zeltains ziedlapiņu birums aizvirpuļoja līdz milzim un apņēma viņu kā mākonis; un Keita pamanīja, ka viņš atkāpjas, saspringst un kļūst pilnīgi nekustīgs. Viens no ķērkām iespēra viņam krūtīs, un tāds pats stingi izslējies milzis nogāzās zemē, uzsizdams putekļu mākoni. Grāfiene priecīgi ieķiķinājās un palēcās.

-   Vai redzējāt? Vai redzējāt, ko viņa izdarīja? taujāja Maikls.

-   Viņa ir ragana! nikni purpināja Emma. Kāds varētu nogrūst viņu no tā aizsprosta! Sadedzināt! To viņa ir pelnījusi!

Keita saprata: viņai, māsai un brālim jātiek prom. Vienalga, vai to kāds redz vai neredz. Viņa jau gribēja Maiklam sacīt, lai izņem no somas grāmatu, bet tad pēkšņi daiļā grāfiene pagriezās uz viņu pusi.

Keita sajuta krūtīs tādu dūrienu, it kā tur būtu ietriecies nazis.

Grāfiene bija pastiepusi pirkstu, tēmēdama to Keitai tieši sirdī. Ķeriet tos trīs! viņa spalgi iekliedzās.

-   Maikl! Grāmatu! Ātrāk!

-   Kāds pamanīs…

-   Nav svarīgi!

Un Keita satvēra Maikla somu, lai izrautu grāmatu. Dzīvie miroņi lēkšoja uz viņas pusi. Viens ķērcoši iebļāvās. Tad otrs… Tad trešais… Keitai šķita, ka viņa grimst ūdenī, cīnīdamās pēc gaisa. Viņa nespēja elpot.

-   Kur… kur ir fotogrāfija… viņa smagi dvesa.

Maikls nekustējās. Keita noprata, ka briesmīgie ķērcieni viņu sastindzinājuši. Tad Emma ievilka viņam kārtīgu pļauku.

-   Ko… Par ko? viņš atjēdzies iekliedzās.

-   Fotogrāfiju!

Maikls palūkojās uz tumšajiem stāviem, kas tuvojās, ceļā grūstīdami bērnus uz visām pusēm. Grāfiene atkal iespiedzās:

-   Ķeriet tos trīs!

Maikls pagrābstījās pa kabatu, izvilka fotogrāfiju un tūlīt nometa zemē.

Keita ar grāmatu nokrita uz ceļiem.

-   Emma, turi manu roku!

Drebēdama viņa sniedzās pēc fotogrāfijas, taču Maikls tai bija uzkāpis virsū.

-   Kur tā ir? Es neredzu! viņš elsa.

-   Paej nost! Nu!!!

Ķērkas tuvojās. Ķērkdami briesmīgāk nekā jebkad. "Saņemies, saņemies…" Keita sev iegalvoja.

Tad īsu brīdi iestājās klusums. Šķita, ka neradījumiem tomēr ir jāievelk elpa. Keitai kļuva mazliet vieglāk, tikai sirds dauzījās kā negudra. Viņa pagrūda Maiklu un paķēra no brāļa kurpes apakšas fotogrāfiju. Papīra četrstūrītis bija saņurcīts un viss aplipis ar smiltīm. Ar acs kaktiņu Keita ievēroja zemē pakritušo Stīvenu Maklateriju.

-   Ātrāk! Emma iekliedzās.

-   Turieties pie manis! iesaucās Keita.

Divām melnām ēnām tuvojoties, viņa uzlika fotogrāfiju uz grāmatas lapas. Vēders sažņaudzās, it kā viņa atrastos šūpolēs, un tad zeme bērniem zem kājām izzuda.

Keita samirkšķināja acis. Apkārt bija viens vienīgs melnums. Viņa samirkšķināja acis vēlreiz. Pamazām tās aprada ar pazemes kabineta pustumsu, un meitene uzelpoja milzīgā atvieglojumā. Viņi bija atgriezušies! Viņa tupēja uz grīdas, noslīgusi ceļos, un klēpī viņai bija grāmata. Zemē gulošo kabatas laterniņu staros viņa saskatīja arī māsu un brāli.

Tad piepeši viss atkal satumsa. Keita juta, ka viņu kāds palaiž vaļā. Kaut kāds spēks, kas līdz šim viņu bija stindzinājis.

-   Keita! Keita! Blakus atskanēja Emmas balss.

Tagad Keita sajuta, cik neganti Emma žņaudz viņas

roku. Kur palicis Maikls?

Keita palūkojās turp, kur Maikls bija stāvējis. Turp, kur viņam bija jāstāv. Brāļa tur nebija.

PIEKTĀ NODALA Doktors Staņislavs Pims

Vakariņu laikā viņas pateica Pīpenes jaunkundzei, ka Maikls nejūtoties labi un jau esot aizgājis gulēt. Keitai un Emmai pašām nebija ne mazākās ēstgribas. Vecā dāma zūdījās, ka viņas pavārmāksla neesot Versaļas pils līmenī un rītdien viņai droši vien nocirtīšot galvu, bet meitenes to tik tikko dzirdēja. Kad viņas uzkāpa savā istabā, Ābrahāms jau bija iekurinājis kamīnu. Māsas apgūlās kopīgajā gultā un raudādamas apskāvās.

Gan jau būs labi… Keita Emmu mierināja. Mēs dabūsim viņu atpakaļ…

Nakts vidū Keita nojauta, ka Emma beidzot aizmigusi. Viņa pati nekādi nespēja aizmigt, visu laiku bija jādomā par to, kas noticis. Vai ķērkas pēdējā mirklī būtu Maiklu sagrābuši? Vai arī vēl ļaunāk viņa par ātru ielikusi fotogrāfiju grāmatā, un Maikls nav paspējis pie tās pieķerties? Varbūt viņš stiepa rokas pēc māsas, bet viņa acu priekšā vienkārši izzuda? Atkal un atkal Keita iztēlojās ainu, kurā nelaimīgais brālis, tiekdamies turp, kur pirms mirkļa vēl bijusi viņa un Emma, satver tukšu gaisu un šausmās nodreb, sajutis dzīvo miroņu pieskārienu…

Keita gulēja tumsā, klausīdamies Emmas dziļajā elpā, un domās atkārtoja: "Tā ir mana vaina… tikai mana vaina…" Māmiņa bija lūgusi, lai viņa pieskatītu māsu un brālīti, un viņa to nebija spējusi… Ko viņa tagad mātei teiks? Kā paskaidros? Keitas vienīgā cerība bija zem matrača paslēptā grāmata. Viņas to izmantos. Sadabūs kādu citu vecu fotogrāfiju, atgriezīsies pagātnē un atvedīs atpakaļ Maiklu.

Debesis aiz loga tik tikko bija ieblāzmojušās, kad Keita jau uzpurināja Emmu no miega.

-   Ģērbies, viņa teica, ejam pie Ābrahāma!

Ābrahāma dzīvoklis atradās ziemeļpuses tornīša pašā

augšā. Māsas nostāvēja pie durvīm krietnu brīdi, vairākkārt klauvēdamas, taču neviens nenāca.

Virtuvē jau rosījās Pīpenes jaunkundze, šķindinādama pannas.

-  Ābrahāms aizbrauca uz Vestportu, viņa nosacīja, ar joni uzsviezdama Keitai uz šķīvja divas desiņas. Pēc doktora Pima.

Keita neticēja savām ausīm. Ko? viņai izspruka.

-  Atvainojos, ka nerunāju franciski, Jūsu Augstība! Bet, ja jums labpatiktu uzklausīt manus vienkāršos vārdus, tad atkārtošu viņš aizbrauca uz Vestportu pēc doktora Staņislava Pima. Jau pirms rītausmas. Drīz viņiem vajadzētu būt klāt.

-   Paklau, Keita, Emma čukstēja, vai atceries, ko Maikls teica? Grāmata droši vien pieder tam zinātniekam, tam doktoram Pimam. Vai arī tu domā, ka viņš ir burvis?

-   Kur tad jūsu brālis? Pīpenes jaunkundze bargi apvaicājās.

-   Gultā, atbildēja Keita. Viņš vēl nejūtas labi.

-Hm… Laikam gan vēders apsāpējies no tā cūkē-

diena, ar ko es jūs baroju! Tik un tā uznesiet viņam brokastis! Lai tad sviež lejā pa trepēm, ja nepatīk. Un Pīpenes jaunkundze aizgāja uz pieliekamo kambari pēc paplātes.

Tiklīdz viņa bija prom, Emma pieliecās māsai klāt un čukstēja:

-   Tas profesors Kāviņsauc tagad zinās, ka esam paņēmušas viņa grāmatu! Ka nepārvērš mūs par vardēm vai ko tamlīdzīgu… Mums vajag…

Meitene aprāvās. Pa gaiteni kāds klibojošiem soļiem nāca šurp. Pēc brīža virtuvē parādījās Ābrahāms, vēl arvien āra drēbēs.

-   Labritiņ, jaunkundzītes, labrītiņ! Viņš piegāja pie plīts, berzēdams rokas. Šorīt ārā tāds saltums kā kapā! Doktoram Pimam ar' es to pašu teicu, kamēr braucām ar laivu pāri ezeram. "Vārds vietā, Ābrahām," šis man atbild, "tāds saltums kā kapā!" Tā abi jauki aprunājāmies.

-   Ābrahām!

-  Jā, jaunkundzīt? Ābrahāms bija ielējis sev krūzē tēju un nu citu pēc cita meta klāt cukurgraudus.

-   Gribam ko lūgt… Mums vajadzētu vēl vienu…

-Vēl neesat paēdušas? Slikti! Virtuvē bija iešļū-

kusi Pīpenes jaunkundze. Viņa paķēra meiteņu šķīvjus un iemeta tos izlietnē. Ejiet nu uz bibliotēkas istabu, majestātes! Es gaitenī satiku doktoru Pimu. Viņš grib ar jums aprunāties, tā gan!

-   Aprunāties… ar mums? Par ko? Keita jautāja.

-   Kā lai es to zinu? Varbūt viņš vēlas, lai jūs viņam ierakstāt grāmatā veltījumu! Nu, ko jūs vēl gaidāt? Ejiet! Un tu, rīma… Viņa atvēzējās un svieda Ābrahāmam ar sīpolu. Liec cukuru mierā!

-   Es paņēmu tikai divus gabaliņus, Pīpenes jaunkundz…

-   Divus gabaliņus? Es tev tūlīt rādīšu divus gabaliņus! Še tev divi! Še tev divi! Pīpenes jaunkundze dzenāja Ābrahāmu ap galdu, kaustīdama ar koka karoti.

Keita ar nopūtu sacīja: Ejam!

Pie bibliotēkas durvīm Keita un Emma apstājās.

-   Atceries, Keita pačukstēja, mēs par viņu neko nezinām! Viņš varbūt ir parasts cilvēks, kas vada bāreņu patversmi.

-   Bāreņu patversmi, kurā ir tikai trīs bērni… Vecā, baisā mājā, kas pilna ar burvestībām… Kā tad! Emma šņāca.

Māsai, protams, bija taisnība. Taču jau nākamajā mirklī kāda balss iesaucās:

-   Nāciet iekšā, nāciet! Nestāviet aiz durvīm sačukstēdamās!

Citas izejas nebija. Paņēmusi Emmu pie rokas, Keita atvēra durvis.

Bibliotēkas istabu viņas jau vakar bija redzējušas tad, kad Emma bija nogāzusi kāpnes. Grāmatas te bija sakrautas veselos divos stāvos. Tieši pretī durvīm atradās vairāki augsti, šauri logi ar dzelzs aplodām, pa tiem varēja redzēt pussabrukušās staļļu ēkas. Kreisajā sienā bija mazs kamīns, un pie tā četri ļoti veci ādas krēsli. Pie kamīna ar muguru pret ienācējām bija notupies uzvalkā ģērbies sirms vīrs; viņš pūlējās iekurt uguni. Keita redzēja uz krēsla nomestu ceļojuma apmetni, spieķi un nobružātu ādas koferīti.

-   Sēdieties, sēdieties! atskanēja vecā vīra balss, atbalsodamās dūmvadā. Tūlīt došos pie jums!

Keita apsēdās vienā lielajā ādas krēslā, Emma otrā. Nez vai viņam ir kaut mazākā jēga par to, kā iekur uguni, Keita domāja. Kamīnā šā tā bija sabāzelēti žagari un saņurcītas avīzes, krāvumu papildināja tukša limonādes skārdene un izlietotas tējas paciņas. Vecais vīrs švirkstināja sērkociņus citu pēc cita, bet uguns kā neradās, tā neradās.

-   Pie velna! vecais nikni noteica. Tad Keita saklausīja viņu kaut ko pusbalsī dīvaini murminām… un piepeši kamīnā ielēca jautra, spoža uguns. Nu re, pavisam cita lieta! sacīja vecais.

Iebakstījusi Keitai ar elkoni sānos, Emma rādīja uz to pusi, it kā gribēdama sacīt: "Vai redzēji?"

Vecais vīrs piecēlās un pavērsās pret meitenēm. Gadu nasta viņam noteikti bija pamatīga, taču kustības ašas un vieglas, bez vecišķa stīvuma. Viņam bija baltsirmas, biezas uzacis, kas atgādināja ragus, un tāda pati baltsirmu matu kodaļa; brilles bija nedaudz saliektas un šķības, it kā viņš nesen būtu cietis kādā negadījumā. Ari uzvalks izskatījās cietis, turklāt nevis vienā, bet vairākos negadījumos.

-   Kamīna aizkuršana ir māksla, kas gadsimtu gaitā zudusi. Ne katram tā ir pa spēkam, viņš spriedelēja. Tagad atļaujiet iepazīties es esmu doktors Staņislavs Pims! Un viņš zemu palocījās.

Keita un Emma tikai skatījās. Likās, ka viņš ir lāga večuks, varbūt mazliet jokains… Tāds varēja izskatīties kāds vecs radinieks, varbūt tēvocis. Tomēr kaut kas viņā šķita pazīstams… Keitai šķita, ka šo garo vīru viņa jau būtu redzējusi. Bet kā tas iespējams?

Doktors Pims raudzījās lejup uz viņām abām, jautājoši saraucis augšup vienu balto uzaci.

-   Ak jā… Keita uzreiz neattapa, ko bilst. Mani sauc Keita, un tā ir mana māsa Emma.

-   Ceru, ka jums ir arī uzvārds?

-   Nav. Tas ir jā, ir gan. Sākas ar P. Neko vairāk mēs nezinām.

-Jā, jā, tagad atceros! Es to redzēju jūsu dokumentos. Bet jums ir arī brālis, vai ne? Kāpēc viņa nav šeit?

-   Maikls nejūtas labi, Keita atbildēja.

Doktors Pims palūkojās, un iespaids par viņu kā lādzīgu, mazliet jokainu večuku uzreiz izgaisa. Keitai šķita, ka modrais skatiens redz viņai cauri. Nākamajā mirklī viņš jau atkal smaidīja.

-   Cik žēl! Ja varu kaut kādi palīdzēt, sakiet! Es protu ne tikai iekurt uguni, esmu apguvis ari citas mākslas… Nu tātad… Viņš apsēdās meitenēm pretim. Paklausīsimies, ko par sevi varat pastāstīt! Gribu dzirdēt visu jūsu dzīvesstāstu! Un bez steigas! Man patīk, ja stāsta lēnām un pamatīgi. Uguntiņa silti kuras, Pīpenes jaunkundze atnesīs tēju… Varam šeit kavēties, cik ilgi vien patīk.

Doktors Pims izvilka no kabatas pīpi, pielika pie pīpes galviņas degošu sērkociņu, pāris reižu uzpakšķināja, tad izpūta lielu, zaļganzilu dūmu mutuli. Smaržīgie dūmi nevis cēlās augšup, bet pamazām pletās plašumā un nogūla pār māsām kā mīksta sega.

-   Sāciet vien! doktors Pims laipni mudināja.

Vēl arvien Keita sēdēja kā sastingusi. Viņa atcerējās, kā pēc neveiksmīgās tikšanās ar Gulbju dāmu bija noklausījusies Kramlijas jaunkundzi runājam pa telefonu. Direktore bija lūgusies, draudējusi, mēģinājusi sarunbiedrus piekukuļot, lai tikai kāds pieņemtu Keitu, viņas brāli un māsu. Tad pēkšņi sazin kā bija uzradies šis vecais vīrs, kas uzdevās par patversmes direktoru. Kāpēc? Ko viņam vajag? Skaidrs, ka ir kāds iemesls, kāpēc viņš atvedis meitenes šurp… Bet kāds?

-   Mīļā, vai tev kas kaiš?

Lai būtu kā būdams, tagad galvenais ir glābt Maiklu, Keita nosprieda un ievilka elpu, lai sāktu stāstīt. Doktora Pima pīpes dūmiem bija viegla mandeļu smarža.

-   Pirms desmit gadiem pašā Ziemassvētku vakarā mūs visus trīs ievietoja Svētās Marijas bāreņu patversmē… Viņa bija apņēmusies īsi pastāstīt galveno, tad atvainoties un sacīt, ka viņām jāiet apraudzīt brāli. Taču viss izvērtās pavisam citādi, gaužām dīvaini. Nemanot Keita piepeši bija sākusi visu attēlot sīki un smalki Emma ik pa brīdim piebalsoja -, cik jauka bijusi māsa Agate, taču diemžēl viņai bijis paradums gultā smēķēt, tāpēc kādunakt viņa nokūpinājusi Svētās Marijas patversmi un arī pati sadegusi, un pēc tam viņi visi trīs nokļuvuši nākamajā patversmē, to vadījis kāds resnis, kas visu bāreņiem domāto pārtiku vedis mājās, lai barotos pats un barotu ģimeni, bet bērniem pusdienās bieži vien pasniegta tikai ūdeņaina zupa un sakaltusi maize… un tā tālāk, un tā tālāk. Keita un Emma runāja viena caur otru, klāstīdamas par daždažādajām patversmēm, ko viņi visi trīs bija pieredzējuši, par bērniem, ar kuriem bija iepazinušies, un ka viņi nekad nebija pieļāvuši, lai viņus sauc par bāreņiem, jo zinājuši, ka viņu vecāki ir dzīvi un reiz atbrauks, un viņi visi būs kopā. Kā pa miglu Keita manīja ierodamies Pīpenes jaunkundzi ar tējas tasēm, grauzdētu maizi un ievārījumu un kaut kad vēlāk atkal ienākam, lai paņemtu tukšos šķīvjus. Gan viņa, gan Emma tikai stāstīja un stāstīja, atklādamas visu to, ko līdz šim nevienam nebija atklājušas: Keitas atmiņas par vecākiem un sapņus par to, kādā mājā viņi dzīvos, kad būs satikušies. Emma ilgi jūsmoja par suni, kas viņai reiz būs, melns ar baltiem plankumiņiem to godās par Smita kungu, un tam nevajadzēs taisīt nekādus pazemojošus suņu trikus; Keitai tas bija kaut kas jauns un nedzirdēts. Vēlāk atkal ienāca Pīpenes jaunkundze, šoreiz atnesdama sviestmaizes ar gaļu un sieru, bet tikmēr Keita un Emma stāstīja par Kramlijas jaunkundzi un Gulbju dāmas cepuri, par braucienu vilcienā uz ziemeļiem un biezo miglu virs ezera un par to, ka Ābrahāms viņus atvedis uz šejieni zirga vilktā pajūgā: agrāk viņi nebija braukuši ratos! Un…

Piepeši Keita izdzirdēja doktora Pima balsi. Mī un žē, tas tik ir bijis ceļojums! Bija tiešām interesanti to visu klausīties, bet tagad jūs vairs ilgāk neaizkavēšu… Droši vien jums ir šis tas svarīgāks darāms par laika kavēšanu vecam vīram.

Keita pamodās kā no sapņa. Viņa paraudzījās uz tukšo šķīvi un atcerējās, ka tas bijis pilns ar sviestmaizēm. Vai viņas būtu tās apēdušas? Viņa nevarēja atcerēties. Kamīnā vēl arvien sprakstēja uguns, bet saule debesīs bija apmetuši loku un vairs nespīdēja telpā. Cik ilgi viņas te sēdējušas?

-Vēlāk atkal aprunāsimies, sacīja doktors Pims. Taču gribētu jūs brīdināt… Dažas vietas pasaulē ir gluži citādas nekā tās, pie kurām esam pieraduši. Tās ir gluži kā atsevišķas valstis ar savu kārtību. Teiksim, kāds meža nogabals vai kāda sala, vai pilsētas kvartāls…

-   Vai kalnu grēda, ieteicās Keita.

-Jā. Dažreiz pat vesela kalnu grēda. Klintaines pilsētiņa un viss, kas tai apkārt, ir tieši tāds. Pati pilsēta jums īstenībā nav bīstama. Taču neaizklīstiet tālāk kalnos! Tās briesmas, kas tur draud, jūs nevarat pat iedomāties! Kādudien es jums to visu pastāstīšu, bet pagaidām… Vai saprotat?

Doktors Pims ielūkojās Keitai acīs un atkal meitenei šķita, ka vecais vīrs redz viņai cauri. Viņa pamāja un doktors Pims atlaidās krēslā, atkal smaidīdams kā mīlīgs vectētiņš. Ļoti jauki! Starp citu, es palūdzu Pīpenes jaunkundzi, lai rītdien mums pagatavo sevišķi gardas vakariņas. Varbūt lai izcep zosi. Būs taču Ziemassvētku vakars…

-   Ko?! Keita un Emma abas reizē pārsteigtas iesaucās.

-   Nūja! Vai tad nezinājāt? Pēc tam doktors Pims piebilda, sevī murminādams, it kā viņam tas tikko būtu iešāvies prātā: Jā, jā, kā tad… Ziemassvētku vakarā jūs pirmoreiz nokļuvāt patversmē, vai ne? Tad jau rītvakar… Viņš apklusa, it kā galvā kaut ko rēķinātu. Tad jau rītvakar apritēs tieši desmit gadu, kopš zaudējāt vecākus.

Keita bija gluži mēma no pārsteiguma. Tātad rit ir Ziemassvētku vakars? Kā viņa to varēja nezināt? Gandrīz šķita, ka sarunā ar doktoru Pimu būtu aizritējušas nevis stundas, bet dienas.

Doktors Pims piecēlās.

-   Varbūt līdz rītvakaram jūsu brālis jau būs pilnīgi izveseļojies un man būs tas gods ar viņu iepazīties, viņš teica un vedināja abas meitenes uz durvīm. Droši vien tagad jums ir padomā apciemot Ābrahāmu?

Keita nevaicāja, kā viņš to zina. Tikai mulsi pamāja.

-   Lūdziet, lai viņš jums parāda savu pēdējo fotogrāfiju! Manuprāt, tā jūs varētu interesēt.

Ar šiem vārdiem doktors Staņislavs Pims izvadīja

viņas ārā un aizvēra durvis.

♦ ♦ ♦

Tiklīdz Keita un Emma bija ārpusē, viņām noskaidrojās prāts.

-   Kas īsti notika? Emma jautāja. Man laikam smadzenes bija sagājušas klīsterī!

-   Man arī…

-   Kā tu domā, vai viņš mūs bija nobūris? Es izstāstīju viņam visu to, ko nevienam netiku stāstījusi. Briesmīgi izpļāpājos, vai ne?

Mazās māsas balsī skanēja satraukums. Keita centās izprast pati sevi. Viņa zināja, kā cilvēks parasti jūtas, kad atklājis otram par daudz: viņš kaunas, nožēlo un vēlas, kaut nebūtu to darījis. Taču Keita uzelpoja, it kā būtu izdevies nokratīt kādu nastu, ko viņa visu laiku nēsājusi sev līdzi. Pa lokveida kāpnītēm augšā uz Ābrahāma dzīvokli viņa kāpa neparasti viegli un mundri. No mūra sienām dvašoja saltums. Tālumā saklausīja putna vīterošanu. Keita dzirdēja kāpņu čīkstoņu zem Emmas soļiem. Kaut gan viņām abām vēl bija jāpārvar daudz grūtību un Keitai nudien nebija ne jausmas, kā viņa un vienpadsmit gadus vecā māsa spēs izraut Maiklu no raganas un tās velnišķo kalpu nagiem -, tagad viņa jutās simtreiz labāk nekā no rita.

-  Nē, Emma, man šķiet, viss kārtībā, viņa atbildēja.

-   Man ari, Emma teica un pasmaidīja.

Atkal viņas krietnu bridi rībināja Ābrahāma durvis, bet neviens nenāca.

-  Viņš tiešām sāk man krist uz nerviem! iesaucās Emma.

Nokāpušas lejā, viņas ieraudzīja Pīpenes jaunkundzi mazgājam lielā gaiteņa grīdu.

-   Es aizraidīju to veco spoku, lai meklē zosi doktora Pima Ziemassvētku vakariņām, viņa sacīja. Droši vien būs aizbraucis uz Vestportu. Gan jau līdz tumsai atgriezīsies!

-   Bet mums viņu vajadzēja tūlīt satikt! Emma uzstāja.

-Tiešām, Jūsu Majestāte? Ko tu neteiksi! Nu tad turpmāk varbūt visu saskaņosim ar jūsu personisko sekretāru. Bet līdz tam laikam… Un viņa iegrūda Emmai rokās slotaskātu un pasniedza Keitai suku. …Līdz tam laikam jums nekaitētu mazliet palocīties!

Un Pīpenes jaunkundze ieveda māsas lielā ēdamzālē; doktors Pims vēloties Ziemassvētku vakariņas ieturēt šeit. Tā bija milzīgi plaša telpa ar garu ozolkoka galdu; virs tā karājās divi vareni, kalti svečturi, ietinušies zirnekļu tiklos gluži kā sudraba šķidrautā. Sienas bija apdarinātas ar koka paneļiem. Keita ieraudzīja kamīnu tik lielu, ka tajā būtu ietilpusi viņu abu platā gulta, kas atradās augšstāvā. Pašlaik tur dzīvoja lapsu ģimene. Kamīna dzegu balstīja divi marmora pūķi; arī tos, tāpat kā visu citu, klāja kvēpi un putekļi.

-   Doktors Pims izrīkoja lapsas neaiztikt, bet viss pārējais lai spīdētu un laistītos kā jūsu Versaļas pils zāles svētdienas rītā!

-  Tas ir stulbi, teica Emma, kad Pīpenes jaunkundze bija izgājusi pa durvīm. Mums taču jāglābj Maikls!

-   Zinu. Bet bez Ābrahāma fotogrāfijas mēs tāpat neko nevaram iesākt, Keita atbildēja.

Emma kaut ko nomurkšķēja, tad ņēmās mazgāt grīdu. Keita saslapināja suku un ķērās pie viena no pūķiem. Divas mazas lapsiņas no kamīna dziļumiem viņas abas uzmanīgi vēroja.

Pienāca vakariņu laiks, bet Ābrahāms nebija atgriezies, un māsas ēda divatā. Viņas sacīja, Maiklam viņas aiznesīšot šķīvi ar ēdienu. Kāpdama augšup, Keita vairs nepavisam nejutās viegla un mundra kā pēc sarunas ar doktoru Pimu. Viņas abas bija ļoti nogurušas, un raizes par brāli jau līdzinājās izmisumam.

Jau otro nakti viņām bija jāguļ, raugoties uz Maikla tukšo gultu. Nekad agrāk tā nebija gadījies, ka viens no viņiem būtu bijis tik ilgi šķirts no trijotnes. Rīt mēs viņu atdabūsim, Keita sev iegalvoja.

Nakts vidū viņa piepeši uztrūkās no bailēm. Pa miegam viņa bija atcerējusies, ka īstenībā nezina, vai grāmata vēl ir turpat, kur viņa to bija noslēpusi, zem matrača. Keita izkāpa no gultas un, sirdij pamirstot, grābstījās pēc grāmatas. Pirksti sataustīja ādas vākus. Keita izvilka grāmatu ārā.

Aiz loga bija uzausis mēness, un tā sudrabainie stari apgaismoja gultu, likdami grāmatas smaragda krāsas vākiem noslēpumaini iemirdzēties. Keita uz labu laimi atšķīra grāmatu vaļā. Lappuses bija tukšas. Viņa noglauda tās ar pirkstiem; papīrs bija sauss un tik vecs, ka jau kļuvis grubuļains. Viņa pāršķīra vienu stīvo, trauslo lappusi. Tukša. Vēl vienu. Arī tukša. Vēl vienu. Vēl, vēl un vēl. Visas tukšas. Keita jau gribēja grāmatu aizvērt un tad kaut kas notika.

Viņas pirksti bija sastinguši uz atvērtās lappuses, un piepeši apziņā iznira kāda aina. Viņa redzēja ciemu upes krastā. Baznīcas torni. Sievietes mazgā veļu. Un attēls nebija sastindzis: upē dejo vilnīši, vējš kustina koku zarus. Keitai šķita, ka tālumā saklausa zvana skaņas.

-   Ko tu tur dari? Emma ieņurdējās.

-   Neko, Keita noteica, ieslīdēdama atpakaļ zem segām. Guli!

SESTĀ NODALA Melnā lappuse

N ākamajā dienā jau no paša rita Pīpenes jaunkundze lika māsas pie darba, un tā, veicot dažādus uzdevumus un bēguļojot no doktora Pima, pienāca pēcpusdiena. Beidzot Keita un Emma sēdēja Ābrahāma istabā pie kamīna, malkodamas sidru un klausīdamās, ko vecais kučieris stāsta par saviem piedzīvojumiem, meklējot zosi.

Vai ta' es ko saku? Tāds sulīgs, trekns zoss cepetis man brangi iet pie dūšas tāpat kā visiem… Bet dzenāt vecu vīru pa pasauli tik aukstā dienā kā vakar? Vakar tak bija auksts kā kapā! Kā divos kapos! Vai ieliet jums vēl sidru?

Torņa istaba, kurā mitinājās Ābrahāms, bija pilnīgi apaļa, ar logiem uz visām pusēm. Otra tās neparastā īpašība bija tāda, ka ikkatru brīvu sienas laukumiņu klāja fotogrāfijas. To mājastēvam bija neparasti daudz: tās ne vien bija salīmētas uz sienas, bet arī sakrautas uz galda un grīdas kaudzēs un dažas kaudzes pabīdītas zem krēsliem, un dažas nekārtīgākas tiecās noslīdēt no galda. Fotogrāfiju bija simtiem, tūkstošiem, visas no vecuma sadzeltējušas un izbalojušas.

"Reiz bija!" Ābrahāms bija sacījis, kad meitenes iegāja istabā un brīnīdamās sāka raudzīties apkārt. "Reiz man bija liela patika uz fotografēšanu. Varbūt tāpēc, ka biju piedzimis ar klibu kāju un nevarēju strādāt raktuvēs. Bet laiki mainās. Nu jau gadiem neesmu uzņēmis nevienu bildi…"

Viņš paliecās uz priekšu un piepildīja meiteņu sidra krūzītes.

-Vai jums tiešām nekas nekait? Izskatāties tādas sagurušas. Ka tik neesat saķērušas to pašu kaiti, kas brālim!

-   Mums viss labi.

Kā smags vāks pār māsām gulēja apziņa, ka ir Ziemassvētku vakars un pagājuši tieši desmit gadi, kopš vecāki ir nezināmā tālumā. Kad viņas abas torīt ģērbās, Keita piepeši, neko nebilzdama, bija māsu cieši apskāvusi. Tā viņas labu brīdi nostāvēja telpas vidū apskāvušās, bez vārdiem.

-   Tātad jūs sakāt, ka iepazināties ar doktoru Pimu. Viņš jau nav šejienietis, nav klintainietis. Reiz ieradās un vienkārši nopirka šito veco māju. Nu jau desmit gadu būs riņķī. Mani un Pīpenes jaunkundzi pieņēma darbā, redz!

-   Ābrahām… Keita un Emma bija sarunājušas, ka pavaicās tieši; viņām vajadzēja zināt, un, jautājot vecajam kučierim, bija vislielākā cerība saņemt atbildi, turklāt tas bija arī mazāk bīstami. Varbūt jūs… hm… varbūt jūs mūs jau atceraties? No agrākiem laikiem. Kādudien…

pie ezera… Varbūt mēs jums atkal parādījāmies… gluži negaidot?

Keita zināja, ka pirms divām dienām šis jautājums būtu šķitis pilnīgi bezjēdzīgs. Taču nu viņi visi trīs Keita, Emma un Maikls bija ceļojuši laikā. Pagātne nu bija citāda, tātad arī Ābrahāma atmiņām jābūt citādām. Un tiešām viņa vēl nebija jautājumu pabeigusi, kad vecā kučiera sejā atplauka smaids.

-   Vai es jūs atceros? Trīs bērnus, kas tā uzreiz čiks! parādās nez no kurienes? Kā to var aizmirst! Aizvakar, kad izkāpāt no laivas, es sev sacīju: Ābrahām, veco zēn, tā ir tā pati trijotne, kas izpeldēja no zila gaisa pirms piecpadsmit gadiem, un, paskat tik, nemaz nav pārvērtušies, nemaz nav vecāki kļuvuši! Labi vien ir, ka beidzot atzināties, citādi es jau domāju, ka mana vecā galva vairs nekam neder. Ābrahāms pieliecās māsām tuvāk. Tad jau būsiet apjēgušas, ko? Tad jau jūs zināt, kas īstenībā ir Klintaine?

Keita papurināja galvu. Nē. Tāpēc atnācām pie jums lai to pajautātu.

-   Nevar būt! Jūs tik mani apceļat! Gribat iestāstīt, ka protat lēkāt pa gadiem uz priekšu un atpakaļ, bet nezināt, kas tā par vietu, kur atrodaties?

-Mēs domājām… Tas ir, mums šķita, ka te notiek kaut kādas dīvainības…

-   Dīvainības! Ha! Tas vēl ir maigi sacīts.

-   Un doktors Pims… Vai viņš ir…

-   Kas viņš ir, jaunkundzīt?

-   Vai viņš ir… Keita neuzdrošinājās šo vārdu izrunāt.

Par laimi, Emmas pacietība bija galā. Vai viņš ir

burvis?

-   Kuššššš! Jūs jau līdz pašai Vestportai var dzirdēt! Ābrahāms piešļūca ar krēslu vēl tuvāk, vēcinādamies ar rokām un rādīdams, lai vīņas nerunā tik skaļi. Bet trāpīts gan ir kā naglai uz galvas… Tas vīrs ir burvis, par to nav ne mazāko šaubu!

Keita nolika sidra krūzīti uz grīdas. Viņa baidījās, ka tā izslīdēs no drebošajām rokām.

-   Un kā jūs abas to uzminējāt? Varbūt viņš kaut ko uzbūra?

-   Viņš iebūra kamīnā uguni, sacīja Emma.

Ābrahāms zinīgi pamāja ar galvu. Jā, jā, doktors

Pims ir liels gudrinieks, bet kamīnā uguni iekurt to viņš nespēj, sit vai nost! Paklau, bet jūs abas varbūt esat raganas? Ābrahāma sejā bija parādījusies bažīga izteiksme. -Jo, ja esat raganas, tad ņemiet vērā: vienmēr jums esmu vēlējis to labāko, un, manuprāt, es nebūtu pelnījis, lai mani pārvērš par āzi vai piebur man otru degunu…

-   Mēs neesam raganas, Keita viņu pārtrauca.

-   Vienmēr domājām, ka burvestības ir tikai tādas blēņas, par ko Maiklam patīk papļāpāt, turpināja Emma.

-   Ak tad tā? Ābrahāms brīnīdamies paberzēja bārdaino zodu. Jūs nezinājāt, ka burvestības patiešām notiek?

-   Lielākā daļa to nezina. Burvestībām cilvēki tikpat kā netic, paskaidroja Keita.

-   Pat Maikls netic, piebilda Emma. Un viņš ir pietiekami ķerts.

-   Bet kā tad jūs…

-   Mēs jums visu izstāstīsim, teica Keita. Taču jums ari jāizstāsta… patiesība par Klintaini.

Ābrahāms krietnu bridi lūkojās uz abām meitenēm. Tad nopūtās. Lai tad iet ar! Jūs tik un tā esat patiesībai uz pēdām. Bet tad man jāievelk viens dūms…

Kučieris sadabūja pīpi, ar īkšķi iespieda pīpes galviņā tabaku un, paņēmis no kamīna kvēlojošu zariņu, aizkūpināja.

-   Nu tātad… Jums jāzina, ka reiz senos laikos burvju pasaule pastāvēja cieši blakus mūsējai. Tā! Un viņš saāķēja kopā mezglainos pirkstus. Tā viss ritēja un notikās tūkstošiem gadu. Līdz beidzot cilvēki es domāju parastus cilvēkus sāka vairoties un izplesties, un būvēt ciemus un pilsētas… Līdz kādā jaukā dienā burvju cilts attapās, ka šiem drīz vairs nebūs, kur palikt. Tad nu šie sāka pievākt sev pa zemes gabalam. Pievāca un nobūra, tā ka cilvēks to zemi vairs nevarēja redzēt un ieiet tajā apvidū arī nevarēja, ja nezināja burvju vārdus. Cik gan nebija mežu un lauku, un jūras salu, kas nozuda no kartes! Tā notikās gadus simt vai vēl maķenīt ilgāk. Tad tūkstoš astoņi simti deviņdesmit devītā gada pēdējā decembra dienā burvju cilts ar visiem saviem īpašumiem vienkārši ņēma un žvikt! aizlaidās.

-   Tas taču nemaz nav tik sen! Keita brīnījās. Cilvēkiem to vajadzētu atcerēties.

-   Ē, tā bija varena burvestība, meitenīt… Cilvēkiem pavēlēja aizmirst! Un viņi aizmirsa salas un mežus, ko bija zaudējuši. Aizmirsa, ka burvju cilts dzīvojusi tepat blakus. Visa pasaules vēsture tika pārrakstīta. Tikai, redz, burvji parāva līdzi ari vienotru apvidu, kur dzīvoja cilvēki. Tieši tā gadījās Klintainei. Es un Pīpenes jaunkundze, un citi Klintaines ļaudis mēs jau no bērna kājas dzīvojam burvju ciltij gluži vai kaimiņos. Bija laiks, kad satikām gluži labi. Bet mēs visi esam vienkārši lāga ļautiņi. Ne jau tādi kā tur… Un viņš pamāja ar pīpes kātu ārā pa logu. Kas tur, kalnos, notiek… Jūs ne ticēt neticētu!

Vecais paliecās uz priekšu.

-   Tagad ir jūsu reize stāstīt, jaunkundzītes! Ja neesat raganas, kā tad jūs todien pirms piecpadsmit gadiem tik pēkšņi parādījāties?

Meitenes saskatījās. Par grāmatu viņas baidījās Ābrahāmam ieminēties. Ja nu viņš sacīs, ka tā pieder doktoram Pimam un jāatdod atpakaļ? Kā tad viņas izglābs Maiklu?

-   Mēs jums melojām! Esam raganas, Emma pēkšņi paziņoja. Gribējām noskaidrot, cik daudz zināt. Apsveicu! Jūs esat izturējis pārbaudi.

Keita palika vaļēju muti, domādama tie nu gan ir muļķīgi meli bet Ābrahāms nopietni pamāja, it kā jau sen būtu ko tādu nojautis.

-   Paklau, Ābrahām, Keita ieminējās, mums vajag vecās fotogrāfijas! No tiem laikiem, kad… viņa bija šeit.

Lai arī kamīnā jautri lēkāja uguns liesmas, šķita, ka telpā pēkšņi ieplūdis saltums.

-Jūs domājat… grāfiene? Ābrahāms klusi iejautājās. Kāda jums darīšana ar grāfieni? Tie bija briesmu laiki! Ne atcerēties negribas…

-   Lūdzu! Mums tās ļoti vajag.

-  Ja nedosiet mums tās, pārvērtīsim jūs par krupi! Emma uzlūkoja kučieri un zīmīgi pakustināja pirkstus.

Ābrahāms tūliņ pielēca kājās un klupdams krizdams aiztenterēja pie kādas lādes, pacēla vāku un sāka rakņāties tās dziļumos.

Keita pārmetoši uzlūkoja jaunāko māsu.

Emma paraustīja plecus. Vismaz dabūsim tās.

Ābrahāms atgriezās, turēdams rokā biezus ādas vākus, pilnus ar fotogrāfijām.

-Ziniet, viņa mani pataisīja par savu galma fotogrāfu! Tas tik bija iedomīgs sievišķis! Arvien skandināja, ka mans pienākums esot saglabāt viņas skaistumu nākotnes paaudzēm.

Nicīgi nosprauslojies, viņš pasniedza vākus Keitai. Varat ņemt! Priecājos, ka tieku vaļā.

Keita palūkojās iekšā. Simtiem fotogrāfiju! Te viņas noteikti atradis kādu, kas viņas aizvedīs atpakaļ, lai kad un kur Maikls patlaban atrastos.

Kas īsti bija grāfiene, Ābrahām? Vai viņas vainas pēc Klintaine tagad izskatās tik drūma?

Šķita, ka Ābrahāms diez ko nevēlas atbildēt, bet Emma zīmīgi samiedza acis, un viņš pacēla augšup rokas, rādīdams, ka padodas. Nu labi, es pastāstīšu, ko zinu. Taču, kas viņa bija un no kuriens ieradusies, par to man tiešām nav ne mazākās nojausmas. Kādudien viņa vienkārši ieradās Klintainē ar savu dzīvo miroņu armiju. Bērni viņus sauca par ķērkām. Todien pie ezera viens no tiem jūs sagūstīja, tad jau jūs zināt, kas tie par pretīgiem, nolādētiem neradījumiem. Kāds liels zars kamīnā iešņācās un iesprakšķējās, un Ābrahāms uzsita pa to ar krāsns kruķi. Pēc tam viņš likās nedaudz nomierinājies. Toreiz bija vasara. Skaista diena, debesīs ne mākonīša. Gandrīz visi vīri bija darbā, raktuvēs. Līdz turienei kājām ir divas stundas ceļa. Pilsētā bija palikušas tikai sievietes un bērni. Un es ar', klibiķis. Ābrahāms izklaidīgi paberzēja klibo kāju. Izdzirdēju to bļāvienu. Nekad agrāk nebiju dzirdējis tādu skaņu. Tā mani pilnīgi sastindzināja. Kad attapos, izskrēju ārā un, skat! viens no tiem nešķīsteņiem dzinās pa ielu pakaļ kādam puišelim. Saķēra puiku un aiznesa, tā ka es tik acis vien nomirkšķināju! Aizskrēju viņiem nopakaļ uz pilsētas laukumu. Skatos un neticu savām acīm! Pilns ar bērniem. Un ķērkām. Tie vicināja zobenus un dzina prom mātes, lai tās netiek pie saviem mīlulīšiem. Un tad pamanīju zelta matus mirdzam visu to melno skrandaiņu vidū. Viņa kaut ko teica un tie briesmoņi sadzina bērnus viņas priekšā vienā barā kā aitiņas. Tad viņi devās uz priekšu pa ieleju, pāri tiltam… Es biju pūlī kopā ar mātēm, tās visas kliedza un vaimanāja…

Ābrahāms apklusa, lūkodamies uz Keitu.

-   Vai jūtaties labi, jaunkundzīt?

-   Tev seja galīgi bāla! sacīja Emma.

-   Man… man nekas nekait, Keita atteica. Stāstiet tālāk!

Taču viņa nepavisam nejutās labi. Viņai bija jādomā par bērniem, kādas bailes tie piedzīvojuši, un par Maiklu; viņš bija palicis tur, briesmoņu varā…

-   Lūdzu, stāstiet!

Ābrahāms pamāja un iedzēra malku sidra.

-   Nu, tātad… Lielajā mājā tolaik dzīvoja Langforda kungs. Tāds mazs kverplis no cilvēka. Taču bagāts pēc velna. Raktuves kopš neatminamiem laikiem piederēja viņa dzimtai. Tā nu šis stāv namdurvīs, un grāfiene šim tuvojas ar saviem briesmoņiem un bērnu baru. Langforda kungs iesaucas: ko tas viss nozīmē, kāpēc viņa esot ieradusies, tā esot ielaušanās privātīpašumā! Un tā tālāk, un tā joprojām, un vai šī vispār zinot, kas viņš ir. Tad grāfiene ieķiķinājās, kā viņa to dara, un…

Viens no viņas briesmoņiem vienkārši ņēma un pāršķēla Langforda kungu uz pusēm. Vaimandieniņ! Vēl pirms mirkļa tas cilvēks stāvēja namdurvis, rādamies ar grāfieni, un te uzreiz viņš guļ zemē, sacirsts divās daļās! Taisnību sakot, nevienam jau Langforda kungs necik mīļš nebija, bet vai nu viņam kāds novēlēja tik briesmīgu nāvi? Viņš vēl kustināja muti, kad jau bija pāršķelts divās daļās.

Keita un Emma sēdēja pilnīgi klusas, tik tikko drīkstēdamas elpot. Ābrahāms atkal sabikstīja uguni; domās viņš bija tālu pagātnē.

-   Mēs aizsūtījām ziņu uz raktuvēm. Taču vīri atgriezās tikai pēc saules rieta. Sadabūjām lāpas un visus ieročus, cik jau nu bija, un devāmies pāri tiltam. Ābrahāms kā nožēlodams iesmējās. Kas mums bija prātā? Mēs nebijām nekādi karavīri. Un mums priekšā stāvēja elles ragana ar savu velnu baru… Kur nu to! Ābrahāms papurināja galvu. Viņa iznāca uz kāpnēm, lai mūs sagaidītu, kopā ar trim ķērkām. Un pietika viņai tik vien kā pacelt daiļo rociņu, re, tā… Ābrahāms pacēla roku, …lai visi apstātos. Tad viņa teica maigā balstiņā: "Jūsu bērni ir iekšā pie manis, un pie katras rīklītes mani ļaudis tur zobenu. Vēl nebūsiet tikuši līdz šīm durvīm, kad viņi būs miruši." Ak vai, kāds klusums iestājās… Visi stāvēja kā sastinguši. Kāpņu apakšā vēl arvien gulēja uz pusēm pārcirstais Langforda kungs, bet no kāpņu augšas viņa raudzījās uz mums, lāpu gaismā tik burvīga un tik briesmīga… Tad viņa mums paziņoja: šeit, kalnos, esot kaut kas tāds, kas viņai vajadzīgs. Ja mēs to viņai sameklēšot, viņa atdošot mums bērnus.

-   Un ko jūs? Emma aizžņaugtā balsi ievaicājās.

-   Ko tad mēs, meitenīt, varējām iesākt? Briesmoņu apsardzībā vīri devās kalnos. Sievietes atgriezās pilsētā. Grāfiene palika lielajā mājā kopā ar bērniem.

Krietnu brīdi neviens vairs neko neteica. Istabā bija dzirdama tikai uguns rūkšana un sprakstēšana kamīnā. Keita sajuta, ka žņaudz vākus tik cieši, ka notirpušas rokas. Viņa tos lēni atvēra, kustinādama pirkstus.

-   Vai tad neviens neturējās grāfienei pretī, pavisam neviens? Emma beidzot jautāja.

-Daži to darīja. Dažs no vīriem kļuva vai traks, būdams šķirts no sievas un bērniņiem…

-   Kas ar viņiem notika?

-   Viņai bija kuģis. Tas kalpoja par peldošu cietumu visiem, kuri neklausīja. Naktīs pāri ezeram skanēja viņu kliedzieni… Ābrahāms nodrebinājās. Klīda baumas, ka viņa tur ļaudis mokot… spīdzinot…

Keita atcerējās, ka pagātnes laikā bija redzējusi ezera plašumos peldam kuģi. Droši vien par to bija stāstījis Ābrahāms.

-   Ko viņa šeit gribēja atrast?

-   To viņa tieši neatklāja. Tomēr klīda baumas…

-   Kādas baumas?

Ābrahāms klusināja balsi līdz čukstam. Ļaudis melsa tā esot kaut kāda grāmata. Lielu burvestību grāmata, kas pirms daudziem gadiem aprakta mūsu kalnos. Padomājiet vien… nu viņš jau čukstēja pavisam klusu, Keita un Emma tik tikko spēja sadzirdēt, padomājiet vien, cik briesmīgai un bīstamai tādai grāmatai jābūt, lai to apraktu dziļi kalnos, kur neviens netiek klāt!

Keita pameta skatienu uz Emmu. Māsas acis bija plati iepletušās. Skaidrs, ka abas domāja vienu un to pašu.

Varbūt grāmata, ko grāfiene gribējusi iegūt, ir tā, kas zem matrača? Bet viņas to bija atradušas šeit, mājā! Tas nav iespējams!

-   Kas beidzot notika? jautāja Emma.

Ābrahāms noliedzoši papurināja galvu. Nu nē! Visu,

kas man sakāms, esmu jau pateicis. Varat mani pārvērst kaut vai par kurkuli! Pasaulē ir tādas lietas, ko labāk nepieminēt…

-   Lūdzu… Keita sacīja. Mums jāzina, kas notika ar bērniem. Un tad meitene izpauda noslēpumu, ko visu laiku bija drebēdama glabājusi sevi: Mūsu brālis ir pie viņas…

-Ko?

-   Viņš nav slims. Mēs viņu tur pametām. Pagātnē. Es viņu pametu…

-   Apžēliņ! Pārbīlī Ābrahāms ar plankumaino plaukstu aizsedza muti. Jā, nu atceros! Tik daudz ko pēdējā laikā esmu izdzēsis no atmiņas, bet to atceros. Jūsu brālis palika tur. Viņš papurināja galvu. Nē, ij nejautājiet! Neņemiet ļaunā, bet es neko nestāstīšu. Jums jāvēršas pie doktora Pima. Viņš vienīgais var palīdzēt… Piedodiet…

Vecais kučieris jau slējās kājās, bet Keita sagrāba viņu aiz piedurknes. Varbūt jūs vismaz parādīsiet pēdējo fotogrāfiju, ko uzņēmāt? Lūdzu!

Vecais samirkšķināja acis, pārsteigts par tādu lūgumu. Tad aizkliboja pie rakstāmgalda, atslēdza kādu atvilktni un izņēma vienu pašu vecu fotogrāfiju. Drebošām rokām viņš to pasniedza Keitai.

Attēls bija tumšs un neskaidrs. Tajā bija redzams bariņš sieviešu, kas skrien gar klinšu spraugas malu.

Daudzām rokā bija lāpas. Tomēr, lai cik neskaidra bija fotogrāfija, skrienošajos sieviešu stāvos varēja nojaust trauksmi un bailes.

Kaut kas noblikšķēja. Palūkojušās augšup, viņas saprata, ka Ābrahāms pa vītņu kāpnītēm uzkāpis augšā guļamistabā un aizcirtis durvis.

-   Nāc! Keita sacīja māsai, ieslidinājusi fotogrāfiju kabatā, un viņas pameta tornīti.

Meitenes nokāpa lejā virtuvē. Tuvojās vakars, bet viņas kopš paša rita neko nebija ēdušas. Pīpenes jaunkundze cepa krāsnī zosi un gatavoja visu citu, un bija pārāk aizņemta, lai māsas sarātu par neierašanos uz otrajām brokastīm. Pagatavojušas sviestmaizes ar sieru un desu, meitenes devās augšā uz guļamistabu.

Par grāfienes iedomību, Ābrahāmam, protams, bija pilnīga taisnība. Meitenes pārcilāja desmitiem fotogrāfiju, kurās grāfiene bija redzama, tērpusies dažādās vakarkleitās. Grāfiene ar dārgakmeņiem. Grāfiene izbraukumā ar laivu. Grāfiene ar savu dīvaino sekretāru spēlē badmintonu. Parasti viņa bija tikai šķelmīgi pametusi skatienu objektīvā, it kā nejauši pārsteigta. Taču sazin kāpēc viņas profils vienmēr bija redzams no kreisās puses.

-   Paskat! Emma sēdēja uz grīdas fotogrāfiju klājuma vidū. Viņa pacēla augšup attēlu, kurā grāfiene bija redzama koķeti smaidām zem mežģīņu saulessarga. Es taču teicu, ka viņa ir pretīga! Un meitene aizlidināja arī šo fotogrāfiju pie citām, kas bija sasviestas kaktā.

Keita šķiroja attēlus, sēdēdama gultā. Ikreiz, kad gadījās kāda fotogrāfija ar ķērku, viņa to steigšus pabāza kaudzes apakšā. Pēdējās divas dienas viņai bija nemitīgi jādomā par to, ko izcieš Maikls. Par to nevarēja nedomāt. Tomēr tagad, pēc Ābrahāma stāstītā, raugoties fotogrāfijās uz šiem neradljumiem ar melnajām skrandām un garajiem, robainajiem zobeniem, bailes par brāli gluži vai smacēja nost. Tad gadījās kāds attēls ar sevišķi riebīgu ķērku un Keita pastūma visu kaudzīti tālāk prom.

Ar niknu "Pē!" Emma ielidināja kaktā kārtējo grāfienes fotogrāfiju.

Grāmata bija turpat gultā Keitai blakus, un viņa pārlaida pirkstus pār tās smaragda krāsas vāku. Meitene domāja par iepriekšējā naktī redzēto. Varbūt viņa to visu tikai nosapņojusi? Viņa atvēra grāmatu un uzspieda pirkstus uz tukšās lappuses. Un tūlīt tas notika. Keita ieraudzīja ciemu upes krastā tik skaidri, it kā atrastos tur un stāvētu, uz to raudzīdamās. Tomēr tagad tas bija daudz lielāks, izpleties plašumā. Keita saskatīja bruģētas ielas, kādu mūri… Tirgus laukumu… Vīriešus un sievietes tie ņudzēja cits caur citu, staigādami savās gaitās. To balsu čala uzstājīgi atbalsojās Keitai ausīs.

Viņa pāršķīra nākamo lappusi un piespieda pie tās pirkstus. Viņa ieraudzīja lielu karaspēka kolonnu soļojam pa ceļu, redzēja putekļu mākonīšus, kas cēlās zem sandalēs ieautajām kājām. Dzirdēja šķēpu un zobenu šķindu un ritmisku bungu rīboņu. Tālumā tur, no kurienes karaspēks nāca, dega iepriekš manītais upmalas ciems. Keita šausmās noelsās un pāršķīra vairākas lappuses uzreiz. Nu viņa ieraudzīja kuģus veselu floti, kas šūpojās viļņos, burām vējā plīkšķot. Meitene dzirdēja matrožu sakliegšanos, tauvu klabēšanu, sajuta kuģu smago šūpošanos, pārpilnajās kravas telpās vedot aizjūras zemju dārgumus. Keita pāršķīra vēl dažas lapas. Viņa saskatīja, ka augstu gaisā virs pilsētas, ugunis spļaudami, cīnās divi lidojoši pūķi, melns un sarkans, un cilvēki bēg uz visām pusēm. Pūķi savijās kopā un gāzās lejup; ēkas sabruka, pilsēta uzliesmoja. Vēl kāda lappuse. Spožās bruņās tērpies jātnieks tuvojās melnai alas mutei, no kuras patlaban šņākdams līda ārā briesmīgs zvērs ar garām, zvīņotām ķetnām. Keita pāršķīra veselu žūksni lapu. Kādā lappusē viņa ieraudzīja ar karstu gaisu piepildītu gaisa balonu, kas patlaban cēlās augšup; sievietes garās kleitās un vīrieši ar salmenīcām galvā jūsmīgi aplaudēja. Cita lappuse. Pilsēta ar vecmodīgiem automobiļiem. Tad Keita atšķīra kādu lappusi pie pašām grāmatas beigām. Viņa gaidīja. Nekas nenotika. Meitene skatījās uz dzeltenīgo papīru savā priekšā. Lapas vidū parādījās melns punktiņš. Keitai vērojot, tas sāka plesties plašumā izplūda gluži kā tintes traips. Pēkšņi visa lappuse bija melna. Un tad Keita ar šausmām pamanīja, ka melnums iekļuvis viņas pirkstos un sūcas pa roku augšup.

-   Keita!

Tā bija Emmas balss, māsa skatījās uz viņu no augšas. Keita aptvēra, ka guļ, atkritusi gultā uz muguras.

-   Kas noticis?

-   Tu iekliedzies!

-   Nevar būt! Neesmu kliegusi.

-   Kliedzi gan, kā nu ne, Emma atteica. Un man šķita, ka tu esi paģībusi.

Viņa palīdzēja Keitai piecelties sēdus. Keita palūkojās uz grāmatu. Lappuse atkal bija gaiša.

-   Kas te notika? Emma jautāja.

-   Nekas. Keita pasniedzās un aizsita grāmatu ciet.

-   Skat, ko es atradu! Un Emma pasniedza viņai fotogrāfiju.

Keita apvaldīja kliedzienu. No izbalējušās melnbaltās fotogrāfijas, no pagātnes uz viņu lūkojās Maikls! Brālis bija viens; fonā varēja saskatīt melnās mājas stūri. Un rokās viņš turēja plakātu ar uzrakstu PALĪDZIET!

Kāds paraustīja durvju rokturi.

-   Kas tad tas? Kāpēc esat ieslēgušies? Tā bija Pīpenes jaunkundze.

-   Ātrāk! Keita nočukstēja. Māsas steigšus parausa nost no gultas fotogrāfijas; Keita pievilka grāmatu sev klāt. Turies pie manis! viņa sacīja Emmai.

-   Baidāties, ka jūsu Francijas kroņa dārgumus kāds aiznesīs, vai? Tūliņ slēdziet vaļā durvis!

Keita paķēra fotogrāfiju, kurā bija redzams Maikls, un atvēra grāmatu. Lappuses atkal bija tukšas. Sirds viņai iepukstējās straujāk. Meitene zināja tas jādara nekavējoties, kamēr viņa vēl nav zaudējusi dūšu. Viņa jau tuvināja fotogrāfiju grāmatas lappusei, bet tad…

-   Pagaidi! Emma izmisīgi sagrāba viņas delmu.

-   Kas?! Mums tūlīt…

-   Vajag taču kādu bildi, lai tiktu atpakaļ!

Keitai pamira sirds. Cik tur trūka un viņa kopā ar māsu būtu nokļuvusi pagātnē, lai paliktu tur uz visiem laikiem! Emma paķēra Maikla fotoaparātu, pavērsa to pret Keitu un noknipsēja. Aparātiņš pēc īsa brīža izmeta attēlu.

-  Vai majestātēm ausis būtu aizkritušas? Zoss gatava, un doktors Pims mani sūtīja, lai atvedu Francijas imperatorus! Arī to jaunāko, vienalga, vai viņš jūtas labi vai nelabi! Ouvrez la porte[3], vai arī es pati tās atslēgšu!

-Vienu mirklīti! Keita iesaucās tēloti bezrūpīgā balsī. Tūlīt jau ejam!

Papūtusi uz fotogrāfiju, lai tā apžūtu, Emma to iebāza kabatā. Nu labi… viņa noteica un pieķērās Keitai pie rokas.

Viņas dzirdēja, ka Pīpenes jaunkundze, kaut ko burkšķēdama, cilā atslēgu saišķi, kas vienmēr karājās viņai pie jostas.

Keita sastinga, turēdama fotogrāfiju paceltu virs lappuses. Meitene atkal juta, ka no grāmatas izplūst tumsa, draudēdama viņu aprīt.

-   Ko tu gaidi? Emma ievaicājās.

Keita ieelpoja, gara acīm iztēlojās brāli un novietoja uz lappuses fotogrāfiju.

septītā nodaļa Viesos pie grāfienes

— Piedod, piedod! Keita teica jau sesto vai septīto reizi.

Nokļuvušas pagātnē, Keita un Emma bija tūlīt skrējušas pie Maikla un gandrīz vai notriekušas brāli zemē, viņu skaudamas. Māsas taujāja, vai Maikls ir vesels, vai ilgi turēts gūstā, vai grāfiene viņam nav darījusi pāri. Emma apgalvoja, ka tūlīt iešot un to raganu nositīšot, lai tik Maikls sakot vienu vārdiņu.

-   Man nekas nekait, Maikls apgalvoja. Es taču necik ilgi šeit neesmu bijis. Laidiet, jūs mani nosmacēsiet!

Taču Keita tik cieši turēja brāli savā apskāvienā, it kā nemūžam vairs negribētu laist vaļā. Acis viņai bija pilnas asaru. Mēs negribējām tevi pamest… Domāju, ka tu esi pie manis pieķēries… Es taču neparko…

-   Klau, tagad tam visam nav laika, Maikls sacīja, pabīdīdams brilles uz deguna taisni. Protams, es jums

piedodu un tamlīdzīgi, bet mums jātaisās no šejienes prom. Viņi mani varbūt jau meklē. Dod grāmatu!

Vienu sekundes desmitdaļu Keita vilcinājās, pati nesaprazdama, kāpēc, tad pasniedza brālim grāmatu.

-   Hm… Atvainojiet!

Keita pagriezās. Aizmugurē stāvēja Ābrahāms, nervozi grozīdams rokās fotoaparātu. Iepriekš viņa nebija fotogrāfu ievērojusi.

-   Man jau nav iebildumu, ka jūs atkal uzrodaties no zila gaisa, tas jums laikam parasts, bet tādā gadījumā es varbūt iešu? Labs ir, tātad… Un viņš aizkliboja prom, iekams Keita paguva bilst kaut vārdu.

Viņa pagriezās atpakaļ un redzēja, ka Maikls pat nav pacēlis galvu, lai palūkotos uz Ābrahāmu. Viņš kaut ko meklēja grāmatā. Keitai nedeva miera kāds jautājums…

-   Kā tu tiki prom no ķērkām? Vai tad viņi negribēja tevi paturēt gūstā pie citiem bērniem?

-Un kā tu atkal sastapies ar Ābrahāmu? Emma gribēja zināt. Vai viņš te visu laiku staigā apkārt?

Maikls aizcirta grāmatu ciet. Jums man jāuzticas! Lai kas ari notiktu, viss beigsies labi.

-   Kas tev padomā? Mums vienkārši jātiek no šejienes projām! Keita jau grasījās stāstīt par fotogrāfiju, ko Emma bija uzņēmusi guļamistabā, bet tad aizmugurē kāds klusi iesmējās.

No šīm skaņām Keitai pārskrēja pār muguru ledainas tirpas.

Parādījās Kavendišs, grāfienes sekretārs; viņš bija slēpies aiz koka stumbra. Mugurā viņam bija tie paši sīksvītrotā auduma svārki, ko viņš bija valkājis, kopā ar grāfieni ierazdamies uz aizsprosta. Tuvumā Keita saskatīja, ka tiem ir ieplēsumi un tauku traipi. Sekretārs smaidīja, rādīdams pelēkus, sīkus zobeļus. Uz pleca viņam tupēja dzeltens putniņš.

-   0 jā, tas ir labi, ļoti, ļoti labi! Sekretārs berzēja rokas. Balss bija spiedzīga un tāda kā histēriska. Grāfiene būs apmierināta, ļoti, ļoti apmierināta!

-   Es jau teicu, ka viņi mani sameklēs, Maikls sacīja.

Keita nespēja notiekošajam ticēt; šķita, ka tā ir halucinācija. Viņa zināja: Maikls māsas nemūžam nenodotu. Kamēr viņa to sev iegalvoja, no koku paēnas iznira divi melnie ķērkas.

Viņi tuvojās nama ieejai; sekretārs pakliedza sardzē stāvošajam ķērkam, lai atver durvis. Taču melnais briesmonis nelikās sekretāru dzirdam, un sekretāram pašam bija durvis jāatver; to darīdams, viņš ņurdēja kaut ko par necieņu un ka viņš noteikti sūdzēšoties grāfienei.

Sekretārs viņus veda pa gariem līčloču gaiteņiem. Maikls vairākkārt gribēja māsas uzrunāt, bet Emma uz viņu ikreiz paglūnēja tik draudīgi, ka viņš aizgriezās. Vaigā viņam kvēloja rēta. Tiklīdz no kokiem bija parādījušies ķērkas, Emma bija metusies brālim virsū ar dūrēm, nogāzdama viņu zemē. Viņa to kaustīja, kliedza, ka tas esot nodevējs un maita un ka viņai vairs neesot brāļa. Emmas uzbrukuma pārsteigts, Maikls izlaida no rokām grāmatu; Keita un sekretārs noliecās un satvēra to vienlaikus. Sākās stīvēšanās, bet tad viens no ķērkām ievilka Keitai negantu pļauku. Ar džinkstošu ausi gulēdama zemē, viņa noskatījās, ka otrs ķērka atrauj kliedzošo Emmu nost no Maikla.

Lai gan Keitai vēl arvien sāpēja galva no ķērkas sitiena, viņa pamanīja, ka nams izskatās pavisam citādi. Visi logi un spoguļi bija tīri. Koka grīdas bija tā nospodrinātas, ka atspulgoja sveču liesmas. Neviena no mēbelēm nebija apskrambāta vai salauzta un nekalpoja dzīvnieku ģimenei par mājvietu. Grāfiene gan bija ļauna, tomēr Pīpenes jaunkundze varēja no viņas pamācīties, kā nams uzturams kārtībā.

Keita saņēma Emmas roku. Māsas seja bija stinga kā maska un asarām noplūdusi.

-Tā nav Maikla vaina, Keita viņai pačukstēja. Grāfiene, tā ragana, viņu nobūrusi. Tā nav Maikla vaina! Atceries to!

Emma pamāja, taču asaras viņai nebeidza ritēt.

Tumšā gaitenī sekretārs apstājās pie kādām dubultdurvīm. Keita zināja, ka aiz tām atrodas deju zāle. Viņa skaidri atcerējās uz grīdas kopā sastumtos svečturus, gluži pelēkus no zirnekļtīkliem, izsistos logus un pusnobrukušo balkoniņu.

-   Palieciet šeit! sekretārs pavēlēja ķērkām; to dzeltenās acis tumsā kvēloja.

Sekretārs pieliecās Keitai tuvāk. Viņš nebija neko daudz garāks par meiteni, un viņa elpa oda pēc sīpoliem. Pretīgākais cilvēks, kādu Keitai jebkad bija gadījies sastapt…

-   Klausiet, ko jums teikšu, mazputniņi: nesadusmojiet grāfieni! Citādi aizsūtīs jūs uz kuģi… Maziem putniņiem uz kuģa labi vis neklājas! Un viņš atieza smaidā pelēkus zobus.

-Jums derētu iztīrīt zobus, Emma teica.

Sekretāra seju izķēmoja dusmu grimase. Viņš pamāja ar galvu, lai bērni seko, un atdarīja dubultdurvis.

Piepeši Keita un Emma jutās kā nokļuvušas sapņu valstībā. Spožās gaismas apžilbinātas, viņas miedza un mirkšķināja acis un tad atkal tās miedza un mirkšķināja, nespēdamas ticēt tam, ko redzēja. Trīsdesmit muzikantu orķestris spēlēja valsi, un tā skaņās vesels simts brinum skaistu un greznu pāru virpuļoja pa deju grīdu. Keita ievēroja diriģentu: vēcinādams rokas, tas ik pa brīdim atskatījās uz dejotājiem gluži kā lepns tēvs uz bērniem. Daži kungi bija ģērbušies frakās garās ļipas noplīvoja vien, griežot partneri valša taktī, citiem bija virsnieku formas tērpi ar sarkanām un zilām lentēm un pie krūtīm vairākas rindas spīdīgu medaļu. Dāmām bija gari tērpi, kas izšūti ar rubīniem, pērlēm un smaragdiem. Un tūkstošiem sveču, kas dega svečturos, neskaitāmās liesmiņās mirdzināja dimantu rotas uz atsegtām dāmu krūtīm. Pie sienām stāvēja gados vecāki vīrieši un sievietes, viņus apstaigāja sulainis zaļā livrejā un garās, baltās zeķēs, piedāvādams glāzes ar šampanieti, ko nesa uz paplātes.

Mazputniņi, gaidiet šeit! sekretārs pačukstēja. Grāfiene nāks, kad viņai labpatiks.

Un tad Keita ieraudzīja grāfieni; viņas zeltainā sasuka mirdzēja pašā zāles vidū kā dzeltena acs. Viņai bija asinssarkana kleita, kas izcēla balto ādu, un uz kakla un krūtīm tik daudz briljantu, ka to zibšņi vien būtu varējuši apgaismot visu zāli. Grāfienes kavalieris bija ražena auguma jauns vīrietis virsnieka formas tērpā, ar brūnu, neredzēti kuplu vaigubārdu. Grāfiene kaut ko teica, un jaunais cilvēks pakāpās soli atpakaļ un palocījās. Grāfiene viņam atbildēja ar mazu reveransu un tad, ar roku pieturēdama kleitas malu, viegliem solīšiem pienāca pie bērniem un glaimīgi smaidošā sekretāra.

No siltuma un dejošanas grāfienes seja bija maigi pietvīkusi, acis dzīvespriekā mirdzēja. Viņas acis bija tumši, gandrīz violeti zilas, un, kad tās starodamas pievērsās Keitai, meitene piepeši jutās kā laimīgākais cilvēks pasaulē.

-Tu esi atnākusi! Mana daiļā Katerina! Grāfiene saņēma Keitas rokas savējās un, pirms meitene paguva attapties, noskūpstīja viņu uz abiem vaigiem. Viņai aizmugurē pāri virpuļoja dejā, griezdamies visi vienlaikus tā, ka, paraugoties turp, Keitai sareiba galva.

-   Cik labi, ka paguvi ierasties uz balli! Te sapulcējies Sanktpēterburgas sabiedrības zieds. Vēlāk gaida ierodamies pašu caru, bet viņš jau, protams, neatnāks, garlaicīgais stulbenis! Tagad teic, mana mīļā, grāfiene pieliecās Keitai tuvāk un čukstēja ausī, ko tu domā par to kungu, ar kuru es nupat dejoju?

Brašulis formas tērpā bija piebiedrojies diviem citiem virsniekiem deju zāles malā. Viņš stāvēja, izslējies stalts un stīvs kā slotaskāts, ar vienu roku glaudīdams vaigubārdu, otru turēdams pie jostas.

-   Tas ir kapteinis Aleksejs Markovs no Trešā huzāru pulka, grāfiene skaidroja klusā sazvērnieces balsī. Pārāk lepojas ar savu vaigubārdu, tas tiesa, bet citādi viņš ir ļoti mīļš zēns. Drīz mums būs romāniņš, bet tas beigsies nelāgi… Grāfiene savilka bēdīgu seju. Aleksejs nespēs noturēties un palielīsies ar to saviem kluba biedriem, un man nebūs citas izejas kā likt, lai noslepkavo viņu un visu viņa ģimeni.

Keita pasmaidīja, palūkojās uz Emmu un ieraudzīja, ka māsa raugās pretī ar šausmu izteiksmi sejā. Keita to sajuta kā auksta ūdens šļācienu. Viņa attapās un izrāva roku no grāfienes tvēriena; sirds krūtīs sita kā āmurs.

Varbūt grāfiene arī bija pamanījusi, ka Keita izrauj roku, taču neko neteica. Ar salocītu vēdekli viņa norādīja uz kādu pagalam vecu večuku ar sniegbaltu vaigubārdu; viņš bija iesnaudies krēslā. Večukam pie krūtīm bija tik daudz ordeņu un medaļu, ka to svars vilka viņu uz vienu pusi; Keitai šķita, ka viņš pat varētu novelties uz grīdas.

Re, kur mans karsti mīļotais vīrs! grāfiene skaļi sacīja, pārkliegdama orķestri. Neizsakāmi riebīgs, vai ne? Un vai tu zini, ka tad, kad sešpadsmit gadu vecumā ar viņu apprecējos, mani daudzināja par Krievijas skaistāko līgavu? Viņa devās uz priekšu, un Kavendišs, spiezdams pie krūtīm grāmatu, pagrūda Keitu un Emmu, lai seko. Jā, es atzīstu… grāfiene turpināja, virzīdamās cauri pūlim un ar galvu mādama sveicienus uz abām pusēm, …atzīstu, ka Nataša Petrovska dažiem šķita pārāka. Tie nebeidza vien cildināt viņas krējumbalto sejaskrāsu es gan teiktu, tas bija vecs rūgušpiens un asarainas govs acis. Protams, līdz tam laikam, kad viņai vēl nebija atgadījies tik briesmīgi applaucēties ar etiķskābi. Ak vai! Dzirdēju, ka viņa esot mirusi kādā Ungārijas vājprātīgo patversmē. Nabadzīte bija galīgi sajukusi, visu laiku murgoja par kaut kādu raganu… Grāfiene ieķiķinājās un pāri vēdeklim uzmeta Keitai šķelmīgu skatienu, it kā vaicādama: nu, vai es neesmu jauka nerātne?

-Ko es teicu? Ak jā, es stāstīju par savu vīriņu! Tolaik, kad ar grāfu apprecējos, visi pareģoja, ka ilgāk par pusgadu viņš vairs nenodzīvošot. Nu, tu jau saproti es negrasījos gaidīt tik ilgi. Bet, ko domā, vecais ķēms novilka veselu gadu! Reizes desmit mēģināju viņu noindēt, bet nekā, vienmēr kaut kādi izvairījās! Meitenes, nekad nepreciet vīrieti, kas izvēlīgs ēdiena ziņā! Tīrais posts ar tādu!

Nelikās, ka viesi bērnus vispār redzētu. Ja māsas vai Maikls, vai pat sekretārs gadījās to ceļā, tie vienkārši aizdejoja prom, viņus neuzlūkodami.

Grāfiene īsi iesmējās. Beigu beigās dabūju iet pie zāļu sievas. Nopirku no viņas bišusakni, vītolvasku un dzintarkvēpus. Vīriņam nemaz nevajadzēja manu brūvējumu dzert. Vakarā noliku viņam pie gultas, lai ieelpo tvaikus, un no rīta šis bija beigts kā āpsis. Kā zemnieks, kam ziemā nav, ko ēst. Tā es kļuvu par bagātāko mantinieci visā cara valstī! Skaistule pagriezās pret viņiem, pilna jūsmas par tāsreizes veiksmi, un pietupās zemā reveransā. Grāfiene Tatjana Serēna Aleksandra Raskina!

Mirkli māsas tikai stāvēja, raudzīdamās uz nodurto gaišmataino galvu. Būs pieklājīgi, ja jūs arī… Maikls čukstēja, paliecies uz viņu pusi, bet Emma iegrūda viņam elkoni ribās. Keita atcerējās dienu, kad pirmoreiz bija redzējusi grāfieni uz aizsprosta: viņa bija šķitusi gandrīz vai pārlieku daiļa, pārlieku starojoša, pārlieku dzīvīga. Tagad meitene saprata, ko tas nozīmē. Grāfienei nebija ne sešpadsmit, ne septiņpadsmit gadu. Ja stāstītais bija patiesība un viņa bija dzīvojusi cara laiku Krievijā, tagad viņai jābūt vismaz simt gadiem. Pat vairāk! Burvju mākslas palīdzējušas viņai saglabāt mūžīgu jaunību. Tagad kļuva skaidrs, kāpēc reizēm šķita, ka grāfiene tikai tēlo pusaudzi.

Zīda tērpam nočaukstot, grāfiene izslējās taisni un pameta skatienu pāri dejotāju pūlim.

-Jā, tā bija mana pasaule! viņa noteica ar filozofisku gurdumu. Man bija viss bagātība, skaistums, izcils sabiedriskais stāvoklis… Ak, es, mazā muļķlte! Iedomājos, ka tiešām jau esmu ko sasniegusi! Tolaik vēl nezināju, kas ir vara.

Viņa sasita cimdotās plaukstiņas, un piepeši viss pagaisa. Nebija vairs ne formas tērpos un frakās ģērbto vīriešu, ne sieviešu ar garajiem tērpiem, ne orķestra, ne baltzeķaino sulaiņu, ne žilbinošo svečturu viss bija nozudis. Bērni attapās tukšā deju zālē kopā ar grāfieni un žurkzobaino sekretāru. Apkārt valdīja pilnīgs klusums; tikai šur tur pie sienām trīsinājās pa kādai sveces liesmiņai.

Varbūt tagad iziesim verandā? grāfiene smaidīdama jautāja. Vēlos ieelpot svaigu gaisu. Un aplūkot dāvanu, ko esat man atnesuši.

Kamēr Maikls palīdzēja grāfienei aplikt ap pleciem melno zīda apmetni, Keita un Emma stāvēja blakus Kavendišam un gaidīja. Keita nemitīgi šķielēja uz sekretāru, cerēdama, ka tas kādu mirkli kļūs izklaidīgs un viņa varēs pagrābt grāmatu. Viņa jau bija pačukstējusi Emmai, lai tur fotogrāfiju gatavībā.

Taču visvairāk Keita satraucās par savām drebošajām rokām. Viņa sažņaudza tās dūrēs, tad iebāza kabatās, lai Emma neredzētu. Viņa negribēja, lai jaunākā māsa zina, cik viņa ir pārbiedēta un izmisusi.

Sekretārs kaut ko pačukstēja putniņam, kas tupēja viņam uz pleca, un vēl ciešāk piespieda pie krūtīm grāmatu.

Pēkšņi Keita sajuta savā kabatā ieslīdam Emmas roku; tā pūlējās atliekt viņas sažņaugtos pirkstus, saņemt viņas plaukstu savējā. Viņa palūkojās un redzēja māsas augšup pavērstajā sejiņā ar tumšajām acīm bezgalīgu uzticību un mīlestību.

-   Viss būs labi! Emma pačukstēja tik klusi, ka tikai Keita to varēja dzirdēt.

No saviļņojuma Keitai aizrāvās elpa. Viņa vienmēr bija zinājusi, ka Emmai ir spēcīgs raksturs. Šobrīd, kad viss likās tik bezcerīgs, jaunākā māsa bija tā, kura uzmundrināja vecāko…

-   Nāciet! grāfiene aicināja, zīdaini aizšvīkstēdama viņiem garām uz stiklotajām durvīm.

Viņi izgāja ar akmens plātnēm izliktā terasē nama otrā pusē. Siltās nakts gaisā pludoja saldas puķu smaržas. Virs terases bija sakarināti krāsaini stikla pūķi, to vaļējās rīklēs dejoja sveču liesmiņas. Terases vidū stāvēja galds un uz tā porcelāna krūze un kristāla karafe ar tumšu šķidrumu.

-   Lūdzu, sēdieties! grāfiene aicināja, norādīdama uz krēsliem. Vasaras vakaros man patīk pakavēties ārpusē. Varbūt vainīgas manas krievu asinis: vienmēr atceros, ka ziema nav aiz kalniem… Vai vēlaties limonādi? Apsolu, ka tā nav saindēta!

Negaidīdams meiteņu atbildi, sekretārs sāka liet limonādi glāzēs, krietnu daļu izlaistīdams uz galda.

Lai cik nervoza un baiļpilna Keita bija, viņu nepameta sajūta, ka tas viss ir tik ļoti pazīstams. Melnais nams, staļļi… Te bija viņu dzīvesvieta. Un tomēr tik tālu, tik tālu no īstajām mājām… Meitene pašķielēja uz grāmatu sekretāram padusē. Tā kaut kā jādabū.

Piepeši nakti pāršķēla izmisīgs kliedziens. Keita juta, ka Emma ciešāk saspiež viņas roku. Kliedzēja bija tālu, kaut kur dziļi mežā. Tomēr meitenes varēja iedomāties, kas viņa ir.

Grāfiene piepildīja sev mazu glāzīti ar šķidrumu no karafes. Tas bija tumši rubīnsarkans un savādi biezs.

-   Reizi pa reizei kāda no pilsētas sievām cenšas nokļūt līdz mūsu mājai, viņa teica. Protams, lai tiktu pie saviem knēveļiem. Vēl arvien viņas nav apjēgušas, ka tas nav iespējams. Mani sargi to nokārto vienā mirklī. Grāfiene paskalināja glāzītē ielieto šķidrumu. Lieliski neradījumi, šie mani morum cadi! Nekad nepagurst. Viņi nepazīst ne bailes, ne sāpes, ne līdzjūtību. Vienīgi naidu pret visiem dzīvajiem. Grāfiene pacēla glāzīti pie lūpām un vienā kampienā izmeta sausu.

-   Kā jūs viņus saucat? Keita jautāja, sodīdamās par drebošo balsi.

-   Morum cadi. Nāves nepieņemtie. Tiesa, vārds "ķērkas" arī viņiem gluži labi piederas, atbildēja grāfiene.

-   Pirms vairākiem simtiem gadu viņi visi bija cilvēki, bet tādi, kas pārdevuši dvēseli, lai iegūtu varu un nemirstību. To viņi arī ir ieguvuši… savā ziņā.

-   Ķērkām nav ne vainas, sacīja Emma. Ja vien viņi tik traki nesmirdētu.

Grāfiene iecietīgi pasmaidīja. Ak tu mazā mele, dūšas tev netrūkst! Un viņa ielēja sev vēl vienu glāzi.

-   Mēdz teikt, ka dzirdēt brēcam morum cadi nozīmē dzirdēt tādas dvēseles brēcienu, kuru plosa gabalos atkal un atkal, mūžīgi mūžos. Viena morum cadi balss jau ir gana briesmīga. Bet, ja vesels tūkstotis tādu sapulcējas kaujas laukā? Esmu redzējusi, ka vesela armija pagriežas un bēg, viņus ieraugot! Grāfiene pacēla glāzi pie lūpām.

-   Tas tik ir ko vērts!

Keita iztēlojās kāda bērna māti skrienam pa mežu; sieviete arvien vairāk aizelšas, drausmigie bļāvieni tuvojas…

-   Au!

Keita aptvēra, ka sažņaugusi māsas roku par stipru. Piedod! viņa nočukstēja.

-   Ak, kāda mīlestība… grāfiene dūdoja, bet es jau nu gan redzu jums cauri… Viņa pasniedzās pāri galdam un iespieda pirkstu Keitas kakla bedrītē. Vismīļākie cilvēki pasaulē ir jūs pametuši… Aizvainojuma ēna aptumšo jūsu dzīvi… Taču es to varētu aizgainīt. Tas ir tik vienkārši…

Viņa atvilka roku; no pirkstgala nokarājās pielipusi sirma, viegla matu šķipsniņa. Viņa to laikam izvilkusi Keitai no krūtīm. Meitene pārsteigumā noelsās.

-   Ko jūs man…

-   Ko es tev nodarīju? Mīļā, mazā Keita, es tevi atbrīvoju! Ak, kāds grūtums tev bija jānes! Vai nejuti, ka tas tev atņem spēkus diendienā, pa drusciņai vien? Tagad tu esi tikusi vaļā no aizvainojuma, no ciešanām, no bailēm no tā visa es tevi atbrīvoju. Iedomājies, ka ar šo viegluma sajūtu tu varētu dzīvot vienmēr!

Un likās, ka viņai taisnība. Keitai šķita, ka pirmoreiz pēc ilgiem gadiem atkal spēj brīvi elpot.

-   Saki tikai vārdiņu un tas viss tev nemūžam vairs nebūs jācieš!

Sirmā matu šķipsniņa plīvoja gaisā, pielipusi pie grāfienes rādītājpirksta. Keita atcerējās māti: tā pār viņu noliekusies, piekodinādama, lai sargā māsu un brālīti. To visu viņa atcerējās, taču atmiņas par mātes mīlestību, par pēdējo skūpstu, bija zudušas.

-   Atdodiet!

-   Vai tiešām, mon ange[4]? Tas būs tik sāpīgi!

-   Atdodiet! Pat ja Keitu gaidītu vesela sāpju jūra, viņa bija tai gatava.

Grāfiene paraustīja plecus un vēlreiz pieskārās Keitai. Meitene sajuta, ka grūtums atkal nogulst pār viņu kā smaga, tumša sega.

-   Nu, varbūt apskatīsimies, ko esat man atnesušas!

Sekretārs visu laiku bija mīņājies dažus soļus attālāk,

alkaini spiezdams pie krūtīm grāmatu. Nu viņš piesteidzās grāfienei klāt un ielika to viņas pastieptajās rokās. Skardama smaragdzaļos vākus, grāfiene satraukumā viegli iesaucās.

Varēja manīt, ka viņa cenšas savaldīties, taču, lappuses pāršķirot, pirksti drebēja. Pēc brīža viņa piespieda sevi nolikt grāmatu malā.

Keita dzirdēja grāfieni nočukstam: Beidzot!

Acīm mirdzot spožāk nekā jebkad, grāfiene palūkojās uz bērniem. -Alors, mes enfants,[5] vai gribat zināt, ko īsti esat atraduši?

Lai apjēgtu grāmatas izcelsmi, bērniem vispirms esot jāiedomājas ļoti, ļoti seni laiki, grāfiene klāstīja. Tajos laikos cilvēku un burvju pasaule bijusi vienota. Tad burvju cilts vēl nedzīvojusi atsevišķi un cilvēki vēl visu atcerējušies…

-Jā, jā, to mēs zinām! Emma viņu netaktiski pārtrauca.

-   Nūjā… grāfiene turpināja tikpat maigā un laipnā balstiņā kā iepriekš, un tātad šīs senās pasaules centrs, kur bija apkopota visspēcīgākā zintniecība un vislielākā vara, atradās Aleksandrijā. Tolaik šo pilsētu, kas atradās starp lielo tuksnesi un jūru, sauca Rakotis. Pilsētu pārvaldīja burvju padome, un visiem burvjiem bija sevišķi godājama izcelsme: viņu ciltskoks iesniedzās tālos, miglā tītos laikos, kad pasaule tikko bija radīta. Viņu zintis bija senas un pirmatnīgas, tādas, ko meistars māceklim nodod no mutes mutē. Taču, lai cik vareni bija šie burvji, viņi nojauta, ka viņu laikmets tuvojas beigām, jo nāk cilvēku laikmets, un viņi baidījās no tās dienas, kad tiks aizmirsti. Redziet, grāfiene sacīja, uzsmaidīdama Keitai un Emmai, viņi bija vareni burvji, taču gaužām cilvēciski. Un viņi nespēja iedomāties tādu pasauli, kurā viņiem vairs nebūs nekādas nozīmes; arī cilvēki to nespētu iedomāties. Un ko tad šie pārgudrie, pamuļķīgie vīri beidzot izdarīja? Viņi pierakstīja uz papīra visas savas zintis! Noslēpumus, kas čukstēti Visuma piedzimšanas brīdī. Vārdus, kas teikti aizmūžos, tumsā un klusumā, lai piesauktu gaismu un dzīvību. Viņi cerēja, ka tā šie viedības vārdi nemūžam nezudīs.

Grāfiene iesmējās asus, nicinošus smieklus.

-   Viņu priekštečiem bija vairāk prāta. Dažām lietām pasaulē piemīt par daudz spēka, lai tās varētu uzticēt vienam cilvēkam. Šī iemesla pēc visas zintis vienmēr bija sadalītas padomes locekļu starpā, tā ka neviens nekad īsti nezināja, kāda vara ir citam. Tā viņi bija drošībā. Kad tika izteikts ierosinājums visus noslēpumus pierakstīt, izskanēja daudz iebildumu. Proti, tāds spēks, kas sakopots vienuviet, varot būt pārāk varens un bīstams. Un ja nu to nozaudē? Taču tie, kuri noslēpumus gribēja pierakstīt, guva virsroku, un tā nu aizmūžu zintis tika uzticētas vienkāršam papīram.

Galīgi nejēgas viņi, protams, nebija. Viņi gādāja par to, lai viedības krājums tiktu aizsargāts. Jūs pašas redzējāt, ka lappuses šķiet tukšas. Lai izlasītu un saprastu kaut vienu lappusi, viss mūžs jāaizvada, studējot burvju mākslas. Turklāt tika radīta īpaša sargu cilts; šīs cilts ļaužu vienīgais uzdevums bija sargāt grāmatas.

-   Grāmatas? Keita ieteicās. Vai tad ir vairākas?

-Jā, burvji sarakstīja trīs biezas grāmatas, ko nosauca

par Mūžības grāmatām. Un viņi tās apraka slepenā glabātavā zem pilsētas mūriem.

-   Nu, un kas notika? Emma īdzīgi izmeta, it kā viņu tas viss garlaikotu; Keita gan redzēja, ka mazā māsa kāri tver katru vārdu.

Grāfiene paraustīja plecus. Notika tas, kas notiek ar visām lielajām civilizācijām. Burvju valsts pilsoņi, uzskatīdami, ka viņi ir pārākie visā pasaulē, kļuva iedomīgi, padevās slinkumam un savām iegribām. Burvju padomē sākās domstarpības, un tā sašķēlās. Nelaime tā, ka viņu nojauta bija gluži pareiza: burvju laikmets gāja uz beigām. Galu galā Aleksandrs, pirmais dižais cilvēku karavadonis, pilsētu iekaroja un nodedzināja. Un, kad iedzīvotāji pēc ugunsgrēka sāka rakņāties pelnos, grāmatas bija izgaisušas.

Kur tās īsti palikušas to tagad var tikai minēt. Daži domā, ka Aleksandrs paņēma grāmatas līdzi un pēc viņa nāves tās piesavinājās viņa valsts galvenais burvis. Citi ir pārliecināti, ka sargi pirms aplenkuma aizgādāja grāmatas projām, sadalīja tās daļās un paslēpa visos četros zemes nostūros. Vēl citi uzskata, ka pilsētas ieņemšanas juceklī grāmatas nozaga tādi ļautiņi, kam nebija jēgas par to īsto vērtību, un laika gaitā tās ir ceļojušas no viena īpašnieka pie cita. Ja arī kāds attapās, ka grāmatām piemīt burvju vara, viņš to spēja izmantot tikai viszemākajā, vienkāršākajā veidā, kā jūs to darījāt, no tagadnes pārceldamies uz pagātni. Protams, laiku pa laikam paklīst baumas, ka viena vai otra grāmata atradusies, taču šīs baumas nekad nav apstiprinājušās. Cik man zināms, kopš tiem laikiem, kad Aleksandrs iekaroja Rakotis un tas notika pirms divtūkstoš gadiem -, neviens vēl nav spējis, likdams roku uz sirds, apgalvot, ka redzējis kaut vienu no Mūžības grāmatām. Tas ir, neviens to līdz šim vēl nebija spējis… Un viņa noglauda grāmatas vāku.

Krietnu brīdi valdīja klusums. Keitai niezēja mēle pavaicāt: "Nu, un tad?" Viņai bija galīgi vienalga, ka šo brīnumgrāmatu sarakstījis bariņš burvju, kas pirms diviem tūkstošiem gadu sapulcējušies kopā. Viņa tikai vēlējās kopā ar brāli un māsu tikt atpakaļ savā laikā.

Tad ierunājās Maikls: Tagad jūs to izdarīsiet, vai ne?

Keita palūkojās uz brāli. Šķita, ka pa šo laiku Maikls kļuvis vēl bālāks, turklāt viņš manāmi svīda. Brilles viņam arvien noslīdēja uz leju.

-   Gribu sacīt tagad taču jums tā ir? Vai izdarīsiet, ko solījāt? brālis lūdzās.

-   Par ko viņš runā? noprasīja Emma.

-Viss ir ļoti vienkārši, mīļā, grāfiene atbildēja. Man vajadzēja, lai jūs abas atgrieztos šeit ar grāmatu. Tāpēc jūsu brālim kaut ko apsolīju. Par to viņš savukārt apsolīja man, ka ievilinās jūs šeit un nodos manā rīcībā.

-   Phe! Cerat, ka mēs tam ticēsim? Jūs viņu esat nobūrusi, tas arī viss! iesaucās Emma.

-   Nekā tamlīdzīga! Jūsu brālis man palīdz no brīva prāta.

Grāfiene to pateica tik vienkārši, it kā tā būtu neapšaubāma patiesība. Keitas sirdi it kā sažņaudza ledaina roka.

Arī Emma laikam bija briesmīgi pārsteigta, jo runāja pretī sparīgāk nekā jebkad. Nekā! Jūs melojat! Maikls neko tādu nedarītu! Maikls jau nu mūs nenodotu! Vai ne, Maikl?

Un viņa izmisīgi ieplestām acīm uzlūkoja brāli. Taču Maikla skatiens bija pievērsts galdam.

-   Izstāsti viņām, Maikl! grāfiene mudināja klusā, bet stingrā balsī. Izstāsti māsām par mūsu norunu!

Keitai aizrāvās elpa. "Nē," viņa domāja, "lūdzu, nē… Labāk lai viņš ir noburts…"

Tad atskanēja Maikla balss, ļoti klusa.

-   Tā ir, viņš sacīja.

-   Nē! Emma iekliedzās, sagrāba brāli aiz pleca un sāka neganti purināt. Nē! Tu esi noburts! Es zinu! Citādi nevar būt! Tu taču neesi nodevējs!

-   Nenosodi viņu pārāk bargi, mīļumiņ! aizrādīja grāfiene. Es ielūkojos šim zēnam sirdī un redzēju, pēc kā viņš visvairāk ilgojas… No mana piedāvājuma viņš nespēja atteikties…

Emma bija apraudājusies, asaras bira no acīm, lielas kā pupas.

-Izbeidz! Nemelo! viņa kliedza. Ko tādu varēji apsolīt, lai viņš mūs nodotu? Viņš ir mūsu brālis! Ko tu sajēdz! Tu esi tikai ļauna ragana! Tu esi…

-   Emma… Keita brīdinot ierunājās.

-   Nē! Viņš nekad! Nekad… Emmai aizlūza balss, un viņa raudādama pieplaka Keitai pie krūtīm. Viņš ir mūsu brālis… Viņš nekad… Viņš…

-   Nabaga meitenīte! grāfiene dūdoja. Tik trausla, tik vāra!

Keita paglūnēja uz grāfieni. Bailes viņa vairs nejuta. Tikai ārprātīgas dusmas. Viņai gribējās pārlēkt pāri galdam, grāfieni sagrābt un sviest viņai sejā stāstu par to, ka šī mazā meitene, Emma, gadiem ir klaiņojusi no patversmes uz patversmi, cietusi badu un aukstumu, bet vienmēr cīnījusies; nekad viņa nebija padevusies, jo zināja, ka māsa un brālis allaž ir blakus. Māsa un brālis bija viņas ģimene vienīgais, kas viņai piederēja. Un nu grāfiene to bija atņēmusi.

Keita sagaršoja uz lūpām sāļumu un saprata, ka arī pati raud. Viņa noslaucīja asaras, palūkojās pāri galdam uz daiļo būtni ar vijolīšu krāsas acīm un nosprieda, ka būtu gatava to nogalināt pirmajā izdevīgajā brīdī.

-   Pastāsti viņām, ar ko es tevi iekārdināju! grāfiene mudināja Maiklu.

-   Grāfiene solīja… ka viņus atradīšot! raudošais Maikls žagodamies izdvesa.

-Viņus? Emma metās brālim virsū, vēl arvien asaras šķiezdama, briesmīgi saniknota, un sāka zvetēt viņam ar dūrēm. Maikls nesita pretī, nepavisam nepretojās. Viņus? Stulbos rūķus? Es tevi ienīstu!

Pēkšņi Keita saprata. Viņa ir apsolījusi, ka atradīs tēti un mammu.

Emma sastinga ar dūri gaisā platām acīm, bezgala pārsteigta.

-   Kāpēc… Kāpēc tu… Un Keita lūdzoši uzlūkoja brāli.

-   Tāpēc, ka… Maikls atbildēja, pacēlis galvu (viņam ritēja asaras un deguns tecēja straumītēm), ja nu viņi neatgriežas?

Nu tas bija izteikts. Tas, ko viņi nekad nebija uzdrīkstējušies pieminēt. Gaiss visapkārt it kā sastinga. Keita bija gatava Maiklam uzkliegt, ka viņš maldās; māte ir apsolījusi Keitai, ne jau viņam. Keita to zināja un redzēja, ka māsa skatās uz viņu lielām acīm.

Taču Maikls, kas mirkli bija izskatījies tikpat satriekts kā māsas, raudādams jau stāstīja tālāk:

-  Tu teici, ka viņi atgriezīsies. Bet ja nu neatgriežas? Pagājuši jau desmit gadi! Grāfiene spēj viņus atrast! Viņa deva vārdu, ka atradīs! Ar asarainu seju viņš pagriezās pret grāfieni. Nu dariet to! Jums ir grāmata. Jūs teicāt, ka atradīšot mūsu mammu un tēti, kad jums būšot grāmata. Lūdzu, atrodiet viņus! Lūdzu!

Grāfiene pastiepa roku un noglauda Maikla matus. Manu jauko puisēn! Kaut es to varētu! Diemžēl grāmatas man nav. Ar galvas mājienu viņa norādīja uz galdu.

-   Kas… kas tai notiek? Keita iesaucās.

Grāmatas malas bija kļuvušas miglainas, neskaidras,

it kā tā grasītos izgaist.

-Visumā valda kāds jokains likums, mīļā Keita… Visums ciena indivīdu. Cilvēks vai kāda lieta īsti pastāv, eksistē tikai konkrētā mirklī. Vairāku iespēju nav. Todien, kad pamētāt Maiklu pie aizsprosta un atgriezāties savā laikā, droši vien bija pāris sekunžu, kad ieraudzījāt sevi. Vai atceries to?

Keita atcerējās. Pagrabtelpā, vērojot Emmu un Maiklu, viņa bija jutusi milzīgu spēku, kas it kā spieda pie zemes. Tad, kad viņu atveidi bija nozuduši, tas izgaisa.

-Redziet, ar burvestību likumu var ietekmēt, jo sevišķi ar tik spēcīgu burvestību, kāda piemīt šai grāmatai. īsu mirkli var pastāvēt divi atveidi. Taču agri vai vēlu Visuma likums atkal stājas spēkā. Kopš tā brīža, kad jūs ieradāties šeit, notikumu gaitu ietekmē un nosaka cits grāmatas ekemplārs tas, kas eksistē šinī laikā.

Grāmatas attēls kļuva arvien miglaināks. Keita juta, ka viņu pārņem izmisums.

-   Dariet kaut ko! viņa iesaucās.

-   Labprāt darītu. Diemžēl nespēju mainīt dabas likumus, kaut arī esmu pateicīga. Es jau gandrīz biju gatava padoties. Divus gadus nīkstu šajā nomalē, un šķita, ka neesmu tikusi ne sprīdi tuvāk mērķim. Tomēr tas, ka atradāt grāmatu šeit, šajā mājā, liecina, ka mērķis ir tuvu. Nu, paskatieties uz to…

Bērnu acu priekšā grāmata izbālēja pavisam, tad izgaisa.

Mākoņos virs galvas kaut kas nosprakšķēja, terasei pārskrēja pāri auksts vējš. Tuvojās negaiss.

-   Bet… bet… Keita nespēja novaldīties. Kā mēs tiksim mājās?

-   Mīļā, grāfiene sacīja, un viņas acīs atspulgojās dzeltenas sveču liesmiņas, jūs jau esat mājās!

ASTOTĀ NODAĻA Vilki

Lietum plīkšķot pret nama sienu, no tumsas iznira divi ķērkas un sagrāba Keitu, Emmu un Maiklu. Keita dzirdēja, ka Maikls lūdzas grāfieni protestēdams un kliegdams.

Ķērkas viņus rāva pa tumšiem gaiteņiem tādā ātrumā, ka sekretārs gandrīz netika līdzi. Emma ar nagiem plēsa ķetnu, kas viņu turēja, spiegdama, lai viņu laiž vaļā. Ķērka pārmeta meiteni pār plecu, bet viņa nebeidza vālēt tam ar dūrēm. Keita varēja iedomāties, uz kurieni viņus ved.

Viņi apstājās pie kādām dubultdurvīm, un sekretārs sadabūja atslēgu saišķi.

Pagaidiet! Keita iesaucās, bet durvis jau bija vaļā un ķērkas iegrūda viņus iekšā.

Aizmugurē noklikšķēja durvju atslēga. Keita dzirdēja sekretāra smiekliņus izgaistam tālumā.

Piepeši Keitai blakus izcēlās grūstīšanās, kāds no sāpēm ievaidējās. Emma tumsā bija sataustījusi Maiklu un metusies brālim virsū.

-   Emma, izbeidz! Keitai tik tikko izdevās atvilkt māsu nost, turklāt viņa saņēma sitienu ar elkoni vaigā.

-   Es tevi ienīstu! Kaut tu būtu miris! Tu neesi mans brālis! Emma kliedza.

-   Nē! Keita pievilka māsu klāt un piespieda seju pie viņas sejas. Emmas vaigs bija slapjš no asarām. Nekad vairs to nesaki! Vai dzirdi? Nekad vairs to nesaki!

Emmas augums atslāba, Keita dzirdēja viņu iešņukstamies. Maikls šņaukājās, tupēdams uz grīdas. Keita zināja, ka vajag brālim tuvoties un viņu mierināt, apliecināt, ka viņa saprot, kāpēc viņš to izdarījis, bet pagaidām viņa to nespēja.

Netālu kaut kas nobūkšķēja. Emmas raudas apklusa. Visi trīs sastinga un nekustīgi, elpu aizturējuši, lūkojās tumsā.

-   Kur mēs īsti esam? Emma nočukstēja.

It kā atbildot, logos atplaiksnījās zibens un vienu mirkli telpa piešķīda pilna ar baltu gaismu. Keita gandrīz iekliedzās. Viņiem priekšā stāvēja Klintaines bērni un uz viņiem raudzījās. Keita paguva saskatīt dzelzs gultu rindas un restotu logu ēnas, kas krita uz grīdas.

Tad visu māju sadrebināja pērkona grāviens un viss atkal iegrima tumsā.

-   Kuram ir lampa? kāda balss piepeši ievaicājās.

Čirkstiens, sērkociņa uzliesmojums un iedegās

mazs gaismas aplītis, kas gāja no rokas rokā, līdz sasniedza vaicātāju.

-   Tu? Emma pārsteigta sacīja.

Stīvens Maklaterijs pienāca tuvāk, paceldams lampu iepretī viņu sejai. Krietnu brīdi viņš pētīja Maiklu, Emmu un Keitu, tad pavēlēja:

-   Sagūstiet viņus!

Visapkārt ciešā lokā saspiedās bērni.

-   Pagaidiet! Ko jūs darāt? Keita iekliedzās, juzdama, ka viņas rokas kāds satver kā spīlēs.

-   Viņš palīdz grāfienei! Stīvens norādīja uz Maiklu. Mēs visu redzējām.

-   Nu un tad? Emma izmeta, sperdama tiem, kas gribēja viņu saturēt. Mēs nepalīdzam!

-   Viņš ir jūsu brālis, vai ne? Gan jau visi esat uz vienu roku!

Keita redzēja, ka lielākā daļa bērnu ir pavisam mazi ne vairāk par sešiem septiņiem gadiem; saviebtajās sejiņās atspoguļojās satraukums un bailes.

-   Viņš ir nodevējs, sacīja Stīvens.

-   Nē! Keita iesaucās. Viņam tikai gadījās kļūdīties, tas arī viss!

-   Tik un tā nodevējs. Palieciet klusu! Mums jāaprunājas.

Aizgriezies prom no Keitas, viņš kaut ko pačukstēja pieciem sešiem lielākajiem zēniem un meitenēm. Keita bija dzīvojusi pietiekami daudzās patversmēs, lai uzreiz saprastu, kas tie par pusaudžiem, par ko tie ir kļuvuši. Pamesti savā vaļā, viņi apvienojās grupās un noteica savu kārtību. Keita zināja, ka tagad galvenais ir neizrādīt bailes, citādi klāsies slikti.

Stīvens atkal pagriezās pret viņiem.

-   Mēs pieņēmām lēmumu. Viņš tiks pakārts.

♦ Ko?!

Stīvens nopietni pamāja ar galvu. Nodevējus pakar, tā ir pieņemts. Es to lasīju grāmatā.

Ar šādu pamatojumu acīmredzot pietika arī citiem bērniem. Viņi korī skandēja:

-   Pa-kārt! Pa-kārt! Pa-kārt!

-   Dabūjiet kādu auklu! Stīvens izrīkoja.

-   Mums nav auklas! kāds atsaucās.

-   Var palagu saplēst strēmelēs un strēmeles sasiet, Emma ieteica.

-   Emma!

Emma paskatījās uz Keitu un paraustīja plecus.

-   Paldies! tencināja Stīvens. Jūs trīs saplēsiet palagus!

Trīs zēni norāva no gultām palagus un sāka plēst.

-  Jūs nedrīkstat tā darīt! Keita iekliedzās. Vēl arvien vismaz pusducis roku turēja viņu gūstā, turklāt, lai Stīvenu uzrunātu, viņai bija jākliedz tā, lai dzirdētu telpas viņā pusē. Viņa centās nezaudēt savaldīšanos un nekļūt histēriska, zinādama, ka tas bērnu pūli tikai satracinās. Maikls kļūdījās! Katram gadās kļūdīties.

-  Vai šī derēs? Kāda meitenīte pieskrēja pie Stīvena, rādīdama resnu samta auklu, ko bija izvilkusi no aizkariem.

-Jā, būs laba! Stīvens atbildēja un pārsteidzoši veikli sasēja cilpu. Vediet viņu šurp! Un jūs lieciet mieru palagiem!

Maiklu pastūma uz priekšu, tā ka nu viņš kopā ar Stīvenu stāvēja bērnu bara vidū.

-   Klau… Pagaidiet! Šķita, ka Emma sāk nervozēt.

-Tu esi vienbalsīgi atzīts par nodevēju! Stīvens

paziņoja. Vai pirms nāves tev vēl ir kas sakāms?

Maikls caur asarām izgrūda kaut ko nesaprotamu.

-   Skaļāk!

Maikls pacēla galvu un palūkojās uz Keitu un Emmu. Es sacīju… Lūdzu, piedodiet!

Lampas gaismā viņa seja mirdzēja vienās asarās; Keitai šķita, ka brālis īsti nemana bērnu baru apkārt, nedz arī īsti aptver, kas ar viņu varētu notikt, bet, ja ari aptver, tad ir vienalga. Vienīgais, kas viņam pašlaik rūpēja, lai māsas viņu saprastu.

-   Ļoti jauki, bet spriedums jāizpilda, teica Stīvens Maklaterijs. Spriedumu izpilde viņu acīmredzot nemulsināja. Nodevējs tu esi, un mēs tevi pakārsim. Viņš apmeta cilpu Maiklam ap kaklu.

Pūlis atkal sāka klaigāt:

-   Pa-kārt! Pa-kārt! Pa-kārt!

Keita saprata būs jākaujas. Jācīkstas ar Stīvenu Maklateriju un viņš jāuzvar. Ja viņai tas izdotos, citi bērni uzreiz nostātos viņas pusē. Viņa jau grasījās mesties lielajam zēnam virsū, bet tad…

Telpā atskanēja pazīstama balss:

-   Dieva dēļ, rimstieties! Kārēji tādi!

Stīvens, turēdams lampu, pagriezās, un gaismas lokā iekliboja Ābrahāms. Viņam aizmugurē Keita ievēroja kādas durvis, ko iepriekš nebija pamanījusi.

-   Paejiet nost, negantnieki! Izspraucies cauri baram, Ābrahāms noņēma Maiklam no kakla cilpu. Bērni, kas bija turējuši Keitu un Emmu, atkāpās. Paskat tik! Tu jau sāc nodarboties ar kāršanu, ko? Un viņš viegli iebelza Stīvenam pa skaustu. Vai tev prāta nemaz nav, puika?

-   Viņš ir nodevējs, sacīja Stīvens. Droši vien viņi visi ir nodevēji.

-   Tās divas nav nodevējas, par to es galvoju, Ābrahāms teica, rādīdams uz Keitu un Emmu. Redzēju, kā ķērkas viņas sagrāba.

-   Toties viņš gan ir. Mēs nedrīkstam pieļaut, ka viņš tiek cauri sveikā.

Ābrahāms paņēma lampu un apgaismoja Maikla asarām noplūdušo seju.

-   Varbūt ir! Tomēr uzklausiet mani! Par spīti lietus troksnim, Ābrahāms runāja klusā balsī. Ir iestājušies ļauni laiki. Katram gadās izdarīt ko tādu, par ko vēlāk būs jālūdz piedošana. Bet, ja sāksim cits ar citu izrēķināties, viņa būs uzvarējusi. Tagad galvenais ir turēties visiem kopā. Galvenais ir vienotība! Neaizmirstiet to!

Brīdi valdīja klusums. Keita redzēja, ka Emma pieliecas un kaut ko paceļ no grīdas. Maikla brilles. Emma tās pagrozīja rokās, tad pasniedza brālim.

-   Paldies… Maikls nočukstēja, balsij aizlūstot.

Citi bērni visu notikušo likās jau aizmirsuši, tie spiedās ap Ābrahāmu un taujāja: Kas tev ir, Ābrahām? Ko tu mums atnesi?

Keita bija pārsteigta par to, cik strauji bērnu noskaņojums ir mainījies. Viņa jau agrāk to bija pieredzējusi ar citām bērnu grupām, bet nekad tas nebija noticis tik ātri.

-   Tagad visi nomierinieties! Ābrahāms pavēlēja. Vispirms gribu redzēt Anniju.

Bērnu baru pāršalca murdoņa; priekšā iznāca meitenīte ar tievajām biželēm, ko ķērka bija turējis paceltu virs aizsprosta. Ābrahāms pietupās un izvilka no svārku kabatas pašdarinātu lelli.

-   Es pats to uztaisīju, viņš teica. Ļoti priecāšos, ja tev patiks!

Meitenīte paņēma lelli un, ne vārda nebilduši, piespieda pie krūtīm.

Nu Ābrahāms izvilka no otras kabatas kaudzīti vēstuļu. Lūdzu, netrokšņojiet, kamēr tās izdalīšu! Lai Stīvens un citi vecākie bērni palīdz jaunākajiem izlasīt!

Telpā iestājās svinīgs klusums. Ābrahāms čukstus nosauca bērnu vārdus, un cits pēc cita tie piegāja viņam klāt, paņēma aploksni un devās katrs uz savu gultu.

Kad pēdējā vēstule bija atdota, Ābrahāms apstājās pie Keitas, Emmas un Maikla. Ragana nezina, ka mājā ir slepenas ejas. Tā nu es reizi nedēļā šeit ierodos, atnesu bērniem ēdienu un vecāku vēstules. Neņemiet ļaunā, meitenes, ka ļāvu jūs notvert! Es tikai gribēju nofotografēt zēnu, kas stāv, turēdams rokā plakātu ar uzrakstu. Man nebija ne jausmas, ka tie ir slazdi. Redzēju, ka ķērkas aizrauj jūs projām, un iedomājos, ka jūs varētu atrasties šeit. Rādās, ka esmu ieradies īstajā brīdī!

-  Tā ir, Keita sacīja. Paldies! Kas zina, kā viss būtu beidzies…

Ābrahāms atmeta ar roku. Viņi ir labi bērni. Tikai pārāk ilgi dzīvojuši bailēs, tas ari viss. Viņi jau nebūtu jūsu brāli pakāruši… cerams. Bet tagad visi trīs labāk nāciet man līdzi! Grāfienei pārjums kaut kas ir padomā… Kaut kas briesmīgs!

-   Bet, ja jūs tā staigājat šurpu turpu, kāpēc visi bērni nevarētu no šejienes aizbēgt? Emma jautāja.

Ābrahāms īsi iesmējās. Ragana ir viltīga, viņa jau ir gādājusi, lai tā nenotiktu. Gan bērnus, gan mātes, gan tēvus viņa tur atsevišķi. Ķērkas visus sargā. Šie mazie zina: ja viņi mēģinās bēgt, mātes un tēvi nokļūs uz kuģa. Kur viņus spīdzinās. Vai pat vēl ļaunāk…

Stīvens pienāca klāt un kaut ko iečukstēja Ābrahāmam ausī. Viņš pamāja.

-   Man jāaprauga slimnieks. Pēc tam iesim.

Kamēr Ābrahāms, sekodams Stīvenam, devās pie vienas no gultām, Keita sajuta, ka viņu kāds parausta aiz rokas. Tā bija Annija: viņa stāvēja Keitas priekšā, turēdama jauno lelli. Mazā pastiepa rociņas augšup. Keita uzreiz saprata. Lielākā daļa bērnu šeit bija jaunāki par Emmu. Kas zina, varbūt viņi jau vairākus gadus nebija redzējuši māti, ja neņem vērā to vienu dienu pie aizsprosta… Un Keita viņiem atgādināja māti. Keita Anniju pacēla, un mazā apvija rokas viņai ap kaklu.

-   Keita… Emma ieteicās.

Meitene pagriezās. Vismaz divi desmiti mazu bērneļu bija sapulcējušies viņai apkārt. Ar bezgalīgām ilgām acīs viņi nolūkojās, kā Keita apmīļo Anniju. Keitai iesāpējās sirds; viņa vēlējās, kaut varētu apmīļot ikvienu.

Ābrahāms un Stīvens pienāca klāt.

-   Nu labi, Ābrahāms steidzināja, jāiet! Kas zina, varbūt viņa drīz atsūtīs kādu no saviem dzīvajiem miroņiem, lai pārbauda, ko jūs te darāt.

Keita nolaida Anniju uz grīdas.

-   Tu aizej? Annija jautāja.

Keita nešauboties strauji solīja:

-   Es atgriezīšos. Apsolu!

-   Tukši vārdi! noteica Stīvens.

-   Nav vis tukši vārdi! Maikls iesaucās tik kaismīgi, ka visi pārsteigti palūkojās uz viņu. Ja mana māsa ko saka, tad viņa to arī izdara. Viņa taču atgriezās, lai glābtu mani, vai ne? Brālis palūkojās uz Keitu un Emmu. Ja viņa sola, ka atgriezīsies, tad tā arī būs.

-Maiklam taisnība, Emma piebalsoja. Un, ja kāds vēlreiz mēģinās pakārt brāli, lai tad vispirms pakar mani! Ar dedzīgu skatienu viņa uzlūkoja Maiklu, un Keita saprata, ka brālim ir piedots.

-   Tagad ātri! Ābrahāms devās uz slepenajām durvīm.

Keita viņam sekoja, bīdīdama pa priekšu Emmu un

Maiklu; iedama viņa vēl atskatījās uz Annijas, Stīvena un citu bērnu spokaini bālajām sejām. Tad durvis noklikšķēdamas aizcirtās, un viss satumsa.

-Brītiņu pagaidiet tepat! Ābrahāms nočukstēja.

Keita dzirdēja, ka viņš aiziet uz priekšu.

Gaiss te bija sasmacis un oda pēc pelējuma. Bērni stāvēja šaurajā ejā, saspiedušies kopā. Keita juta, ka Maikls nodrebinās. Aizsmakušā balsī viņš sacīja:

-   Es domāju… Man šķita, ka es pats arī varu kaut ko darīt. Tu vienmēr par mums rūpējies, Keita… Man gribējās vienreiz… pašam…

-   Ir jau labi…

-   Es ticu, ka mamma un tētis atgriezīsies! Man nevajadzēja…

-   Nomierinies, viss kārtībā! Patiešām!

-Jā, vari nomierināties! piebilda Emma. Tikai citreiz nedari tādas stulbības!

Tumsas aizsegā viņi visi sadevās rokās.

Ābrahāms atgriezās, smaržodams pēc lietus un mitras zemes.

-   Neviena nav. Gaismekli nest nedrīkstam, tāpēc būs jāiet lēni. Ir labi, ka līst lietus, tomēr runājiet pēc iespējas klusāk! No tā atkarīga mūsu dzīvība…

Viņš devās pa eju uz priekšu, aiz viņa Emma un Maikls; Keita viņiem sekoja.

Eja bija tikai dažas pēdas plata; ik pa brīdim Ābrahāms pagriezās atpakaļ un brīdināja, ja vajadzēja pieliekties, pārkāpt pāri kādam dēlim vai pārlēkt pāri peļķei. Šad tad sienās rēgojās pa gaišai spraudziņai, taču lielākoties Keita neskaidri saskatīja tikai Maikla galvas apveidu. Ābrahāms viņus veda augšā lejā, dažus pakāpienus uz augšu, dažus uz leju… Kad viņi jau bija nokļuvuši gaiteņu labirintā un tur riņķojuši minūtes desmit, Ābrahāms apstājās. Te bija gaišāks, un viņi varēja cits citu nedaudz saskatīt. Ābrahāms pielika pirkstu pie lūpām par zīmi, lai viņi uzvedas vēl klusāk nekā iepriekš.

Un labi vien bija, ka viņš tā izdarīja! Jo, nogriezušies ap stūri, viņi ieraudzīja grāfieni. Ne jau tieši gaitenī, bet kādā no daudzajām nama istabām; grāfiene skatījās ovālajā logā, pa kuru no istabas varēja ielūkoties gaitenī. Pārsteigtā Emma izdvesa klusu "Ā!…" bet Ābrahāms viņai tūlīt ar delnu aizspieda muti. Taču bija par vēlu, ragana viņu klātbūtni bija pamanījusi.

Vai varbūt tomēr nebija pamanījusi?

Sekundes ritēja, bet grāfiene mierīgi stāvēja pavisam netālu no loga rūts, pagriezdamās gan uz vienu, gan otru pusi un paceldama roku augšup, lai sakārtotu matus, un nepavisam nelikās zinis par bērniem. Beidzot viņa vēlreiz pagriezās un nozuda. Tad Keita visu saprata. Šo istabu viņi bija redzējuši, un tajā bija spogulis tieši tur it kā bija stāvējusi grāfiene.

Ābrahāms pastūma bērnus, lai dodas uz priekšu, bet tobrīd istabā kāds ierunājās.

Uzdrīkstos pazemīgi apvaicāties, kā mana kundze un pavēlniece nodomājusi turpmāk rīkoties? Pelēkzobainais sekretārs ar dzelteno putniņu uz pleca bija noliecies pār dzērienu ratiņiem un patlaban lēja norasojušā glāzē krievu degvīnu.

Istabas otrā pusē grāfiene bija atlaidusies mīkstā krēslā un daiļās kājiņas sacēlusi uz ķeblīša.

-  Visu ziņošu sīki un smalki. Īstenībā man to vajadzēja darīt tūlīt, tiklīdz šie bērni parādījās pirmoreiz.

-Jā, jā, protams! Tas ir sevišķi viedīgs un nemaldīgs lēmums! Zemu noliecies, sekretārs Kavendišs pasniedza grāfienei glāzi. Tikai…

Divdaļīgais spogulis atradās pie sienas tieši pretī tai vietai, kur viņā telpas pusē sēdēja grāfiene; bērni, gaitenī saspiedušies visi kopā, labi redzēja visu, kas istabā notika. Bija bezgala satraucoši atrasties tik tuvu. Keita īsti neticēja tam, ka viņi nav redzami. Ikreiz, kad grāfienes skatiens aizslīdēja uz pretējo sienu, meitenei gribējās ņemt kājas pār pleciem. Labi vēl, ka lietus tik neganti rībināja, citādi grāfiene un sekretārs noteikti būtu izdzirdējuši Keitas sirdi skaļi pukstam, par to meitene nešaubījās.

-   Kas "tikai", tu, mazais, netīrais grauzēj? grāfiene atcirta. Kas tev padomā?

Lauzīdams pirkstus, Kavendišs divas trīs reizes steidzīgi palocījās. N-nē… nē… viņš stomījās, man nepiedien uzmākties ar savu muļķīgo viedokli… Mans pienākums ir…

-   Tavs pienākums ir darīt, ko tev liek, rensteles žurka! Nu, pūt vaļā! Ko tu tur savās sapuvušajās smadzenēs perini?

Palikusi divatā ar sekretāru, grāfiene acīm redzami vairs netēloja mazo, vieglprātīgo zeltmati, necentās būt smalka un apburoša. Viņas izskats gan nebija mainījies, taču balss un sejas izteiksme liecināja par ļaunumu un varaskāri, un hiēnas alkatību.

Kavendišs ierāva galvu plecos kā bruņurupucis. Vārdi, gāzdamies no viņa mutes, atgādināja elsainus spļāvienus. Jā, kundze un pavēlniece! Un neņemiet ļaunā manas vājās prāta spējas… Es tikai iedomājos: ko tad īsti grāfiene viņam ziņos? Ka viņa tikusi pie vienas no Mūžības grāmatām un pēc tam to pazaudējusi?

-   To paturēt nebija manos spēkos. Pats zini.

-   Tā nu tas ir, nenoliedzami, nudien nenoliedzami! Grāfiene ir pilnīgi bez vainas! Un, par laimi mums visiem… Sekretārs saāķēja kopā divus pirkstus un izmocīja spokainu, neīstu smaidu. …par laimi mums visiem, mūsu valdnieks ir slavens ar iecietību un sapratni…

Valdnieks? Tas tik bija pārsteigums! "Tātad ir vēl kāds, lielāks burvis," Keita domāja. Kāds, kas vēl ļaunāks par grāfieni? Vai tas vispār iespējams? Viņa paraudzījās uz Emmu: galvu grozīdama, ar lūpām vien tā nedzirdami sacīja: "Forši!"

-  Tu domā, ka viņam to nevajadzētu izpaust, grāfiene lēni noteica.

Ar jūsmīgu sejas izteiksmi Kavendišs spēra soli uz priekšu. īstajai grāmatai jābūt kaut kur pavisam tuvu, kundze! Jūs pati pirmīt paudāt šādu viedokli, apliecinādama asu prātu un intuīciju. Un cilvēkam, kas ir jums blakus, lai kāda nožēlojama niecība viņš arī būtu, gribot negribot uzmācas doma, ka daudz labāk būtu valdniekam ziņot: "Visaugstākā balva ir gūta!" Nevis: "Bija un pazuda, ak vai, cik žēl!"

Iemalkojusi degvīnu, grāfiene atlaidās krēslā, atspiezdama galvu pret atzveltni. Tev ir zināma taisnība, rensteles žurka… Labs ir! Nogaidīšu.

Sekretārs paklanījās vēl zemāk nekā parasti, it kā "rensteles žurka" būtu vissmalkākais kompliments. Tomēr pat noliecies viņš nenovērsa mazās, vērīgās ačeles no grāfienes.

-   Kā tas iespējams, ka šie visai parastie bērni… grāfiene domīgi iesāka, ka pēc divtūkstoš gadiem šie visai parastie bērni tik vienkārši atrod vienu no Mūžības grāmatām?

-   Liktenīga sakritība? Nejauša sagadīšanās? minēja sekretārs.

Grāfiene nicīgi iesmējās. Burvestību pasaulē nejaušību nav! Šiem bērniem ir kāda nozīmīga loma. Kāda, to pagaidām neizprotu.

Ābrahāms pavilka Keitu aiz piedurknes, rādīdams, ka jāiet tālāk. Taču Keita purināja galvu. Te tika apspriesta viņa un viņas brālis un māsa. Viņa gribēja to dzirdēt.

Iztukšojusi glāzi, grāfiene pastiepa to pret Kavendišu, lai piepilda. Vai tu kārtīgi pārmeklēji pagrabu? To tumšo kambari, par ko zēns stāstīja, pagrabstāva kabinetu. Vai tiešām tās tur nav?

-   Noteikti nav, kundze! Nekas pat neliecina par burvestībām, ar kurām šāda glabātava būtu pasargāta. Ja puika nemelo, tas kambaris ticis ierīkots nākotnē. Vai kundzei šķiet, ka tam visam vēl arvien ir kāds sakars ar veco burvi?

-   Skaidrs, ka vecais ir tas gaisa jaucējs, kurš gan cits? grāfiene saviebusies noteica. Un, piepeši atguvusi jautrību, pabungoja ar pirkstgaliem pa glāzi. Iedomājies vien! Pēc tam kad mūsu valdniekam būšu pasniegusi grāmatu, es tikšu paaugstināta pār visiem citiem burvjiem un raganām! Es valdīšu, sēdēdama viņam pie kreisās rokas.

Karafe izslīdēja Kavendišam no rokas un džinkstēdama iekrita dzērienu ratiņos. Grāfiene palūkojās uz kalpu ar asu skatienu. Uzmanīgāk, stulbeni!

-Jā, jā, grāfien! Tūkstošreiz, miljonreiz lūdzu piedošanu! Un sekretārs kā bezjēgā cilāja pudeles, skandinādams tās citu pret citu.

-  Tu esi idiots, nudien! Ja tev kas sakāms, sper vaļā, nemīcies un nestomies kā piedzērusies istabmeita!

Vīrelis pagriezās sāņus. Keita redzēja, ka viņš rausta pirkstus izmislgāk nekā jebkad; šķita, ka viņš tos pavisam atraus nost no plaukstām. Kundze, es tikai… es tikai raizējos pārjums, tā gan… patiešām, es tikai raizējos pārjums…

Grāfiene iesmējās. Par mani? Un kāpēc tev būtu jāraizējas par mani, tu, staigājošā mēslu čupa?

Kavendišs piešļūca pie viņas krēsla, vēl arvien staipīdams un lauzīdams pirkstus, nespēdams ielūkoties viņai sejā. Grāfiene gan ir stipra un ļoti daiļa, bet mūsu bargais valdnieks… dusmās kļūst… tik neizsakāmi briesmīgs!

Telpā iestājās pilnīgs klusums. Grāfiene nolūkojās uz nervozo, svīstošo vīreli.

-   Tu domā, ka viņš liegs man pienācīgo atlīdzību?

-   Nē, nē! Sekretārs palūkojās augšup. Kaut ko tādu es nemūžam neuzdrīkstētos sacīt! Nemūžam! Tikai… Viņš iebāza pirkstu galus mutē un neganti kodīja.

-   Kas man, tavuprāt, būtu jādara? Runā!

-   Tikai… Kavendišs pievirzījās grāfienei vēl ciešāk klāt un šņāca kā čūska: Grāfiene jau tagad ir varena, un, kad viņa vēl atradīs grāmatu, kurš tad būs varenāks? Grāfiene vai arī…

Grāfienes roka pašāvās uz priekšu un sagrāba sekretāra šķipsnainos matus. Putniņš pārbijies uzplivinājās gaisā.

-   Vai tu, zemiskais tārps, gribi apgalvot, ka tad, kad būšu atradusi grāmatu, es nodošu mūsu valdnieku, kuram esmu zvērējusi uzticību, un izmantošu tās spēku savā labā?

-   Nē, kundze, nemūžam! Jūs pārpratāt!

-   Es pārpratu?! Un grāfiene ar drausmīgu spēku parāva kalpu aiz matiem.

-   Lūdzu, kundze! Pazemīgi lūdzu! Es nekad… nemūžam…

Zeltmate pasmaidīja, daiļa un nāvējoši bīstama.

-   Nomierinieties, Kavendiša kungs! Zinu, ka jūs tikai gribat mani pasargāt. Un beigu beigās… Viņa noglaudīja sekretāra taukaino matu vīkšķi. Grāmatas man taču vēl nav, vai ne?

Tumšajā, drēgnajā gaitenī Keitai pārskrēja drebuļi, vērojot, ka kundze un kalps saskatās un no viena uz otru pārlec sapratnes dzirkstele.

Ābrahāms atkal pavilka viņu aiz piedurknes. Uzstājīgi. Keita pamāja. Ik brīdis, ko viņi šeit aizvadīja, varēja kļūt liktenīgs. Viņa jau griezās uz iešanu, bet tad izdzirdēja grāfieni sakām:

-   Vai ievēroji vecāko meiteni? Viņa jau nes grāmatas zīmi…

Keita sastinga.

-   Vai tiešām būtu iespējams… grāfiene murmināja. Nē, nevar būt…

Sekretārs atņirdzās pretīgajā smaidā. Es zinu, ko grāfiene domā… Neiespējami… Bet ja nu tā ir taisnība?

Vabūt grāfiene vēlētos meiteni vēlreiz papētīt? Pirms nākšanas šurp atļāvos aizsūtīt vienu no morum cadi, lai viņu atved. Kuru katru brīdi viņiem vajadzētu ierasties.

Emma un Maikls baiļpilnām acīm uzlūkoja Keitu. Jātiek projām, tūlīt! Taču jau nākamajā mirklī namu satricināja ķērcošs bļāviens.

Viņi bēga, vairs nebēdājot par to, ka kāds izdzirdēs, skrējiena troksnim cauri saklausīdami sekretāra spalgo balsi, kņadu tālajā bērnu guļamistabā un ķērku bļāvienus.

Visai drīz viņi gaitenī sasniedza vietu, kas izskatījās pēc strupceļa. Varēja dzirdēt, ka ārpusē ap namu riņķo vesels bars ķērku. Ābrahāms bija krietni aizelsies.

-   Es iešu pirmais, viņš sacīja. Jūs visi trīs gaidiet, līdz saklausīsiet, ka esmu viņus aizvilinājis prom! Tad skrieniet uz mežu! Mežā iekšā, cik tālu vien varat, cik ātri vien varat! Sameklējiet paši kādu vietu, kur šonakt pārgulēt! Rītrītā dodieties gar upes malu uz dienvidiem! Vērojiet debesis! Stāsta, ka putni esot raganas spiegi. Visu dienu iedami, vakarā sasniegsiet ezeru. Palūdziet, lai kāds ar laivu jūs aizved uz Vestportu! Neņemiet ļaunā, bet vairs neko nespēju palīdzēt…

-  Jūs jau tā esat tik daudz darījis. Pateicamies jums! tencināja Keita.

-   Sakiet, vai jūs tiešām esat no nākotnes? Ābrahāms jautāja.

-Jā-

-   Ieradušies, lai te ieviestu kārtību?

-   Ko?… Nē, mēs… mēs tikai ieradāmies pēc Maikla!

-   Tu apsolīji, ka atgriezīsies pie bērniem!

-   Es to darīšu. Tikai nezinu, kā lai viņiem palīdzu.

Vienu mirkli Ābrahāms neticīgi raudzījās uz meiteni.

-   Varbūt tiešām, viņš beidzot noteica. Taču tu dzirdēji grāfienes vārdus. Burvju pasaulē nejaušību nav. Visam, kas notiek, ir slepena jēga. Arī tam, ka esat šeit. Labi, pietiks pļāpāt…

Keita un Emma ar viņu apskāvās. Maikls stāvēja nomaļus, vēl arvien kaunēdamies, taču Ābrahāms uzlika roku viņam uz pleca. Tu kļūdījies. Tomēr tu esi kārtīgs puika, un māsas tevi mīl.

Maikls pamāja, drudžaini norīdams siekalas.

Ābrahāms satvēra kādu rokturi tepat blakus sienā. Nu Keita saskatīja durvju apveidu.

-  Tātad skrieniet, ko kājas nes, un neskatieties atpakaļ! viņš vēl piekodināja un bija nozudis.

No durvīm gaitenī iesitās svaiga gaisa un lietus smarža. Pēc tam viņi atkal palika tumsā un gaidīja, ieklausīdamies āra trokšņos.

Emmai nedeva mieru kāda doma. Kā jums šķiet, valdnieks kas tas ir par veci?

-   Man ir dažas idejas, atbildēja Maikls.

-   Piemēram!

Maikls sakārtoja uz deguna brilles. Vēl neesmu īsti gatavs tās izklāstīt.

Emma kaut ko noņurdēja tēlotā aizvainojumā, taču bija skaidrs, ka meitene nepavisam nejūtas aizvainota. Viņa priecājās, ka viss atkal ir kā parasti un brālis, kā vienmēr, krīt viņai uz nerviem. Zini, esmu gatava derēt, ka tas valdnieks, par ko grāfiene runāja, ir doktors Pims. Tu viņu neesi redzējis, Maikl! Viņš tiešām ir burvis!

-   Tiešām? Vai tad viņš veica kādas burvestības?

-   Man un Keitai bija jāiet pie viņa, un mēs redzējām, ka viņš iebur kamīnā uguni. Vai ne, Keita? Pēc manām domām, viņam ir arī burvju pīpe.

-   Kāda?

-   Vai es zinu, kāda, dumiķi? Nu, burvju pīpe!

-   Tāda, ko pīpē, vai tāda, kurā jāpūš iekšā?

-Jēziņ! Tāda, ko pīpē! Vai tiešām pagātnē visi ir tik

aptaurēti?

Kamēr viņi strīdējās, Keita stāvēja, piespiedusi ausi pie durvīm, lai varētu dzirdēt, kas ārpusē notiek. Taču domas viņai klīda. Ausīs nemitīgi skanēja grāfienes vārdi.

Vai ievēroji vecāko meiteni? Viņa jau nes grāmatas zīmi…

Keita atcerējās, kas bija noticis guļamistabā, kad viņa un Emma bija šķirojušas fotogrāfijas. Viņa bija uzlikusi roku uz lappuses un pamanījusi, ka melnums sūcas pa pirkstiem uz augšu… Ko šī grāmata viņai bija nodarījusi?

-   Keita! Maikls pieskārās māsas rokai. Man šķiet, ka Ābrahāms jau viņus aizvilinājis.

Trokšņi un bļāvieni tagad skanēja nama otrā pusē.

Keita satvēra durvju rokturi. Es iešu pirmā. Skrieniet, cik jaudas! Lai kas notiktu skrieniet!

Pēc tam kad sekretāra sūtītais ķērka ieradās pie Klintaines bērniem un neatrada viņu vidū Keitu, Emmu un Maiklu, guļamistabā sacēlās briesmīgs tracis. Bērni skraidīja apkārt, klaigāja, lēkāja pa gultām; daži jaunākie skaļi raudāja. Haoss ilga krietnu brīdi. Tad atvērās durvis un ienāca grāfiene. Telpā uzreiz iestājās nāves klusums.

Grāfiene pamāja, un tajā pašā mirklī gar visām sienām svečturos iedegās gaišas sveču liesmas. Viņa pasmaidīja, un smaids kā magnēts pievilka bērnus pie viņas klāt.

-   Kur viņi palika? grāfiene jautāja maigā balsī, kas solīja iecietību un piedošanu.

Neviens neatbildēja.

-   Es jau negribu darīt viņiem pāri. Apžēliņ! Gribu viņiem palīdzēt! Viņiem draud lielas briesmas. Lūdzu! Izstāstiet, kur viņi palika!

Viņas balss bija tik liega, tik samtaina… Bērni jau bija jau gatavi izstāstīt visu par Ābrahāmu, par slepenajām ejām, par Keitu, Maiklu un Emmu… Grāfiene šķita viņu labākā draudzene.

-   Par kādiem "viņiem" jūs runājat?

Grāfiene palūkojās uz Stīvenu. Pusaudzis stāvēja un raudzījās uz viņu cieši sakniebtām lūpām, rokas sakrustojis uz krūtīm. Grāfiene pieliecās pusaudzim tuvāk, un Stīvenu apņēma viņas smaržu mākonis.

-   Par tiem trim, ko te atveda. Divas meitenes un zēns. Nu stāsti, nemāžojies! Un viņa rotaļīgi atglauda atpakaļ Stīvena matus. Tu taču zini, par ko es runāju!

-   Viņi… viņu te nav, Stīvens noburkšķēja.

-Jā, mīļumiņ, to ari es saprotu! Pastāsti, kur viņi palika!

Rokas uz krūtīm žņaugdams, Stīvens nenovērsdamies raudzījās skaistajās grāfienes acīs. Viņš cīnījās ar grāfienes pievilcības spēku. Atgādināja sev: viņa ir ienaidniece! Kā Ābrahāms bija teicis: jāparāda citiem bērniem, ka viņu var uzvarēt. Viņš piespieda sevi paraustīt plecus.

-   Nezinu! Pazuda, un viss.

Viens no bērniem klusiņām iesmējās. Zibošām acīm grāfiene paraudzījās turp.

-   Viņi pazuda?

-   Nūjā! Gluži kā pēc burvja mājiena!

-Jā, un bija liels blīkšķis! kāds bērns piemetināja.

-   Un dūmi, un uguns! papildināja cits. -Jā! Mēs pabēgām maliņā!

-   Saprotu, grāfiene noteica.

Viņa bija apjautuši, ka bērni viņu vairs neklausa. Pusaudzis tos bija samusinājis.

Telpā iebrāzās sekretārs aizelsies, viscaur slapjš, taukainie mati pielipuši pie galvas.

-   Vai atradi? grāfiene strupi noprasīja. Sekretārs noliedzoši papurināja galvu. Tikai to veco

kropli, fotogrāfu. Atkal bija piesūcies kā zeķe!

-   Laid vaļā vilkus! pavēlēja grāfiene.

Bērni šausmās noelsās. Pat sekretārs likās pārsteigts.

-   Kundze… Viņš krampjaini norija siekalas. Neņemiet ļaunā, bet pēc tam šos zvērus būs grūti savaldīt… Tie ir badināti… Ar gudru ziņu, protams, lai kļūst vēl medīgāki… Taču var gadīties, ka viņi saplosa bērnus sīkos gabaliņos!

-Nu, ar šādu iespēju mums jārēķinās, vai ne? Durvīs apstājusies, grāfiene pagriezās un norādīja uz

Stīvenu. Liec, lai to zeņķi nogādā uz kuģa!

♦ ♦ ♦

-   Cik pretīgi! Emma iesaucās, kārtējo reizi nostiepusies gar zemi un iekritusi ar seju peļķē. Pretīgais lietus!

Viņi bija izskrējuši pa durvīm un tikuši no mājas līdz mežam, nesatikdami nevienu ķērku. Toties tagad viņi virzījās uz priekšu pagalam lēni. Negaiss bija pārvērtis pamežu par īstu purvu, kur ik brīdi varēja paslīdēt uz kāda slapja zara un iegāzties ūdens lāmā. Reiz Maikls bija pakritis, un viņi zaudēja vairākas dārgās minūtes, meklēdami viņa brilles. Emma saniknojās kā lapsene: kamēr viņa bija vandījusies ar roku pa aukstu, pretīgu, gļotainu ūdens bedri, Maikls pats brilles atrada tās karājās viņam uz vienas auss.

Visi trīs bija slapji līdz pēdējai vīlītei, notriepušies ar dubļiem un pārguruši.

Kopā ar Maiklu palīdzēdama Emmai uzslieties kājās, Keita domāja: "Nez cik tālu šonakt būtu jābēg? Kur te vispār iespējams justies drošībā?"

Stāvoklis rādījās gaužām drūms.

Un tad viņi izdzirdēja kaucienu.

Tas nebija ķērka. Tomēr kauciens nāca no melnās mājas puses. Pēc mirkļa jau skanēja vesels kaucienu koris. Taču drīz apklusa.

Tie tuvojas… Keita sacīja.

Nu bērni skrēja tā, kā vēl nekad mūžā nebija skrējuši, nejuzdami ne dūrējus sānos, ne pārgurušās kājas. Emma drīz izrāvās priekšā un nozuda krūmu saaudzē. Pieliekusies zem kāda zara, Keita izdzirdēja māsas kliedzienu. Nākamajā brīdī arī viņa un Maikls bija izspraukušies krūmiem cauri. Un Keita ieraudzīja…

-Nē!

Viņi atradās uz klints bezdibeņa malā. No augšas pavērās skats uz tumsā slīgstošo ieleju; zibens plaiksnās tā ik pa brīdim iemirdzējās zilganbalta. Viņiem abās pusēs bija kaila, stāva klints krauja, bet līdz lejai bezgalīgi tālu. Keita sevi sodīja, atcerēdamās, kā pirmajā patversmē aizvadītajā dienā viņi bija devušies pie ūdenskrituma un priecājušies par straujo upes skrējienu pāri klintīm. Viņai bija vajadzējis zināt, kur nonāks, bēgot uz šo pusi.

Mežā vēlreiz atskanēja kaucienu koris. Kaucēji noteikti tuvojās.

-   Ko darām? Emma iesaucās.

-   Skatieties!

Netālu zibens gaismā bija saskatāma šaura, līkumaina taka, kas veda pa krauju lejup. Keita gan nezināja, vai pa to varēs tikt līdz pašai lejai, tomēr tā bija vienīgā cerība.

-   Nāciet!

Taka bija stāva un slidena, un piedevām tik šaura, ka viņi varēja iet tikai pa vienam. Apaviem dubļos slīdot, bērni kāpa lejup, cits pie cita pieķērušies, lai vēja brāzmas kādu nenogāztu bezdibenī. Vējam cērtoties sejā, viņi nokāpa trīsdesmit pēdas uz leju, tad piecdesmit, tad septiņdesmit piecas…

Keita soļoja pēdējā, aiz muguras māsai un brālim, un ik brīdi pameta skatienu sāņus, cerēdama, ka ieleja ir pietuvojusies. Ja vien viņiem izdotos tikt lejā, varbūt viņi varētu glābties… Viņi atrastu kādu alu, kur pārnakšņot, vai varbūt…

-   Keita!

Emma bija apstājusies un rādīja atpakaļ. Keita atskatījās. Tieši tai brīdī atplaiksnījās spilgts, zarots zibens, un viņa ieraudzīja uz klints malas milzīgi lielu, melnu vilka siluetu. Nākamajā mirklī visā ielejā atbalsojās zvēra kauciens.

-   Bēgam! viņa iekliedzās.

Atmetuši jebkuru piesardzību, bērni skrēja pa taku lejup; brīnumainā kārtā kājas pašas dubļos atrada cietāku vietu, kur atsperties. Vēl trīsdesmit pēdu… piecdesmit… Keita atļāvās mirkli paraudzīties atpakaļ. Vismaz seši briesmoņi drāzās pa taku lejup bezjēgā, pa galvu pa kaklu. Kādā pagriezienā visi saskrējās; iekauciens un viens tumšais ķermenis atdalījās no bara.

Keita brīdinoši iesaucās un kopā ar Emmu un Maiklu pieplaka pie klints. Lielais vilks ņurdēdams aizlidoja viņiem garām dažu collu attālumā.

-   Labi, Keita noelsās, sirdij pukstot kaklā, viss būs labi…

-   Nē… sacīja Maikls.

-Jā! Tikai steigsimies!

-   Nē… Skaties!

Keita palūkojās pār Emmas plecu uz turieni, kur rādīja brālis, un gandrīz saļima. No takas priekšā bija atlicis vairs tikai neliels gabaliņš, pēc tam tā vairs nebija saskatāma. Keita juta, ka vairs nespēj cīnīties. Viņai gribējās vienkārši apsēsties zemē: lai notiek, kas notikdams. Taču kāda cita, stiprāka balss itin kā teica: tā vis nebeigsies! Viņa to nepieļaus! Caur lietus sīpām ielūkojusies tumsā, Keita ieraudzīja, ka taka īstenībā turpinās, tikai krietnu gabalu zemāk. Meitene ātri apsvēra viņu izredzes. Leju jau varēja saskatīt, taču vēl arvien no tās šķīra simt pēdu augsta, stāva nogāze. Atkāpties nebija iespējams. Vilki jau bija uz takas un ar katru mirkli pietuvojās. Izvēles nebija.

-   Lēksim! viņa aicināja.

-   Vai tu esi traka? iekliedzās Maikls.

Tieši tobrīd kāds vilks izgrūda sirdi stindzinošu kaucienu.

-   Nūja… Maikls nomurmināja, pagriezās, trīs soļus pagājās un ielēca tumsā.

Keita un Emma aizturēja elpu.

Par laimi, taka lejā bija platāka; Maikls nokrita uz ceļiem un rokām. Un tad šis zemes izcilnis sāka slīdēt.

Keitai gandrīz izlauzās vaids, bet izrādījās, ka Maikls lejā ķepurojas sveiks un vesels.

-   Lec vien! viņš uzsauca Emmai. Nebaidies! Tas ir tikai mazliet zemāk!

-   Zinu… Emma apņēmīgi atteica.

Viņa saliecās un ar ieskrējienu lēca, uzsizdama gaisā dubļu pikas. Maikls stāvēja izslējies uz takas, gatavs viņu ķert, ja viņa aizlidotu garām.

Emma uzkrita brālim virsū.

Keita dzirdēja kritiena troksni, Maikla balsi, abiem sakrītot vienā kaudzē, un jutās par viņiem lepna. Diemžēl māsas lēciens bija licis mīkstajam augsnes slānim noslīdēt vēl krietni zemāk.

Pēkšņi Keita pa pusei saredzēja, pa pusei sajuta virs sevis kaut kādu kustību un pieplaka pie klints. Melns vilka ķermenis pašāvās garām, nošņakstinādams zobus pret to vietu, kur viņa bija stāvējusi. Dzīvnieks iekaukdamies aizkūleņoja pa nogāzi lejup; apstāties tas nespēja. Piecēlusies Keita saprata, ka tuvojas arī pārējie. Kavēties vairs nedrīkstēja.

Keita pāris soļu ieskrējās un lēca. Taču kāja paslīdēja dubļos, un, uzlidodama gaisā, viņa nodomāja, ka tās ir beigas. Viņa krita, pastiepusi rokas, redzēdama, ka māsa un brālis veltīgi cenšas viņu satvert. Bet tad kā par brīnumu no lejas piepeši uzplūda neparasti spēcīga vēja brāzma; aizturēdama Keitas kritienu, tā ar triecienu pieplacināja viņu pie klints, tā ka viņai aizkrita elpa. Kājas meklēja dubļos, kur atsperties, bet velti; viņa jau sāka slīdēt.

Un tad divi pāri roku uzvilka viņu augšā, drošībā.

Pēc mirkļa visi trīs bērni tupēja blakus dubļos, no pārdzīvotā drebēdami. Par spīti lietum un vējam, Keita labprāt būtu tā palikusi visu nakti. Tomēr meitene zināja, ka viņi vēl nav drošībā. Lēciens, kas viņai gandrīz bija maksājis dzīvību, vilkam bija tīrais nieks. Keita paraudzījās atpakaļ. Bars jau bija tuvākajā takas pagriezienā tik tuvu, ka varēja saklausīt zvēru elsas.

-Ja man būtu zobens! Maikls iesaucās.

Keitai gan šķita, ka tas neko nelīdzētu, bet patlaban nebija laika strīdēties. Palīdziet man!

Meitene sāka lēkāt pa takas izciļņiem, un viņas nodoms izdevās lietus atmiekšķētā augsnes kārta sāka šļūkt pa klints virsmu lejā. Zemes pikām drūpot, viņa divreiz gandrīz novēlās, bet abas reizes māsa un brālis viņu noturēja. īsā brītiņā bērni jau bija palielinājuši atstatumu starp sevi un takas augšgalu no piecpadsmit uz astoņpadsmit, tad divdesmit pēdām; tai mirklī, kad nākamais vilks lēca, to jau gaidīja divdesmit piecu pēdu kritiens lejup.

Kas zina, vai no bailēm vai pārguruma, vai arī apziņas ja vilks viņus sasniegtu, nekas vairs nebūtu līdzams bērni vairs nebēga. Tikai stāvēja, slapji un dubļaini, vērodami, ka lielais zvērs lido viņiem pretim.

"Pārāk tuvu," Keita paguva nodomāt. "Viņam izdosies…"

Vilks ar troksni nokrita zemākajā takas galā. Bērni neviļus parāvās atpakaļ, taču zvērs nemetās klāt, lai uzbruktu. Keita redzēja, ka lēciens vilkam īstenībā nav izdevies: neganti rūkdams, tas kārpīja ar priekšķepām akmeņus un dubļus, cenzdamies tikt uz takas, tomēr pakaļkājas kūļājās gaisā. Tad tās atspērās un zvērs uzlēca uz takas. Keita pat nepaguva iekliegties, kad liels zemes gabals atšķēlās un aizrāva vilku līdzi.

Keita ievilka gaisu; visu šo laiku viņa bija stāvējusi neelpodama. Cauri lietus brāzmām viņa palūkojās uz atlikušajiem vilkiem. Tie bija apstājušies tur, kur augšā beidzās taka, saspiedušies rūcošā, drebošā murskulī. Keita nojauta, kāds milzīgs izsalkums dzen zvērus uz priekšu, tomēr saprata tie baidīsies lēkt.

-   Kas ir, zaķpastalas? Emma tiem uzkliedza. Nāciet, apēdiet mūs!

Vilki pagriezās un metās pa taku atpakaļ, un drīz nozuda tumsā.

-   Vai redzējāt? Tie ir padevušies! Emma lepni paziņoja.

-   Nez vai, atteica Maikls. Tie meklēs citu vietu, lai tiktu lejā.

-   Iesim! aicināja Keita.

Līdz lejai vairs bija atlikušas tikai sešdesmit pēdas, un tās viņi veica ātri. Pa ceļam viņi nogāzē redzēja abus vilkus, kuri bija nositušies uz akmeņiem. Atskatoties pārējie vilki nekur nebija manāmi.

Keita dzirdēja Emmu sakām, ka tas viss Kramlijas jaunkundzei esot jau bijis ieplānots; Maikls atbildēja, ka tas esot nereāli, un tad Emma kaut ko stāstīja par viņa galvu: viņam uz pleciem esot kaut kāds dārzenis ķirbis vai kāpostgalva.

Vecākā māsa centās neklausīties un domāt. Lietus šobrid plītēja sevišķi stipri. Viņi visi bija pārguruši. Cik ilgā laikā vilki atradīs lejupceļu, kas to lai zina. Vai vajadzētu bēgt tālāk vai arī tepat meklēt kādu alu, kur patverties?

-   Keita!

-   Ļauj man domāt!

-   Keita! Emma rāva viņu aiz piedurknes.

Keita pagriezās.

Viņiem tuvojās tumšs zvēra apveids, lēkdams no akmeņa uz akmeni.

-   Bēgam!

Bērni metās iekšā koku audzē. Aizmugurē atskanēja vilka ņurdiens. Pēdējiem spēkiem viņi skrēja augšup kādā pakalniņā. Kuru katru mirkli Keita gaidīja, ka viņai uzklups smagais zvērs, nogāzdams zemē. Tikai skrien, skrien… viņa sev pavēlēja.

Uzskrējusi kalna galā, kur vairs nebija koku, Keita gandrīz uzbrāzās virsū Emmai un Maiklam.

-   Nestāviet! viņa iesaucās. Mums…

Vārdi pamira uz lūpām. Viņiem pretī lūkojās vilks.

Krietnu brīdi neviens nekustējās. Pelēkais zvēra kažoks bija kumšķains no slapjuma; rīkle tam bija vaļā, un lielie zobi baismīgi atņirgti, no rīkles cēlās dobjš rūciens. Emma un Maikls stāvēja kā sasaluši. Ja kaut kas te bija līdzams, tas jādara viņai, Keitai. Ja nu skrietu tam tieši virsū? Zvērs apjuktu, jo nebūtu to gaidījis. Varbūt māsa un brālis tikmēr pagūtu aizbēgt. Par to, ka viņa pati zaudēs dzīvību, Keita vispār nedomāja. Keita jau saņēmās skrējienam, bet tad ieraudzīja no slapjo koku apakšas parādāmies otru vilku; galva tam bija zemu pieliekta, ļaunās acis lūkojās tieši uz bērniem. Tad rūciens atskanēja aizmugurē un Keita aptvēra, ka viņi ir ielenkti. Un ka līdzams vairs nav nekas. Šeit viņiem pienāks beigas.

-   Keita… Emma drebošā balstiņā ieteicās.

-Sadosimies rokās! Keita sacīja. Viņi tā arī izdarīja, saspiezdamies ar mugurām kopā. Tagad aizveriet acis! viņa pavēlēja. Dariet to!

Maikls un Emma paklausīja; pati Keita turēja acis plati ieplestas, vērodama vilkus, kas riņķoja apkārt. "Tā ir mana vaina," viņa domāja. "Es par to visu esmu atbildīga." Un bija gatava ziedoties, cīnoties ar vilkiem līdz pēdējam elpas vilcienam.

Keita ieskatījās acīs vislielākajam vilkam, lai rādītu, ka viņai nav bail. Viņa vairs nejuta ne lietu, kas pātagoja seju, ne pārgurušo augumu. Atmiņā pavīdēja māte. Piedod! Keita domās lūdzas, es darīju visu, ko spēju.

Zvērs mazliet pietupās, sagatavojies lēcienam.

Mani mīļie… Keita nočukstēja, ciešāk saspiezdama Emmas un Maikla rokas.

Vilks lēca, grasīdamies klupt Keitai pie rīkles, taču nepaguva.

Pirms mirkļa aizmugurē bija atskanējuši smagi, steidzīgi soļi, un nu kaut kas nošvīkstēja gaisā. Vilks redzēja to tuvojamies un gribēja mainīt lēciena virzienu, taču bija par vēlu. Keita redzēja, ka viņai garām aizzib kaut kas garš un sudrabains; tas pāršķēla vilka galvu ar tādu spēku, ka varēja dzirdēt kaulus nokrakšķam.

Nu lielais vīrs stāvēja viņiem blakus. Viņš nebija vienkārši liels viņš bija milzis. No roku locītavām viņam nokarājās ķēdes, tumšie mati bija sakrituši pāri sejai. Nikni ieņurdēdamies, abi pārējie vilki metās viņam virsū. Vienu milzis saķēra gaisā un pārlauza tam sprandu. Otrs ieķērās viņam rokā, dziļi iecirzdams zobus miesā. Milzis atrāva zvēru nost un aizlidināja prom kā kaķēnu. Vilks atsitās pret akmeni un apdullis palika guļam. Vīrs diviem lieliem soļiem piegāja tam klāt un uzkāpa ar zābaku uz kakla, tā ka tas nokrakšķēja. Pēc tam zvērs vairs nekustējās.

Milzis atgriezās pie bērniem. Maikls un Emma nu bija atvēruši acis un pārsteigti skatījās. Milža augums slējās viņiem pāri un seja pustumsā nebija redzama, tomēr Keita viņu pazina: šis pats vīrs todien pie aizsprosta bija uzbrucis grāfienei.

Nāciet man līdzi! viņš teica.

DEVITA NODALA Gabriēls

Keita darīja tā nolūkoja kādu koku vai lielu akmeni un sev teica: tikšu līdz turienei un tad vairs tālāk neiešu. Iedama viņa aizgainīja domas par drēbēm cik tās slapjas un smagas un katrā solī berž miesu un par kājām, kuru muskuļi bija kļuvuši par šķidriem dubļiem. Nē, viņa domāja: man jātiek līdz tam kokam! Un, kad koks vai akmens, vai kas cits, ko viņa bija nolūkojusi, bija sasniegts, Keita atkal paraudzījās uz priekšu garām lielajam vīram, lietū un tumsā centās saskatīt kādu koku vai akmeni, līdz kuram jātiek.

Viņa pameta skatienu uz brāli. Maikls jau bija nonācis pilnīga apdulluma stāvoklī un cilāja kājas kā automāts. Galva viņam kūļājās, noslīgusi uz krūtīm, pa degunu lejup tecēja lietusūdens, ko viņš laikam nejuta. Un tomēr viņam klājās labāk nekā Emmai. Viņa vienkārši gulēja iedama. Pēc tam kad viņa trešoreiz bija paklupusi un pamozdamās iesaukusies: "Ei! Kas man svieda?" milzīgais virs bija pagriezies atpakaļ un pacēlis viņu rokās. Keita bija gaidījusi, ka atskanēs protesta brēcieni Emma nekad neļāva pieaugušajiem sevi aiztikt -, bet viņa tikai saritinājās milža rokās un snauda tālāk.

Tas nozīmēja, ka Keita palikusi vienīgā, kurai jācenšas ievērot, uz kurieni milzis viņus īsti ved. Protams, viņa bija to pajautājusi, taču lielais virs tikai atrūca, lai paliekot klusu. Vienīgā cerība bija paturēt prātā apkārtni, taču tumsā un lietū visi koki un akmeņi izskatījās puslīdz vienādi. Un tā viņi soļoja pa līkumotām, dubļainām, šaurām taciņām starp kokiem, kāpdami pāri akmeņiem, lēkdami pāri lietusūdens strautiem, iedami arvien kalnā, arvien kalnā, līdz Keitai šķita, ka starp vārdiem "slapjums" un "nogurums", un "sāpes" nav nekādas atšķirības. Aizmirsās ceļā ievērot kokus un akmeņus; galvu noliekusi, viņa tikai sekoja troksnim, ko sacēla milža soļi un ķēžu žvadzēšana, karājoties no viņa roku locītavām.

Un tad viņi uzreiz apstājās.

Keita pacēla galvu. Priekšā, pieplakusi pie nogāzes, slējās maza būdiņa. Milzis atgrūda vaļā durvis un iegāja, un Keita un Maikls iegrīļojās iekšā viņam nopakaļ.

Gaiss būdiņā bija salts un sastāvējies. Acīmredzot te jau ilgu laiku neviens nebija dzīvojis. Lai nu kā, Keita piepeši apjauta, ka vairs nelīst virsū lietus. Bērni stāvēja gandrīz pilnīgā tumsā, klausīdamies, ko dara lielais vīrs. Pēc nelielas taustīšanās viņš uzšvirkstināja sērkociņu un aizdedzināja lampu, kas karājās pie griestiem būdas vidū. Ne vārda neteicis, viņš ķērās pie kamīna kuršanas, ļaudams Keitai un Maiklam aprast ar apkārtni. Te bija liela, ar lāčādas segu pārklāta gulta (Emma jau tajā gulēja, cieši aizmigusi), no akmeņiem būvēts kamīns, kurā milzis patlaban svieda iekšā malku, un vecs dēļu galds ar ķeblīšiem un soliem blakus; pie sienām karājās sniegakurpes, makšķeres, ledus cērtes, loki un bultas, naži, slazdi un garš šķēps, kā arī visvisādu lielumu katli un pannas. Būda bija maza, bet labi iekārtota, viss vajadzīgais tepat pa rokai. Drīz to apspīdēja spoža, silta blāzma; lūkodamās, kur palicis Maikls, Keita viņu ieraudzīja šņācam gultā blakus Emmai.

Milzīgais vīrs piecēlās.

Izkar drēbes pie uguns! viņš teica. Un never vaļā aizkarus! Gultu atdodu jums. Un izgāja pa durvīm.

Ar lielām pūlēm Keitai izdevās māsu un brāli pamodināt un piespiest novilkt apģērbu un apavus. Acis nepavēruši, Emma un Maikls sameta visu uz grīdas kaudzē, uzrāva garos kreklus, ko milzis viņiem bija atstājis, un ierāpoja zem segas. Keita salika apavus uz kamīna mūrīša. Sadabūjuši spaini, viņa vispirms izgrieza no drēbēm ūdeni, tad pakarināja tās uz auklas, ko bija novilkusi kamīna priekšā. Nogurumu viņa vairs neapzinājās, un šķita, ka ari aizmigt šonakt vairs nespēs, tomēr iekāpa gultā, lai būtu blakus māsai un brālim.

Kurp bija devies milzīgais vīrs? Un kas viņš bija? Skaidrs, ka grāfienes ienaidnieks. Bet vai viņam var uzticēties? Jebkurā gadījumā viņš šķita ļoti bīstams. Keita gulēja bez miega, ar īkšķi un rādītājpirkstu griezdama lokus ap mātes medaljonu. Smagās lāčādas un sauso palagu siltums jau gandrīz ieaijāja viņu miegā; lietus plīkšķēšana skanēja kaut kur tālu… Tomēr Keita apņēmās palikt nomodā līdz tam brīdim, kad atgriezīsies milzis.

Meitene satrūkdamās atvēra acis. Cik ilgi viņa bija gulējusi? Ārā vēl arvien bija tumšs un lija. Taču milzis bija atgriezies. Viņš sēdēja pie kamīna, vīlēdams dzelžus, kuros bija saslēgtas viņa rokas; liesmu deja apgaismoja garo rētu, kas stiepās pār vaigu. Nu bija īstais brīdis, lai pavaicātu, kas viņš ir un kāpēc mēģinājis nogalināt grāfieni. Taču Keita tikai gulēja, klausīdamies brāļa un māsas elpošanā un lietus bungošanā pajumtu, un zāģīša vienmērīgajā ceļojumā šurpu turpu pa dzelzi. Viņa bija tik nogurusi… Tikai uz brītiņu pievērt acis… Pēc tam viņa milzi uzrunās…

Keita aizmiga un redzēja veselu virkni murgainu sapņu. Pēdējā sapnī viņai pavērās pazemes pilsēta, uzcelta milzīgā ieplakā varena kalna vidū. Tādas ēkas meitene vēl nekad agrāk nebija redzējusi. Tās bija ne tik daudz būvētas, cik izcirstas no akmens rupjas, masīvas, savādi skaistas. Pēkšņi zeme nodrebēja un sašķēlās. Ēkas bruka. Izcēlās ugunsgrēki. Tad zeme it kā atvērās un aprija visu pilsētu uzreiz.

Keita pamodās, satraukti elpodama, noplūdusi ar sviedriem. Uguns kamīnā bija apdzisusi. Caur aizkariem spīdēja gaisma. Milža roku ķēdes, gredzenos sagriezušās, gulēja uz grīdas. Istabā viņa bija viena. Emmas un Maikla drēbju uz auklas vairs nebija. Viņa pataustīja savējās. Sausas. Keita ātri saģērbās un izgāja ārā.

Spilgtā dienasgaisma asi iecirtās acīs, un viņa aizsedza tās ar roku. Būda stāvēja kalna nogāzē, no tās pavērās plašs skats uz ieleju. Bija skaists, saulains rīts, debesīs neviena mākonīša. Gaiss bija vēss un dzidrs. Ja visur vēl nebūtu manāmas vakardienas liecības dubļainā zeme, lietus lāsītes, kas dzirkstīja koku zaros, viņas pašas netīrās, saplēstās drēbes un līdz asinīm saskrambātās rokas Keita gandrīz būtu noticējusi, ka viss, kas vakardien ar viņiem atgadījies negaiss, vilki, milža negaidītā parādīšanās -, bijis tikai sapnis.

-Čau!

Tas bija Maikls; viņš sēdēja turpat netālu uz akmens, turēdams uz ceļgala savu piezīmju bloknotu. Biju aizkavējies ar dienasgrāmatas ierakstiem. Vēl tikai pēdējais…

Palūkojusies apkārt, Keita nekur neredzēja ne Emmu, ne milzi.

-   Maikl…

-   Tūlīt!

Keita aizvēra acis un piespieda pirkstgalus pie deniņiem, cenzdamās domāt. Vai jāpieņem, ka viņi visi trīs patlaban vēl arvien dodas uz Vestportu? Ja tā, tad cik garu ceļu viņi nakti nogājuši un kur pašlaik atrodas? Milzis to varēja zināt. Bet kur viņš ir? Un kur ir Emma? Keita jau gribēja Maiklam uzsaukt, ka dienasgrāmatas rakstīšanu viņš var pabeigt vēlāk, bet tad pēkšņi atgriezās šlsnakts sapni; ne jau tā, kā cilvēks parasti atceras sapņus kā neskaidras, nesakarīgas ainas -, viņa atkal visu redzēja spilgti, reāli: akmens pilsētu to, un kā tā nozūd pazemes dziļumos…

-   Keita!

Maikls viņu purināja. Viņa samirkšķināja acis un aptvēra, ka guļ uz zemes. Vai viņa atkal būtu paģībusi?

-   Kas tev notika? Tu…

-   Nē, viss labi…

Ausīs Keitai skanēja grāfienes vārdi: Vai ievēroji vecāko meiteni? Viņa jau nes grāmatas zīmi… Keita nepavisam nejutās labi, taču, manīdama jaunākā brāļa pārbiedēto skatienu, piespiedās pasmaidīt.

-   Es tikai… par strauju piecēlos. Kur ir Emma?

-   Nezinu, Maikls atbildēja, vēl arvien pētoši lūkodamies uz māsu. Kad pamodos, viņas vairs nebija.

Emma pamodās rītausmā. Būdā bija ieplūdusi miglaina, pelēka gaisma. Keita un Maikls vēl gulēja. Milzīgais vīrs izdzēsa kamīnu; zem viņa pēdas sadrupa melnas, pārogļojušās pagales un uzvirmoja pelēki pelni. Vilka sakosto roku viņš bija pārsējis. Emmai vērojot, milzis uzvilka kreklu, noāķēja no sienas loku, bultu maksti un lielu dunci un tad, pametis skatienu uz Emmu, bez neviena vārda izgāja pa durvīm.

Ne mirkli nekavēdamās, Emma uzrāva mugurā drēbes un izsteidzās ārā. Ieleja bija pilna biezas rīta miglas, un pēdējā mirklī meitene vēl paguva pamanīt milža augumu nozūdam pelēkajā miglas vālā. Klusiem soļiem Emma aiztipināja viņam nopakaļ.

Emma pati nezināja, kāpēc šim vīram seko. Pieaugušie viņai parasti nelikās vērā ņemami. Pieredze liecināja, ka tiem var vienkārši neklausīt; ja ne, tad ar tiem bija jāsamierinās. Varbūt vienīgi Ābrahāms šķita ciešams un doktors Pims ar savām burvestībām bija visai interesants. Taču šis milzis bija pirmais, kas Emmu īsti saistīja.

Lielais vīrs apstājās un šķita ieklausāmies miglā; Emma ienira aiz akmens.

Viņa bija atcerējusies kaut ko no agrākās dzīves. Reiz kāds bagāts sirmgalvis bija izmaksājis visiem patversmes bērniem zooloģiskā dārza apmeklējumu. Emma toreiz bija izprātojusi, ka vecais bagātnieks droši vien taisās nolikt karoti un ir nobažījies par to, vai viņu ielaidīs paradīzē.

Lai būtu kā būdams, zoodārza apmeklējums izvērtās par lieliskāko notikumu viņas dzīvē. Viņa redzēja pandas un jaguārus, un garkaklainas žirafes, un raibus mērkaķīšus, kas klaigādami lēkāja pa koku zariem, un Nīlas krokodilus, ko ēģiptieši sendienās godājuši kā dievus, un sniega leopardus, kas dzīvo Himalaju kalnos, un smaragdzaļas čūskas, kam ir tīrais nieks aprīt cilvēku. Taču dzīvnieks, kas visvairāk bija saistījis meitenes uzmanību un licis viņai raudzīties ar aizturētu elpu, tas bija lauva. Milzīgs lauva, gandrīz divreiz lielāks par citiem lauvām. Tam bija biezs, tumšdzeltens kažoks un purns no daudzajiem kautiņiem vienās rētās, un ogļmelnas acis tik melnas, kādas Emma nekad agrāk nebija redzējusi. Viņa stāvēja, ieķērusies nožogojuma restēs; lūkodamās uz vareno zvēru, viņa sajuta tā spēku un gudrību, un zem šķietamā miera aizturētu niknumu, kas ik mirkli var izlauzties.

Un šis milzīgais vīrs viņai bija licis atcerēties lauvu.

Emmai vērojot, viņš nogriezās no takas un ienira miglā. Meitene mirkli nogaidīja un tad sekoja. Zeme bija slapja un slidena, un, pieturēdamās pie koku stumbriem, viņa ikreiz saņēma uz galvas aukstu dušu. Nokļuvusi kādā klinšu spraugā, Emma apstājās. Milzis nekur nebija redzams.

Kamēr Emma apsvēra, uz kuru pusi doties, viņai blakus kaut kas sakustējās un no kokiem iznāca briedis. Tas bija liels un spēcīgs, ar varenu ragu vainagu. Sajūsmā Emma aizturēja elpu. Briedis pastiepa kaklu un sāka skrubināt krūma lapas.

Emma vēlējās, kaut šeit būtu arī Keita un Maikls. Sevišķi Keita! Maikls noteikti visu sabojātu, sperdams laukā dumjības par rūķiem.

Piepeši briedis pacēla galvu augšup. Tā augums viscaur saspringa; dzīvnieks grasījās bēgt. Taču no miglas kā lode izlidoja milzīgais vīrs, uzklupa briedim un nogāza to zemē. Pazibēja lielais duncis, un jau nākamajā mirklī briedim bija pārgriezta rīkle.

Pārsteigumā par pēkšņo, nežēlīgo uzbrukumu Emma noelsās vien. Tad viņa redzēja, ka milzis nometas ceļos un uzliek roku dzīvniekam uz galvas. Viņa lūpas kustējās, sacīdamas kaut kādus vārdus. Viņš paraudzījās augšup, tieši uz Emmu.

Meitene saprata milzis grib, lai viņa pieiet klāt.

Kājām bailēs drebot, Emma devās turp. No dzīvnieka pārgrieztās rīkles cēlās garaiņi, gaisā vēdīja stipra asiņu smaka. Emmu tā nebiedēja. Pēdējās dienās bija gadījies tik daudz piedzīvot… Taču šī aina bija tik pirmatnīga un satriecoši skaidra: mežs, briedis un milzīgs vīrs, kas to nokāvis. Emmai drebēja sirds.

Meitene piegāja pie beigtā brieža. Milža skatiens visu laiku bija pievērsts viņai.

-   Nebaidies!

Emma gribēja atbildēt, ka nebaidās. Taču nespēja parunāt.

Milzis vēl arvien turēja lielo roku uz brieža galvas.

-   Pagājšnakt vilki tie bija ļauni, viņš teica. Balss viņam bija zema un spēcīga. Man nebija žēl tos nogalināt. Taču šis skaistais dzīvnieks ir svēts. Tikai tad to drīkst nokaut, ja tas patiesi ir vajadzīgs. Un brieža garam jālūdz piedošana.

Lielais vīrs lūkojās uz meiteni vai viņa sapratusi? Un Emma pamāja, atkal atcerēdamās lauvu ar melnajām acīm.

Nu milzis ņēmās medījumu ķidāt: pārgrieza vēdera dobumu un to iztīrīja. Varēja redzēt, ka viņš to labi prot; viņš strādāja ātri, un nekas daudz negāja zudumā. Iekšas viņš savāca un satūcīja ādas maisā. To vērojot, Emmai gan sametās nelabi, tomēr viņa neaizgrieza galvu. "Maikls manā vietā vemtu bez apstājas," viņa nodomāja, un šī doma palīdzēja izturēt.

-   Vakar, kad vilki taisījās brukt virsū, tev bija bail, vai ne?

Emma jau grasījās to sparīgi noliegt, bet tad apdomājās un atteica: -Jā-

-   To tu neizrādīji. Milža balsi skanēja tāda ka atzinība, un Emmas krūtīs ieplūda karsta prieka šalts. Tu neesi no Klintaines bērniem, viņš turpināja.

Tas gan nebija jautājums, tomēr prasīja atbildi.

-   Nē. Mēs esam… nu, varētu sacīt, no nākotnes. Lielā vīra klātbūtnē Emma tagad jutās pavisam brīvi. Zināt, mēs atradām burvju grāmatu! Kad tai uz lappuses uzliek fotogrāfiju, var nokļūt tur, kur fotogrāfija uzņemta. Un mēs tā ari izdarījām uzlikām fotogrāfiju uz grāmatas, un tagad esam šeit. Vai saprotat?

Milzis bija pārtraucis darbu un cieši skatījās uz Emmu. Vienā mirklī meitene aptvēra divas lietas. Pirmkārt, kāpēc bija viņam sekojusi. Tāpēc, ka iepriekšējā naktī, kad šis lielais vīrs bija viņu nesis cauri lietum, viņa bija jutusies tik droši kā nekad. Otrkārt… Tagad, kad viņš tā skatījās, asiņainajā rokā turēdams dunci, te, meža vidū, kur viņi bija divi vien, Emma nepavisam vairs nejutās droša.

-  Atvainojiet… Es nemāku labi izstāstīt, viņa nočukstēja.

Emmai gribējās bēgt, taču viņa piespieda sevi palikt uz vietas, pāri nogalinātā brieža ķermenim raugoties milzim cieši acīs. Aizritēja brīdis, kas Emmai šķita kā mūžība. Lēni pamādams ar galvu, lielais vīrs noslaucīja dunča asmeni uz brieža ādas un iebāza dunci atpakaļ makstī.

-   Mani sauc Gabriēls, viņš teica.

-   Un es esmu Emma.

Milzis piecēlās un uzsvieda briedi plecā. Iesim nu mājās! Tavs brālis un māsa jau būs pamodušies. Mums vēl daudz kas pārrunājams.

Keita ieraudzīja milzi iznākam no meža ar kādu nedzīvu ķermeni, kas nokarājās viņam pār plecu.

Sirds viņai pamira.

Tad viņa pamanīja Emmu, kas palēkdamās rikšoja milzim blakus. Māsa jau pa gabalu smaidīja un māja ar roku.

Kad milzis bija iegājis blakus būdai nojumē, lai tur pakarinātu brieža liemeni, Emma ņēmās aizrautīgi stāstīt māsai un brālim visu piedzīvoto: par lielo vīru viņa vārds esot Gabriēls un kā viņš nomedījis briedi, un, ja tur būtu bijis Maikls, brālis noteikti būtu apvēmies, un…

-   Nemuldi niekus!

-   Neņem ļaunā, bet tā nu ir. Tu noteikti būtu…

-   Tev nevajadzēja vienai iet viņam līdzi, Keita māsu pārtrauca. Tas varēja būt bīstami.

Emma pamāja, tēlodama nožēlu. Ko tu viņam par mums stāstīji?

-   Nu… ka esam no nākotnes, un par grāmatu…

Runādama jaunākā māsa nervozi knosījās, un Keita

to ievēroja. Kas noticis?

-  Nekas. Tikai… kad izstāstīju par grāmatu, viņš kļuva tāds jokains…

-   Kāds… jokains?

-   Nu… tāds aizdomīgs, Emma atteica, iespēra pa zemes pikuci un paraustīja plecus. It kā gribētu mani nomušīt vai…

-Ko?!

Tai brīdī milzis parādījās durvīs un aicināja viņus brokastīs.

Viņi ēda būdā pie dēļu galda. Milzis Gabriēls vismaz tā viņu tagad sauca Emma bija upītē nomazgājis asiņainās rokas un uzvilcis tīru kreklu. Viņš pastāstīja, ka dienas laikā uguni kurt nedrīkstot, ielejā noteikti skraidot ķērkas, meklēdami bērnus, un tie varētu ieraudzīt dūmus. Tāpēc brokastīs būšot vien jāiztiek ar to, kas ir: maizi, medu un ogām. Tās viņi abi ar Emmu bija mežā salasījuši.

Kopš vakarrita, kad Keita un Emma bija devušās atpakaļ uz pagātni, viņas neko prātīgu nebija ēdušas. Maikls gan pie grāfienes bija mielojies uz nebēdu, taču viņas cienastiem, visādiem burvju virumiem, bija tā vaina, ka tos varēja ēst un ēst un pēc brīža tukšais vēders atkal kurkstēja. Tomēr tikai tad, kad Gabriēls cēla galdā ēdamo, bērni sajuta, cik ļoti īstenībā ir izsalkuši. Viņi mērcēja lielās maizes rikas medū un stūķēja mutē, un saujām vien ēda klāt ogas, kas sprakstēja zobos. Tad Gabriēls ienāca ar lielu krūzi un salēja četrās tasēs pienu. Vienā malkā izdzēris pustasi, Maikls pagriezās un visu izspļāva uz grīdas.

Gabriēls nemaz nesadusmojās. Kazas piens, viņš noteica. Tam, kurš nav pieradis, var negaršot. Dzer vien, tas ir veselīgs!

Un, Maiklam par šausmām, tase atkal tika uzpildīta.

Emma norija lielu malku un centās nesaviebties.

-   Labais! viņa iesaucās. Man garšo!

Ēzdama tikpat badīgi kā brālis un māsa, Keita tomēr ar vienu aci uzmanīja mājastēvu. Vīrietis bija izpleties pa galda otru pusi un neko daudz nelikās manām, tikai ēda. Beidzot viņš nolaizīja no pirkstiem medu, izdzēra atlikušo pienu un, ar plaukstas virsu noslaucījis muti, apmierināts uzelpoja.

-   Nu, stāstiet! Gabriēls pavēlēja.

Citkārt Keita tik vienkārši vis nebūtu padevusies, vēlēdamās atklāt par sevi un abiem pārējiem bērniem tik maz, cik vien iespējams. Taču meitenes skatiens krustojās ar Gabriēla skatienu, un Keita jutās gluži tāpat kā pirmīt mežā Emma; proti, šim vīram jāstāsta patiesība.

Tā nu viņa visu izstāstīja: ka vecāki bija kaut kur nozuduši un viņi, bērni, pēc tam bija klaiņojuši no patversmes uz patversmi, līdz beidzot tikuši nosūtīti uz Klintaini.

-   Klintaine jūsu laikos kāda tā izskatījās? Gabriēls jautāja.

Keita attēloja pilsētiņas tuksnesīgo apkaimi, kur vairs nebija koku, un pastāstīja par tās ļaudīm, kas visi šķita nomākti un iebiedēti. Viņa klāstīja, ka aizprosta vairs nav, ūdens straume šļācas lejup no augstajām klintīm. Ka vienīgie dzīvnieki Klintaines apkārtnē ir vilki, kas pa naktīm gaudo. Un ka pilsētā nav bērnu.

-   Un ragana? Vai viņa vēl ir tur? Milzis runāja rāmi, taču melnajās acīs plaiksnījās naids.

Keita noliedzoši papurināja galvu. Ar grāfieni un ķērkām viņi pirmoreiz satikās tikai pēc tam, kad bija atraduši grāmatu un nokļuvuši pagātnē.

-   Stāstiet par grāmatu!

Tagad arī Emma un Maikls papildināja Keitas stāstījumu: kā viņi izlūkojuši namu, kā vīna pagrabā uzgājuši slepeno eju uz kabinetu, kā Maikls atradis grāmatu…

-   Zini, mēs domājām, ka tas vienkārši ir doktora Pima darba kabinets, sacīja Emma.

-   Profesora Pima?

-   Nūjā! Viņš ir bāreņu patversmes direktors. Piedevām arī burvis. Mēs gan līdz šim esam redzējuši tikai to, kā viņš iekur kamīnu.

-   Paklau, tas jūsu profesors Pims varbūt viņš ir vecs vīrs ar kuplām, baltām uzacīm? Gabriēls vaicāja.

-Jā, kā tad! Emma iesaucās. Vai tu viņu pazīsti?

Gabriēls izlikās Emmas jautājumu nedzirdam. Pabeidz stāstu! viņš pavēlēja Keitai.

Un Keita izstāstīja visu līdz galam: ka viņi nokļuvuši pagātnē un redzējuši Gabriēla uzbrukumu grāfienei, ka māsas nejauši pametušas Maiklu un pēc tam dabūjušas no Ābrahāma vēl vienu fotogrāfiju, lai brāli glābtu.

-   Un tad atkal devāmies atpakaļ pagātnē…

-   Tu kaut ko izlaidi.

-   Nē, neizlaidu!

-   Tu melo!

-   Keita nemelo! Emma iesaucās. Viss tā arī notika. Es taču arī tur biju.

-   Tad viņa tev kaut ko nav atklājusi.

Keita palūkojās uz Emmu un sastapās ar māsas mulso, jautājošo skatienu. Šo daļu viņa tiešām bija gribējusi noklusēt; viņai pašai bija bail to atcerēties, un vēl jo mazāk viņa gribēja biedēt jaunāko māsu un brāli. Taču milzis viņu bija iedzinis strupceļā. Sirdij satraukumā pukstot, Keita izstāstīja par to, ka bija likusi roku uz grāmatas tukšajām lappusēm, par redzētajām vīzijām un tumšumu, kas beidzot viņā bija ieplūdis.

Pēc tam Emma un Maikls krietnu brīdi tikai raudzījās uz vecāko māsu, iepletuši muti.

-Tu redzēji pūķus?! Maikls satriekts nočukstēja. Tie cīnījās?

-   Kā tu domā kas bija tas melnums? Emma gribēja zināt. Varbūt tinte? Nu, piemēram, burvju tinte? Un kāpēc tu no mums slēpi?

Keita ņēmās skaidrot. Viņa pati neko nesaprotot. Negribējusi viņus biedēt…

Taču lielais vīrs viņu pārtrauca un lika izstāstīt līdz galam. Nu viņš skatījās uz meiteni uzmanīgāk nekā jebkad.

Ieminēdamās par Maikla un sekretāra sarīkotajiem slazdiem, Keita juta brāli viscaur saspringstam; Maikla dēļ viņa to visu nobēra tik ātri, cik vien spēja, taču milzis viņu atkal pieķēra.

-  Tu palīdzēji raganai ievilināt māsas?! viņš Maiklam noprasīja.

Keita redzēja, ka Maikls jau ver muti, gatavodamies taisnoties, izklāstīt savus tābrīža apsvērumus, kāpēc māsu ievilināšana šķitis prātīgs solis. Tad viņš nopūzdamies nokāra galvu.

-Jā, viņš beidzot atbildēja.

Milzim no rīkles izlauzās kaut kas līdzīgs niknam rūcienam.

-   Mēs viņam jau piedevām! Keita aši teica.

Meitene piebilda, ka grāfiene atņēmusi viņiem grāmatu un acu priekšā likusi tai izgaist, ka grāfiene viņus ieslodzījusi pie Klintaines bērniem, bet Ābrahāms palīdzējis aizbēgt pa slepenajām ejām, ka viņi bēguši pa mežu un tad izdzirdējuši pirmo vilka kaucienu…

Turpmāko Gabriēls jau zināja. Viņš paņēma no galda maizes garozu un iemērca medū.

No satraucošo notikumu atceres Keita jutās galīgi vārga. Viņa palūkojās uz pretējā pusē sēdošo vīru. Tas lēni košļāja maizi, apdomādams dzirdēto. Keitas skatiens pievērsās viņa rētai. Tā sākās zem kreisās acs un ar līkumu stiepās lejā līdz zodam. Viņa sejai tā piešķīra draudīgu izskatu. Tik un tā Keitai iešāvās prātā, ka Gabriēls ir gan drūms, taču ļoti glīts. Viņa karsti pietvīka, nodūra skatienu un domās sevi sarāja. Kas tev lēcies? Visi trīs esat notverti pagātnē, jūs vajā vesels bars briesmīgu ķērku, un tu šobrīd spēj domāt par to, ka šis milzis izskatās glīts!

-   Tagad pastāstīsi par sevi. Vai ne? jautāja Emma. Nu, lūdzu!

Keita un Maikls uzlūkoja māsu platām acīm, bezgala pārsteigti.

-   Kas ir? Emma brīnījās.

-   Tu teici "lūdzu", teica Maikls.

-   Un tad?

-   Tu taču nekad nesaki "lūdzu".

-   Saku gan!

-   Nē, tu tiešām to nedari! apstiprināja Keita.

-   Es jau domāju, ka viņa nezina šī vārda nozīmi, piebilda Maikls.

-   Aizverieties… Emma nomurmināja.

-   Lai jau būtu! iejaucās milzīgais vīrs, un viņa balss bērnus uzreiz apklusināja. Jūs par sevi izpaudāt patiesību. Esat pelnījuši saņemt to pašu pretī. Ko vēlaties zināt?

Keitai šķita, ka vispirms derētu noskaidrot, kas šis milzis īsti ir.

-   Kā jūs sauc? viņa noprasīja.

-   Gabriēls Kitinja Tesuā.

Maikls iespurcās. Ej nu!

Gabriēls palūkojās uz viņu.

-   Ļoti skaists vārds! Maikls steigšus labojās.

Tad Keita pajautāja, vai viņš esot šejienietis.

Gabriēls noliedzoši papurināja galvu. Gadu simteņiem šajos kalnos dzīvo divas cilvēku ciltis. Vieni ir Klintaines ļaudis. Otri manējie, no Anišinabes. Mūsu vecie stāsta, ka reiz ciemā esot ieradies burvis. Viņš pavēstījis, ka visos zemes nostūros burvestību un redzamā pasaule nošķiroties. Drīz mēs pārējiem pasaules ļaudīm kļūšot neredzami. Viņi aizmirsīšot, ka mēs jebkad esam dzīvojuši. Mums un Klintaines iedzīvotājiem tika dota izvēle. Burvji varēja mūs pārvietot, lai mēs parastajā pasaulē atrastu jaunas mājas. Varējām palikt arī tepat, dzimtajos kalnos, tikai citiem cilvēkiem neredzami. Gan klintainieši, gan mēs nolēmām palikt.

Gabriēls apklusa un ielēja sev vēl pienu. Emma pieliecās pie Keitas un Maikla un čukstēja:

-   Tas burvis droši vien bija doktors Pims, vai ne? Kā citādi Gabriēls zinātu par baltajām uzacīm?

Keita viņu apklusināja. Meitene domāja par to, ka ne velti šis vīrs viņai šķitis uzradies no kādas citas, senākas cilts. Tagad viņa saprata, kāpēc šāds iespaids radies. Keita pajautāja Gabriēlam, kā viņš todien gadījies pie aizsprosta.

Gabriēls atbildēja, ka itin bieži dodoties uz Klintaini, lai izlūkotu, ko grāfiene dara. Redzēdams raganu un tās sekretāru iznākam no nama, viņš nogalinājis vienu ķērku, ietērpies tā skrandās un sekojis citiem ķērkām uz aizsprostu. Tur viņš ieraudzījis, ka neradījums tur meitenīti paceltu virs ūdens. Viņš nespējis novaldīties un ar zobenu meties grāfienei virsū.

-   Un tad viņa tevi nobūra, sacīja Emma. Citādi tu viņu katrā ziņā būtu nogalinājis, varu derēt!

-   Es atmodos cietumā, Gabriēls stāstīja sadrūmušu seju. Gaismas nebija, un sākumā nevarēju saprast, kur atrodos. Tad sajutu, ka viss apkārt šūpojas, un izdzirdēju viļņu šļakstus.

-   Kuģis! Emma iesaucās. Ābrahāms par to stāstīja! Viņš teica, ka tas esot cietums, kur cilvēkus spīdzina. Taisa ar viņiem visādus eksperimentus…

-   Tas nav cietums, atteica Gabriēls. Tas ir peldošs krātiņš, kurā tiek turēts nezvērs.

Būdā pēkšņi bija iestājies pilnīgs klusums.

-   Pirmais, ko darīju, pasaucu, lai zinātu, vai tur ir vēl kāds. Neviens neatbildēja. Tomēr man šķita, ka lejā dzirdu skaņas. Bet kā tur smirdēja… Tik bieza… īsta nāves smaka! Viņš pievēra acis, it kā gaidīdams, ka smaka aizvējos prom. Tad pēc brīža turpināja: Manas kameras grīda bija dzelzs režģis, un varēju saskatīt, ka apakšā zem visām kamerām, kas atradās vienā līmenī ar manējo, atrodas liels krātiņš. Es atkal pasaucu. Atkal neviens neatbildēja. Tad to izdzirdēju dziļumā, tumsā: šņācošu elpu, nagu skrapstēšanu pret grīdu un klusus čukstus: "Drīz… drīz…" Un sapratu to, ko tas nezvērs apakšā jau zināja: ka es neesmu cietumnieks. Es esmu barība.

Līdzšinējais klusums vēl bija tīrais nieks salīdzinājumā ar to, kas iestājās tagad.

Visbeidzot Emma ieteicās gluži vai ar cerību balsī:

-   Varbūt tas bija ķērka.

-   Nē. Tas bija kas cits.

-   Bet kāpēc grāfiene to nu, lai kas tas bija turēja kuģī? Kāpēc viņa to neiespundēja mājas pagrabā? jautāja Keita.

Gabriēls paraustīja plecus.

-   Tam noteikti bija hidrofobija, sacīja Maikls.

Keita lūdza, lai viņš paskaidro. Maikls nokremšļojās

un pabīdīja brilles augstāk uz deguna. Emma novaidējās. Šo kustību viņa pazina: tā nozīmēja, ka brālis tūlīt klāstīs kaut ko neticami garlaicīgu, izlasītu kādā grāmatā.

-   Teiksmās ļauniem burvjiem un raganām visai bieži ir personiskais nezvērs, Maikls iesāka. Tāds kā pēdējais ierocis izšķirošiem gadījumiem. Protams, rūķiem tādu nav. Viņi nekad nenolaižas tik zemu, lai…

-   Maikl!

-   Hm, jā… Tātad… Šāda nezvēra turēšana vai tas būtu vilkatis vai pūķis, vai zemestrollis, vai vēl kas cits tomēr ir problemātiska, jo var gadīties, ka tas uzbrūk saimniekam. Tāpēc saimnieki mēdz ierīkot visādas drošības sistēmas. Es iedomājos… Pieņemot, ka šim nezvēram ir lielas bailes no ūdens to apzīmē ar zinātnisku nosaukumu "hidrofobija" -, grāfiene varētu…

-   "Apzīmē ar zinātnisku nosaukumu…" Emma klusiņām mēdījās.

-   …turēt kuģi un pati būt drošībā, Maikls turpināja, neņemdams māsu vērā. Un, ja vajag, viņa to vienkārši izlaistu krastā.

Gabriēls pamāja. Visticamāk, tā ari ir.

-   Tiešām? sapīkusi ievaicājās Emma. Tu tiešām tā domā?

-   Bet kā jūs izglābāties? Keita jautāja.

-   Tāds sprosts vēl nav uzbūvēts, kas spētu noturēt mani.

Gabriēls to pateica tā, it kā citi paskaidrojumi vairs nebūtu vajadzīgi. Un, uz viņu noraugoties, Keitai šķita, ka tieši tā ari ir.

-   Vai tagad tu atkal mēģināsi grāfieni nomušlt? Mēs palīdzēsim! solīja Emma. Mums visiem trakoti gribas viņu nomušlt!

-   Nē, došos atpakaļ uz savu ciemu, teica Gabriēls. Man jāizstāsta saviem ļaudīm, ko esmu no jums uzzinājis. To, kas notiks ar mūsu mežiem. Un jāaprunājas ar zintnieci par grāmatu, ko ragana iekārojusi. Zintniece pateiks, kas tā par grāmatu.

-   Kas ir zintniece? Emma jautāja.

-   Sieviete, kas buras un pareģo, atbildēja Maikls.

-   Vai es tev prasīju? Emma nikni attrauca.

-   Zēnam taisnība, sacīja Gabriēls.

Emma nikni palūrēja uz brāli.

Keita klusēja. Viņai kaut kas bija iešāvies prātā. Nu viņa saudzīgi auklēja jauno domu, bīdamās, ka tā varētu izgaist. Tad ierunājās:

-   Ņemiet mūs līdzi!

Milzis papurināja galvu. Man jāiet ātri, un ceļš ir bīstams. Šeit jums būs drošāk. Ēdamā būs pietiekami, kamēr notiesāsiet briedi. Strautā, kas tek aiz būdas, ir labs dzeramais ūdens. Uguni kuriniet tikai vakarpusē! Tiklīdz būs iespējams, atsūtīšu kādu palīgā.

-   Bet… ieteicās Keita.

-   Mēs… minstinājās Emma.

-   Nē! Milzis ar plaukstu uzblieza pa galdu, tā ka šķīvji un tasītes palēcās, un sarunai tika pielikts punkts. Tad viņš piecēlās un paņēma no sienas misiņa tālskati, paskaidrodams: tuvumā uz kalna esot vieta, no kuras varot pārredzēt visu ieleju. Viņš vēl gribot pārbaudīt, vai tuvumā nav ķērku. Pēc tam viņš došoties ceļā.

Tiklīdz durvis aiz Gabriēla bija aizvērušās, Emma pavērsās pret Maiklu. Tā ir tava vaina, ka viņš mūs neņem līdzi!

-Ko?!

-   Tādus viszinīšus viņš nevar ciest! Šorīt mežā viņš man to pateica pēc tam kad bija nomedījis briedi. Viņš sacīja: "Tādus viszinīšus es nevaru ciest!"

-Jā, kā tad… Tieši tādiem vārdiem…

-   Palieciet klusu! Keita viņiem uzšņāca. Mums jāpanāk, lai viņš mūs paņemtu līdzi! Viņš teica, ka tā burve zināšot par grāmatu. Varbūt viņa pat zina, kur tā paslēpta! Grāmata mums jāatrod, iekams to nav atradusi grāfiene. Tas ir vienīgais veids, kā varam tikt mājās! Meitene apklusa. Pēkšņi viņa bija iedomājusies ko briesmīgu. Emma… Tā fotogrāfija tev taču vēl ir, vai ne? Tā, kas vajadzīga, lai mēs tiktu atpakaļ?

Krietnu brīdi viņi abi ar aizturētu elpu un nelāgu nojautu vēroja, kā Emma vandās pa kabatām.

Tomēr beidzot māsa to atrada. Fotogrāfija bija pārlocīta vidū uz pusēm, viens stūris atliecies, un kreisajā pusē pielipis rozīgs košļājamās gumijas pikucis. Tomēr attēlā vēl varēja skaidri saskatīt Keitu, kas sēdēja melnās mājas guļamistabā un raudzījās šurp no nākotnes laika.

Visi trīs klusi, atviegloti nopūtās.

-   Klau, Emma, varbūt labāk dod to man… Keita laipni piedāvāja.

-Jā, tiešām… nomurmināja Maikls.

-   Manis pēc! Nolobījusi košļājamo gumiju, Emma pasniedza fotogrāfiju vecākajai māsai.

Keita to izgludināja, cik nu bija iespējams, un iebāza jakas iekškabatā.

-   Atgriežoties pie mūsu aktuālā jautājuma… Kā mēs viņu pierunāsim? Maikls ievaicājās.

Negaidot jautājums atrisinājās pats no sevis: viņi izdzirdēja smagu, skrejošu soļu troksni, Gabriēls iebrāzās būdā un iesaucās:

-   Bēgam visi prom! Ātri!

Bērniem nenācās ilgi brīnīties par to, kāpēc Gabriēls tik pēkšņi pārdomājis: tālumā, ielejā viņi saklausīja ķērkas brēcienus.

-  Viņu ir divi desmiti! Gabriēls paskaidroja, sadabūdams garu, audeklā ietītu priekšmetu, kas bija aizbāzts aiz sijām. Pēc brīža būs klāt.

-  Un ko mēs darīsim? Kā tiksim no šejienes projām? Maikls jautāja.

-   Mēs cīnīsimies! Emma iesaucās kaislīga niknuma pilnā balsī. Izlauzīsimies no aplenkuma! Vai ne, Gabriēl?

Taču lielais vīrs piesteidzās pie kamīna, atspiedās ar rokām pret vienu stūri un grūda. Ļoti lēni, akmenim beržoties pret akmeni, viss kamīns pagriezās, atklādams tumšu eju, kas veda tieši iekšā kalna dziļumos.

-   Uz priekšu! sacīja Gabriēls.

DESMITĀ NODALA Labirints

Kad Keita, Emma un Maikls bija iegājuši slepenajā ejā, Gabriēls viņiem vispirms lika apstāties un gaidīt, tad ar dobju būkšķi un grandoņu, griezdams kamīnu, aizgrūda ejas durvis atkal ciet. Bērni stāvēja tumsā, elpodami sasmakušo gaisu un klausīdamies, ko dara lielais virs. Uzšvirkstinājis sērkociņu, tas aizdedzināja divas vecas petrolejas laternas tās bija karājušās pie sienas un vienu pasniedza Keitai.

-   Kur mēs esam? viņa jautāja.

-  Tur, kur jūs visi paliksiet klusu un darīsiet, ko jums liek!

Laternu gaismā un to mestajās ēnās milža seja ar rētu izskatījās draudīgāka nekā jebkad. Nāciet! viņš aicināja un pagriezies devās prom pa eju.

Viņi sasniedza apdrupušas kāpnes, kuru lejas galā bērni ieraudzīja dzelzs durvis ar aizbīdņiem un piekaramām slēdzenēm. Iegājuši pa durvīm, viņi nokļuva gluži citādā ejā. Tā bija plaša, ar robainām sienām. Grīdā bija iebūvēts pāris dzelzs sliežu.

Apmēram pēc stundas ceturkšņa Keita atkal iejautājās:

Vai varat pateikt, kur mēs īsti atrodamies?

Kādu bridi šķita, ka atbildi nav lemts sagaidīt. Tad Gabriēls sacīja:

-Vienā no vecajiem tuneļiem, kuros kādreiz strādājuši Klintaines kalnrači. Mēs iziesim kalnam cauri un nokļūsim ielejā, kur atrodas mans ciems.

Viņi turpināja ceļu; Gabriēls un Emma gāja pa priekšu, Keita un Maikls sekoja. Gabriēla būdā izklāstīdama apsvērumus par grāmatas iegūšanu, lai nokļūtu mājās, Keita bija centusies runāt pārliecinoši. Taču sirds dziļumos viņa šaubījās, vai Gabriēla zintniece spēs kaut kādi palīdzēt; viņu izredzes pirmajiem tikt pie grāmatas, iekams to nolaupītu grāfiene un tās ķērku bars, tiešām bija niecīgas.

Piepeši, Keitai par pārsteigumu, Gabriēls atkal ierunājās. Viņš stāstīja bērniem par dzīvi kalnājā; kalni esot sensenu, dziļdziļi slēptu burvestību pilni, pret tiem vajagot izturēties ar cieņu. Klintaines viri vienmēr esot zinājuši, ka ir vietas, kur nevajag rakt, un noslēpumi, ko nevajag izdibināt. Citādi varot gadīties, ka apciemo hanudini tos mēdzot saukt arī par cerību kāvējiem. Šie tumsas gari piezogas vakarstundās un čukst ausīs visbaisākās domas, kādas cilvēkam jebkad nākušas prātā: draugi nodos, sieva kļūs neuzticīga, bērni pieaugs un kaunēsies sava vārda. Tad vīri apdzēšot lampas un paliekot stingi sēžam tumsā, jo viss viņiem kļuvis vienaldzīgs; pēc mēnešiem vai pat gadiem raktuvēs atrodot viņu skeletus. Vajagot uzmanīties ari no salmaktariem sensenās cilts, kas esot troļļu priekšteči. Tie dzīvojot dziļi pazemē zem kalniem, acu tiem neesot, tikai milzīgas sikspārņausis, zobi tik asi kā bārdasnaži un tādi nagi, kas spēj plosīt gan akmeņus, gan cilvēku kaulus; tiem nepatīkot, ja kalnus pārlieku tricinot.

-   Tomēr tie visi ir šejienieši un katrai ciltij ir sava vieta kopīgajā kalnu dzīvē, Gabriēls skaidroja. Grāfiene ir pavisam citāda. Kopš viņas ierašanās te ir iestājies pilnīgs juceklis.

Lielais vīrs apklusa, un vienīgais troksnis nu bija tikai gājēju soļu troksnis uz grants; tas atbalsojās tuneļa dziļumos. Keitai neviļus bija jādomā par tiem diviem desmitiem morum cadi, ko Gabriēls bija redzējis skraidām ielejā. Viņa iztēlojās tos plosāmies būdā: tie atrod slepeno eju aiz kamīna un cits pēc cita metas pa to uz priekšu, dzeltenajām acīm tumsā spīdot…

Meitene zināja, ka no tādām domām nav nekāda labuma, bet nespēja tās aizgainīt. No tām viņu iztraucēja Gabriēls; viņš atkal runāja, stāstīdams par neredzamām rokām, kas ieurbjas cilvēkam krūtis un sažņaudz sirdi un plaušas. Keita aptvēra viņš attēlo ķērkas kliedziena iespaidu.

-   Īstenībā tās ir iedomas, viņš mierināja. Visas bailes un sāpes rodas cilvēka prātā.

-   Ko?… Keita iesaucās ar tādu niknumu, ka pati izbrīnījās. Jūs gribat sacīt, ka tas viss bija iedomas? Ka bērni pie aizsprosta to visu bija iedomājušies?

-  To es neteicu. Ķērkas bļāviens cilvēkā atbalsojas ar bailēm un sāpēm. Bailes ir tik lielas, ka pārņem visu augumu, un tad cilvēkam sāp. Sāpes ir īstas, tās nāk no viņa paša.

-   Un kā ar tām var cīnīties? Maikls gribēja zināt.

-   Ķērkas nogalinot, atbildēja Emma. Skaidrs kā diena!

-Jāņem vērā, ka ķērku bļāvieni paši par sevi neko ļaunu nevar nodarīt. Tāpēc cilvēkam jāmācās apvaldīt bailes. Tas ir vienīgais paņēmiens, Gabriēls paskaidroja. Protams, tikai tad, ja nav iespējas viņus nogalināt, viņš piebilda.

Keitai gribējās Gabriēlu pakaitināt, ka milzim, kas vicina smagu zobenu un svaida vilkus kā kaķēnus, apvaldīt bailes ir daudz vienkāršāk nekā parastam cilvēkam, bet viņa ievēroja, ka brālis soļodams kricelē bloknotā "apvaldīt… bailes" un nolēma neiebilst. Un uzdeva jautājumu, kas viņai šo laiku nebija devis miera:

-   Vai pazīstat vēl kādu citu, augstāku, burvi? Varenāku par grāfieni? Mēs reiz dzirdējām, ka viņa ieminējās par valdnieku…

-Tiesa gan, sacīja Maikls. Vārdu "valdnieks" minējusi gan grāfiene, gan sekretārs. Man bloknotā pierakstīts…

-   Par tādu neesmu dzirdējis, Gabriēls atteica, papurinādams galvu. Pajautāsim zintniecei! Viņa…

Milzīgais vīrs apklusa un pagriezās modrs, viscaur sasprindzis. Arī Keita ielūkojās ejas tumsā, taču viss te šķita kluss un stings kā kapličā.

-   Varbūt tie ar sikspārņu ausīm… čukstēja Maikls.

-   Klusu! Pasniedzis laternu Keitai, Gabriēls attina to, ko visu laiku bija nesis, ietītu audeklā. Tas bija nevis parasts zobens, kā bija domājusi Keita, drīzāk kaut kas līdzīgs lielai mačetei. Pie roktura asmens bija tievāks, bet izliekdamies pakāpeniski kļuva arvien platāks, un gals bija pavisam plats. Ierocis bija kaldināts no tumša metāla un zalgoja laternas gaismā.

Gabriēls spēra soli uz priekšu.

Vēl arvien nekas nekustējās.

Keita jau pavēra muti, lai vaicātu, ko Gabriēls dzirdējis. Tajā pašā mirklī no tumsas parādījās ķērka. Bez skaņas tas metās viņiem virsū ar paceltu zobenu, dzeltenajām acīm zibot. Vēlāk Keita domāja, ka tieši briesmoņa klusēšana un tuvums bijis visbaisākais; lai cik riebīgi un sirdi stindzinoši bija ķērku bļāvieni, parasti tie skanēja no attāluma. Tagad bēgt vairs nebija iespējams, atlika stāvēt un gaidīt nāvējošo cirtienu.

Dzinkstiens bija griezīgi skaļš un atbalsojās visā tunelī; ķērkas zobens no Gabriēla ieroča trieciena sadrupa. Tūlīt arī pats ķērka šņākdams pakrita zemē, sacirsts divās daļās; no dzīvā miroņa atliekām izplūda pretīgi garaiņi. Keita paraudzījās uz Gabriēlu. Arī viņa ierocis garoja. Ar vienu cirtienu viņš bija pārcirtis uz pusēm gan ķērkas zobenu, gan pašu ķērku.

Bēdziet! viņš uzsauca.

Klausīdami Gabriēlam, viņi skrēja, kā nekad mūžā nebija skrējuši, pa līkumotiem tuneļiem, pa kāpnēm augšā, pa kāpnēm lejā, ap stūri… Gabriēls viņus arvien mudināja: Ātrāk, ātrāk! Ik pa brīdim kāda eja sazarojās, taču Gabriēls arvien zināja ceļu. Pa labi!… Pa kreisi!… Tur tajā… žigli!

Drīz viņi izdzirdēja pirmā ķērkas kliedzienu. Citi piebalsoja; necilvēciskā ķērkoņa viļņiem plūda pa šaurajiem tuneļiem. Keitu pārņēma vājums, un viņa gandrīz pakrita.

Viņa palūkojās uz Maiklu un Emmu un ieraudzīja, ka ari tie turas ar pēdējiem spēkiem. Meitene centās sev iestāstīt, ka sāpes ir tikai iedomātas, ka ķērcieni nespēj viņai neko nodarīt, taču tas nelīdzēja. Šķita, ka viņai jāskrien augšup kalnā, nesot uz muguras akmeni.

Un ķērcieni tuvojās.

Piepeši viņi bija ārā no tuneļa; bērni ieraudzīja savā priekšā milzīgi platu pazemes klintsspraugu. Ne klinšu augša, ne apakša tai nebija saskatāma, pat ne pretējā mala. Klints spraugai pāri veda virvju tilts, bet no tā varēja redzēt tikai vienu galu, otrs gals nozuda tumsā. Briesmīgie ķērcieni jau skanēja pavisam tuvu; kuru katru mirkli viņi varēja piedzīvot uzbrukumu.

-Ejiet! Gabriēls pavēlēja. Es viņus aizkavēšu, cik spēšu. Kad pāriesiet pāri tiltam, skrieniet tālāk pa tuneli! Tas novedīs lielā pazemes alā. Nogriezieties otrajā ejā pa kreisi! Un tik uz priekšu! Vienmēr otrajā ejā pa kreisi! Ārpusē nokļūsiet uz takas, kas ved uz ciemu. Ja sajauksiet ejas, apmaldīsieties un paliksiet šeit uz visiem laikiem. Nu, skrieniet! Es jūs panākšu.

-   Bet… Emma gribēja iebilst.

-   Uz priekšu! Laika vairs nav!

-   Nāc! Satvērusi māsu aiz rokas, Keita spēra soli uz tilta.

Maikls jau bija ticis krietni tālu. Viņas skrēja, rībinādamas tilta dēlīšus, juzdamas, ka zem kājām šūpojas virvju pinums. Pusceļā Keita sajuta no bezdibeņa ceļamies ledainu piesmakuša gaisa strāvu. Tā šķita uzvēdījam no tumšas, dziļas senatnes; Keitai pārskrēja drebuļi.

-   Skaties! Emma iekliedzās.

Keita pagriezās. Aizmugurē no tuneļa bija parādījušies divi ķērkas. Tie uzbruka, Gabriēls stājās tiem pretim. Asmeņi džinkstēdami satikās. Izvairījies no cirtiena, Gabriēls satvēra vienu neradījumu un atvēzējies ielidināja to bezdibenī. Ķērciens noslāpa tumsā.

-   Ātrāk! Keita iesaucās, raudama māsu aiz rokas.

Viņas sasniedza pretējo tilta galu, kur gaidīja Maikls.

Gabriēlu otrā pusē vairs nevarēja saskatīt. Taču bija skaidrs, ka no tuneļa tuvojas vēl citi ķērkas par to liecināja bļāvieni un negantā, nemitīgā zobenu asmeņu šķindēšana. Pilnīgā tumsā tur risinājās cīņa uz dzīvību vai nāvi.

-  Mēs nedrīkstam viņu pamest! Emma izmisīgi iekliedzās. Kaut kas jādara!

-  Tas nav mūsu spēkos, atbildēja Keita. Turklāt milzis lika, lai dodamies uz priekšu, atceries?

-   Nāciet, te ir ieeja! sauca Maikls.

Keita aizrāva Emmu pa tuneli. Drīz cīņas troksnis vairs nebija dzirdams, un, brīdi skrējuši, viņi nonāca lielajā alā, par ko bija stāstījis Gabriēls. Tā bija plaša, apaļa pazemes telpa ar sešām vienādām durvīm.

-   Nedrīkst viņu tā pamest! Emma bija izrāvusies no Keitas tvēriena, un viņas asarainajās acīs varēja lasīt žēlumu un kaunu. Viņš mums palīdzēja, bet mēs kā pēdējie nūģi atstājam viņu vienu!

-   Vai mums bija cita izeja?

-   Re, kur mūsu durvis, otrās pa kreisi! Maikls rādīja.

-   Vai mēs nevarētu vismaz pagaidīt? Tikai īsu brītiņu, lai redzētu, ka viņš nāk! Lūdzu, Keita! Tikai īsu brītiņu!

Keita palūkojās uz māsas asarām noplūdušo seju. Keita zināja, ka piekāpties nevajadzētu. Bija svarīgi tikt pēc iespējas tālāk prom no ķērkām. Tikai brītiņu… viņa nopūzdamās sacīja.

Noraudzīdamās, ka Emma pagriežas un aizskrien atpakaļ pa tumšo eju, Keita māsu apskauda. Emmas jūtas bija tik skaidras un nepārprotamas. Viņa mīlēja un nīda, nedomādama, kas notiks, ja viņa darīs tā vai citādi. Keita zināja: ja vien viņa ļautu, Emma tūliņ mestos Gabriēlam palīgā, kaut arī pašai tas nozīmētu drošu nāvi.

Maikls pienāca tuvāk un pieklājīgi nokremšļojās.

-   Ar Emmu tu gan varētu būt stingrāka, viņš teica.

-   Būs jau labi, Maikl!

-   Es tikai gribu sacīt, ka…

Keita uzmeta viņam tādu skatienu, ka Maikls uzreiz saprata un, paiedamies sāņus, kaut ko murmināja par šīs telpas īpašo arhitektūru: tā esot augstākā līmenī nekā citos tuneļos redzētais, un šī dzega šķietot sevišķi interesanta…

Keita apņēmās nogaidīt vēl trīsdesmit sekunžu; tad viņiem jāiet, kaut arī Emmu vajadzētu raušus raut līdzi.

Un tad pēkšņi viņai pavērās vīzija.

Viņa redzēja kādu telpu, ko apgaismoja sveces. Pie senlaicīga koka galda sēdēja divi stāvi. Viens bija tumšā apmetnī ģērbies jauneklis ar gariem, cirtainiem matiem. Otrs stāvs atradās ēnā. Viņiem pa vidu uz galda gulēja kāds audeklā ievīstīts priekšmets. Keita zināja, ka tā ir grāmata.

Keita dzirdēja, ka Maikls Emmai saka: "Jāiet, ir jau pēdējais laiks!" taču balsis skanēja it kā no liela tāluma.

Meitene paspēra soli uz durvju pusi. Vīzija kļuva skaidrāka. Viņa dzirdēja, ka tiek slēgts līgums. Tas, kurš sēdēja ēnā, solīja, ka viņa ļaudis grāmatu paslēpšot un sargāšot.

Granltcietā balsī viņš sacīja:

Tā būs pazemes velve.

Neapjēgdama, ko dara, Keita iesaucās: Sekojiet man! un pa galvu pa kaklu metās iekšā ejā.

Saprāta balss Keitai izmisīgi atgādināja, ka viņa neievēro Gabriēla brīdinājumu. Viņi visi apmaldīsies un paliks šeit uz mūžīgiem laikiem! Jāapstājas, jāgriežas atpakaļ…

Taču cita, vēl stiprāka balss apgalvoja, ka grāmata ir tepat netālu un viņu aicina. Un, ja viņa tagad vilcināsies, ja apstāsies, lai paskaidrotu savu vīziju Maiklam un Emmai, saikne ar grāmatu izzudīs, viņa to vairs neatradīs…

Viņa skrēja, aizmugurē dzirdēdama saucienus, kas lūdza apstāties, pagaidīt, un tad skrejošu kāju dipoņu.

Keita nokļuva citā telpā, kas bija tieši tāda pati kā iepriekšējā, ar sešām durvīm. Meitene nogaidīja, līdz soļu troksnis un saucieni "Keita!" pietuvojas, tad metās iekšā nākamajā ejā. Viņa skaidri zināja, kurp dodas. Viņa skrēja piecas, desmit, piecpadsmit minūtes, pamezdama aiz sevis sešas vienādas telpas ar vienādām durvju rindām, ikreiz atvilkdama elpu, lai pagaidītu māsu un brāli; sagaidījusi skrējiena troksni aizmugurē pavisam tuvu, meitene ienira nākamajā ejā, pārliecināta, ka viņas laternas gaisma palīdz māsai un brālim sekot.

Bēgot Keita vēl arvien redzēja vīzijas. Redzēja, ka zem kalna izcērt velvi grāmatas glabāšanai, ka cirtainais jauneklis sēž, turēdams grāmatu atvērtu sev priekšā, ar pirkstiem skardams tās tukšās lappuses, lai parādītos un izgaistu vārdi un tēli, un, visbeidzot, ka viņš ieiet velvē, kas nu jau gatava, pabeigta, un novieto grāmatu telpas vidū uz paaugstinājuma…

Keita apstājās, smagi elsodama. Ejas galā bija akmens siena. Tā nebija īstā eja. Viņa kaut ko sajaukusi. Bet kā tas iespējams?

Kāds pieķērās viņai pie rokas: Maikls elsodams, divos līkumos saliecies.

-   Maikl! Tas ir šeit! Varu derēt, ka…

Maikls purināja galvu. Emma!

-   Emma? Kas…

-   Es domāju, ka viņa seko, bet… Man vajadzēja… vai nu skriet atpakaļ, vai… Bet tu neapstājies… Viņš nolieca galvu uz leju, pūlēdamies atdabūt elpu.

Nekāda cita gaisma tunelī neatspīdēja. Soļu troksnis nebija dzirdams.

-   Viņa būs aizskrējusi… palīgā Gabriēlam, Maikls izelsa.

Keitai pagaisa jebkuras domas par grāmatu. Jāgriežas atpakaļ!

-   Kur tad? Mēs esam… labirintā! Vai nesaproti? Visas telpas ir vienādas! Tāpēc jau Gabriēls mūs brīdināja! Ārā vairs netiksim…

-Jātiek! Mēs…

-   Keita!…

Viņa pagriezās. Akmens sienas vidū bija parādījusies melna sprauga. Siena vērās vaļā. No spraugas uzpūta vējš, Keitas laternas liesma noraustījās un apdzisa.

Kāda balss tumsā pavēlēja:

-   Ņemiet viņus ciet!

VIENPADSMITĀ NODALA 47. kameras gūsteknis

Gabriēls stāvēja ar muguru pret virvju tiltu, smagi elpodams, žņaugdams rokā ieroča tverekli, kas no sviedriem jau bija kļuvis pavisam glums. Viņa delmi vismaz desmit vietās bija sacirsti un sānā asiņoja dziļa rēta. Morum cadi zobenu smailes bija saindētas. Katrs cirtiens varēja kļūt nāvējošs. Taču Gabriēls par to nedomāja.

Sešus briesmoņus viņš jau bija nogalinājis: četrus sacirtis, divus iesviedis bezdibeni. Tomēr vismaz ducis vēl stāvēja, puslokā viņu ielenkuši; zobeni pacelti, dzeltenās acis kvēlo; no apsējiem, kas sedza galvaskausus, šņākdama plūda nevis elpa, bet pekles dvaša. Tiem būtu pieticis mesties viņam virsū, lai uzvarētu ar pārspēku.

Kāpēc tie neuzbruka?

Tūlīt arī kļuva skaidrs, kāpēc. Tunelī atspīdēja gaisma un šūpodamās tuvojās. Ķērkas pašķīrās, lai palaistu cauri grāfienes sekretāru. Mazais vīrelis aizelsies slaucīja pieri mežģīnēm apdarinātā ceriņkrāsas lakatiņā.

-   Ak vai, ak vai, kāpēc man tā jāskraida! viņš gaudās. Tam jādara gals!

Viņš pamāja ar lakatiņu pret ķērkām.

-   Mani palīgi jums pakavēja laiku, vai ne? Nu tad iepazīsimies! Gridlijs Kavendišs, jūsu rīcībā! Sekretārs palocījās un atņirdzās smaidā. Un kas jūs tāds būtu, godātais?

Gabriēls apsvēra, vai izklupienā uz priekšu izdotos vīreli aizsniegt un nodurt. Tas likās iespējams, taču tad viņš paliktu neaizsargāts pret ķērku uzbrukumu no sāniem.

-   Nu, nekautrējieties! Kavendišs glaimīgi turpināja.

-    Savas spējas jūs esat izcili apliecinājis. Aizbēgāt no kuģa… Esat krietni paplūkājis manu karavīru un vilku armiju… Un kur vēl tik viltīgi ierīkotā slepenā eja aiz kamīna! Atzīstos daudz netrūka, lai es būtu aizgājis, to nepamanīdams. Par laimi, grāfiene… savā bezgalīgajā, hm… gudrībā nesen apgaismoja manu tumšo prātu ar dažām vienkāršām zintīm, kas ļauj atrast bīdāmas sienas un slepenas durvis. Ak, mūsu grāfiene staro kā visu redzoša acs! Vai kāds brīnums, ka bērni viņu dievina? Tātad kā jūs sauc, godātais kungs?

-   Panāc tuvāk, un es tev pateikšu! Gabriēls atbildēja.

-   Piedevām jums ir humora izjūta! Sekretārs ieirgojās un pāris reižu iebelza sev pa stilbu, it kā tas viss viņu bezgala uzjautrinātu. Tomēr noliedzoši papurināja galvu.

-   Jā, jā, paldies par aicinājumu, mēs jau gan zinām, kas jums padomā! Pašņakstināties ar asmentiņu, ko? Sekretārs pastiepa garu, līku pirkstu uz Gabriēla ieroča pusi, tad nez kāpēc ar to pašu pirkstu paberzēja degunu.

Gabriēlam jau sāka likties, ka šis vīrelis nav pie pilna prāta.

-   Nu tad iztiksim bez vārdiem! Vienkārši izstāstiet, kur palika tie bērneļi, labi? Citādi man vajadzēs pamudināt savus iepuvušos draugus, lai sadala jūs mazākos gabaliņos!

Gabriēla nekustīgie vaibsti nenodeva domas, kas drudžaini šaudījās prātā. Grāfienei tie bērni ir vajadzīgi, tik ļoti vajadzīgi, ka to gūstīšanai viņa nosūtījusi divus desmitus ķērku un piedevām sekretāru. Gandrīz visu apsardzi. Vai te ir runa tikai par bērnu saistību ar grāmatu vai arī par ko citu? Varbūt bērniem ir vēl kāda cita loma? Gabriēls apjauta, ka, viņus pamezdams, pieļāvis lielu kļūdu.

-   Laikam gan jūs šiem likāt doties pāri tiltam uz otru pusi. Vai ne? Vai tas viņiem nav bīstami? Bērniņi labirintā var apmaldīties…

Sekretārs spēra piesardzīgu soli uz priekšu.

-   Varbūt varam sarunāt, ko? Jūs tos bērneļus nepazīstat. Satikāt mežā, izglābāt… kad tiem uzbruka briesmīgie vilki… Tas taču gluži dabiski! Saprotami! Jebkurš jūsu vietā būtu darījis tāpat! Tagad palīdziet mums viņus atrast… viņš sēkdams turpināja, cenzdamies nezaudēt eļļaino, glaimīgo smaidiņu. Ja ar jūsu palīdzību viņus atradīsim, grāfiene jums dos visu, ko vēlēsieties. Bagātību! Varu! Viņa spēj būt bezgala dāsna!

Aizrāvies runāšanā, sekretārs bija neuzmanīgi paspēris vēl soli uz priekšu. Viens cirtiens un viņa galva ripotu! Taču Gabriēls zināja, ka pēc šī cirtiena ķērkas metīsies virsū un viņu nobeigs. Kas gan tad notiks ar bērniem?

-   Pasaki raganai, ka…

-   Jā?… Kavendišs alkaini paliecās uz priekšu.

-   …es pēc viņas vēl atgriezīšos!

Gabriēls apsviedās apkārt un ar cirtienu pāršķēla virves, kurās bija iekārts tilts. Tas gāzās lejup, un lielais vīrs lēca, aizmugurē atskanot sekretāra niknajam iebrēcienam.

Gabriēls krita, stiepdams brīvo roku uz priekšu, cenzdamies kaut ko satvert. Taču roka veltīgi sniedzās tumsā, tai apkārt svelpa vienīgi auksts, melns gaiss. Viņš krita, domādams: "Neesmu spējis! Bērni paliek vieni! Mana tauta…"

Roka atsitās pret tilta dēlīti… Aizslīdēja… Taču Gabriēls satvēra nākamo dēlīti; tilta virves nostiepās spraigas un nesa viņu uz priekšu, tad ar negantu spēku trieca pret klinti. Vienu mirkli Gabriēls tikai karājās, cenzdamies atdabūt elpu. Augstu virs galvas šūpojās laternas gaismas aplītis. No klints spraugas otras malas līdz viņam atlidoja sekretāra lamas.

Pēkšņi, nojautas vadīts, viņš salieca kājas ceļos un pacēla augšup; nākamajā mirklī tur, kur bija atradušās viņa pēdas, tilta dēlīšos ietriecās zobens. Nedaudz tālāk, dziļumā Gabriēls ieraudzīja spīdam ķērkas dzeltenās acis. Droši vien tas bija lēcis viņam nopakaļ un pieķēries pie tilta auklām.

Iebāzis ieroci makstī, Gabriēls rāpās augšup. Karājoties pie klints, nebija cerību ķērku uzvarēt. Vajadzēja tikt uz cieta pamata.

-   Gabriēl!

Viņš palūkojās turp, kur skanēja balss. Augstu virs galvas pie pašas klints malas laternas gaisma apspīdēja jaunākās meitenes, Emmas, bālo sejiņu.

Viņš bija licis bērniem skriet projām, bet tie nebija klausījuši! Gabriēls jau vēra muti, lai rātos, bet tajā pašā mirkli zābaka papēdi iedūrās ķērkas zobena gals. Steigšus vajadzēja tikt augšā. Gabriēls vairs neskatījās uz Emmu. Viņas seja virs klints bija nozudusi.

Milža pēdas bija pārāk lielas, lai tās iebāztu dēlīšu spraugās un atspertos, tāpēc viņam vajadzēja vilkties augšup ar rokām. Rāpdamies viņš rāva dēlīšus nost, lai pa tiem netiktu augšā ķērka. Tomēr viņš juta, ka neradījums tik un tā rāpjas nopakaļ, ieķēries virvēs.

-   Gabriēl!

Viņš neskatījās turp.

-   Gabriēl!

Emmas balsi skanēja lūgums un uzstājlba.

-Gabriēl!!!

Milzis pameta skatienu augšup, gribēdams ar vienu vārdu likt meitēnam noprast, ka runāšana atliekama uz vēlāku laiku. Viņa stāvēja uz klints malas, turēdama rokās lielu akmeni; tas bija vairākkārt lielāks par viņas galvu. Redzēdama, ka Gabriēls lūkojas šurp, Emma palaida savu nastu. Gabriēls pasviedās sāņus. Akmens šņākdams lidoja viņam garām un ietriecās ķērkam tieši sejā; galvaskauss nokrakšķēja, dzīvais mironis gāzās lejup.

Gabriēls noskatījās, kā neradljuma paliekas krizdamas nozūd tumsā, tad palūkojās augšup uz Emmu.

Meitene smaidīja un māja viņam ar roku, saukdama:

-   Viss kārtībā! Es viņu novācu!

"Ar bērniem nekad neko nevar zināt," Gabriēls nodomāja.

Viņš ātri pieveica atlikušo kāpņu gabalu un uzvilkās uz klints malas. Meitene turēja laternu, tās gaismā viņas acis līksmi mirdzēja.

Gabriēls, vēl arvien smagi elsodams, palūkojās apkārt. Kur tava māsa un brālis?

-   Pametu.

-   Es taču visiem liku skriet uz ciemu! Tu nedrīkstēji griezties atpakaļ!

Smaids Emmas sejā apdzisa; viņa izskatījās aizvainota.

-Grāfienes vārdā pavēlu apstājieties! sekretārs viņiem uzkliedza pāri bezdibenim.

-   Nāc, Gabriēls aicināja, mums jāiet!

Taču Emma izaicinoši pagrieza viņam muguru un sakrustoja rokas uz krūtīm.

-   Es tev izglābu dzīvību! Varēji vismaz pasacīt paldies!

Gabriēlam gribējās pasist meitēnu padusē un doties iekšā tunelī. Viņš zināja, ka sekretārs un tā morum cadi centīsies atrast kādu citu veidu, kā tikt pāri klints spraugai.

Tomēr viņam negribot bija jāpasmaida.

-Tev taisnība, viņš atzina. Esmu tavs parādnieks.

Emma atskatījās, domādama, ka viņš joko. Taču lielais vīrs bija nopietns.

Viņa pamāja. Labs ir! Tikai tu neesi mans parādnieks. Varētu sacīt, ka esam vienlīdzīgi. Un tagad, manuprāt, vajadzētu iet!

-   Prātīga doma! Gabriēls atteica. It kā pats tikko nebūtu mudinājis doties tālāk.

-   Kāpēc tu smaidi? Emma noprasīja.

-   Tāpat vien.

-   Nu labi, tad…

Gaiss nošvīkstēja, atskanēja kluss būkšķis un Emma iekliedzās un sagrīļojās. Zemē nokrist viņa nepaguva, jo Gabriēls viņu notvēra. No viņas muguras rēgojās melns bultas gals triju plaukstu platumā, un divu plaukstu platumā tas rēgojās ārā no vēdera.

-   Gabriēl… Meitene pievērsa draugam lielas, pārbiedētas acis.

Paķēris laternu, Gabriēls ātri un saudzīgi pacēla meitenīti rokās. Otrā bezdibeņa pusē klaigāja sekretārs. Šķita, ka tas mudina ķērkas steigties uz priekšu.

-   Kuš… Gabriēls mierināja, kad Emma atkal sāpēs ieraudājās. Es tevi turēšu… Un viņš ienesa meiteni tunelī.

Viņiem sasēja rokas un kājas. Galvā uzmauca kapuces un cieši aizsēja arī tās. Viss bija norisinājies pilnīgā tumsā, tāpēc Keitai nebija ne jausmas, kas viņus sagūstījis. Tikai tagad tie aizdedzināja lāpas. Gūstītājus Keita caur biezo audumu nevarēja saskatīt, taču juta liesmu karstumu un lāpu sprakšķēšanu. Tad kāds viņu pacēla un uzmeta plecā, un visi devās ceļā. Marša solī.

-   Maikl, kur tu esi? Keita iesaucās.

-   Esmu šeit! Brāļa balss skanēja tepat aizmugurē. Sveiks un vesels!

-   Klusu! kāds viņus bargā balsī apsauca.

Viņi gāja stundu. Varbūt ilgāk. Tumsā neko nevarēja saprast. Keitai sāpēja sāni tajā vietā, kur ribas berzās pret gūstītāja plecu, un viņa iegrozījās ērtāk. Visai drīz viņa bija atmetusi domu, ka varētu kaut kādi noteikt, kurp viņus nes. Meitene zināja vienīgi to, ka ikkatrs gūstītāju solis viņu attālina no Emmas, ar katru soli mazinās cerība māsu jebkad atkal ieraudzīt. Keita kodīja lūpas, lai neapraudātos. Viņa negribēja, lai brālis nojaustu viņas izmisumu.

Beigu beigās rupjā balss pavēlēja stāt.

Keitu noguldīja uz akmens grīdas. Viņai atsēja un noņēma kapuci. Lāpu gaismas apžilbināta, viņa samiedza acis. Tad ieraudzīja blakus Maiklu; arī viņam nomauca kapuci.

-   Maikl! Kā jūties? viņa pačukstēja.

-   Nekas… Ribas sāp, bet…

Viņa mute palika pusvirus. Keita vēroja brāļa acis ieplešamies pārsteidzoši, nedabiski platas.

-   A… Ruā…

-   Maikl! Kas ir? Kas tev notika?

-   Rū…

Keita pagriezās. Acis beidzot bija apradušas ar gaismu; viņa ieraudzīja desmit vai divpadsmit maza auguma plecīgus, bārdainus vīriņus. Uz viņu un Maiklu tie gandrīz neskatījās. Daži bija izņēmuši no somas ēdamo. Citi sarunājās vai asināja ieročus. Lielākā daļa jau bija sadabūjuši garas, tievas pīpes un pašlaik tās aizdedzināja. Visiem bija īsi zobentiņi un aiz dzelzu jostām aizbāzti draudīgi cirvīši.

-   Tie ir… rūķi! Maikls beidzot izdvesa.

Tie tik tiešām bija rūķi bārdaini, bruņoti, tieši tādi, kādus Maikls tos savos stāstos vienmēr bija attēlojis. Keita pati nesaprata, kāpēc ir tik ļoti pārsteigta, ieraugot šos pasaku tēlus. Viņa, Emma un Maikls nesen bija pārliecinājušies, ka burvju pasaule tik tiešām pastāv. Tad jau būtu loģiski pieņemt, ka tajā ir arī rūķi. Tomēr meitene nosprieda, ka šāda neattapība viņai ir piedodama: pēdējās divas dienas nudien bija pārsātinātas ar notikumiem.

-   Es to vienmēr zināju… murmināja Maikls. Pareizāk sakot, varbūt nezināju, bet… cerēju! Rūķi! viņš čukstēja lūkodamies apkārt ar sapņainu skatienu.

Viens no bruņotajiem viriņiem piecēlās un devās pie bērniem. Viņš bija depīgs, paresns (jāteic, ka viņi visi bija apaļīgi), ar grumbainu seju un garu, iesarkanu bārdu, kas bija glīti sapīta bizītēs. Viņš notupās bērniem priekšā, nocēla ķiveri, klusi nošķindinādams metālu pret akmeni, un nokremšļojās.

-   Nu tad… viņš iesāka tādā balsī, kas radusi pavēlēt, es klausos!

-   Ko jūs gribat dzirdēt? Keita apjukusi jautāja.

-   To, ko par sevi pastāstīsiet, rudbārdis atbildēja, novilkdams dūraiņus. Kāpēc blandāties pa mūsu teritoriju. Jūs esat robežpārkāpēji!

Atskanot vārdam "robežpārkāpēji", viss rūķu pulciņš nosodoši iemurdējās.

-   Mēs neesam robežpārkāpēji, Keita sacīja, mēs tikai…

-   Tu esi rūķis! Maikls piepeši izgrūda.

Rudbārdis pagrieza galvu, palūkojās Maikla svētlaimīgajā sejā ar plato, muļķīgo smaidu un laikam nolēma, ka zēnu nav vērts ņemt vērā. Viņš pievērsās Keitai. Ak tad neesat vis, ko? Gribi sacīt, ka jums bija tiesības šeit atrasties? Jauki, jauki! Varbūt jums ir ieteikuma vēstule?

-   N-nē, mums…

-   Ieteikuma vēstules nav.

-Nē.

-   Nav ne vīzas, ne caurlaides? Nedz arī burvju gredzena, ko rūķu karalis pirms daudziem simtiem gadu dāvājis jūsu senčiem par zīmi, ka drīkstat uzturēties rūķu zemē?

-   Mmm… nē…

-   Tātad, mīļā meitenīt, jūs esat robežpārkāpēji!

Šis otrs, ar vēl lielāku uzsvaru izteiktais vārds "robežpārkāpēji" sacēla pārējos rūķos vēl lielāku sašutuma murdoņu.

-   Nu tā! Tagad, kad esam noskaidrojuši, ka esat nekas cits kā vien pārītis nevērtīgu robežpārkāpēju… rūķis turpināja, izskatīdamies visai pašapmierināts.

-Jūs visi… esat… rūķi! iesaucās Maikls.

Rūķis sarauca vienu rudo uzaci augšup. Vai tas puika ir plānprātīgs?

-   Nē, Keita attrauca, mans brālis ir normāls, tikai… Meitene jau gribēja sacīt "viņam ļoti patīk rūķi", bet iekoda mēlē. Kas zina, varbūt šis rudbārdis to noturēs par augstprātības izpausmi it kā viņi, cilvēki, būtu pārāki. Viņš šķita tāds jūtelīgs. Viņš tikai… nekad agrāk nebija saticis rūķus.

-   Hm… Tad jau viņam šodien svētku diena, vai ne? rudbārdis ieminējās, noglauzdams rudo bārdu. Kas jums bija meklējams mūsu zemē, jūs, robežpārkāpēji?

Pārējo rūķu bariņš atbalsoja:

-Jā gan! Kas viņiem te meklējams? Robežpārkāpēji!

-   Neesam robežpārkāpēji! Mēs apmaldījāmies! Keita iesaucās.

-   Puiši, vai dzirdējāt? rūķis pār plecu uzsauca. Atkal divi "apmaldījušies"! Nabaga noklīdušie jēriņi!

Rūķi smējās, vēderu turēdami.

Rudbārdis nosodoši pašūpoja galvu. Tā nu vis neies, meitenīt, ar to jūs netiksiet cauri! Kāds, kas te reiz bija apmaldījies, drīz vien atrada ceļu. Jā, jā! Vai ari teiksim mans cirvis atrada ceļu uz viņa kaldu!

To pateicis, rūķis pietrūkās kājās, izrāva no jostas cirvīti un ar plašu loku nožvidzināja bērniem virs galvas, bet tik tuvu, ka Keitai un Maiklam nopllvoja mati. Kas zina, kāda abiem bija sejas izteiksme, bet rūķi atkal smējās kā traki, sizdami sev pa ceļgaliem.

Keita attapa, ka rūķu uzvedība nepavisam nav tāda, kādu varētu gaidīt, ņemot vērā daudzos stāstus, kas par tiem sacerēti.

-   Nesmejieties! viņa iesaucās. Te nav nekā smieklīga! (Skaidrs, ka tas rūķus vēl vairāk sasmīdināja.) Mēs bēgām, jo mūs vajāja ķērkas!

Visi apklusa. Rudbārdis kļuva nopietns un pieliecās viņai klāt. Ķērkas, tu saki? Rūķu zemē?

Keita pamāja.

-   Tā jau nu tev ticēsim… Labs ir, stāsti, bet nevelc garumā! Un neizgudro pārāk daudz pekstiņu!

-   Es neko neizgudroju! Keita attrauca, lai gan tieši tobrīd apsvēra, ko izpaust un ko ne.

Meitene pastāstīja, ka viņi bijuši grāfienes gūstekņi un izbēguši iesprukuši vecā kalnraču tunelī. Viņiem nopakaļ dzinies vesels bars ķērku. Viņi šķērsojuši virvju tiltu un nokļuvuši labirintā (Maikls bija teicis "labirints", un laikam tas bija īstais vārds), un labirinta ejās pazaudējuši mazo māsu. To, ka viņi ieradušies no nākotnes, Keita nepieminēja, un Gabriēlu un grāmatu ari ne.

-   Mazo māsu! rūķis atkārtoja. Tad jau varam gaidīt vēl kādu?

-Jā, viņa ir jaunākā. Laidiet mūs vaļā, gribam viņu sameklēt!

-   Tavā stāstā puse ir melu un otra puse noklusēta. Bet, tiesa kas tiesa, mazam meitēnam te ir pārlieku bīstami klaiņot, pat tik sīkam, nevērtīgam robežpārkāpēju skuķim. Mūsu cietumā viņai būtu daudz drošāk. Taču salmaktari viņu varbūt jau noķēruši.

-   Salmaktari! Keita noteica, ar šausmām atcerējusies Gabriēla stāstīto par zemzemes radījumiem ar sikspārņu ausīm un nagiem, kas spēj plosīt kaulus. Man šķita, ka tie… dzīvo kaut kur dziļi lejā?

-   Pēdējā laikā tie kļuvuši nekaunīgi. Ielaužas mūsu teritorijā. Tāpēc jau mēs izsūtām robežpatruļas. Rūķa seja sadrūma. Pie visa vainīga tikai viņa! Ragana! Kauns jau sacīt, bet viss sākās… Viņš kaut ko caur zobiem neskaidri nomurmināja. Keita saklausīja tikai "karalis" un "ragana", un "bandubērns".

-   Milord! Tas bija Maikls; piepeši viņš atradās uz ceļiem. Piedodiet, bet mēs vēl neesam pienācīgā veidā iepazinušies! Mans vārds ir Maikls P. Tā ir mana māsa Ketrina. Mēs ceļojam bez pavadoņiem, un mums draud lielas briesmas. Karaļa Ingmārā Lēnīgā vārdā zemojamies jūsu priekšā, izlūdzamies žēlastību un lūdzam mums šajā likteņa nestundā palīdzēt!

Lai ko katrs rūķis tobrīd darīja, visi sastinga un ar pavērtu muti raudzījās uz Maiklu. Arī Keita lūkojās brālī, acis iepletusi. Un tad kā pēc pavēles visi rūķi uzreiz atkal izplūda smieklos.

-Vai dzirdējāt? rudbārdis uzsauca pārējiem; tie gan bija smieklos tā aizrāvušies, ka noteikti neko nedzirdēja. "Karaļa Ingmārā Lēnīgā vārdā!" viņš atkārtoja, kratīdamies smieklos un slaucīdams asaras. Vaimandieniņ, tas ir ko vērts! Tas ir ko vērts!

Maikls izskatījās apjucis un mazliet aizvainots.

-   Labi jau, labi, puikiņ! rudbārdis beidzot teica, uzlikdams viņam uz pleca strupu roķeli. Mēs tikai mazliet pajautrojāmies. Tā bija lieliska uzruna, saskaņā ar visām rūķu pieklājības paražām, tikai maķenīt vecmodīga. Tu mūs trakoti pārsteidzi! Saki, mazais cilvēkpuika, tad jau tu esi mācījies rūķu vēsturi?

-J-jā, Maikls izstostīja, jūsu vēsturi, tradīcijas… Es, piemēram, zinu, kāds ciemakukulis jāņem līdzi, ja esi ielūgts rūķu mājās uz pusdienām. Kādi ir rūķu īpašuma mantošanas likumi… Esmu iemācījies no galvas septiņpadsmit dažādas rūķu dzīru dziesmas… Par rūķiem esmu noskaidrojis visu iespējamo.

-   Tiešām? Rudbārdis tuvināja seju Maiklam. Nu tad saki, puika, ko mēs vērtējam par visu augstāk?

Keita jau gaidīja, ka brālis atbildēs: darba tikums vai amatnieka prasme, vai pienākuma apziņa, vai kāda cita laba īpašība, par kurām Maikls allaž stāstīja. Taču brālis pateica ko tādu, ko Keita agrāk nebija dzirdējusi. Klusā balsī viņš teica:

-Jā, pasacīšu… Tieši tas man rūķos patīk visvairāk. Par visu augstāk jūs vērtējat… ģimeni.

Keitai šķita, ka grīda pazūd zem kājām.

-   Ģimenes un dzimtas saites ir rūķu sabiedrības pamats, viņš turpināja. Jūs gādājat cits par citu. Un, ja kāds kjūst par jūsu ģimenes locekli, tad uz mūžu. Jūs viņu nekad… nekad nepametat.

Keita juta, ka acīs sariešas asaras. Beidzot viņa bija sapratusi brāļa runas par rūķiem; gadiem ilgi viņš bija par tiem stāstījis… sapņodams par ģimeni, kas viņu nekad nepamestu. Ja Keitai nebūtu bijušas sasietas rokas, viņa brāli apskautu un sacītu, ka viņa ģimene ir abas māsas un tās viņu nekad nepametīs.

-   Kā naglai uz galvas! atzina rūķis. Keita redzēja arī citus rūķus piekrītoši mājam. Kā tu tik daudz par mums zini? Pasīks jau esi, tas tiesa, tomēr ne gluži rūķis…

-Nu, ja jūs… ieskatītos manā somā… Sasietais Maikls grozījās, cenzdamies nokļūt pie somas.

Rūķis pasniedzās tajā un izvilka mazu, biezu grāmatiņu, ko Keita uzreiz pazina.

-   "Rūķu omnibuss!" Autors G. G. Grīnlīfs! rudbārdis iesaucās. Šo grāmatu labi atceros. Jā, vecais draugs G. G. Grīnlīfs bija izglītots rūķis.

-   Ko?! Gribat sacīt, ka… Maikls no satraukuma šķita kļuvis gluži vai neprātīgs. G. G. Grīnlīfs bija rūķis? Šo grāmatu sarakstījis īsts rūķis?

-   Vai G. G. Grīnlīfs ir bijis rūķis! Tas tik ir jautājums! Skaidrs, ka viņš bija rūķis! Visiem rūķu bērniem šī grāmata ir obligāta lasāmviela! Bet kā tu, cilvēkpuika, pie tās esi ticis?

-   Tā piederēja manam tētim. Viņš man to atstāja. Tas ir vienīgais, ko viņš man atstājis… Alā valdīja klusums. Īstenībā es viņu tikpat kā neatceros… Gandrīz nemaz… Šī grāmata ir vienīgais, ko par viņu zinu.

Kad rudbārdainais rūķis pēc ilga brīža ierunājās, viņa balss bija maiga. Laikam gan viņš bijis interesants vīrs, tas tavs tētiņš! Es jau sliecos uzskatīt, ka tu neesi gluži nevērtīgs robežpārkāpējs, kā iepriekš šķita. Pēdējais jautājums: ko tu domā par fejām?

-   Nu, taisnību sakot… man viņas šķiet tādas pavieglas.

Rūķu pulciņā sacēlās sajūsmas auri. Rudbārdis uzsita Maiklam uz pleca, un viņa piemēram sekoja vēl seši septiņi rūķi.

-   Pavieglas tas ir īstais vārds! rudbārdis iesaucās. Tik pa gaisu, tik pa gaisu!

Un rūķi sāka atdarināt fejas kā tās ķemmē matus un nogludina uzacis, un plivina skropstas, un virpuļo apkārt uz pirkstgaliem. Keita nodomāja: lai ari cik pavieglas vai pamuļķīgas ir fejas, rūķi laikam ir vēl muļķīgāki.

-   Tu esi krietns puika! rūķis atzina. Mani sauc Robijs Maklors. Būsim draugi! Še mana roka! Ak jā… tavas rokas ir sasietas… Nu tad! Un viņš vēlreiz uzplāja Maiklam pa plecu.

-   Tagad ļausiet mums iet, vai ne? Keita jautāja.

-   Nu nē, meiten, to gan nedrīkstu! Man jāklausa karaļa pavēlei. Karalis izdevis rīkojumu, ka visi robežpārkāpēji jāķer un jāliek cietumā, un jātur, līdz viņam pašam labpatiksies tos iztaujāt.

-   Mēs taču jūs neapdraudam, Maikls iebilda. Un var jau būt, ka esam robežpārkāpēji, bet tikai tāpēc, ka apmaldījāmies.

-   Tiesa kas tiesa! sacīja rūķis Robijs Maklors. Bet varbūt nepavisam nav tiesa. Jūs apgalvojat, ka pārgājāt pāri virvju tiltam un nokļuvāt labirintā. Jā, labirints mums ir pamatīgs, jau vairākus gadsimtus vecs! To projektējuši labākie rūķu arhitekti. Jums pienācās noklīst un maldīties tajā visu mūžu. Desmit mūžus ari tad jūs netiktu ārā! Taču jūs abi iegājāt tuneli un nonācāt tieši pie mūsu slepenajām durvīm. Kā tas var būt? Esmu gatavs derēt uz pilnu vezumu dārgakmeņu, ka tas nav iespējams! Tomēr jums tas kaut kādi izdevies. Vai varat paskaidrot?

-   Mums vienkārši laimējās, Keita atteica, paraustīdama plecus.

Rūķis viņai padraudēja ar strupu pirkstu. Nu nē, meiten! Tu kaut ko slēp! Keita jau vēra muti, lai iebilstu, bet rūķis pacēla roku un viņu apklusināja. Protams, grāfienei un tās ķērkām es neesmu draugs, un, manuprāt, jebkura savienība ar tādiem ir dižās rūķu cilts principu nodošana…

-   Ko? Jūs kalpojat raganai? Keita iesaucās. Kā gan jūs…

Rudbārdis pacēla cirvīti un trieca cirvja kātu pret grīdu tā, ka grīdas akmens krakšķēdams pārplīsa. Kalns nodrebēja; rūķi, kas bija tērzējuši, apklusa; trieciena skaņa aizdārdēja pa tuneli.

-   Saku reizi par visām reizēm: raganai… es… nekalpoju!!! Viņa acis zvēroja briesmīgās dusmās, un Keitai vienu brīdi sametās bail. Tomēr jau nākamajā brīdī rūķa dusmas bija noplakušas; viņš nopūtās. Taisnību sakot, mūsu karalis… un viņa… diemžēl ir sadziedājušies!

-   Viņš ļauj grāfienei rakt, vai ne? Meklēt… to, ko viņa jūsu īpašumos grib atrast. Tā ir, vai ne? jautāja Maikls.

-   Tā ir gan. Rūķis pamāja.

-Tieši tāpēc jūs nedrīkstat mūs aizturēt! Keita iesaucās. Tas nav taisnīgi!

Rūķis bēdīgi papurināja galvu. Nekā, meiten… viņš bilda tik klusu, ka tikai Keita un Maikls varēja dzirdēt. Lai gan es personiski nepavisam neesmu vienisprātis ar karaļa ārpolitiku… un uzskatu, ka viņš ir plukata un dzērājs lielākā nelaime, kas rūķu ciltij uzkritusi tūkstošiem gadu laikā, pavēle ir pavēle, un es jau nu nebūšu tas rūķis, kas neklausa karalim! Nemūžam ar' ne!

-   Bet vai jūs nevarētu… Keita nu jau lūdzās, …vai jūs nevarētu aizsūtīt savus vīrus, lai sameklē manu māsiņu? Ja tie salmaki vai kā viņus sauc tiešām klaiņo apkārt, mums viņa jāglābj.

-  Tiesa kas tiesa, bet es nevaru sūtīt kareivjus nepilngadīgas robežpārkāpējas glābšanas misijā. Un ja nu daži no viņiem, divi trīs, saskrienas ar veselu pulku salmaktaru? Tie viņus saplucinās rūķu salātos! Ko es pēc tam ziņošu priekšniecībai? Neņem ļaunā, bet tavai māsai atliek cerēt tikai uz labu laimi…

Keitu pārņēma izmisīgs niknums. Meitene juta, ka asaras straumēm līst pār seju. Tad kāpēc jūs apgalvojat, ka ģimene jums ir pirmajā vietā? Jums tā ir vienaldzīga!

-  Tā nu vis nav, meiten, tā nu vis nav! Ģimene man ir pirmajā vietā!

Iebāzis "Rūķu omnibusu" atpakaļ Maikla somā, rudbārdis uzvilka dūraiņus un pamāja diviem rūķiem. Tie uzcēla bērnus plecos, un rūķu vienība aizmaršēja pa tuneli. Nogriezušies ap stūri, viņi nokļuva lielā klinšu zālē; zāles galā bija milzīgas divviru dzelzs durvis, pie kurām sardzē stāvēja divi rūķi. Lūkodamās savam nesējam pār plecu, Keita saskatīja, ka durvis ir rotātas ar varen smalku un māksliniecisku kalumu; tas attēloja skaistu rūķi ar baltu, viļņotu bārdu, kas lāpu gaismā varavlkšņaini mirdzēja un staroja. Pienesta tuvāk, Keita aptvēra, ka mirdzēšanu rada tūkstošiem rūķa bārdā iedarinātu lielisku dimantu.

Rudbārdis neapstādamies uzsauca: "Kapteinis Robijs Maklors nāk ar diviem karaļa Heimiša gūstekņiem!" un sardzes rūķi uzsita ar šķēpa galu pa grīdu; varenās durvis atvērās, un Keita ieraudzīja citu zāli, kuras galā atradās citas dzelzs durvis, tieši tādas pašas, un aiz tās nākamo zāli ar nākamajām dzelzs durvīm, un aiz tās vēl vienu, un vēl un vēl, un visas durvis pēc kārtas atdarījās, un uz visām bija redzams skaistais rūķis ar viļņoto, dimantos mirdzošo bārdu. Mazo vīriņu nesti, Keita un Maikls citu pēc citas pameta aizmugurē zāles un durvis ar rūķu sardzi; izslējušies miera stājā, turēdami šķēpus, kas bija divreiz garāki par augumu, rūķu sargkareivji sveicināja rūķu kapteini Robiju Makloru. Durvis, kas palika aizmugurē, arvien tika aizdarītas un aizslēgtas, un, kad viņi bija izgājuši pa pēdējām, Keita ieraudzīja priekšā masīvu akmens tiltu, kura galā stāvēja divas varenas, divdesmit pēdu augstas skulptūras milzum lieli un spēcīgi rūķi, kas turēja cirvjus. Tilts veda pāri plašai un dziļai klinšu ieplakai; no lejas cēlās spoža, balta gaisma, kas visu apstaroja.

-   Kap-tein! uzsauca Maikls. Kratoties rūķim uz pleca, viņš balsi izdvesa grūdieniem. No… kurie-nes… sta-ro… tā… gais-ma?

-No karaļa Heimiša pils, rūķis paziņoja. Viss jumts apdarināts ar briljantiem! Paša karaļa ideja un dizains. Rudbārdis to noteica tā, it kā slepus nosodītu tādu izšķērdību kā briljantu jumts. Kad viņš tevi pratinās, dabūsi to apskatīt tuvāk. Gan jau pēc gadiem piecdesmit viņš tam laiku atlicinās.

-   Ko?! iekliedzās Keita.

-   Rūķi dzīvo vairākus simtus gadu. Viņiem ir citāda laika izjūta, Maikls paskaidroja.

-   Skaisti! sacīja Keita. Brīnišķīgi!

Sasnieguši tilta pretējo galu, viņi iekļuva vēl vienā tunelī. Rūķi viņus nesa lejup pa stāvām kāpnītēm, arvien lejup un lejup, un uz katra pakāpiena Keitas sāni atsitās pret nesēja dzelzīm apkalto plecu, līdz beidzot viņi sasniedza akmens eju, ko apgaismoja pie sienām degošas lāpas. Tie rūķi, ko viņi pa ceļam satika, nepavisam neatgādināja Robija Maklora vienības jautros rūķus. Šiem bija kapuces, kas aizsedza seju, un tie arvien raudzījās lejup; šķita, ka pat Maklora rūķi vairās no saskaršanās ar tiem.

-  Cietumsargi! Robijs Maklors uzsauca. Esmu atvedis karalim divus gūstekņus.

-   198. kamera ir brīva, cietumsargs atbildēja. Iemītnieks nomiris. Šorīt. Vai varbūt pirms nedēļas. Nupat ievērojām, ka smird.

-   Hm… Tad jau šis vēl nav iznests?

-   Nav vis. Bet pēc pāris dienām to varētu izdarīt. Būdams beigts, viņš taču mūsu viesus netraucēs, ko? cietumsargs jautāja, sulīgi nosmiedamies.

Keita palūkojās uz Maiklu, nosolīdamās: kad paliksim vieni, es tev gan pateikšu, ko domāju par taviem rūķiem!

-  Kā būtu, ja mēs viņus ievietotu 47. kamerā? ierosināja Robijs Maklors.

-   47. kamera jau aizņemta. Tās iemītnieks ir sevišķi bīstams tips. Jūsu gūstekņi, rādās, tādi pavārgi.

-   Nē, cietumsarg, man vajag tieši 47. kameru! Labi vien būs, ja tas noziedznieks viņus kārtīgi apstrādās! Pratinātājiem būs mazāk darba.

Keita dzirdēja slēdzenē pagriežamies atslēgu, un viņus abus ar Maiklu aiznesa garām Robijam Makloram, kas šķita parakstām kādu oficiālu veidlapu.

Kapteini, lūdzu! Keita iesaucās. Lūdzu, mēs labāk gribētu 198. kameru! Lūdzu!

Taču Maklors pat nepacēla galvu. Viņus ienesa pa zemām durtiņām, tās aizvērās, rūķu kapteinis palika ārpusē.

Lāpu gaismā cietumsargs veda rūķus pa garu un šauru gaiteni. Tā abās pusēs bija dzelzs durvis, aiz kurām bija dzirdama dauzīšanās un skrāpēšanās, un rūkšana. Viņi nokāpa pa kāpnītēm, nogriezās ap stūri, nokāpa pa vēl vienām kāpnītēm, iegriezās vēl šaurākā gaitenī un beidzot apstājās.

-   Klāt esam! cietumsargs paziņoja. 47. kamera.

Rūķi nolaida Keitu un Maiklu zemē un pārgrieza

auklas, ar kurām viņiem bija sasietas rokas un kājas. Cietumsargs ar vāli uzdārdināja pa durvīm.

-   Ei, tu tur! viņš iesaucās. Paliec mierīgs! Nemēģini nekādus trikus! Tev būs divi kaimiņi!

Cietumsargs gaidīja, bet atbilde neatskanēja. Viņš iedabūja atslēgu slēdzenē, strauji pagrieza, atgrūda durvis vaļā un nošņācās "Aiziet!" un abi rūķi iegrūda Keitu un Maiklu iekšā.

Durvis ar troksni aizcirtās. Keita dzirdēja, ka atslēga pagriežas un bulta tiek aizšauta.

Pēc tam viss noklusa un viņi palika guļam pilnīgā tumsā.

Viņi bija nogrūsti uz akmens grīdas, ko klāja plāna salmu kārtiņa. Keita pasniedzās un sataustīja brāļa roku.

-   Maikl, vai tev nekas nekait? viņa nočukstēja.

-   Nē, viss labi. Vismaz tā šķiet, brālis atteica.

Abi klusiņām piecēlās kājās. Keita lūkojās tumsā. Te kāds bija. Bīstams tips tā bija teicis cietumsargs. Bet kas? Vai tas viņus redz?

-   Ko darīsim? Maikls izdvesa.

Keita saprata, ka brālis ir ļoti nobijies.

Pretējā kameras pusē kaut kas nočabēja. Šķita, ka tur kāds vai kaut kas slienas kājās.

-Nenāc klāt! Keita iekliedzās. Paliec, kur esi, citādi…

Tomēr kāds vai kaut kas nāca klāt. Salmiem čaukstot, tuvojās klusi soļi. Keita un Maikls kāpās atpakaļ, līdz mugura sajuta dzelzs durvju saltumu.

-   Es teicu nenāc klāt! Citādi es… es…

Viņa nepaguva izgudrot jēdzīgus draudus. Kāda balss ierunājās:

-   Varbūt vispirms noskaidrosim, ar ko īsti ir darīšana?

Keita sastinga. Šī balss… šķita pazīstama!

Tumsā atspīdēja liesmiņa, un kļuva saskatāms kāda cilvēka stāvs. Sākumā šķita, ka viņš tur rokā laterniņu. Tad Keita ievēroja, ka liesmiņa dejo vīram tieši saliektajā plaukstā. Bet ne jau tas bija lielākais pārsteigums. Viņa pazina seju!

-   Skat, skat! ierunājās doktors Staņislavs Pims. Kas te pie manis ieradušies?

DIVPADSMITĀ NODALA Brokastis pusdienās

Meitenītei nebija nekāda svara. Sasniedzis pirmo kambari, Gabriēls maigi nolaida Emmu zemē uz viena sāna. Viņas blūze priekšā un mugurpusē bija piesūkusies ar asinīm.

-   Gabriēl…

-   Aizmiedz acis!

Emma paklausīja. Gabriēls satvēra bultas galu Emmai aiz muguras; pirmoreiz mūžā viņam drebēja rokas. Viņš to nolauza ar krakšķi. Emma ieraudājās, bet turēja acis cieši samiegtas. Tad Gabriēls tāpat nolauza otru bultas galu. Emma nodrebēja, un viņai izlauzās kliedziens. Viņas rokas bija sažņaugtas kā lūgšanā, no acu kaktiņiem ritēja asaru straumītes. Tagad abpus viņas augumiņam rēgojās divu pirkstu tiesa melnu, asinīm noplūdušu bultas atlikumu. Gabriēls bija nolēmis pagaidām nevilkt bultu ārā. Indes devu Emma jau bija saņēmusi, taču bulta vismaz

nedaudz aizturēja brūces asiņošanu. Viņš pacēla meiteni un soļodams tik ātri, cik vien drīkstēja, lai mazo cietēju pārāk netricinātu, nogriezās otrajās durvīs pa kreisi.

-   Maikls un Keita negriezās atpakaļ… Emma vārgā balstiņā izdvesa. Es domāju, ka viņi… griezīsies atpakaļ… nepametīs…

-   Nerunā, netērē spēkus! sacīja Gabriēls.

Viņš zināja laiks, kas paies, līdz viņš spēs nogādāt meiteni dzimtajā ciemā, tagad ir lielākais ienaidnieks. Tur jānokļūst pēc iespējas drīzāk, lai varētu Emmu nodot Kūdrasmāmiņas, zintnieces un burenes, prasmīgajās rokās. Bet vai Emma tik ilgi izturēs? Vai izdzīvos? Arī ķērku zobenu gali bija mērcēti tai pašā bultu indē. Gabriēla delmi bija zobenu sakapāti, un sānos sūrstēja dziļa rēta. Viņš juta ledaino indes varu stindzinām dzīslas, tuvojamies sirdij.

Kas gan noticis ar meitenes brāli un māsu? Varbūt tie staigā pa labirintu, domādami, ka Emma ir turpat, kaut kur aizmugurē? Agri vai vēlu viņi pamanīs, ka māsas nav, un griezīsies atpakaļ. Taču ar katru klintsalu, ar katru tumšo, tukšo tuneli, kam Gabriēls izgāja cauri, mazinājās cerība sastapt bērnus. Vai viņi būtu apmaldījušies? Vai arī ceļā viņus kāds notvēris? Tik tukši šie tuneļi īstenībā nemaz nebija…

Gabriēls paraudzījās lejup uz Emmu. Meitenes acis bija aizvērtas, elpa ātra un sekla. Seja bija norasojusi ar sviedru lāsītēm. Tā viņa netiks līdz ciemam… Nākamajā klintsalā Gabriēls apstājās un nolika meiteni zemē. Viņam nepatika šeit uzkavēties, bet izvēles nebija. Gabriēls uzlocīja Emmas blūzi, atsegdams ievainojumu. Varēja redzēt, ka inde izplatās: ap bultas dūruma vietu tā melnēja uz bālās ādas kā liels zirneklis, kas melnas kājas izstiepis uz visām pusēm.

Gabriēls sadabūja no jostas mazu ādas maisiņu un izlika uz grīdas tā saturu: dažādas augu lapas, līkumainu sakni, pudelīti ar dzeltenīgu šķidrumu. Lapas viņš uzbēra uz maisiņa un saberza sausā pulverī.

-   Ko tu tur dari? Uz grīdas gulošā Emma bija pavērusi acis.

-Jāapstrādā tavs ievainojums. Bulta ir saindēta.

Gabriēls izvilka nazi un atšķēla no saknes divas plānas sloksnītes, sakapāja tās sīkos gabaliņos un piebēra pie lapu pulvera. Tad izvilka pudelītei aizbāzni un uzmanīgi uzpilināja uz zāļu kaudzītes tieši trīs dzeltenas lāses. Sakņu un lapu pulveris sāka kūsāt un dūmot. Ar naža galu Gabriēls to visu samīcīja brūnganā putrā.

-   Manas vainas pēc viņi ir apmaldījušies, vai ne, Gabriēl? Emma čukstēja. Es nedrīkstēju viņus pamest… Viņi ieraudzīja, ka manis vairs nav, gāja meklēt un apmaldījās… Tā bija, vai ne? Esmu visā vainīga … Lūdzu, sameklē viņus, Gabriēl… Tev mani jāatstāj un jāatrod māsa un brālis!

-   Es viņus atradīšu, solīja Gabriēls. Pat ja man tāpēc būtu jāsaceļ kājās viss ciems līdz pēdējam vīram un sievai! Bet vispirms… un viņš iemērca pirkstu brūnganajā, lipīgajā masā, kas silti smaržoja pēc kūdras, jāapārstē tevi.

-   Nē…

-   Nerunā pretī!

Gabriēls sāka ziest masu uz Emmas brūces; meitene sakoda zobus, lai nebūtu jākliedz. Saskardamās ar brūces malām, Gabriēla ziede šņāca un burbuļoja. Emmai šķita, ka tā kožas cauri ādai.

Pēc brīža, kad jau bija nedaudz savaldījusies, Emma l.iutāja: Es miršu, vai ne?

-   Ziede palēnina indes iedarbību, atteica Gabriēls, i urpinādams apstrādāt Emmas brūci.

-   Tad labi… Pašlaik viņš bija ķēries pie Emmas muguras. Pieskārieni vēl arvien dedzināja, taču sajūta bija tāda, it kā viņas gars būtu izslīdējis ārā no ķermeņa.

Es nebaidos! Kad atradīsi Maiklu un Keitu, pasaki viņiem, ka lūdzu piedošanu. Labi? Par to, ka no viņiem aizbēgu. Un Maiklam pasaki tas bija drosmīgi, ka viņš centās mūs glābt. Viņa vietā es varbūt būtu darījusi lāpāt. Un pasaki, ka viņi abi man ir ļoti mīļi… Tieši to, lūdzu, neaizmirsti pateikt!

Gabriēls pēdējās brūnās masas paliekas pieplacināja pie brūces tajā vietā, kur rēgojās bultas gals. Visu, kas šobrīd bija iespējams, viņš bija izdarījis. Turpmākais bija atkarīgs no Emmas izturības, kā arī no tā, cik ātri viņam izdotos nogādāt meiteni ciemā.

Gabriēls domīgi palūkojās uz laternas gaismā gulošo meitenīti. Viņš allaž bija juties vientuļš, pat savas cilts ļaužu vidū. Taču šis bērns viņam šķita tik tuvs kā līdz šim neviena būtne. Ar lielo roku viņš maigi noglauda meitenes galviņu. Acis viņai bija aizvērtas. Skaidrs, ka pat ar arstēšanu viņa tik un tā zaudējusi samaņu.

-   Tev ir liela dūša. Gabriēls atglauda matu šķipsnu no viņas sviedrainās pieres. Šodien tu nemirsi.

Un tad viņš izdzirdēja. Klik, klik… Viņš paraudzījās uz tuneļa ieeju. Tumsā nekas nebija saskatāms, taču šo skaņu viņš pazina. Nagu klikšķēšanu pret akmeni.

Gabriēls vēlreiz palūkojās uz meiteni. Guļ bezsamaņā. Jo labāk viņai…

Milzis uzslējās stāvus un sajuta, ka dreb kājas. Inde jau bija pārņēmusi viņa ķermeni. Viņš izvilka ieroci no maksts.

Citkārt būtu bijis prātīgāk bēgt. Taču briesmas jau bija pārāk tuvu.

Milzīgais vīrs stāvēja, pagriezies pret durvīm, gaidīdams, kad tas parādīsies no tumsas.

-   Tātad es kļūšu par bāreņu patversmes direktoru! Fantastiski! Kas tikai dzīvē negadās! noteica doktors Pims.

Keita un Maikls sēdēja viņa priekšā uz salmu kaudzītēm. Vidū kā mazs ugunskurs jautri sprēgāja liesmiņa, ko doktors Pims bija nolaidis uz grīdas un uzpūtis augstāku.

-   Nu, taisnību sakot, nekāda dižā patversme jau tā nav.

-   Maikl!

-   Es tikai gribu sacīt kas tā par patversmi ar trim bērniem?

-   Tev taisnība, mans jaunais draugs! atteica doktors Pims. Šķiet, ka tas joks man nav sevišķi izdevies… Vai arī neizdosies pēc piecpadsmit gadiem, ja jūsu aprēķini ir pareizi.

Vecajam burvim parādoties no tumsas, Keita pirmajā brīdī neko nesaprata. Ka tas tiešām ir doktors Pims, par to nebija šaubu. Viņš noteikti nebija vīzija. Bet kāpēc patversmes direktors ieslodzīts šeit, rūķu cietumā? Pārsteigumā viņa nespēja ne pakustēties, palika stāvam turpat, kur bija, piespiedusies ar muguru pie durvīm. Doktor Pim? Ko… ko jūs te darāt?

Maikls noelsās. Tas ir doktors Pims? Tas ir viņš?

-   Sveicināti! burvis teica, uzsmaidīdams viņiem pāri liesmiņai, kas dejoja plaukstā.

Keita atspiedās ar roku pret durvīm, lai nenokristu. Sajūta bija tāda pati kā todien bibliotēkā ka šo vīru viņa kaut kur jau ir redzējusi. Ēnās stāvošais apveids uzjundīja atmiņas dziļumus.

-Jūs tiešām esat doktors Pims? Maikls vaicāja.

-   Esmu gan. Un kas tu tāds būtu?

-   Maikls, mans brālis, Keita atteica viņa vietā. Tai reizē, kad mēs iepazināmies, viņš nebija atnācis līdzi.

Keita centās saglabāt mieru. Tagad jādomā skaidri. Emma ir briesmās… Vajadzīgs kāds, kas palīdzētu viņu glābt… Bet vai patversmes direktoram vecajam burvim var uzticēties? Pēc pirmā pārsteiguma, doktoru Pimu ieraugot, atgriezās neuzticība un šaubas.

Tagad viņš lūkojās uz Keitu. Un kā tevi sauc, meitenīt?

-   Ko?! Keitai izspruka.

-   Es jautāju, kas tu esi un kā tevi sauc. Šķiet, ka mani tu jau pazīsti…

-   Protams! Vai tad jūs neatceraties? Mēs… Piepeši Keita palika kā bez valodas. Viņa visu saprata. Jāpaiet vēl piecpadsmit gadiem, lai viņa un Emma satiktos ar veco burvi Klintaines namā! Vecais vīrs, kurš te stāv smaidīdams, ar to pašu vecmodīgo uzvalku mugurā, ko viņš valkās arī piecpadsmit gadus tālā nākotnē (par to Keita bija pilnīgi pārliecināta), pat nenojauš, kas viņa tāda ir! Meitene jutās gaužām muļķīgi. Tas ir… mēs vēl satiksimies… Tas ir garš stāsts, viņa stomījās.

-   Man nebija tas gods ar jums iepazīties, jo tobrīd biju iesprūdis pagātnē, Maikls paskaidroja.

-  Ak tā? Saprotu, atbildēja doktors Pims. Tad domīgs nogrozīja galvu. Nē, īstenībā neko nesaprotu. Varbūt labāk nāciet, apsēdieties un visu kārtīgi paskaidrojiet!

Viņš ieveda bērnus tālāk kamerā, kas bija krietnas viesistabas lielumā; tā būtu gluži ērta viesistaba, ja tai būtu bijuši logi un salmu vietā mēbeles; akmens sienas un dzelzs durvis gan īsti neviesa omulību. Sarausis kopā divas kaudzītes salmu, doktors Pims lūdza Keitu un Maiklu sēsties. Tad noslidināja liesmiņu uz grīdas un uzpūta lielāku. Apsēdies uz trešās salmu kaudzītes, doktors Pims salocīja garās kājas un no svārku iekškabatas izvilka pīpi.

-   Nu… sāciet no sākuma! viņš aicināja, piebāzdams pīpes galviņu.

-   Pagaidiet… Keita bija nolēmusi, ka lūgs doktora Pima palīdzību. Vai tad bija izvēle? Emma jāatrod… Mēs jums visu izstāstīsim, labi? Tikai vispirms…

-   Ak jā! Vispirms jāiepazīstas. Gluži pareizi. Es esmu Staņislavs Pims, bet jūs jau to zinājāt. Tavs vārds ir Keita. Vai pareizi saklausīju? Vai tas ir saīsinājums no Ketrinas?

-Jā, tikai…

-   Ketrina, un uzvārds?

-   Uzvārds ir P. Ketrina P. Un manu brāli sauc Maikls. Bet…

-   Uzvārds P? Vienkārši burts P? Tas nu gan ir dīvaini!

-   Mēs nezinām savu īsto uzvārdu! Es taču apsolīju, ka izstāstīšu jums visu! Tikai vispirms, lūdzu, atrodiet mūsu māsiņu Emmu! Viņai droši vien draud šausmīgas briesmas.

-   Viņa aizskrēja atpakaļ palīgā Gabriēlam, piebalsoja Maikls. Keita brīdināja, lai to nedara. Bet tāda nu Emma ir. Disciplīna viņai ir svešvārds!

-   Maikl, lūdzu, nesāc…

-   Nu labi, piedod, bet tā ir taisnība, Maikls nomurmināja.

-   Tātad jūsu māsa ir kopā ar Gabriēlu?

-  Jūs viņu pazīstat? Keita brīnījās.

-   0 jā! Un, ja viņa ir kopā ar Gabriēlu, varat neraizēties! Gabriēls ir viena no spēcīgākajām personībām, ko jebkad esmu saticis, burvis apgalvoja.

-   Mēs droši nezinām, ka viņa ir pie Gabriēla. Vai jūs nevarētu ar kādu burvestību…

-   Pirmkārt, Ketrina, burvestības nepavisam tā nenotiek. Nevar noskaitīt "kreks, feks, peks" un cilvēks vienkārši parādās kā no zila gaisa. Tas ir, pareizāk sakot, dažreiz tā var gan izdarīt, bet ne šinī gadījumā. Otrkārt, vari nešaubīties, ka jau šobrīd, kamēr te sēžu un ar jums sarunājos, es daru visu iespējamo, lai noskaidrotu tavas māsas atrašanās vietu.

-   Tiešām? Keita īsti neticēja.

-   Nudien tā ir.

-   Bet jūs taču… tikai sēžat! Grauzdams pīpes kātu, iebilda Maikls.

-Jā. Neparasti, vai ne? doktors Pims pasmaidīja. Bet tagad tiešām vēlos, lai jūs sāktu stāstīšanu. Ticiet viss, ko atklāsiet par sevi un māsu, ļaujot man viņu labāk iztēloties, palīdzēs viņu drīzāk atrast!

Keita piekāpās (kas viņai atlika?), un par abiem viņi izstāstīja savu dzīves gājumu, tiesa, nedaudz saīsināti (beigu beigās, Keita zināja, ka pēc piecpadsmit gadiem doktors Pims to visu klausīsies vēlreiz), tomēr minot visus galvenos pieturpunktus: vecāku nozušanu, klaiņošanu pa patversmēm, nokļūšanu Klintaines namā un sarunu ar Ābrahāmu, kurā tas viņiem atklājis, ka patversmes direktors, doktors Pims, ir burvis…

(Ir gan pļāpa tas Ābrahāms, vai ne? doktors Pims iestarpināja.)

…par grāmatas atrašanu pazemes kambarī…

(Vai tas bija jūsu kabinets? Maikls apvaicājās.

-   Nav ne jausmas, atteica doktors Pims, plecus paraustīdams. Vēl jau neesmu to namu nopircis. Kāds tas būs, vai omulīgs?

-   Taisnību sakot, diezgan pabaigs, sacīja Maikls.

-   Ak tā… doktors Pims apbēdināts bilda. Tad pamāja ar pīpes kātu, lai bērni turpina.)

…un ka viņi ar grāmatas palīdzību nokļuvuši pagātnē un redzējuši grāfieni, ka Maikls nejauši palicis tur, un tad Keita un Emma devušās atpakaļ viņu glābt…

(Ļoti varonīgi! doktors Pims Keitu uzslavēja. Ļoti cēli!)

…un ka grāmata viņiem acu priekšā nozudusi; viņi pastāstīja par Klintaines bērniem, kuriem Keita bija solījusi palīdzēt, par bēgšanu, vilkiem, Gabriēlu, skrējienu pa tuneļiem un nošķiršanos no Emmas, un visbeidzot par to, kā kapteinis Robijs Maklors ar savu rūķu vienību viņus sagūstījuši.

-   Vai, vai, vai! Jums nu gan ir gājis traki! doktors Pims noteica, galvu šūpodams. Nav brīnums, ka izskatāties tādi savārguši.

-   Klausieties, Keitas pacietība bija galā, es saprotu, ka esat burvis un droši vien zināt, ko darāt. Bet varbūt jūs tomēr izmēģinātu kādu nelielu burvestību, jo Emmas taču vēl arvien nav un…

-   Mīļā, es daru visu, ko varu! doktors Pims apgalvoja, lūkodamies uz meiteni no sniegbalto uzacu apakšas. Taisnības labad gan jāteic, ka šobrīd manas spējas ir nedaudz ierobežotas.

-   Kā tā? Jūs taču spējat darīt burvestības, vai ne?

-   Precizēsim: es to spēju, taču ierobežotā apjomā. Šī kamera…

-   Vainīga dzelzs, vai ne? Rūķu dzelzs kameras sienās! Maikls iesaucās.

-   Oho! Šķiet, ka rūķu lietās tu šo to saproti, doktors Pims atzinīgi sacīja.

-   Rūķi ir viskrietnākie, viscēlākie, vis…

-Jā, jā, zinām! Keita viņu pārtrauca. Kas ir ar to rūķu dzelzi kameras sienās, doktor Pim?

-   Rūķi paši neprot burt, tomēr tie ir burvju valsts iedzīvotāji. Visam, ko rūķi cēluši vai darinājuši, piemīt burvestības spēks. Jo smalkāku amata prasmi tie likuši lietā, jo lielāks spēks piemīt darinājumam. Un rūķi ir nepārspēti dzelzkalēji. Šā cietuma sienās ir iestrādāti īpaši kalumi, kas apslāpē gandrīz visas spējas, kuras piemīt tādam kā es.

Keitai jau mēle niezēja pasacīt kaut ko nelāgu, ko viņa vēlāk noteikti būtu nožēlojusi, piemēram "Tad kāda jēga, ka jūs satikām?" -, bet tajā mirklī atvērās durvis un kamerā ienāca četri rūķi. Viens nesa zemu galdiņu, pārējie trīs paplātes, pilnas ar kūpošiem ēdiena traukiem.

-   Ahā! Pusdienas! teica doktors Pims.

Taču tās nebija pusdienas. Rūķi rindoja uz galda šķīvjus ar smalkmaizītēm un virtuļiem, un sieru, un gaļas pīrādziņiem, un sviestainu pankūku kaudzēm, un kūpošas bļodiņas ar auzu biezputru, un traukus ar medu un ievārījumu, un visbeidzot nolika arī lielu krūzi ar kādu karstu dzeramo tas laikam bija ābolu sidrs.

-   Rūķiem ir pieņemts brokastis apvienot ar pusdienām un pusdienas gatavot pēc brokastu ēdienkartes. Jāteic, ka man tas ir gluži labi iepaticies, sacīja doktors Pims. Paldies, draugi!

Rūķi zemu palocījās, tā ka to kuplā bārda skāra zemi, un, atpakaļ kāpdamies, izgāja ārā. Un aizslēdza durvis.

-Nāciet nu, mīļie, šurp! doktors Pims aicināja. Zinu, ka raizējaties par māsu, bet kārtīgi paēst tomēr nekaitē. Ja galīgi zaudēsiet spēkus, no tā nevienam nebūs labuma. Turklāt man vēl ir kaut kas stāstāms, kas jūs varētu interesēt… Tāpēc ķersimies klāt, iekams viss nav atdzisis!

Burvis noliecās pie galda un nogrieza sev kārtīgu šķēli no šķiņķa un olu sacepuma ar sieru. Maikls pameta jautājošu skatienu uz māsu. Keita pamāja un viņi abi ķērās klāt.

-   Vispirms vēlos uzdot jums kādu jautājumu, doktors Pims iesāka, ēzdams virtuli un veltīgi cenzdamies pasargāt uzvalku no pilošā ievārījuma. Vai es nekļūdos, pieņemdams, ka arī jūs paši to grāmatu vēlaties iegūt?

-Jā, piekrita Keita, griezdama vairākas zileņu pankūkas uzreiz. Jo vienīgi tā varam tikt atpakaļ savā laikā. Diemžēl mums nav ne jausmas, kur to meklēt.

-   Nu tad labi… doktors Pims noņurdēja, bāzdams mutē pēdējo virtuļa gabalu un neņemdams vērā lielo ievārījuma recekli, kas uzkrita uz kaklauta, …labi, ka vismaz es to zinu.

Keita un Maikls sastinga.

-   Ko jūs teicāt? Keita iejautājās.

-Labi, ka zinu, kur tā grāmata atrodas. Vecais burvis rakņājās pa kanēļstandziņu kaudzi, meklēdams garākās un brūnākās. Izvilcis garu, zeltaini brūnu spirāli, viņš to apbrīnodams pacēla augšup. Paskat tik!

Un, no tās nokodies, bērniem pastāstīja, ka grāmata esot paslēpta zem Mirušās Pilsētas.

Bērni gribēja zināt, kas ir Mirusī Pilsēta.

Mirusī Pilsēta burvis skaidroja, ēzdams kanēļstandziņu un atgādinādams pandu, kas ņammā bambusa dzinumu, Mirusī Pilsēta esot senā rūķu galvaspilsēta. Rūķi pirms piecsimt gadiem to pametuši, jo to nopostījusi zemestrīce.

-   Mīļā, kas tev kait? Vai pankūkas spiež kuņģi?

-   Nē… Keita vārgi atbildēja. Viņa bija atcerējusies iepriekšējās nakts sapni kalna iekšienē izcirsto pilsētu un to, kā zeme bija pavērusies un pilsētu aprijusi. Vai tā būtu rūķu galvaspilsēta? Droši vien…

-  īsi sakot… Doktors Pims aplaizīja pirkstus. Grāmata atrodas aizslēgtā velvē zem pilsētas drupām.

Keitu kratīja drebuļi. Meitene nesaprata, kāpēc redz šīs vīzijas. Prātā atkal ienāca grāfienes sacītais: Keita nesot grāmatas zīmi…

-   Vai viņa… vai grāfiene to zina?

-   Kaut ko apmēram zina, par to nav šaubu. Ne velti viņa jau divus gadus likusi Klintaines vīriem tur rakt.

-   Bhuoduņomkhamjamņam? jautāja Maikls (mutē viņam bija pankūka ar banānu pildījumu).

-   Tas ir prātīgs jautājums, atzina doktors Pims. Varbūt tiešām būs labāk, ja sākšu visu no sākuma.

Un, notraucis no svārku malas zeltainu drupatu kaudzīti, viņš pasniedzās pēc vēl viena virtuļa un turpināja…

Kā bērni droši vien jau zinot, reiz sendienās bijušas trīs dižas burvju grāmatas. Tā sauktās Mūžības grāmatas. Šobrīd viņš negribot zaudēt laiku, stāstīdams par šo grāmatu īpašībām un daudzveidīgajām spējām… Pagaidām bērniem pietiekot zināt to, ka pirms divi tūkstoši piecsimt gadiem Rakotis pilsētu ieņēmuši Aleksandra Lielā karapūļi un divas grāmatas tiešām gājušas bojā. Trešo grāmatu no pilsētas slepeni iznesis kāds jauns, ļoti izskatīgs burvis. (Stāstīdams doktors Pims vairākkārt pieminēja jauneklīgā burvja glīto ārieni; šķita, ka tieši tas šajā stāstā viņam patīk vislabāk.)

Gadsimtiem ilgi jaunais burvis ceļojis, pārvietodams grāmatu no slēptuves uz slēptuvi, zinādams, ka pasaulē ir daudz tumšu spēku, kas to tik vien kāro, kā iegūt grāmatu sev, lai tad to izmantotu visļaunākajiem, viszemiskākajiem mērķiem. Beigu beigās apmēram pēc tūkstoš gadiem burvis, vairs ne gluži tik jauns, pārvedis grāmatu pāri okeānam, uzkāpis šajos kalnos un ar rūķu karali noslēdzis līgumu par tās glabāšanu.

Keitai atkal pārskrēja drebuļi. Pēc vīzijas, kurā viņai bija atklājusies līguma slēgšanas aina, viņa bija metusies iekšā labirintā… Vai grāmata dod viņai kādu zīmi? Vēlas, lai viņa to atrod?

Vai tu to vafeli ēdīsi? pačukstēja Maikls. Tā ir ar šokolādes skaidiņām…

Keita piestūma vafeli tuvāk brālim.

Rūķu karalis pavēlējis labākajiem rūķu mūrniekmeistariem dziļi lejā zem pilsētas uzbūvēt velvi, un tur tad arī grāmata novietota. Desmitreiz simt gadu viss bijis mierīgi. Tad izcēlusies zemestrīce. Kopā ar pilsētu gājuši bojā bezgaldaudz rūķu, arī visi tie, kuri zinājuši par grāmatu. Rūķu tauta pārcēlusies tālāk uz dienvidiem un uzbūvējusi jaunu galvaspilsētu, bet grāmata palikusi, aizmirsta velvē zem drupām…

-   Kā es pats par šo grāmatu zinu tas nudien nav svarīgi…

-  Tiešām, kā jūs to zināt? Jebkuras problēmas risināšanā Maikls bija radis noskaidrot visus apstākļus.

-Jaunais draugs, es jau teicu tam nav nekādas nozīmes.

-   Varu derēt, ka bibliotēkā uzgājāt kādu senu manuskriptu! Tas bija kaut kur nobāzts kopā ar citiem apputējušiem manuskriptiem, un gadiem ilgi neviens tam ne aci neuzmeta, bet tad kādudien jūs to ieraudzījāt un uzreiz nopratāt, ka tā ir jaunā burvja dienasgrāmata, un…

-   Nē, tā gluži vis nebija…

-   Nebija? Tad jūs to noteikti uzzinājāt no ozoliem. No vecajiem ozoliem! Tolaik tie droši vien bija pavisam maziņi, tikko izdīguši no zīles, taču tie noskatījās, kā jaunais burvis grāmatu aiznes kalnos, un jūs tos nobūrāt, lai runā un visu izstāsta…

-   Ei nu ei, draudziņ! Koki uz runāšanu nav piedabūjami, tur nelīdz nekādas burvestības. Vismaz ozoli ne. Tie ir briesmīgi cietpauri!

-   Tad varu derēt, ka…

-Jūs pats bijāt tas burvis! iesaucās Keita.

-   Nav iespējams, Maikls attrauca. Padomā tikai tad jau viņam jābūt tūkstošiem ga…

Viņš aprāvās, ievērojis, ka doktors Pims smaidīdams raugās uz Keitu.

-   Mīļā meitenīt, kā tu to zini?

Keita jau gribēja visu izstāstīt to, ka piepeši apjēguši: cirtainais jauneklis viņas vīzijā tas, kurš nodevis grāmatu glabāšanā rūķu karalim, bijis doktors Pims, tikai daudz, daudz, daudz jaunāks, bet tad saprata, ka burvis sāks viņu iztaujāt. Par viņas vīzijām burvis katrā ziņā vēlēsies noskaidrot visu.

-   Vienkārši atminēju. Viņa paraustīja plecus.

Doktors Pims pārmetoši uz viņu palūkojās, tomēr

turpināja stāstu.

Viņš sākumā atgriezies tajā apkaimē ik pēc dažiem gadiem. Taču, laikam ritot, viņš sapratis, ka grāmatai nekas nedraud, īpaši pēc tam, kad to aprakusi zemestrīce. Būdams vienīgais, kas zina tās atrašanās vietu, viņš par to pārāk neraizējies, un viņa apmeklējumu reizes šajos kalnos kļuvušas arvien retākas. Pēdējoreiz viņš te bijis pirms pieciem vai sešiem gadiem. Tieši tad viņš iepazinies ar Gabriēlu. Un uzzinājis, ka vietējo ļaužu vidū klīst baumas par kalnos paslēptu priekšmetu, kam piemīt liela burvju vara. It kā apkaimes iemītnieki būtu jutuši tā klātbūtni… Doktors Pims ļoti satraucies, saprazdams, ka agri vai vēlu to uzzinās arī tādi neradījumi, kuriem tas nepavisam nebūtu jāzina. Viņš sācis meklēt jaunu slēptuvi.

Viņš apceļojis visu pasauli, aplūkodams gan zemūdens alas, gan kalnu cietokšņus, taču neko piemērotu neesot atradis. Kamēr viņš pētījis Amazones apvidus alas, viņu sasniegusi ziņa par grāfienes uzturēšanos Klintainē. Viņš tūlīt devies turp un uzzinājis, ka pēc grāfienes pavēles Klintaines vīri gandrīz divus gadus tiek dzīti spaidu darbos cērt klintīs ejas un tuneļus, rakdamies zem Mirušās Pilsētas pamatiem. Velvi tie gan vēl nebija atraduši, bet doktors Pims uzskatīja, ka agri vai vēlu tas notiks. Grāmatu vajadzēja steigšus pārvietot citur.

-   Bet strādnieki, grāfienes vergi? Un bērni? Vai tad tos jūs neatbrīvosiet vispirms? Keita iesaucās.

-   Augstsirdība tev dara godu, Ketrina! Tomēr grāmatas drošība man ir svarīgākā. Ja grāmata kritis grāfienes nagos, cietis daudz vairāk cilvēku.

Keita nolika atpakaļ uz galda vafeļu turziņu, ko bija skrubinājusi. Rokas viņai dusmās drebēja. Šķita viņa jau nu gan atdotu grāfienei grāmatu, ja tā varētu izglābt kaut viena bērna dzīvību un tas atgrieztos ģimenē pie tēva un mātes. Pat tad, ja tas nozīmētu, ka viņai, Emmai un Maiklam jāpaliek pagātnē uz visiem laikiem.

Tagad galvenais jautājums esot, turpināja doktors Pims, kā pie grāmatas nokļūt. Strādnieku nometni un raktuves Mirušās Pilsētas tuvumā apsargājot grāfienes karavīri. No ķērku sargposteņiem nebūšot viegli izvairīties. Pirms daudziem gadiem notikušās zemestrīces laikā ieeja velvē esot pilnīgi aizgruvusi ciet.

-   Katrai slēptuvei taču ir kāda slepena eja, vai ne? ievaicājās Maikls.

-Tu nu gan esi ziķeris! doktors Pims nopriecājās.

-   Labi, ka tu nekalpo grāfienei, citādi mums visiem būtu beigas!

-   Grāfienei es nemūžam nekalpotu! Maikls lepni paziņoja. Tad, pašķielējis uz Keitu, klusiņām piebilda:

-   Vairs… nemūžam…

Doktors Pims paskaidroja, ka celtniecības laikā rūķu karalis tiešām pavēlējis uzbūvēt vēl vienu, papildu pieeju velvei. Tā bijusi paredzēta tieši šādam gadījumam.

-   Rūķi ir lieli viltnieki! Maikls smaidīdams piezīmēja.

Slepenajai ieejai varot piekļūt no kādas alas, kas atrodas dziļi zem Mirušās Pilsētas. Alas sienas esot apaugušas ar retu ķērpju pasugu, kam raksturīga zeltaina spīdēšana tumsā. Tas, kurš nokļūstot šajā alā, varot sasniegt velvi.

-   Kā tajā alā var tikt? jautāja Keita.

-Jā, mīļā, tas ir grūts jautājums! Zemestrīce visu savandījusi. Tuneļus, ejas… Es nonācu līdz Mirušajai Pilsētai, taču īsto ieeju tā arī neatradu. 0!… Vai nogaršojāt šos? Un doktors Pims pacēla augšup treknu virtuli ar krēma pildījumu, kurā nupat bija iekodies.

-Jūs esat paņēmis pēdējo, Maikls sapīcis atbildēja; šo virtuli viņš jau bija nolūkojis pirms krietna brīža.

-   Lūdzu piedošanu! Doktors Pims pārplēsa virtuli uz pusēm un vienu pusi pasniedza Maiklam; beigu beigās abi bija notriepušies ar krēma pildījumu, tomēr apmierināti.

-   Un ko pēc tam darījāt? Keita nepacietīgi jautāja.

-   Es sapratu, ka man vajadzīgs kāds vietējais tekuzinis, kāds, kas pazīst visus tuneļus, kuri ved uz Mirušo Pilsētu, un varētu man norādīt ceļu uz mirdzošo ķērpju alu. Tā nokļuvu vienīgajā vietā, kur šādu tekuzini varēju salīgt, rūķu karaļa galmā… Visi paēduši? Ļoti labi! Manuprāt, laiks dzert tēju.

Doktors Pims pacēla mazu dzelzs kanniņu un salēja tasēs dzintardzeltenu tēju, brīdinādams, lai bērni neapdedzinot lūpas. Dažā ziņā rūķu dzelzs izstrādājumi tiešām esot lieliski protams, ne jau tad, kad tie iebūvēti cietuma sienās, bet, piemēram, šī kanniņa ilgi glabājot siltumu. To pateicis, doktors Pims atlaidās uz salmu kaudzes un, piebāzis pīpes galviņu ar tabaku un pakšķinot aizkūpinājis, izpūta garu dūmu strūklu, kas smaržoja pēc mandelēm.

-   Tagad esam nonākuši pie mana stāsta otrās daļas, kurā būs runa par Heimišu, burvis sacīja un klīrigi iemalkoja tēju. Vēl nesen šejienes rūķu valstī valdīja karaliene veca, gudra, taisnīga valdniece, mana mīļa draudzene. Pēdējoreiz, kad pie viņas viesojos apmēram pirms pieciem gadiem -, karaliene apgalvoja, ka pēc viņas nāves troni mantošot nevis vecākais, bet jaunākais no abiem viņas dēliem. Jaunākais dēls bija tieši tāds rūķu jauneklis, kas pelnījis kļūt par karali: drosmīgs, krietns, patiess, godīgs, nosvērts un tā tālāk, un tā joprojām. Turpretī no vecākā nebija nekādas jēgas: nesavaldīgs un kauslīgs, turklāt šausmīgs netīrelis. Bija skaidrs, ka tāds karalis rūķu valstij būtu tikai par postu. Diemžēl drīz pēc manas ciemošanās karaliene nomira, neatstājusi testamentu, vai arī… Doktors Pims zīmīgi palūkojās uz bērniem. Lai nu kā, šis testaments neatradās. Un nevis Robijs, bet Heimišs kļuva karalis.

-   Pag, pag! Varbūt jūs runājat par kapteini Robiju Makloru? Keita ievaicājās.

-   Ak jā, protams, jūs jau teicāt, ka esat pazīstami ar krietno kapteini Robiju! Viņš ir Heimiša brālis. Taču ne mazākās līdzības! Kā diena pret nakti, kā… Doktors Pims apklusa, meklēdams citu, vēl izteiksmīgāku salīdzinājumu, tad turpināja: Nūjā, tieši tā: kā diena pret nakti! Drīz pēc tam, kad Heimišs kāpa tronī, pie viņa ieradās grāfiene ar saviem morum cadi. Viņa apbēra Heimišu ar dāvanām un glaimiem un lūdza atļauju rakšanas darbiem zem Mirušās Pilsētas. Grāfiene neatklāja, kāpēc viņai tas vajadzīgs. Sacīja viņa pati to nezinot. Viņai esot iepatikusies kāda sena leģenda par skaistu burvju rotu, kas paslēpta kalnos. Kad būšot to atradusi, viņa dalīšoties noslēpumā ar Heimišu. Un beigu beigās rūķu karalis deva atļauju.

-   Vai viņš ir galīgi dumjš? brīnījās Keita.

-   Nu protams! Bet, pat būdams galīgi dumjš, Heimišs beidzot apjēdza, ka ir piekrāpts un grāfiene lieliski zina, ko meklē, un viņai ne prātā nenāk ar kādu dalīties. Jūs jautāsiet: kāpēc viņš grāfieni no turienes vienkārši nepadzina? Viņa armija taču ir daudzkārt lielāka! Pagaidām atklāšu vienīgi to, ka viņam bija iemesls, nopietns iemesls vairīties no atklāta konflikta. Un tā nu viņš neko neiesāka, tikai sēdēja tronī kā piepe varētu sacīt, piepēm apaudzis, jo, būdams tumsonīgs, viņš neapjēdz, kāds labums no mazgāšanās. Ieradies viņa pilī, es viņu šādā stāvoklī arī atradu. Pareizāk sakot, atradu nevis uz troņa, bet kārtējo reizi sēžam pie dzīru galda. Tas muļķis domāja, ka vēlos apsveikt jauno karali! "Kādu dāvanu tu atnesi, brīnumdari?" Tie bija viņa pirmie vārdi. Atbildēju, ka neesmu atnesis dāvanu, taču man ir vēlēšanās.

"Ak tev ir vēlēšanās?" viņš atcirta. "Vai tad jau pienākuši brīnumdaru Ziemassvētki? Kāpēc neviens man to neatgādināja?"

Teicu, ka man vajadzīgs tekuzinis. Teicu, ka gribu grāfieni apsteigt, un to, ko viņa iekārojusi, aizburt projām. Biju jau izgudrojis veselu stāstu, ko celt Heimišam priekšā, lai nevajadzētu atklāt savu īsto mērķi. Tomēr grāfienes piekrāptais rūķu valdnieks nu bija kļuvis aizdomīgs. Es baidījos, ka viņš tūlīt nojautīs melus. Taču nepaguvu iesākt. Tiklīdz biju atklājis, kāpēc esmu ieradies,

Heimišs kā lācis metās man virsū resns, smirdīgs, pa pusei ārprātīgs lācis!

"Tad jau tu zini, ko grāfiene meklē!" viņš ieaurojās.

"Zinu gan," es atbildēju.

Heimišs pieprasīja, lai izstāstu visu. Es liedzos to darīt. Viņš draudēja. Es vēl arvien liedzos. Viņš kļuva vai traks. Bļāva… spļaudījās… plēsa traukus… apgāza galdus… pārsita kultūras ministram degunu… īsi sakot, tik traka dusmu lēkme vēl nebija pieredzēta! Un visu laiku viņš auroja: ja jau šis dārgums esot aprakts rūķu valsts robežās, tas piederot rūķu valstij, tātad viņam un vienīgi viņam.

-Zināma taisnība viņam ir… Maikls klusiņām nomurmināja.

Es Heimišam aizrādīju, ka šis priekšmets rūķiem tikai nodots glabāšanā, tas viņiem nepieder, doktors Pims turpināja. "Tātad, brīnumdari, tu neesi manā pusē?" viņš iekliedzās. "Un domā, ka esi neaizskarams? Domā, ka es tev neko nevaru padarīt? Tu esi mīkstpēdiņš, nekas vairāk!"

Atbildēju, ka neesmu neaizskarams un ļoti labi to apzinos. Un vienalga neteikšu, kas paslēpts zem Mirušās Pilsētas. Un tā nu es… doktors Pims paplēta rokas, rādīdams uz četrām sienām, kas viņus ieskāva, …tā nu es nokļuvu šeit. Tas viss notika pirms četrām dienām.

Bērni klusēja, turēdami rokās kūpošās tases, apdomādami doktora Pima stāstīto.

Tad Mailds pajautāja, kā viņš domājot velvi atslēgt. Vai viņam esot atslēga?

Vecais burvis pasmaidīja. Jā! Kaut kas līdzīgs. Taču šovakaram jau pietiks. No runāšanas esmu galīgi noguris… Ari jūs esat nogurusi, jums jāizguļas, jāuzkrāj spēki! Man ir tāda nojauta, ka rītdiena jums nebūs viegla.

-   Bet kas notiks ar Emmu?!

Keita bija pacietīgi klausījusies, kamēr doktors Pims bija stāstījis par grāmatu, velvi, Heimišu… Nu viņas pacietība bija galā. Jūs teicāt, ka kaut ko darāt, lai viņu atrastu. Kur viņa ir? Vai drošā vietā? Vai viņa vispār ir dzīva? Vai to varat izpaust?

-   Viņa bija dzīvības briesmās, doktors Pims klusi atbildēja. Taču ļaunākais jau ir garām. Emma ir Gabriēla ciemā, un zintniece viņu kopj. Nešaubies, ka pašlaik tava māsa ir pilnīgā drošībā.

Pirmajā brīdī Keita un Maikls tā apmulsa, ka nezināja, ko sacīt.

-   Tiešām? Keitai beidzot izspruka.

-  Jā. Vai tu gribētu pati to redzēt?

Keita pamāja.

-   Labi… piekrita doktors Pims.

Piepeši meitenei uzplūda miega vilnis. Kājas un rokas kļuva neizturami smagas… Acis aizvērās… Cīnīdamās ar miegu, Keita juta, ka Maikls iemigdams saļimst viņai uz pleca.

-   Bet… mēs… viņa nomurmināja un atslīga salmu guļvietā.

Keita gulēja un sapņoja, ka atkal atrodas labirintā un lido pa kādu no tumšajiem tuneļiem. Priekšā, lielajā alā, spīdēja gaisma. Aizlidojusi turp, viņa ieraudzīja ainu, kas atgādināja visļaunāko murgu. Emma nekustīgi gulēja zemē. Viņas mugura bija noplūdusi ar asinīm. No tās rēgojās melns bultas gals. Un Gabriēls stāvēja, aizstājies viņai priekšā, abās rokās turēdams sirpim līdzīgu ieroci. Pa grīdu viņam pretī rāpoja tik drausmīgs neradījums, kādu Keita nemūžam nebūtu spējusi iztēloties.

Tam bija duļķaini balta, puscaurspīdīga āda ar zaļganām čūlām. Rokas un kājas bija drausmīgi tievas un garas, mugura līka no gadsimtiem ilgas ložņāšanas pa tuneļiem. Tuvodamies tas klikšķināja tēraudcietos nagus… un Keita ieraudzīja, ka tam ir pienainas, neredzīgas acis un lielas sikspārņausis. Salmaktars iegārdzās un ar izplestiem nagiem metās Gabriēlam virsū. Keitai it kā izlauzās kliedziens, taču kliegt viņa nevarēja. Gabriēls spēra soli uz priekšu, viņa ierocis aprakstīja gaisā zibošu loku. Telpas vidū satikās cilvēks un briesmonis; Keitai sirds krūtīs pamira, bet jau nākamajā mirklī briesmoņa galva atdalījās no ķermeņa, atsitās pret tālāko sienu un apvēlās vienreiz, divreiz, trīsreiz -, līdz palika nekustīgi guļam ar purnu uz leju.

Krietnu bridi aina izskatījās kā sasalusi. Pat bezgalvas ķermenis stāvēja, kā stāvējis, it kā neaptverdams notikušo. Tad tas lēni sabruka ceļos, saļima uz priekšu un vairs nekustējās. Gabriēls, noslaucījis no ieroča asmens briesmoņa asinssulu, jau gribēja iet pie Emmas, bet tad klausīdamies sastinga.

Nu arī Keita to izdzirdēja. Klik, klik… klik, klik…

Skaņa nāca no kāda tuneļa. Varēja dzirdēt, ka šurp virzās viens salmaktars… tad otrs… tad trešais… Klikšķēšana kļuva bieža un skaļa, nu jau tā atgādināja kukaiņu bara zumēšanu. Gabriēls strauji iebāza ieroci makstī, paķēra Emmu un laternu un metās bēgt.

Viņš skrēja pa tumšo tuneli, un Keita šķita lidojam viņam līdzi. Viņa juta milža elsošanu, viņa sviedru smaku. Klikšķēšana aizmugurē kļuva arvien skaļāka. Emma gulēja Gabriēla rokās ar aizvērtām acīm. Gabriēls metās no tuneļa tunelī, no vienas plašās telpas otrā, trešajā… Keita atskatīdamās redzēja, ka ausaino briesmoņu armija mācas virsū; tie virzījās pa grīdu un sienām, ātrāk un ātrāk…

Piepeši viņi bija ārā no tuneļa un skrēja pa klinšu ieplaku. Atskatīdamās Keita manīja salmaktaru bālo straumi plūstam ārā no tuneļa; Gabriēlam aizķērās kāja, un viņš teju vai paklupa, briesmoņi viņu gandrīz jau panāca, taču viņš noturējās un skrēja tālāk, šķērsoja kalnu upīti, šļakatas šķiezdams, un iebrāzās vēl vienā tunelī; drīz viņi bija otrā pusē pavisam ārā, mēnesgaismā uz kalna. Keitai sejā pūta spirgts nakts vējiņš, un, lai arī sapnī, viņa ar baudu ievilka plaušās svaigo gaisu.

Gabriēls apstājās un atskatījās. Kaut gan aizmugurē palikušos salmaktarus Keita nevarēja samanīt, viņa juta tos trakojam kalna iekšienē. Kaut kāda iemesla pēc tie nenāca ārā. Gabriēls devās pa taku lejup. Lejā, ielejā, Keita redzēja mirgojam uguntiņas; viņa zināja, ka tas ir Gabriēla ciems un Emma būs drošībā.

Viņa pamodās, ieelpojusi doktora Pima pīpes aromātu.

-   Labrīt! burvis viņu uzrunāja. Tu gulēji gandrīz deviņas stundas. Laikam gan abi bijāt pārguruši.

Meitene izberzēja acis. Kamerā vēl arvien sprēgāja liesma. Maikls salmos šņāca.

-   Man bija tik dīvains sapnis…

-Tiešām? Stāsti, es labprāt paklausīšos! Doktors Pims dūmu mutuļa aizsegā laipni smaidīja. Zini, es visu laiku vēroju tevi un brāli. Tu saki, ka savus vecākus nemaz nepazīstat.

-   Saglabājušās tikai dažas atmiņas. Taču es neatceros viņu vārdus, ne arī ko citu. Kāpēc tā jautājat?

Doktors Pims iztukšoja pīpes galviņu, izdauzīdams to pret grīdu, un iebāza pīpi kabatā. Par to varam parunāt vēlāk. Tagad modini Maiklu! Kuru katru mirkli viņi būs klāt.

-   Kas būs klāt? jautāja Keita.

Vēl arvien viņa jutās dīvaini, kā sapnī. Vai tas bijis sapnis? Tik reāls… Un kāpēc doktors Pims jautā par vecākiem?

Kāds atvilka aizbīdņus, un durvis atsprāga vaļā. Ienāca kapteinis Robijs Maklors.

-   Ejam nu! viņš paziņoja. Karalis vēlas jūs visus redzēt.

TRISPADSMITA NODALA Heimišs

Soļodami pa akmens gaiteņiem un kāpnēm, četri rūķu sargi ar kapteini Robiju Makloru priekšgalā veda doktoru Pimu un bērnus uz karaļa Heimiša troņa zāli.

-   Nav mana darīšana, burvi, Robijs Maklors teica, kamēr viņi lāpu gaismā gāja pa vienu no gaiteņiem, tomēr šo bērnu labad brīdinu: mans brālis nav no tiem rūķiem, ar kuriem mēdz jokot.

-   Paldies par rūpēm, kapteini, bet domāju, ka tā ir mūsu darīšana, atbildēja doktors Pims.

-   Skaidrs, ka tā! Jūsu kakls ir jūsu darīšana. Man tikai negribētos, ka šos bērnus sakapā sīkos gabalos, ja to iespējams novērst. Laikam esmu vecmodīgs.

Drīz viņiem ceļā gadījās citi rūķi; tie nāca pretim, stiepdami paplātes, pilnas ar trekniem varenās maltītes pārpalikumiem. Viens aizrībināja garām, nesdams uz nūjas sakārtas veselas divpadsmit dzērienu kannas. Un pēc tam viņiem vajadzēja paiet malā, jo divi rūķi vēla pa gaiteni mucu, klaigādami:

-   Karalis pieprasa vēl alu! Karalim alu!

-   Vai dieniņ! Ka tik viņš nebūtu piedzēries! noteica doktors Pims.

-   Par to negalvoju, atsacīja Maklors.

Viņi tuvojās milzīgām zelta durvīm, un rūķu kapteinis ieaurojās:

-   Kapteinis Robijs Maklors pavada gūstekņus, ko vēlas redzēt karalis Heimišs!

Keita satvēra brāļa roku.

Maikls klusējot pamāja ar galvu. Ja viņš ierunātos, Keita varētu noprast, ka tas viņam ir lielisks piedzīvojums nokļūt īsta rūķu karaļa troņa zālē.

-   Varbūt labāk nesmaidi… māsa piezīmēja.

-   Klusu! Maklors viņus skarbi apsauca, jo tieši tobrīd viņi jau kāpa pār slieksni.

Viņš varēja to nedarīt. Skats, kas tur pavērās, būtu bērnus uzreiz apklusinājis.

Tā bija lielākā telpa, kādu bērni jebkad redzējuši; šķita, ka tai nav ne gala, ne malas. Griesti bija tik augsti, ka akmens kolonnas, kas tos balstīja, augšpusē nozuda tumsā. Viss te liecināja par milzīgu bagātību. Ar briljantiem nosētie griesti atgādināja zvaigžņotu debesu velvi. Grīda bija klāta ar dārgakmeņu plāksnēm. Sienas bija apgleznotas ar tīru zeltu un sudrabu; gleznojumi attēloja rūķu uzvaras pār troļļiem, pūķiem, lutaušiem un salmaktaru armijām. Visam bija jārada iespaids par rūķu karaļnama varenību.

Keita un Maikls stāvēja, sastinguši durvīs.

-   īsta cūkkūts… Keita beidzot noteica.

Visapkārt rēgojās kaudzēm netīru trauku, iepuvušas ēdiena atliekas un pustukšas alus kannas, un, kaktos sakrituši, krāca piedzērušies rūķi. Kapteinis Maklors kaut ko nepatikā noņurdēja.

-   Karalis Heimišs ir pazīstams ar varenu ēstgribu, bērniem pačukstēja doktors Pims. Dzīres var ievilkties dienām un pat nedēļām ilgi.

-   Tas nu nekur neder, sacīja Maikls. īstam rūķim tas nepiedien!

-   Puikam pilnīga taisnība… norūca Maklors.

-   Ehē! Paskat, paskat! zāles pretējā malā piepeši atskanēja kāda balss. Tas jau brīnumdaris! Un sīkaļas arī līdzi! Vediet tos šurp, vediet šurp!

Sargi stūma bērnus un doktoru Pimu uz priekšu. Keita un Maikls uzmanījās, lai nepakluptu pret zemē guļošajiem rūķiem un neiekāptu saskābuša alus peļķēs.

-   Cik jauki, ka atradi laiku, lai mūs apciemotu, brīnumdari! Vecais pļāpa! Ha!

Karalis Heimišs sēdēja vidū pie gara galda, ap kuru bija redzami desmitiem rūķu. Daži vēl ēda un dzēra kā bez sajēgas, bet lielākā daļa jau bija iesnaudušies un saļimuši vai nu uz priekšu, gulēdami ar seju uz galda, vai uz sāniem, balstīdamies pret blakussēdētāju. Vienīgi Heimišs vēl turējās.

Augumā viņš bija lielāks par visiem citiem rūķiem, ko bērniem līdz šim bija gadījies redzēt, neliela cilvēka augumā; miesās viņš bija sevišķi ražens. Keitai šķita, ka viņš atgādina rudmatainu, bārdainu krupi.

-   Ceru, ka cietumā jūs baro labi. Mums patīk, ka viesi jūtas omulīgi. Neparko negribam, lai par mums paklīst slikta slava, he, hē! Karalis Heimišs nejauki iesmējās un iedzēra krietnu malku alus, turklāt lielākā daļa aizlija mutei garām un satecēja bārdā. Šķita, ka gaišā bārda, kas vēdekļveidā pletās viņam zem zoda, kalpo par tādu kā matainu priekšautu. Kas tik tur nebija ieķēries: gaļas un siera pikuči, maizes garoza, apgrauzts vistas kauliņš un pat dakšiņa! Šai ziņā rūķu valdniekam nebija ne mazākās līdzības ar kapteini Robiju Makloru, kas, stalti izslējies, stāvēja bērniem blakus ar formas tērpu mugurā un glītās bizītēs sapītu bārdu.

Karalim tukšojot alus kausu, kāds no apkalpojošiem rūķiem klusiņām paņēma ēdiena paplāti un steidzās projām.

-   Ei! Es to vēl nebiju izēdis! karalis iesaucās un svieda ar kausu rūķim pa galvu.

Klanīdamies un murminādams atvainošanos, rūķis atnesa paplāti atpakaļ. Heimišs sagrāba pēdējo, kas tur vēl bija atlicis, un sastūķēja mutē.

-   Nu tā! viņš noteica un svieda paplāti pāri plecam, tā ka sudraba trauks skaļi nošķindēja uz grīdas. Vari to savākt!

Pēc tam viņš noslaucīja pirkstus bārdā, neviļus izķemmēdams dažas desiņas, un skaļi atraugājās. Karaliskās atraugas skaņa aizplūda uz zāles viņu galu un atplūda atpakaļ, pamodinādama pie galda snaudošos rūķus; tie visi kā viens izslējās taisni un sāka atraugāties, it kā apliecinādami, ka tas piederas pie labā toņa. Plašajā zālē atbalsojās rūķu atraugu koncerts:

Āāāā-ark!

Hak! Hak! Hak!

Urrrbrrrrrr…

Frrrrrk!

Ēēēīk!

-   Pie-tiek!!! Heimišs nobļāvās, uzsizdams ar dūri pa galdu.

Rūķi tūlīt aprima, un pēc mirkļa arī pēdējā ēēērrrk atbalss bija noklususi.

-  Jāatzīst, ka pavalstniekiem viņš nav nekāds spožais paraugs, sacīja doktors Pims.

-   Doktor Pim, Keita pavilka burvi aiz piedurknes, ko mēs tagad darīsim?

Taču burvis viņu apklusināja. Viņš raudzījās uz karali.

Pēkšņi Heimišs sasita plaukstas. Pirmajā brīdī nekas nenotika. Tad tālumā bērni saklausīja ritmisku rīboņu, tādus kā pērkondārdus; rīboņa tuvojās, lielās durvis strauji atvērās, un zālē iemaršēja divas rindas bruņotu rūķu. Tie nāca un nāca zālē un, piecirzdami dzelzīm kaltos zābakos ieautas kājas, stājās gar kolonnām; pavisam drīz likās, tas noticis dažos mirkļos zālē stāvēja simtiem rūķu, spīdēja simtiem ķiveru, lāpu gaismā draudīgi vizēja simtiem cirvīšu asmeņu, asi kā bārdasnaži.

-   Nu tātad… brīnumdari! Šo vārdu Heimišs izspļāva ar vislielāko nicinājumu. Laikam būšu sarīkojis tev pienācīgu uzņemšanu. Bet, iekams sākam vāvuļot, paskaidro: kas ir tie divi sīkaļas, kuri iedomājas, ka var vazāties pa manu valsti, kad un kā patīk? Kā viņus sauc? Nu?

-   Mēs to nedarījām tīšuprāt, Keita iesāka. Mēs

-   Pie joda! Un Heimišs trieca ar dūri pa galdu. Vai es tev ko vaicāju? Vai es teicu gribu, lai sīkaļas paši ņerkst? Vai es gribu, lai sīkaļas man ko paskaidro? Apkārt stāvošie rūķi noliedzoši purināja galvu. Nē! Es teicu "brīnumdari"! Un tas ir viņš! Karalis ar vistas stilbiņu norādīja uz doktoru Pimu. Tāpēc, sīkaļa, stāvi un neņerksti! Galīgi neprotat uzvesties!

-   Atļaujiet iepazīstināt: Ketrina un Maikls. Ar uzvārdu P., doktors Pims rāmi sacīja.

Keita neveikli pakniksēja. Maikls tikai stāvēja, stingi raudzīdamies rūķu karalī; redzētais Maiklu laikam bija satriecis.

-   Un, kā jau Ketrina grasījās jums paskaidrot, bērnu klātbūtne rūķu zemēs ir tikai un vienīgi gadījums. Bēgot no grāfienes… (Izdzirdot pieminam grāfieni, rūķi draudīgi ierūcās.) …viņi diemžēl ir iemaldījušies jūsu teritorijā.

-   Brinum jauki! Heimišs atzina. Ļoti ticams stāstiņš!

-   Vēl vairāk maldīdamies labirintā, viņi pazaudēja jaunāko māsu. Ar Jūsu Majestātes atļauju viņi labprāt to sameklētu, lai visi trīs atkal būtu kopā.

-  Jaunāko māsu, tu saki? Cik viņai gadu?

-Vienpadsmit, Keita atbildēja. Viņas vārds ir

Emma.

-   Mazā Emma viena tumšajās alās! Ak, cik aizkustinoši! Man jau līst asaras! Un tu vai tev nelīst asaras? Heimišs ievilka pa skaustu rūķim, kas sēdēja pa labi; rūķis pamāja ar galvu un paberzēja uz vaiga notecējušu mērces straumīti.

-   Nu tātad, ja jau esat bijuši pret mani tik godīgi un atklājuši, kāpēc šeit esat un ko meklējat, tad man nekas cits neatliek kā jūs atbrīvot, varbūt vēl iedot vīru vienību, lai palīdz jums atrast to skuķi, vai ne? viņš turpināja. Ko jūs par to sakāt?

Doktors Pims bezgala laipni pasmaidīja. Tas būtu ļoti cēli, Jūsu Majestāte!

-   Sevišķi, ņemot vērā, un karalis ar ķetnu ierakās gaļas sacepumā, izraudams gabalu, ka šie bērni ir nevainīgi kā aitiņas, viņi nav ieradušies pēc tās pašas nolāpītās burvju grāmatas, ko jūs abi ar blondo raganu esat tik ļoti iekārojuši: pēc grāmatas, kas aprakta kaut kur ellē ratā zem Mirušās Pilsētas un ir likumīgs rūķu īpašums. Vai ne?

Stūķēdams sacepuma gabalu mutē, Heimišs viltīgi raudzījās uz doktoru Pimu. Keita juta, ka viņai saļogās ceļgali. Viņiem draudēja lielas briesmas.

-Jūsu Majestāte… iesāka doktors Pims.

-   Muti ciet! karalis iebļāvās un ar vienu rokas vēzienu noslaucīja no galda uz grīdas veselu lērumu ēdiena trauku un alus kausu. Viņš bija pietvīcis sarkans un, ar strupu, gaļīgu pirkstu rādīdams uz doktoru Pimu, kliedza, šķiezdams uz visām pusēm siekalas un ēdiena kriksīšus: Pietiek melot! Par ko tu mani turi? Vai uzskati rūķu karali Heimišu par plānprātiņu? Vai domā ja esmu mazāka auguma, tad man smadzenes arī ir mazākas, ko? Domā, ka esmu tik vienkārši apmuļķojams? Domā, ka man neziņo par ikkatru vārdu, ko jūs manos pazemes kambaros izdvešat? Domā, ka man nav vesela bara centīgu skribentu, kuri pieraksta ikvienu jūsu čukstu un šķaudienu? Ka ik rītu man nenoliek priekšā pilnīgu un literāri uzspodrinātu pārskatu par ikkatra cietumnieka nakts murgiem, kuros viņš kaut vai tikai iebubinājies? Heimišs pabāza roku zem bārdas iespējams, viņš to iebāza krekla kabatā un, izvilcis veselu saišķi pergamentu, nikni nosvieda to uz galda. Un tev pietiek nekaunības man melot? Man! Lai atņemtu grāmatu, rūķu īpašumu! To stulbo, nolāpīto Mūžības Grāmatu, kaut tā izputētu! Nekā! Tā vis nebūs! Es to nepieļaušu!

Cenzdamies savaldīties, doktors Pims atbildēja: Tā nav, Jūsu Majestāte! Grāmata nav rūķu īpašums. Rūķi tikai apņēmās to glabāt.

-Grāmata aprakta zem rūķu galvaspilsētas! Rūķu būvētā velvē! Tā pieder rūķiem! Punkts!

Doktors Pims paraudzījās uz bērniem.

-   Neskumstiet! viņš ar smaidu pačukstēja.

-   Neskumt? Kā var neskumt? Keita atčukstēja pretī.

-   Nu tad mazdrusciņ paskumstiet!

Karalis Heimišs vēl arvien ārdījās. Nožēlojamais brīnumdari, es tev vēl parādīšu, kā jokot ar rūķi!

-   Majestāte…

Heimišs noraidoši atmeta ar roku. Tikai nevajag, tikai nevajag! Nu jau pārvēlu, lai mani apvārdotu! Viņš piecēlās un sāka staigāt pa zāli šurpu turpu, glaudīdams bārdu un runādams, pareizāk sakot, skaļi domādams: Tā, ko tad mēs īsti darīsim? Atradīsim tās slepenās durvis, atslēgsim, paņemsim burvju grāmatiņu… Kas tas? Ā, tas ir labs, to mutē… Paņemsim burvju grāmatiņu un maisā iekšā, atkal smuki aizslēgsim un prom, tā ka ne gailis pakaļ nedziedās. Grāfienei nemaz nav jāzina, ka mēs to paņēmām. Šī aizraksies līdz velvei un skat, kāds pārsteigums! Grāmatiņas vairs nav, ha, hā!

-Jā, bet, kā jau noteikti zināt no pārskata, es neatceros…

-   Ala ar zelta sienām, zinu, zinu… Heimišs pagrieza galvu un iebļāvās: F.ērgus!!!

No kāda tumša kakta parādījās ļoti vecs rūķis ar salīkušu muguru un garu, baltu bārdu, kas nokarājās līdz zemei, un čāpoja uz priekšu… ļoti lēni.

Heimišs nepacietībā novaidējās. Apžēliņ, Fērgus, vai tu nevarētu kustināt kājas mazdrusciņ ātrāk? Tu nobeigsies, kamēr tiksi līdz galdam!

Un patiešām Keita ievēroja, ka rūķi slēdz derības par to, vai Fērguss tiks līdz galdam vai arī pa ceļam nomirs. Kapteinis Maklors piegāja vecajam klāt un visu atlikušo ceļu viņu balstīja.

-   Nu tā, Fērgus, karalis teica, vai tu zini šo… Viņš noklikšķināja pirkstus, un kāds rūķis viņam pakalpīgi pasniedza pergamenta ruļļus. …šo Mirušās Pilsētas "zelta eju", par kuru mums savā bezgalīgajā gudrībā ir izstāstījis brīnumdara kungs?

Drebelīgā, sēcošā balsī vecais rūķis lēni izdvesa: Jā, jā… Zelta eja… Mirušās Pilsētas… slepenā eja… zem… Šķita, ka pie šī vārda viņš iestrēdzis un tālāk netiks. Tomēr beidzot viņš izdabūja: …troņa zāles.

-   Tā, tā, labi, Fērgus! Mirušajā Pilsētā… eja zem troņa zāles. Tu teici, ka zini, kā ejā nokļūt, vai ne?

Fērguss neatbildēja.

-   Fērgus!

Vienu brīdi Keitai šķita, ka vecajam rūķim tiešām ir pienākusi pēdējā stundiņa. Laikam tā domāja arī daži rūķi, kuri bija slēguši derības, jo Keita redzēja naudu, dotu no rokām rokās.

-   Fērgus!!!

-   A? Ko?

Vecais rūķis vienkārši bija iemidzis.

-   Tu teici, ka zini, kā nokļūt tai zelta ejā!

-   Ā, jā… Eja ir… bīstama… Caur tumšu…

-   Labs ir! Tas nu būtu nokārtots! Heimišs ar gandarījumu piebilda. Tagad tu… viņš pievērsās doktoram

Pimam, …sagādāsi man to atslēgu, un, kad būšu ticis pie burvju grāmatas, tad varbūt… varbūt nenocirtīšu jums visiem galvu. Nu, ko par to saki?

-   Diemžēl tas nebūs iespējams, Jūsu Majestāte! doktors Pims rāmi atbildēja. Jo atslēga… esmu es pats.

-Ko?!

-   Ne velves galvenajai ieejai, ne slepenajām durvīm nav parastas atslēgas. Durvis ir aizslēgtas ar burvestību, un tikai daži izredzētie tās spēj atdarīt.

Keitai un Maiklam vērojot, Heimiša seja no neveselīgi bālas vispirms kļuva sārta, tad sarkana, tad tumšsarkana un visbeidzot gandrīz tumšvioleta kā liels zilums. Viņš aizvilkās bļāvienā…

-   Tu domā, ka esmu vakardien dzimis?! Domā, ka man iestāstīsi blēņas un es ņemšu tevi līdzi, lai tu tur noskaitītu kaut kādu penteri un nozustu ar manu grāmatu? Tu domā… Pēkšņi viņš aprāvās. Tad turpināja: Tu teici daži… Kurš vēl tās var atslēgt?

Doktors Pims jau atvēra muti, bet tad to aizvēra.

-   Ahā! Notvēru tevi, gudriniek! Kurš vēl?!?

-   Man negribas teikt, doktors Pims atbildēja.

-   Ak tev negribas teikt? Tev negribas teikt! Heimišs norādīja uz Maiklu. Nocērtiet tam galvu!

-   Pagaidiet! doktors Pims nopūtās. Lai jau būtu… Durvis spēj atvērt mana roka… vai arī šo bērnu rokas.

Bērni strauji pagriezās un palūkojās uz doktoru Pimu. Taču burvis raudzījās tikai uz Heimišu.

Maikls nočukstēja:

-   Ko viņš tur melš?

-   Nezinu… Keitai nebija ne jausmas, vai doktors Pims melo. Varbūt ir kāda viltība, ko viņš izgudrojis?

Varbūt tomēr saka patiesību? Un, ja tā, kā tad viņi atvērs velvi? Ko tas viss nozīmē?

Savukārt Heimišam doktora Pima apgalvojums laikam šķita pilnīgi ticams. Viņš domīgs pakasīja zodu (tas ir, pakasīja bārdu; zods atradās kaut kur dziļi zem tās) un sarauca pieri. Es jau domāju, ka ar šiem sīkaļām tā lieta nav tīra. Iemaldās labirintā un skat! uzreiz klāt pie mūsu slepenajām durvīm. Nu man viss skaidrs. Ieslogiet brīnumdari! Sīkaļas šurp! Dosimies visi pastaigā!

-   Es nepalīdzēšu. Keitai šie vārdi neviļus izspruka no mutes.

Zālē iestājās klusums. Heimišs paliecās uz priekšu un ar pirkstu kauliņiem atspiedās uz galda, atgādinādams gorillu tēviņu.

-   Ko tu teici? viņš lēni, draudīgi jautāja.

-   Es jums nepalīdzēšu atslēgt velvi.

Keita pati īsti nesaprata, kāpēc spurojas Heimišam pretī. Protams, viņa negribēja, lai šis nejēdzīgais rūķu valdnieks iegūst grāmatu. Tomēr visvairāk gan laikam tāpēc, ka viņš izturējās tik briesmīgi rupji.

-   Kaut kas neticams! Heimišs pagrozīja galvu, paskatīdamies uz rūķiem, kas stāvēja viņam abās pusēs.

-   Vai dzirdējāt to mazo nekauņu? Kam pieder šī troņa zāle? Kurš te ir saimnieks? Kurš te ir noteicējs? Nē, meitenīt, tu palīdzēsi, un kā vēl! Kas tad te šodien par svētkiem? Varbūt tautas dumpošanās diena? Nu, ja tā… Viņš apklusa, īsti nezinādams, kā turpināt, tad piebilda:

-   Nekā, tādas dienas nav bijis un nebūs!

-   Vienalga… Keita lepni aizgrieza galvu sāņus. Es jums nepalīdzēšu.

Heimišs stāvēja, dusmās šņākdams un raudzīdamies uz meiteni zvērojošām acīm. Gods kam gods, sīkaļa, dūša tev ir! viņš beidzot sacīja. Bet tas tevi neglābs! Redzi, ja var ticēt brīnumdarim, tam pļāpām, tavu piekrišanu man nemaz nevajag. Man vajag tikai tavu daiļo rociņu. Ei, tu! viņš uzsauca vienam no karavīriem, sviezdams tam ar dakšiņu. Nocērt tai mazajai slampai roku un atnes man! Pati lai te pagaida… Tad zinās, kurš te ir rūķu karalis…

-Jūs neesat rūķis!

Visi, kas bija zālē, arī Heimišs, pagrieza galvu pret Maiklu. Heimišs pacēla roku, apstādinādams rūķi, kas bija devies pie Keitas. Ko tu teici, puika?!

Maikla seja bija nikna un piesarkusi, gar sāniem nolaistās rokas sažņaugtas dūrēs. Es teicu jūs neesat rūķis! Neesat šī vārda cienīgs!

Keita vienā mirklī Maiklu saprata. Rūķu karalis bija izgaisinājis brāļa ilūzijas.

-   Par rūķiem es zinu tik daudz kā neviens cits! zēns dedzīgi turpināja. Es nemitīgi par viņiem lasu un visu noskaidroju. Sendienās nav bijis brašāku karotāju, nav bijis uzticamāku draugu par rūķiem! Cilvēki reizēm ar viņiem ķildojušies, bet rūķi vienmēr uzvarējuši, jo bijuši ļoti gudri un čakli.

Maikla runas laikā pie galda saļimušie rūķi ieklausījās un saslējās staltāki, un kapteinis Maklors skatījās uz viņu, neticēdams savām ausīm.

-   Bet jūs, Maikls turpināja, jūs esat īsts rūķu cilts kauna traips!

-Tiešām? Vai es pareizi sapratu? salti vaicāja Heimišs.

-Maikl!… Keita čukstēja, vilkdama brāli aiz piedurknes.

Taču Maikls redzēja vienīgi rūķu karali; viņš pagājās uz priekšu, kur Keita vairs nevarēja viņu aizsniegt.

-   Tiešām! Un, ja jūs zinātu, kādus varoņdarbus mana māsa ir paveikusi, jums vajadzētu godināt viņu, nevis otrādi. Viņa ir desmitkārt drosmīgāka par jums! Un grāmatu mums vajag tikai tādēļ, lai tiktu mājās, bet jūs to gribat vienkārši pievākt sev, tāpēc ka esat alkatīgs. Ja jums katrā ziņā vajag kādam nocirst roku lūdzu, cērtiet manējo! Maikls pagājās vēl vairāk uz priekšu un nolaida tievo roķeli uz galda.

Krietnu bridi visi palika kā sastinguši. Rūķu simti zālē, pie galda sēdošie rūķi un tie, kuri stāvēja blakus karalim, izslējušies miera stājā, visi sastinga nekustīgi kā statujas. Keita bija briesmīgi pārbijusies, taču ari bezgala lepna par brāli. Maikls, mazais puišelis, kuru visās bāreņu patversmēs kaustīja jaunākajai māsai bieži bija jādodas viņu glābt un kurš savas brilles bieži dabūja ķeksēt ārā no tualetes poda, nu bija sacēlies pret negantu, slepkavīgu rūķu karali! Viņš izskatījās tik sīks un vājš… tomēr turēja roku uz galda un izaicinoši skatījās acīs Heimišam. Par jaunākās māsas lielo dūšu Keita nekad nebija šaubījusies, taču brāli gan nebija uzskatījusi par drosmīgu. Nu viņa saprata, ka maldījusies.

-   Kā vēlies! Heimišs paraustīja plecus un nevērīgi pamāja. Nocērtiet šim roku… un pēc tam skuķim arī!

Keita izmisumā palūkojās uz burvi. Doktor Pim, dariet kaut ko!

-   Nu, ātrāk! Čak, un gatavs! Heimišs iekliedzās un uzsita ar dūri pa galdu.

Viens no kareivjiem spēra soli uz priekšu un izvilka aiz jostas aizsprausto cirvīti. Tomēr tālu viņš netika cirvītis aizlidoja pa gaisu un viņš pats nostiepās uz grīdas; viņam bija uzbrucis kapteinis Maklors, belzdams ar dūri krūtīs.

-   Ko?… Heimišs iebrēcās.

Taču kapteinis Maklors pavērsās pret karali, un viņa taisnīgās dusmas bija varenākas par karaļa sašutumu. Nu nē, brāli! To es nepieļaušu!

Spriedze zālē kļuva vēl lielāka, ja vien tas bija iespējams.

Heimišs izslējās visā garumā visā rūķa garumā, tas nebija necik daudz. Mazajās ačelēs kvēloja naids, taču viņš runāja klusu:

-   Šķiet, brāli, tu esi piemirsis, kurš te ir karalis, ko?

-   Es neesmu nodevējs! Un varbūt tiešām mums vajadzētu grāmatu paņemt, lai to nedabū grāfiene. Taču šiem bērniem vajadzētu palīdzēt, nevis tos nelietīgi izmantot. Zēnam pilnīga taisnība, viņš turpināja. Tu apkauno rūķu tautu. Saki vēl paldies, ka tevi apturēju! Tu esi zaudējis sajēgu, brāli! Šai slinkošanai un izlaidībai jādara gals. Kā tev šķiet, ko māte teiktu, ja redzētu, kas te notiek? Viņa rokas mājiens ietvēra zāli, apgāztos katlus, piedzērušos rūķus…

īsu mirkli Heimišs it kā saminstinājās, un Keitā dzima cerība. Tad viņš pacēla ķetnu un ar strupu pirkstu norādīja uz kapteini Makloru. Apcietināt to nodevēju!

Rūķi metās uz priekšu. Kapteinis Maklors nepretojās.

Piepeši ierunājās doktors Pims.

-Jūsu Majestāte, viņš teica, tikai pāris vārdu! Ir tiesa, ka es labāk ar grāmatu rīkotos pats. Bet, ja jāizvēlas, vai tā paliek pie jums vai grāfienes, izvēlos jūs. Taču brīdinu: ar nocirstu roku jūs velvi neatdarīsiet. Tas iespējams vienīgi dzīvam bērnam. Gādājiet par bērnu drošību, un es apsolu, ka viņi jums palīdzēs!

Mirkli šķita, ka Heimišs strīdēsies pretī, bet tad viņš kaut ko noņurdēja un, sagrābis šokolādes kēksa gabalu, pamāja ar to pret burvi un kapteini Makloru. Ļoti labi! Tos abus ieslēdziet vienā kamerā! Kad atgriezīšos, ķeršos viņiem klāt. Tūlīt dodamies ceļā!

Bruņoto rūķu rindas pagriezās un izmaršēja ārā pa zāles durvīm.

Doktors Pims notupās pie Keitas un Maikla. Neņemiet ļaunā, mazie! Tagad jums pašiem būs jātiek galā.

-   Pagaidiet! Vai taisnība, ka mēs… iesaucās Keita.

-   0 jā! Velve jums atvērsies!

-   Bet kā jūs…

-   Mīļo meitenīt, jau tobrīd, kad ienāci manā kamerā, es sapratu, ka tev ir kāds sakars ar grāmatu. Un tas iespējams vienīgi tad, ja tu un tavs brālis esat tie bērni, kuri man jāsastop. Burvis pasmaidīja. Viņš lūkojās uz Keitu tā, it kā viņas sejā būtu saskatījis apstiprinājumu kaut kam tādam, kas gaidīts ļoti ilgi. Es zināju, ka tie esat tieši jūs… Zīmes mani neviļ…

-   Ko jūs ar to gribat teikt? Es nesaprotu…

-Tagad nav laika! Galvenais… un viņš klusināja

balsi līdz čukstam, vajag, lai tu pati satvertu rokās grāmatu. Nevis Heimišs. Skaidrs? Nezinu, kā to izdarīt, bet tev tas jāizdara. Tev tā jāpaņem! Tas ir ļoti svarīgi!

Tad viņš uzlika roku Keitai uz galvas un kaut ko nomurmināja. Meitene sajuta dīvainu tirpoņu.

-   Ko jūs darāt?

-   Grāmata ir izvēlējusies tevi, Ketrina! Vienīgi tu spēj pilnīgi pār to valdīt. Taču tā klausīs vienīgi tad, kad tava sirds būs izdziedināta. Ceru, ka esmu tev devis iespēju…

Pirms Keita paguva vēl ko pavaicāt, rūķu sargi bija doktoru Pimu satvēruši un vilka projām.

-   Savāciet sīkaļas! Heimišs uzrūca sargiem. Un pamodiniet Fērgusu…

ČETRPADSMITĀ NODALA Kūdrasmāmiņa

-Mosties nu, mosties! Netēlo aizmigušu!

Emma novaidējās un palīda dziļāk zem smagajām, stīvajām segām. Pusmiegā viņa dzirdēja kādas sievietes balsi, kas mudināja celties augšā, un iedomājās, ka tā ir Pīpenes jaunkundze, Klintaines bāreņu patversmes saimniece, Burbonu karaļnama nīdēja. Tad jau varbūt viss bijis tikai sapnis neparastā grāmata, nokļūšana pagātnē, grāfiene, Gabriēls… Tomēr viss bija licies tik īsts, tik… Bet kas tā par smaku?

Meitene atvēra acis un ieraudzīja, ka guļ kādā pustumšā, senlaicīgā namiņā. Gaiss te bija smacīgs un piedūmots, grīdas vietā zemes klons. Un viņa bija apsegta nevis ar segām, bet veselu kaudzi vecu kažokādu. Emma pagrieza galvu. Namiņa vidū dega pavards, un pie tā tupēja kalsns puika, maisīdams ķeta katlu, no kura cēlās gaļas un dārzeņu smarža.

Tātad tas tomēr nav bijis sapnis, viņa nodomāja.

-   Nu tā, labi! Celies tik sēdus! Būsi dzīvotāja, nebūsi mirēja!

Balss bija skanējusi aiz gultas galvgaļa. Nu runātāja nostājās meitenei priekšā. Tā bija ļoti veca un ļoti resna sieva ar kupliem, sirmiem matiem un krunkaināko seju, kādu Emma jebkad bija redzējusi. Viņai bija mezglaini pirksti ar līkiem, nodzeltējušiem, netīriem nagiem. Resnā sieva bija ģērbusies novalkātā melnā kleitā ar melnu šalli; no kakla nokarājās vairākas raibraibu rotu virtenes, kas bija darinātas no krellītēm, spalviņām, sakņu un mizas gabaliņiem un kaltētiem ziediem; pie virtenēm bija piestiprinātas arī sīkas pudelītes un krūciņas, vēl kāda liela dzīvnieka zobs un vairākas mazas lādītes ar skaistu griezumu. Kājās šai sievai bija mīkstas briežādas čabatas; rotām liegi tinkšķot, viņa šļūkāja ar tām pa istabu. Ja Emma viņu būtu ieraudzījusi uz ielas, tad noteikti nodomātu, ka šī vecā sieva nav pie pilna prāta. Arī tagad meitenei tā šķita.

Viņa atrāvās, jo vecā bija pastiepusi pret viņu rokas.

-   Kas jūs esat? Emma iekliedzās. Kur es atrodos? Kur ir Gabriēls? Nenāciet klāt!

-Ūja!

-   Ir nedomājiet man pieskarties, citādi pateikšu Gabriēlam un viņš jūs nogalinās!

-  Gabriēls, Gabriēls… Viņš jau brīdināja, ka tu esi īsta dusmu pūce!

-   Vai tad Gabriēls mani nogādāja šeit? Emma jautāja, mazliet nomierinājusies.

-  Ja viņš to nebūtu darījis, kā tu domā vai mēs abas tagad runātos? Nekā nebija! Vai tad tu pavisam neko neatceries? Padomā!

Un tad vienā mirklī Emma tiešām visu atminējās. Ka bija stāvējusi klints spraugas malā un pēkšņi sajutusi karstu triecienu mugurā… ka bija palūkojusies un ieraudzījusi bultas galu ar spalvām… ka Gabriēls viņu bija nesis pa labirintu un viņa bija tvīkusi drudzī… Neviļus viņa ar roku pieskārās pie vēdera.

-Neaiztiec vis, ļauj, lai Kūdrasmāmiņa tavu vainu aprauga! vecā teica.

Viņa pavilka Emmas kreklu uz augšu (tikai tagad meitene ievēroja, ka ir pārģērbta tīrās, svešās drānās). Netālu no nabas pie viņas miesas bija pielipis sakaltis kūdras pikucis. Vecā ar līkiem nagiem pacilāja pikuča malas, un tas pamazām nodrupa nost. Emma ar ziņkārību un šausmām vēroja, gaidīdama, ka ieraudzīs vēderā milzīgu caurumu. Taču, kad viss bija nodrupis, apakšā parādījās tikai maza, sārta rētiņa.

-   Āre, nemaz nav slikti! vecā sacīja.

Emma bija gluži vai mēma no pārsteiguma. Bet kā…

-He, hē! Kūdrasmāmiņa savu amatu pieprot. Tā ja, meitiņ… Un viņa aizšļūca prom, klusi nosmiedamās.

-   Man vajag… Ai! Emmai uznāca reibonis, un viņa atslīga uz spilvena.

-  Tev vajag kārtīgi paēst, tā gan! Paēdīsi Kūdrasmāmiņas virumu un spēks uzreiz vairosies!

-   Man vajag aprunāties ar Gabriēlu. Man pazuduši māsa un brālis, viņi ir apmaldījušies…

-   Apmaldījušies nav… nē, nav apmaldījušies… vecā sieva purpināja, kaut ko jaukdama un smalcinādama mazā bļodiņā, ar veiklu roku pielikdama, piebirdinādama mazliet no šā, mazliet no tā, pēc kārtas atdarīdama kreļļu virtenēs iekarinātās pudelītes un krūciņas, te uzkaisīdama mazliet sudrabpulvera, te piepilinādama dažas lāsītes zaļgano zāļu, arvien smalcinādama un jaukdama…

-  Viņi nokļuvuši tieši tur, kur vajag! Kūdrasmāmiņa beidzot sacīja.

-   Kā tā? Vai viņi ir šeit? Kur viņi ir?

-   Nē, šeit gan ne. Viņi vēl ir zem kalna. Viņi satikuši draugu. Nekad nevar zināt, kur satiksi draugu! Vai jau gatavs? viņa uzsauca puikam, kas maisīja katlu.

-   Par kādu draugu jūs runājat? Un kur viņi to satikuši?

Vecā izkratīja, izskrāpēja bļodiņas saturu krūzītē, pielēja ūdeni, samaisīja un pasniedza Emmai. Dzer!

Dzēriens oda pēc kūdrainas zemes, taču, ieņēmusi mutē pirmo malku, Emma sajuta piparmētru un rozmarīnu, un medu, un vēl kaut ko tādu, kas garšoja pēc saulesgaismas un putnu dziesmām priežu mežā. Viņa ar baudu izdzēra visu krūzi; asinīs ieplūda maigs, zeltains siltums, izskrēja cauri visam augumam no vēdera pa rokām un kājām, līdz pirkstgaliem un matu galiņiem. Cik labs!

Vecā sieva pasmaidīja, saverkšķīdama seju bezgaldaudzās krunciņās. Kūdrasmāmiņa tev neko sliktu nedos!

-   Viņi, Keita un Maikls, ko viņi satikuši?

-   Nu tak burvi!

-   Pag… varbūt jūs domājat doktoru Pimu? Viņi satikuši doktoru Pimu?! Kā jūs to zināt?

-Tak noredzēju! Kā citādi es to varētu zināt, tu, aplamniece?

-   Tad mums jāsteidzas pie viņiem! Lai doktors Pims nogalina to stulbo raganu! Viņa ir baiga! Kur viņi ir? Mums jāsteidzas!

Kūdrasmāmiņa noliedzoši papurināja galvu un pacēla no grīdas kādu grozu.

-   Tev ir cits ceļš ejams, viņa sacīja.

Pacēlusi zvērādu, kas bija aizkarināta priekšā durvīm, un brīdi ielaidusi namiņā rītagaismu, vecā vēl pagriezās pret zēnu, kurš darbojās pie pavarda. Pieskati viņu, lai paēd! Es aizeju pie Gabriēla.

-   Pagaidiet! Emma iekliedzās. Es arī… Taču, izkāpusi no gultas, sajuta tādu vājumu, ka uzreiz saļima.

Zēns piesteidzās klāt; nu Emma redzēja, ka tas ir nevis zēns, bet meitene apmēram Keitas vecumā vai varbūt kādu gadu jaunāka, ļoti stiegraina un vāja, ar cietiem, īsi apcirptiem matiem.

Meitene diezgan parupji iestūma Emmu atpakaļ gultā, tad devās pie pavarda, piepildīja koka bļodiņu ar sautējumu un atnesa Emmai, pa ceļam noslaucīdama karoti pret sāniem.

-   Ēdīsi pati, vai ne? Neesi jau mazais bērns! viņa teica.

-   Skaidrs, ka ēdīšu pati! Emma atcirta.

Tomēr arī pēc Kūdrasmāmiņas brīnumdzēriena viņa jutās tik vārga kā nekad mūžā. Viņa paņēma meitenes sniegto bļodiņu un karoti. Sautējums bija dzeltenīgs, trekns, ar dārzeņu, kartupeļu un gaļas gabaliņiem un garšoja pasakaini.

Meitene apsēdās uz ķeblīša, sakrustoja rokas uz krūtīm un visu laiku skatījās uz Emmu, viņu uzmanīdama. Emmai gribējās blenzt pretī, bet izsalkums bija pārāk liels, un tā nu viņa pārmaiņus blenza un ķeksēja iekšā gardo sautējumu.

-    Kad Gabriēls tevi vakarnakt pie mums ienesa, es jau domāju, ka esi beigta, meitene sacīja. Vecmāmiņa teica: vēl minūtes piecas, un tu būtu pagalam.

-   Vai viņa ir tava vecmāmiņa?

-   Nē, taču visi viņu tā sauc. Arī par Kūdrasmāmiņu. Viņa ir zintniece. Zina visādas burvestības. Tāpēc viņa spēja tevi izārstēt. Protams, par to viņa paņems tavu dvēseli.

Emma pārstāja kustināt muti.

Meitene pasmīnēja. Es pajokoju! Viņa nav tāda. Bet tu noticēji!

-   Nekā!

-   Noticēji gan! Es tev būtu varējusi iestāstīt, ka Kūdrasmāmiņa iespundēs tavu dvēseli kādā pudelē vai ko tamlīdzīgu.

Emma nosprieda, ka šī skuķe viņai nepatīk, un nolēma viņu ignorēt.

-   Gabriēls teica, ka tu esot aizbēgusi no raganas gūsta. Vai tā ir?

Emma paraustīja plecus: kas nu tur sevišķs!

-   Viņa liek Klintaines vīriem rakt tuneļus zem kalna, zem Mirušās Pilsētas. Es pielavījos… Visu redzēju!

Ziņkārība ņēma virsroku, un Emma pārstāja ēst.

-   Kas tā par Mirušo Pilsētu? viņa jautāja.

-   Tur kādreiz dzīvoja rūķi. Pirms daudziem gadiem viņiem zem kalna bija galvaspilsēta. Un tad kādu dienu ko domā kalns sāka drebēt! Zemestrīce! Stāstīdama meitene iepleta acis. Puse pilsētas nogrima zemes dziļumos! Kas tur rūķu gāja bojā, tīrās šausmas! Tad viņi to pilsētu pameta un uzcēla jaunu. Cilvēki tajā vietā ne kāju nesper, jo domā, ka tur spokojas. Es gan nebaidos! Viņa palūkojās uz Emmu. Vai tu nezini, kāpēc grāfiene liek vīriem tur rakt? Ko viņa meklē?

Emma nodūra acis. Nezinu.

-   Es nevienam nesacīšu!

-   Jau teicu nezinu. Un kāpēc grāfiene nav sagūstījusi tevi?

Meitene iesmējās. Viņa dara pāri tikai Klintaines ļaudīm, mūs viņa neuzdrošinās aiztikt. Manuprāt, viņi to arī ir pelnījuši, jo ļauj ar sevi tā apieties. Es turētos pretī. Vienalga, kaut vai viņa mani nogalinātu! Klintainieši ir gatavais gļēvuļu bars.

Emma apēda pēdējo burkāna gabaliņu, tad pacēla bļodiņu pie mutes un izdzēra atlikušo šķidrumu. Viņa domāja par melnajā mājā ieslodzītajiem bērniem. Ja tie mēģinātu bēgt, grāfiene atriebtos to mātēm vai tēviem… Kā tevi sauc? viņa noprasīja.

-   Dīna.

-   Nu tad zini, Dīna, tu galīgi nejēdz, ko runā! Tāpēc varbūt labāk turi savu stulbo muti!

Meitene pielēca kājās un sažņaudza rokas dūrēs. Ja tu nebūtu mazāka par mani un slima, es tev gan parādītu!

Emma nosvieda bļodiņu un izlēca no gultas. Gaļas un dārzeņu sautējumam Kūdrasmāmiņa noteikti bija pievienojusi vēl kaut ko īpašu, jo pēkšņi Emma jutās tik stipra kā vēl nekad.

-   Nu, nāc šurp, parādi!

Kas zina, varbūt pēc mirkļa abas jau būtu saķērušās un nogāzušās uz grīdas, spārdīdamās un skrāpēdamās kā divi neganti kaķi, bet tieši tai brīdī kāds pacēla durvju priekškaru. Istabā ienāca jauneklis; viņam bija tādi paši tumši mati kā Gabriēlam, tikai viņš bija slaidāks un lunkanāks, ar jauneklīgu, gludu seju bez rētām. Pat ja viņš saprata, kas te notiek, viņa sejas izteiksme nemainījās. Uzmetis Emmai skatienu, viņš teica Dīnai:

-   Viņai vajag apavus.

Dīna mirkli vilcinājās, tad, nepatikā nošņākdamās, izvilka no gultas apakšas novalkātas čabatas un pasvieda Emmai.

-   Nāc man līdzi! jauneklis sacīja.

-   Es gribu satikt Gabriēlu!

-   Gabriēls mani sūtīja, jauneklis izmeta pār plecu. Un izgāja no namiņa.

Uzrāvusi kājās čabatas un vēl pēdējoreiz izaicinoši pašķielējusi uz Dīnu, Emma metās viņam nopakaļ.

Ciems gulēja kalnu ieplakā starp divām mežainām nogāzēm. Iznākusi no siltā, smacīgā namiņa, Emma brīdi apstājās un ievilka krūtīs elpu. Gaiss bija vēss un spirgts, pilns vasaras rīta smaržu. Emma ieraudzīja apmēram divus dučus koka namiņu. Daži slējās lielu, vecu koku ielokā, citi rindā stiepās gar zemesceļu, kas veda augšup kalnā. Emma kāpa kalnā nopakaļ jauneklim, brīnīdamās, kur gan palikuši ciema iedzīvotāji. Un tad aiz kāda līkuma viņa tos ieraudzīja. Viss ciems (vismaz meitenei tā šķita) bija sapulcējies ap kādu būdiņu. Ļaudis klausījās, ko runāja bariņš vecāku vīru; Emma vēl nebija tik tuvu, lai sadzirdētu, bet likās, ka visi par kaut ko apspriežas. Jauneklim un Emmai pieejot tuvāk, vecie vīri apklusa un pievērsa uzmanību meitenei. Jauneklis viņus goddevīgi sveicināja, tad atvēra durvis, ielaizdams Emmu būdiņā.

Būdā bija tumšs, un, durvīm aizkrītot ciet, kļuva vēl tumšāks. Jauneklis bija ienācis Emmai līdzi. Vienu brīdi meitene tikai stāvēja, līdz acis aprada ar krēslu. Gaiss bija smags, tajā vēdīja kaut kāda indīga smaka. Meitenei tuvojās tumšs stāvs. Samiegusi acis, Emma beidzot pazina Kūdrasmāmiņu. Zintniece saņēma Emmu aiz rokas un vedināja dziļāk būdā.

-   Kur ir Gab…

Jautājums pamira Emmai uz lūpām. Pie istabas pretējās sienas meitene ieraudzīja milzīgi lielu gultu; tajā gulēja Gabriēls līdz jostasvietai kails, aizvērtām acīm. Viņa delmi bija vienās cirtienu švīkās un sānos melnēja dziļa rēta. Taču ne jau viņa ievainojumi lika Emmai pārsteigumā ievilkt elpu un iekost lūpā. Zem ādas ap katru rētu uz visām pusēm izstaroja tādi kā melni taustekļi.

-   Tā ir inde, sacīja Kūdrasmāmiņa. Ja nokļūs līdz Gabriēla sirdij, viņam beigas.

-Glābiet viņu! Dariet kaut ko! Jums taču kaut kas jādara! Emma lūdzās.

-  Tas nav tik vienkārši, bērniņ… Zāles, ko vajag, lai pagatavotu pretindi, nav viegli atrodamas. Visu krājumiņu, kas bija, es jau izlietoju, tevi glābdama… Gabriēls tā vēlējās… Zintniece paņēma bļodiņu, kurā vīdēja dzeltena putra, un ņēmās to maisīt. Nezinu gan, nezinu gan… viņa murmināja.

Emma raudzījās uz lielo vīru Gabriēlu, savu glābēju. Tagad viņš mirst! Tas nav taisnīgi! Jābūt taču kādam līdzeklim…

Viņa atrāvās. Kūdrasmāmiņa bija pieskārusies viņas vaigam.

-   Ko jūs da…

Taču vecā uz Emmu nemaz neskatījās. Viņa lūkojās uz pašas garo nagu, kurā bija aizķērusies Emmas asara.

Kaut ko domīgi nomurminājusi, zintniece iepurināja asaru bļodiņā.

-   Paliec mierā! viņa sacīja Emmai, savāca vēl saujiņu meitenes asaru un tās visas pievienoja dzeltenajai ziedei. Un ņēmās maisīt, ņurdēdama: Mjā… var jau būt, var jau būt!

-   Emma! Gabriēls bija atvēris acis. Gribēju tevi redzēt…

Meitene centās smaidīt un runāt tik jautri un pārliecinoši, cik vien spēja.

-   Man iet labi! viņa teica. Esmu sveika un vesela, jo tu mani izglābi. Tu ari izveseļosies! Kūdrasmāmiņa ari tevi izārstēs! Būsi atkal vesels un stiprs, vēl stiprāks nekā līdz šim!

Zintniece sāka klāt uz Gabriēla rētām dzelteno ziedi. Tā šņāca un burbuļoja.

-   Man prieks… ka tev iet labi… Gabriēls čukstēja, un viņa acis aizvērās.

Emma ielika abas rociņas lielajā milža delnā. Laikam gan zāles briesmīgi koda, jo viņš sažņaudza roku dūrē, sāpīgi saspiezdams Emmas plaukstas. Tomēr viņa izturēja.

PIECPADSMITĀ NODAĻA Mirusī Pilsēta

Keita un Maikls gāja rūķu bariņa vidū, tieši aiz mūžvecā baltbārža, skaļi krācošā Fērgusa viens no rūķiem viņu nesa pičpaunā. Priekšgalā soļoja Heimišs; kopā viņi bija septiņi.

Rūķu karaļa iziešana no pilsētas bija notikusi bez svinīgām tauru skaņām. Heimišs bija teicis: ja tauta zināšot, ka viņš dodas projām, viņš neglābšoties no ziedu pušķiem un pavadītājiem, un sīkajiem bērneļiem, kurus tad nu viņam vajadzēšot bučot vai pusi dienas. Tobrīd Keitai šķita, ka rūķi slepeni saskatās; Fērguss pat nicīgi nokrekšķējās, tad centās tēlot, ka ieklepojies. Beidzot viņam tiešām uznāca klepus, un viņš klepoja neciešami ilgi.

Viņi bija izgājuši no pilsētas pa nomaļiem vārtiņiem un turpinājuši ceļu pa labi uzturētiem, ar lāpām apgaismotiem tuneļiem. Heimišs visu laiku tarkšķēja, stāstīdams par Mirušās Pilsētas vēsturi un tās leģendām, un par to, kāds viņš esot dūšīgs karotājs.

-   Tev nevajadzēja ielaisties ar Heimišu strīdā, Keita pačukstēja, pieliekusies brālim tuvāk. Tomēr tu biji ļoti, ļoti drosmīgs, īsts varonis!

Maikls izskatījās sakautrējies. Kas nu es par varoni…

-   Esi gan varonis! Emma arī sacītu to pašu.

Viņu čukstus nomāca rūķu ieroču žvadzēšana, ar dzelzīm apkaltu papēžu dunēšana pret akmeni, Fērgusa iekrācieni un Heimiša vāvuļošana. Kad Maikls atkal kaut ko pačukstēja, Emmai vajadzēja lūgt, lai viņš atkārto.

-   Kā tu domā vai viņa tagad ir drošībā? brālis jautāja.

-   Noteikti! Keita atbildēja, nebūdama par to pārliecināta. Atceries doktors Pims ieminējās, ka viņa esot pie Gabriēla. Gabriēls nepieļaus, lai ar mūsu māsu kas notiek.

-   Kas zina, vai vairs jebkad Emmu satiksim…

-   Skaidrs, ka satiksim!

Maikls piekrizdams pamāja un sāka runāt par ko citu: viņš nesaprotot, kāpēc Heimišs neņemot līdzi rūķu armiju. Grāfienei esot tikai daži desmiti ķērku. Kas gan liedzot Heimišam tos vienkārši padzīt?

-   Salmaktari. To sacīja rūķis, kas soļoja bērniem aizmugurē. Viņam bija melni mati, melna bārda un kuplas uzacis; viņš izskatījās jaunāks par pārējiem rūķiem. Keita ievēroja, ka viņš cenšas runāt klusi. Apmēram pirms gada karalis uzzināja, ko grāfiene perina. Kopš ierašanās viņa sametusies uz vienu roku ar tiem zemzemes glumekļiem, kas apdraud rūķus… Jūs taču zināt, kas tie ir?

Keita pamāja, atcerēdamās cietuma kamerā redzēto sapni… aklo briesmoni ar pienaini balto ādu, kas, izlīdis no labirinta, tuvojās Gabriēlam, klikšķinādams briesmīgos nagus.

-Grāfiene salmaktarus ir uzpirkusi, visu ko tiem sasolījusi… Ko gan šiem daudz vajag varbūt vienīgi nomazgāties! Bet tagad viņai ir stipri sargi. Ja Heimišs… ja karalis sadomātu uzbrukt grāfienes ķērkām, tūlīt veseli salmaktaru bari steigtos tai raganai palīgā… Izceltos rūķu karš ar salmaktariem, un to mūsu karalis negrib.

-   Kā tevi sauc? Keita apvaicājās.

-   Voless, rūķu jauneklis atteica. Tad sazin kāpēc piebilda: Rūķis.

Apmēram pēc stundas gājiena viņi iznāca no tuneļa lielas klinšu ieplakas malā. Dziļi lejā, tumsā varēja dzirdēt ūdens čalas.

-   Klintaines upe! Heimišs paziņoja, ar spērienu aizlidinādams lejā akmeni. Tā iztek no kalniem un līkumo cauri Klintaines pilsētai, kur dzīvo stulbie klintainieši. Upe bija svarīga satiksmes artērija, kas vienoja mūsu tautas. Tad ieradās tā čirkainā ragana, izpostīja starptautisko tirdzniecību… Ejam ātrāk! Tilts ir tepat netālu. Šķērsojot tiltu, mēs nonāksim vecajā rūķu karaļvalstī.

-  Kā ekskursijas vadītājs Heimišs nemaz nav peļams, Maikls atzina, kamēr viņi gāja gar kraujas malu. Paskat, cik daudz viņš sajēdz!

-   Ar to viņš nodarbojās agrāk, kad vecā karaliene vēl bija dzīva, sacīja Voless. Kad pie mums viesojās amatpersonas no citiem apvidiem, Heimišs tās pavadīja. Vienmēr visu izrādīja un izstāstīja, kā pienākas. Ja vien bija skaidrā.

Keitas domas vairāk nodarbināja kas cits, proti, doktora Pima sacītais. Drīz viņi nonāks pie gājiena mērķa pazemes velves… Kāpēc lai šī slepenā velve, kas pirms vairāk nekā tūkstoš gadiem aizslēgta ar kādu burvestību, tagad atvērtos viņai un Maiklam, un varbūt arī Emmai (ja Keita pareizi sapratusi burvja vārdus)? Kā tas iespējams? Un kāpēc burvis bija teicis "no visiem bērniem tieši jūs"? Kā to saprast? Un ko nozīmēja mājiens par to, ka grāmata esot Keitu izvēlējusies, vienīgi viņa spējot pār to pilnīgi valdīt, bet tas notikšot tikai tad, kad viņas sirds būšot izdziedēta? Keita tik saspringti domāja, ka beidzot vairs neko nesaprata un briesmīgi satraucās.

Gājiens sasniedza no akmeņiem būvētu lokveida tiltu, ko sargāja vientuļš rūķis. Heimišs tam vaicāja, vai esot jaunas ziņas no Mirušās Pilsētas.

-   Nekā jauna, Jūsu Majestāte! tilta sargs atteica. Bet, ja tā ragana pavisam drīz neatradīs, ko meklē, var gadīties, ka viņa to neatradīs nemaz. Klintainieši jau ir pagalam novārdzināti. Ķērkas viņus badina, pātago un liek strādāt dienu un nakti. Es gan saku: tos dzīvos miroņus vajadzētu patriekt no mūsu kalniem un…

-   Ak tu saki, ko? Heimišs viņam uzšņāca. Tev nekas nav jāsaka! Tavs darbs ir turēt muti ciet un cirvi aiz jostas! Paskat tik! Nez kas mums šodien par svētkiem Vārda brīvības diena? karalis šķendējās, dodamies pāri tiltam.

Kad viņi bija tikuši otrā pusē, Heimišs pavēlēja rūķiem noņemt bruņas; ķērkas varēja sadzirdēt šķindoņu. Tad sabukņīja Fērgusu. Mosties, vecais āpsi! Laiks nopelnīt vakariņas!

Fērguss pavēra blāvās, asarojošās acis.

-   Ko? viņš ievaicājās.

-   Mēs pārgājām pāri akmens tiltam. Kur tagad jāiet, lai tiktu uz zelta alu?

-   Zelta alu? Šķita, ka vecajam rūķim nav ne jausmas, par ko karalis runā.

-Jā, jā, zelta alu! Zelta alu! Ja tu būsi melojis, vecais āpsi, un Heimišs satvēra večuku aiz bārdas, ja nemaz nezini, kur tā ir…

-Jāiziet pa vārtiem, Fērguss nomurmināja. Tad uz rietumiem pa kori… Durvis ar ģerboni krustotiem āmuriem… tad kāpnes, kāpnes…

-   Labs ir! Heimišs pievērsās saviem karavīriem. Tagad klusi kā pelītes!

Viņi kāpa lejup pa tumšu, akmeņainu tuneli, kas piepeši beidzās pie varenām dzelzs durvīm. Parakņājies zem bārdas, Heimišs izvilka lielu atslēgu, iebāza to slēdzenē, piepūta vaigus un grieza. Mēlīte atlēca vaļā ar troksni, kas atbalsojās tunelī līdz pašam galam. Rūķi no pārbīļa sarāvās čokurā.

-  Tas man īsti neizdevās, Heimišs noteica, izskatīdamies gaužām muļķīgs.

Pārdesmit soļu aiz durvīm tunelis beidzās; priekšā pavērās dziļa ieplaka, tāda kā milzīgi plaša kalnu ala, kuras lejdaļā spīdēja spoža gaisma. Heimišs ar šņācienu visiem pavēlēja gulties uz vēdera; pieci rūķi un abi bērni nu līda uz priekšu četrrāpus. Varēja dzirdēt klaudzam āmurus un cērtes, saklausīt ķērku izkliegtās pavēles un pātagu plīkšķēšanu. Tikuši pie kraujas malas, Keita un Maikls paraudzījās lejup.

Viņi atradās augstu virs senas pilsētas, kas savulaik tikusi izcirsta kalnu grēdas vidū; tā stiepās tālu uz visām pusēm, alas robežas nebija saskatāmas. Pareizāk sakot, viņi gan raudzījās nevis uz pilsētu, bet pilsētas drupām. Keitai šī ieplaka atgādināja stikla lodi, kuru sakratot uzdejo sniegpārsliņas. Ieplaka bija kratīta un drebināta, līdz mājas un torņi bija sagruvuši un ielās atvērušās milzīgas plaisas. Tā bija Mirusī Pilsēta, kuras pīšļi neskarti gulējuši gadsimtiem ilgi.

Nu tā bija pamodināta.

Tieši lejā zem kraujas bija sarindots daudz lielu lampu, kas apgaismoja drupas. Visvairāk ļaužu strādāja lielā gruvešu telpā, kurai nebija jumta. Keita varēja redzēt tikai to apveidus, jo gaiss virs drupām bija putekļu pilns. Meitene zināja, ka tai jābūt lielajai troņa zālei. Kas tur īsti notiek, to nevarēja saskatīt, bet ķērku pātagu plīkšķi lika iztēloties baisu ainu.

-   Kalmartija, klusi sacīja Heimišs. Mirusī Pilsēta!

-   Neticami… Maikls čukstēja, pieturēdams brilles (tās varēja nokrist), senā rūķu pilsēta! Kaut man būtu līdzi fotoaparāts!

Keita noklusēja, ka šo pilsētu jau ir redzējusi sapnī. Redzējusi tās bojāeju.

Heimišs deva zīmi, lai viņi atkāptos no kraujas malas.

-   Nerādīties un netrokšņot! viņš šņāca. Citādi mums visiem beigas!

Galu galā Kūdrasmāmiņa izstūma Emmu no būdas.

-   Bet… bet… Emma stostījās, veltīgi turēdamās pretī.

Melnie indes taustekļi ap Gabriēla brūcēm bija izbālējuši, tomēr viņš vēl nebija atvēris acis. Emmai gribējās būt viņam blakus, kad tas notiks.

-   Man jāpaliek ar viņu divatā, Kūdrasmāmiņa teica. Drīz es tevi pasaukšu.

Ārā jau bija gaiša diena. Būdas priekšā sapulcējies pūlītis bija nozudis. Emma stāvēja, skatīdamās pa zemesceļu uz vienu un otru pusi. Vienīgā dzīvības zīme bija daži suņi, kas ošņājās ap brokastu pārpalikumiem.

-   Vai viņš drīz mirs?

Emma pagriezās. Pie būdas stūra stāvēja Dīna; šķita, ka viņa mēģinājusi ielūkoties pa logu.

-   Nekā tamlīdzīga! Emma atcirta. Bariņš ķērku taču nespēj nomušīt Gabriēlu.

Dīna neiebilda, tikai stāvēja un skatījās.

-   Viņš izveseļosies! Emma apgalvoja. Dīna pat nekustējās.

Emma aizgriezās un devās apsēsties uz kāda baļķa. Pagrābusi no zemes saujiņu sīku oļu, viņa sāka ar tiem apmētāt vecu katlu. Dīna pienāca un apsēdās blakus. Arī viņa iegrāba saujā akmeniņus, bet tos nemeta, tikai bārstīja no rokas rokā.

-   Manus vecākus gan ķērkas nogalināja, Dīna teica. Emma uz viņu paraudzījās, bet meitene lūkojās tikai

uz saujā birstošajiem akmentiņiem.

-  Viņi bija aizgājuši par tālu uz Klintaines pusi. Ķērkas viņus noķēra. Varbūt noturēja par klintainiešiem, kas izbēguši…

-   Tiešām? Dīna pamāja.

Tad Emma sacīja: Es arī esmu zaudējusi vecākus. Pirms desmit gadiem.

-   Vai viņi ir miruši?

-   Nē, pareizāk sakot… nezinu.

Abas kādu bridi sēdēja klusēdamas.

-   Tas gan ir briesmīgi, ka ar tavējiem tā notika, Emma beidzot teica.

-   Pēc tam Gabriēls aicināja mūsu vīrus karot ar raganu, bet viņi to nevēlējās. Tāpat kā tagad. Gļēvuļu bars! Un Dina svieda visu sauju uzreiz, tā ka pods dobji nodunēja.

-   Ko tu gribi sacīt?

-   Arī tagad viņi par to apspriežas. Dina norādīja uz lielu divstāvu namu, kas atradās uz pakalna. Pagājušā naktī, kad Gabriēls pārnāca, viņš sacēla kājās visu ciemu, kliegdams, ka tūlīt jādodas karot. Viņš pats bija tik saindēts, ka tik tikko turējās kājās. Tagad viņi par to gari un plaši apspriedīsies, bet no tā nebūs nekādas jēgas. Viņi visi ir… Ei, kurp tu steidzies?

Emma jau kātoja pa zemesceļu. Asinis viņai dzīslās verda, un acis no dusmām bija aizmiglojušās. Gabriēls aicinājis vīrus cīnīties, bet viņi to nebija gribējuši. Emma to tā neatstās.

Iegājusi pa durvīm, meitene nokļuva lielā, piedūmotā telpā. Vecie vīri, ko viņa bija redzējusi no rīta, sēdēja telpas vidū ap pavardu, bet pārējie ciema ļaudis stāvēja gar sienām viņiem apkārt vai sēdēja uz soliem, vai raudzījās lejup no galerijas.

Viens no vecajiem patlaban runāja:

-   Mums nav ne jausmas, cik spēcīga īstenībā ir ragana. Pienākums jā, bet mums nav pienākuma glābt klintainiešus. Mūsu pienākums ir gādāt par savu tautu. Mūsu pienākums ir mūsu vēstures saglabāšana. Šos vārdus sacīdams, viņš sita ar nūju pret zemi, saceldams mazus putekļu mākonīšus. Ja nu mēs karā pret grāfieni ciešam sakāvi? Kāda būs viņas atriebība? Mēs to nezinām! Mums nav ne jausmas, kādas pārestības viņa varētu nodarīt! Tādēļ nedrīkst uzņemties tādu risku!

Viņš apsēdās, apkārt skanot pūļa murdoņai.

-Jūs visi mirsiet! Emma iekliedzās.

Viņa bija uzlēkusi uz kāda sola. Visi, kas atradās lielajā telpā vidū, gar sienām, galerijā, apklusa un pagriezās pret meiteni.

-  Vai domājat: ja neko nedarīsiet, grāfiene jūs neaiztiks? Kā gan varat būt tādi muļķi! Zemapziņa Emmu brīdināja, ka nevajadzētu šos ļaudis saukt par muļķiem, taču viņa to ignorēja. Nekad mūžā nebiju dzirdējusi tādas muļķības! viņa iesaucās.

Vecais vīrs, kas bija uzstājies, pacēla nūju un norādīja uz Emmu. Aizvediet to bērnu!

Emma redzēja, ka viņai tuvojas kāda sieviete. Meitene vēlējās, kaut blakus būtu Keita, kuru visi vienmēr uzklausīja.

-   Tā ir taisnība! Es to redzēju! viņa turpināja. Tur viss ir miris! Koki, dzīvnieki viss! Visi ir miruši! Tā būs ari šeit! Gan redzēsiet!

-   Aizvediet viņu! vecais pavēlēja, sizdams ar nūju pie zemes.

-Nē!

Visi apklusa un pagriezās, arī Emma. Durvīs bija iestājies Kūdrasmāmiņas resnais augums. Aizvērusi durvis, Kūdrasmāmiņa piešļūca un nostājās meitenei blakus.

-  Viņa ir ieradusies no nākotnes. Viņa apgalvo, ka reiz šis kalnājs kļūs par neauglīgu tuksnesi, un es viņai ticu.

-   Kūdrasmāmiņ, ja šī meitene saka patiesību… Vecā vīra balss nu bija pavisam citāda, tajā skanēja cieņa.

-   Skaidrs, ka patiesība! Vai jūs esat kurli vai… Emma aprāvās, pamanījusi Kūdrasmāmiņas nosodošo skatienu.

-   Bet kā var zināt, kāpēc te viss kļūs par tuksnesi? viņš turpināja. Varbūt tajā nākotnē, no kurienes viņa nāk, mēs esam karojuši ar raganu un cietuši sakāvi. Varbūt aina, ko meitene attēlo, ir raganas atriebība.

-   Pasakiet, ka viņš ir vecs zaķpastala! Emma šņāca.

Kūdrasmāmiņa meitenē neklausījās. Tad mums jākaro tā, lai mūs nesakautu, viņa sacīja. Saņēmusi Emmu aiz rokas, viņa pagājās uz priekšu, līdz viņas abas stāvēja telpas vidū pie vecajiem vīriem. Es biju šī ciema zintniece jau tad, kad daudzi no jums vēl nebija dzimuši. Jā, tiesa: ja karosim ar grāfieni un padosimies, mums beigas. Mūsu cilts, mūsu vēsture, mūsu leģendas viss tiks izdzēsts no cilvēces atmiņas. Tik un tā… viņa lēni pagriezās un pārlaida skatienu sapulces dalībniekiem, mūsu vienīgā izeja ir cīņa.

Lūkodamās uz Kūdrasmāmiņu, Emma ievēroja ko dīvainu. Grumbas vecās sievietes sejā izzuda, acis iemirdzējās spožāk, augums izslējās staltāks. Vēl arvien Emmai blakus stāvēja vecā, grumbainā Kūdrasmāmiņa ar salīkušo muguru, taču runājot kļuva redzama arī otra sieviete slaida, stalta, skaista. It kā viņas būtu divas, divi tēli vienkop.

-Visi zinām nostāstus par kādu kalnos paslēptu mantu, kurai piemīt liels burvju spēks. Un daudzi no mums uzskata, ka tieši šie nostāsti ir atvilinājuši raganu uz šejieni. Kas tā īsti ir par mantu, ko viņa meklē? Un kā īsti tās spēks izpaužas?

Kūdrasmāmiņa uz brīdi apklusa. Emma redzēja, ka sievas un vīri ir paliekusies uz priekšu un klausās ar aizturētu elpu. Virs galvas iečīkstējās galerija tur ļaudis spiedās pie margām, lai varētu labāk saklausīt zintnieces vārdus.

-   Tā ir grāmata. Reiz bija trīs lielas burvestību grāmatas ar vislielāko spēku, kāds jelkad līdzīgām grāmatām piemitis. Taču pirms tūkstošiem gadu šīs grāmatas tika nozaudētas. Tik un tā pasaules burvji un gudrie zina kaut kur tās ir. Un viņi apzinās to spēku. Katra no šīm grāmatām spēj pārveidot mūsu pasauli. Pirms daudziem gadiem es pārliecinājos, ka viena no grāmatām ir paslēpta mūsu kalnos, taču nezināju kura. Tagad, pateicoties šim bērnam, es zinu.

Viņa nolaida roku uz Emmas skausta. Meitene sajuta vecās sievas līkos pirkstus un jaunās sievietes stipro, glāsmaino plaukstu.

-   Grāmata, kas paslēpta mūsu kalnos, grāmata, ko grāfiene visiem spēkiem cenšas iegūt, ir tā, kas satur laika un telpas noslēpumus. Tās nosaukums ir "Atlants".

Telpu pāršalca murmināšana. Emmai pārskrēja drebuļi pār kauliem, kaut arī viņa stāvēja pie karsta pavarda. Kūdrasmāmiņa pacēla roku. Visi apklusa.

-   Tam, kurš spēj ar "Atlantu" rīkoties, pārvar laika robežas, ceļo pa vēstures karti. Ar to vien jau pietiktu, lai mūsu sirdīs viestu bijību. Bet arī tas vēl nav viss… Emma manīja klausītājus saspiežamies apkārt arvien ciešāk, it kā tie vēlētos zintniecei no lūpām nolasīt katru vārdu. Tas, kurš spēs pa īstam atbrīvot grāmatas burvju spēku, ne vien ceļos laikā un telpā, bet ari valdīs pār tiem. Pasaules kārtību tas varēs pakļaut savai gribai. Tai dienā, kad grāmata nonāks sava valdnieka rokās, mūsu un mūsu tuvinieku dzīvība, visu pasaules ļaužu dzīvība būs atkarīga no grāmatas valdnieka žēlastības. Mums jācīnās! Mēs nedrīkstam pieļaut, ka "Atlantu" iegūst ragana!

Kūdrasmāmiņa apklusa. Uz viņu pašķielējusi, Emma redzēja skaistās sievietes tēlu izgaistam; atkal blakus stāvēja vecā sieva ar krunkaino ādu. Krietnu bridi telpā viss bija klusu. Piepeši liela auguma, muskuļots vīrs slējās kājās.

Es cīnīšos! viņš paziņoja.

Tad cits pēc cita vīri piecēlās no soliem vai panācās uz priekšu no tās vietas, kur bija stāvējuši, līdz visi no sešpadsmit līdz sešdesmit gadu vecumam stāvēja plecu pie pleca, gatavi cīņai.

Vecais vīrs nopūtās. Nu labi… Notiks tas, kam jānotiek! Kurš būs vadonis?

-Es!

Gabriēls stāvēja durvīs, uzmetis uz pleciem segu. Vienā mirklī Emma bija viņam klāt un iespieda seju viņa sānos, lai lielais vīrs neredzētu viņas asaras.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA Melnais ezers

Turēdamies pie klints un sarunādamies tik klusu, cik vien iespējams, Keita, Maikls un rūķu pulciņš virzījās pa kraujas malu virs vecās galvaspilsētas, līdz nokļuva pie durvīm, virs kurām bija attēloti divi sakrustoti āmuri. Pa tām izgājuši, viņi nokļuva tumšā telpā. Parakņājies zem bārdas, Heimišs izvilka dūres lieluma kristālu un piesita ar to pie sienas. Tūlīt atplaiksnīja balta gaisma, un bērni ieraudzīja vītņu kāpnes, kuras stiepās lejup gandrīz vertikāli, nozuzdamas tumsā.

Heimišs uzbukņīja veco rūķi Fērgusu no miega.

Ei! Izgulēsies, kad būsi miris! Vairs ilgi nav jāgaida. Nu, saki, vai mums te jākāpj lejā?

Ar asarojošām acīm Fērguss pablenza uz kāpņu pusi. Jā, tas ir īstais ceļš… Lejā, lejā, tikai lejā… Pa kreisi, pa labi, tad atkal pa labi, trešās pa kreisi, sestās pa labi, astotās pa kreisi un tik uz leju, ejiet vien, gan jau aiziesiet…

Un viņš atkal iemiga.

-   Neļaujiet viņam snaust! Heimišs pavēlēja. Mums vēl viņu vajadzēs. Velna milti…

Kāpnes bija stāvas un šauras, ar spējiem pagriezieniem.

-   Tas, kurš tās cēlis, laikam gan gribējis, lai laužam kaklu, Maikls pačukstēja. Tad piebilda: Tie noteikti nebija rūķi. Gan jau nolīguši kādu svešu celtnieku brigādi.

Par laimi, arī citiem rūķiem bija tādi paši gaismas kristāli kā Heimišam, ar tiem viņi gaismoja ceļu. Keitai bija grūti paciest, ka ik reizi, sasniedzot vietu, kur kāpnes sazarojās, Heimišs lika bikstīt Fērgusu, lai tas atmostas un norāda īsto pagriezienu. Viņa ieteica Heimišam pierakstīt, ko vecais rūķis saka, lai vienmēr nevajadzētu viņu modināt, bet Heimišs Keitu izsmēja.

-   To tu gan gribētu pierakstīt! Nekādas rakstīšanas! Manā klātbūtnē nekas netiks pierakstīts.

Jo dziļāk viņi nokāpa, jo kļuva saltāks; drīz Keita un Maikls jau redzēja elpas garaiņus veļamies no mutes, un no griestiem nokarājās lāstekas. Keita ievēroja, ka rūķi sākuši tramīgi raudzīties apkārt.

-   Stāsta, ka te spokojoties, Voless viņai pačukstēja. Labajā rokā viņš turēja kristālu, bet kreisā delna žņaudza cirvīša kātu. Rūķi šeit tikpat kā nenāk. Daudzi te ņēmuši nelabu galu! Palikuši tumsā un sajutuši, ka ledainas rokas…

-   To tu varētu stāstīt vēlāk, Keita ieteica.

-   Njā, varētu gan… Voless norūca, palūkojies uz Maiklu: acis viņam bija kļuvušas tikpat apaļas kā briļļu stikli.

-   Stāt!

Komanda bija atskanējusi no Fērgusa lūpām; Keita bija domājusi, ka vecais guļ, taču viņš negulēja. Viņa palūkojās uz priekšu (kāpdami bērni visu laiku skatījās uz pakāpieniem, baidīdamies paklupt un nolidot lejā, tumsā) un ieraudzīja kāpņu galu; viņi bija sasnieguši lielu alu. Nedaudz attālāk alas sienā bija vēl viena ieeja, aiz tās vīdēja vēl vienas lejupejošas kāpnes.

-   Klāt esam! vecais rūķis paziņoja.

-   Tas ir šeit? Nevar būt! teica Heimišs.

Arī Keitai šķita, ka tas nevar būt. Tumšajā, miklajā alā bija tikai divas ievērības cienīgas vietas: durvis un pretējā pusē melns pazemes ezeriņš.

-Var gan būt, atteica Fērguss, nošļūca lejā no nesēja muguras un apsēdās ar muguru pret alas sienu. Šite! viņš vēl piebilda.

-Ak tā? Tad šī ir tā zelta ala, kuru tu minēji? Saniknotais Heimišs sagrāba veco aiz bārdas un neganti parāva. Tu, vecais prauls! Ja būsi mūs maldinājis, likšu tev apēst pašam savu bārdu!

Fērguss tikai nosmējās.

-   Protams, šī jau nu nav zelta ala! Viņš norādīja uz ezeriņu. Tur… Zem ūdens, dziļumā ir eja… Tai jāpeld cauri, cauri, cauri… Iznirsiet virspusē un skat! priekšā būs zelta ala visā savā godībā! Tikai… der uzmanīties… Viņš izvilka garu māla pīpi un ņēmās piebāzt tās galviņu ar tabaku. Tur viens dzīvo. Tāds glums un lunkans…

Uzšvirkstinājis sērkociņu, rūķis aizdedza pīpi un trīsreiz uzpakšķināja, ievilkdams vaigus uz iekšu. Tad atgāzās atpakaļ un izpūta lielu, lēni peldošu dūmu gredzenu.

Pārējie rūķi nesacīja ne vārda, pat nekustējās.

-   Nu gan esam ķezā! Voless beidzot pačukstēja, pieliecies pie Keitas un Maikla.

-   Ko tas nozīmē "tur viens dzīvo"? Kas tur dzīvo? Heimišs jautāja.

Vecais rūķis paraustīja plecus. Es nezinu. Nekad nav tur līdis iekšā. Vai es kāds muļķis, vai?

-   Tad kā tu, ellē, vari zināt, ka jāpeld cauri, lai tiktu uz to stulbo alu?! Heimišs ieaurojās.

Lai arī viņi atradās ļoti dziļi pazemē, Keitai šķita, ka šo bļāvienu jau nu gan grāfienes ķērkas varētu sadzirdēt.

Fērguss rāmi izpūta vēl vienu dūmu gredzenu. Mans miesīgs brālis tur bija un pats savām acīm to visu redzēja. Viņš man to pastāstīja.

-   Tad kāpēc tu esi šeit, vecā lapsu barība, nevis tavs brālis?

-   Ta* laikam jau tāpēc, ka šis i' pagalam. Bet es vēl visu gaiši atminos… Todien sēdēju šepat, ļuļķēju savu pīpīti… Dūms i' labs… Mans brāļuks ienira tajā ezeriņā… Es sēžu un gaidu, gaidu… trakoti ilgi… un tad beidzot šis iznirst un iebļaujas: "Fērgus, veco zēn, te apakšā i' tunelis, pa to var nokļūt zelta alā!" "Zelta alā! Vai tā no tīra zelta, vai?" es šim vaicāju. "Nē," šis atbild, "no zelta nav, tikai…" Pļukt!

-   Tikai "pļukt"? Ko, ellē ratā, nozīmē "tikai pļukt"? Heimišs iebļāvās.

-   Neko… Tas lunkanais paslējās no ūdens, sakampa manu brāli aiz skausta un norija pļukt!

Ilgu laiku valdīja klusums.

Tad Heimišs uzsprāga. Viņš lēkāja apkārt kliegdams, bļaudams un bliezdams ar cirvīti pa labi un pa kreisi. Keitai vienubrīd šķita, ka viņš belzīs arī Fērgusam; vecais sēdēja pavisam mierīgs, sūca pīpi un nemaz necentās slēpt smīniņu.

-   Rūķi nav labi peldētāji, Maikls pačukstēja.

-   Diez vai tas ir galvenais, atčukstēja Keita.

Dusmās šņākdams, Heimišs piebāza savu bārdu pie

vecā rūķa bārdas. Tad tāds ir tavs ceļš? Tu mums parādi ceļu uz zelta alu cauri kaut kāda ūdens nezvēra ēdamistabai?!

-   Kāpēc ta' mans ceļš? Fērguss mierīgi atbildēja, paraustīdams plecus. Tas i' vienīgais ceļš. Cita ceļa nav!

Heimišs zvērojošām acīm, vīstīdams dūres uzlūkoja veco; Keitai jau šķita, ka viņš tiešām grasās tam noraut bārdu. Tad Heimišs pagriezās.

-   Skaidrs! Vannā iekšā visi! Jūs, sīkaļas, arī! viņš piebilda, palūkodamies uz Keitu un Maiklu.

Fērguss izpūta vēl vienu dūmu gredzenu un klusi nosmējās. Pļukt!

Mazais pulciņš sastājās pazemes ezera malā. Rūķi noāva smagos zābakus un nolika ieročus, paņemdami līdzi tikai vieglus duncīšus. Ari Keita un Maikls novilka jaku un apavus. Keita iebāza abas fotogrāfijas bikšu kabatā to, kurā viņa bija redzama guļamistabā, un otru, ko bija iedevis Ābrahāms. Otra fotogrāfija lika atcerēties rītu, ko viņa bija aizvadījusi Ābrahāma istabā kopā ar Emmu. Kaut gan bija pagājušas tikai dažas dienas, šķita, ka tas bijis ļoti sen, citā dzīvē.

-   Vai tu to varēsi? Maikls jautāja.

-   Es? Protams! No visiem trim bērniem Keita bija vissliktākā peldētāja.

Pirmajās divās patversmēs, kur viņi bija uzturējušies, bērniem nebija peldēšanas nodarbību. Keita iemācījās peldēt tikai deviņu gadu vecumā, tomēr vēl arvien viņai bija bail no ūdens. Tagad, bāžot sarullētās zeķītes kurpēs, viņai drebēja rokas.

Divi rūķi ar kāju īkšķiem pamēģināja ūdeni un tūlīt atrāvās. Cerēsim, ka lunkanais pa šo laiku būs nosprādzis, viens no viņiem nomurmināja.

Bērniem pienāca klāt Voless un sniedza divus spīdošus kristālus. Tie jums noderēs! Tur, lejā, būs tik tumšs, ka vai acī dur… Tā es domāju.

Keita pateicās un satvēra vienu kristālu saujā. Tas bija vēss, kaut arī mirdzēja.

-   Nu tad… Ezera malā bija pienācis Heimišs. Ko vari padarīt šodien… viņš sagrāba vienu rūķi un iesvieda ezerā, to neatliec uz rītu!

Tikko šļakstiens bija noplacis, rūķis iznira, cenzdamies turēties uz ūdens. Lejā, tu maitasgabals! Heimišs iebļāvās un paķēra lielu akmeni.

Nabaga rūķim nekas cits neatlika viņš dziļi ieelpoja un ienira. Keita nolūkojās, kā tumsā zem ūdens pamazām izzūd viņa kristāla spīdums. Atskanēja vēl viens šļakstiens Heimišs bija iesviedis ezerā otru rūķi.

Kāds rūķis sāka kāpties atpakaļ. Jūsu Majestāte, es neprotu peldēt!

-   Nu tad tev laiks iemācīties!

Šļakstiens un arī trešais rūķis bija nozudis.

Heimišs pievērsās Keitai un Maiklam. Vai paši lēksiet iekšā vai arī gaidīsiet, ka jūs iemetu? viņš jautāja. Slapji būsiet šā vai tā!

-   Nāc… Keita sacīja brālim.

Viņi iebrida tumšajā ūdenī. Tas bija tik auksts, ka Keitai uzreiz iesāpējās potītes un ceļgalu locītavas. Vēl viņi atradās uz tāda kā akmens pakāpiena, kur ūdens sniedzās līdz ceļgaliem. Nākamais solis veda dziļumā.

-   Maikl brilles!

-   Ak jā, paldies, ka atgādināji! Viņš neveikli iestūķēja tās kabatā, cenzdamies neizlaist no rokas kristālu.

-   Ej tu pa priekšu! Tu peldi ātrāk. Negribu tevi kavēt, Keita teica.

-   Keita…

-   Būs jau labi… Brālis par atbildi gan pamāja, taču Keitai šķita, ka viņas balss nav bijusi pārliecinoša.

Un vienā mirklī meitene aptvēra, kādā stāvoklī viņi abi nokļuvuši. Viņi atrodas dziļi zem kāda kalna, zem senas rūķu pilsētas drupām, un kopā ar brāli grasās ienirt melnā ūdenī, kur, iespējams, vēl tagad dzīvo briesmīgais nezvērs. Un to visu viņa dara tāpēc, lai atgūtu kaut kādu burvju grāmatu! Vai viņai maz ir prāts? Keita satvēra Maiklu aiz rokas un kāpās atpakaļ… bet tad rupja ķetna no aizmugures viņu pagrūda.

-   Aiziet!

Abus aprija melnais ūdens. Keita redzēja Maikla kristālu virzāmies projām. Viņš nira lejup. Keita sekoja, baidīdamās brāli pazaudēt. Pēc dažiem vēzieniem Maikls izlīdzināja peldējumu. Keita tumsā ieraudzīja vēl viena kristāla spīdumu un tālāk vēl vienu, pavisam neskaidri saredzamu. Tagad viņa aptvēra, ka priekšā krietns gabals, ko peldēt.

Tikai nekrīti panikā, meitene sevi drošināja, tikai nekrīti panikā…

Viņi bija iepeldējuši ļoti šaurā tunelī. Abās pusēs melnēja sienas, un tepat virs galvas klints griesti. Lejā…

Keita neskatījās lejā, viņa raudzījās tikai uz gaišumu, kas nāca no Maikla kristāla, un centās airēties uz priekšu. Laiks šķita velkamies bezgala lēni. Rokas drīz kļuva svina smagas. Sirds krūtīs pukstēja pēdējiem spēkiem. Visļaunākais bija spiediens plaušās; šķita, ka tās ir saspiestas, sažņaugtas, zaudējušas pēdējo gaisa dvesmu. Keita centās sevi pārliecināt, ka nav atpalikusi, kaut gan Maikla kristāla gaisma šķita arvien vājāka.

Tad kaut kas pieskārās pie kājas. Keita pārbijusies pagriezās atpakaļ. Aizmugurē kaut kas kustējās, un vienu mirkli meitene nodomāja, ka tas ir nezvērs. Taču tas bija kāds rūķis; viņš izmisīgi vēcinājās, rādīdams, lai viņu palaiž garām. Keita to atļāva un rūķis aizķepurojās tālāk vēl neveiklāk nekā viņa. Necik tālu viņš vēl nebija ticis, kad Keita ieraudzīja no tumsas izslīdam trīs garus taustekļus; tie sagrāba rūķa kāju. Taustekļi bija pretīgi dzeltenzaļi, katrs krietna vīra rokas garumā un resnumā. Rūķis, laizdams burbuļus, cirta ar duncīti, taču nezvērs vilka viņu lejā. Keita gribēja iekliegties, un plaušas pieplūda ar ūdeni. Aizrijusies viņa uzpeldēja līdz tuneļa augšai un cēla rokas, cenzdamās sataustīt gaisu, glābiņu… Kristāls izslīdēja viņai no pirkstiem un nozuda, un pēc tam vairs nebija nekā, vienīgi tumsa…

-   Keita! Keita!

Viņa atvēra acis. Un pēc mirkļa jau klepoja un rīstījās, atvemdama pretīgo pazemes ūdeni; tas šļācās no mutes un deguna. Maikls uzsita viņai pa muguru.

-   Keita! Māsiņ!

-   Maikl… esmu dzīva…

-   Es jau domāju… domāju… Un Maikls viņu cieši apskāva.

-   Liecies nu mierā, ļauj cilvēkam elpot! Tā bija Volesa balss. Rūķis atvilka Maiklu nost.

Keita palūkojās apkārt. Voless stāvēja blakus, no viņa garās, melnās bārdas pilēja ūdens, matu kodaļa bija pielipusi pie paura. Citi rūķi darbojās, izgriezdami no drēbēm un bārdas ūdeni. Un visam pāri staroja maiga, zeltaina gaisma, kas nāca no daudziem spīdošiem punktiņiem alas sienās un griestos.

-   Kas notika?

-   Voless tevi atrada ūdenī bez samaņas. Viņš tevi izvilka. Viņš mums ari pastāstīja… kas tur notika, Maikls čukstus pabeidza.

Voless palīdzēja Keitai piecelties sēdus.

-   Paldies! Tu man izglābi dzīvību… Keita sacīja.

Rūķis nosarka un, pametis skatienu apkārt, klusi teica:

-   Kapteinis Robijs man uzdeva jūs abus pieskatīt… Bet tas ir noslēpums, vai saprotat?

Un Voless pamatīgi saverkšķīja seju: ar to laikam bija jāsaprot, ka viņš piemiedzis aci.

-   Vai varēsi paiet? Maikls jautāja.

-Jā. Taču Keita juta, ka viscaur dreb; pirkstu gali viņai bija zilgani.

-   Uzmanību! atskanēja Heimiša balss. Kuplo bārdu viņš bija savijis grīstē, izgriezdams no tās ūdeni. Puikas, izretojas! Meklēt! Te kaut kur jābūt durvīm. Jūs arī kustieties, sīkaļas! Pie darba! viņš piebilda, pagriezies pret bērniem.

-   Nē! Mana māsa ir galīgi pārsalusi! Maikls nikni atcirta. Viņai vajag sasildīties!

Heimišs gribēja ko bilst, bet, paskatījies uz drebošo Keitu, atmeta ar roku. Voless izvilka no kabatas kramu un melnu koka gabalu un pēc mirkļa jau bija uzkūris veselu ugunskuru. Maikls un Keita pievirzījās tuvāk pie uguns.

-Iedzer šo! Voless pastiepa Keitai plakanu ādas pudeli.

Keita iedzēra vienu malku, un viņai gandrīz sametās nelabi, taču augumā uzreiz ieplūda karstums, dreboņa mitējās, un pirksti atguva parasto krāsu.

-   Tu arī! Voless sniedza pudeli Maiklam.

-   Kas tas ir?

-Rūķu viskijs. Manas mammītes darinājums! Mirdams var dzert tā viņa saka.

Heimiša rūķiem ilgi meklēt nevajadzēja. Keita izdzirdēja saucienu un ieraudzīja, ka visi sapulcējušies kādā zeltainās alas vietā un lūkojas iekšā tunelī, kas piepeši bija atvēries.

-   Nu, tas jau ir labāk! Rūķu karalis staroja. Ei, jūs! Pietiek snaust! viņš uzsauca Keitai un Maiklam, kuri vēl arvien tupēja pie ugunskura. Šurp! Ejam! Dabūjiet man grāmatu!

Brīdi gājuši, viņi sasniedza durvis. Keita neticēja savām acīm. Tās nepavisam neizskatījās pēc tādām, kas ved uz pazemes velvi. Tās izskatījās pēc durvīm, aiz kurām varētu būt dzīvokļa guļamistaba vai varbūt viesnīcas numurs. Balti lakotas koka durvis ar apaļu misiņa rokturi. Pie tām bija piestiprināta plāksnīte ar uzrakstu "Netraucēt!". Kādam te bija piemitusi īpaša humora izjūta.

Heimišs satvēra rokturi un pavilka.

Nekas nenotika.

Viņš atspērās ar kāju pret klints sienu un vilka stiprāk.

Atkal nekā!

-   Doktors Pims teica, tās var atvērt tikai… iesāka Maikls.

-   Muti ciet! Heimišs uzkliedza.

Tad pavēlēja diviem sargiem, lai pieķeras viņam klāt, un viņi vilka trijatā, līdz beidzot Heimiša roka neizturēja, viņš palaida rokturi vaļā un visi trīs nogāzās zemē.

Heimišs pielēca kājās un bargi palūkojās visapkārt, pētīdams, vai kāds nesmejas.

Rūķi stāvēja stingu seju, sakniebuši lūpas.

-   Tu… Heimišs pamāja vienīgajam rūķim, kas peldējumā cauri tunelim bija paņēmis līdzi cirvīti, uzgāz pa tām durvīm!

-Diez vai tas ir koks, Maikls ieteicās. Cirvis tikai…

-   Nevārsti muti, sīkaļa! Vai gribi, lai tev to aizbāž ar zeķi? iesaucās Heimišs. Tad viņš pavēlēja rūķim: Uz priekšu!

Keita un Maikls atkāpās. Rūķis ieskrējās, atvēzējās ar cirvīti un no visa spēka blieza pa durvīm. Dunošs cirtiens, plīstoša metāla krakšķis, un kaut kas bumbai līdzīgs aizlidoja atpakaļ tunelī. Lidotājs bija rūķis; nu viņš gulēja zemē blakus saplīsušā cirvīša gabaliem. Uz durvīm nebija palikusi ne skrambiņa.

-   Nekas, vajadzēja pamēģināt! mācīja Heimišs. Šurp, sīkaļas! Redzēsim, vai bija vērts stiept jūs līdzi! Nu!

-   Es to izdarīšu, Keita sacīja. Varbūt durvju atvēršana iedarbinās kādu slazdu; viņa negribēja, lai cieš brālis.

Tomēr, sperdama soli uz priekšu, Keita ārkārtīgi vēlējās, kaut vispār nekas nenotiktu. Ja durvis neatvērtos, kļūtu skaidrs, ka viņa, Emma un Maikls nav ne īpaši, ne izredzēti. Visi saprastu, ka viņi ir gluži parasti bērni, un palaistu viņus vaļā.

Keita pastiepa roku un satvēra misiņa rokturi. "Lūdzu!…" viņa domās teica. Durvis ar klusu klikšķi atvērās.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA Slepenā velve

Pirmais, ko Keita ieraudzīja, durvīm atveroties, bija plaša telpa, kuru apgaismoja augstos griestos iedarināti dimanti un kuras vidū uz akmens paaugstinājuma, it kā viņu gaidīdama, gulēja grāmata viņu grāmata. Pirmais, ko Keita juta pēc šajās dienās notikušā, bija tas… tas, ka velves durvis atvērušās tieši viņai un nevienam citam, vēl nav ļaunākais, kas viņiem visiem gaidāms.

Mēs esam lielās briesmās, meitene nodomāja.

Traukdamies uz priekšu, Heimišs notrieca viņu zemē.

-Nē!!!

Heimiša roka sastinga pussprīža atstatumā no smaragdzaļā vāka. Viņš pievērsās Keitai, ko Maikls un Voless patlaban cēla kājās.

-Nē?

-Jūs nedrīkstat to aizskart!

Es nedrīkstu? Kas vēl nebūs! Paklau, jaunkundzīt…

-Jūs mirsiet!

Keita juta, ka Maikls uzmet viņai pārsteiguma pilnu skatienu. īstenībā viņa pati tik tikko apjēdza, ko dara. Viņa zināja vienīgi to, ka Heimišs nedrīkst pirmais aizskart grāmatu: tā doktors Pims bija piekodinājis.

-   Tu melo! rūķu karalis nicīgi izmeta.

-  Vienīgi Maikls un es drīkstam to nocelt no paaugstinājuma! Tā sacīja doktors Pims. Bet, nu… ja jūs neticat, ejiet un ņemiet to! Tad redzēsiet, kas notiks! Pareizāk sakot, neredzēsiet, jo būsiet pagalam. Keita sakrustoja rokas uz krūtīm, cenzdamās izlikties vienaldzīga.

Heimišs lūkojās no Keitas uz grāmatu, no grāmatas uz Keitu, tad atkal uz grāmatu. Bija skaidrs, ka viņam ļoti gribas satvert to rokās tūliņ pat. Beidzot viņš kaut ko norūca, nospļāvās un pamāja vienam no rūķiem. Keita tika sagrābta aiz delma un rauta uz priekšu. Heimišs pieliecās viņai tuvu klāt un noņurdēja, caur netīrītiem zobiem uzdvesdams siltu, smirdīgu elpu:

-   Skuķi, ja grasies mani piemuļķot, tad zini šeit tev un tavam brālim pienāks pēdējā stundiņa! Es pārgriezīšu jums abiem rīkli un izbarošu jūs tam nezvēram ezerā. Nu, dod šurp grāmatu!

Heimiša grūsta, Keita klupa pie paaugstinājuma. Grāmata šķita izstarojam dzidri zaļu gaismu, ko vēl vairāk pastiprināja dimantu mirdzums griestos. Stāvot grāmatas priekšā, šķita, ka vairs nav nekādu šķēršļu. Viņa sadzirdēja…

Grāmata viņu bija uzrunājusi. Tā teica, ka tūkstoš gadu gulējusi šeit, gaidīdama tieši viņu. Tā teica, ka piederot tieši viņai un vēloties, lai viņa to paņem.

Keita pasniedzās un nocēla grāmatu no paaugstinājuma.

"Ko darīt tālāk?" viņa domāja.

Keita sajuta reiboni kā šūpolēs, un grīda viņai zem kājām izzuda.

-   Labdien!

Keita pārsteigumā samirkšķināja acis. Viņa atradās kabinetā; visapkārt bija daudz grāmatu un manuskriptu, un kamīnā sprēgāja uguns. Pa logu varēja saskatīt ielu, kur brauca mašīnas. Ielas troksni apslāpēja lēni krītošas sniegpārslas. Tomēr pēc tam Keitas uzmanība pilnīgi pievērsās kabineta saimniekam, kas sēdēja grozāmkrēslā tepat blakus, pie grāmatām un papīra lapām nokrauta rakstāmgalda; nu viņš bija pagriezies pret Keitu. Vecīgais vīrs bija ģērbies daudzkārt redzētā (un daudzkārt cietušā, aplietā un notraipītā) vilnas uzvalkā; vienā rokā viņš turēja pīpi, otrā paceltu tasi, it kā tieši tobrīd, kad Keita bija parādījusies, būtu gribējis iemalkot tēju. Protams, viņš smaidīja.

-   Nu, ko man labu teiksiet? doktors Pims jautāja.

Keita tikai stāvēja un skatījās, cenzdamās apjēgt, kas

noticis.

-   Doktor Pim… viņa iesāka. Tad apklusa, atcerējusies iepriekšējā vakara pārpratumu cietuma kamerā, kad bija atklājies, ka doktoram Pimam nav ne jausmas, kas stāv viņa priekšā. Vai… vai zināt, kas es esmu?

-   Protams! Jūs esat jauna dāma, kas tikko ieradusies manā kabinetā, doktors Pims laipni sacīja.

Keitai pamira sirds. Viņa nokļuvusi vēl tālākā pagātnē pirms tam, kad viņi cietumā tikušies! Un ne tikai tālākā pagātnē viņa bija nokļuvusi pavisam citā vietā. Aina, kas pavērās aiz loga, braucošas automašīnas, laternas stabs liecināja, ka viņa atrodas gluži parastā, ikdienišķā pilsētā ļoti, ļoti tālu no neredzamās Klintaines. Kā tas iespējams? Viņa taču nebija ievietojusi grāmatā fotogrāfiju… Viņa grāmatu nebija pat atvērusi!

-   Paklau, mīļo meitenīt, doktors Pims teica, iztraucēdams Keitu no domām, ar pīpes kātu norādīdams uz grāmatu. Vai tā ir… tā pati grāmata?

-Jā… Bet kāpēc mani tā nogādājusi šeit? Es tai tikai pieskāros…

-   Tiešām? Tas ir ļoti interesanti…

-   Es paņēmu to pirmā! Pirms Heimiša! Kā jūs likāt! Keita zināja, ka doktors Pims viņas vārdus nesapratīs, taču nespēja novaldīties. Viņai vajadzēja to izrunāt.

-   Heimišs? Vai tas rupjais tips arī ir iesaistījies?

-   Pag! Jūs taču zinājāt, kas notiks! Tāpēc likāt, lai es pirmā pieskaros grāmatai.

-   Tiešām? Diemžēl neatceros, ka būtu…

-   Nē, ne jau tagad! Nākotnē! Bet kā jūs nākotnē varējāt zināt, ka grāmata mani nogādās šeit? Ja nu vienīgi… Keita runāja, juzdama, ka atbilde ir tepat tuvumā; runādama viņa to atradīs… Jā, jūs kaut ko izdarījāt. Rūķu troņa zālē. Kad gribējāt, lai es katrā ziņā pirmā pieskaroties grāmatai. Jūs uzlikāt man roku uz galvas, es sajutu it kā adatiņas… Tā bija burvestība, lai grāmata mani pārvietotu šurp.

Doktors Pims atgāzās krēslā, iebāza mutē pīpi un, nolicis tējas tasi uz nekārtīgas papīra lapu kaudzītes, uzsita sev pa kabatām, meklēdams sērkociņus. Zini, būs labāk, ja izstāstīsi man visu. Tikai vispirms… Viņš bija aizdedzinājis pīpi un nu sniedzās pēc grāmatas.

-   Varbūt dod to man, citādi šķiet, ka šī lielā burvju grāmata tevi tūlīt nogāzīs!

-Ja nu tā izgaist un es netieku atpakaļ? Ceru, ka tā pastāv. Tagad, šinī laikā.

-   A… Tātad man jāpieņem, ka iepriekš tā bija izgaisusi?

"Jā!

-   Un iepriekšējā reizē cik ilgi tā izgaisa?

Keita centās atcerēties. Kopā ar Emmu viņas bija devušās pagātnē un satikušas Maiklu… Pēc tam sekretārs viņus visus trīs bija aizvedis uz savādo, spokaino balli… Un tad viņi bija sēdējuši terasē, sarunādamies ar grāfieni…

-   Varbūt pagāja pusstunda… Nezinu.

-   Tad mums ir mazliet laika. Nu, dod…

Viņš pastiepa rokas, un Keita negribīgi šķīrās no grāmatas. Doktors Pims to novietoja uz rakstāmgalda sev aizmugurē.

-   Tagad visu no sākuma!

Keita bezspēcīgās dusmās piecirta kāju. Nē! Es to visu jums esmu stāstījusi jau divas reizes. Jūs tikai neatceraties, jo tas vēl nav noticis!

-   Hm… Vai tā ir mana vaina?

-   Bet laika nav! Heimišs ar saviem rūķiem mūs nogalinās, ja mēs…

-   Mīļā, kāpēc arvien piemini Heimišu? Tam nelietim nekad netiks piešķirta tāda vara, lai viņš drīkstētu kādu noslaktēt.

-   Viņš ir rūķu karalis!

-   Nu nē, tas gan nevar būt! doktors Pims nosmējās.

-   Pašreizējā karaliene Esmeralda ir mana tuva draudzene.

Lieliska būtne! Un viņa ir pilnīgi vienisprātis ar mani, ka Heimišs nav tas, kuram jākļūst par karali. Rūķiem tā būtu liela nelaime!

-   Viņa nomirs, neatstājusi testamentu! Un Heimišs kļūs karalis, jo viņš ir vecākais dēls. Keita juta, ka jau gandrīz kliedz. Un tagad viņš grib piesavināties grāmatu! Viņš atrodas slepenajā velvē, un tur ir ari Maikls! Tas ir, ne jau pašlaik, šajā bridi, bet nākotnē. Burvis uzmanīgi klausījās, tomēr Keitai šķita, ka viņas vārdi atsitas kā zirņi pret sienu. Gribējās paķert kaut ko un sviest, lai viņš saprot. Un jūs… Jūs tur neko nevarat līdzēt, jo esat ieslēgts rūķu cietuma kamerā.

-Jā, tas ir slikti, doktors Pims novilka, izpūzdams dūmu mutuli. Nelāgs stāvoklis! Tikai nesaprotu… Kā Heimišs tika iekšā velvē? Tas nav iespējams, ja vien… Viņš aprāvās un palūkojās uz Keitu. Tu… viņš ļoti klusu turpināja, tu to atvēri!

Keita pamāja.

Burvis paliecās uz priekšu. Tu teici, ka tev esot brālis?

-   Un māsa arī! Maikls un Emma! Un abi ir briesmās! Dariet taču kaut ko, lūdzu! Keita juta, ka balss iedrebas un acis saskrien asaras.

-   Vaimandieniņ! doktors Pims noteica gluži mierīgā tonī. Nu tad gan jālūdz tevi visu izstāstīt kārtīgi, no paša sākuma.

-   Stanislav!

Kādas sievietes balss… Keita pagriezās, ieklausīdamās soļu troksnī, kas nāca no gaiteņa, un balsī, kas tagad skanēja tuvāk.

-   Ričards ir aizkavējies fakultātē. Būs jāēd pusdienas bez viņa. Ko tu saki? Un ar ko tu sarunājies?

Durvis atvērās, un ienāca jauna sieviete. Viņai bija kviešu krāsas mati, acis, kas atgādināja brūnus lazdu riekstus, un jauka, laipna seja. Keitai viņa šķita ļoti daiļa. Vienā mirklī meitene saprata, ka raugās uz savu māti.

Un nākamajā mirklī zeme viņai zem kājām izzuda.

-   KUR TĀ PALIKA?!

Keita stāvēja pie paaugstinājuma, zaļganas gaismas apspīdēta, pārsteigumā pavērtu muti un sirdij satraukti pukstot. Iekams viņa spēja aptvert notikušo, kāds satvēra viņu aiz delma un strauji pagrieza atpakaļ.

-   Kur tā ir?

Meitene juta, ka viņas seja tiek apspļaudīta ar siekalu lāsītēm. Viņa tika neganti kratīta. Grāmata… Heimišs bija satraucies par to. Tās šeit vairs nebija. Nu un tad? Viņa bija redzējusi māmiņu!

-   Tu mani piekrāpi! Kopā ar to burvi!

Māmiņa… Māte… Viņa bija redzējusi savu māti…

-   Es tevi nogalināšu!

Heimiša rokā kaut kas pazibēja, un tad kāds strauji satvēra Keitu no mugurpuses un nogrūda zemē. Viņa izdzirdēja Volesu strīdamies ar karali: šī meitene, iespējams, būšot vajadzīga, lai dabūtu grāmatu atpakaļ, viņa esot jānogādā pie burvja. Keita saprata, ka jaunais rūķis cenšas glābt viņas dzīvību.

-   Kā tu jūties? Tas bija Maikls, nometies pie viņas ceļos. Tu pazudi, tad atgriezies, bet grāmatas vairs nebija. Kas notika?

Keita satvēra brāļa roku. Es redzēju…

Atskanēja sitiena troksnis, un Voless grīļodamies atkāpās. Heimišs neganti šņākuļoja caur bārdu, vienā gaļīgajā rokā turēdams dunci, otru savilcis dūrē. Vienu mirkli viņš kvēlojošās ačeles pievērsa Keitai, tad iebāza dunci makstī un norēja:

-   Ņemiet viņus līdzi! Ja tas vecis nedabūs man grāmatu atpakaļ, es viņiem visiem sprandu apgriezīšu! Burvim un tiem sīkaļām arī!

Viņš pagriezās un lieliem soļiem metās atpakaļ uz tuneli.

Kāds rūķis sagrāba Maiklu aiz apkakles un aizrāva līdzi. Keita nebija paguvusi viņam pastāstīt… Kāds cits rūķis tuvojās Keitai, bet Voless viņu atvairīja. Laipni uzlicis roku Keitai uz pleca, jaunais rūķis virzīja viņu uz durvīm.

-   Vai viss kārtībā? viņš klusu jautāja.

-Jā, paldies! Keita atbildēja ar sausu muti.

Soļodama pa tumšo tuneli, Keita vēlreiz un vēlreiz

atsauca atmiņā ainu māte ienāk istabā! Viņa gribēja ielāgot katru sīkumu, kamēr tas vēl nav izgaisis. Viņa redzēja mātes gaišos matus un brūnās acis, un gudro, laipno seju, kurā atspoguļojās pārsteigums par meiteni acu priekšā. Māte bija teikusi: "Ričards." Tas droši vien bija Keitas tēva vārds. Keitai pašai bija jābrīnās, ka tādi sīkumi gaitenī atskanējusi balss, vārds, kādas sievietes ienākšana pa durvīm tik daudz nozīmē.

Kāpēc doktors Pims (par šo jautājumu Keita nespēja domāt bez dusmām) nebija teicis, ka pazīst viņas vecākus? Kāpēc burvis to vēlējās paturēt noslēpumā? Vai tagad viņš tos atradīs? Un kā tas gadījās, ka, vienkārši pieskardamās grāmatai, viņa uzreiz nokļuva pagātnē? Un kāpēc viņa ir atgriezusies, bet grāmata ne?

Keitai galva reiba no jautājumiem. Viņa centās saglabāt mieru. Viņa ir redzējusi māti. Pagaidām ar to pietiek.

Grupa ieradās zelta alā un sastājās ezeriņa malā. Rūķi ar nepatiku blenza uz melno ūdeni. Keita manīja, ka Maikls ļoti grib ar viņu parunāties, taču viņam to neļāva rūķis, kas viņu apsargāja.

Niknais Heimišs visu laiku klāstīja, ko nodarīšot doktoram Pimam. Es viņu izķidāšu! Es viņam likšu apēst pašam savu pēdu! Turpinādams tādā garā, viņš iemeta ezerā pirmo rūķi.

Atpakaļceļā nekas īpašs nenotika; nezvērs neparādījās. Airēdamās pa zemūdens tuneli, Keita priekšā varēja saskatīt Maikla un viņa sarga kristālu gaismu un atskatījusies ikreiz ieraudzīja Volesu: peldēdams ar dunci rokā, tas pētīja tumšos dziļumus, gatavs vajadzības gadījumā meiteni aizstāvēt.

Tad Keita pacēla galvu virs ūdens, ievilka plaušās drēgno alas gaisu un izdzirdēja balsi, no kuras viņai kļuva nelabi.

-   Re, kur viņa ir!

Aukstas ķetnas izcēla viņu no ezera. Izmirkšķinājusi no acīm ūdeni, Keita ieraudzīja, ka visi rūķi, arī vecais Fērguss, nogrūsti uz ceļiem un rokas viņiem sasietas uz muguras. Viņus sargāja kāds desmits ar zobeniem un arbaletiem bruņotu ķērku. Viens melnais neradījums turēja Maiklu, satvertu aiz pleciem. Šķita, ka brālis ir pārbijies, bet citādi viņam nekas nekait.

Keitas skatiens pievērsās runātājam. Zvaigādams un berzēdams rokas, sekretārs nāca viņai klāt.

-   Mazputniņ, cik jauki tevi atkal sastapt! viņš dūdoja, pelēkos zobus atsegdams ņirdzīgā smaidā.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA Krauklis

Kopā ar Gabriēlu un Dinu, un ciema iedzīvotājiem Emma devās augšā kalnā pa kādu taku, ko viņa nemaz nespēja saskatīt, bet kas pārējiem laikam bija pazīstama kopš bērnības.

Gabriēls paskaidroja, ka, apmetuši loku ap virsotni, viņi nokļūšot pie slepena tuneļa, kas ciema sūtītajiem izlūkiem noderot, lai uzzinātu, kas notiek Mirušajā Pilsētā.

Augšupceļš bija stāvs un akmeņains. Apmēram pēc pusstundas Gabriēls nebrīdinājis pacēla Emmu un uzsēdināja sev mugurā, sacīdams:

Mums jāiet ātrāk.

Gabriēls nebija gribējis ņemt Emmu līdzi, bet to bija pieprasījusi Kūdrasmāmiņa.

"Viņa ir viena no "Atlanta" izredzētajiem. Ja to atradīsiet, viņa jums būs vajadzīga."

"Jā, tas tiesa!" Emma apliecinājusi. "Un Dīna mums arī jāņem līdzi, citādi es nepiedalos!"

Tā Emma bija tikusi pie jauna apģērba un apaviem un dabūjusi arī duncīti, ko aizbāzt aiz jostas. Stundu pēc sapulces Kūdrasmāmiņa bija noskaitījusi stipros vārdus, izvadīdama ceļā ciema vīru, karotāju, pulciņu; kopā ar viņiem Emma un Dīna nu kāpa kalnā.

Netālu no virsotnes kādā priežu pudurī Gabriēls lika visiem apstāties un nosūtīja izlūku, lai tas pārliecinātos, vai pie tuneļa ieejas ir droši. Vīri notupušies klusēdami pārbaudīja ieročus. Gabriēls ar dažiem klusītēm sarunājās. Klaiņodama priedulājā, Emma pagāja no citiem nost. Netālu bija stāvas kraujas mala; meitene atrada lielu akmeni un nogūlās uz tā, raudzīdamās lejup.

No kraujas pavērās plašs skats uz ieleju; pirmoreiz aizvadīto divu dienu laikā Emma atkal ieraudzīja Klintaines apvidu. Spoguļgludais ezers pusdienlaika saulē spīdēja kā zils dārgakmens, pretējā krastā varēja saskatīt pilsētiņas māju pudurus.

Atkal ieraugot vietu, no kuras viss bija sācies, Emmai gribot negribot bija jādomā par māsu un brāli. Kūdrasmāmiņa bija apgalvojusi, ka viņi esot kopā ar doktoru Pimu. Tas viesa cerību. Varbūt tad, kad viņa un Gabriēls atgriezīsies ciemā, Keita un Maikls jau būs tur un viņu sagaidīs. Tas tik būtu ko vērts! Atgriezties ar uzvaru, kad Klintaine atbrīvota no grāfienes ķērkām, arī nabaga nelaimīgie klintainieši atbrīvoti. Protams, Maikls gribēs, lai Emma attēlo notikušo kauju visos sīkumos, bet viņa tikai nevērīgi atmetīs ar roku: "Ak, tu jau zini, kā ir ar kaujām! Kad viena ir piedzīvota, tad nākamajās vairs nekā jauna nav." Ja Keita rāsies par to, ka labirintā Emma no viņiem aizbēgusi, Emma atzīs, ka māsai taisnība, un lūgs piedošanu. Un tad piebildīs: "Tomēr, ja es neatgrieztos pie Gabriēla, es nebūtu izglābusi viņam dzīvību… Bet tik un tā tev vienmēr ir taisnība, mīļā Keita!"

Emma pasmaidīja un piepeši jutās labi; bija tik jauki gulēt uz saulē sasiluša akmens, jūtot spirgtu vējiņu pūšam sejā. Galu galā bija brīnišķīgi skaista vasaras diena!

-   Ei, labāk kāp lejā…

Emma paslējās augšup un paskatījās pār plecu. Dīna stāvēja priedulājā.

-   Tevi kāds ieraudzīs.

Emma pasmējās. Kas mani ieraudzīs? Tik augstu!

-   Kas zina! Raganai ir visādi… paņēmieni. Nevajag lieki riskēt!

Emma saprata, ka Dinai, iespējams, ir taisnība. Diemžēl tajās reizēs, kad Emmai kāds aizrādīja, ko vajag un ko nevajag darīt, viņa bija radusi rīkoties tieši pretēji.

-   Lai redz! Es no viņas nebaidos!

Nākamajā bridi visu ieleju pārskanēja dobjš kraukļa krauciens. Emma palūkojās augšup un ieraudzīja debesīs riņķojam lielu, melnu putnu. Vēders sažņaudzās baiļu nelabumā: meitene atcerējās Ābrahāma sacīto par to, ka putni esot grāfienes spiegi. Emma vēl mirkli vilcinājās, bet tad izdzirdēja zemi dunam; kāds smagiem soļiem skrēja šurp. Priedulāja malā parādījās Gabriēls.

-   Kāp lejā, tūlīt! viņš nikni, klusi uzsauca Emmai.

Meitene steigšus nošļūca no akmens, nobrāzdama

delnas.

Gabriēls pacēla loku, kas bija viņam plecā. Krauklis jau lidoja prom, ar katru spārnu vēzienu kļūdams arvien mazāks, taču Gabriēls nešāva. Tēmēdams viņš tikai sekoja tam ar skatienu; šķita, it kā no šautenes gala uz putnu stieptos neredzams stars. Katrs mirklis pastiprināja Emmas bailes; domās viņa lūdzās, lai Gabriēls beidzot šauj, lai nogalina putnu tad ari viņas vaina būs dzēsta… Gabriēls izšāva, bet tikai tad, kad putns jau bija kļuvis par sīku punktiņu zilajās debesīs. Brīdi nekas nenotika; Emma nešaubījās, ka Gabriēls aizšāvis garām. Tad krauklis sasvērās uz viena sāna un riņķodams krita lejup.

Tagad arī pārējie vīri bija nostājušies blakus Gabriēlam pie kraujas.

-Cerēsim! Gabriēls uzsvieda loku atpakaļ plecā. Bet mums tūlīt jādodas ceļā jo ātrāk, jo labāk.

Emma satvēra Gabriēla roku; viņa baidījās, ka tūliņ apraudāsies. Piedod, Gabriēl, tā ir mana vaina! Dīna teica, lai kāpju lejā, bet es, muļķe…

Gabriēls pietupās. Emma baidījās, ka viņš rāsies. Karotāju uzdevums, jau tā bīstams, nu bija kļuvis vēl bīstamāks. Taču, meiteni uzlūkodams, lielais vīrs neizskatījās dusmīgs, tikai vīlies, un nez kāpēc Emmai tas bija vēl nepatīkamāk.

-Ja krauklis mūs ir pamanījis, tas nozīmē, ka viņš seko mums jau no paša ciema, Gabriēls sprieda. Tam, ka viņš redzēja tevi, vairs nav nozīmes. Iesim!

Gabriēls pagriezās, lai Emma varētu uzrāpties viņam mugurā. Emma apķērās draugam ap kaklu un piespieda seju viņam pie pleca. Gabriēls piecēlās un gāja, bet Emmai pār seju plūda klusu, karstu asaru straumes; nu viņa ar kaunu atcerējās, kā pirms brīža bija iztēlojusies tikšanos ar Keitu un Maiklu, savu uzpūtīgo lielību… Meitene nosolījās, ka no šī brīža būs gudrāka, klausīs Gabriēlam uz vārda, darīs visu, kas vajadzīgs, lai tikai atkal ieraudzītu māsu un brālīti… Vārdu sakot, viņa labosies!

Emma aizvēra acis un ļāvās, lai milzis viegliem soļiem nes viņu augšup kalnā.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA Kauja par Mirušo Pilsētu

Heimišs neparko nekāpa arā no ezera. Ar dunci rokā viņš stāvēja līdz jostasvietai melnajā ūdenī, saukdams Kavendišam un ķērkām, lai tie sūdabrāļi nākot viņam pakaļ. Bet tad viņam kaut kas laikam pieskārās pie kājas. Heimišs iebļāvās un ar pārsteidzoši veiklu lēcienu bija ārā no ūdens; ķērkas tūlīt viņam uzkrita un vienā mirklī sasēja. Pat tad, kad kāds no ķērkām rūķu karalim ar zābakā ieautu miroņkāju uzmina uz kakla, tas nebeidza tos visus lamāt.

Sekretārs uz to pusi pat nepalūkojās. Raudzīdamies uz Keitu un uzvaras priekā ņirgdams, viņš pameta ar beisbola bumbai līdzīgo galvu uz kāpņu pusi, dodams zīmi ķērkām un, pieslējuši rūķus kājās, morum cadi lika tiem kāpt augšup uz Mirušo Pilsētu.

Keitai un Maiklam atļāva iet blakus; viņi atradās bara vidū, un viņiem vienīgajiem nebija sasietas rokas.

Gājiena priekšgalā ķērkas veda Volesu un veco Fērgusu, bet aizmugurē skanēja negantas Heimiša lamas; šķita, ka ķērkām viņu vilkšus jāuzdabū augšā uz katra nākamā pakāpiena.

-   Keita… Maikls čukstēja.

-Jā, mīļais… Gan jau viss būs labi!

-   Tu vienmēr tā saki… Kas te būs labi?

Laikam jau brālim bija taisnība.

-  Nezinu, Keita atteica, gan jau kaut ko izdomāšu!

Viņi sadevās rokās un soļoja klusēdami, klausīdamies, kā aizmugurē Heimišs lamā ķērkas.

-   Paklau, ko tu redzēji? Maikls vēl klusāk ievaicājās. Ko gribēji stāstīt?

Keita jau vēra muti, lai atbildētu, ka redzējusi māmiņu, bet spēja izdabūt vienīgi: Es redzēju… doktoru Pimu.

-   Tu redzēji doktoru Pimu? Pagātnē?

Keita viņam uzšņāca "kuš", un pēc tam viņš satraukto balsi nedaudz klusināja.

-   Māšel, tā nav sagadīšanās, noteikti ne! Ja nokļuvi pagātnē, tad iespēja, ka tu satiktu tieši doktoru Pimu, bija viena pret… Derētu kalkulators… Labāk visu pēc kārtas!

Tā nu, kāpjot pa vītņu kāpnēm, Keita čukstēdama izstāstīja brālim par nokļūšanu doktora Pima kabinetā un sniegoto pilsētu aiz loga. Domās viņa sev pavēlēja neslēpt ari turpmāko… brālim bija tiesības zināt… Bet neizskaidrojamas bailes viņu no tā atturēja. Mātes tēls palika ieslēgts sirdi, pagaidām viņa vēl neuzdrošinājās to nevienam izpaust.

-   Fantastiski! atčukstēja Maikls. Viņam kaut kas ir padomā, kāds komplicēts burvju plāns… Es to pilnīgi jūtu! Bet kā varēji atgriezties bez grāmatas? Mēs ceļojam laikā tikai ar grāmatas palīdzību! Tomēr tu nokļuvi pie doktora Pima, neizmantojot fotogrāfiju… Tas viss ir galīgi neizprotami.

-Jā, zi…

Keita aprāvās, kaut ko sajutusi aizmugurē. Sekretārs, no kāpšanas aizelsies, bija pienācis pavisam tuvu klāt. Par ko tad mazputniņi tā čivina? viņš apvaicājās.

-   Tāpat vien…

-Nekas, nekas! Tāds prieks jūs abus atkal satikt! Kā es toreiz jūs nozaudēju tuneļos… To nemaz nedrīkst grāfienei stāstīt! Un tad es prātoju: kurp viņi dosies, tie gudrie mazputniņi? Kur viņi nokļūs? Nu protams, pie grāmatas! Tā nu steidzos uz Mirušo Pilsētu. Un patiešām jūs ieraudzīju. Putniņi kopā ar mazajiem rūķīšiem, tipi tipi tipi! Sekretāram uznāca neganta klepus lēkme, un viņš izspļāva uz sienas kaut ko pelēku. Bet kur tad jūsu mazā māsiņa? Vai pazaudējāt? Varbūt viņa apmaldījusies, varbūt jau pagalam? Vai, vai, cik žēl!

Un sekretārs noklakšķināja mēli tēlotā līdzjūtībā.

Keitai bija ļoti jāvaldās, lai nemēģinātu viņu nogrūst atmuguriski lejā pa kāpnēm.

-   Neklausies! viņa teica Maiklam, ciešāk sažņaugdama brāļa roku.

Pēc tam viņi kāpa klusēdami un apmēram pēc pusstundas ieradās Mirušajā Pilsētā.

Ķērkas veda Keitu un Maiklu pa grumbuļainām, ar akmeņiem piebirušām ielām, kurām abās pusēs slējās tukšas seno namu čaulas. Virs galvas šņāca desmitiem gāzes lampu, mezdamas zaļgandzeltenu gaismu. Pa brīdim viņi satika ķērkas. Melni tērpto dzīvo miroņu te bija bezjēdzīgi daudz. Beidzot gājiens apstājās pie senās pilsētas galvenā laukuma. Tā vidū bija uzbūvēti četri lieli sprosti; bērni vēroja, kā ķērkas vienā sadzen veselu rindu izģindušu vīru ar iekritušām acīm. Pārējie trīs sprosti jau bija pilni; pavisam tajos varēja būt ap piecdesmit vīru. Tie bija sēdējuši vai stāvējuši nekustīgi kā spoki, bet nu, ievērojuši, ka uz viņiem raugās rūķi un divi bērni (Keitai šķita, ka viņu abu klātbūtne vīrus ir sevišķi satraukusi), tie sāka pulcēties sprostu malā pie restēm, ar platām, iekritušām acīm lūkodamies šurp.

Kavendišs nošņāca pavēli, un viņa un Maikls tika izšķirti; Maiklu un rūķus aizveda uz vienu no sprostiem. Ar sviedrainu plaukstu satvēris Keitu aiz delma, sekretārs meiteni vilka uz vienu no pussagruvušajām ēkām, kas ieskāva laukumu.

Sekretārs viņu ieveda kādā otrā stāva istabā un aizvēra durvis. Sēdies, dārgumiņ!

Telpā bija tikai galds ar diviem krēsliem un gāzes lampa, kas karājās no griestiem, iekārta ķēdē. Galda novietojums un Kavendiša netīkamā balss lika Keitai atcerēties Kramlijas jaunkundzes kabinetu bāreņu patversmē. Cik sen tas bijis? Pirms mēneša? Gada? Vai tas vispār kādreiz ir bijis? Atšķirībā no Kramlijas kabineta, šai telpai trūka vienas sienas. Keita pagājās uz to pusi, kur rēgojās tukšums, cerēdama lejā ieraudzīt Maiklu.

Viņa salēcās, jo sekretārs trieca ar dūri pa galdu.

Mazputniņi dara, ko tiem liek! Sssssēdies!

Keita negribīgi piegāja un apsēdās viņam iepretim. Pretīgais vīrelis sakrustoja rokas uz krūtīm un atieza zobus smaidā. Tikai tad Keita ievēroja, ka no viņa svārku iekškabatas lūkojas ārā dzeltenais putniņš. Mirkli tas pabāza ārpusē galvu ar sīko knābīti, tad atkal nozuda. Kavendišs nelikās to manām. Ar alkainu skatienu viņš raudzījās meitenē.

-   Tātad, dārgumiņ, tu iekļuvi slepenajā velvē?

Keita paraustīja plecus.

-   Gribi teikt, ka nezini, par ko es runāju? Zini gan! Vai es to neparedzēju? Un kā vēl! No pirmā brīža, kad tu te ieradies. Paredzēju to vēl pirms grāfienes! Runādams viņš raustīja saāķētos pirkstus. Jau pirmais rūķītis, ko noķērām, mums visu smuki izstāstīja: neviens nevarēja dabūt vaļā velves durvis, bet tu tās uzreiz atvēri. Pieliki rociņu pie grāmatas un piepeši: čuššš! Vairs ne vienas, ne otras! Tad tu atgriezies, bet bez grāmatas. Bīezgalvim Heimišam tas gan bija pārsteigums, vai ne? Un sekretārs tīksmīgi noklakšķināja mēli. Tas tik šim bija pārsteigums! Bet tagad… sekretārs atkal aplaimoja Keitu ar savu baiso smaidu, …runāsim konkrēti! Kad tu pieskāries grāmatai, kas tieši notika? Lūdzu, centies visu attēlot, cik vien iespējams, precīzi!

Keita klusēja.

-Negribam runāt, ko? Nu kā tad, mēs taču esam drosmīgi! Tad jau…

Kavendišs pagrieza galvu sānis un iesvilpās. Pēc dažiem mirkļiem atvērās durvis un ienāca ķērka ar draudīga izskata arbaletu. Ķērka nostājās pie vaļējās sienas vietā, no kuras pavērās skats uz laukumu. Keita ar šausmām vēroja, ka viņš sagatavo briesmīgo ieroci šāvienam.

-   Ko viņš darīs?

-   Neko sevišķu, tikai nošaus kādu no tiem tur, lejā. Nē, nē, es negrasos tevi biedēt! Tavu brāli neaiztikšu. Jūs abi esat pārāk vērtīgi. Bet par katru manu jautājumu, ko atstāsi bez atbildes, mans palīgs nošaus vienu Klintaines strādnieku. Ies bojā kāda bērniņa tēvs… Tu taču atceries jaukos bērniņus, ko satiki grāfienes namā, vai ne? Tagad saprati, kā viss notiks?

Keita mēmi pamāja.

-   Lieliski! Tātad tu pieskāries pie grāmatas un…?

-   Es… nokļuvu pagātnē.

-   Nu re, nemaz nebija grūti! Cik tālā pagātnē?

-   īsti nezinu. Vairākus gadus tālā…

-   Un?…

-   Un tad es atgriezos.

Negaidīti asā tonī Keita pat sarāvās sekretārs pavēlēja ķērkam:

-   Nošauj vienu!

-   Pagaidiet! Pagaidiet! Labi… Tur bija doktors Pims.

-   Ahā! Tam visam sakars ar veco burvi. Tā jau domāju! Spēcīgs pretinieks! Ļoti spēcīgs! Tad jau tā, mazputniņ, nebija pirmā reize, kad tu satikies ar šo krietno zinātņu vīru, ko? Jūs esat veci paziņas, vai ne?

-Jā, Keita klusi atbildēja.

-   Nu jau aina kļūst skaidrāka! Vai jūsu priecīgās tikšanās reizē bija klāt vēl kāds cilvēks?

Keita vilcinājās. Kavendišs pacēla roku.

-Jā! Bija… sieviete.

-   Sieviete! Kas viņa tāda varēja būt?

Keita papurināja galvu.

-Sieviete, vienkārši tur gadījusies! Bez jebkāda sakara ar notiekošo! Hm… Ar aplauztu nagu pakasījis deniņus, sekretārs palūkojās uz ķērku. Es pārdomāju. Nošauj brāli!

Ķērka tūlīt zibenīgi pielika arbaletu pie pleca.

-   Nē! Es izstāstīšu! Lūdzu!

Sekretārs paslēja augšup vienu pirkstu. Ķērka sastinga un gaidīja.

-   Tā bija… mana māte.

-Tava māte? Tas gan ir dīvaini. Patiešām, ļoti dīvaini… Keitai vērojot, Kavendišs izņēma no svārku iekškabatas dzelteno putniņu un, glāstīdams tam galvu, dūdoja: Mīlulīt, ko viņš dara? Kāpēc bērnu māte? Kādā… Piepeši sekretārs palaida spalgu smējienu. Nu kā tad! Ģeniāli! Eleganti! Ir gan gudrinieks! Iestūmis putnu atpakaļ kabatā, viņš pievērsās Keitai ar platāko, pretīgāko smaidu, kādu līdz šim bija gadījies redzēt. Ja grāmata ir palikusi pagātnē, tad atliek vienīgi nokļūt atpakaļ pagātnē un to paņemt! Vai ne, dārgumiņ?

-   Ko jūs runājat? Tas nav iespējams! Es to nevaru!

-   Ak jā! Kā gan tu vari nokļūt pagātnē, kur palikusi grāmata, ja tev šo grāmatu vajag, lai nokļūtu pagātnē? Tas tik ir jautājums! Mīkla! Dilemma! Vai gribi, es uz šo jautājumu atbildēšu? Viņš pielēca kājās, apgāja galdam apkārt, nostājās Keitai priekšā un sagrāba viņas plecus, cieši lūkodamies acīs. Tu redzi vīzijas, vai ne? Ainas, ko nevari izskaidrot? Tāpēc, ka daļa grāmatas ir ieplūdusi tevī. Tu un tavs mazais brālītis, un māsiņa arī jūs visi trīs esat izredzētie. Un tevi "Atlants" jau ir apzīmogojis!

Keitai reiba galva. "Atlants"… Šo vārdu viņa dzirdēja pirmoreiz.

-   Ko jūs… kā jūs to domājat apzīmogojis? Keita ar nepatiku juta, ka viņai dreb balss.

-   "Atlants" ir vesels spēka okeāns. Dažas pilītes no tā ieplūdušas tavās dzīslās. Vai tad tu, mazputniņ, to nejūti?

Lai kā Keitai gribējās pretīgajam vīrelim visu noliegt, īstenībā viņa juta gan. Kopš nakts Klintaines bāreņu patversmē, kad melnums no grāmatas lappuses bija ieplūdis viņas pirkstos, meitene visu laiku zināja, ka viņā kaut kas ir mainījies.

-   Vai jūs apgalvojat, ka spēju ceļot laikā?

Kavendišs skarbi iesmējās un palaida vaļā Keitas plecus; tie bija gluži notirpuši.

-   Nē, nē, nē, nē, nē! Tu pati to noteikti nevari, noteikti nevari! Runādams sekretārs staigāja pa telpu turp atpakaļ un lauzīja pirkstus. Bet ar spēcīga burvja vai raganas palīdzību? Un kā vēl! Vai saproti, ko vecais ir izdarījis? Viņam "Atlantu" vajadzēja paslēpt no grāfienes un Valdnieka. Kur gan ir vēl drošāka paslēptuve, ja ne pagātnē? Tad nu šis tevi, mazputniņ, nobur, lai tu paņem grāmatu un nogādā pagātnē pie viņa. Cerēdams, ka par abiem jūs to katrā laikā dabūsiet atpakaļ.

-Bet tā nozudīs! Tā jau ir nozudusi! iesaucās Keita.

-Tiesa gan! atteica Kavendišs, šūpodams galvu. Grāmatas vairs nav! Kā gaisā izkūpējusi! Tad sekretārs Keitai uzsmaidīja un draiski piemiedza aci; tas izskatījās īpaši riebīgi. Bet ja nu mūsu vecais draugs Pims aizraida mazputniņu atpakaļ tai pašā laika sprīdī, kurā viņa tam atnesa grāmatu? Ko?

Beidzot Keita saprata. Jā, grāmata bija nozudusi. Izgaisusi pusstundu pēc tam, kad viņa to bija atstājusi pagātnē. Tomēr tās pusstundas laikā vienalga, pirms cik gadiem šī pusstunda bijusi grāmata bija eksistējusi. Doktoram Pimam vienkārši vajadzēs likt, lai viņa atgriežas tieši tajā laika sprīdī.

-   Bet, kā viņš mani nogādās pagātnē, to vēl arvien…

Sekretārs zaudēja pacietību.

-   Meitenlt, vai tu esi kurla? Burvju vara tagad ir tevi! Pietiek to atmodināt! Viņš pieliecās Keitai klāt un ar netīru pirkstu pārbrauca viņai pār vaigu. Nometināja to šeit… ar to pašu burvestību, kas glabā atmiņas… Cik viegli tagad ir raustīt mazputniņu turp atpakaļ, vai ne?

Keita ļoti centās visu savā prātā apkopot un apjēgt. Rūķu troņa zālē doktors Pims ar viņu bija kaut ko izdarījis, nobūris, lai grāmata (jeb "Atlants", kā to dēvēja sekretārs) viņu nogādātu kādā pagātnes posmā. Un tā pati burvestība viņu turēja, piesaistītu šim laikam, tāpēc, atdevusi grāmatu doktoram Pimam, viņa drīz atkal atgriezās tajā laikā, no kura tobrīd bija ieradusies.

Kavendišs atkal staigāja pa vaļējo telpu turp atpakaļ, berzēdams rokas. Ģeniāli, tiešām ģeniāli! Paslēpt to pagātnē! Viņš domā, ka ir grāfieni piemuļķojis. Viņa aizraksies līdz velvei, bet "Atlanta", grāmatas, nav! Nav un nav bijusi, tā vienkārši neeksistē! Vienīgi, viņam par nelaimi, arī grāfiene spēj mazputniņu aizraidīt laikā atpakaļ. Un to viņa darīs! 0 jā!

-   Bet kāpēc… Keitai riebās šim nožēlojamam grāfienes pakalpiņam kaut ko vaicāt, taču viņa nespēja noturēties, kāpēc tur bija mana māte?

-Kāpēc? Kāpēc? Tas ir visģeniālākais! sekretārs jūsmīgi spiedza. Saproti, vecais viltnieks taču zināja, ka vienudien viņam vajadzēs, lai tu viņa dārgumu atnes, bet tas nemaz nav vienkārši: likt kādam ceļot laikā. Kaut arī tagad tev piemīt šīs īpašās spējas. Agrāk viņš savām burvestībām varēja smelties spēku no "Atlanta". Tagad viņam atlicis vienīgi mazputniņš. Un tas jau ir daudz grūtāk! Ir vajadzīga ļoti cieša saikne ar to mirkli, kurā gribi nokļūt. Emocionāla saikne, kā saka zinātnieki! Tātad ko mūsu gudrais doktors Pims izdarīja? Viņš dāvināja tev tādas atmiņas, kuras viņš to zināja pārspēs visas citas. Atmiņas, kas kvēlos tavā sirdī kā gaiša liesma. Viņš tev parādīja māti!

Keita nekustējās. Ar gribasspēku viņa visu laiku bija sevi piespiedusi turēties, taču šķita, ka šinī mirklī viņa vienkārši saļims.

Piepeši atskanēja putna ķērciens; kaut kas liels un melns ielidoja no laukuma puses pa vaļējo sienu un sabruka uz grīdas. Ķērka jau notēmēja pret to arbaleta bultu, bet sekretārs iekliedzās: Nē!

Tas bija milzīgs, melns, aizšauts krauklis. Kulstīdamies ar vienu spārnu, tas meta lokus pa grīdu un žēli kraucināja.

Kaut kas noticis! sekretārs uzsauca ķērkam. Sapulcējieties, nocietiniet ieejas…

Atskanēja skaļš pakšķis, un piepeši ķērkas krūtīs rēgojās bultas gals. Neradījums saļima uz ceļiem, no brūces tam izplūda pretīgi smirdoši garaiņi.

-TRAUKSME! Mums uzbrūk! aizžņaugtā balsī iekliedzās sekretārs.

Gabriēla vadītā grupa bija iekļuvusi pilsētā no neapgaismotās ziemeļu puses. Divi ķērkas, kuri tur stāvēja sardzē, bija krituši no karotāju bultām, trešo bija nogāzis līkais Gabriēla zobens. Emmai tas bija liels pārsteigums redzēt, cik klusi šie dūšīgie, ar smagiem ieročiem apkrāvušies vīri spēj virzīties uz priekšu. Kā nāvīgi bīstamas ēnas tie slīdēja cauri drupām, un Emma ar satraukti pukstošu sirdi tiem sekoja.

Viena kvartāla attālumā no pilsētas centra pie kādas pussabrukušas sienas Gabriēls visiem pavēlēja apstāties. Tagad viņi bija pavisam tuvu pie gāzes lampām un varēja visu skaidri saskatīt. No laukuma atlidoja kliedzieni un kautiņa troksnis. Emma redzēja Gabriēla vīrus izklīstam, ieslīdam šķērsielās un mājās, nemanāmi tuvojamies laukumam.

Emma turējās kopā ar Dīnu. Kādam jaunam karotājam, kas nebija necik daudz vecāks par abām meitenēm, Gabriēls bija uzdevis viņas abas apsargāt un cieši piekodinājis uzmanīt, kad būs sākusies kauja: viņas nedrīkstēja tajā iesaistīties.

Dīna iebakstīja Emmai sānos; meitene attapās un devās nopakaļ karotājiem, Gabriēlam un zēnam. Pa sienā izsistu caurumu viņi nokļuva kādas mājas pirmajā stāvā; māja atradās tieši laukuma malā.

Emmai uzplūda atmiņas. Reiz viņa, Keita un Maikls kopā ar citiem Edgara Alana Po vārdā nosauktās bāreņu patversmes bērniem bija braukuši ekskursijā uz Baltimoru un apmeklējuši beisbola spēli. Spēles norisi Emma vairs neatcerējās, taču atminējās garo betona tuneli, pa kuru viņu grupa bija gājusi, puskrēslu un pūļa aurošanu, un pēkšņo gaismas spožumu, no ejas nokļūstot stadionā. Ari tagad, kopā ar Dīnu tupot pie izsistā loga un raugoties uz spoži apgaismoto laukumu, izjūtas bija līdzīgas.

Laukumā drūzmējās vairāk nekā trīs desmiti morum cadi-, lielākā daļa bija sastājušies ap četriem lieliem sprostiem. Emma redzēja, ka sprosti ir pilni ar novājējušiem, izģindušiem vīriem. Sirds viņai pieplūda ar žēlumu. Viņa atcerējās briljantos mirdzošo grāfieni, kurai bija paticis uzburt Klintaines namā greznas balles. Ja viņu te kāds ieslodzītu! Nez vai tas viņai patiktu! Aizsapņojusies vēl vairāk, Emma ieslodzīja būrī arī Kramlijas jaunkundzi. Viņa zināja, ka patversmes direktores ļaunums ir citāds nekā grāfienes ļaunums, bet, ja nu šobrīd notika ļaundaru ieslodzīšana būros, tad direktorei tur bija īstā vieta.

Pēc tam meitenes uzmanība pievērsās vistālākajam sprostam. Tā gūstekņi bija ļoti maza auguma, krietnam vīram līdz jostasvietai; pirmajā brīdī Emma nodomāja, ka tie ir bērni. Tad viņa ievēroja bārdas un spēcīgas rokas un aptvēra tur ieslodzīts pulciņš rūķu. "Ja Maikls būtu šeit!" viņa nodomāja. Brāli noteikti vismaz piecreiz būtu ķērusi trieka! Rūķus pavērojusi, Emma gan nesaprata, par ko Maikls tā jūsmo. Protams, šie vīriņi ar depīgajiem rumpīšiem un bārdām izskatījās jokaini, bet vai tāpēc uzreiz jādibina rūķu fanu klubs? Kamēr viņa tā prātoja, kāds sevišķi resns rūķis ar rudu, savēlušos bārdu (no savas vietas Emma dzirdēja, ka viņš nemitīgi lamā ķērkas) pavirzījās pa sprostu sānis, un meitene pārsteigumā novaidējās.

Neņemdama vērā jaunā karotāja šņācienu, Emma paspraucās Dīnai garām un aizlīda līdz tai vietai, kur tupēja Gabriēls. Patlaban viņš uzvilka loku, gatavodamies šāvienam. Ar vienu roku Emma satvēra viņa delmu, ar otru rādīja; meitene tik tikko spēja noturēties, lai neiekliegtos. Attālākajā sprostā rūķu vidū stāvēja Maikls; pat no šejienes Emma varēja saskatīt baiļu un apjukuma izteiksmi brāļa sejā. Maiklam blakus, uzlicis roku zēnam uz pleca, stāvēja melnbārdains rūķis.

Gabriēls pamāja par zīmi, ka Maiklu jau ieraudzījis, un savukārt rādīja uz kādu ēku laukuma pretējā pusē.

Ēkas priekšējā siena bija nobrukusi, un varēja ielūkoties istabās. Otrā stāva istabā pie galda, vidū starp ķērku un uzvalkā ģērbušos neliela auguma vīreli, kuru Emma uzreiz pazina, sēdēja Keita.

Domās Emma uzdeva desmitiem jautājumu. Kā māsa un brālis te nokļuvuši? Vai viņi nav ievainoti? Kā grāfienes sekretārs viņus atradis?

Gaisu pāršķēla žēlabains krauciens. Kaut kas melns no tumsas ielidoja gaišajā laukumā un griezdamies iekrita tieši tajā istabā, kur sēdēja Keita. Emmai blakus kaut kas klusi nodzinkstēja: Gabriēls bija izšāvis bultu. Ķērka, kurš atradās otrā stāva istabā kopā ar Keitu, sašūpojās un sabruka. Pēc tam viss norisinājās briesmīgi ātri. Sekretārs aizžņaugtā balsī iekliedzās, nodārdēja šauteņu šāvienu zalve, desmitiem bultu ar šņākoņu pacēlās gaisā un nopakšķēja, sasniegušas mērķi, un visapkārt sacēlās skaļš ņudzeklis. Gabriēls nometa zemē loku, izrāva līko zobenu un ar dobju cīņas saucienu izlēca ārā, laukumā. Kauja bija sākusies.

Keita gulēja uz grīdas blakus nekustīgajam ķērkam; no tās vietas, kur bulta bija ietriekusies dzīvā miroņa ķermenī, sūcās melns, pretīgi smirdošs šķidrums.

-   Mazputniņ!

Sekretārs tupēja aiz rakstāmgalda. Tiklīdz kauja bija sākusies, viņš bija meklējis slēptuvi.

-   Lido šurp!

Keita viņu ignorēja. Atspiezdamās uz elkoņiem, meitene palīda uz priekšu, lai varētu labāk redzēt, kas notiek laukumā. Viens vienīgs tumšs ņudzeklis; skanēja kliedzieni un vaidi, pretīgi lūstošu kaulu krakšķi, skaļa šķinda, metālam triecoties pret metālu, un visam pāri necilvēciskie ķērku bļāvieni. Keita sajuta pazīstamo reiboni, nespēju ievilkt elpu… un, sev pašai par pārsteigumu, sadusmojās. Nē, viņa sev iegalvoja, tā nevar būt! Dusmas droši vien bija piešķīrušas domām spēku, jo, lai arī no laukuma nākošie ķērku bļāvieni vēl arvien bija tikpat briesmīgi, spiediens krūtīs uzreiz mitējās.

Dziļi ieelpojusi, Keita domās raidīja klusu "paldies" Gabriēlam.

Viņa pētīja laukumu, cenzdamās saprast, kas notiek. Kas tur cīnījās un ar ko? Pēc tam kad bija saskatījusi uzbrucēju kailās galvas un ar atvieglojumu aptvērusi, ka tie ir cilvēki, nevis kaut kāda pazemes kurmju tauta Keita nodomāja, ka jāpavaicā Maiklam, vai tāda arī eksistē, viņa piepeši ieraudzīja Gabriēlu.

Milzīgais vīrs atradās pašā kaujas ņudzekļa vidū un ar slaidiem, nikniem līkā zobena vēzieniem cirta sev ceļu cauri ķērku pūļiem. Viņš izskatījās neuzveicams, un Keitai sirdī modās cerība. Diemžēl tai nebija ilgs mūžs. Keita ievēroja, ka uz laukuma pusi plūst jauna grāfienes dzīvo miroņu straume. Kaujas sākumā Gabriēla karotāju un morum cadi spēki bija aptuveni vienādi, bet ar katru mirldi svaru kausi nosvērās par labu ķērkām. Šķita, ka Gabriēla vīri drīz būs pilnīgi aplenkti, un tad visam pienāks gals.

Keita!

Cīņas troksni pārskanēja Maikla balss, un Keita palūkojās pa kreisi, uz sprostiem. Maikls un Voless stāvēja sāņus no rūķu bariņa un vīriem, kas drūzmējās pie restēm. Maikls lēkāja, rādīja ar roku uz karotājiem, kaut ko sauca. Vārdus nevarēja izšķirt, taču Keita saprata. Brālis bija ieraudzījis Gabriēlu un priecājās par drīzo glābiņu. No savas vietas viņš nevarēja saskatīt, ka Gabriēls un tā vīri cīnās ar neuzveicamu pārspēku. Lai uzvarētu, viņiem bija vajadzīga palīdzība divas trīs reizes vairāk vīru.

Piepeši Keitai prātā iešāvās eksplodēja! kāda ideja. Pagriezusies pret beigto ķērku, viņa pabāza roku zem tā skrandām. Ķērkas līķis bija auksts un savādi ciets; tam pieskaroties, meitenei sametās nelabi, taču viņa piespiedās bīdīt roku dziļāk gar neradījuma jostu. Pirmīt, kad tas bija ienācis telpā, viņa bija saklausījusi klusu žvadzoņu. Nu… nu… viņa domās lūdzās… Beidzot roka satvēra atslēgu saišķi.

Kāds viņai uzgāzās virsū. Nē! Slikts mazputniņš, slikts!

Ar sviedrainām delnām Kavendišs sagrāba Keitas roku locītavas. Vīrelis elsoja, uzdvesdams skāņu smaku. Keita pūlējās viņu nogrūst, taču viņš bija daudz stiprāks.

Būs jāsoda! Par nepaklausību! Gan jau grāfiene to izdarīs. Viņai ir paņēmieni, kā panākt paklausību. Ja mazputniņš ir slikts, tad…

Sekretārs vāvuļoja, izgudrodams visādus draudus, un tad Keita pagrieza galvu un iekodās viņam ausī. Tai bija riebīga, sviedraina garša; vīrelis iekliedzās, bet Keita neatlaidās, koda un koda, līdz mutē saskrēja asinis un sekretārs palaida vaļā viņas rokas. Tad viņa to grūda no visa spēka, lai dabūtu no sevis nost. Keita bija tikai gribējusi tikt no Kavendiša vaļā, bet piepeši viņa kliedziens skanēja citādi; viņa vēl paguva saskatīt, ka sekretārs pārslīd pāri vaļējās sienas malai. Palūkojusies lejā, meitene ieraudzīja Kavendišu nekustīgi guļam zemē. "Nu, tā tev arī vajag," viņa nodomāja un nospļāvās, izšļākdama no mutes pretīgo sekretāra garšu. Tad pagriezās, vēlreiz pabāza roku zem ķērkas un izvilka atslēgu saišķi. Nu viņa bija brīva. Ātrāk lejā, ārā, pie brāļa!

Maikls bija izspraucies cauri ieslodzītajiem, un viņi abi caur restēm neveikli apskāvās. Keitai gribējās apvaicāties, kā viņš jūtas, bet nebija laika.

-   Gabriēls ir šeit! Maikls iesāka. Viņš…

-   Zinu! Viņam vajag palīgus.

Meitene palūkojās uz atslēgu saišķi savā plaukstā. Nāksies izmēģināt visas pēc kārtas…

-   Sudrabotā atslēga! Ar caurumu vidū! Ātrāk!

Runātājs bija viens no sprostā stāvošajiem vīriem.

Viņš bija tikpat vājš un netīrs kā pārējie, taču iekritušajās acīs vēl dzirkstīja apņēmība. Kaut kas viņā šķita pazīstams…

-   Ātrāk, meiten!

Ar drebošām rokām Keita mēģināja iestumt sudrabaino atslēgu slēdzenes caurumā.

-   Nu nē! Tā nebūs!

Spalvaina roka pasniedzās caur restēm un sagrāba atslēgas.

-   Es šeit esmu karalis! Vienīgi man pienākas atslēgt durvis! Par protokolu neko neesat dzirdējuši?

-Izbeidziet! Keita iekliedzās. Nav īstais brīdis!

-   Izbeigt? Heimišs nicīgi nosprauslojās, raudams atslēgu saišķi uz savu pusi. Tu, sīkaļa! Kā uzdrīksties aizrādīt karalim?

-   Uzmanies! brīdināja Maikls.

Keita atskatījās. Viņai tuvojās ķērka ar cirtienam paceltu zobenu. Pēkšņi neradījums noraustījās un sabruka; mugurā tam bija iedūrušās divas bultas.

-   Nu re! Netiepies, sīkaļa, citādi… Au!

Heimiša delna palaida atslēgu saišķi vaļā. Voless bija piegājis karalim klāt un vienā mierā iebelzis tam pa vēderu.

-   Slēdz vaļā! viņš mudināja.

Keita iedabūja atslēgu slēdzenē, pagrieza, un vīru straume gāzās ārā no sprosta. Viens no pirmajiem iznāca tas, kurš bija norādījis Keitai īsto atslēgu.

-Izlaid pārējos! Ātrāk! viņš pavēlēja. Tad, pacēlis beigtā ķērkas zobenu, uzsauca pārējiem: Sekojiet man! un metās kaujā.

Lai arī vīri vēl pirms mirkļa bija likušies pagalam slimīgi un vārgi, nu tie ķēra, kas gadījās pa rokai zobenus, cirvjus, lāpstas -, un metās nopakaļ savam vadonim.

Vēl arvien aizelsies no sitiena, Heimišs izvēlās ārā no sprosta un notēmēja uz Volesu ar desiņai līdzīgu pirkstu. To tu man, puika, vēl pieminēsi! Es tev vēl likšu trūkties!

To teicis, viņš paķēra zemē gulošu cirvi, nokomandēja pārējos rūķus un metās pretī ienaidniekiem. Lai cik nederīgs Heimišs bija rūķu karaļa lomā, Keitai nācās atzīt, ka gļēvulību gan viņam nevar pārmest.

Maikls tik cieši apskāva Keitas kaklu, ka gandrīz viņu nožņaudza.

-Jā, jā, mīlulīt… es zinu… Keita čukstēja, brālīti apmīļodama. Gan viss būs labi…

Tepat blakus ar īsu lauzni rokā stāvēja Voless. Keita saprata, ka rūķis viņus nepametīs. Vēlreiz noskūpstījusi brāli, viņa sacīja:

-   Nāciet! Atbrīvosim pārējos!

-   Laid!

-   Gabriēls teica…

-   Man jātiek pie brāļa un māsas!

Tiklīdz Gabriēls ar vīriem bija metušies cīņā, arī Emma ar lēcienu bija laukā no slēpņa. Keita un Maikls ir tepat blakus, un viņiem vajadzīga palīdzība! Viņa te nesēdēs, rokas klēpī salikusi! Vispirms viņa atbrīvos Maiklu (Emma gan vēl nezināja, kā), tad viņi abi dosies atkarot Keitu sekretāram. (Kā tas notiks, par to ari Emmai vēl nebija īstas skaidrības, bet šo ainu viņa iztēlojās apmēram tā: viņa neticami drosmīgi cīnās, bet Maikls pa to laiku bloknotā pieraksta kaut kādas blēņas.) Un tad viņi visi trīs atkal būs kopā, par to Emma it nemaz nešaubījās. Vienīgā nelaime, ka jaunais karotājs, kuram Gabriēls bija uzdevis meitenes apsargāt, nu bija Emmu notvēris un turēja paceltu augšup, tā ka viņas kājas neskārās pie zemes.

-   Laid vaļā!

-   Gabriēls lika, lai tu… Stāt!

Viņš sagrāba aiz potītes Dīnu, kas ar dunci rokā jau rāpās ārā pa logu, bez šaubām, lai piedalītos kaujā.

-   Laid! Dīna iekliedzās. Gribu nodurt kādu ķērku!

-   Un es gribu palīdzēt māsai un brālim!

Tā viņi stīvējās krietnu brīdi: meitenes ķepurojās, lūdzās, draudēja; Emma solīja puikam (jo šis karotājs tiešām bija tikai zēns), ka viņš to ļoti rūgti nožēlošot; tagad viņa skaitīšot līdz pieci, nu labi, līdz desmit, bet tad gan… Emma zināja, ka īstenībā zēns tikai pilda Gabriēla pavēli, tāpēc kost un spert, lai tiktu no viņa vaļā, nelikās godīgi. Savukārt Dīna bija iecirtuši nagus zēna rokā, cenzdamās atlauzt vaļā pirkstus, īsi sakot, jaunais karotājs nodomāja: par kādiem grēkiem Gabriēls viņam uzkrāvis šo nastu? Tad aizmugurē atskanēja šņāciens.

Visi reizē viņi pagrieza galvu. Tur stāvēja ķērka ar paceltu zobenu, viņus vērodams.

Jaunais karotājs tūlīt palaida meitenes vaļā un sniedzās pēc sava ieroča. Taču, meitenēm krītot, arī viņš zaudēja līdzsvaru un, sperdams soli atpakaļ, paklupa pret nogruvušu akmeņu kaudzi un gāzās. Šajā brīdī tur, kur viņš bija stāvējis, nošvīkstēja ķērkas zobens. Emma sagrāba akmeni. Ķērka bija atvēzējies otrajam cirtienam, taču akmens sitiens pa galvu novērsa tā uzmanību. Nākamajā mirklī no citas puses viņam uzbruka Dīna, iecirzdama kājā dunci. Ķērka palaida savu briesmīgo bļāvienu, kas cilvēkam aizsit elpu, un ar delnu tā iebelza Dinai, ka meitene aizlidoja sāņus. Izrāvis no kājas dunci, tas jau grasījās…

Dobjam plakšķim līdzīgs cirtiena troksnis un viss aprima. Neradījums palūkojās lejup. Jaunais karotājs viņu bija iešķēlis viduklī līdz pusei. Zēns izrāva asmeni, tad atvēzējās un notrieca dzīvo mironi zemē. Tas palika nekustīgi guļam, izgarodams pretīgu smaku. Viss bija norisinājies dažu sekunžu laikā.

Noslaucījis līkā zobena asmeni uz ķērkas lupatainās muguras, jaunais karotājs uzrunāja Emmu:

Labi, iesim meklēt tavu māsu un brāli! Tad viņš pievērsās Dīnai: Un tev atļauju nogalināt visus ķērkas, ko vien pa ceļam satiksim!

Viņi devās uz laukumu. No pilsētas ēnām iznira arvien jauni morum cadi pulciņi; kad neradījumi skrēja garām, zēns vienmēr lika Emmai un Dīnai slēpties. Viena no gāzes lampām uzsprāga un iekrita kādā ēkā, un laukuma pretējā pusē uzliesmoja ugunsgrēks. Kaujas aina, kas viņiem pavērās, bija juceklīga un nesaprotama, tomēr drīz viņi aptvēra, ka ķērku te ir daudz daudz vairāk par Gabriēla vīriem.

Tad notika kaut kas negaidīts.

Emma, Dīna un zēns bija apstājušies šķērsielā starp divu māju drupām, ar ļaunām nojausmām vērodami kauju un ķērku milzīgo pārspēku, bet tad no sprostu puses bariem sāka plūst cilvēki. Emma vienā mirklī saprata, ka tie ir ieslodzītie klintainieši, kuri izlauzušies no sprostiem. Viņa tūlīt iedomājās par brāli. Vai Maikls arī ticis ārā? Vai viņš ir ievainots? No šķērsieliņas sprosti nebija saskatāmi, taču arvien vairāk vīru skrēja viņiem garām. Tas tik bija skats! Ģindeņiem līdzīgie kalnrači ar noplīsušo apģērbu, satvēruši rokā ieročus, kādus nu kurš ātrumā bija varējis atrast, cīnījās tik nikni, ka pārspēja pat Gabriēla vīrus. Divus gadus viņi bija cietušies, nu bija pienācis atmaksas brīdis.

Un viņiem bija arī palīgi. Kāds liela auguma rudmatains, dūšīgs rūķis viņam sekoja citi rūķi, mazāki un sīkāki aizstampāja garām, šņākuļodams caur biezo bārdu. Kā asfaltrullis viņš ievēlās ķērku barā, daudzus neradījumus notriekdams pie zemes, tad, vēzēdamies ar cirvi uz visām pusēm, ņēmās kapāt gabalos grāfienes dzīvo miroņu armiju. Morum cadi, kas iepriekš bija ielenkuši Gabriēla vīrus, nu bija spiesti atkauties. Cīņas gaitā bija iestājies pavērsiens.

Kad pēdējais sprosts bija atslēgts un pēdējie vīri izklupuši ārā, lai mestos cīņā, Voless lika Keitai un Maiklam doties uz kādu māju laukuma malā un uzkāpt trešajā stāvā. Pa izgāztu logu viņi varēja pilnibā pārskatit laukumu un redzēt cīņas gaitu.

-   Skat! Viņi uzvar! Keita iekliedzās.

Abas karotāju grupas Gabriēla vīri un no sprostiem atbrīvotie klintainieši bija aplenkušas melnai, pulsējošai amēbai līdzīgo ķērku baru un kapāja to arvien mazākos gabaliņos. Virs kaujas lauka krājās dzeltenīga migliņa; sākumā Keita nesaprata, no kurienes tā ceļas, bet tad atcerējās riebīgos garaiņus, kas allaž izplūda no beigtiem ķērkām.

-   Šie vairs diez ko neķērc, Maikls piezīmēja.

Tik tiešām, neradījumu drausmīgie bļāvieni tagad atskanēja daudz retāk, galvenokārt tāpēc un tas bija vistīkamāk ka pašu neradījumu bija atlicis daudz mazāk. Tieši pēc tam, kad Maikls bija ierunājies, kāds bļāviens aizcirsts aprāvās; skaņa atbalsodamās pamazām noplaka dziļumu tumsā. Keita sajuta līksmes vilni pāršalcam pār augumu, jo tūlīt atskanēja jauns kliedziens, tam sekoja citi, bet tās nebija dzīvo miroņu izdvestās pretīgās skaņas. Tie bija vīru sajūsmas kliedzieni, kas vēstīja: kauja ir galā, mēs esam uzvarējuši!

-   Viņi to paveica! Viņi tiešām to paveica! Keita ar apbrīnu sacīja.

-   Arī tev ir savi nopelni, teica jaunais rūķis Voless, no melno uzacu apakšas laipni uzlūkodams meiteni. Ja tu nebūtu tik attapīga, kas zina, kā viss būtu beidzies! To nepavisam vēl nevar zināt!

-   Ek… cik žēl! nopūtās Maikls. Un piebilda, ievērojis, ka Keita un Voless skatās uz viņu tā, it kā viņš būtu zaudējis prātu: Man žēl, ka nav fotoaparāta. Tas taču ir vēsturisks brīdis!

Aizmugurē atskanēja soļi. Voless apsviedās apkārt, paceldams lauzni. Keita ieraudzīja meitenes stāvu, kas metās viņai klāt, un vēl paguva nodomāt nē, nevar būt… Nākamajā mirkli Emma jau bija viņas skavās. Tā tiešām bija māsa, tā no visas tiesas bija Emma! Viņas apskāvās, apraudājās, raudzīdamās vienotrai acīs, tad atkal apskāvās un atkal raudāja. Pat Maikls, kura pašcieņa nepieļāva tik lielu jūtelību (kā nekā viņš pašlaik bija ģimenes vienīgais vīrietis), noņēma brilles un berzēja acis, aizbildinādamies, ka tajās esot iebirušas smiltis.

-   Emma! Tā tiešām esi tu! Emma! Keita atkal un atkal atkārtoja māsas vārdu, spiezdama meitenīti sev klāt, it kā vairs nemūžam negribētu laist viņu vaļā.

-   Lūdzu, māsiņ, piedod! Es tev neklausīju! Emma izdvesa, asaru straumēm ritot pār seju. Tu teici, lai negriežos atpakaļ, bet es…

-   Nē, nē, kuš… Viss ir labi… Tu esi šeit…

-Jā, tomēr viņa neklausīja! aizrādīja Maikls.

-   Maikl! Keita uzmeta brālim brīdinošu skatienu.

-   Nu, lai jau būtu! Maikls augstsirdīgi noteica. Viss labs, kas labi beidzas, vai ne? Un vīrišķīgi uzplāja Emmai pa plecu.

-   Vai tiešām tev nekas ļauns nav noticis? Esi sveika un vesela? Keita taujāja.

-Jā, viss kārtībā! Es biju kopā ar Gabriēlu. Jūs abus ieraudzīju pirms kaujas, un pēc tam jūs parādījāties šai logā. Ak jā, iepazīstieties: tā ir Dīna un tas… nezinu, kā viņu sauc… Emma pamāja ar roku uz meiteni un zēnu, kuri, viņai sekodami, bija uzkāpuši augšā. Meitenei bija tumši mati un nopietna sejiņa; viņa nevarēja būt necik daudz vecāka par Emmu. Zēns, pusaudzis, nesa rokā briesmīgu, līku zobenu tādu pašu, kāds bija Gabriēlam.

-   Gabriēls viņam lika mūs uzmanīt, bet īstenībā tieši mēs izglābām viņam…

-   Sveicināti!

-   Un tas ir Voless! Maikls spēji teica, norādīdams uz savu melnmataino pavadoni.

-   Sveiks! Emma izmeta un atkal pievērsās Keitai.

-   Tu neticēsi, kad izstāstīšu, kā viss notika…

-Voless ir rūķis! Maikls paziņoja, plati smaidīdams.

-Jā, es jau sapratu! atteica Emma, sapīkusi par to, ka tiek pārtraukta.

-   Redzi pati rūķu cilts tiešām pastāv.

Emma pacēla acis pret debesīm un novaidējās. Es zināju, ka bez tā viņš neiztiks…

-   Stāsti vien! Keita māsu mudināja. Visu gribu zināt. Kas notika pēc tam, kad tu mūs pameti?

-   Nu tātad… Es tiku līdz tiltam atceries virvju tiltu? un tur Gabriēls kā lauva cīnījās ar šitiem ķērkām, un es viņam izglābu dzīvību. Un tad man iešāva vēderā!

-   Vai! Es redzēju sapni, kurā tu biji ievainota…

-   Tagad esmu vesela. Gabriēls aiznesa mani uz savu ciemu nūjā, pa ceļam viņš vēl nomušīja to briesmekli, bet es tikai gulēju un nevarēju palīdzēt; un tad biju pie Kūdrasmāmiņas, zintnieces, un viņa mani izārstēja. Viņa brīnījās: "Jūs esat satikuši doktoru Pimu? Vai tas ir tiesa?" Es gribētu, lai jūs iepazīstaties ar Kūdrasmāmiņu, viņa ir no labajām burvēm, viņa…

Keita jau gribēja māsai teikt, lai stāsta mazliet lēnāk, bet no laukuma puses atskanēja spalgs kliedziens:

-   Muļķi tādi!

Visi pagriezās turp. Uz lielas gruvešu kaudzes stāvēja sekretārs Kavendišs. Keita bija satriekta par to, ka šis vīrelis vēl ir dzīvs un kustas. Karotāji tie, kuri, kaujai beidzoties, palīdzēja ievainotajiem, skatījās uz sekretāru. Viņa uzvalks bija pārplēsts, no olveida galvas sūcās asinis, droši vien arī labā roka bija ievainota, jo viņš to turēja paceltu un piespiestu sev klāt.

-Jūs visi esat muļķi! vīrelis kliedza, drebēdams naidā un niknumā; no viņa mutes lidoja siekalu lāsītes. Domājat cīnīties ar grāfieni? Domājat, ka esat viņu uzvarējuši? Jums nav ne jēgas par viņas varu! Jūs mirsiet! Jūs visi mirsiet!

-   Vai viņš ir traks? Emma brīnījās. Viņam taču beigas. Kāpēc viņam kāds nesadod pa pauri?

-   Kas tas par troksni? jautāja Maikls.

Keita ieklausījās, bet sākumā neko nedzirdēja. Ko Maikls tādu… Meitene sastinga; tālu tumsā skanēja klusa šalkoņa. Tā kļuva skaļāka, nu tā atgādināja attālus bungu dārdus un virzījās uz šo pusi. Palūkojusies lejā, Keita redzēja, ka arī vīri laukumā to ir saklausījuši.

-Jūs mirsiet! Visi!

Nu jau apkārt rībēja un dunēja. Keita juta mājas grīdu zem kājām drebam, palodze, pret kuru viņa bija atspiedusies, trīcēja. Un tad viņa ievēroja, ka tumšums aiz lampu gaismas loka kļuvis dzīvs un pludo uz šo pusi.

-   Nē… Voless nočukstēja. Nevar būt…

-   Ko? Keita iesaucās, satvērusi viņu aiz delma. Kas tas ir?

-   Re, tur! Maikls kliedza.

Tumšais vilnis nu jau bija atvēlies šaipus lampām.

Keita skatījās uz to, sirdij pamirstot; visas cerības nu bija zudušas.

Histēriski zvaigādams un uz gruvešu kaudzes lēkādams augšup lejup, sekretārs kliedza: Jā! Jā! Jā!

Simtiem salīkušu, zaļganbālu zemzemes radījumu tecēja pa ielām, rāpās pāri gruvešiem, skrapstinādami nagus, tie bija jau tik tuvu, ka bērni varēja sadzirdēt šņācienus un ņurdēšanu. Taču visskaļāko troksni sacēla zemes rībināšana ar ķepām, tas atgādināja tuvojošos negaisu.

-   Kas tie tādi? Emma spiedza.

-   Salmaktari, atbildēja Voless. Ragana tos ataicinājusi palīgā.

Keita, protams, tos pazina; sapnī viņa bija redzējusi Gabriēlu ar tādu briesmoni cīnāmies, kamēr Emma bija bezsamaņā gulējusi uz alas grīdas. Aklie sikspārņausu radījumi, kuri dzīvoja pazemē un kuru nagi bija tik asi kā bārdasnaži… Viņa atcerējās Volesa teikto, ka grāfiene ar tiem vienojusies. Tas bija grāfienes sabiedroto karaspēks. No visdziļākās zemzemes ragana bija izsaukusi ļaunumu, kas viņus iznīcinās…

-   Šurp! Visi pie manis! Gabriēls ierēcās.

Nē, nē! Keita domās lūdzās. Vīriem jābēg! Viņu ir pārāk maz, viņi ir noguruši, ievainoti… Sekretāram taisnība. Mēs visi mirsim…

Taču karotāju rinda jau bija sastājusies ar Gabriēlu vidū; vīri un rūķi visi kā viens pacēla ieročus augšup un turēja gatavībā, un tad Gabriēls slaids, varens, baiss, desmit dažādās vietās rētām asiņojot panācās uz priekšu, nostājās savu vīru priekšgalā un gaidīja, kad uzbrucēju vilnis gāzīsies viņam virsū.

-   Ko viņš dara? Trakais! Maikls iesaucās.

-   Apklusti! izmisīgi iekliedzās Emma. Viņas balss aizlūza, nododama meitenes bailes. Viņš rāda vīriem paraugu! Viņš ir īsts varonis! Viņš…

Emma metās pie Keitas un raudādama piespieda seju māsai pie krūtīm. Lejā, laukumā, bālie briesmoņi plūda no visām pusēm, elsdami un siekalaini šņakstinādamies. Gabriēls pacēla ieroci, Keita ciešāk piespieda sev klāt Emmu…

Tūūūūūūūūūūooooo!

Keitas galva pati pagriezās uz to pusi. Skaņas nāca no tumsas, no tālienes… Tādas kā raga skaņas, viņa nodomāja. Izklausās pēc pūšamā raga…

-   Viņi apstājās! iekliedzās Emma.

Keita atskatījās. Salmaktarus no Gabriēla šķīra tikai dažu soļu atstatums; viss laukums bija ar tiem pilns. Tomēr šņācošā, zobus šņakstinošā armija pēkšņi bija apstājusies un pagriezusi galvu uz skaņas pusi.

-Tas viņiem ir nāves zvans! teica Voless; Keita ieraudzīja, ka rūķis smaida. Bija jau arī pēdējais brīdis!

Tūūūūūūūūūūooooo!

Maikls pēkšņi izgrūda kaut ko līdzīgu indiāņu kaujas saucienam (apmēram tā: uahahahūūū!) un palēkdamies satraukts rādīja ar pirkstu:

-   Skatieties tur tur tur tur tur tur!!! Skatieties, kas nāk!

Pa vienu no apgaismotajām ielām uz laukuma pusi rikšoja kāds depīgs stāvs. Skrējējs no galvas līdz kājām bija ietērpies tumšās dzelzs bruņās, laukā rēgojās tikai seja un gaišā bārda (bārdas bizītes katrā solī lēkāja un sitās pret krūšu bruņuplāksnēm); vienā rokā viņš turēja spīdošu kaujas cirvi, otrā kāda liela dzīvnieka ragu. Keita viņu pazina jau no tālienes.

-   Kapteinis Robijs!

-   Kas? jautāja Emma.

-   Viņš ir mūsu draugs! iesaucās Maikls. Viņš gan mūs ieslodzīja cietumā, bet tikai tāpēc, ka īsts rūķis visās lietās ievēro kārtību. Mēs nevaram apvainoties uz kapteini Robiju par to, ka…

-   Un kāpēc tad viņš ierodas viens? Emma pārtrauca brāļa jūsmīgos runas plūdus. Viņu tūlīt nomušīs. Ir gan tie rūķi stulbi…

Iekams Maikls paguva māsai atbildēt, kapteinis Robijs bija sasniedzis laukuma malu, nostājies ar ieplestām kājām un pacēlis pie mutes ragu.

Tūūūūūūūūūūooooo!

Raga skaņas vairākkārt atbalsojās kalnu ieplakā un pamazām noklusa. Tajās klausīdamies, visi palika stāvam kā sastinguši. Ne salmaktari, ne Gabriēls un tā vīri, ne Voless, ne Dīna, ne jaunais karotājs, ne trīs bērni neviens nekustējās. Tad viņi to izdzirdēja ritmisku, metālisku dunu, kas strauji tuvojās, un no tumsas parādījās rūķu vienības, bataljoni, pulki… piepildīdami ielas, bruņām džinkstot un žvadzot, kaujas cirvjiem spulgojot laternu gaismā… Rūķi skrēja līdzenā ritmā, visi kā viens, visi vienā elpā, kas Keitai šķita kā mūzika, hu… hu… hu… Kad viņi bija sasnieguši laukuma malu, kapteinis Robijs skarbi nokomandēja:

-   Stāt!

Armija apstājās.

-   Ko viņš māžojas? Emma satraucās. Vajag taču uzbrukt tiem briesmoņiem! Stulbie rū… Vai!

Keita satvēra māsu. Visa māja līgojās un drebēja. Dīna, zaudējusi līdzsvaru, uzkrita virsū jaunajam karotājam, un abi nogāzās uz grīdas. Palūkojusies pa logu, Keita ieraudzīja, ka visa pilsēta mājas un drupas viss kustas.

-   Kas te notiek? Emma kliedza. Kas notiek?

-   Zemestrīce! Ka tevi piķis un zēvele! iesaucās Voless. Turieties, turieties!

-   Nē! Maikls bija pieķēries pie palodzes, kā vētras laikā varētu turēties pie kuģa reliņa. Doktors Pims! viņš sauca un rādīja ar roku. Keita un Emma ieraudzīja burvi, kas, baltajiem matiem plīvojot, stāvēja uz kādas ēkas jumta, pacēlis rokas pār pilsētu. To dara viņš!

-   Kāda velna pēc? Viņš mūs visus nogalinās! kliedza Voless.

-   Skaties! Emma iesaucās un parāva Keitas roku.

Keita pievērsās laukumam. Dīvaini tajā vietā, kur

salmaktari bija visblīvāk sadrūzmējušies, tie piepeši likās ļimstam, zūdam… Tad meitene saprata. Zeme zem tiem atvērusies! Šī doma pat īsti nepaguva uzplaiksnīt Keitas apziņā, kad pusi kviecošā, ņudzošā salmaktaru bara jau bija aprijusi tumsa. Tikpat strauji, kā bija atvērusies, klints plaisa aizvērās; šūpošanās norima, mājas atkal stāvēja nekustīgas. Keita pievērsa skatienu doktoram Pimam. Vecais vīrs bija nolaidis rokas uz leju un sataustījis kabatā pīpi. Meitenei kļuva skaidrs burvja spējas viņa nemūžam vairs neapšaubīs!

-   Rūķi! kapteinis Robijs pacēla cirvi. Uz priekšūūū!

Atlikušie salmaktari pagriezās un bēga.

-   Nē! Nē! Jums jācīnās! Jums jācīnās! sekretārs auroja uz gruvešu kaudzes, lēkādams un plūkādams plānos mateļus.

Taču viņa klaigāšana bija veltīga. Klupdami krizdami cits pār citu salmaktari panikā bēga, meklējot glābiņu. Gabriēls un viņa vīri bija atkāpušies malā, atbrīvodami ceļu rūķu armijas uzbrukumam; pāri apkārtējam troksnim bruņu šķindai un dzelzīm apkaltu zābaku dunai, un bālo briesmoņu brēcieniem Keita dzirdēja kapteiņa Robija sparīgo balsi:

Dzeniet viņus, brāļi! Dzeniet uz bedrēm! Dzeniet! Dzeniet!

Tad viņa saprata, ka cīņa tiešām ir beigusies.

DIVDESMITĀ NODAĻA Keitas vīzija

-Kad Ketrina pieskārās pie grāmatas un aizceļoja laikā četru gadu pagātnē, skaitot atpakaļ no šodienas, kas jums, bērniem, ir nevis tagadne, bet jau piecpadsmit gadu veca pagātne, un, kad viņa man pastāstīja, ka testaments ir pazudis un Heimišs kļuvis par karali un tā tālāk, un tā joprojām… Es, bruņojies ar šo briesmīgo informāciju, tūlīt devos pie karalienes Esmeraldas, Robija un Heimiša mātes, kura man ir ļoti tuva un mīļa draudzene. Viņa nekavējoties uzrakstīja testamentu, par nākamo karali ieceldama Robiju; dokuments tika notariāli apstiprināts un aizzīmogots, un par abiem mēs to aizbūrām uz drošu vietu…

Doktors Pims bērniem skaidroja, kā tas gadījies, ka viņš un Robijs tikuši ārā no karaļa Heimiša cietuma un kopā ar bruņotu rūķu pulku ieradušies Mirušajā Pilsētā. Šobrīd viņi visi bērni, doktors Pims, Robijs un

Gabriēls atradās istabā, kurā sekretārs bija pratinājis Keitu. Tagad tā karotājiem bija kļuvusi par tādu kā štābu; viņiem garām spraucās ziņneši, staigādami iekšā ārā. Robijs un Gabriēls bija sapulcējušies ap galdu kopā ar vairākiem vīriem un rūķiem; visi dedzīgi apspriedās.

Burvis bija ataicinājis bērnus uz šejieni, nesacīdams, kāpēc; iepriekš viņi bija atradušies ēkā laukuma pretējā pusē, stāstīdami cits citam savus piedzīvojumus. Ienākusi telpā, Emma vārda pilnā nozīmē ielidoja Gabriēla apskāvienos, saukdama: "Tu to paveici!" Keita gan šeit nejutās īsti labi; šķita, ka tas, kurš šo sanāksmi organizējis, būtu varējis tai izraudzīties citu vietu. Jau uz sliekšņa viņa bija atcerējusies pretīgo iekošanos Kavendiša ausī, mutē palikušo vecu sviedru un asiņu garšu. Meitene ilgojās, kaut varētu iztīrīt zobus.

Doktors Pims turpināja (viņš kopā ar bērniem atradās nedaudz attālāk no pārējiem):

-Jums varētu rasties jautājums, kāpēc es tik ilgi klusēju par karalienes testamentu. Iemesls ir tas, ka man vajadzēja, lai Keita ieiet slepenajā velvē, pieskaras grāmatai un nogādā to man pagātnē. Tikai paslēpdams grāmatu pagātnē, spēju to pasargāt no grāfienes. Es zināju: nedaudz jāpaciešas, un tieši tā arī viss notiks. Tāpēc nogaidīju. Kad beidzot šķita, ka ir pienācis īstais brīdis, es ieteicu Robijam sazināties ar savu advokātu un…

Un pēc tam doktors Pims bija atklājis rūķiem testamenta atrašanās vietu; tiesnešu grupa bija dokumentu rūpīgi izstudējusi. Tad, kad savu viedokli bija pauduši arī rokrakstu un pirkstu nospiedumu speciālisti rūķi, kā zināms, stingri ievēro oficiālu kārtību (Maikls atzinīgi pamāja ar galvu) -, testaments tika atzīts par derīgu un spēkā esošu. Kapteinis Robijs (nu jau karalis) sacēla kājās rūķu armiju un iegāja ar to Mirušajā Pilsētā.

-   Nu, redziet viss ir skaidrs un saprotams! doktors Pims beidzot teica.

-   Es gan neko nesaprotu, sacīja Emma.

-   Ko īsti tu manā stāstījumā nesaprati, mīļā? doktors Pims apvaicājās.

-   Neko!

-   Doktors Pims jau iepriekš visu bija izplānojis. Viņš zināja, ka cietumā Heimišs noklausīsies mūsu sarunas. Šādi doktors Pims panāca, ka Heimišs mani un Maiklu aizved uz slepeno velvi. Turklāt viņš piekodināja, lai es pirmā pieskaros grāmatai, Keita skaidroja. Doktors Pims visu bija paredzējis!

-Bet… Maikls, nepārtraukti pierakstījis dzirdēto bloknotā, nu pievērsās burvim. Varbūt jūs to visu zinājāt tikai tāpēc, ka Keita jau bija nokļuvusi pagātnē un jums pateica, kas notiks? Tad, kad bijām cietuma kamerā un jūs apgalvojāt, ka mūs nepazīstot, varbūt tikai izlikāties?

-   Atbilde nebūs vienkārša… doktors Pims sacīja un domīgs pakasīja zodu. Ir divi pagātnes varianti. Pirmajā, sākotnējā variantā es nezināju, kas būs nākotnē; mana plāna izdošanās bija atkarīga no saiknes, ko nojautu starp Ketrinu un grāmatu. Savukārt otrajā pagātnē, kas iestājās, kad tava māsa tika pie grāmatas un aizceļoja atpakaļ laikā…

Keita vēroja burvi. Viņas viedoklis bija mainījies. Doktors Pims bija apvedis ap stūri Heimišu un sekretāru, ļāvis Robijam kļūt par karali, izglābis Gabriēlu un pārējos vīrus; tagad meitene ticēja, ka burvis grib tikai labu. Taču viņš vēl arvien visu neatklāja ne par vecākiem, ne par bērnu lomu visā notiekošajā. Troņa zālē viņš bija sacījis, ka Keita, Emma un Maikls esot tieši tie bērni, ko viņš gaidījis, vai ko tamlīdzīgu. To pašu bija apgalvojis sekretārs: viņi esot grāmatas izredzētie. Ko tas viss nozīmē? Ko burvis slēpj?

-   Zinādams, kā notikumi risinājušies otrajā pagātnē, doktors Pims turpināja, un, vēlēdamies, lai viss iet savu gaitu, kā iecerēts, es centos izturēties tā, it kā par nākotni neko nenojaustu. Tas ir pagātnes variants, ko atceramies mēs abi, Maikl! Ketrina, ceļodama laikā, ir vienīgā, kura atceras pirmo, sākotnējo pagātni. Tātad atbilde uz tavu jautājumu ir šāda: ja runa ir par tavām atmiņām, tad jā, cietuma kamerā es izlikos, ka jūs nepazīstu; ja runa ir par tavas māsas atmiņām, tad nē, man nebija ne jausmas, kas viņa ir.

Maikls pacēla galvu. Neko neapjēdzu.

Doktors Pims nopūtās. Nu tad pagaidām pietiks paturēt prātā: ja Ketrina nebūtu tik attapīga, es un karalis Robijs vēl arvien atrastos cietuma kamerā, bet Gabriēls un visi vīri, kas šeit cīnījās, būtu gājuši bojā.

-   Zelta vārdi! Robijs bija pienācis viņiem klāt. Un, ja tev, meiten, kādreiz vajag manu vai manu ļaužu palīdzību, atliek vienīgi darīt to zināmu.

To teicis, rūķu karalis zemu palocījās Keitas priekšā tik zemu, ka bārdas bizīšu gali noslaucīja grīdu.

-   Ak vai, lūdzu, nevajag! Keita koši pietvīka. Tas ir tik mulsinoši… Turklāt ne mazāk nopelnu ir Maiklam!

-   Tiesa kas tiesa! Robijs atzina. Tad viņš nokremšļojās dūrē un kļuva svinīgs. Maikl ar man nezināmo uzvārdu! Nosodīdams Heimiša uzvedību, tu man atgādināji, kādam jābūt īstam rūķim. Pateicībā kopš šīs dienas tevi ieceļu par Rūķu tradīciju un vēstures karalisko glabātāju.

Karalis Robijs pamāja; kāds no rūķiem spēra soli uz priekšu un pasniedza Robijam nelielu medaļu, ko piesprauda Maiklam pie džempera.

-J-jūsu M-ajestāte, Maikls stostījās, d-diemžēl neesmu sagatavojis p-pienācīgu pateicības runu…

Robijs uzsita viņam uz pleca. Ko nu, zēn! Tu varētu būt liels rūķis, patiesi dižens rūķis!

Emma galīgi nebija sajūsmā par to, ka Maiklam tiek veltīts tik daudz uzmanības. Kad karalis Robijs piebāza Maiklam klāt bižaino bārdu, lai jauniecelto rūķu augstmani nobučotu uz abiem vaigiem, Keita dzirdēja Emmu nomurminām: Kuram te iešāva bultu mugurā, man vai viņam…

Protams, Keitas atstāstītais gadījums, kad brālis bija uzdrīkstējies runāt pretī Heimišam un piedāvājies, lai viņam nocērt roku Keitas vietā, bija iedvesis Emmai milzīgu cieņu. Keita prātoja: varbūt tā bija nevis milzīga cieņa, bet gan milzīgs pārsteigums, jo māšele vairākkārt bija pārjautājusi: "Maikls? Tiešām? Maikls to darīja?"

Keita jau grasījās Emmai stingri aizrādīt, lai ar burkšķēšanu nebojā brālim prieku, bet Maikls pagriezās pret viņām abām plati smaidošs, krūtis izriezis, starodams laimē. Viņas nepaguva ne attapties, kad jau bija apskāvušas mīļoto brāli un viņam apliecinājušas, cik ļoti ar viņu lepojas, un Emma bija iebukņījusi viņam sānos… varbūt mazliet par stipru. Tomēr, kad Maikls nokremšļojies paziņoja, ka beigu beigās viņš tomēr sacīšot nelielu uzrunu, Keita metās vidū un ierosināja to izdarīt vēlāk.

-   Kā tad! Emma viņai piebalsoja. Tu jau zini, cik ļoti mums patīk klausīties par rūķiem un visu, kas ar tiem saistīts, bet tagad mums steidzami jāpārrunā daudz kas cits! Piemēram, "Atlants"… Mums jāapspriežas par to!

-   Kā tas iespējams, mīļā, ka tu zini šo nosaukumu? Nudien jūtos pārsteigts… sacīja doktors Pims.

Keita manīja, ka māšele uzvaroši palūkojas uz Maiklu.

-   Es daudz ko zinu! Emma teica, nevērīgi paraustīdama plecus. Maikl, vai tu zināji, kā to grāmatu sauc?

Brālis noliedzoši papurināja galvu.

-   Nu redzi, bet es zinu! "Atlants". Varbūt pieraksti, lai neaizmirsti…

Keita neatklāja, ka grāmatas nosaukumu pirmoreiz izdzirdējusi no sekretāra mutes.

-   Tavai māsai nudien ir taisnība, teica doktors Pims. Katrai no Mūžības grāmatām ir savs īpašs nosaukums. Grāmatai, kuru meklējam, pilns nosaukums būtu "Laiku atlants"…

(Tieši tā! Emma iestarpināja, nopietni pamādama ar galvu. Tāds ir pilns grāmatas nosaukums.)

-   Bet parasti to sauc tikai par "Atlantu", turklāt visai trāpīgi, jo šajā grāmatā apkopotas kartes, kas attēlo visas iespējamās pagātnes, tagadnes un nākotnes un ļauj ceļot telpā un laikā. Tomēr, kā tas notiek un kāpēc… Tur šobrīd vēl neiedziļināsimies!

(Tieši tā, sacīja Emma. Iedziļināsimies vēlāk!)

Klausoties doktora Pima stāstītajā, Keitai ienāca prātā, ka kopš pirmā brīža, kad viņa bija izdzirdējusi grāmatas nosaukumu "Atlants", tas bija licies vienīgais īstais. Domās viņa tagad grāmatu sauca tikai šādi.

-   Un kas ir ar Heimišu? Vai tiešām viņš vairs nav karalis? Maikls jautāja.

-   Protams, ne! atbildēja Robijs. Liku aizvest viņu atpakaļ uz pili un pavēlēju, lai viņš pats savām rokām to uzkopj un izmazgā no augšas līdz apakšai. Un liku noskūt bārdu. Tā smirdoņa vairs nebija ciešama!

-   Agrāk Heimišs bija karalis, Emma paskaidroja pienākušajam Gabriēlam. Viņš esot gribējis nocirst Keitai roku, bet Maikls viņam it kā neesot ļāvis. Vismaz tādu variantu es dzirdēju…

-   Ei, māšel!

-   Labi jau, labi! Tu esi varonis! Emma noteica, pabolīdama acis. Spodrini vien savu medaļu!

Robijs pastāstīja: Heimišs, uzzinājis, ka gāzts no troņa, gribējis izdarīt pašnāvību, pats sev nocirzdams galvu. Tas viņam neesot izdevies, no belziena viņš tikai zaudējis samaņu. Pēc tam kad viņam uzlieti daži spaiņi auksta ūdens, viņš drīz atkal atguvies. Starp citu, vairāku mēnešu laikā Heimišam tā bijusi pirmā duša, Robijs piebilda.

Kamēr pārējie vēl sarunājās, Keita piegāja pie izgāztās sienas malas un palūkojās lejup, laukumā. Rūķu armija tur bija ierīkojusi lauka virtuvi. Lielos katlos burbuļoja gaļas sautējums ar burkāniem, sīpoliem un tomātiem; gardā smarža bija pārmākusi pretīgos garaiņus, kas cēlās no dažiem drupās palikušajiem ķērkām. Divus gadus badinātie klintainieši tik kāri tukšoja sautējuma bļodiņas, ka rūķi dabūja krietni paskraidīt, lai viņus visus paēdinātu.

Keita pameta skatienu uz sprostiem.

Tagad tur bija iespundēts vienīgi Kavendišs. Sekretārs sēdēja tuvākajā sprostā, šūpodamies turp atpakaļ un auklēdams savainoto roku. Vai tas tiesa, ko viņš sacījis? Vai doktors Pims tiešām gribot sūtīt Keitu atpakaļ laikā, lai viņa paņemtu "Atlantu"? Sirds meitenei iepukstējās straujāk, iztēlojoties, ka atkal varētu satikt māti. Vienlaikus viņu pārņēma vainas apziņa. Jau divas reizes: vispirms pret Maiklu, tad pret Emmu, kurai pēc kaujas viņa bija stāstījusi, ka pieskārusies grāmatai un nokļuvusi pagātnē, doktora Pima kabinetā. Taču ne reizi nebija atklājusi satikšanos ar māti. Kāpēc? Kāpēc viņai negribas to atklāt?

Keita sajuta, ka sekretārs raugās tieši uz viņu.

-   Pietiek! Mums jāiet un jācīnās!

Keita piespieda sevi novērsties no sekretāra un pagriezties atpakaļ. Šos vārdus bija sacījis tas pats kārnais vīrs ar degošajām acīm, kurš zināja, ar kuru atslēgu atdarāmi sprosti. Piepeši Keita ievēroja viņa savēlušos kastaņbrūnos matus un aptvēra, kāpēc viņa sejas vaibsti šķiet jau redzēti.

-   Mēs pazīstam jūsu dēlu Stīvenu! Stīvenu Maklateriju! Keita satraukta teica. Tad piebilda: Pēdējoreiz viņu sastapām pirms pāris dienām, un viņš bija pilnīgi sveiks un vesels.

Keitas vārdi atstāja negaidītu iespaidu. Likās, ka Stīvena tēvs visu laiku turējies kājās tikai tāpēc, ka bijis iesiets kādā neredzamā virvē; meitenes vārdi šo virvi it kā pārcirta. Vīrietis nokāra galvu un saguma; Keita aptvēra, ka šo divu gadu laikā tā droši vien ir pirmā ziņa, ko viņš saņēmis par dēlu. Varbūt viņš pat nebija zinājis, vai Stīvens ir dzīvs vai miris. Beidzot Stlvena tēvs izslējās taisni un paraudzījās uz Keitu. Asaru straumītes netīrajā sejā bija atstājušas gaišas taciņas.

-   Pateicos! viņš aizsmakušā balsi sacīja. Ik mirkli, ko te aizvadām, grāfiene var izmantot, lai atriebtos bērniem.

-Tā ir, apstiprināja Robijs. Doktor Pim, vai paskaidrosiet bērniem, ko no viņiem vēlamies?

-   Stāvoklis ir šāds. Doktors Pims sagrozīja taisnāk traipainās brilles. Mūsu nākamais uzdevums ir došanās uz Klintaini, lai atbrīvotu ieslodzītos bērnus, kuru vidū ir ari jūsu draugs Stīvens Maklaterijs.

-   Viņš nav man draugs, norūca Emma. īstenībā viņš ir diezgan… Au! Viņa nikni palūkojās uz Keitu. Kāpēc tu man iebakstīji?

-   Problēma ir šāda: kamēr grāfiene tur gūstā bērnus, mēs nevaram doties tiešā uzbrukumā viņas namam, doktors Pims turpināja.

-Jūs taču esat burvis! iebilda Maikls. Jūs izraisījāt zemestrīci! Vai tiešām te neko nevar līdzēt?

-   Diemžēl grāfiene ir apjozusi namu un visu Klintaini ar tādām barjerām, pret kurām mani paņēmieni pa lielākai daļai ir bezspēcīgi. Mums būs jāizmanto parastie līdzekļi. Un te nu atkal vēršamies pie jums trim! Jūs pratāt izkļūt no grāfienes nama. Varbūt tagad…

-   Es! Es zinu! Emma iesaucās, celdama roku augšup.

-Jā, mīļā?

-   Tur ir slepena eja! No mājas vienas puses uz istabu, kurā ir bērni. Pa to ieradās Ābrahāms un mūs izveda ārā. Mēs to varētu atrast! Sīkums!

-   Doktors Pims to jau zina, Maikls viņai aizrādīja. Cietumā izstāstījām.

-   Tā ir gan, piekrita doktors Pims. Taču es gribēju, lai to izstāsti visiem, viņš vērsās pie Emmas. Paldies, ka to izdarīji!

-   Lūdzu! Emma atbildēja un palūkojās uz brāli, uzvaroši smaidīdama.

-   Tātad uzmanību! iesaucās karalis Robijs, sasizdams plaukstas. Darām tā: daži no mūsējiem piezogas pie mājas un klusi, klusi iesprūk tai slepenajā ejā; pēc tam mēs, visi pārējie, dodamies uzbrukumā: urāāā! Kas vainas plānam?

Vīri un rūķi piekrītoši murmināja un māja ar galvu.

-   Vai tad grāfiene jau nesaprot, ka zaudējusi kauju? Maikls ievaicājās, nervozi grozīdams pirkstos jauniegūto medaļu. Vai viņa nebūs sagatavojusies?

-   Ļoti iespējams, atteica doktors Pims. Tomēr mums nav citas izejas kā vien doties turp un darit, ko spējam. Kā norādīja Maklaterija kungs, no tā atkarīga daudzu jauniešu dzīvība. Tagad es un Gabriēls, un bērni…

Atskanēja kritiena troksnis. Pagriezušies visi ieraudzīja, ka Keita nesamaņā guļ uz grīdas.

-   Mīļā, vai tev ir labāk?

Meitene samirkšķināja acis. Uz viņu raudzījās trīs raižpilnas sejas. Viņa saņēmās un piecēlās sēdus. Viņa bija noguldīta kādā nepazīstamā telpā uz ļoti cieta un nelīdzena dīvāna. Emma, Maikls un doktors Pims atvirzījās nost, lai viņa varētu piecelties.

-   Kas tev notika? Tu stāvēji un tad piepeši… nogāzies, teica Emma.

Keita piespieda pirkstgalus pie deniņiem. No celšanās sēdus viņai bija sareibusi galva. Aiz durvīm atskanēja daudzu soļu troksnis.

-   Laikam esmu nogurusi. Un man gribas ēst.

-  Tev tiešām ir bijusi ļoti grūta diena. Tūlīt tevi pabarosim! doktors Pims solīja.

-   Un padzirdīsim, teica Emma.

-   Šķidruma trūkums organismā ir ļoti kaitīgs, sacīja Maikls. To sauc par dehidrāciju.

Uzmetusi brālim skatienu, Emma kaut ko noburkšķēja.

Keita palūkojās apkārt. Uz grīdas dega lampa, pie sienas bija sakrauti kartupeļu maisi, kā arī grozi ar sīpoliem, kāļiem un burkāniem. Acīmredzot te bija noliktavas telpa.

-  Vai tu paģībi tikai tāpēc? Vai tiešām domā, ka vainīgs izsalkums? Doktors Pims pētoši raudzījās Keitā.

Meitene aizvēra acis. Vēl arvien viņa varēja to visu redzēt…

-   Ketrina!

Ak, kaut viņš liktos mierā! Keita labi zināja, kāpēc paģībusi, taču nevēlējās to nevienam atklāt.

Burvis turpināja: Varbūt ar manu palīdzību…

-   Kāpēc neizstāstījāt, ka pazīstat mūsu vecākus?

Keita ar šausmām aptvēra, ko tikko pateikusi. Viņa

bija gribējusi tikai novirzīt sarunu uz ko citu, lai citi neapspriestu viņas ģībšanu… Viņa pameta skatienu uz brāli un māsu. Cik sekunžu paies, līdz viņi aptvers dzirdēto?

-   Kad es tev to varēju pastāstīt, Ketrina? Doktors Pims bija noņēmis brilles un tīrīja tās ar kaklasaiti.

Cietumā? Jau paskaidroju, ka tobrid bija ļoti svarīgi izlikties, ka man nav ne jausmas, kas jūs esat. Un pirmajā pagātnē tiešām nezināju, kas tu esi.

-   Bet jūs uzdāvinājāt man atmiņas! -Tagad Keita gribēja noskaidrot visu. Jūs likāt man nokļūt tajā pagātnes laikā. Kā tad nezinājāt?

-   Nu, iespējams, ka nojautu. Daļēji no tevis stāstītā. Bet arī tāpēc, ka pietiek uz tevi paraudzīties, lai atcerētos tavu māti.

Keita vairs neattapa, ko atbildēt. Viņa izskatās līdzīga mātei? Par spīti visam, meiteni pāršalca prieka trīsas.

-   Ei! Par ko jūs te runājat? atguvusies iesaucās Emma. Doktors Pims pazīst mūsu vecākus?!

-Jūsu vecāki… Burvis uzlika brilles atpakaļ uz deguna, …bija mani tuvi draugi. Ričards un Klēra. Tā viņus sauc.

-   Bet… nē! Kā tas… Jūs mums būtu pastāstījis! Jūs… Kāpēc klusējāt?

-   Mīļā, atkārtoju: kad, pa kuru laiku gan es…

-   Kad tikāmies pirmoreiz! Kad nonācām jūsu stulbajā patversmē! Emma gandrīz kliedza.

-   Mīļā Emma, tas vēl notiks tālā nākotnē, pēc piecpadsmit gadiem! Tiešām grūti paskaidrot ko tādu, ko vēl neesmu darījis.

-   Bet kā tu… Maikls ievaicājās, skatīdamies uz māsu.

Nu tas brīdis ir pienācis, Keita nodomāja.

-   …kā tu to uzzināji, ka doktors Pims pazīst mūsu vecākus?

Keita norija siekalas. Rīkle bija pilnīgi izkaltusi.

-   Es redzēju mūsu māmiņu… tur… pagātnē. Kad nokļuvu pie doktora Pima. Es… toreiz tev nepateicu.

Krietnu brīdi Maikls un Emma tikai nekustīgi stāvēja, pievērsuši skatienu Keitai. Viņu sejas pauda vislielāko pārsteigumu un neticību. Ne jau to viņi nespēja aptvert, ka Keita redzējusi māti… bet tam, ka māsa viņu redzējusi un nav par to pastāstījusi. Emma apraudājās. Keitai sirds vai lūza.

-   Emma…

-   Kur viņi ir? Emma asaraino sejiņu pavērsa pret doktoru Pimu. Vediet mūs pie viņiem! Tūlīt vediet pie viņiem!

-   Emma…

-   Tūlīt! Es tūlīt gribu tēti un mammu…

-  Mīļumiņ, vai tad tu nesaproti, ka es labprāt to darītu? Ar vislielāko prieku! Diemžēl tas nav tik vienkārši…

-Viņš tagad nevar aizvest mūs pie vecākiem, Maikls teica ļoti savaldīgā tonī. Vispirms jātiek galā ar grāfieni.

-   Aizveries! Emma iebrēcās, norāva brālim no džempera rūķu godazīmi un ielidināja to kaktā. Tā! To es domāju par tavu stulbo medaļu!

-   Emma, izbeidz!

Emma izrāvās no lielās māsas tvēriena. Liec man mieru! Mele tāda! Vajadzēja izstāstīt, bet tu mums meloji!

-   Es zinu… Piedod! Keita atkal centās māsu satvert, bet Emma viņu atgrūda.

Keitai bija jāpieceļas kājās, jo arī Emma stāvēja. Šoreiz, kad viņa izstiepa rokas, Emma vairs nepretojās, ļāvās, lai viņu apskauj. Keita juta mazās māsas niknumu un izmisumu un turēja viņu, maigi čukstēdama ausī; pamazām Emmas šņukstēšana mitējās un augumiņš atslāba.

-   Nu? Viss kārtībā? Keita jautāja.

Emma šņaukādamās pamāja ar galvu un ar piedurkni norausa asaras. Tad viņa devās uz telpas kaktu pēc Maikla medaļas.

-   Piedod! Ceru, ka nav saliekta.

-   Tu ceri… Rūķu darinājumu nevar tik viegli sabojāt, Maikls negribīgi atbildēja. Tad viņš paskatījās uz māsu un atplauka smaidā. Būs jau labi!

-   Ticiet man, mīļie, es nudien saprotu, cik tas viss ir mulsinoši un cik ļoti jūs vēlaties atkal satikt vecākus! doktors Pims teica, kad visi bija nomierinājušies un Maikls piespraudis medaļu atpakaļ pie džempera. Un apsolu: tildldz būsim pieveikuši grāfieni un atbrīvojuši bērnus, atbildēšu uz visiem jautājumiem. Taču šodien mums vēl ir veicami lieli darbi. No mūsu panākumiem atkarīga daudzu cilvēku dzīvība. Tāpēc šobrīd sakoposim spēkus tieši tam.

-   Kaut ko taču jūs varat pastāstīt! Keita lūdzās. Kur viņi dzīvo, kāda ir viņu profesija… Vismaz kaut ko!

Doktors Pims nopūtās. Nu labi… Jūsu vecāki ir zinātnieki. Universitātes mācībspēki.

-   Mūsu vecāki ir skolotāji? Emma neticēja. Varēja manīt, ka meitene par to nav sajūsmā.

-   Kāds ir viņu zinātnisko pētījumu lauks? apvaicājās Maikls.

Emma novaidējās. Šī tev ir mūža brīnišķīgākā diena, vai ne?

-   Viņi ir vēsturnieki, kas pēta burvju pasauli. Jāatzīst, ka akadēmiskajā vidē uz šo tēmu neraugās diez cik nopietni. Taču jūsu vecāki uzskata, ka viņu pētījumi ir ļoti svarīgi. Viņi abi interesējas par Mūžības grāmatām. Šī interese viņus arī saveda kopā. Viņi iepazinās Edinburgā, zinātniskā konferencē. Jūsu māte nolasīja referātu, kas atspēkoja pieņēmumu, ka viena no Mūžības grāmatām devītajā gadsimtā atradusies pie japāņu samuraju karavadoņa Rošoguzi jeb Dzīvību Rijēja. Konferences pārtraukumā jūsu tēvs piegāja viņai klāt un iepazinās, un pēc pusgada viņi apprecējās. Tā nu, bērni, var sacīt, ka jūs jau esat dzimuši ar Mūžības grāmatām pagalvī.

-   Kā jūs ar viņiem iepazināties? Keita jautāja.

-Visu šo laiku es pats arvien esmu meklējis abas

pazudušās Mūžības grāmatas, tāpēc interesējos par to, ko šajā jomā dara oficiālā zinātne. Pēc tam kad biju lasījis jūsu vecāku zinātniskās publikācijas, es sapratu, ka viņi ir nopietni, uzticami cilvēki. Sākām kopīgu darbu. Protams, es nevarēju iedomāties, ka viņu bērni… Tomēr tagad, visu atceroties… Jā, bija zīmes, kas liecināja… Viņš noplātīja rokas. Un tad pirms četriem gadiem tas notika tieši pēc Ziemassvētkiem Ketrina pēkšņi ieradās manā kabinetā…

Ziemassvētku pieminēšana Keitas prātā atausa atmiņas. Piepeši viņa atcerējās garu vīrieti, kas bija stāvējis guļamistabas durvīs tajā pēdējā vakarā vecāku mājās… Piepeši viss saistījās kopā, arī nojausmas, kas bija uzmākušās gan Klintaines nama bibliotēkā, gan rūķu cietumā: doktoru Pimu viņa jau ir redzējusi…

' Tas bijāt jūs! Jūs aizvedāt mūs prom no vecākiem!

-   Iespējams… Bet tas vēl tikai notiks.

-   Lai jau būtu! Keita atteica. Bet kā saprast: "bija zīmes, kas liecināja"? Ko tās liecināja?

-   Ka jūs visi trīs esat īpaši bērni. Kādudien, kad būs vairāk laika, visu paskaidrošu…

Keita iebilda. Viņiem esot tiesības zināt…

-   Un jūs uzzināsiet! Kad pienāks īstais bridis. Ketrina, tev jāmācās man uzticēties! Burvis piecēlās. Tagad gribētu paskatīties, cik tālu tikuši Robijs un Gabriēls…

-   Pagaidiet! iesaucās Maikls. Kāds ir mūsu uzvārds?

-   Hm… jūsu uzvārds… Jā, to es droši vien drīkstu atklāt. Jūsu īstais uzvārds ir… Viberliji.

Bērni saskatījās.

-   Viberliji? pārjautāja Keita. Vai nekļūdāties?

-   Noteikti ne. Tas ir Viberliji.

-   Bet bāreņu patversmēs mūsu uzvārds sākās ar P.!

-   Tiešām? Cik dīvaini!

-Jūs taču pats noteikti viņiem pateicāt, ka tas ir mūsu īstais uzvārds. Keita iebilda. Jūs mūs tur aizvedāt. Ja mūsu uzvārds ir Viberliji, kāpēc patversmes ļaudīm sacījāt, ka tas sākas ar P.?

-   Laikam jau gribēju, lai jūs neviens neatrod. Bērni, kuru uzvārds sākas ar V., tā būtu bijusi tieša norāde.

-   Tad kāpēc jūs nevarējāt minēt kādu citu uzvārdu? pikti vaicāja Maikls. Smiti, Džounsi jebkādu! Vai jūs maz zināt, kā mūs izsmēja par to, ka mums uzvārda vietā ir tikai P?

-Jā, to es laikam nebiju īsti labi pārdomājis… Par to piedodiet! Tagad jāiet. Aprunāsimies vēlāk!

Vēl ilgi pēc tam, kad burvis bija aizgājis, bērni sēdēja klusēdami. Varēja dzirdēt, ka ārpusē armija gatavojas kaujai.

-   Keita Viberlija… Izklausās pēc… īstā uzvārda, Keita secināja.

-   Izklausās gan, piekrita Maikls.

-   "Pingvino" bija super! teica Emma. Bet nu… "Viberlijam" arī nav nekādas vainas!

-Piedodiet! sacīja Keita. Man vajadzēja jums uzreiz izstāstīt. Es tikai… Man laikam bija bail: ja par to ierunāšos, tas viss izgaisīs. Ka viņa pazudīs… otrreiz.

-   Es saprotu, piekrita Maikls. Tāpēc jau es visu pierakstu. Aizmirst var pavisam vienkārši. Ja kaut kas ir pierakstīts, tas paliek. Un viņš pārlaida roku pār bloknotu.

Keita piepeši aptvēra, ka brālis, kam atņemta bērnība, atņemta visa līdzšinējā dzīve, cenšas saglabāt vismaz to, kas viņam pieder.

-   Tagad izstāsti! Lūdzu! mudināja Emma.

Keita paraudzījās uz māsu un brāli un redzēja, ka tie viņai vēl arvien uzticas un vienmēr uzticēsies, un nevarēja saprast, kā varējusi slēpt no viņiem kaut ko tik svarīgu. Tas piederēja viņiem visiem vai ari nevienam. Tomēr, sākdama stāstu par doktora Pima kabinetā pieredzēto, meitene juta, ka sīkumi sākuši pagaist no atmiņas. Keita piespieda sevi nesatraukties un sakopot uzmanību tam, ko atcerējās: drēbes, kas mātei bija mugurā, matu krāsu, izrunātos vārdus… Un, jo vairāk Keita klāstīja, jo vairāk šķita: viņa stāstīja par mātes balss siltumu, par mazo dzimumzīmīti uz viņas vaiga un cik liegi viņas roka nogūlusi uz durvju roktura; viņa aprakstīja doktora Pima kabinetu un ar neskaitāmām grāmatām un papīru kaudzēm apkrauto rakstāmgaldu, uguni kamīnā, raibo sarkanbrūno paklāju, sniegpārslu deju aiz loga… Gandrīz bija tā, it kā viņa atkal tur būtu nokļuvusi, tikai šoreiz tur bija arī Maikls un Emma, un tās bija arī viņu atmiņas. Keita zināja, ka, laikam ritot, visus šos sīkumus Emma un Maikls atcerēsies tā, kā pašiem labāk patiks, pielāgojot savai gaumei, ko māte valkājusi un ko teikusi, un sniegputenis varbūt kļūs par lietu un negaisu. Tomēr nu Keita jutās labāk, zinādama, ka tagad atmiņas pieder visiem trim un visi kopā viņi tās glabās, centīsies saglabāt atmiņā mātes tēlu. Visiem kopā tas izdosies labāk nekā tad, ja to glabātu vienīgi viņa.

Pēc tam bērni klusēja. Šķita, ka apkārtējais gaiss kļuvis vēsāks. Aiz sienām varēja dzirdēt cilvēku un rūķu balsīs izkliegtas pavēles un darba troksni.

Beidzot Keita sacīja:

-   Es redzēju vīziju. Tāpēc ari paģību. Ne jau izsalkuma vai kā cita pēc.

Viņa pastāstīja, ka redzējusi kauju par Mirušo Pilsētu. Tikai kauja bijusi citāda. Laukumā bijis mazāk ķērku, un neesot ieradušies ne salmaktari, ne rūķi. Te bijusi tikai Gabriēla vīru grupiņa, un viņi uzvarējuši. Sakāvuši ķērkas. Pēc tam Gabriēla vīri kopā ar atbrīvotajiem klintainiešiem devušies uz pilsētu.

-   Bet tā nebija! iebilda Emma. Tu esi redzējusi aplamu vīziju.

Keita paraustīja plecus. Tādu es to redzēju…

-   Un ar to viss beidzās? jautāja Maikls.

-Nē.

Keita pastāstīja, ka viņas vīzijā grāfiene zinājusi par Gabriēla un pārējo ierašanos, tāpēc mazos gūstekņus pārvietojusi uz kuģi ezera vidū un arī pati tur patvērusies.

-   Tu redzēji kaut ko tādu, kas nav noticis. Kāda no tā jēga? Emma brīnījās.

-   Varbūt ir noticis, atteica Keita. Varbūt tas vēl arvien notiek. Tieši pirms tam, kad to visu redzēju, Robijs un doktors Pims apspriedās par došanos uz pilsētu. Varbūt mana vīzija bija brīdinājums…

-   Kāds brīdinājums? Gabriēls taču bērnus izglābs, vai ne? Vai to tu redzēji?

Keita izvilka no kabatas abas fotogrāfijas, ko visu laiku bija glabājusi. Peldējumā cauri pazemes ezeram ūdens tās bija krietni pabojājis. Vienā fotogrāfijā tajā, ko viņa un Emma bija uzskatījušas par "biļeti" atpakaļceļam, Keita bija redzama Klintaines nama guļamistabā, bet otra bija Ābrahāma uzņemtā. Pēdējā fotogrāfija, kas uzņemta Klintainē. Keita vēlreiz tajā ielūkojās. No meža nāca ārā melni stāvi ar lāpām. Keita apgrieza papīra četrstūri otrādi.

-   Nē… viņa sacīja. Aizsprosts sagruva, kuģis iekļuva ūdenskritumā, visi bērni gāja bojā. Grāfiene ar pēdējo elpas vilcienu šo zemi nolādēja. Viņa pasniedza fotogrāfiju Maiklam. Ābrahāms nofotografēja, kad tas viss notika. Paskaties, kas rakstīts otrā pusē!

Ar sīkiem burtiņiem tur bija sarakstīti desmitiem vārdu. Keita norādīja uz vienu no tiem.

-   Stīvens Maklaterijs… izlasīja Maikls.

-   Viņi visi ies bojā.

Emma pielēca kājās. Nē! Tā ir pirmā pagātne! Tā, kufa bija spēkā pirms mūsu ierašanās. Tu pati teici, ka doktora Pima tavā vīzijā nebija. Un rūķu arī ne! Kaut kāda jēga taču no tiem būs, vai ne? Tie neļaus grāfienei tā izdarīt. Šoreiz viss būs citādi. Pirmajā reizē mēs vēl nebijām ieradušies. Šoreiz visam jābūt citādi. Mēs izglābsim bērnus, un pēc tam doktors Pims mūs aizvedīs pie vecākiem. Viņš tā teica! Viņš apsolīja! Tu taču pati dzirdēji, vai ne, Keita?

Durvis spēji atvērās, ienāca Voless.

-   Pusdienās! Pusdienās! Žigli, žigli! Armija tūliņ dosies ceļā!

-   Ejiet! sacīja Keita. Es arī tūlīt…

Ielicis Ābrahāma fotogrāfiju bloknotā, Maikls kopā ar Emmu sekoja rūķim. Pēdējā mirklī Keita pasauca māsu atpakaļ un sniedza tai otru fotogrāfiju to, kurā viņa bija redzama guļamistabā. Varbūt paglabā šo pie sevis…

-   Tiešām? Kāpēc?

Keitai gandrīz paspruka: tāpēc, ka gribu, lai tev paliktu mans attēls.

-Vienkārši… man šķiet, ka tā būs labāk. Tagad ej!

Keita palika viena.

Meitene skaidri zināja: ja viņa neko nedarīs, ja paļausies tikai uz Gabriēla un Robija, un doktora Pima plānu, bērni mirs. Karotāju varonība vien neko nemainīs. Keita bija sapratusi, ka laiks ir kā upe. Tai var likt šķēršļus, to var aizsprostot tik un tā upei ir pašai sava griba: tā grib plūst kādā noteiktā virzienā. Ir vajadzīgs liels spēks, lai pavērstu tās straumi uz citu pusi. Ir vajadzīga apņēmība kaut ko upurēt šī mērķa labā. Keita domāja par solījumu, ko bija devusi Annijai un citiem bērniem: viņa atgriezīsies, lai tos glābtu.

Viņa iebāza roku kabatā un izvilka atslēgu, ar ko bija atdarījusi sprostus. Un nodomāja: cik ļoti būtu gribējies satikt vecākus…

Pēc minūtēm desmit kāds klintainietis, iedams garām sekretāra sprostam, ievēroja, ka durvis ir vaļā un mazā vīreļa vairs nav. Un Emma, kas bija atskrējusi atpakaļ, lai pasauktu māsu, to vairs neatrada.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA Līgums ar raganu

Gaisa pārmaiņa ļāva Keitai nojaust, ka viņi tuvojasmērķim. Tas vairs nebija mikls, sastāvējies pazemes alu gaiss, ko viņa bija elpojusi kopš vakarrīta. Gaiss bija kļuvis spirgts un tīrs. Arī sekretārs to bija samanījis.

Gandrīz jau klāt… gandrīz esam klāt… Kavendišs murmināja, ciešāk satverdams Keitas delmu; šķita, viņš meiteni nevis tur, bet gan pie viņas turas.

Sprostam nebija sargu, tāpēc Keita bija varējusi nemanīta piezagties un caur sprosta stieņiem pačukstēt Kavendišam savu piedāvājumu. Ja grāfiene būšot ar mieru atbrīvot bērnus un pamest Klintaini, vairs nedarīdama nevienam pāri, Keita viņai sagādāšot "Atlantu". Taču, lai to izdarītu, sekretāram viņa esot jānogādā Klintainē pirms Robija un Gabriēla armijas ierašanās. Vai sekretārs to varēšot?

Jā, vīrelis pavīpsnādams atbildēja, tāda iespēja esot.

Tagad, turēdama virs galvas paceltu rūķiem nozagto laternu un kopā ar sekretāru steigdamās pa tuneli, Keita domāja par māsu un brāli. Ja vien būtu paguvusi, Keita viņiem izstāstītu, ka viņas vīzijas nav līdzīgas kinofilmas darbībai, ko cilvēks vēro, pats palikdams malā. Vīzijas bija kā īstenība, viņa tās piedzīvoja. Kopā ar Klintaines bērniem viņa bija atradusies uz kuģa, kad tas traucās uz ūdenskritumu, un ar briesmīgām bailēm apjautuši, ka tūlīt viņi visi gāzīsies lejā uz akmeņiem. Bērnu bailes un šausmas bija arī Keitas bailes un šausmas, un viņa bija gatava darīt visu, lai mazajiem tās nebūtu jāizcieš.

Iedama blakus sekretāram, viņa nogriezās pa tuneļa līkumu un piepeši atradās ārpusē, svaigā gaisā.

Viņi stāvēja augstu virs ielejas, uz takas, kas veda lejup pa kraujo kalna nogāzi. Pilnmēness gaismā ieleja staroja ar vēsu, sudrabainu mirdzumu. No brīvības un plašuma izjūtas Keitai aizrāvās elpa. Šķita, ka tas ir skaistākais skats, ko viņa jebkad redzējusi.

Kavendišs notupās bezdibeņa malā un ar pirkstu kaut ko zīmēja smiltīs.

-   Ko jūs tur darāt? Keita iesaucās. Viņi taču dzīsies mums pakaļ! Mums drīzāk…

-   Klusu! Man jākoncentrējas…

Meitene atskatījās uz tuneli. Kuru katru bridi viņa varēja izdzirdēt saucam savu vārdu, ieraudzīt lāpu gaismas tuvošanos…

-   Gatavs! Sekretārs piecēlās, slaucīdams delnas pie svārkiem.

-   Kas gatavs? Esat novilcis smiltīs līniju?

^ Jā, un tā nav parasta līnija…

-   Doktors Pims un Gabriēls tūliņ būs klāt! Jūs teicāt, ka zināt ceļu uz pilsētu.

-   Protams, zinu! Ceļš ved šai līnijai pāri.

Keita palūkojās uz iešķībo vadziņu, ko sekretārs ar pirkstu bija ievilcis miklajā zemē. Pārkāpt pāri šai līnijai nozīmēja spert soli gaisā virs bezdibeņa.

-  Jūs jokojat?

-   Pa šo ceļu tu nokļūsi pie grāfienes. Pateicoties viņai, man atļauta šī burvestība.

-   Mmm… Jābūt taču kādam citam ceļam… Ja mēs tagad labi ātri…

Sekretārs pavērsās pret Keitu, piebāzdams sasvīdušo seju klāt meitenes sejai. Cita ceļa nav! Tavi draugi jau tuvojas! Tu gribi glābt Klintaines bērnus? Tad lido, mazputniņ, lido! Lido… lido!

Viņš atkāpās, ar ļauna viesmīļa žestu pamādams uz smiltīs novilkto līniju. Keita ievēroja, ka sekretārs kaut ko tur sažņaugtā dūrē. Tas bija dzeltenais putniņš ļengans, bez dzīvības.

-   Un jūs?

-   Ļoti laipni, ka tu par to apvaicājies, bezgala laipni! Bet tikai viens putniņš var lidot. Gridlijam Kavendišam būs jāatrod cits veids, kā glābties.

-Varbūt gribat mani nogalināt… Kā es to varu zināt?

Kavendišs pasmaidīja savu šķībo, pelēko smaidu. To tu nevari zināt. Tagad lido!

Keita palūkojās turp, juzdama, ka iekšas sastingst ledū. Drebēdama viņa nostājās pie līnijas. No ielejas atlidoja vējiņš, atglauzdams viņai matus no pieres. Dziļi lejā meitene saskatīja akmeņaino kraujas pakāji. Tad viņa izdzirdēja klusu troksni. Tālu atbalsi. Tā noskanēja vēlreiz, nākdama no tuneļa. Kāds sauca viņas vārdu.

Keita aizvēra acis un spēra soli tukšumā.

Un ar pēdu pieskārās pie kaut kā cieta, tai pašā mirkli sadzirdēja ūdens šļakstus pret metālu un motora pukšķēšanu. Meitene atvēra acis. Viņa stāvēja uz kuģa klāja. Ezera vilnīšos spulgoja pilnmēness.

-   Katerina!

Viņa apcirtās apkārt. Un ieraudzīja grāfieni divu morum cadi pavadībā.

-   Tu esi ieradusies! Ak, cik priecīga esmu!

Neatradusi māsu, Emma skrēja to pavēstīt Maiklam; izrādījās, ka visi ir ļoti satraukti par sekretāra nozušanu no sprosta. Meitene pavilka brāli sāņus.

-   Palīdzi man sameklēt Keitu! Istabā viņas nav.

Izdzirdējis Emmas vārdus, doktors Pims piesteidzās

klāt un satvēra meiteni aiz rokas.

-   Ko tu teici? viņš iesaucās.

Emma atkārtoja sacīto.

Doktors Pims grūti nopūtās. Tas gan ir ļoti slikti!

Tai brīdī ieradās kāds vīrs un paziņoja, ka esot redzējis divus skrienam uz pilsētas austrumpusi.

-Dodies turp! Mēs tevi panāksim, doktors Pims teica Gabriēlam. Lielais vīrs pagriezās un vienā mirklī bija prom. Tad burvis lika Robijam savākt rūķu vienību un pēc iespējas drīzāk sekot Gabriēlam. Pēc tam viņš pievērsās bērniem. Nāciet! viņš mudināja. Man bail, ka jūsu māsa grasās izdarīt lielu kļūdu…

Visi trīs devās nopakaļ Gabriēlam. Straujajā gājienā pa tuneli doktors Pims uzstāja, lai Maikls un Emma viņam klāj vaļā visu, ko zina. Nebija šaubu, ka burvis ir ļoti noraizējies. Maikls un Emma pastāstīja par Keitas vīziju: ka grāfiene visus bērnus pārvietojusi uz kuģa, ka aizsprosts ticis nopostīts un viņi visi gājuši bojā. Un Keita to uzskatot par brīdinājumu.

-   Man vajadzēja rīkoties tālredzīgāk… doktors Pims murmināja, pielikdams soli. Kaut nu mēs vēl pagūtu!

Izgājuši kalnam cauri un izkļuvuši no tuneļa, viņi atrada Gabriēlu notupušos uz takas; mēness gaismā viņš kaut ko pētīja.

-Nesaprotu… Spriežot pēc pēdām, tas vīrs skrējis pa taku lejā viens pats. Meitene… Viņš apklusa un paraudzījās uz Emmu un Maiklu. Pēdas liecina, ka viņa šeit pārkāpusi pāri kraujas malai. Nešķiet, ka viņa būtu pagrūsta… Taču viņas ķermeni lejā uz akmeņiem es ari neredzu.

-   Ko?! Nevar būt! Emma briesmīgās bailēs iesaucās. -Tu esi pārskatījies! Piedod, Gabriēl, bet te ir tumšs, varbūt tu labi neredzi! Lasi tās pēdas vēlreiz… Vai kā tu to dari!

Doktors Pims lūkojās uz zemē ievilkto vadziņu.

-   Ketrina te nav kritusi un nositusies. Viņa ir pie grāfienes. Un viņš paskaidroja, ka šī līnija esot slieksnis.

-   Varbūt ari mēs to varam izmantot? vaicāja Maikls.

-   Nē, šī burvestība domāta tikai vienam. To, kurš otrreiz mēģinātu tai pārkāpt pāri, gaida droša nāve. Un burvis ar kurpes purngalu vadziņu izjauca.

Atskanēja skrejošu soļu troksnis; no tuneļa parādījās Robijs ar rūķiem un dažiem vīriem.

-   Par vēlu! paziņoja doktors Pims. Grāfiene jau meiteni sagūstījusi. Mēs ar Gabriēlu un bērniem tūlīt dosimies uz Klintaini. Sapulciniet visus savējos un kāpiet pa šo taku lejā! Tā jūs aizvedīs uz pilsētu.

-   Vai nu prāts! rūķis noelsās. Ja meitene jau ir pie grāfienes, mūsu dziesmiņa nodziedāta. Turklāt līdz pilsētai ir vairāku stundu gājiens.

-Tieši tāpēc nedrīkstam zaudēt ne mirkli! Ejiet vien pa šo taku! Un, pametis ar galvu Gabriēlam un bērniem, garkājainais sirmgalvis aizkātoja lejup.

-   Doktor Pim! Maikls iesaucās, kopā ar Emmu skriedams pa akmeņaino taku burvim nopakaļ un baidīdamies, ka kuru katru mirkli viņam aizķersies kāja un viņš nolidos lejā. Gabriēls viņiem sekoja. Karalim Robijam taisnība! Šeit kāpjot lejā, līdz pilsētai tiksim tikai pēc vairākām stundām.

-Jā! Kāpēc arī jūs nevarat uztaisīt tādu burvju slieksni? piebilda Emma.

-Nav vajadzīgs! Es zinu pavisam īsu ceļu… Tagad turieties man cieši blakus!

Līdz ar šiem burvja vārdiem bērni pamanīja, ka taka viņus ieved miglas vālā vai mākonī; tas šķita savādi, jo zvaigžņotās debesis pirms mirkļa vēl bija likušās pilnīgi skaidras. Migla tik ļoti sabiezēja, ka doktors Pims lika Emmai un Maiklam turēties rokās, lai viens vai otrs neiekristu bezdibenī. Bērni gāja, lūkodamies uz priekšā melnējošo burvja muguru un, kad tā vairs nebija saskatāma, klausīdamies viņa balsī, kas skanēja no miglas vāla:

-   Kāpiet uzmanīgi, te ir stāvums… Uzmanīgi…

Un tad, it kā vēl nebūtu gana ar to, ka viņi vairs neko nevar redzēt, arī citas maņas sāka viņus vilt. Bērni saoda skuju smaržu, lai gan skaidri zināja, ka tuvumā nav koku, un dzirdēja vilnīšus šļakstināmies pret krastu; pat stāvā, akmeņainā taka šķita kļūstam līdzena un zeme zem kājām mīksta. Maikls jau nolēma, ka reiz vajadzēs papētīt miglas dezorientējošo ietekmi uz cilvēka sajūtām, bet tad doktors Pims paziņoja:

-   Klāt esam!

Zēns pārsteigumā noelsās.

-   Bet kā… iesāka Emma.

-   Es taču teicu, ka zinu īsāku ceļu, atbildēja doktors Pims.

Pametuši miglas vālu aizmugurē, viņi bija nonākuši Klintainē, ezermalā, un nu lūkojās uz mēness apspīdēto ūdens klaidu. Pametis skatienu pār plecu, Maikls ieraudzīja, ka no miglā tīta koku pudura parādās Gabriēls. Kad milzis bija pienācis viņiem klāt, doktors Pims turpināja:

-   Mīļie draugi, tagad mums jāveic uzdevuma visgrūtākā daļa! Uz spēles liktas daudzu cilvēku dzīvība… bet tas jums nav jāatgādina. Ketrina ir kuģī pie grāfienes. Par viņu es gādāšu. Gabriēl, tev vajadzētu steigties uz aizsprostu! Bīstos, vai tik grāfiene tur nebūs ko sapostījusi… Glāb, ko vari!

-   Es iešu Gabriēlam līdzi! Emma iesaucās. Varu noderēt! Vai ne? viņa jautāja, palūkodamās augšup uz milzi.

-   Labi! piekrita doktors Pims. Maikl, manu zēn, tu nāksi kopā ar mani! Steigsimies! Kaut nu mums visiem veiktos!

Keita aizvēra acis un atsauca atmiņā doktora Pima kabinetu; viņa iztēlojās grāmatplauktus, iekurto kaminu, sniegpārslu deju aiz loga… Doktors Pims sēdēja pie galda ar pīpi un priekšā noliktu tējas tasi. Tad Keita redzēja māti ienākam, dzirdēja viņu sakām, ka Ričards vēl esot fakultātē… Viņa tik skaidri atcerējās ikkatru sīkumu…

Viņa atvēra acis un atkal ieraudzīja sarkanos, zīdainos aizkarus, ar biezu samtu pārvilktos atpūtas krēslus un sarkankoka galdiņu ar zelta inkrustācijām. Gramofons kaktā spēlēja dīvainu, saldu melodiju, pie sienām ar trīsuļojošu liesmu dega gāzes lampas, mezdamas atspulgus kristāla svečturu piekariņos. Meitene nopūtās. Pēc visiem pūliņiem viņa vēl arvien atradās uz kuģa, grāfienes kajītē.

-   Katerina! Man jau zūd pacietība…

Grāfiene bija ģērbusies melnā kleitā, kas izcēla caurspīdīgi balto ādu; raustlgajā gāzes lampu gaismā viņas acu krāsa ik mirkli mainījās no maigi violetas uz tumšvioletu, tad atkal kļuva gaišvioleta… Ielējusi sev glāzi vīna, grāfiene uzmeta Keitai sapīkušu skatienu.

Kopš ierašanās šeit nekas nebija noticis tā, kā Keita bija iztēlojusies. Sākot jau ar viņas prasību nokļūt pie bērniem…

-   Nu nē, mīļā Katerina, tas gan nav iespējams! grāfiene bija atbildējusi. Tomēr es apbrīnoju tavu iejūtību: tu vienmēr domā par citiem! Šajā ziņā mēs esam ļoti līdzīgas.

-Ja jūs tiem esat ko nodarījusi, negādāšu jums "Atlantu".

-Paskat, paskat, mēs jau zinām burvju grāmatas nosaukumu! Lieliski panākumi, ma cherie![6]

-   Tas ir nopietni! Keita iesaucās; balss drebēja, un viņa nespēja to apvaldīt. Drīzāk ļaušos, lai jūs mani nogalināt. Es zinu, ka jūs te, zem klāja, turat briesmoni.

-   Re, kāda gudriniece! Jāteic gan, ka to pretīgo dzīvnieku es jau izlaidu krastā. Lai sagaida klintainiešus, kad tie ieradīsies…

-   Ko? Nē! Es neesmu ar mieru…

-   Nu, nu! Kas tev svarīgāks bērni vai to neaptēsto lauķu bars? Vari izglābt vai nu vienus, vai otrus, ne jau visus.

-   Lai notiek! Keita atcirta, nodomādama, ka doktors Pims kopā ar Gabriēlu spēs stāties pretī jebkuriem grāfienes sūtītiem neradījumiem. Atbrīvojiet bērnus, un es atnesīšu grāmatu!

Grāfiene pašūpoja galvu. Mīļā, tu esi sajaukusi lietu kārtību… Vispirms atnes man "Atlantu", un tad mīļie bērniņi varēs doties, kurp vēlas.

-   Tā mēs…

-   Esi prātīga, Katerina! Tev taču jāsaprot, ka bērni ir mana vienīgā aizsardzība. Ne jau nu no tevis tu esi eņģelis. Diemžēl esi sapinusies ar apšaubāmiem tipiem rūķiem, burvjiem un citiem, līdzīgiem… Protams, es tev piedodu. Jaunībā gadās, ka paslīd kāja… Vēl tagad nespēju aizmirst to itālieti, deju skolotāju… Nē, nē, vispirms grāmata, pēc tam bērni!

-   Bet…

-  Tiklīdz man būs grāmata, es viņus tūlīt atbrīvošu. Goda vārds!

Redzēdama grāfienes vijolīšu krāsas acīs pavīdam izsmieklu, Keita beidzot saprata, ka pilnīgi nonākusi raganas varā. Žņaugdama samtainos atzveltnes krēsla paroceņus, meitene iedomājās nabaga bērnus, kas ieslodzīti kādā smacīgā telpā zem klāja, un izmisīgi gudroja, ko tagad iesākt.

-   Mīļā Katerina, tas taču ir vieglāk par vieglu!

Grāfiene apgalvoja, ka Keitai vajagot tikai iedomāties laiku un brīdi, kurā vēlas nokļūt, un to cieši paturēt prātā, tad ar grāfienes palīdzību viņa šajā laikā un brīdī arī nokļūšot. Vai viņa atceroties, kā kopā ar māsu un brāli pirmoreiz aizceļojusi pagātnē: uz grāmatas tukšās lapas uzliekot fotogrāfiju?

-   Kāds te sakars?

-   Tev jāsaprot, ka tie, kas pirms divtūkstoš gadiem šo burvju grāmatu radīja, nebija iecerējuši, ka tās izmantošanai būs vajadzīgas fotogrāfijas. Fotogrāfija gluži vienkārši ir konkrēts attēls. Ja esi nolēmusi nokļūt zināmā vietā un laikā, pietiek ar fotogrāfiju, zīmējumu, iztēles ainu: "Atlants" tevi nogādās, kurp vien vēlies. Ja tev piemistu pietiekami daudz gara spēka, tas klausītu pat vienkāršai pavēlei "Aiznes mani tur!" bet tev tas diemžēl nepiemīt. Un mums nav arī paša "Atlanta". Tomēr daļa no tā spēka ir ieplūdusi tevī, tāpēc iznākums varētu būt tāds pats.

Un tā nu Keita jau kuro reizi, acis aizvērusi, centās iztēloties sevi doktora Pima kabinetā, bet, tās atvērusi, attapās sēžam atkal grāfienes kajītē.

-   Man nekas nesanāk! Jūs solījāt, ka palīdzēsiet! viņa izmisusi iesaucās.

-   Es palīdzu. Tu tikai nespēj to saprast. Grāfiene nopūtās. Vai tu tiešām tā īsti iedomājies sevi pagātnē? Vai iztēlojies to bridi ļoti skaidri un precīzi -, kad pameti mūsu dārgo grāmatu?

-Jā! Ļoti cenšos to iztēloties. Varbūt es vienkārši nevaru…

-   Kuš…

Grāfiene pienāca meitenei klāt un uzlika roku uz skausta. Smacīgi siltajā kajītē viņas roka bija tīkami vēsa.

-   Tu nespēj noskaņoties burvestībai, jo tev jāatslābinās. Cik tālā pagātnē īsti gribam nokļūt?

Keita dziļi ieelpoja un izelpoja; viņai gribējās nokratīt grāfienes roku, bet pieskāriens bija tik mierinošs…

-   Pirms četriem gadiem.

-   Pirms četriem gadiem… Un kur tu atrodies? Apraksti to vietu!

-   Tā ir istaba… Atgādina kabinetu… Tur ir kamīns… Ārā snieg… Tur ir doktors Pims…

-   Vai viņš tur ir viens?

Keitai negribējās atklāt patiesību, bet kas atlika? Vajadzēja taču, lai grāfiene palidz!

-   Tur bija… mana māte.

-   Ā! grāfiene klusi novilka, it kā meitene būtu parādījusi kaut ko brīnišķīgi skaistu. Un kādas ir tavas izjūtas, par viņu domājot?

-   Es viņu ļoti mīlu…

-   Nu protams! Bet vai tikai? Viņa taču tevi pameta un māsu un brāli ari.

-   Viņa bija spiesta to darit. Lai mūs pasargātu…

-   Tiešām? Kāpēc esi par to pārliecināta?

Keita nezināja, ko lai atbild.

-   Redzi nu… Grāfiene glāstīja Keitas matus. Vai promiedama viņa atstāja kādu, kas jūs pieskatītu?

-   Viņa teica, lai es sargājot māsu un brāli…

-   Tu pati vēl biji pavisam maza!

Keita zināja, ka grāfienes sašutums ir tēlots, taču kaut kas meitenē ar to sabalsojās, kāda viņas daļa bija pagurusi, arvien bažījoties par Emmu un Maiklu. Tā daļa, kas jau sen ilgojās, lūdzās, lai taču kāds beidzot ierodas un saka: "Tu esi brīva, tev tas vairs nav jādara, tagad es par jums visiem gādāšu."

-   Varbūt līdzēs, ja noņemsim tev šo slogu…

Grāfienes roka aizslīdēja Keitai gar acīm, tajā pazibēja

kaut kas zeltains… Palūkojusies augšup, meitene gandrīz iekliedzās. Raganai bija izdevies atdarīt ķēdītes slēdzi un noņemt medaljonu.

-   Droši vien tā ir viņas dāvana. Runādama tu visu laiku to grozīji pirkstos.

-   Atdodiet!

-   Paliec mierā! Iztēles aina, ko man atklāji, ir saistīta ar māti. Burvis to izvēlējās tāpēc, ka tavas jūtas ir tik spēcīgas. Mīlestība un skumjas par zaudējumu. Bet ne tikai tas vien… Pirksti sakļāvās, medaljons nozuda grāfienes plaukstā. Tādai maģijai, kādu gribi īstenot, vajag, lai tu visu atklātu un no visa atbrīvotos. Vecāki jūs pametuši. Domas par to tevī izraisa izmisumu, aizvainojumu, pat dusmas… Tikai nestāsti, ka tā nav! Ja vēlies bērnus glābt, tu nedrīksti to noliegt.

-   Nav tiesa!

-   Melo vien, un viņu nāve būs uz tavas sirdsapziņas.

Keita piespieda sevi novērsties, neskatīties grāfienei

acīs. Viņa juta, ka viscaur dreb.

-   Es zinu, ka tev bail. Bet tas ir vienīgais veids…

Meitene redzēja medaljona ķēdīti šūpojamies

tepat acu priekšā; viņa varēja pastiept roku un to pagrābt…

-   Katerina!

Aizritēja ilgs mirklis. Klausīdamās gramofona spēlētajā savādajā melodijā, Keita vēroja liesmu atspulgus kristāla piekariņos. Un beigu beigās pamāja ar galvu.

-   Labi! Tagad aizver acis…

Keita paklausīja. Vēlreiz iztēlojās, ka ir nokļuvusi kabinetā, sniegpārslas, uguns liesmas kamīnā, doktora Pima pīpes dūmu smaržu… Iztēlojās, ka ienāk māte. Un tad jo iztēles ainā nekas vairs nenotika viņa beidzot tam ļāvās. Lai aizturētās dusmas, bailes un šaubas ieplūst sirdī! Kāpēc, kāpēc vecāki viņus pametuši? Kas tas par iemeslu, kura dēļ vecāki pametuši trīs mazus bērnus kulties pa dzīvi, kā māk? Jau desmit gadus Keita rūpējās par brāli un māsu, gādāja, lai viņi nekur neaizklīstu un nepazustu, un šīs rūpes un šīs grūtības viņu pašu gandrīz bija salauzušas. Vai vecāki vispār jebkad ir pūlējušies viņus meklēt? Varbūt vienkārši nolēma, ka iztiks bez viņiem, sāks jaunu dzīvi…

Keita sajuta spiedienu vēderā, it kā atrastos šūpolēs, un saprata: ir izdevies!

Viņa atvēra acis. Māte stāvēja viņas priekšā tieši tāpat, kā bija stāvējusi toreiz viena roka uz durvju roktura, mute pavērta pārsteigumā. Keita palūkojās uz doktoru Pimu, kas sēdēja pie rakstāmgalda. Burvis smaidīja.

-Vai! māte iesaucās atkāpdamās. Tu te biji… tepat blakus, un tad… Vai dieniņ!

Mežmalā, pavisam netālu no aizsprosta, Emma un Gabriēls bija paslēpušies aiz krituša koka stumbra. Aizsprostu apsargāja trīs dzīvie miroņi ar lāpām. Gabriēls jau bija ielicis lokā bultu, gatavodamies šāvienam; vēl divas bultas atradās turpat blakus, iedurtas zemē. Milzis gaidīja, kad mēnesi aizklās mākonis.

Emma lūkojās pāri ieplakai uz lielo, tumšo ezeru. Meitene iztēlojās, ka aizsprosts ir pārrauts un melnais ūdens gāžas lejup uz krācēm, raudams līdzi kuģi, bērnus, viņas māsu visu. To nedrīkstēja pieļaut.

-   Gabriēl…

-   Cssst…

Draugs bija pagriezies un ielūkojās meža tumsā viņiem aiz muguras.

-   Kas tur ir?

-   Nezinu. Kaut kas…

Viņus pārklāja ēna; paraudzījusies debesīs, Emma pamanīja sudrabainu mēness maliņu nozūdam aiz mākoņa. Blakus klusi nošvīkstēja… tad vēlreiz… Divas ķērku lāpas liesmodamas nokrita zemē. Gabriēls trešoreiz atvilka bultu, tā aizlidoja un trešā lāpa nokrita lejā uz akmeņiem.

-   Tagad turp, klusi… Gabriēls nočukstēja. Iekšā var būt vēl citi.

Viņi pārskrēja pāri klajajam laukumam; kamēr Emma apgāja ķērkas smirdošo ķermeni, Gabriēls pieliecās un paņēma lāpu. Aizsprosta augša slējās viņiem pāri septiņas astoņas pēdas virs klints malas. Emmai bija licies, ka aizsprosts ir viscaur blivs, bet izrādījās, ka tā nav; tā koka sienā Gabriēls atvēra durvis, aiz kurām kāpnes veda lejup. Gabriēls pirmais kāpa lejā un, pārliecinājies, ka ceļš brīvs, pamāja Emmai, lai viņa seko. Gabriēla turētās lāpas gaismā viņi nokāpa lejup divus kāpņu posmus un iznāca uz tāda kā balkoniņa.

-   0… Emma novaidējās, iepletusi acis.

Visu aizsprosta garumu apgaismoja vājas, oranžas liesmiņas, atklādamas skatienam koka šķērsbaļķu rindas, kas stiepās no vienas sienas līdz otrai kā milzīgas dzīvnieka ribas. Bija tik dīvaini tur stāvēt, redzot apakšā daudzos kāpņu posmus, kuri veda vēl dziļāk lejup, un lokveida telpu, kas aizstiepās tālu uz priekšu; telpa šķita milzīgi plaša un vienlaikus biedējoši šaura, jo atstatums starp abām aizsprosta sānu sienām nebija lielāks par divdesmit pēdām. Emma pieķērās pie margām; viņai reiba galva.

-   Te gan ir jancīgi, vai ne? viņa ieteicās.

Gabriēls neatbildēja.

-   Un kas tas par troksni?

Visapkārt skanēja savāds, gluži vai pārdabisks čikstu un vaidu koris, kas šķita nākam no nekurienes.

-   Ūdens spiediens liek baļķiem salaidumu vietās berzēties.

Emma iztēlojās vareno ūdens masu, kas spiežas pret aizsprosta ieliekumu; viņa jutās kā milzīga koka vaļa vēderā.

-   Skaties!

Meitene palūkojās turp, kurp rādīja Gabriēla pastieptā roka. Dziļi lejā caur oranžo dūmaku pie aizsprosta priekšējās sienas līpinājās virkne zaļganu gaismiņu.

-   Gāzes mīnas! Mums jāsteidzas. Kad gaisma kļūs sarkana, tās eksplodēs.

Vienā mirklī Emmai radās neskaitāmi jautājumi. Cik īsti laika viņiem atlicis? Kā var neitralizēt gāzes mīnu? Un kāda īsti ir gāzes mīna? Taču viņa nepaguva ne muti atplest, kad Gabriēls viņu nogrūda uz grīdas; ar sirdi stindzinošu kliedzienu kaut kas aizšvīkstēja garām.

Gabriēls tūlīt atkal pielēca kājās un uzvilka loku; Emma, gulēdama zemē, paslēja galvu augšup un skatījās. Starp aizsprosta šķērsbaļķiem šūpojās kaut kas melns, ar loku griezdamies atpakaļ uz to pusi, kur viņi atradās. Gabriēla bulta atsitās pret melnā lidoņa ķermeni un nokrita, arī divas nākamās bultas nespēja tam neko nodarīt. Melnais nezvērs notupās pavisam netālu uz kāda baļķa, atgādinādams milzīgu maitasputnu.

Kaut ko tādu Emma pat ļaunākajā murgā nebūtu varējusi iedomāties; salīdzinājumā ar to grāfienes ķērkas un aklie salmaktari vēl šķita tīrais sīkums. Tam it kā bija cilvēka ķermenis rokas, kājas, pleci -, tomēr, to ieraugot, Emma to vispirms noturēja par milzīgu sikspārni. Tam bija ādaini spārni, gari, līki nagi, ar kuriem tas turējās pie baļķa, un viss ķermenis klāts ar tumšiem, cietiem sariem. Galvaskauss izskatījās, it kā no sāniem saspiests, acu vietā bija tikai šauras spraudziņas; spēcīgais apakšžoklis bija pastiepts uz priekšu, tajā vidēja desmitiem asu zobu, kas atgādināja lielas adatas. Emma gandriz juta tos uz savas ādas…

Gabriēls nometa loku, lai paceltu Emmu, meitene uz mirkli bija zaudējusi samaņu.

-   Kas… kas tas ir? viņa ievaicājās.

Milzis izrāva līko zobenu. Šņācošais neradījums viņus abus vēroja.

-   Tas ir nezvērs, ko grāfiene turēja kuģa tilpnē. Pirmīt man šķita, ka to manīju mežā. Gabriēls pagriezās un uzrunāja Emmu, cieši skatīdamies acis: Tavs uzdevums ir neitralizēt minas. Viss atkarīgs no tevis. Vai saprati?

-   Kā tad…

-   Par mani neraizējies! Un, lai notiek kas notikdams, neskaties uz augšu! Tagad ej!

Viņš pastūma Emmu uz kāpņu pusi. Atskatīdamās meitene ieraudzīja, ka nezvērs izpletis spārnus lidojumā; šaušalīgais knābis bija plati vaļā, tajā spīdēja zobu rindas; Gabriēls stājās tam pretī ar zobenu.

Tad meitene skrēja pa kāpnēm lejup un briesmīgā neradījuma kliedziens lidoja viņai nopakaļ.

Maikls kopā ar doktoru Pimu traucās laivā pāri ezeram, dodamies uz grāfienes kuģi. Šo palielo airu laivu (Maikls uzreiz atcerējās, ka tādas sauc par zvejas laivām) viņi bija atraduši pamestu uz krasta.

"Ak, Fortūna, veiksmes dieve!" doktors Pims bija iesaucies.

Izrādījās, ka airi ir gluži lieki; burvis kaut ko nomurmināja, un laiva aizšāvās pa ezera virsmu, gandrīz neskardama ūdeni.

-   Vai viņi mūs neredzēs? Maikls bažīgi vaicāja, cieši turēdamies pie laivas malām.

-   Nepavisam! burvis atsaucās no laivas priekšgala. Ienaidnieka acij mēs būsim tikai miglas mākonītis! Pretvējš bija tik spēcīgs, ka Maikls viņa vārdus tik tikko spēja saklausīt. Tagad klusu! Mēs jau tuvojamies…

Laivai samazinot ātrumu un tuvojoties kuģim, Maikls saskatija uz klāja divus tumšus stāvus. Doktors Pims kaut ko nomurmināja un, zēnam par lielu brīnumu, abi ķērkas piepeši atspiedās ar rokām pret reliņu un ielēca ūdeni. Pēc pāris mirkļiem viņu kritiena uzsistais vilnis noplaka. Ķērkas neuzpeldēja.

Doktors Pims piesēja laivu pie kāpnītēm, kas bija nolaistas lejā gar kuģa bortu.

-  Tagad aši, manu zēn! Citi sadzirdēs troksni un ieradīsies…

Tiklīdz viņi spēra kāju uz klāja, Maikls izdzirdēja zābaku dipoņu; no tumsas iznira četri morum cadi, pa diviem no vienas un otras puses. Doktors Pims sagrāba Maikla delmu un nočukstēja:

-   Nekusties!

Ar paceltiem zobeniem neradījumi pieskrēja tik tuvu, ka caur to melnajām skrandām Maikls varēja saskatīt zaļgano ādu. Visapkārt iezibējās un iešķindējās asmeņi, sākās neganta cīņa; zēns sakoda zobus un piespieda sevi stāvēt nekustīgi, taču pēc mirkļa saprata, ka ķērkas, nepievērsdami uzmanību ne viņam, ne vecajata burvim, cīnās savā starpā; drīz visi četri sabruka uz klāja un palika guļam, bojādami gaisu ar pretīgiem garaiņiem.

Maikls ar pavērtu muti uzlūkoja doktoru Pimu. Kā jums tas izdevās?

-Uzmanības novēršana un apjukuma izraisīšana! Parastie salona brīnumdaru paņēmieni. Nāc nu! Burvis aizkātoja pa klāju.

Meklēdami grāfienes kajīti, viņi satika vēl divus ķērkas; ar vienu no tiem viņi gandrīz saskrējās, nogriežoties ap stūri. Tas pacēla zobenu, bet uzbrukt nepaguva; doktors Pims pavēcināja roku un neradījums nometa ieroci un apsēdās uz grīdas, stingi blenzdams sev priekšā.

-   Tā jau ir labāk! doktors Pims noteica. Laikam jāiet uz šo pusi…

Viņam sekodams, Maikls iegāja pa kādām durvīm un pa diviem šauru dzelzs kāpņu posmiem nokāpa lejā, pašā kuģa dibenā, kur ieraudzīja vienu vienīgu morum cadi apsargājam gaiteni ar daudzām durvīm. Doktors Pims kaut ko nomurmināja. Ķērka nolaida zobenu un atņirdzās smaidā, no kura Maiklam šermuļi skrēja pār kauliem. Burvis pacēla roku un pieskārās neradījumam pie lūpām.

Dzīvā miroņa kaklā divreiz sakustējās gāmurs, tas pagrozīja žokli, it kā to iemēģinādams, tad sacīja:

-   Godātais kungs, kā varu jums pakalpot?

Balss bija ķērkstoša, ierūsējusi, it kā vismaz simt gadu nevingrināta.

-   Cik jūsējo pavisam ir uz kuģa?

-   Desmit.

-   Tātad vēl viens atlicis. Protams, viņš ir uz komandtiltiņa. Un grāfiene ir kajītē kopā ar jauno dāmu?

-   Tieši tā, kungs!

-   Labi! Tev taču ir atslēga, ar ko slēdz bērnu sprostus?

Tikai tad Maikls beidzot saklausīja baiļu un izmisuma pilnās bērnu balsis atbalsojamies no abām gaiteņa pusēm. Bērni raudāja, sauca, dauzīja ar dūrēm pa sienām; šo nepārtraukto, vienmuļo troksni Maikls bija noturējis par kuģa motora rūkoņu.

No skrandainā formas tērpa kabatas neradījums izvilka atslēgu.

-   Vēlos, lai tu atslēdz durvis, kārtīgā rindā izved bērnus ārā un palīdzi tiem iekāpt šī jaunekļa laivā. Vai saprati?

-Jā, kungs!

Doktors Pims pievērsās Maiklam. Došos novākt pēdējo ķērku. Pēc tam sameklēšu tavu māsu. Aizved bērnus uz krastu! Tev būs jābrauc vairākkārt.

-   Labi!

-   Es ar tevi lepojos, manu zēn! Burvis uzsita Maiklam uz pleca. Tad pievērsās ķērkam, sacīdams: Šis jauneklis ir tavs pavēlnieks. Viņam jāklausa! Pēc tam pagriezās un devās augšā pa kāpnītēm.

Maikls pacēla skatienu un ielūkojās morum cadi zaļganajā, plankumainajā sejā un dzeltenajās acīs. Tad dziļi ieelpoja, sagrozīja taisni Robija doto medaļu un apņēmīgi teica neradījumam:

-Atbrīvo bērnus! Un beidz smaidīt! Es to nevaru ciest!

-   Klēra, vēlos tevi iepazīstināt ar Ketrinu!

4t

Šos vārdus izrunādams, burvis raudzījās uz viņām abām; Keita noprata, ka viņš pēta līdzību un ir jau atminējis, kāda radniecība viņas saista.

-   Ketrina, iepazīsties, Klēra…

Meitenei šķita, ka laiks apstājies. Ne jau burvestību pēc, bet tāpēc, ka viņa te stāvēja un burvis viņu iepazīstināja ar māti.

Māte kaut ko smaidīdama teica, bet vārdu jēgu Keita nesaprata.

Māte sniedza viņai roku.

Keita palūkojās lejup. Sen nemazgātā viņas roka no netīrumiem bija gluži plankumaina, ar sakaltušu asiņu pēdām tajās vietās, kur viņa to bija savainojusi, rāpdamās pa klintīm. Meitene piepeši iedomājās, kāda izskatās. Visu laiku ar vienām un tām pašām drēbēm mugurā viņa bija skrējusi cauri negaisa brāzmām, gulējusi cietuma kamerā, peldējusi pa zemūdens tuneli, vārtījusies pa grīdu, kozdama pretīgajā sekretāra ausī, turklāt viņas sejā noteikti bija lasāms vislielākais nogurums. Mātes laipno smaidu droši vien bija izraisījis žēlums pret nabaga meiteni.

-   Man ir netīra roka, Keita sacīja.

-   Ko nu! Māte saņēma Keitas pelēkbālo rociņu ar abām plaukstām. Ļoti priecājos ar tevi iepazīties, Ketrina! Šķiet, ka tu esi bijusi garā un grūtā ceļojumā. Vai gribi ko padzerties? Ūdeni? Tēju? Vai vēlies pagatavošu karstu kakao? Un "Ketrina" tas skan tik oficiāli. Vai drīkstu tevi saukt par Keitu?

Keita juta sevī briestam un ceļamies milzīgu asaru vilni. Šo mirkli viņa bija gaidījusi gadiem ilgi… Tad kāpēc tagad vienīgā vēlēšanās ir dabūt grāmatu un tikt projām?

Viņa atvilka roku un sakniebtām lūpām papurināja galvu. Nē, paldies!

Doktors Pims nokremšļojās. Manuprāt, jaunā dāma ir ieradusies, lai paņemtu šo. Viņš pacēla no rakstāmgalda augšup "Atlantu".

-   Kas tas… māte iejautājās un aprāvās, lūkodamās uz grāmatas ar smaragda krāsas vāku. Tā taču… Nevar būt!

-   Tomēr ir gan.

-   Stanislav, tu teici, ka tā ieslēgta kaut kādā velvē. Ka tā ir drošībā!

-   Pagaidām jā. Taču, kā zini, viss mainās. Šis ir nākotnes ekemplārs. Un reiz šī meitene, Ketrina, par spīti dzīvības briesmām, atgādāja to uz šejieni, lai es to paglabātu. Tagad viņa acīmredzot ieradusies, lai paņemtu savu grāmatu atpakaļ. Iekams tā vēl nav izgaisusi, viņš piebilda.

-Jā, bet… viņa taču vēl ir bērns, pusaudze…

-   Klēra…

-   Tu taču nebūsi nabaga meiteni tajā visā iesaistījis!

-   Tādi laiki… Neviens nav pasargāts… Un ne jau es… bet, teiksim, mans nākotnes es…

-   Nabaga meitene! Stanislav, paskaties, viņa taču gandrīz vairs neturas kājās. Dievs vien zina, ko viņa pārcietusi!

-   Viss ir labi, sarunā iejaucās Keita. Es to varu izdarīt. Patiešām! Viss kārtībā!

-   Paklau, mīļā… Doktors Pims krēslā pieliecās uz priekšu. Tomēr jājautā: vai jums abām grāmatai un tev nedraud briesmas?

Jautājums bija gluži loģisks; skaidrs, ka pirms grāmatas atdošanas burvis gribēja zināt, kas ar to notiks. Taču Keita šim jautājumam nebija gatava un saminstinājās; burvja skatiens uzreiz kļuva pētoši ass. Par laimi, viņa tūlīt atguvās un braši saslējās, tēlodama bezrūpību. Viss ir lieliski! Jā, beidzot! Un pat mazliet pasmaidīja.

-   Nu tad labi! Un burvis pasniedza viņai "Atlantu".

Keita gaidīja, ka sajutīs reiboņa mirkli un spiedienu

vēderā un, samirkšķinājusi acis, apkārt ieraudzīs grāfienes kajītes sienas, bet tas nenotika. Viņa stāvēja tepat doktora Pima kabinetā, turēdama rokās jau pazīstamo grāmatu ar smaragdzaļajiem vākiem.

-Tagad atstāšu jūs divatā, doktors Pims pēkšņi paziņoja un nepaskaidrojis, kas Keitai tagad būtu jādara jāatklāj mātei, kas viņa ir vai arī ne, nozuda.

-   Neņem ļaunā, bet esmu ļoti, ļoti noskaitusies! māte teica, kad durvis bija aizvērušās. Skaidrs, ka ne jau uz tevi, bet tiem, kas tevi ievilkuši šajos notikumos. Tu tam esi par jaunu!

Keita neatbildēja. Tikai stāvēja, spiezdama klāt grāmatu.

-   Protams, es zinu, ka neklājas apšaubīt Staņislava viedokli. Ja viņš uzskata, ka tev tas ir pa spēkam, man jātic. Viņš ir lielisks cilvēks! Un ne jau tāpēc vien, ka burvis, liels gudrinieks un tā tālāk. Es un Ričards Ričards ir mans virs -, mēs abi būtu gatavi pat dzīvību nodot viņa rokās.

Istabā valdīja tāds miers… Kamīnā dejoja uguns liesmas, aiz loga lēni slīdēja sniegpārslas… Keitai gribējās apgulties kamīna priekšā uz paklāja, ieslīgt miegā un gulēt gadiem ilgi.

-   Vai tu tiešām neko nevēlies?

Meitene papurināja galvu.

-   Kur Staņislavs palika? Vai tad viņam nevajadzēja tevi nogādāt atpakaļ uz turieni, no kurienes… Vai ari uz to laiku, no kura tu esi ieradusies?

-   Pagājušajā reizē tas notika pats no sevis. Nezinu, kāpēc tagad tas nenotiek.

-   Zini, es un Ričards, mēs abi nu jau vairākus gadus pūlamies sameklēt visas Mūžības grāmatas. Protams, kopā ar Staņislavu. Vai tas tiešām ir "Atlants"?

Māte pieliecās tuvāk, un Keita saoda viņas smaržas. Meitene tās uzreiz pazina. Aizritējušie gadi šķita izzūdam, Keita atcerējās mātes balsi, kas bija lūgusi sargāt brāli un māsiņu, kas bija solījusi, ka reiz viņi visi atkal satiksies… Keita juta, ka viņā kaut kas salūst.

-Jā, mēs… mēs visi trīs to atradām… brālis, māsa un es…

-   Tev ir brālis un māsa? Kā viņus sauc?

Keita nodūra acis, nespēdama raudzīties uz māti.

-Jums visiem draud briesmas, vai ne? Un doktors Pims jums palīdz? Es domāju nākotnē. Ak Dievs, tur taču nav nekādas jēgas… Un kur ir jūsu vecāki? Tu tiešām esi vēl bērns!

Keita juta karstas asaras saskrienam acīs un kodīja apakšlūpu, veltīgi cenzdamās savaldīties.

-   Nabaga meitenīt…

Pirms Keita paguva apjēgt, kas notiek, māte bija pienākusi tuvu ldāt un viņu apskāvusi. Aizturētās elsas izlauzās; Keita viscaur drebēja un raudāja tā, it kā gribētu izraudāt visu rūgtumu, kas desmit gadu bija viņā krājies. Viņa raudāja par visām tām reizēm, kad bija kļāvusi sev klāt šņukstošo Emmu vai Maiklu un solījusi, ka drīz viņi atradīs vecākus, viņa raudāja par nesvinētiem Ziemassvētkiem un dzimšanas dienām un zaudēto bērnību. Mātes apskāvienā viņa atslāba, viņa piespiedās pie mātes auguma un beidzot kārtīgi izraudājās, jo tā taču bija māmiņa, kas glāstīja viņas galvu un mierinādama čukstēja:

-   Viss būs labi, mīlulīt, viss būs labi…

Pēkšņi mātes roka sastinga. Arī Keita nekustējās; meitene saprata kaut kas ir mainījies. Māte pakāpās soli atpakaļ un, turēdama Keitas plecus, cieši ielūkojās viņai acīs.

-   Vai tik tu… Tu taču esi…

Keita sajuta reiboni, spiedienu vēderā, un tad viss izgaisa. Pēdējos mātes vārdus viņa nepaguva saklausīt, tomēr zināja: pēdējā mirklī māte viņu beidzot bija pazinusi.

-   Redzi nu, Katerina! Es zināju, ka tu to spēj, grāfiene teica, izņemdama "Atlantu" Keitai no rokām.

DIVDESMIT OTRĀ NODALA Melnais Magnuss

— Vai esi raudājusi, Katerina? Tu izskaties briesmīgi. Ja vēlies nopūderēt degunu tur ir spogulis! Ak jā, un tas pieder tev!

Keitas saujā ieslīdēja medaljons. Neko daudz neapjauzdama, meitene aplika ķēdīti ap kaklu un aizdarīja slēdzi. Acis viņai bija aizmiglojušās, un mutē viņa juta asaru sāļumu. Ar nopūtu Keita piespieda sevi atvadīties no atmiņām par māti, no brīnišķīgās sajūtas viņas apskāvienā… Tagad esmu uz kuģa, meitene nodomāja, man jāglābj bērni!

-   Laidiet viņus… Laidiet viņus vaļā!

-   Ko, lūdzu?

-   Atbrīvojiet viņus!

-   Kādus viņus? Grāfiene bija aiznesusi un nolikusi "Atlantu" uz galdiņa kajītes pretējā pusē un to šķirstīja. Skaistajos sejas vaibstos atspoguļojās kaislīga kāre; viņa šķita gandrīz neglīta.

-   Bērnus! Jūs solījāt! Jūs…

Grāfiene uzsita knipi, un Keitas augums viscaur sastinga. Viņa gribēja kaut ko sacīt, bet mute nevērās vaļā.

-   Esmu ieguvusi "Laiku atlantu"! Kad vairs necerēju! Jau domāju, ka reiz nogrimšu aizmirstībā līdzīgi tiem skrandainajiem knēveļiem… Valdnieks nav radis, ka viņam ziņo par neveiksmēm. Nevarēju taču atgriezties un stāstīt, ka vietējie sadumpojušies un mani uzveikuši! Bet tagad man ir grāmata… un viss būs citādi. Grāfiene noglāstīja tukšo lappusi; viņas balss kļuva pavisam klusa. Šo varu nevienam neatdošu! Pat viņam ne! Tagad saprotu: "Atlants" domāts man, vienīgi man! Jo tas mani atrada! Viņa uzsmaidīja Keitai. Protams, aizsprosts tiks nopostīts un tavi mīļie bērniņi ies bojā. Neko labāku viņi arī nav pelnījuši. Apnicīgā Klintaine!

Viņa ir melojusi, nodomāja Keita. Bērnus viņa gribēja pazudināt jau no sākta gala. Tagad viņai ir ari grāmata… Keitas sirdi spieda milzīgs smagums. Ak, kāpēc viņa nebija pastāstījusi par savu vīziju doktoram Pimam? Kāpēc bija uzskatījusi, ka vienīgi viņa ir par visu atbildīga, viss ir vienīgi viņas rokās?

Lūdzu, lūdzu, Keita domās atkārtoja, lūdzu… Kaut viņš ierastos un palīdzētu…

Un tad, it kā viņas lūgums būtu ticis uzklausīts…

-   Uzticība mūsdienās laikam ir dārga manta! doktors Pims sacīja.

Viņš stāvēja durvīs, ģērbies tai pašā vecmodīgajā uzvalkā, brilles uz deguna šķībi, kā vienmēr, taču parasti laipnā seja šoreiz pauda apvaldītu niknumu. Viņš palūkojās uz Keitas pusi, un uz mirkli viņu skatieni krustojās.

Meitene nojauta: vecais burvis saprot, kāpēc viņa tā rīkojusies, un viņai ir piedevis. Šī apziņa sniedza tik milzīgu atvieglojumu, ka Keita būtu apraudājusies, ja vien spētu.

Grāfiene iesmējās skaņi un skarbi, bez prieka.

-   Nezināju, ka mums gaidāmi viesi! Vai nekļūdos, minēdama, ka jūs esat izcilais burvis, doktors Pims?

-Jā, esmu Staņislavs Pims.

-   Godātais kungs, man patiess prieks ar jums iepazīties! grāfiene teica smīnīgā balsī un pietupās reveransā.

-   Un kam lai pateicos par šo negaidīto apmeklējumu?

-   Esmu ieradies, lai atbrīvotu bērnus un dabūtu atpakaļ grāmatu, ko esat nozagusi.

-   0!… 0, o, o! Tas jums varētu ari neizdoties. Redziet, bērniņi jau pēc neilga brīža būs beigti kā mušas! Viņu līķīšus jūs varēsiet pievākt, man nav iebildumu. Ja runājam par "Atlantu"… tur nu nekas nesanāks! Vai labāk nevēlaties glāzi vīna?

-   Neesmu nācis šurp, lai pļāpātu. Jums atlicis vēl brītiņš laika…

-   Ai! Daiļā gaišmate palēcās un ieķiķinājās. Un kas tad būs? Ko tad jūs tādu izdarīsiet? Stāstiet!

-   Pēc tam nāksies jūs iznīcināt.

Ar plaukstām aizklājusi muti, grāfiene savilka seju tēlotu izbaiļu grimasē. Katerina, vai dzirdi? Vai tu dzirdi, ko šis nežēlīgais cilvēks saka? Doktor Pim, jūs esat īsts cietsirdis… Droši vien man nav citas izejas. Grāfiene satvēra baltajās rociņās grāmatu un sniedza burvim.

-   Ņemiet, briesmoni!

Doktors Pims pacēla roku un grāmata pavirzījās uz viņā pusi. Tajā pašā mirklī no tumšajiem kajītes kaktiem izlēca melniem nagiem līdzīgas ēnas un, satvērušas doktoru Pimu aiz rokām un kājām, piespieda pie sienas. Keita gribēja mesties palīgā, bet grāfienes nobūrums vēl arvien turēja viņu sastindzinātu. Meitene raudzījās uz doktoru Pimu. Burvis locījās un grozījās, bet no melnajiem ēnu nagiem vaļā netika.

-Uff! Vai tiešām viss jau garām? Pēc daudzajiem nostāstiem par šī izcilā burvja mākslu un spējām hi, hī! tos man ir gadījies klausīties nudien jūtos vīlusies! Taču dzīve jau allaž liek vilties, vai tā nav?

Keita raudzījās uz grāfieni, nespēdama ticēt dzirdētajam. Vai tiešām doktors Pims ir zaudējis cīņu?

Kaut ko jautri dungodama, grāfiene atgriezās pie galda, nolika "Atlantu" un ielēja sev glāzi vīna, acīmredzot grasīdamās nosvinēt uzvaru.

-   Es zinu, kas jums tagad prātā, godāto doktor! Jūs domājat: nez ko teiks Valdnieks, padzirdējis, ka es grasos nočiept viņa karsti ilgoto "Atlantu"? Sajūsmā viņš nebūs, to nu galvoju… Bet tas nekas… Izzinājusi šīs grāmatas noslēpumus, es kļūšu tikpat varena kā viņš.

-   Vecā ragana, kāda tu gan esi muļķe!

Grāfiene saviebās. Tas nebija smalki.

-   Tev nav ne jausmas, no kādiem dziļumiem strāvo viņa spēks… Vienlīdz varētu teikt arī manējais.

-   Vectētiņ, ja esat nodomājis mani kaitināt, lai drīzāk jūs nobeidzu, tas jums varētu izdoties.

Keitai par lielu brīnumu, doktors Pims pasmaidīja. Vai tiešām tu uzskati, ka viņš nezina visas viltības, ko esi izplānojusi? Tavā galvā nav nevienas domas, ko viņš jau iepriekš nebūtu paredzējis. Jau no paša sākuma tu biji lemta bojāejai.

Grāfienes sejā pavīdēja kaut kas līdzīgs bailēm. Tomēr viņa tūlīt saņēmās.

-Jūs nu gan esat jokains! Nu, vai viņš nav jokains? Ņemiet vērā, jokainais vīriņ ar jokainajām uzacīm, ko jau sen vajadzēja apcirpt… quelle horreui" [7] … Ņemiet vērā, ka man ir ne tikai "Atlants" vien, man ir arī meitene. Drīz manā rīcībā būs arī viņas brālis un māsa. Kopā ar viņiem uzradīsies pārējās divas grāmatas. Pat Valdnieks tad zemosies manā priekšā! Pareģojums piepildās, mon oncle,[8] un to aizkavēt nav ne jūsu, ne viņa spēkos.

Un grāfiene pacēla vīna glāzi, it kā uzsaukdama tostu.

Keitas galvā drudžaini šaudījās visvisādi jautājumi. Pareģojums? Kāds pareģojums? Un ko grāfiene bija domājusi, sacīdama: "Drīz manā rīcībā būs arī viņas brālis un māsa. Kopā ar viņiem uzradīsies pārējās divas grāmatas"? Keitai reiba galva; šķita, ka, par spiti nobūrumam, viņa tūlīt saļims uz grīdas.

-  Ak tu manu mīļo jēriņ! Tavās naivajās actiņās es redzu pilnīgu neizpratni! grāfiene dūdoja. Vai tiešām šis vecais, nejaukais burvis nav atklājis, kāds liktenis tev lemts? Un viņa pārmetoši pakratīja pirkstu, pievērzdamās doktoram Pimam. Kauns, kauns turēt meiteni neziņā!

-   Ragana, es tev aizliedzu…

-   Viņš man aizliedz! Jāsmejas, nudien! Ir taču pēdējais laiks Katerinai uzzināt, kam īsti viņa, viņas brālis un māsa ir izredzēti! Varu derēt, jūs neesat viņai īsti atklājis, ko šīs grāmatas spēj! Tātad, mīlulīt… un grāfiene viegliem solīšiem pārtecēja pāri kajītei un piebāza galvu Keitai klāt, it kā viņas būtu divas draudzenes, skolnieces, kas viena otrai čukstus atklāj savus noslēpumus, …vai atceries: tajā vakarā, kad mani apciemoji, es tev stāstīju par Mūžības grāmatu izcelsmi? Par trim Mūžības grāmatām, ko senos laikos sarakstījusi burvju padome, lai nezustu zintis, ar kurām mūsu pasaule radīta? Nemaz nevajag māt ar galvu, mīļā Katerina, skaidrs, ka to tu nespēj. Tomēr redzu, ka tu visu atceries.

Tad nu padomāsim, mon ange, ja jau vienreiz šīs burvestības izmantotas, lai pasauli radītu, vai līdzīgā veidā tās nevarētu izmantot otrreiz? Loģisks jautājums, vai ne? Un atbilde: jā, varētu! Tieši tas padara mūsu meklējumus tik aizraujošus! Tas, kura rīcībā nonāktu Mūžības grāmatas vienu no tām, "Atlantu", tu man laipni piegādāji, un par to pateicos; tiesa, pārējās divas vēl jādabū -, tas, kuram būtu Mūžības grāmatas, šo pasauli varētu saburzīt un aizsviest prom kā neizdevušos zīmējumu. Un sākt visu no jaunas lapas!

-Jābūt trakam, lai kaut ko tādu darītu, piebilda doktors Pims.

-   Ak, vai viņš vienmēr ir tik garlaicīgs? grāfiene apvaicājās, koķeti paraustīdama plecus. Un turpināja: Lai nu kā, ir skaidrs, ka neviens neiedomātos tāpat vien, iegribas pēc iznīcināt pasauli. Vai varbūt iedomātos kas zina! Piemēram, tu gribētu palūkoties, kāda būtu pasaule, kur visi nēsā sarkanu cepuri. Ar šo grāmatu spēku tu varētu radīt pasauli, kurā sarkana cepure piederētos pie labā toņa. Vai arī tu ļaudīm pavēlētu nēsāt zilas vai zaļas cepures… īsi sakot, pēc saviem ieskatiem.

-   Pilnīgs vājprāts… norūca doktors Pims.

-   Vai ari tu radītu tādu pasauli, kur katra dzīva būtne kustētos un elpotu vienīgi tādēļ, lai kalpotu tev. Ceru, jaukā Katerina, ka sāc pamazām aptvert, kāpēc tiekšanās pēc Mūžības grāmatu varas tik daudzus jau pazudinājusi. Sapnis par visaugstāko varu zemes virsū! Tieši tāpēc… grāfiene piebāza seju vēl tuvāk klāt, …man ir tik ļoti svarīgi arī tavs brālis un māsa.

Sāniski lūrēdama uz doktoru Pimu, Keita redzēja, ka burvis ir aizvēris acis un kustina lūpas.

-   Sensenos laikos, kad grāmatas jau tūkstoš gadu neviens nebija redzējis, tika pareģots, ka reiz pasaulē nāks trīs bērni, kas grāmatas atradīs, un tad tās visas atkal būs kopā. Trīs bērni saproti? grāfiene čukstēja. Katrai grāmatai pa vienam! Redzi nu, mīļā! Un ragana ar mīkstu roku noglāstīja Keitas vaigu. Jūsu ceļojumi vēl nepavisam nav beigušies.

Keitai nevajadzēja lūkoties uz doktoru Pimu, lai viņš apstiprinātu grāfienes sacīto. Dziļi sirdī viņa nojauta, ka tā ir patiesība. Daudz kas kļuva saprotams. Piemēram, tas, ka viņa bija spējusi atvērt velves slepenās durvis. Labāko rūķu meistaru darinātas durvis, kas aizslēgtas ar burvestībām! Un viņa, vienkārša cilvēku meitene, bija tās atvērusi pavisam viegli! Kā gan tas būtu iespējams, ja tas, kurš tās aizslēdzis doktors Pims -, jau nezinātu par viņu ierašanos? Un kā gan viņš to zinātu, ja tas jau nebūtu pareģots? Kļuva skaidrs arī tas, kāpēc viņi visi trīs aizvesti prom no vecākiem. Kāds, kas gribējis grāmatas iegūt iespējams, pat grāfienes Valdnieks -, varbūt jau bija nojautis, kāda ir šo triju bērnu, Keitas, Maikla un Emmas, sūtība. Keita iztēlojās, kādas bailes un šausmas pāitietuši viņu vecāki… Protams, viņi ļāva doktoram

Pimam bērnus aizvest, lai tos paslēptu. Meitene gandrīz sadzirdēja burvja vārdus: "Tur viņi būs drošībā!" Pēkšņi viss bija kļuvis skaidrs.

-   Labi, pietiks! grāfiene sacīja. Ir pienācis laiks novākt šo veco muļķi.

Viņa pagriezās un pacēla roku.

Tajā pašā mirklī kajītē iebrāzās ledains vējš; brāzma bija tik spēcīga, ka sadrebināja grāfienes porcelāna tējas servīzi un sašūpoja lielo kristāla svečturi pie griestiem. Ledaina gaisa vilnis, likās, sastindzināja Keitu līdz pašai sirdij.

-   Ko jūs darāt! grāfiene iekliedzās, tuvodamās doktoram Pimam. Pārtrauciet! Es pavēlu!

-   Dārgā grāfien, to nedaru es…

Kamēr burvis teica šos vārdus, sveču liesmas noraustījās un apdzisa. īsu brīdi iestājās pilnīgs aprimums. Un klusums. Tad, stāvēdama melnā tumsā, Keita izdzirdēja tālas vijoles skaņas. Vijole spēlēja senu melodiju smeldzīgi, biedējoši skaistu… Tā skanēja arvien tuvāk.

-   Viņš nāk, burvis paziņoja. Ierodas Melnais Magnuss!

Emma neskatījās uz augšu. Gabriēls viņai bija devis uzdevumu! Un tas bija galvenais. Kliedzienus, ķērcienus, rūcienus, elsas, belzienu troksni, miesas atsitienus pret koku to visu viņa izslēdza no apziņas, arī domas par to, cik daudz viņas draugs šodien jau cīnījies un cik ļoti ir noguris. Gabriēls viņai uzticējis darbu, un viņa to izdarīs!

Kāpnes bija iebūvētas tieši klints sienā, un meitene skrēja pa tām lejup posmu pēc posma, līdz bija sasniegusi līmeni, kurā dega sešas zaļas gaismas, veidodamas zaļu punktu līniju gar priekšējo aizsprosta sienu: tur veda šauras koka laipas. Uz vienas no tām Emma uzlēca un skrēja, apkārt juzdama galvu reibinošo tukšumu un draudīgu ūdens blīvu aiz sienas; viņa centās neklausīties virs galvas skanošajos cīņas trokšņos un apstājās tieši aizsprosta izliekuma vidū.

Nokļuvusi tuvāk, Emma ieraudzīja, ka minas ir divdaļu. Virspusē bija apmēram greipfrūta lieluma stikla kupols, kurā draudīgi lēkāja un raustījās dzeltenzaļa gaisma; kupols atradās uz apaļas metāla pamatnes, kas savukārt bija piestiprināta pie sienas ar kaut kādu pelēku tepi. Emma apstājās pie pirmās minas un skatījās uz to, nesaprazdama, ko lai iesāk. Ja Gabriēls būtu kaut vārdiņu paskaidrojis… Kā lai viņa zina, kas darāms ar minu? Skolā to nemāca. Skolā māca visādas nederīgas blēņas, piemēram, ģeogrāfiju un matemātiku… Kamēr meitene tā stāvēja, liesma šķita mainām krāsu: no zaļganas tā bija kļuvusi tumši oranža. Laikam tas nebija labi. Vienu brīdi Emma apsvēra iespēju kupolu vienkārši sadauzīt, taču, ja ņem vērā, ka tā bija mīna, kurai paredzēts sprāgt… Emma atcerējās Maiklu. Brālis jau nu gan zinātu, ko darīt… Droši vien viņš sen izstudējis veselu grāmatu par minām un atminēšanu un savā dumjajā piezīmju bloknotā spētu pat uzzīmēt shēmu… Pāris vērtīgo mirkļu Emmai pagāja īgņojoties: viņa iedomājās, ka Maikls varbūt lepojas ar otru medaļu, ko viņam piešķīris neciešamais rūķu karalis. Neviena prātīga doma galvā nenāca. Emma pasniedzās un satvēra kupolu rokās.

Stikls bija silts, un meitene sajuta arī, cik plāns. Tas droši vien varēja saplīst. Emma aizmiedza acis un mēģināja to pakustināt. Tas nekustējās. Viņa parāva stiprāk. Kupols kā bijis, tā palika cieši klāt pie metāla pamatnes un pamatne pie sienas. Emma dziļi ieelpoja un izelpoja un nolēma, ka raus, cik tik spēka. Taču, cenšoties kupolu labāk satvert, roka paslīdēja, un kupols pagriezās.

Nu Emma uzmanīgi bīdīja kupolu pretēji pulksteņa rādītāju kustības virzienam; sākumā atskanēja stikla skrāpēšanās pret metālu, tad izrādījās, ka kupolam ir gropes un noskrūvēt to ir diezgan viegli. Jau pēc brīža viņa lielo stikla olu turēja rokās. Nocelts no metāla pamatnes, kupols atdzisa, un arī gāzes tvaiki zaudēja draudīgo krāsu; no oranžiem tie kļuva dzelteni, tad zaļi, tad caurspīdīgi, līdz nozuda pavisam.

Metāls tos uzkarsē, Emma nodomāja.

Tikmēr pārējās mīnas jau pulsēja oranžsarkanas. Gabriēls bija teicis: kad kļūs sarkanas, tās eksplodēs. Kavēties vairs nedrīkstēja. Emma nolika kupolu uz laipas un metās pie nākamās mīnas.

Augstu virs galvas Gabriēls bija sācis cīņu uz dzīvību vai nāvi. Pēc tam kad Emma bija aizskrējusi, viņš bija uzlēcis uz kāda no sešas collas platiem šķērsbaļķiem un, ar abām rokām atvēzēdamies, ar līko zobenu cirtis neradījumam sānos. Cilvēku viņš būtu pāršķēlis uz pusēm. Taču no nezvēra ādas zobens vienkārši atlēca, un nākamajā mirklī, saņēmis briesmīgu triecienu, Gabriēls atmuguriski krita. Atsities pret blakusesošo baļķi, viņš gāzās lejup, pēc desmit pēdu kritiena atsitās pret vēl vienu baļķi un atkal krita; pie trešā viņam izdevās pieķerties baļķim. Pacēlis galvu, Gabriēls redzēja, ka nezvērs nav sekojis. Tas tupēja augšā, lūkodamies uz viņu lejup, it kā ar smīnu sacīdams: es tevi nobeigšu, kad gribēšu. Nu milzis saprata: tā būs pēdējā kauja mūžā. Lai! viņš nodomāja. Vismaz tik ilgi jānoturas, līdz Emma tiek galā ar mīnām…

Nezvērs metās lejā. Gabriēls mēģināja aizvelties sāņus, bet nepaguva; plēsoņas nagi izplēsa viņam sānos dziļas vagas. Nezvērs apgriezās un briesmīgā ātrumā uzbruka vēlreiz; šoreiz tas Gabriēlu sagrāba un pacēla gaisā. Gabriēls dauzīja tā galvu ar zobena tverekli, bet veltīgi; viņš juta, ka tiek celts arvien augstāk. Ar kājām viņš centās sataustīt pamatu, kur atsperties, bet nepaguva; nezvērs viņu nometa. Milža augums kritienā lauza baļķus kā sērkociņus, Gabriēls paguva nodomāt, ka tā viņam lemts krist līdz pašam aizsprosta telpas dibenam, bet tad, kauliem nokrakšķot, viņš atsitās pret cietu pamatu. Celdamies sēdus, Gabriēls sajuta lauzto ribu galus sāpīgi duramies miesā. Zobena vairs nebija. Pametis skatienu lejup, viņš ieraudzīja Emmu. Trīs mīnas meitene jau bija novākusi. Vēl tikai mazliet jāiztur…

Atkal atskanēja ādaino spārnu plakšķi; Gabriēls pēdējā mirklī paguva atvirzīties, un briesmoņa nagi plosīja koku tajā vietā, kur viņš bija gulējis. Brīdi, kad tas palidoja apakšā zem baļķa, Gabriēls lēca un uzkrita briesmonim tieši uz muguras. Putnam līdzīgais nezvērs nu krita lejā kopā ar Gabriēlu, taču drīz izlīdzināja lidojumu. Ķērkdams tas mēģināja aizķert Gabriēlu ar nagiem, taču milzis izrāva dunci un iecirta to vienā spārnā. Pirmoreiz nezvēra brēcienā bija sadzirdamas sāpes; kā sajucis tas plivinājās cauri šķērsbaļķu un spraišļu tiklam, cenzdamies dabūt nost cilvēku, kas bija tam pieķēries pie muguras. Gabriēla piere triecās pret kādu baļķi; cenzdamies nezaudēt samaņu, viņš ar dunci plosīja briesmoņa spārnu. Nezvērs zaudēja līdzsvaru, un Gabriēls tā mugurā vēlreiz triecās ar galvu pret baļķi; šoreiz viņam viss satumsa.

Emma, stāvēdama uz laipas, sniedzās pēc pēdējās degošās gāzes minas, kad izdzirdēja, ka no augšas cauri baļķiem gāžas smagums. Meitene pacēla galvu. Kaut kas tumšs krita viņai gandrīz tieši virsū. Nākamajā mirkli uz laipas nokrita vira augums.

-   Gabriēl!

Lielais draugs bija viscaur noplūdis asinīm, kreisā roka izskatījās dīvaini atlauzta atpakaļ, un piere bija pārsista. Tomēr viņš bija dzīvs. Emma redzēja viņa krūškurvi cilājamies.

Tad viņa izdzirdēja ķērcienu; putnam līdzīgais nezvērs tuvojās, lēkdams no spraišļa uz spraisli.

-   Gabriēl! Mosties! Gabriēl!

Milzīgais vīrs nekustējās.

Ievērojusi citu laipu divdesmit pēdas zemāk, Emma atspiedās ar plecu pret Gabriēla augumu un grūda. Likās, ka viņa atspiedusies pret akmens statuju. Taču meitene turpināja bīdīt, grūst, cenzdamās neņemt vērā skaņas, kas liecināja par nezvēra tuvošanos. Pamazām viņai izdevās Gabriēlu iekustināt. Viņš pārkrita pāri malai un ar blīkšķi nogāzās uz divdesmit pēdu zemākās laipas.

Laipa, uz kuras stāvēja Emma, nodrebēja, un pagriezusies meitene ieraudzīja nezvēru. Neradījums stāvēja, pavēris žokļus tādā kā baisā smaidā; viens spārns tam bija gandrīz norauts, tas karājās vairs tikai dažās cīpslās. Emma zināja, ka vajadzētu baidīties, tas būtu dabiski. Taču šobrīd viņu bija pārņēmis negants, kvēls naids.

-   Atradies varonis! viņa iekliedzās. Zini, tu izskaties pēc idiota! Tā tev vajag! Kāpēc aiztiki Gabriēlu? Nu, nu, ko darīsi ar to spārnu?

It kā atbildot uz meitenes jautājumu, nezvērs ar knābi pasniedzās atpakaļ, norāva ievainoto spārnu un aizmeta prom. Jau nākamajā mirkli tas satvēra veselo spārnu un grieza to locītavā apkārt, ar briesmīgiem brēcieniem grieza un grieza, līdz norāva arī to. Sagrābis norauto spārnu vienas kājas nagos, tas ar kliedzienu spēra soli pretī Emmai.

No šausmām Emmai pavērās mute; nu viņa sajuta īstas bailes. Šis dīvainais nezvērs viņus abus nogalinās… Viņa pavēlēja sev: esi dūšīga, kaut vai izliecies! Vismaz tik daudz Gabriēls ir pelnījis.

-   Tu… tu…

Neko vairāk viņa nespēja izteikt. Nezvērs paspēra vēl vienu soli tuvāk. Meitene jau juta sejā tā karsto elpu.

Nepinkšķi, viņa sev domās pavēlēja, nemēģini pinkšķēt!

Tad viņa ieraudzīja, ka gāzes mina briesmonim blakus, kreisajā pusē kvēlo asinssarkana. Emma lēca lejā nedomājot, instinktīvi. Kritiens šķita bezgala ilgs. Nokrītot blakus Gabriēlam, vienas kājas potītei izšāvās cauri asas sāpes, bet savu kliedzienu viņa nedzirdēja, jo augšā eksplodēja mīna.

Laiva bija tik pilna ar bērniem, ka malas gandrīz grima ūdeni. Maikls bija ņēmis galvenokārt mazākos, tomēr te bija ari trīs viņa vecuma zēni, kam vajadzēja airēt. Uz grāfienes kuģa viņš atstāja vēl vismaz trīsdesmit, solīdams, ka drīz atgriezīsies. Ne doktors Pims, ne

Keita nebija rādījušies. Īstenībā Maiklam ļoti gribējās ļaut laivai doties ceļā bez viņa un meklēt māsu, tomēr bērnus nevarēja atstāt.

Tagad, pārpildītajai laivai smagi šķeļot melno ezera ūdeni, viņš atcerējās pirmo brīdi, kad ķērka bija atslēdzis sprostu durvis un gaitenī bija iznākuši piecdesmit bailēs dreboši bērni. Kādu mirkli draudēja izcelties jukas. Veltīgi Maikls lūdzās: "Lūdzu, jums jāuzvedas ļoti klusu! Lūdzu!" cenzdamies pārkliegt troksni. Iespējams, ka viņš bērnu baru nespētu savaldīt, ja nebūtu ķērkas. Tas viņiem uzkliedza, pavēlēdams apklust, un, pirmoreiz izdzirdējuši no neradījuma mutes īstu cilvēka valodu, pārsteigtie bērni vienā mirklī paklausīja.

-   Labi, tagad mēs… Maikls iesāka.

-Ei!

Pagriezies viņš ieraudzīja Stīvenu Maklateriju.

-   Ko tu te dari? Un kāpēc tas sprāgoņa pēkšņi ierunājies?

īsu bridi Maikls tikai spēja stāvēt un stīvi raudzīties uz rudmataino pusaudzi. Pavisam nesen tas bija gribējis viņu pakārt. Vēl tagad Maikls gluži vai juta kaklā uzmesto cilpu.

-Nu?

Maikls noskurinājās un, cik iespējams, īsos vārdos un ātri paskaidroja, ka viņš kopā ar doktoru Pimu ieradies glābt bērnus. Doktors Pims esot burvis, viņš ķērku nobūris, bet Keita vēl esot grāfienes gūstā, un vispār viņiem visiem jāsteidzas…

-   Tev vienkārši man jātic! Šobrīd mums nav laika, lai…

-   Labs ir, Stīvens atteica. Nu tad kustamies!

Pusaudzis klusējošo, pārbiedēto bērnu baru sadzina augšā uz klāja un tur palidzēja Maiklam izvēlēties divdesmit jaunākos. Pēc tam viņi ar ķērkas palidzību iecēla bērnus laivā. Maikls visu laiku atskatījās, cerēdams, ka piepeši uz klāja parādīsies Keita un doktors Pims; Keita būs sveika un vesela un smaidīs, doktors Pims paskaidros, ka grāfiene ir uzvarēta un viss kārtībā… Taču drīz laiva bija pilna ar bērniem un vajadzēja doties ceļā, bet māsas kā nebija, tā nebija. Stīvens apsolījās pieskatīt pārējos bērnus, gaidot, līdz Maikls atgriezīsies.

-   Zinu, ka tu atbrauksi atpakaļ! Man jau toreiz vajadzēja tev un tavām māsām ticēt. Uz jums trim var paļauties!

-   Varu pavēstīt vēl kaut ko labu, Maikls sacīja. Tavs tēvs ir brīvībā un dodas uz Klintaini.

Stīvens Maklaterijs tobrīd stāvēja, pieķēries pie kāpnītēm, ar vienu kāju balstīdamies uz laivas priekšgala. Mute viņam pavērās, bet viņš neko nebilda.

-   Mēs viņu satikām Mirušajā Pilsētā. Pateicām, ka tu esi dzīvs. Viņš tagad kopā ar citiem vīriem dodas šurp, Maikls skaidroja.

Pagāja vēl brīdis. Laiva ūdenī vieglītēm līgojās.

-   Nu, mums jābrauc! mudināja Maikls.

Rudmatainais pusaudzis norija siekalas, bet atkal

neko neatbildēja. Taču Maikls zināja: šo zēna skatienu viņš nemūžam neaizmirsīs. Stīvens atgrūda laivu no kuģa, un, tam attālinoties, Maikls vēl paguva saskatīt, ka rudmatis pārlaiž roku pār seju, tad pagriežas un kāpj augšā uz klāja.

Laivā bija arī Annija meitenīte, ko ķērka pēc grāfienes pavēles bija turējis paceltu pāri aizsprosta malai.

-   Nebēdājies! Maikls mierināja. Mēs aizvedīsim uz krastu ari pārējos.

Raudzīdamās augšup uz viņu, meitenīte pamāja. Viņa tupēja laivas dibenā sarāvusies, spiezdama klāt lelli.

Sākumā bērniem nekādi nebija izdevies airēt vienā ritmā. Airi juceklīgi cēlās un grima, laiva nevis slīdēja uz priekšu, bet grozījās uz vietas un vienreiz pat apgriezās pavisam riņķī. Beidzot Maikls saskaņoja zēnu kustības, saukdams: "Reizē! Reizē! Hop! Hop!" Pavisam drīz laiva gludi aizslīdēja pa ūdeni.

Viņi bija pusceļā līdz krastam; Maiklam neganti sāpēja mugura, un viņš nodomāja: nu kāpēc doktors Pims nevarēja laivu noburt uz ilgāku laiku? Tad pēkšņi atskanēja skaļš bummm! un aizsprosta pusē gaisā uzšāvās milzīgs ūdens stabs. Sagrābis Anniju, Maikls visiem uzkliedza:

-Turieties!

Pēc mirkļa sprādziena saceltais vilnis atskrēja līdz viņiem, laivu gandrīz apgāzdams.

Maikls atkal satvēra airus un iesaucās:

-   Reizē! Reizē! Reizē!

-   Viņš nāk, viņš tūlīt būs klāt… Kā tas iespējams? Ko tagad darīt?

-   Par to gan tev vajadzēja padomāt iepriekš… kad grasījies savu Valdnieku nodot.

-   Klusu!

Gaisma atkal bija iedegusies, bet vijoles mūzika ik mirkli kļuva skaļāka. Grāfiene staigāja pa kajīti šurpu turpu, piespiedusi grāmatu pie krūtīm. Redzot viņu tik pārbijušos, Keitai sametās vēl vairāk bail. Cik gan briesmīgam jābūt šim Melnajam Magnusam! Pat grāfiene, kuras rīcībā ir vesela dzīvo miroņu armija un kura pat uztraukumā nezaudē burvju varu pār viņiem abiem Keitu un doktoru Pimu -, ja pat viņa drebēdama gaida tā ierašanos?

-   Man šķiet, ka šo pasākumu tu varēji labāk pārdomāt, doktors Pims laipni teica.

-   Paliec klusu, muļķi! grāfiene uzkliedza.

Briesmīgajās bailēs un niknumā viņa atgādināja kaktā

iedzītu zvēru.

-   Muļķis? Kurš no mums? Ne jau es esmu nodevis desmitreiz spēcīgāka pavēlnieka uzticību, cerēdams, ka tikšu sveikā cauri! neatlaidās doktors Pims.

Grāfiene apcirtās, pagriezdamās pret viņu. Vai tu viņu ataicināji šurp? Tu mani nodevi? Aizsūtīji viņam kādu vēsti, ko?

Grāfienes rokā pazibēja nazis, lai gan iepriekš Keita to nebija manījusi. Meitene centās izkustēties no vietas, bet velti. Mūzika kļuva arvien skaļāka un ātrāka, un spalgāka. Grāfiene tuvojās vecajam burvim.

-Ja man jāmirst, es nemiršu viena… viņa šņāca.

Keitai gribējās doktoram Pimam uzkliegt: dari kaut ko, skaiti burvju vārdus, spļauj viņai sejā, ja vajag!

Pēkšņi mūzika apklusa.

Arī grāfiene sastinga ar paceltu nazi rokā; viņas seja atgādināja baisu masku, kas pauž niknumu un bailes.

-   Ragana, tava stunda ir situsi! doktors Pims teica.

Un tiešām grāfiene sabruka uz grīdas.

Keita juta, ka sastingums atlaižas; no brīnišķās brīvības sajūtas viņa bija gatava saļimt. Tomēr doktors Pims ari viņš bija ticis vaļā no ēnu nagiem rādija, lai viņa paliek stāvam, kur stāvējusi. Burvis lūkojās uz grāfienes nekustigo augumu. "Atlants" gulēja turpat blakus uz grīdas. Ko gan viņš gaida? Keita domāja. Šī taču ir viņu abu vienīgā izdevība! Paķert grāmatu un bēgt! Glābties, pirms ierodas…

Uz grīdas gulošais ķermenis sakustējās.

Grāfiene lēni cēlās kājās. Taču ar viņu bija notikusi kaut kāda pārvērtība. Gaišie mati bija kļuvuši zaļi, un acis dzirkstīja kā balti dimanti. Un tomēr viņa bija kļuvusi vēl daiļāka un burvīgi noslēpumaināka nekā iepriekš.

īsu mirkli viņas dimantmirdzošais skatiens pievērsās Keitai, tad viņa pagriezās un uzsmaidīja doktoram Pimam. Sen neesam tikušies, Stanislav!

Keita aptvēra, ka viņas priekšā vairs nav grāfiene, bet ir gluži kas cits.

-   Tātad jaukā grāfienīte gribēja mani nodot, paturot "Laiku atlantu"! Ak vai, ak vai, pa kuru laiku uzticība kļuvusi tik dārga manta?

Tā, kura tagad bija grāfiene, pastiepa rokas uz priekšu, it kā priecādamās, cik tās slaidas un skaistas; bija savādi vērot, ka viņa apbrīno pati savu augumu.

-   Varbūt vainīga nevis kalpone, bet kungs, kas nav pratis viņai iemācīt kalpošanu? sacīja doktors Pims.

Zaļmate iesmējās, Keitu pārsteigdama, jo tie bija īsti, brīvi, jautri smiekli, nevis grāfienes spalgā, neīstā ķiķināšana.

-Trāpīts, Stanislav! Bez šaubām, tev taisnība. Kā vienmēr, vecais draugs! Bet šī jaunā dāma gan tev ir nelokāmi uzticīga, vai ne?

Zaļmate tā? Tas? Viņš? tuvojās. Tuvumā mati vairs nebija smaragdzaļi kā sadidzis rudzu lauks. Tie bija tumšzaļi un ēnaini kā džungļi, krāsas plūda un mainījās gluži kā dzīvas, un mirdzošās acis izstaroja tādu alkatību, kas Keitu šausmināja. Atkal meitene sadzirdēja vijoles skaņas. Sākumā tās bija klusas, tomēr vilinošas, it kā aicinošas dejot; tās pauda, ka diena jau beidzas un pasaule liesmo saulrieta ugunsgrēkā. Tās mudināja dejot, kamēr vēl ir laiks, tās stāstīja par degošām un grūstošām pilsētām un cilvēkiem, kuri panikā bēg, par drupām, iznīcību, haosu un tumsu, un aicināja nāc dejot, nāc ar mums dejot! Tās iestrāvoja dziļi, dziļi vistumšākajos dvēseles nostūros, un Keita ar šausmām apjauta, ka tiecas tām pretī. Viņai gribējās aizvirpuļot dejā, dzīvot šim mirklim, iekams viss beidzas, bez domām, bez rūpēm… un tad viņa ielūkojās miroņgalvas dimantu acīs un bailēs atkāpās, it kā būtu piegājusi par tuvu bezdibeņa malai. Mūzika apklusa.

Grāfiene stāvēja viņas priekšā zaļiem matiem, dimantu acīm; grāfiene tā gan nebija, bet ģindenis arī gluži ne.

-   Stanislav, tava mācekle negrib dejot!

-  Tas, mīļā, ir tikai laika jautājums… Beidzot mēs visi dejojam tik un tā.

Par spīti baiļu un satraukuma sirdspukstiem, Keita centās izskatīties drosmīga, pat izaicinoša.

-   Skat, kas par dūšu! Tas ir labi. Tā tev noderēs. Tu esi viena no viņiem, vai ne? No tiem trim, par kuriem vēstīja pareģojums. Es to izlasu tavās acīs. Zaļmatis pasniedzās un noglāstīja Keitai galvu. Meitene sajuta, kā roka, kura viņai pieskaras, dreb no uzbudinājuma.

Ari balss zaļmatim drebēja, kad viņš turpināja: Vai tu maz zini, cik ilgi esmu šo bridi gaidijis? Es vēroju kalnus paceļamies no okeāna… Es vēroju impērijas veidojamies un sairstam… Veselas tautas ir paguvušas nozust bez pēdām mūžībā, un visu šo laiku esmu gaidījis. Doktors Pims te runā par uzticību… Esmu bijis uzticīgs, mīļā, lielāka uzticība par manējo nemaz nevar būt, jo es vienmēr zināju: kādudien mēs viens otru atradīsim…

Lūkodamās miroņgalvas briljantu acīs, arī Keita to visu redzēja. Viņa saprata, ka gadsimti aizslīdējuši, bet viņš ir gaidījis. Redzēja, ka pasaule viņam apkārt ir mainījusies, bet nav mainījies viņa nodoms… Vai gan varu turēties pretī tik lielai apņēmībai? Tas ir mans liktenis, meitene domāja. Man nav glābiņa…

-   Tu šeit nevari palikt, otrā kajītes malā ierunājās doktors Pims.

-   Tiešām?

-   Paraugies uz savu roku!

Melnais Magnuss pacēla grāfienes roku augšup. Keita ar šausmām ievēroja, ka viņas pirksti kļuvuši vecīgi līki un mezglaini un ādā izspiedušās zilas vēnas. Magnuss par to nešķita ne īpaši pārsteigts, ne uztraukts.

-   Stanislav, tu, gudriniek! Tu ataicini mani šurp, lai es satriektu savu kalponi, labi zinādams, ka nevaru uzkavēties! Āķīgs kā vienmēr! Tas nekas… Viņš palūkojās uz Keitu. Esmu redzējis, ko man vajadzēja redzēt.

Melnais Magnuss pacēla no grīdas "Atlantu". Tagad viņš strauji novecoja: pēc mirkļa jau bija sasniedzis pusmūžu, tad vecumu, tad jau bija drebelīga veča ar līku muguru, un tāds viņš piešļūca pie Keitas, lai sniegtu viņai grāmatu. Agrāk tik daiļā seja nu bija sašļukusi neskaitāmās krunkās, zaļie mati kļuva sausi un plāni; viņš meitenei uzsmaidīja, atsegdams dzeltenus, izbirušus zobus, un čerkstošā balsī sacīja:

-   Pasaules gals tuvojas! Bērns, es pēc tevis ieradīšos… Mums ir viens liktenis, tev un man. Es nākšu… un, kad tevi atradīšu… viss griezīsies dejā!

Ar šiem vārdiem tumšais spēks pameta kajīti Keita to sajuta; grāfienes ķermenis atkal nekustīgs gulēja uz grīdas.

Doktors Pims sagrīļojās.

-   Doktor Pim!

-   Nekas, nekas, mīļā… Viņa klātbūtne tā man ir milzīga spriedze…

-   Kur viņš palika?

-   Melnais Magnuss nevarēja šeit palikt. Viņš vienmēr iemiesojas kādā citā, bet grāfiene… Viņa bija pārāk vāja… To paskaidrošu citreiz. Mums jāsteidzas! Laika vairs nav! Mums…

Burvis saļima. Keita pieskrēja viņam klāt, un, kamēr meitene viņu purināja un sauca vārdā, atskanēja sprādziens.

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA Klintaines bērni

Emmai zvanīja ausīs. Potīte sāpīgi pulsēja, un viņa jau bija izmirkuši no galvas līdz kājām. Visgarām no priekšējās sienas aizsprostā šļācās iekšā ūdensstrūklas. Dārdoņa bija apdullinoša. Meitene skatījās apkārt, bet nezvēru nekur neredzēja. Varbūt sprādziens to nogalinājis?

Aizsprosts viscaur iečīkstējās, arvien vairāk dēļu plīsa un lūza.

-   Gabriēl! Mosties! Gabriēl!

Lielā drauga acis atvērās; viņš vēl nebija miris.

"Pateicos, pateicos, pateicos!" Emma domās dedzīgi sacīja, pati īsti nezinādama, kam.

Gabriēls piecēlās sēdus, taustīdams ievainoto roku. Kā es te nokļuvu?

-   Tu cīnījies ar nezvēru, un tas laikam izmantoja negodīgus paņēmienus, jo tu beidzot nokriti

tur. Meitene rādīja uz laipu virs galvas. Tad piebilda: Bet tu ļoti stipri atsities un palēcies, un nokriti šeit.

Emmai šķita: ja jau Gabriēls neatceras, ka Emma viņu nogrūdusi, nav vērts viņam to stāstīt.

-   Mīnas…

-Jā, viena uzsprāga. Tieši blakus nezvēram. Nāc! Mums jātiek ārā!

Klibodami viņi devās pa laipu uz priekšu. No aizsprosta priekšējās sienas šļācās ūdens, aizpildīdams tukšo būves vidusdaļu. Kad viņi sasniedza kāpnes, ūdens jau skalinājās ap potītēm. Emma nojauta: kad aizsprosta pusloks būs pilns ar ūdeni, no spiediena tas vienkārši izjuks. Un visi, kas atrodas uz grāfienes kuģa, ies bojā.

Taču doktors Pims jau noteikti ir izglābis gan Keitu, gan visus pārējos. Citādi kas gan viņš par burvi, ja nevar dabūt prom no kuģa bariņu bērnu? Emma īgņojās uz doktoru Pimu, lai nebūtu jādomā par sāpošo potīti. Vēl bija atlicis krietns gabals, ko kāpt.

Pusceļā līdz durvīm Gabriēls pēkšņi apstājās.

-   Gabriēl! Kas noticis! Kāpsim ātrāk!

Tad viņa to ieraudzīja. Nezvērs ķepurojās augšup pa aizsprostu, lēkdams no spraišļa uz spraisli. Meitenei sašļuka dūša. Nu ko vēl vajag darīt, lai to briesmoni nobeigtu?

-   Maiklam bija taisnība. Tam bail no ūdens.

Pagāja krietns mirklis, iekams Emma apjēdza Gabriēla vārdu jēgu. Viņa atcerējās, ka pirms divām dienām Gabriēla būdiņā šķita, tas noticis pirms diviem gadiem brālis bija ieminējies, ka grāfiene, iespējams, tur nezvēru ieslodzītu uz kuģa tāpēc, ka tas baidās no ūdens. Aizsprosta siena sasprāga vēl vienā vietā, telpā iešļācās jauna ūdens straume, un Emma redzēja nezvēru ar brēcienu atlecam sānis.

Tomēr tas atkal virzījās augšup.

-   Steigsimies! Emma sauca. Citādi tas pirmais tiks līdz durvīm!

Gabriēls pamāja un, ar veselo roku uzcēlis Emmu sev plecā, lēca pa trim pakāpieniem uzreiz. Jo augstāk viņi kāpa, jo vairāk līgojās un drebēja aizsprosts. Augšup, augšup… caur čikstiem un krakšķiem, un krītošu ūdens straumju pērkondārdiem, un lūstošu baļķu sprakstēšanu… Lai cik augstu bija ticis ievainotais Gabriēls, nezvērs neatpalika, pat centās viņus panākt, bet tam traucēja ūdens straumes.

Emma domās lūdzās, kaut draugs kāptu vēl mazdrusciņ ātrāk.

Beidzot viņi sasniedza kāpņu augšgalu, no kura bija redzamas durvis. Gabriēls nolaida Emmu zemē. Milzis smagi elsoja, viņa drēbes bija noplūdušas ar sārtām, svaigām asinīm.

-   Nāc iesim! Mums jātiek ārā! Emma lūdzās.

-   Es neiešu.

-   Kāpēc? Tūlīt te viss sabruks!

-Nedrīkst pieļaut, ka tas ķēms paliek dzīvs! Tam jāpaliek šeit, līdz aizsprosts sagrūs. Vienīgi tā to var nobeigt.

-   Nu tad aizslēgsim durvis! Nelaidīsim to ārā!

Gabriēls noliedzoši papurināja galvu. Man jāredz,

ka tas iet bojā.

Emma izmisumā bija gatava apraudāties. Atskanēja vēl viens dārdošs krakšķis, un kāpņu laukumiņš, uz kura viņi stāvēja, noslīdēja pa klinti divas pēdas zemāk.

-   Nē! Tu… Kā tu drīksti? Es neļaušu!

Gabriēls pietupās, tā ka viņa seja atradās iepretī Emmas sejai. Man tas jādara. Citādi katrs cilvēks, ko šis nešķīstenis nogalinās, būs uz manas sirdsapziņas. Ikvienam dzīvē ir jāizpilda kāds uzdevums, un šis ir manējais.

-   Bet… bet… Asaras Emmai plūda straumēm, bet nu jau meitenei tas bija vienalga. Vajadzēja Gabriēlu pārliecināt, ka tas, ko viņš saka, ir bezgala muļķīgi, ka viņam jānāk līdzi… Bet sazin kāpēc viņa nespēja neko pateikt, vienīgi: Es negribu, ka… negribu…

Gabriēls uzlika Emmai roku uz pleca un ielūkojās acīs.

-   Nezinu, kas noticis ar taviem vecākiem, kāpēc tu neesi pie viņiem. Zinu tikai to, ka vienmēr esmu vēlējies tādu meitu kā tu. No visām pasaules meitenēm es izvēlētos tieši tevi…

Emma apskāva Gabriēlu, izmisīgi elsodama, caur šņukstiem apliecinādama, ka tas viņai ir mīļš un ka viņa to nepametīs nemūžam, neparko, lai viņš saka ko sacīdams…

-   Es tevi tik ļoti mīlu! viņa iesaucās.

-   Un es tevi. Bet tagad tev jāiet! Gabriēls atvilka meitenes rokas no sava kakla un pastūma viņu uz durvju pusi. Ej! Ātrāk!

Emma paklausīja, lai gan katrs solis, ko viņa spēra, draugu pamezdama, lika nodrebēt bailēs un kaunā. Pie durvīm viņa atskatījās. Gabriēls bija pagriezies pret nezvēru. Ne dunča, ne kāda cita ieroča viņam nebija. Nezvērs lēca un Gabriēls metās tam pretī; abi saķērās hāvīgā cīņā un nokrita lejā, tumsā.

Pēc brīža Emma streipuļoja gar kraujas malu klupdama krizdama, nemanīdama asaras, kas straumēm plūda pār seju, čukstēdama:

-   Viņš ir Gabriēls, viņš nevar iet bojā, viņš ir Gabriēls, viņš ir Gabriēls…

♦ ♦ ♦

Kad Maikls kopā ar bērniem sasniedza krastu, viņus sagaidīja vīru un rūķu grupa; tie bija ieradušies pa tuneli, ko doktors Pims ar burvju vārdiem bija atvēris.

Maikls izdzirdēja pazīstamu balsi, kas sauca:

-   Velciet laivu krastā! Nu, reizē! Ek, jūs, kā bez nagiem! Palaidiet mani!

Un rūķu karalis pats ķērās klāt sagrāba laivas pakaļgalu un, pusducim vīru un rūķu stumjot laivu no priekšgala, uzdabūja to krastā. Redzēdams, ka vīri jau ceļ bērnus ārā no laivas, Maikls beidzot palaida airus vaļā. Pirmoreiz mūžā viņš jutās tik briesmīgi pārguris; mugura un pleci nežēlīgi sāpēja, rokas tik tikko varēja pakustināt. Izvēlies no laivas un paspēris pāris soļu, viņš nokrita ar seju tieši uz krastmalas oļiem.

-   Ē, puis, tu jau esi pie gala!

Tas bija Voless. Viņš uzslēja Maiklu kājās un turēja, acīmredzami bīdamies, ka tas tūlīt atkal saļims. Pie viņiem pieskrēja Robijs un Stīvena Maklaterija tēvs.

-   Tur vēl… palika bērni, Mailds ar pūlēm izdvesa.

-   Cik vēl palika, puis? Saki ātrāk! mudināja Robijs.

-   Trīsdesmit… vai vairāk. Un doktors Pims un Keita. Doktors Pims novāca ķērkas. Par grāfieni nezinu.

Arī pārējie vīri un rūķi sanāca apkārt.

-Jābrauc viņiem pakaļ!

-   Stumiet laivu ūdeni!

-   Pagaidiet! iesaucās Robijs. Mēs visi dzirdējām sprādzienu! Pat no šejienes sadzirdams, kā aizsprosts krakšķ! Jūs netiksiet ne pusceļā, kad tas būs pārrauts!

-   Ko tad lai darām? Vai lai ļaujam saviem bērniem iet bojā?

-   Skaidrs, ka ne! Bet vajag domāt, kaut ko izgudrot! Kā nokļūt tur un paglābties, kad aizsprosts būs vaļā? Tas tik ir jautājums! Tā tik ir ķibele!

Lielākā daļa viru un daži rūķi sāka cits caur citu klaigāt; vieni izteica priekšlikumus, otri lādēja grāfieni, trešie sauca, ka viņiem esot vienalga, viņi esot gatavi iet bojā kopā ar bērniem un tā tālāk, un tā joprojām; velti Robijs un Stivena tēvs lūdzās, lai runā pa vienam.

Maikls palūkojās uz grāfienes kuģi; uz tumšā ezera tas likās gluži nekustīgs. Aizsprosts atkal viscaur smagi iečīkstējās; skaņa atgādināja smagu liela dzīvnieka vaidu.

Un tad Maikls saprata. Aptvēra, kā te viss norisināsies un ka viņš ir vienīgais, kurš var bērnus glābt. Viņš metās prom pa krastu.

-   Ei, puis! Uz kurieni? Voless viņam uzkliedza.

Bet Maikls tikai skrēja.

Aiz grāfienes kajītes durvīm klaigāja bērni. Uz grīdas gulošais doktors Pims tik un tā nemodās. Velti Keita viņu purināja un sauca vārdā, vecais vīrs bija kā bez dzīvības. Visbeidzot, vēlreiz uzmetusi skatienu nekustīgajam grāfienes ķermenim, meitene novietoja "Atlantu" doktoram Pimam uz krūtīm, sagrāba burvi aiz padusēm un izbīdījās ārā pa durvīm, tad vilka tālāk pa gaiteni, tad augšā pa kāpnītēm, ikreiz atvainodamās, kad burvja pakausis pret kaut ko atsitās.

Uz klāja bija sacēlusies īsta elle.

Bērni kliedza un skraidīja uz visām pusēm, divreiz pat sadurdamies ar Keitu, tā ka viņa pakrita. Abos ezera krastos dega lāpas; daudzi bērni stāvēja pie kuģa margām, raidīdami ezera tumsā saucienus pēc māmiņas un tēta.

Keita apjukusi lūkojās apkārt. Kā bērni tikuši brīvībā? Kur ir grāfienes sargi, ķērkas? Vai tas viss būtu doktora Pima darbs? Domās uzdodama šos jautājumus, viņa saprata, ka atbildes īstenībā nav svarīgas. Svarīgākais tagad bija dabūt bērnus prom no kuģa.

-   Ei! Stīvens Maklaterijs iesaucās, viņai tuvodamies. Vai tas ir burvis?

Jautājums Keitu pārsteidza. Kā tu zini?

-   Tavs brālis man pastāstīja.

-   Maikls? Viņš ir šeit? Keitu sagrāba šausmas. Viņa bija domājusi, ka brālis ir drošībā. Ja viņš ieradies māsu glābt un tagad pats ir briesmās…

-   Nē, viņš kopā ar daļu no bērniem aizbrauca uz krastu. Teica, ka atgriezīsies. Kaut nu ātrāk… Vai dzirdēji to sprādzienu?

-Jā. Juzdamās vainīga, Keita domās dedzīgi vēlējās, kaut brālis neatgrieztos.

-   Aizsprosts visu laiku čīkst un brakšķ… Bērni ir pārbijušies. Tas burvis… Vai viņš ir pagalam? Pusaudzis pamāja uz doktoru Pimu.

-   Nē. Viņš tikai nemostas.

-   Un ragana? Kur tā ir?

-   Kajītē. Laikam beigta.

Stīvena sejā parādījās plats smaids. Ei nu! Tad jau esam glābti?

Keita kavējās ar atbildi. Vai atklāt patiesību? Pateikt, kādas būs sprādziena sekas, ko aizsprosta čīkstēšana un krakšķēšana īstenībā nozīmē? Vai drīkst viņam uzticēties, vai arī viņas atklātība sacels vēl lielāku paniku?

To viņa nepaguva izlemt.

Emma zināja, ko darīs. Viņa sameklēs doktoru Pimu un pieprasīs, lai burvis Gabriēlu glābj. Šīs apņēmības dzīta, viņa klunkuroja tālāk pa kraujas malu potīte sāpēja tiešām neganti -, cenzdamās neņemt vērā aizsprosta brukšanas trokšņus un domas par draugu, kas baisajā aizsprosta slazdā cīnījās ar grāfienes nezvēru. Meitene nojauta, ka Gabriēls vēl ir dzīvs. Ja vien izdotos atrast doktoru Pimu, viss varētu beigties labi…

Virzīdamās gar krastu, meitene pamazām saklausīja balsis, kas skanēja no ezera vidus, un ar šausmām aptvēra, ka bērni vēl arvien ir uz kuģa. Arī Keita ir tur, un doktors Pims…

Tātad arī viņai, Emmai, tur jānokļūst.

Pilsētiņas ļaudīm noteikti bija laivas. Emma metās pāri šaurajam tiltiņam, kas veda pāri klints spraugai, klibodama skrēja ar zemu noliektu galvu, neskatīdamās, kas priekšā.

Pēkšņi viņa pret kaut ko triecās un nokrita atmuguriski, tā ka galva nožvinkstēja vien. Meitene uzķepurojās sēdus, pārliecināta, ka uzskrējusi virsū ķērkam. Tad viņa izdzirdēja cilvēka balsi:

-Vai sasities? Es neredzēju tevi nākam. Kāda iroka uzvilka Emmu kājās. Dzirdēju sprādzienu un steidzos uzņemt kādu bildi. Laikam tobrīd skatījos uz otru pusi.

Tas bija Ābrahāms ar savu fotoaparātu. Viņš lūkojās uz Emmu platām acīm.

-   Tu taču esi viena no tiem trim, kuriem palīdzēju aizbēgt! Kāpēc tu atrodies šeit?

-   Gabriēls ir iekšā aizsprostā, viņš cīnās ar nezvēru. Tas tūlīt sabruks! Man jādabū doktors Pims! Bērni vēl ir uz kuģa… Cenzdamās Ābrahāmam paskaidrot, Emma bēra vārdus kā pupas.

-   Lēnāk, lēnāk! Kas ir Gabriēls? Kas ir doktors Pims? Kādu nezvēru?

-Nu taču klausies! Viņi vēl ir uz kuģa! Mums vajag…

-   Pag, vai tad bērni vēl arvien ir uz raganas kuģa?

-   Nūjā! Kurls esi, vai? Es tev to visu laiku cenšos iestāstīt…

-   Mums tie jādabū malā! Ja aizsprosts neizturēs…

-   To jau es arī gribēju darīt, kad tu trāpījies ceļā! Man jātiek pie doktora Pima!

-   Nezinu, kas ir doktors Pims, bet mūsu uzdevums ir dabūt laivas un organizēt glābšanu. Jāatved tie bērni krastā!

Nu tad organizē, Emma nodomāja, bet man laivu vajag tūlīt. Viņa nepaguva neko atbildēt, jo no aizsprosta puses pēkšņi atlidoja tāds lūstoša un plīstoša koka troksnis, kas pārspēja visus citus.

Emma pagriezās uz to pusi.

-   Kungs žēlīgais! Ābrahāms novaidējās.

Pārlūzušā aizsprosta mala vidū izliecās, un melna

ūdens straume gāzās lejup, vienu aizsprosta pusi aizraudama līdzi. Emma metās pie tilta margām, izmisīgi saukdama drauga vārdu. Kaut gan Ābrahāmam nebija ne jausmas, kas ir Gabriēls vai doktors Pims, vai nezvērs, viņš pazina ciešanas un saprata, ka meitenes sirds šobrīd vai lūst.

Kuģis bija sakustējies. Pirms nepilnas minūtes Keita un Stīvens bija dzirdējuši nepārprotamo aizsprosta brukšanas troksni, un tagad kuģis ar katru mirkli ātrāk peldēja uz to pusi.

Keita iztēlojās klinšu spraugu kā milzīgu muti, kas tūlīt aprīs gan ezeru, gan kuģi, gan viņus visus.

Viņa purināja burvi un sauca:

-   Doktor Pim! Doktor Pim!

Viss velti. Raudzīdamās uz panikas pārņemtajiem bērniem un Stīvenu Maklateriju, kas klaigāja, pavēlēdams viņiem turēties pie jebkā, ko var satvert, Keita domāja, ka viņa taču ieradusies šeit tieši tāpēc, lai to visu novērstu. Kā gan tas gadījies, ka viņa tik nožēlojamā veidā cietusi neveiksmi?

Tomēr Keita jutās dīvaini mierīga. Beigu beigās viņa to visu jau bija piedzīvojusi. Savā vīzijā viņa bija stāvējusi uz kuģa klāja, kad tas bija traucies pretī krācēm. Tā bija šķitusi īstenība. Šobrīd viņa, tieši otrādi, jutās gandrīz kā sapni.

-   Turies! Stīvens viņai uzkliedza.

Pacēlusi galvu, Keita ieraudzīja klints spraugas žokļus, kas traucās pretim. No negaidītā trieciena meitene aizlidoja sāņus, sāpīgi atsizdamās pret koka lādi. Sāpes atmodināja viņu no garīga stinguma. Keita redzēja doktora

Pima augumu aizslīdam pa klāju līdz pašai malai; viņa Jenganā roka vēl arvien gulēja uz krūtīm, uz grāmatas. Keita rāpus metās pie vecā burvja, satvēra viņu un turēja, jo kuģis sāka griezties uz vietas. Nākamajā mirklī viņa pamanīja, ka pretī gāžas otra klintsspraugas siena.

Kuģis peldēja uz ūdenskrituma pusi. Glābiņa vairs nebija.

Emma sev pavēlēja nedomāt par Gabriēlu. Keita un Maikls, Keita un Maikls! Jādomā par viņiem! Viņi vēl ir dzīvi!

Bet vai tiešām dzīvi? Kopā ar Ābrahāmu stāvēdama uz tilta, meitene bija redzējusi, ka kuģis ietriecas vienā klints sienā, tiek ierauts šaurā ūdens straumē un triecas pret otru klints sienu, visu laiku peldēdams arvien ātrāk un ātrāk. Tagad ūdens bija nogāzis arī otru aizsprosta pusi; nekas vairs nekavēja kuģīša skrējienu pretī krācēm. Neko te nevarēja līdzēt, varēja tikai noskatīties. Vēl nekad mūžā Emma nebija jutusies tik nevarīga un izmisusi.

-   Emma!

Brālis elsdams pieskrēja Emmai ldāt. Meitene šņukstēdama viņu apskāva.

-   Maikl, tu dzīvs! Es domāju, ka esi uz kuģa!

Maikls bija tik ļoti aizelsies, ka pirmajā brīdī nespēja

izteikt ne vārda.

-   Tu esi dzīvs! Dzīvs!

-   Keita… un doktors Pims… Maikls beidzot izmocīja, … palika uz kuģa. Bērni arī.

-   Zinu! Ko mēs tagad darīsim? Maikl, mīļo Maikl, zini, Gabriēls ir… Emma apklusa, juzdama, ka nespēj brālim pateikt, ka Gabriēls ir miris. Vēl viņa to īsti nespēja.

-   Ābrahāms! Maikls iesaucās, skatīdamies uz fotogrāfu. Tas gan labi!

-   Ābrahāms nu un tad? Emma iekliedzās. Keita ir uz kuģa! Kāpēc tas burvis neko nedara? Viņš taču…

Biedējošs troksnis lika visiem pagriezties. Kuģis bija kārtējo reizi ietriecies klints sienā pavisam netālu no viņiem tik tuvu, ka uz klāja varēja saskatīt panikā skraidelējošos bērnus. Pēc dažām sekundēm kuģim bija jānokļūst zem tilta.

-   Lai viņš uzņem to bildi! Maikls Emmai uzsauca, kāpdams pāri tilta margām.

-   Ko? Maikl, ko tu dari?!

-   Fotografējiet, tūlīt! Maikls uzkliedza Ābrahāmam.

-   Paklau, zēn…

-   Maikl, nāc atpakaļ!

Stāvēdams margu otrā pusē, Maikls pameta skatienu lejup, tad paraudzījās atpakaļ uz māsu. Kaut kas viņa sejā lika Emmai mirkli pieklust. Meitene nesaprata, kas tas ir, taču pēkšņi viņa aptvēra, ka Maikls ir vecākais brālis; līdz šim viņa to nebija ņēmusi vērā.

-   Mīļo māšelīt… viņš noteica kā atvadīdamies un lēca.

-Maikl!!!

Liekdamās pāri margām, Emma vēl paguva ieraudzīt brāļa kritienu tumsā, kuģim parādoties zem tilta; griezdamies tas likās milzīgs, nāvei nolemts… Emma redzēja, ka Maikls nokrīt un aizveļas pa klāju, un tad viņš vairs nebija saskatāms, jo kuģis joņoja pretī krācēm un nekas, nekāda vara pasaulē vairs nespēja to apstādināt.

Maikl!!! Maikl!!!

Emma kliedza tā, ka balss aizlūza, un būtu kliegusi vēl un vēl… Tad viņa sadzirdēja citus kliedzienus; no meža uz kraujas malas bija parādījušās tumšās drēbēs ģērbušās sievietes; ar nošļukušiem lakatiem un atrisušiem matiem viņas skrēja, turēdamas rokās lāpas un laternas, un sauca savus bērnus, kas atradās uz kuģa. Šajā ainā bija kaut kas tik baisi pazīstams, ka Emma spēja tikai vērot ar pavērtu muti; tad uzliesmoja Ābrahāma fotoaparāta zibspuldze aparāts karājās, iekārts siksniņā Ābrahāmam uz kakla. Fotogrāfs pats likās pārsteigts par notiekošo, un Emma pēkšņi saprata, ko Maikls bija teicis.

Lai viņš uzņem to bildi!

Brālis bija domājis fotogrāfiju, ko Ābrahāms todien bija atdevis viņai un māsai, kad viņas bija ciemojušās vecā fotogrāfa istabā: pēdējo attēlu, kuru viņš jebkad bija uzņēmis, fotogrāfiju, kuras otrā pusē sarakstīti bērnu vārdi. Bet kāpēc Maikls gribēja, lai Ābrahāms to dara?

No augstā krasta skanēja raudas un vaimanas. Emma redzēja, ka kuģis griezdamies piepeldējis pie ūdenskrituma malas; vienu mirkli tas palika karājamies, un Emma, žņaugdama ar rokām tilta margas, vēlreiz nočukstēja brāļa vārdu:

-Maikli…

Tad kuģa priekšgals paslējās augšup, pakaļgals noslīdēja lejup, un kopā ar visiem braucējiem kuģis nozuda krācēs.

Maikls bija uzkritis uz brezenta gabalu kaudzes. Pāris sekunžu pagāja, līdz viņš atjēdzās, jo kuģis slīdēja straumē arvien ātrāk un ātrāk, ietriekdamies vispirms vienā, tad otrā klints sienā. Visapkārt bērni turējās, pieķērušies pie margām un tauvām un cits pie cita, kliegdami un raudādami. Maikls atskatījās uz tilta loku, dedzīgi vēlēdamies, kaut Ābrahāms būtu šo ainu nofotografējis un Emma saprastu, ko viņš vēlas. Tad Maikls par to visu vairs neprātoja.

Kamēr Maikls zvāļodamies skrēja pa klāju, saukdams Keitu, kāds viņu sagrāba aiz delma. Tas bija Stīvens Maklaterijs, bezgala pārsteigts.

-   Tu šeit? Atgriezies? Kā tu…

-   Kur mana māsa?

Stīvens norādīja uz kuģa priekšgalu.

Maikls iekliedzās: Ir jāsapulcina visi bērni!

-   Tu traks, vai? Viņi taču netiek ne no vietas!

-   Visiem jāsaķeras kopā! Tikai tā izglābsimies!

-Bet…

-   Dari, ko tev liek! Ved viņus pie māsas! Nu, ātrāk, vairs nav laika!

īsu mirkli zēni stāvēja, skatīdamies viens otram acīs; Maikls bija jaunāks un sīkāks, taču šobrīd nepalika šaubu, ka komandē viņš. Stīvens pamāja, pagriezās pret diviem blakus stāvošiem zēniem un sāka izrīkot. Maikls skrēja tālāk.

Uz priekšklāja viņš atrada ap divi duči raudošu bērnu un Keitu; māsa bija piespiedusies pie kapteiņtiltiņa sienas, turēdama doktoru Pimu un grāmatu. Burvis bija bez samaņas.

-   Maikl! Kā tu…

» Zēns notupās viņai blakus. Klau, tagad…

-Nē! Kāpēc tu atgriezies?! Keita ieelsodamās uzbruka viņam ar dūrēm. Kāpēc pameti Emmu?! Tu nedrīkstēji braukt atpakaļ!

-   Skaties, kas mums ir!

Maikls iebāza roku virsjakas kabatā un izvilka piezīmju grāmatiņu. Uzmanīgi to pavēris, jo visapkārt svilpoja vējš, viņš parādīja māsai fotogrāfiju. Keita to uzreiz pazina. Tā bija fotogrāfija, kuru viņai un Emmai bija iedevis Ābrahāms un kurā tumši sieviešu stāvi ar lāpām un laternām skrien gar krastu.

-   Ar to mēs glābsimies! Ieliksim to grāmatā!

Keita purināja galvu. Un bērni?

-Jau vedu viņus šurp! iesaucās Stīvens, vilkdams aizmugurē bērnu rindu. Pārējie tūlīt nāks!

Un viņš pamāja ar roku uz to pusi, kur divi lielākie zēni nopakaļ veda pārējos bērnus.

Kuģa priekšgalā nu drūzmējās vairāk nekā trīsdesmit izmisušu bērnu un pusaudžu.

-   Lai visi sadodas rokās! Maikls uzsauca. Sadodieties rokās!

Stīvens un tā palīgi skraidīja bērniem apkārt, grūzdami viņus kopā, bļaudami viņiem ausī Maikla pavēli. Taču mazie vai nu nesaprata, ko no viņiem grib, vai arī bija tik pārbijušies, ka neko neapjēdza. Stāvoklis šķita bezcerīgs.

-Vajag doktoru Pimu… Keita ņēmās veco burvi neganti purināt.

Mirkli nolūkojies, Maikls ieteica Keitai rimties. Parakņājies doktora Pima kabatās, viņš izvilka tabakdozi, atvēra to un pabāza vecajam zem deguna. Burvis tūlīt nošķaudījās un atvēra acis.

-Hm… Kas te notiek? viņš jautāja, lūkodamies apkārt ar miglainu skatienu.

-   Doktor Pim, mēs esam uz kuģa! Keita iesaucās. Tas tūlīt būs pie ūdenskrituma. Mums ir fotogrāfija, bet vajag, lai bērni sadodas rokās!

Doktors Pims pamāja ar galvu un šķita apdomājam dzirdēto.

-   Kas te notiek? viņš atkal jautāja, it kā neko nebūtu sapratis.

Kamēr Keita atkārtoja savus vārdus, Maikls palūkojās apkārt un ieraudzīja, ka visapkārt vairs nav ūdens. Priekšā bija tikai gaiss.

-   Keita…

Neko citu viņš nepaguva izteikt. Kuģis atsitās pret kādu akmeni atsitās ar tādu spēku, ka apgriezās otrādi: tā priekšgals kļuva par pakaļgalu. Taču tas vēl arvien traucās uz priekšu.

-   Par vēlu! Tūlīt būsim pāri! iekliedzās Stīvens.

Kuģa klājs cēlās augšup. Nu Maikls saklausīja ūdenskrituma dārdus, krītot lejā uz krācēm.

-   Keita, piedod… viņš sacīja. Es cerēju…

-   Labi, labi… Māsa spieda viņam roku. Mēs esam kopā…

-   Ņem fotogrāfiju, Ketrina! Gatavojies!

Doktora Pima skarbā balss atsauca viņus īstenībā.

Paņēmusi fotogrāfiju, Keita atvēra grāmatu. Doktors Pims kaut ko čukstēja… Pēkšņi Maikls sajuta, ka Stīvens turas viņam pie rokas. Maikls pats satvēra māsas roku, un, kamēr klājs vēl arvien cēlās uz augšu, pār bērniem nolaidās dīvains miers; viņi sniedza cits citam roku, sadodamies garā ķēdē, kas apliecās apkārt klājam. Doktoram

Pimam čukstot, ķēde kļuva garāka un garāka, līdz aizstiepās līdz pēdējam bērnam. Nu jau klājs bija saslējies tik stāvs, ka Maiklam bija jāturas, lai nenokristu; viņš palūkojās lejup un ieraudzīja kuģi slienamies gaisā. Tad viņi visi krita, krita un doktors Pims iesaucās:

-   Aiziet!

Un kuģis aizlidoja.

-   Viss būs labi… Emma atkārtoja ceturto, piekto, devīto reizi. Viss būs labi…

īsu mirkli pēc tam, kad kuģis bija nozudis virs ūdenskrituma, visapkārt bija iestājies briesmīgs, neciešams klusums. Tad viņi kaut kur dziļi lejā izdzirdēja trieciena troksni; mātes uz klints kraujas noslīga ceļos un ievaimanājās. Caur sieviešu vaimanām Emma izdzirdēja citas balsis vīru balsis; viņi no aizmugures nāca šurp gar kraujas malu. Taču meitene nepagriezās. Viņa neskrēja arī skatīties to vietu zem ūdenskrituma, kur bija nogrimis kuģis. Tikai gaidīja, pievērsusi acis mežam, kas atradās sievietēm aiz muguras.

Lūdzu, viņa domāja, krampjaini turēdamās pie margu apmales, lūdzu…

Tad atskanēja citāds kliedziens. Tas apklusināja vaimanājošās sievietes un lika atskatīties. Tā bija kādas meitenītes balss; viņa sauca māti.

Meitenei, kas izskrēja no meža, varēja būt septiņi vai astoņi gadi; viena no sievietēm pietrūkās kājās, metās viņai pretī un viņu apskāva. Tad atskanēja citu bērnu balsis, visi skrēja ārā no meža un sakļāvās ar mātēm, un visi laimē raudāja. Emma juta, ka atlaižas baiļu mezgls, kas viņu bija žņaudzis. Piemirsusi sāpošo potīti, viņa pa tiltu metās uz meža pusi, zinādama, ka tur būs viņi. Māsa un brālis viņu nepametīs; Emma skrēja, lai ar viņiem savienotos.

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA Rakotis

-Neaizmirstiet, bērni, ceļodami laikā, jus mainījāt notikumu gaitu! doktors Pims sacīja. Tāpēc iedomāsimies, kā viss risinātos, ja jūs nebūtu aizceļojuši pagātnē…

Keita, Maikls un doktors Pims sēdēja mežā uz kāda krituša koka. Jau krietns brīdis bija pagājis, kopš kuģis bija iegāzies ūdenskritumā un viņi nokļuvuši šeit. Visapkārt tēvi, mātes un bērni, pirmoreiz pēc diviem gadiem atkal satikušies, vēl arvien apskāvās, skūpstījās, priecājās un cits citu neticīgi uzlūkoja.

Doktors Pims patlaban atbildēja uz Maikla jautājumu. Maikls bija gribējis zināt, kā "Atlants" no slepenās velves, kas atradās zem Mirušās Pilsētas, bija nokļuvis Klintaines nama pagraba kabinetā. Tas šķita tīri zinātnisks, teorētisks jautājums; tieši tādi parasti nodarbināja brāļa prātu. Keita klausījās tikai ar pusausi. Viņa vēroja Emmu,

kas bija aizgājusi atpakaļ līdz kraujas malai. Patlaban šķita labāk mazo māsu atstāt vienatnē ar bēdām.

-   Tātad sākotnējā pagātnē šādi es apzīmēšu to pagātni, kad jūs vēl nelēkājāt laikā turp atpakaļ, doktors Pims iesāka, sākotnējā pagātnē grāfiene gan meklētu "Atlantu" zem Mirušās Pilsētas, bet to neatrastu. Klintaines vīri Gabriēla vadībā saceltos pret apspiedējiem. Grāfiene, zinādama, ka viņas Valdnieks ļoti saniknosies uz savu sūtni par to, ka tā cietusi sakāvi, ne vien pazudinātu bērnus, bet arī pati dotos nāvē, nolādēdama Klintaini.

Lai kā risinātos notikumi, es pats neizbēgami nokļūtu Heimiša cietumā. Pieņemsim, ka man izdotos tikt brīvībā; tiesa, tas nenotiktu tik drīz, lai es pagūtu satriekt grāfieni. Bīdamies, ka viņas Valdnieks sūtīs kādu citu turpināt raganas iesākto darbu, es "Atlantu" paņemtu no slēptuves. Pilnīgi iespējams, ka man gribētos joka pēc nopirkt tieši to namu, kur agrāk saimniekojusi grāfiene. Tur es ierīkotu grāmatai jaunu slēptuvi kādā pazemes telpā gluži tā, it kā to paslēptu grāfienes Valdniekam degungalā. Pēc tam šīs telpas es gluži vienkārši aizzīmogotu ar jaunām burvestībām, lai slepenās durvis varētu atrast tikai kāds no jums trijiem, kad būsiet ieradušies. Apmēram tā arī notika, vai ne?

Maikls piekrītoši pamāja.

-   Nu tad esmu tev atbildējis.

Bridi visi klusēja. Maiklam, šķiet, bija aptrūcies jautājumu. Beidzot ierunājās Keita:

-   Ir laiks, vai ne?

-Jā, doktors Pims atteica. Jūs esat paveikuši uzdevumu, kura dēļ šeit ieradāties. Ir laiks!

Keita piecēlās un devās pie māsas. Vējš, brāzdamies augšup no klinšu ieplakas, pūta sejā ūdenskrituma šļakatu lāsītes.

-   Vai tev nav auksti? Keita iejautājās.

-Nē.

-   Emma, mēs esam paveikuši labu darbu!

Māsa neatbildēja.

-   Zinu, ka tu skumsti par Gabriēlu…

-   Viņš ir kaut kur tur, lejā.

Keita neatbildēja, tikai apskāva jaunāko māsu, un viņas abas lūkojās melnajā ūdenī, kas traucās lejup uz krācēm.

-   Doktors Pims teica, ka mums jāiet, vai ne? -Jā-

-   Labi…

Viņas atgriezās pie Maikla un doktora Pima. No jakas kabatas Emma izvilka fotogrāfiju, kurā Keita bija redzama Klintaines nama guļamistabā. To Emma bija uzņēmusi, kad viņas bija gatavojušās doties atpakaļ pagātnē, lai glābtu Maiklu. Viņa atdeva fotogrāfiju māsai.

Ģimenes, kas bija pulciņos stāvējušas visapkārt, pamazām devās uz pilsētu.

-  Vai jūs tur būsiet? Keita jautāja burvim. Tad, kad mēs atgriezīsimies?

-   Ticiet, esmu cieši apņēmies tur būt!

-   Doktor Pim… Emma iesāka.

-   Mīļā Emma, Robijs ar saviem rūķiem jau meklē Gabriēlu. Gan jau viņi par tavu draugu parūpēsies!

-   Rūķiem piemīt izcilas orientēšanās spējas, sacīja Maikls. G. G. Grīnlīfa grāmatā…

-   Maikl… Keita ieteicās.

-Ko?

-   Lūdzu, apklusti…

-   Labi jau, labi…

Emma un Maikls sadevās rokās, un Maikls pieķērās pie vecākās māsas delma. Keita atvēra grāmatu. Tad palūkojās uz burvi.

-   Doktor Pim…

Kādā grāmatas atvērumā atradās Ābrahāma fotogrāfija, kurā bija redzamas gar kraujas malu skrejošas mātes, tā, kuru Maikls bija iedevis Keitai, kad kuģis traucās uz ūdenskritumu. Keita vairs neko nesaprata. Šo fotogrāfiju viņa jau bija izmantojusi, lai viņi visi aizceļotu laikā. Tai bija jābūt nozudušai!

-   Ak tā… burvis rāmi ierunājās. Tātad tas ir noticis.

-   Kas ir noticis? Kā to saprast? Kāpēc tā vēl ir šeit? Keita jautāja.

-   Ketrina, vai atceries, ko Heimiša troņa zālē es tev toreiz teicu?

-   Nē, bet…

-   Mēģini atcerēties! Tad sapratīsi. Lai nu kā, nākotnē visu paskaidrošu. Pagaidām liec uz grāmatas lappuses to otro fotogrāfiju. Redzēsim, vai tā nozudīs. Manuprāt, tai nevajadzētu nozust. Nu, lūdzu! viņš piebilda, redzēdams, ka Keita vilcinās. Uzticies man!

-   Es uzticos, Keita atbildēja.

Un tā arī bija.

Keita pasniedza Ābrahāma uzņemto fotogrāfiju Maiklam, lai brālis to ieliek piezīmju blociņā, un pēdējoreiz pārbaudīja, vai viņi visi trīs cieši turas cits pie cita. Tobrīd starp kokiem kaut kas pazibēja; lai kas tas bija, tas nozuda tumsā, iekams Keita paguva to saskatīt. "Nu labi, beidzot izdari to!" viņa sev domās sacīja. Un nolika Emmas uzņemto fotogrāfiju uz grāmatas tukšās lapas. Meitene sajuta pazīstamo spiedienu vēderā, un piepeši viņi visi trīs atkal bija savā guļamistabā Klintaines namā. Kādu brīdi viņi nekustēdamies stāvēja, vērodami otru Keitu un otru Emmu gatavojamies ceļojumam pagātnē, lai glābtu brāli; Keita vēroja, kā viņas otra es uzliek fotogrāfiju uz grāmatas lapas un nozūd… un tad stingums, kas viņus visus bija turējis uz vietas, atlaidās un viņi bija brīvi.

-   Nu tās abas gan dabūs trūkties! Emma noteica.

-   Vai fotogrāfija pazuda? jautāja Maikls.

-   Nē, tā ir tepat. Keita parādīja to brālim un māsai.

Tajā brīdī viņi izdzirdēja, ka guļamistabas durvis atveras.

-   Re, kur ir visi trīs! Karaliskās majestātes!

Bērni pagriezās; durvīs stāvēja vecīgā saimniece.

-   Pīpenes jaunkundz, mēs nemaz… Keita iesāka.

-Jūs nedzirdējāt, ka es te stundas ceturksni klauvēju? Domājāt izstrādāt ar veco Pīpeni labu joku, vai ne? Kāda jautrība! Nu īsta franču komēdija!

-   Pīpenes jaunkundz…

-   Doktors Pims ir lejā, zālē un ļoti priecātos, ja jūs viņu pagodinātu ar savu augstdzimušo sabiedrību. Vai grasāties laipni ierasties vai arī gribat, lai viņam pavēstu, ka esat nolēmuši palikt tepat un franciskā asprātībā apspriest savu lielisko joku?

-   Ejiet, es jūs panākšu! Man jānoslēpj grāmata, Keita pačukstēja Emmai un Maiklam.

Tiklīdz māsa un brālis kopā ar veco dāmu bija izgājuši pa durvīm, Keita pagriezās un pabāza grāmatu zem matrača. Viņai drebēja rokas. Meitene saprata: ja fotogrāfijas nav nozudušas, tam ir kaut kāda nozīme. Bet kāda? Un ko doktors Pims Heimiša troņa zālē īsti paredzēja? Ak, ja vien viņa spētu atcerēties, ja prātā kaut uz brīdi iestātos skaidrība… Taču bija tik daudz cita, par ko gudrot: pareģojums un tā nozīme viņas turpmākajā dzīvē, divas vēl neatrastās Mūžības grāmatas, Melnais Magnuss tas kaut kur vēl gaidīja -, māte… Māte viņu bija pazinusi! Vēl arvien Keita par to domāja; drīzāk nevis domāja, bet atmiņās baudīja mātes apskāviena siltumu… Tad, no jauna klājot gultu, viņa piepeši atcerējās vēl kaut ko. Doktors Pims bija sacījis, ka Keita ir vienīgā, kurai ir pilnīga vara pār "Laiku atlantu". Tas nozīmē, ka viņa var ceļot laikā pat bez fotogrāfijas.

Taču burvis bija bildis vēl ko citu. Ko gan?

-   Katerina!

Keita apcirtās apkārt.

Blakus kamīnam sienā bija pavērušās durvis, un pa tām istabā bija iešļūkusi kaut kāda veča briesmīga, līka vecene, apsegusies ar skrandainu, netīru lakatu. Uz priekšu pastieptās rokas atgādināja ģindeņa kaulus, to zilganā āda bija ļengana un plankumaina. Pauris viņai bija gandrīz pliks, no tā nokarājās dažas nedzīvas matu šķipsnas. Pametusi skatienu uz saplīsušajām večas kurpēm, Keita ievēroja arī nomelnējušas, pietūkušas kājas. Veča pasmīnēja, atsegdama nobrūnējušu zobu rindu. Keita palūkojās uz durvīm, bet Emma, Maikls un Pīpenes jaunkundze jau bija tālu projām.

-    Piecpadsmit gadus esmu gaidījusi! ragana čerk'stošā balsī ierunājās. Piecpadsmit gadi! Tev tas bija tikai mirklis. Tu pārkāpi laikam pāri, kā cits varētu pārkāpt pāri grīdas spraugai. Taču es gaidīju, mon ange, ik dienu, ik stundu. Piecpadsmit gadu gaidīju, līdz mēs atkal tiksimies!

Ragana pašļūca sānis, aizstādamās priekšā durvīm. Tam nebija nozīmes; no bailēm Keita nespēja ne pakustēties. Grāfiene ir dzīva! Bet kā tas iespējams? Nemaz nevajadzēja jautāt, kāpēc viņa šeit parādījusies. Viņa bija ieradusies pēc "Atlanta".

-   Katerina skatās un nespēj ticēt, ka viņas vecā draudzene vēl blandās pa zemes virsu, vai ne? Cerēji, ka Valdnieks mani nogalinājis? Nekā, viņš tikai atņēma man varu. Pameta mani guļam uz grīdas… vāju un tukšu kā vecu maisu. Tu nezini, bet toreiz uz tā nolādētā kuģa… Toreiz es pamodos un ar savu satriekto augumu izvilkos ārā uz klāja, un redzēju tevi kopā ar burvi un tiem knēveļiem. Es zināju, ko tu dari. Jā, un pēdējā brīdī piebiedrojos jūsu bērnudārza ķēdītei. Glābdama bērnus, tu izglābi arī mani. Mana jaukā Katerina!

Un baisā vecene izplūda smieklos; smiedamās viņa sāka klepot, kaut ko atklepoja un noslaucīja muti ar lakata stūri.

-   Es paslēpos mežā un skatījos, kā dumjie knēveļi satiekas ar vecākiem, tiem pretīgajiem ldintainiešiem. Burvim nevarēju rādīties, tas būtu bijis pārāk bīstami. Bet tad ieraudzīju tevi un tavu brāli un māsu ar "Atlantu" un sapratu, ka gaidīšu. Visi tik un tā domātu, ka esmu pagalam. Pat manam Valdniekam droši vien šķita, ka esmu gājusi bojā, kad kuģis sašķīda uz akmeņiem. Es sapratu, ka vēl arvien varu iegūt "Atlantu"!

Melnie, ieplaisājušie nagi iecirtās Keitas delmā.

-   Es gaidīju… ilgus gadus! Pilsētas ļaudis mani nepazina. Tie paši bērni, ko biju turējusi gūstā, nesa man ēdienu un dzērienu. Es biju pacietīga! Tad kādudien padzirdēju par trim bērniem, kas ieradušies lielajā namā pāri upei. Tā nama slepenās ejas jau sen biju izpētījusi… Es piezagos, ieslīdēju vienā no tām… atlīdu šurp un vēroju tevi, mana skaistā Katerina. Tu neesi kļuvusi ne stundu, ne minūti vecāka!

Grāfiene pieliecās pavisam tuvu, pūzdama Keitai sejā skābu elpu.

-   Dod šurp "Atlantu"!

Keita vilcinājās, nezinādama, ko iesākt. Kliegt? Vai kāds viņu sadzirdēs?

-   Zinu, ko tu domā, manu dūjiņ! Nē, mīļā, doktors Pims tevi nesadzirdēs! Vienīgie, kas sadzirdēs un atskries, būs Maikls un Emma. Un tad tu redzēsi, kā es nogalinu tavu mazo brālīti un māsiņu! Pārāk ilgi jau esmu gaidījusi… Dod "Laiku atlantu"!

No lakata stērbelēm ragana pēkšņi bija izvilkusi garu, sarūsējušu dunci. Keita paraudzījās uz to, tad ieskatījās raganai acīs.

-   Apsoli, ka nedarīsi pāri ne Maiklam, ne Emmai!

-   Mīļā! Grāfiene pasmaidīja savu baiso smaidu. Vai tad esmu kāda briesmone, vai?

-   Un ka tūlīt aizvāksies!

-   Ne manas smakas te vairs nebūs!

-   Nu labi…

Keita pagriezās un pabāza roku zem matrača. Viņai ne prātā nenāca atdot grāfienei "Atlantu". Meitene cerēja, ka priekā par drīzo ieguvumu ragana zaudēs modrību. Ar abām rokām satvērusi biezo sējumu, Keita spēji pagriezās un atvēzējās ar to pret raganas galvu.

Veča zibenīgi paslēja roku augšup un grāmatu saķēra. Tā viņas palika stāvam: Keita turēja grāmatu no vienas puses, ragana no otras, ar nagiem ieķērusies smaragdzaļajā vākā.

Viltniecite! ragana ieķiķinājās. Vairs neesi tik naiva, ko? Par laimi, grāfienei ari vēl ir spēks kaulos! Nu… laid vaļā! Dod!!!

Ar briesmīgu sparu grāfiene parāva grāmatu uz savu pusi, un Keitai tā izslīdēja no rokām. Tomēr arī ragana zaudēja līdzsvaru un nogāzās. Grāmata atvērdamās nokrita uz grīdas viņām pa vidu, un viņas abas metās tai klāt…

Grāfiene šņākdama, pastiepusi likos pirkstus ar melnajiem nagiem, rāva grāmatu uz savu pusi, cenzdamās ar dunci trāpīt Keitai sejā, bet Keita atliekusies neparko nelaida grāmatu vaļā. Turēdamās ar rokām pie vaļējām grāmatas lappusēm, redzēdama virs galvas pacelto rūsaino asmeni, meitene izdarīja vienīgo, ko spēja iedomāties: aizvēra acis un ar sirdi un dvēseli tiecās pēc grāmatas burvju spēka, cerēdama, ka doktors Pims nav maldījies.

Un tajā pašā mirklī sajuta pazīstamo rāvienu kā šūpolēs. Lai cik dīvaini, Keitai šķita, ka "Atlants" un tajā ieslēptais spēks visu laiku ir viņu gaidījis. Taču prieks ilga tikai mirkli; pēc tam meitenei piepeši likās, ka viņa ir iemesta plašā jūrā bezgalīgi tālu no sauszemes. Grāfiene ari bija tepat, bet tikai nojaušama. Keitai šķita, ka viņa grimst, slīkst, un viņa aptvēra, ka var vienkārši nozust laika jūrā, izgaist… Varbūt tā arī būtu labi, varbūt tā jānotiek… Piepeši gluži tāpat kā guļamistabā Keita atcerējās mātes apskāvienu un to, ka māte viņu bija pazinusi, un

Keitas sirdī gaiši iekvēlojās mīlestības liesma. Tajā brīdī viņa atminējās arī pārējo, ko doktors Pims bija skaidrojis.

Burvis bija teicis, ka grāmata klausīs viņai vienīgi tad, kad viņas sirds būs izdziedēta.

Labi, viņa nodomāja, iztēlojies, ka tev ir fotogrāfija! Pavēli "Atlantam", lai nogādā tevi turp, kurp vēlies!

Nākamajā mirklī Keita stāvēja uz plakana jumta kādas brūnganas dienvidu pilsētiņas vidū, spilgtā saulesgaismā miegdama acis. Gaiss bija sarkanu putekļu pilns; lejā, ielās, skanēja kliedzieni. Tepat blakus smagi elsa uz ceļiem nokritusī grāfiene. Duncis gulēja zemē; Keita ar kāju to aizspēra prom.

-   Kā tu… kā tu to izdarīji?

-   Man vairs nevajag fotoattēlus. "Atlants" man klausa tāpat.

-   Nē, tas nevar būt…

-   Nevar būt? Paskaties apkārt!

-   Tu taču nespēj…

-   Īstenībā man šķiet, ka to spēju jau agrāk. Tikai vēl nebiju tam gatava. Bet doktors Pims zināja. Viņš sacīja, ka grāmata man klausīšot tikai tad, kad mana sirds būšot izdziedēta. Keita runāja vairāk ar sevi nekā ar grāfieni, gribēdama ietērpt vārdos to, ko bija sapratusi. Iedomājies, ka ir kāds ļoti svarīgs jautājums, kas ir visas tavas domu pasaules centrā. Kamēr nezini atbildi uz šo jautājumu, tu maldies pa dzīvi kā bez jēgas. Man tas bija jautājums, vai vecāki mūs tiešām mīl. Es šaubījos, vai tā ir. Ja viņi mūs mīlēja, kā gan varēja pamest? Bet tu man palīdzēji nokļūt pagātnē, un māte mani tūlīt pazina. Tūlīt pazina savu meitu! Un es vairs nekad nešaubīšos par viņas mīlestību. Tas ir tāpat, kā droši zināt, kur ir ziemeļi. Lai kas ari notiktu, viņas mīlestība tagad mani vadīs.

Grāfiene ar pūlēm bija piecēlusies kājās. Viņas acīs, kas reiz bija atgādinājušas vijolītes, spulgoja melns naids. Taču Keita no raganas vairs nebaidījās. Vēl vairāk, meitene jutās apbrīnojami mierīga.

-   Vai nav dīvaini: es pie šīs atziņas nebūtu nonākusi, ja tu man nepalīdzētu nokļūt atpakaļ laikā! Gan jau doktors Pims to visu bija paredzējis, atmiņās parādīdams man māti… Kad tiksimies, būs viņam jāpavaicā.

-   Es tevi saplosīšu…

Grāfiene nepaguva izteikt draudus, jo pavisam netālu nogranda sprādziens.

-   Kur es esmu? Uz kurieni tu mani esi atvilkusi? viņa iesaucās.

-   Neatceros, kā to pilsētu sauc, Keita atbildēja, paraustīdama plecus. Tā ir tā pati, par kuru stāstīji: tā, kurā burvju padome sarakstīja Mūžības grāmatas. Tu sacīji, lca Aleksandrs Lielais to esot nopostījis. Es pavēlēju "Atlantam" nogādāt mūs uz turieni.

-   Tu mūs atvedi uz Rakotis?

-   Tad jau laikam…

-   Muļķa meitene! Skaties!

Grāfiene rādīdama pastiepa līko pirkstu. Keita pagriezās. Aizmugurē pavērās zils jūras plašums, dzirkstīdams saulē, un šajā plašumā peldēja tūkstošiem kuģu. Pāri ūdens klaidam skanēja bungu dārdoņa. Kamēr Keita skatījās, no tuvākajiem kuģiem izšāvās liesmu mutuļi, un pilsētā nodunēja lielgabala lodes; pēc mirkļa ap to vietu, kur viņas abas stāvēja, jau plosījās kāds desmits ugunsgrēku. Keita dzirdēja ļaužu kliedzienus.

-   Mums jābēg no šejienes prom! grāfiene iesaucās.

-   Palīdzi man, un es palīdzēšu tev! Vara ir tavās rokās, tagad to saprotu! "Atlants" ir tevi pieņēmis par savu pavēlnieci. Taču tev nav ne jausmas, kas vēl gaidāms. Palīdzi man, un es palīdzēšu tev!

-   Kāpēc vajadzīga tava palīdzība?

-   Tāpēc, ka es pazīstu savu Valdnieku. Viņš meklē nemitīgi! Tevi, tavu māsu un brāli. Lai dabūtu grāmatas! Melnais Magnuss tevi atradīs!

Tikai izdzirdot tumsas valdnieka vārdu, Keitai jau šķita, ka tālumā saldausa vijoles skaņas. Viņa saprata, ka tās ir tikai iedomas un mūziku viņa tikai iztēlojusies, tomēr sajūta bija drausmīga. Grāfiene pielīda tuvāk.

-   Tu viņu redzēji! Tu zini, ka Melnais Magnuss tavu burvi pārlauzīs uz pusēm kā vecu žagaru. Tad jūs visi kļūsiet viņa vergi. Es varu palidzēt… Kopā mēs atradīsim abas pārējās grāmatas. Vai tad nesaproti, ka tā ir tava vienīgā izeja? Viņš nerimsies, viņš vienmēr jūs meldēs! Tev jāatrod grāmatas!

-   Mēs paslēpsimies…

-   Phe! Un ragana izsmējīgi atmeta ar roku. Slēpsieties? Cik ilgi? Visu mūžu? Viņš jūs atradīs! Vispirms viņš atradīs jūs, tad ar jūsu palīdzību grāmatas, un pēc tam viņš šo pasauli izpostīs! Es taču tev skaidroju, ko grāmatas spēj! Turklāt… mirkli viņa apklusa smīnēdama, … vai tiešām tev nav žēl vecāku?

Keitai sirds krūtīs palēcās; pēkšņi kļuva grūti elpot.

-   Ko tu… gribi teikt?

Grāfiene pasmaidīja, juzdama, ka guvusi virsroku.

-   Tātad burvis tev neko nav stāstījis? Slikti, ļoti slikti! Labi, ka man ir tik smalks deguns, kas visu izošņā… Par savu mazputniņu visu, visu esmu noskaidrojusi. Pirms desmit gadiem Melnais Magnuss beidzot tev, tavam brālim un māsai sadzina pēdas…

-   Un kā?

-   Protams, viņš vadījās pēc pareģojuma. Bija zīmes, kas norādīja uz jums. Tomēr burvis bija par viņu ātrāks. Aizrāva jūs prom un paslēpa! Jūsu vecākiem gan tā nelaimējās. Nepavisam nelaimējās! Ragana pielīda tuvāk.

-   Nu jau būs desmit gadi… desmit gadi, kopš tavi vecāki ir Melnā Magnusa gūstekņi.

-Tu melo!

-   Ak, cik jauki būtu cerēt, ka es meloju! Bet tu zini, ka tā nav. Tavi vecāki ir Melnā Magnusa gūstā, un tu vari viņus atbrīvot vienīgi tad, ja pirmā atrodi pārējās divas Mūžības grāmatas. Un to vari izdarīt tikai ar grāfienes palīdzību.

Vecāki sagūstīti… Pēc saviem bērniem tie nevar ierasties… Lai cik drausmīgs bija šis atklājums, Keitai tas sniedza savādu atvieglojumu: beidzot viss kļuva skaidrs.

Gaiss iešvīkstējās un iedārdējās; palūkojušās uz jūrā peldošo uzbrucēju floti, Keita un grāfiene ieraudzīja, ka kuģu lielgabali raida uz pilsētu vēl vienu ugunīgu zalvi, spēcīgāku nekā iepriekš. Rakotis bija lemta bojāejai.

-  Tagad dodies atpakaļ un ņem mani līdzi! Vienīgi uz mani vari cerēt!

Taču Keita viņai īsi atbildēja, papurinādama galvu:

-   Nē, tu paliksi.

Izrāvusies no grāfienes nagiem, ar to pašu kustību viņa satvēra grāmatu. Pēdējais, ko Keita redzēja, bija vecā ragana, kas metās viņai virsū, un debesis, kas uzliesmoja.

Nākamajā mirldī Keita atkal stāvēja guļamistabā. Viena, ar smaragda krāsas "Laiku atlantu" rokās.

Atskanēja Emmas balss: Ei, ko tu te dari? Māsa stāvēja vaļējās durvis. Es domāju, ka grasies to nolikt? Vai viss kārtībā?

Keita piepeši sajuta, ka visu šo laiku ir aizturējusi elpu. Nu viņa izelpoja.

-   Viss kārtībā! Es tikai… Emma, vai kas noticis? viņa jautāja, ieraudzījusi māsas acis asaras.

-   Nu nāc taču, Keita! Tev tas jāredz!

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA Senu Ziemassvētku rēgi

Izgājusi no guļamistabas un kopā ar Emmu steidzīgi soļodama pa tumšajiem gaiteņiem, Keita ievēroja, ka nams ir gaužām bēdīgā stāvoklī: spoguļus klāja putekļu un netīrumu kārta, kaktos karājās zirnekļtīkli, bet paklāji, kas sedza nespodras, čīkstošas grīdas, daudzviet bija peļu sagrauzti. Vārdu sakot, nams izskatījās tieši tāds pats kā todien, kad viņi bija aizceļojuši pagātnē. Emma nestāstīja, kas nu tik īpašs vecākajai māsai noteikti jāredz, un tā arī bija labāk, jo Keitai visu laiku bija jādomā par grāfienes sacīto. Par to, ka vecāki nonākuši Melnā Magnusa gūstā un viņus būšot iespējams atbrīvot vienīgi tad, ja bērni atradīšot divas pārējās Mūžības grāmatas. Keita zināja, ka tas jāizstāsta brālim un māsai. Tomēr vispirms viņa gribēja aprunāties ar doktoru Pimu.

Viņas bija apstājušās pie lielās deju zāles durvīm.

Vai esi gatava? Emma jautāja un, negaidīdama atbildi, atgrūda abas durvju puses vaļā.

Durvīm veroties, ar joni uzplūda pretī gaisma un mūzika. Plašā telpa bija pilnum pilna ļaužu, kas ēda, dzēra un tērzēja; pirmajā mirklī Keitai šķita, ka viņa nokļuvusi grāfienes spokainajā Sanktpēterburgas ballē. Taču tā nebija grāfienes balle. Skanēja Ziemassvētku mūzika, zāles vidū slējās varena egle, un sienas bija izrotātas ar mūžzaļu augu vijām. Turklāt zālē sanākušie gluži noteikti neatgādināja Sanktpēterburgas augstākās sabiedrības krējumu, kaut arī ikviens no viņiem bija ģērbies labākajās svētku drānās. Un kur tad vēl bērni! Tie skraidelēja apkārt, pīdamies pieaugušajiem pa kājām, cits citu dzenādami un sajūsmā spiegdami.

-   Kas te notiek? pārsteigtā Keita jautāja.

Māsa neatbildēja.

Keita manīja, ka viņas ierašanās ir tikusi ievērota. Kāds no viesību dalībniekiem, paraudzījies uz viņu, kaut ko pačukstēja galdabiedram, tas pačukstēja nākamajam, un nākamais padeva ziņu tālāk; īsā brīdī zāle bija noklususi, un visi skatījās uz viņu, Keitu.

-   Emma, kas te not…

Jautājums noslāpa balsu korī; visi uzreiz sāka aplaudēt un līksmi saukt: "Urā!"

-   Paklau… es jūtos jokaini, Keita sacīja.

-   Viņa ieradusies! Urā! Laipni lūdzam! Laipni lūdzam!

No līksmā bara iznāca doktors Pims, ģērbies arvien

tajā pašā uzvalkā, ko Keita bija redzējusi pirms piecpadsmit gadiem un piecām minūtēm. Burvis staroja smaidā.

-Priecīgus Ziemassvētkus, mīļā Ketrina! Priecīgus, priecīgus, priecīgus Ziemassvētkus! Un viņš zemu palocījās meitenes priekšā.

** Doktor Pim!… Kas tie par… Kas te īsti notiek?

-   Nu taču Ziemassvētku balle! burvis atbildēja. Tad piebilda klusāk, tā ka vienīgi Keita sadzirdēja: Nebīsties, šonakt Melnais Magnuss tev neko nevar padarīt. Par to esmu gādājis!

Keita mēmi pamāja. Viņa raudzījās uz priecīgo ļaužu baru, kas čaloja visapkārt. Jā, bet…

Burvim pie sāniem iznira Maikls. Viss ir labi, Keita! Viss ir labi!

Un patiešām, viesību dalībnieki nāca viņai klāt un spieda roku, un novēlēja priecīgus Ziemassvētkus, un viņai pateicās. Te bija dažāda vecuma vīrieši un sievietes, daudziem acīs bija aizkustinājuma asaras. Viņi saņēma Keitas roku un nelaida to vaļā, it kā šo mirkli būtu gaidījuši jau gadiem ilgi.

-   Doktor Pim… Keita iejautājās, kad apaļīgā sieviete, kas viņu bija apskāvusi un ar pateicības asarām nopilinājusi visu plecu, beidzot palaida viņu vaļā, kas ir šie cilvēki?

-   Krietnie klintainieši! Mēs šeit, lielajā namā, ik gadu rīkojam Ziemassvētku balli. Manuprāt, tā ir lieliska izdevība, lai gada beigās visi tiktos un aizmirstu vecās ķildas. Tiesa, nekādi nevaru piedabūt Pīpenes jaunkundzi, lai šo namu kārtīgi uzkopj. Tas viņai nekādi neizdodas.

-   Skaties, Keita! Klintaines bērni, ko mēs izglābām! Visi ir pieauguši! Emma sauca.

Tieši tajā brīdī pie viņiem pienāca kāds jauns pāris ar bērniņu rokās. Tēvs bija rudmatis, un meitiņa tāpat.

-   Tu tiešām esi atnākusi! jaunais vīrietis brīnījās. Doktors Pims gan teica, ka tu šovakar ieradīšoties, bet mēs neticējām. Nemaz neesi pārvērtusies! Tu gan izskaties mazāka, bet to varēja gaidīt.

Keita apjauta, ka šo vīrieti viņa gluži noteikti pazīst, tomēr neatcerējās, kur un kad to satikusi.

Jaunā sieviete, kas stāvēja viņam blakus, pasmaidīja.

-   Mīļais, viņa tevi nepazīst!

-   Nūjā, protams! Esmu Stīvens Maklaterijs, tikai mazliet paaudzies. Un tā ir mana sieva Annija. Vai viņu tu vēl atminies?

-   Ak vai! Keita nočukstēja. Tiešām!

-Vai atceries man bija brilles! Annija atgādināja.

-   Es atceros. Reiz Keita šo meiteni, kas nu bija pieaugusi sieviete, bija pacēlusi rokās un samīļojusi.

-Gribējām tev parādīt meitu, Annija turpināja.

-   Mēs viņu nokristījām par Ketrinu. Tavā vārdā. Jo par visu varam pateikties vienīgi tev. Tāpat kā pārējie klintainieši.

Keita lūkojās uz meitenīti, un acis viņai pieplūda ar asarām. Balsij aizžņaudzoties, viņa nočukstēja:

-   Skaists bērns…

Aizmugurē atskanēja kāda omulīga balss, saukdama:

-   Pašķiras, pašķiras! Es arī gribu pie viņiem tikt! Tas bija Robijs Maklors; viņš nāca, ar depīgo augumu

spraukdamies cauri pūlim. Rūķu karalim mugurā bija sarkanzaļi rūtota veste, rudā bārda glīti sapīta četrās bizītēs, un katrā bizītē iesieta smaragdzaļa lente; viņš izskatījās uzcirties un starojošs un Keitai atgādināja svētkiem sapostu poniju, tas ir, sevišķi glītu un jauku radījumu.

-  Jūsu Majestāte, iesaucās Maikls, nomezdamies uz viena ceļgala. Mani nebrīdināja, ka būsiet šeit!

-   Izbeidz, man kauns… Emma noņurdēja.

-   Nu nē, puis, tev tas neklājas! Robijs atteica, pieceldams Maiklu kājās un iekļaudams granītcietā apskāvienā. Tu esi mūsu prieks un lepnums! Jūs visi trīs! Jūs visi trīs esat mūsu prieks un lepnums!

Tad Keita ievēroja vēl vienu rūķi, kas bija apstājies mazliet atstatu; tam bija sarkanzeltīta veste, un tas plati smaidīja melnajā bārdā.

-   Voles! viņa iekliedzās un metās rūķim klāt.

Ar īsajām, muskuļotajām rokām rūķis smiedamies meiteni spēcīgi apskāva, tad atvirzīja nost, lai labāk apskatītu. Pēdējoreiz kopā bijām Mirušajā Pilsētā, vai ne? Šķiet, tev mugurā bija tieši tās pašas drēbes.

-   Piedod, Voles, es ļoti nožēloju to, ko toreiz pastrādāju…

-   Ko niekus! Beigu beigās tu visu vērsi par labu!

-   Tiesa kas tiesa viss ir par labu vērsts, Robijs iejaucās viņu sarunā. Vēl vairāk, mēs atkal esam atjaunojuši tirdzniecību ar klintainiešiem. Godavīri visi kā viens! Ak jā, kamēr neesmu aizmirsis, Heimišs sūta sveicienus un atvainojas, ka nevar ierasties.

-   Tiešām? pārjautāja Keita.

-   Tiešām? pārjautāja Maikls.

Robijs ierēcās smieklos un tā uzplāja Maiklam pa muguru, ka zēns gandrīz apkrita.

-   Protams, ne! To rupekli atstāju pilī, lai izdala dāvanas. Katru gadu viņam jāpārģērbjas par Ziemassvētku vecīti un jāapdāvina rūķu bērni, un jāucina tie uz ceļgala. Ja jūs zinātu, kā viņš to nevar ciest!

Keita ievēroja, ka Emma, stāvēdama atstatu, visu laiku ceļas pirkstgalos, lūkodamās citiem pāri, un viņai kļuva skumji; Keita zināja, ko māsa meklē un gaida.

Viņa juta, ka tagad vajadzētu pie Emmas pieiet, bet tieši tajā bridi ceļu aizšķērsoja vēl kāds pieaugušo Klintaines bērnu pāris, kas gribēja sasveicināties, Keitai pateikties un parādīt savu dēliņu. Kad Keita atkal paskatījās uz Emmas pusi, māsa bija nozudusi.

Viņa atrada Emmu ārpusē uz terases, kur reiz pirms piecpadsmit gadiem viņi visi trīs bija sēdējuši kopā ar grāfieni un tā bija stāstījusi par Mūžības grāmatu izcelsmi. Keita atcerējās silto atvasaras vakaru; tagad bija ziema, terases akmens plāksnes bija apsarmojušas, un meitene redzēja savu elpu. Keita aizvēra durvis, apklusinādama viesību kņadu, un piegāja pie māsas. Emma stāvēja, salīgi sakrustojusi rokas, stingi lūkodamās uz tumšo meža malu. Keita nodomāja, ka māsa droši vien nemaz nejūt aukstumu.

-   Es cerēju, ka ari viņš te būs… Emma teica. Cerēju… nu, tāpēc, ka visi ir šeit… Rūķi arī… Tāpēc domāju, ka viņš varētu ierasties. Stulbi, vai ne?

Keita apskāva māsas plecus. Mīļo māsiņ…

Tā viņas kādu brīdi nostāvēja nekustēdamās un nesarunādamās. Keitai jau likās, ka vajadzētu aicināt Emmu iet iekšā. Bez mēteļa te bija auksti, turklāt Keitai vajadzēja māsai un brālim izstāstīt, ko bija uzzinājusi par vecākiem. Viņa jau gribēja māsu uzrunāt… Bet tad Emma klusi iekliedzās, metās lejā pa akmens pakāpieniem un aizskrēja pa sniegu.

-   Pagaidi! Emma! Kur tu…

Nu arī Keita ieraudzīja tumšu stāvu, kas bija iznācis no mežmalas un tuvojās, «t. Nē, Keita domāja, tas nevar būt…

Emma skrēja klupdama krizdama, līdz ceļiem grimdama kupenās, saukdama Gabriēla vārdu, un, kad bija lielo vīru sasniegusi, metās viņa skavās.

Keita dzirdēja māsu saucam: Es zināju! Zināju!

Pēc brītiņa, vēl arvien turēdams rokās Emmu, milzis uzkāpa terasē. Viņš bija ģērbies garā lāčādas kažokā; plecus klāja sniegs, arī garie mati bija piesniguši. Keita ievēroja, ka deniņos tie jau metas sirmi; arī seja bija grumbaināka nekā agrāk.

-   Sveika! Gabriēls sacīja.

Keita tikai pamāja, jo pārsteigums bija pārāk liels.

-Jūs esat nosalušas. Iesim iekšā! Un viņš atvēra durvis, kas veda uz zāli.

-   Labi gan, ka ieradies! Doktors Pims nāca viņam pretī. Emma turējās Gabriēlam blakus, satvērusi viņa roku. Dzirdēju, ka jūspusē kalnos esot snidzis pa krietnam.

Keita ievēroja, ka Maikls skatās uz milzi ar tādu sejas izteiksmi, kāda pirms brīža droši vien bijusi viņai pašai.

-   Es jau domāju, ka viņš… Paga… Bet kā tas… zēns stomījās.

Burvis tikai smaidīja, priecādamies par vispārējo apjukumu.

-   Liels prieks jūs visus atkal satikt! Gabriēls savā zemajā balsī nopietni teica.

-   Neņemiet ļaunā, bet Maiklam taisnība, sacīja Keita. Kā tas var būt, ka…

-   Kā tas var būt, ka neesmu miris?

-   Mmm… nūja!

-   Viens stulbs nezvērs Gabriēlam neko nevar padarīt! Emma kaismīgi izgrūda, kaut ko notrausdama no sejas.

Keita saprata, ka māsa raud laimes asaras.

-  Jāpateicas tev, Gabriēls vērsās pie Maikla.

-   Man?!

-Viņam?! Emma iesaucās. Ko tad viņš tādu ir paveicis? Kurš novāca mīnas? Es tās novācu! Kurš nogrūda tevi no laipas? Es to izdarīju!

Gabriēls pievērsa meitenei jautājošu skatienu.

-   Es atradu tevi uz laipas. Kad tu biji tur nokritis. Kad tu atsities un novēlies no augšējās laipas, Emma steigšus paskaidroja.

-Ja Maikls to nebūtu iedomājies, man varbūt nemaz neienāktu prātā, ka nezvēram ir bail no ūdens, Gabriēls sacīja. Tikai tā man izdevās to uzvarēt. Ūdens līmenim ceļoties, to elles izdzimumu beidzot noslīcināju.

-   Un paspējāt izglābties! brīnījās Keita.

-   Atceros, ka pēdējā brīdī uzskrēju augšā pa kāpnēm, kad aizsprosts visapkārt juka un bruka. Pēc tam biju pakritis uz kraujas malas un zaudējis samaņu. Tur mani atrada karalis Robijs ar saviem rūķiem.

-Tā bija gan! Rūķu karalis stāvēja, šūpodamies šurpu turpu, īkšķus ieāķējis vestes kabatās. Un cik vīru vajadzēja, lai šito puisi paceltu un izkustinātu no vietas! Tu jau esi smagāks par vezumnieka zirgu.

-   Oho! Rūķi tiešām ir ko vērts, Emma vēlīgi nosacīja.

Tad viņa Gabriēlu pavilka, mudinādama pieliekties,

un kaut ko iečukstēja lielajam vīram ausī. Keita dzirdēja Gabriēlu atbildam: Zinu… Es tevi ari…

Keita uzlūkoja doktoru Pimu. Tad jau viss kārtībā? Visiem viss beidzies labi? viņa jautāja.

-   Pat vairāk nekā labi! Paskaties apkārt! Visi ir tev pateicīgi!

Lūkodamās uz līksmajām ģimenēm, Keita nodomāja: mēs to paveicām. Lai kas būtu gaidāms nākotnē mēs to paveicām!

-Tagad gan lūdzu mani atvainot! doktors Pims teica. Es jau krietnu brīdi lūkojos uz to sidra krūzi…

-   Nē! Man kas jāsaka.

-Jā, mīļā?

-Es…

Vecais burvis gaidīja. Tāpat gaidīja arī Maikls un Emma māsa, turēdamās pie rokas Gabriēlam, Maikls, stāvēdams blakus karalim Robijam un Volesam. Abi izskatījās tik laimīgi, cik laimīgus Keita viņus vēl nekad nebija redzējusi.

-   Ko tu gribēji sacīt, Ketrina?

Keita saprata: tiklīdz viņa atklās, ko grāfiene bija stāstījusi ka vecāki atrodas Melnā Magnusa gūstā un vienīgi viņi visi trīs spēj tos glābt -, svētki būs beigušies. Meitene domāja par to, cik grūtu ceļu viņi veikuši un cik grūts ceļš vēl ejams, un nevēlējās Maiklam un Emmai šo skaisto vakaru sabojāt.

-   Es… es tikai gribu visiem novēlēt… priecīgus Ziemassvētkus!

Un svētku līksmība turpinājās. Ļaužu un rūķu bars dziedāja un dancoja ap egli, un vēlāk dziedāja Ziemassvētku dziesmas pie lielā kamīna; Stīvens Maklaterijs lūdza Maiklam piedošanu par to, ka bija grasījies viņu pakārt, un Maikls apliecināja, ka viss jau piedots un aizmirsts; parādījās Ābrahāms ar savu fotoaparātu, un Keita, Maikls un Emma metās viņam klāt un viņu apskāva, par visu pateikdamies; Voless un karalis Robijs mācīja bērniem rūķu Ziemassvētku dziesmas (Ziemassvētki tajās pieminēti visai maz, tās vairāk slavina kalnraču darba prasmi un tikumu, Maikls tās cītīgi pierakstīja). Visi sēdēja ap garu galdu, kas bija nokrauts ar labākajiem Ziemassvētku gardumiem, kādus tik var iedomāties: tur bija sivēna cepetis ar kļavu sīrupa glazūru un jēra galerts ar piparmētrām, un krāsnī cepti zeltaini kartupeļi, un kartupeļu biezenis ar sieru un ķiplokiem, un kūpošas garda sautējuma bļodas. Trīs atsevišķi galdi bija nokrauti ar dažādiem saldumiem un desertiem, turklāt uz viena no tiem bija tikai virtuli: šokolādes virtuli, kanēļa virtuļi, šokolādes un kanēļa virtuļi un virtuļi ar aveņu, zemeņu un kazeņu pildījumu, pārkaisīti ar pūdercukuru. Maikls piedāvāja Emmai nogaršot virtuli ar sēnēm, solīdams, ka tas būšot kas sevišķs, bet Emma viņam atcirta, lai ēdot vien pats savas pretekllbas. Uz galdiem kūpēja trauki ar karstvīnu un Ziemassvētku boli un lielas krūzes ar putainu kakao; sidrs bija triju veidu ābolu, bumbieru un medus; karaļa Robija rūķi bija atvēluši šurp muciņu rūķu alus, kas visiem labi gāja pie dūšas. Klintainieši, kuri jau reiz bija pateikušies Keitai, Maiklam un Emmai par labajiem darbiem, pienāca otrreiz un trešoreiz, vilkdami līdzi Ābrahāmu, lai tas visus kopā nofotografē. Maiklu, Keitu un Emmu iepazīstināja ar neskaitāmiem bērniem, kas bija nosaukti par Maiklu, Keitu vai Emmu. (Keita nodomāja: kad māte vakarā kādu no tiem ūjina mājās, vai tad viņas pagalmā nesaskrien puse pilsētas bērnu?) Mazie pārēdās saldumus un pārdzērās limonādi, un visiem gāja jautri, tikai Pīpenes jaunkundze visu laiku par kaut ko īgņojās; viņai tāda daba.

Keita centās iesaistīties līksmībā, tomēr viņai bija nemitīgi jādomā par visu notikušo un to, ko bija atklājusi grāfiene. Kas īsti ir Melnais Magnuss? Kāpēc viņa, Keita, var rīkoties ar "Atlantu" bez fotogrāfijas. Ko tas nozīmē? Kas īsti minēts pareģojumā tikai tas, ka viņi spēj atrast grāmatas, vai vēl kas vairāk? Un kādas ir pārējās divas grāmatas, kādas burvestības un noslēpumus tās satur? Tik daudz vēl viņa nezināja un nesaprata!

Un vecāki… Domājot par to, ko izcietuši tēvs un māte un ko viņi vēl arvien cieš, Keitai no bailēm un bēdām reiba galva.

Par vienu gan viņa nešaubījās. Ja vecāki ir dzīvi, tad viņa kopā ar Maiklu un Emmu tos atradīs. Lai cik varens būtu Melnais Magnuss, lai kādas grūtības būtu jāpārvar, meklējot tūkstošiem gadus pazudušas burvju grāmatas, viņa, brālis un māsa darīs visu iespējamo un neiespējamo, lai atbrīvotu vecākus un viņi visi atkal būtu kopā.

-   Keita! Emma iesaucās, pieskrējusi klāt kopā ar Maiklu; mazās māsas seja priekā staroja. Nāc, karalis Robijs tūlīt uzstāsies ar "Zvaniņš skan"! Viņš to svilpos caur degunu! Goda vārds, tie rūķi ir jocīgi!

-   Degunsvilpošana ir sena rūķu tradīcija, iebilda Maikls. Tad piemetināja: Tomēr būs gan jocīgi!

-   Nu nāc, Keita!

-   To nedrīkst nokavēt!

-   Robijs caur degunu svilpos "Zvaniņš skan"? Keita smiedamās pārvaicāja. To tiešām nedrīkst nokavēt!

Un viņa smaidīdama devās brālim un māsai līdzi.

Džons Stīvenss SMARAGDA KRĀSAS "ATLANTS"

Redaktore Lolija Soma

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-2915. A/s "Poligrāfists", K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

[1] neticami, vai ne? (franču vai. Šeit un turpmāk tulk. piez.)

[1] Mani draugi! (Franču vai)

[2] kāda stulbene! (franču vai.)

[2] Mani eņģeļi. (Franču vai.)

[3] atveriet durvis! (franču vai.)

[4] mans eņģeli. (franču vai.)

[5] tātad, bērni… (franču vai.)

[6] dārgā! (franču vai.)

[7] kādas šausmas. (Franču vai.)

" manu onkulīt. (franču vai.)

Content

Stīvenss Džons Smaragda krāsas «Atlants»

Saturs

PROLOGS

PIRMĀ NODALA Lavstoka kundzes cepure

OTRĀ NODALA Kramlijas jaunkundzes atriebība

TREŠĀ NODAĻA Francijas karaļi un karalienes

CETURTA NODALA Klintaines grāfiene

PIEKTĀ NODALA Doktors Staņislavs Pims

SESTĀ NODALA Melnā lappuse

septītā nodaļa Viesos pie grāfienes

ASTOTĀ NODAĻA Vilki

DEVITA NODALA Gabriēls

DESMITĀ NODALA Labirints

VIENPADSMITĀ NODALA 47. kameras gūsteknis

DIVPADSMITĀ NODALA Brokastis pusdienās

TRISPADSMITA NODALA Heimišs

ČETRPADSMITĀ NODALA Kūdrasmāmiņa

PIECPADSMITĀ NODAĻA Mirusī Pilsēta

SEŠPADSMITĀ NODAĻA Melnais ezers

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA Slepenā velve

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA Krauklis

DEVIŅPADSMITĀ NODALA Kauja par Mirušo Pilsētu

DIVDESMITĀ NODAĻA Keitas vīzija

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA Līgums ar raganu

DIVDESMIT OTRĀ NODALA Melnais Magnuss

DIVDESMIT TREŠĀ NODALA Klintaines bērni

DIVDESMIT CETURTĀ NODALA Rakotis

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA Senu Ziemassvētku rēgi