Nesbita Edīte

Stāsts par Amuletu

Stāsts par Amuletu

Edīte Nesbita

Doktoram Volisam Badžam, no Britu muzeja, pateicībā par negurstošo laipnību un palīdzību šīs grāmatas tapšanas gaitā.

.

1. nodaļa PSAMIĀDA

Reiz dzīvoja četri bērni, kuri pavadīja vasaras brīvlaiku kādā baltā lauku mājā, un šī māja atradās lieliskā vietā starp grantsbedri un krīta raktuvēm. Kādu dienu viņiem grantsbedrē laimējās atrast dīvainu būtni. Acis šai būtnei bija novietotas garu radziņu galos kā gliemezim, un viņa prata tās ievilkt un izbīdīt gluži kā teleskopus. Ausis tai bija kā sikspārnim, mucai līdzīgais ķermenis atgādināja zirnekļa viduci, un to klāja bieza, mīksta spalva^ bet plaukstas un pēdas bija gluži tādas kā pērtiķim. Sī būtne paskaidroja bērniem, kurus sauca Sirils, Roberts, Antija un Džeina, ka viņa esot psamiāda jeb smilšu feja. Viņa bija veca, veca, veca, un viņas dzimšanas diena bija gandrīz visa sākuma pirmsākumā. Un viņa bija gulējusi smiltīs tūkstošiem gadu. Taču viņa joprojām bija saglabājusi fejai raksturīgās īpašības, un viena no šīm īpašībām ir spēja piepildīt cilvēka izsacītu vēlēšanos. Tu jau zini, ka fejas to vienmēr ir varējušas. Tā nu arī Sirils, Roberts, Antija un Džeina pārliecinājās, ka viņu izteiktā vēlēšanās piepildās, taču nez kāpēc viņi nekad neattapa vēlēties to, ko vajadzētu, un iznākums bieži vien bija visai dīvains un negaidīts.

Beigu beigās viņu nesaprātīgās vēlēšanās noveda viņus "pamatīgās sprukās", kā sacīja Roberts, un psa-miāda bija ar mieru palīdzēt viņiem no tām izkļūt vienīgi ar tādu norunu, ka bērni nekad vairs tai nelūgs piepildīt nevienu vēlēšanos un nevienam par atrasto feju nestāstīs, jo psamiāda nevēlējās mūžīgi apmierināt visu daudzo gribētāju untumus. Šķiroties no smilšu fejas, Džeina laipni teica:

- Es ceru, ka mēs vēl kādreiz tiksimies!

Un psamiāda, šo draudzīgo vārdu aizkustināta, piepildīja viņu vēlēšanos. Grāmatu par šiem notikumiem sauc "Pieci bērni un Kaut Kas”, un tā beidzas ar pavisam neinteresantiem vārdiem: "Bērni tiešām vēlreiz sastapa psamiādu, taču tas jau ir cits stāsts. Un tas nenotika grantsbedrē, bet pavisam, pavisam citādā vietā. Tas notika... Nu nē, vairāk neko es tomēr neteikšu."

Iemesls, kāpēc es toreiz vairāk neko nesacīju, bija tāds, ka es tobrīd vēl nebiju gluži noskaidrojusi, kad un kur bērni atkal satika psamiādu. Protams, es zināju, ka viņi satiksies, jo psamiāda vienmēr cieši turēja doto vārdu un, ja bija sacījusi, ka tas un tas notiks, tad tas un tas notika pavisam droši un neizbēgami. Cik ļoti viņa atšķiras no tiem cilvēkiem, kuri mums stāsta par gaidāmo laiku nākamajā ceturtdienā Londonā, dienvidu piekrastē un virs Lamanša!

Vasaras brīvlaiks, kurā tika atrasta psamiāda un piepildītas vēlēšanās, bija brīnum jauks, laukos pavadīts laiks, un bērni ļoti cerēja, ka arī nākamajā vasarā brīvdienas varēs pavadīt tieši tāpat. Ziemas brīvlaikā viņus ielīksmoja "Fēniksa un paklāja" brīnumainie notikumi, un šo abu dārgumu zaudējums būtu darījis bērnus ļoti nelaimīgus, ja vien nākotni neapgaismotu brīnišķā cerība pavadīt laukos vēl vienu vasaras brīvlaiku. Viņiem šķita — un ne jau bez iemesla ka pasaule ir brīnumu pilna, un viņi patiešām bija no tiem, kam šie brīnumi allaž gadās ceļā. Tā nu viņi gaidīja vasaras brīvlaiku; bet tad, kad tas pienāca, izrādījās, ka viss ir mainījies un stāvoklis kļuvis pavisam, pavisam briesmīgs. Tēvam vajadzēja braukt uz Mandžūriju, lai no turienes telegrafētu jaunākās kara ziņas neciešamajai avīzei, kurā viņš strādāja, - to laikam sauca "Dienas Kla-čas" vai kaut kā tamlīdzīgi. Un māte, nabaga māte bija prom Madeirā nopietnas slimības dēļ. Un Jēriņš -tas ir, mazais brālītis - bija aizbraucis viņai līdzi. Bet Emmas tante, kura bija mātes māsa, pēkšņi bija sadomājusi apprecēties ar tēvoci Redžinaldu, kurš bija tēva brālis, un abi kopā bija aizbraukuši uz Ķīnu, un, lai cik loti tava tante un tēvocis tevi mīlētu, tas ir pārāk tālu, lai viņi aicinātu tevi turp pavadīt brīvdienas. Tā nu bērni palika kopā ar veco aukli, kura dzīvoja Ficroja ielā, netālu no Britu muzeja, un, kaut gan aukle vienmēr bija pret viņiem ļoti laba un lutināja viņus ar tādu vērienu, kāds nenāktu par labu pat mums, pieaugušajiem , visi četri tomēr jutās gauži nelaimīgi, un, kad ormaņa kariete ar tēvu un visām viņa ceļasomām, šaujamrīkiem, aitādām, segām un alumīnija virtuves piederumiem bija aizripojusi tālumā, pagura pat visdrosmīgākā sirds, un meitenes apskāvušās sāka nevaldāmi šņukstēt, bet zēni raudzījās ārā katrs pa savu gareno, drūmo viesistabas logu un pūlējās izlikties, ka neviens kārtīgs puika vispār nezina, ko nozīmē raudāt.

Ceru, ka tu ievēroji: šie bērni nebija tādi činkstuļi, lai ļautu bēdām vaļu, iekams tēvs nebija aizbraucis;

viņi labi zināja, ka tēvam tāpat jau ir pietiekami daudz raižu un rūpju. Bet, kad tēvs bija projām, tad ikviens pēkšņi jutās tā, it kā visus mūža gadus būtu pūlējies neraudāt un tagad nu beidzot ir jāizraudas, lai notiktu kas notikdams. Un tā nu viņi ļāva sev raudāt.

^ Tēja un launags ar garnelēm un kressalātiem bērnus mazlietiņ uzmundrināja. Kressalāti bija sakārtoti lokā ap platu stikla sālstrauku, un šādu ēstgribas veicināšanas paņēmienu viņi agrāk nebija pazinuši. Tomēr par priecīgu šo maltīti dēvēt nevarēja.

Pēc tējas Antija uzkāpa istabā, kurā vēl nesen bija dzīvojis tēvs, un, ar izmisumu pārliecinādamās, ka tēva tur nav, un atcerēdamās, ka viņš ar katru brīdi vairāk attālinās no saviem bērniem un tuvojas krievu šaujamstobriem, viņa atkal apraudājās. Pēc tam viņa sāka domāt par māti, kura ir tālumā slima un vientuļa un kurai varbūt tieši šajā brīdī vajadzīgs, lai kāda maza meitene ierīvētu viņai pieri ar odekolonu vai uzvārītu ašu tējas tasi, un viņa apraudājās vēl sirsnīgāk. Un tad Antija atcerējās, ko māte teikusi pēdējā vakarā pirms prombraukšanas: viņai, vecākajai no meitenēm, vajagot censties uzturēt citiem labu garastāvokli un tā tālāk. Tāpēc Antija mitējās raudāt un sāka domāt. Un, kad viņa bija domājusi tik ilgi, cik spēja, tad nomazgāja seju, sasukāja matus un devās lejā pie pārējiem, cenzdamās izskatīties tā, it kā raudāšana būtu nodarbošanās, par kuru viņa nekad nav dzirdējusi.

Viesistabā valdīja drūma noskaņa, un to nebūt neuzlaboja Roberta centieni īsināt laiku, raustot aiz matiem Džeinu, - tiesa, viņš neraustīja stipri, tikai tik daudz, lai māsu pakaitinātu.

^ Paklausieties! - Antija teica. - Noturēsim kara apspriedi!

Šis vārds bērnu sarunās bija ienācis tajā briesmīgajā dienā, kad Sirils neapdomīgi vēlējās, kaut Anglijā dzīvotu sarkanādainie indiāņi, un šie indiāņi tur patiešām bija uzradušies. "Kara apspriedes" pieminēšana atsauca viņiem atmiņā pēdējās vasaras brīvlaika dienas, un visi nopūtās; viņi domāja par balto māju ar skaisto dārza biezokni - par vēlīnajām rozēm, asterēm, samtenēm, smaržīgajām rezēdām un kuplajiem asparagiem, - par biezokni, kuru kāds savulaik bija vēlējies pārvērst koptā dārzā, bet kurš tagad bija, tēva vārdiem runājot, "pieci akri dadžu, kuros šur tur rēgojas pa sīkam ķiršu kokam". Viņi domāja par ieleju, kuras kaļķu cepļi saulē izskatījās gluži kā Aladina pilis, domāja par savu smilšu bedri, kuru ieskāva dzeltenīgi zāļu stiebri un bālas savvaļas puķes izstīdzējušiem kātiem un kuras stāvajā sienā rindojās mazas aliņas - čurkstīšu mājokļi. Un viņi domāja par spirgto, svaigo gaisu, kas smaržoja pēc ķimenēm un mežrozītēm, un par pavardu dūmiem, kas cēlās augšup no ceļmalas namiņiem; un tad viņi aplaida skatienu vecās aukles smacīgajai viesistabai, un Džeina nopūtās:

-Ai, cik šeit viss ir citādi!

Šeit patiešām viss bija citādi. Pirms tēvs tika nodevis bērnus vecās aukles gādībā, viņa bija izīrējusi istabas citiem iemītniekiem. Un viņas istabas bija iekārtotas "izīrēšanai". Nudien, interesanti, kāpēc istabas "izīrēšanai" cilvēki vienmēr iekārto pavisam citādi, nekā tās iekārtotu dzīvošanai. Šajā istabā bija smagi, tumši sarkani aizkari - tādā krāsā, uz kuras asinis neatstātu nekādus traipus, un starp tiem karājās rupji mežģīņu aizkari. Paklājs bija dzelteni violets, un tam virsū dīvainās vietās uzklāti pelēkas un brūnas vaskadrānas gabali. Kamīnā gulēja skaidas un kaut kādi spīdīgi vizuli. Istabā atradās bagātīgi nolakots skapis vai bufete ar atslēgu, kura nedarbojās. Te bija cieti krēsli - krietni vairāk krēslu, nekā vajadzīgs - ar tamborētiem pārklājiem, kuri slīdēja nost no sēdekļiem, un paši sēdekļi bija ar nepareizu slīpumu. Galdu sedza nepievilcīgi zaļš galdauts ar dzeltenu ķēžu dūriena izšuvumu gar malu. Virs kamīna malas atradās spogulis, kurš cilvēkam lika izskatīties daudz neglītākam, nekā viņš izskatās īstenībā, vienalga, cik neizskatīgs viņš būtu no dabas. Un vēl tur bija plauktiņš ar sarkanbrūnu plīša sedziņu, kam vilnas bārkstis bija pavisam nepiemērotā krāsā; drūma izskata pulkstenis, kurš atgādināja melnu kapa pieminekli, turklāt klusēja kā kaps, jo sen jau bija aizmirsis tikšķēt. Un vēl tur stāvēja krāsaina stikla vāzes, kurās nekad netika turētas puķes, un krāsains tamburīns, kuru nekad neviens nespēlēja, un krāsaini turekļi, kuri neko neturēja.

"Un ķēniņienes portrets koka ietvarā,

Un cienīgs parlamenta ēku attēls,

Un bildīte ar strupdeguni mežcirtēju.”

Tur bija divas grāmatas - pagājušā decembra "Bredšo" vilcienu saraksts un kāds sējums no Plam-ridža "Rakstiem par tesāliešiem". Tur bija... taču es nespēju vēl ilgāk kavēties pie šī bēdīgā apraksta. Šeit patiešām, kā sacīja Džeina, viss bija pilnīgi citādi!

- Noturēsim kara apspriedi! - Antija atkārtoja.

- Par ko? - Sirils nožāvādamies jautāja.

- Te nav itin nekā, par ko apspriesties, - izmeta Roberts, nelaimīgu seju spārdīdams galda kāju.

- Es negribu neko spēlēt, - īdzīgi novilka Džeina.

Antija ļoti pūlējās nesaskaisties. Tas viņai izdevās.

- Paklausieties! - viņa teica. - Nedomājiet, ka gribu jums lasīt pamācības vai teikt kaut ko nejauku; es gribu tikai, kā saka tēvs, novērtēt situāciju. Vai esat ar mieru?

- Vālē tālāk! - Sirils vienaldzīgi atmeta.

- Nu tā. Mēs visi zinām, kāpēc mums jādzīvo šeit, -tāpēc, ka aukle nevarēja iet no šejienes projām un atstāt nabaga veco skoloto kungu augšstāvā vienu pašu. Un nebija neviena cita, kam tēvs varētu mūs uzticēt, - turklāt jūs zināt, ka mātes ārstēšanās Madeirā ir prasījusi daudz naudas.

Džeina sērīgi nošņaukājās.

- Jā, es zinu, - Antija steigšus turpināja, - bet nedomāsim par to, cik tas viss ir nejauki. Saprotiet, mēs nevaram atļauties neko tādu, kas prasa daudz naudas, bet mums kaut kas ir jādara. Un es zinu, ka Londonā ir daudz kā tāda, ko iespējams apskatīt, neko nemaksājot, un mēs varētu iet un skatīties. Mēs visi jau esam pietiekami lieli, un mums nav jāpieskata Jēriņš...

Džeina nošņaukājās skaļāk nekā iepriekš.

- Tas nozīmē, ka neviens nevar mums sacīt "Nē!"

viņa, mūsu mīlā brālīša, dēl. Un man šķiet, ka mums vienkārši jāpierāda auklei, ka esam pietiekami lieli un mūs var laist staigāt vienus pašus, citādi mums vispār galīgi nebūs ko darīt. Un es ierosinu apskatīt visu, kas vien apskatāms, un sāksim ar to, ka palūgsim auklei mazliet maizes un dosimies uz Sv. Džeimsa parku. Es zinu, ka tur ir pīles, un mēs varam tās barot. Tikai jāpierunā aukle, lai laiž mūs vienus pašus. ,, - .•

- Lai dzīvo brīvība! - iesaucas Roberts. - Bet viņa jau mus nelaidis.

- Gan laidīs! - negaidot sacīja Džeina. - Man šorīt ienāca prātā tieši tas pats, un es to pateicu tēvam, un viņš atbildēja: jā, drīkst, un, pats galvenais, viņš pateica auklei, ka mēs drīkstam pastaigāties vieni paši; tikai mums vienmēr jāpasaka, kurp ejam, un tad, ja mums nebūs nekas slikts aiz ādas, viņa mūs laidīs.

- Lai dzīvo tālredzīgā Džeina! - iesaucās Sirils, beidzot atgūdamies no grūtsirdības gurduma. - Paklausieties, iesim tūlīt pat!

Tā nu viņi devās pastaigā, un vecā aukle tikai lūdza, lai viņi uzmanoties, iedami pāri ielām, un grūtākajās vietās lai lūdzot palīdzību policistam. Taču bērni bija pieraduši šķērsot ielas, jo agrāk bija dzīvojuši Kemdentaunā un labi pazina tādu pilsētas ielu, pa kuru tramvaji bez mitas braukā turp un atpakaļ kā negudri visās diennakts stundās, un tā vien šķiet, ka tie nemaz nevar neuzbraukt virsū.

Bērni bija apsolījuši atgriezties mājās pirms tumsas, taču pašlaik bija jūlijs, tāpēc tumsa iestājās patiešām ļoti vēlu, turklāt krietni pēc gulētiešanas laika.

Bērni sāka iet uz Svētā Džeimsa parka pusi, un kabatas viņiem bija piebāztas ar maizes gabaliem un grauzdiņu garozām, kas domātas pīlēm. Es atkārtoju: sāka iet, jo līdz galam viņi nenokļuva.

Starp Ficroja ielu un Svētā Džeimsa parku stiepjas daudz ielu, un, ejot pa pareizo ceļu, jāiet garām daudziem veikaliem, kuri vedināt vedina apstāties un pamielot acis. Bērni apstājās un aplūkoja skatlogos zeltīta brokāta mežģīnes, krelles, gleznas, dārglietas, kleitas, cepures, austeres un omārus, un viņu bēdas vairs nelikās gluži tik nepanesamas, kādas tās bija likušās Ficroja ielas 300. nama viesistabā.

Itin drīz brīnumainas nejaušības dēļ Roberts nogriezās ap kādu stūri (viņš bija izraudzīts par kapteini, jo meitenēm likās, ka tā būšot labi, un arī viņam pašam tā likās, un skaidrs, ka Sirils nevarēja iebilst, jo tas būtu izskatījies pēc vistīrākās skaudības), un bērni nokļuva mazu, interesantu sānieliņu mudžeklī, kur varēja ieraudzīt visinteresantākos veikalus - tajos pārdeva dzīvas radības. Viens skatlogs bija no vienas vietas piekrauts ar būrīšiem, un tajos lēkāja daždažādi skaisti putni. Bērni aplūkoja tos ar sajūsmu, līdz atcerējās, kā paši reiz vēlējušies spārnus un tos dabūjuši, - un pēc tam viņi aptvēra, cik briesmīgi nelaimīgai jājūtas ikvienai spārnotai radībai, kas iesprostota būrī un nevar nekur aizlidot.

- Būt par būrī ieslodzītu putnu ir jābūt vienkārši drausmīgi! - sacīja Sirils. - Ejam tālāk!

Viņi devās tālāk, un Sirils pūlējās izgudrot plānu, kā iegūt bagātību, kļūstot par zelta racēju Klondaikā, un pēc tam nopirkt visus pasaules iesprostotos putnus un palaist tos brīvībā. Pēc tam bērni nokļuva pie veikala, kurā pārdeva kaķus, bet arī kaķi bija iesprostoti krātiņos, un bērniem vajadzēja vēlēties, kaut atrastos kāds bagātnieks un nopirktu visus kaķus un noliktu tos uz kamīnu paklājiem, kur kaķiem ir vispiemērotākā vieta. Tālāk bija suņu veikals, un arī tas nelikās pievilcīgs, jo visi suņi bija vai nu pieķēdēti, vai iesprostoti būros un gan lielie, gan mazie suņi lūkojās uz četriem bērniem ar skumji sērīgām acīm un lūdzoši luncināja astes, it kā gribēdami sacīt: "Nopērc mani! Nopērc mani! Nopērc mani un ļauj man iet pastaigā kopā ar tevi, ai, nopērc mani un manus nabaga brāļus arī! Lūdzu, lūdzu, lūdzu!" Viņi smilkstēdami gandrīz skaidri un dzirdami izteica šo "Lūdzu, lūdzu, lūdzu!", un tikai kāds liels īru terjers izturējās nelaipni un ierūcās, kad Džeina mēģināja viņu noglāstīt.

- Grrr! - viņš šķita sakām, ar acs kaktiņu greizi skatīdamies bērnos. - Jūs jau nu mani nepirksiet! Mani nepirks neviens - nekad - es nomiršu pie ķēdes - un man nemaz nerūp, cik drīz tas notiks!

Nezinu, vai bērni citkārt būtu to sapratuši, taču viņi reiz bija pavadījuši dienu aplenktā pilī, tāpēc zināja, cik briesmīgi ir atrasties gūstā, kad gribas tikt ārā.

Protams, bērni nevienu suni nevarēja nopirkt. Tiesa, viņi apvaicājās, cik maksā pats mazītiņākais no visiem, un tas maksāja sešdesmit piecas mārciņas -bet tikai tāpēc, ka tas bija japāņu klēpja sunītis, spaniels, tāds pats, ar kādu reiz kopā tikusi gleznota ķēniņiene, kad viņa bija vēl tikai Velsas princese. Tomēr bērni domāja: ja tik dārgs ir pats mazākais, tad lielie suni noteikti maksā tūkstošus, - un viņi devas tālāk.

Pēc tam viņi vairs neapstājās ne pie viena kaķu, suņu vai putnu veikala, bet gāja tiem visiem garām, līdz beidzot nonāca pie kāda cita veikala, un tajā tika pārdoti radījumi, kuriem, šķiet, bija puslīdz vienalga, kur tie atrodas, - zelta zivtiņas un baltās pelītes, jūraszvaigznes un citas akvāriju radības, ķirzakas un krupji, eži un bruņrupuči, pieradināti truši un jūrascūciņas. Tur bērni uzkavējās ilgāku laiku, caur būru restēm baroja jūrascūciņas ar maizes drupatām un prātoja, vai būtu iespējams Ficroja ielas nama pagrabā turēt smilškrāsas trusi.

- Es nedomāju, ka auklei būtu sevišķi iebildumi, -sacīja Džeina. - Truši reizēm ļoti pierod pie mājām. Droši vien tas iemācītos pazīt viņas balsi un tecētu viņai visur pakaļ.

- Un viņa kluptu pār to divdesmit reizes dienā, -piemetināja Sirils. - Bet, piemēram, čūska...

- Čūsku šeit nav, - steigšus sacīja Roberts, - un es nekad neesmu varējis sadraudzēties ar čūskām -pats nezinu, kāpēc.

- Sliekas ir tādas pašas, - Antija teica, - un zuši un kailie gliemeži arī. Man šķiet, tas ir tāpēc, ka mums nepatīk radījumi bez kājām.

- Tēvs stāstīja, ka čūskām kājas esot paslēptas iekšpusē, - sacīja Roberts.

- Jā - un vēl viņš stāstīja: mums iekšpusē esot paslēptas astes. Bet no tādiem teicieniem nevar tikt gudrs, - sacīja Antija. - Man ļoti nepatīk radījumi, kuriem nav kāju.

- Sliktāk ir tad, kad kāju ir pārāk daudz, - Džeina noskurinādamās iebilda. - Iedomājies, piemēram, simtkājus!

Bērni stāvēja uz ietves, sagādādami zināmas neērtības dažiem garāmgājējiem, un šādi īsināja laiku sarunās. Sirils bija atspiedies ar elkoni pret kādu būri, kurš, bērniem pirmoreiz apskatot visu lielo būru grēdu, bija izskatījies tukšs, un centās atmodināt no nekustības kādu ezi, kurš viņu sarunas sākumā bija saritinājies kamolā. Un tad piepeši viņam zem elkoņa sīka balstiņa klusi, skaidri un pavisam nepārprotami teica - nevis pīkstienā vai smilkstā, kas būtu jāpārtulko, bet pavisam skaidrā angļu valodā:

- Nopērc mani... lūdzu, lūdzu, nopērc!

Sirils satrūkās, it kā viņam kāds būtu iekniebis, un atlēca krietnu gabalu tālāk no būra.

- Nāc atpakaļ - lūdzams, nāc atpakaļ! - balss iesaucās mazliet skaļāk, tomēr joprojām diezgan klusu. - Noliecies un tēlo, ka tev jāsasien zābaka aukla... es redzu, ka tā tev, kā vienmēr, ir vaļā!

Sirils mehāniski paklausīja. Notupies uz sausās, karstās, putekļainās ietves, viņš ielūkojās būra tumsā un attapās vaigu vaigā ar - psamiādu!

Smilšu feja izskatījās vājāka nekā pēdējā reizē, kad Sirils to bija redzējis. Tā bija noputējusi un netīra, tās kažoks bija savēlies un nekopts. Psamiāda bija sakņupuši nožēlojamā kamolā, un garās gliemeža acis bija pavisam ievilktas uz iekšu, tā ka tās gandrīz nevarēja redzēt.

- Paklausies, - psamiāda teica tādā balsī, ka likās: viņa kuru katru brīdī sāks raudāt, - diez vai tas radījums, kurš sauc sevi par veikala saimnieku, prasīs par mani augstu maksu. Es viņam vairākas reizes esmu iekodusi un cenšos izlikties tik parasta un necila, cik vien spēju. Viņš nav sastapis nevienu skatienu no manām skaistajām, skaistajām acīm. Pasaki pārējiem, ka esmu šeit, bet piekodini, lai viņi mūsu sarunas laikā pēta visus tos citus sīkos, prastos radījumus. Saimnieks tur iekšā nedrīkst pamanīt, ka jums ir interese par mani, citādi pacels man cenu krietni augstāk, nekā jūsu iespējas atļauj maksāt. Es atceros, ka jaukajās, senajās dienās iepriekšējā vasarā jums nekad nebija daudz naudas. Ak, es nekad nebūtu domājusi, ka tik ļoti priecāšos, jūs ieraudzīdama, - tolaik es nemaz par to nepriecājos! - Psamiāda nošņaukājās un aši izgrūda savas garās gliemeža acis uz āru, lai nopurinātu asaru tālāk no sava kažoka. - Pasaki pārējiem, ka esmu šeit, un pēc tam es tev sīki izstāstīšu, kā mani nopirkt! - Sirils sasēja

zābaka auklu stingrā mezglā, piecēlās un enerģiskā tonī uzrunāja pārējos.

- Paklausieties! - viņš teica. - Es nemuļķojos un vēršos pie jūsu goda! - Šāds aicinājums viņu ģimenē vienmēr tika uzklausīts ļoti nopietni. - Neskatieties uz šo būri - skatieties uz to balto žurku! Un neskatieties uz šo būri, vienalga, ko es jums teikšu!

Drošības dēļ viņš tomēr aizstājās būrim priekšā.

- Tagad sagatavojieties lielam pārsteigumam. Tajā būrī tup mūsu vecā draudzene - neskatieties! -jā, psamiāda, vecā, labā psamiāda! Viņa grib, lai mēs viņu nopērkam. Un viņa teica, lai mēs neskatoties uz viņu. Skatieties uz balto žurku un skaitiet naudu! Nekādā ziņā neskatieties šurp!

Pārējie darīja tieši tā, kā sacīts. Viņi skatījās uz balto žurku, līdz to pilnīgi samulsināja un tā aizbēga un notupās būra tālākajā kaktā uz pakaļkājām, paslēpdama acis aiz priekšķepām un izlikdamās, ka mazgā seju.

Sirils vēlreiz noliecās un, cītīgi darbodamies ar otru zābaka auklu, noklausījās psamiādas turpmākos norādījumus.

- Ejiet iekšā, - psamiāda teica, - un jautājiet, cik maksā visvisādi citi būri un radījumi. Pēc tam sakiet: "Cik jūs prasāt par to pērtiķi, kurš pazaudējis asti, - par to ērmīgo pinkaini trešajā būrī no viņa gala?" Nē, nebaidieties aizskart manas jūtas, sauciet droši mani par pinkainu pērtiķi - es visiem spēkiem esmu centusies par tādu izlikties! Nedomāju, ka viņš nosauks augstu cenu - kopš aizvakardienas, kad ierados šeit, esmu iekodusi viņam vienpadsmit reizes. Ja viņš nosauks lielāku summu, nekā varat atļauties, sakiet: kaut mums būtu tāda nauda!

- Bet mēs vairs nedrīkstam gaidīt, lai tu piepildītu mūsu vēlēšanās. Esam apsolījuši, ka tādas tev vairs neizteiksim, - sacīja apmulsušais Sirils.

- Neesi tāds muļķis un nejēga! - smilšu feja atmeta drebošā balsī, bet ar patiesu sirsnību. - Labāk saskaiti, cik jums par visiem kopā ir naudas, un dari, kā teicu!

Izstiepis stīvu un maldinošu pirkstu pret balto žurku, lai izliktos, ka viņa valodu rosina tikai un vienīgi tās pievilcība, Sirils visu paskaidroja pārējiem, bet psamiāda tikmēr kvernēja, savilkušies čokurā, un visiem spēkiem pūlējās izlikties ārkārtīgi neinteresanta.

Tad visi četri bērni iegāja veikalā.

- Cik jūs prasāt par to balto žurku? - Sirils jautāja.

- Deviņus pensus gabalā.

- Un cik maksā krupji?

- Četrus pensus. Un tagad paklausieties! - uzsauca visu šo būros iesprostoto dzīvību taukaini spīdīgais īpašnieks ar tik spēju niknumu, ka bērnu pulciņš steigšus atkāpās pie būriem noklātās veikala sienas. - Paklausieties! Jūs man te nedomājiet nākt un griezt visu veikalu ar kājām gaisā, un prašņāt par katru rāpuli tīrās pļāpāšanas pēc, jo tas jau nu nenotiks! Ja esat pircēji, tad pērciet, bet neviens kārtīgs pircējs negrib pirkt peles, ķirzakas, krupjus un jūrascūciņas reizē. Tāpēc lasieties prom!

- Pagaidiet mirklīti! - iebilda Sirils, nožēlojami apzinādamies, cik muļķīgi izpildījis psamiādas norādījumus, kaut arī gribējis tikai to labāko. - Pasakiet man vēl kaut ko! Cik jūs gribat par to pinkaino, veco pērtiķi trešajā būrī no gala?

Veikala saimnieks to uztvēra kā jaunu apvainojumu.

- Pats tu esi pinkains pērtiķis! - viņš atcirta. - Taisies, ka tiec, jaunais nekauņa! Ārā no veikala!

-Ai, neesiet taču tik nikns! - iejaucās Džeina, uztraukumā pavisam samulsusi. - Vai tad jūs neredzat, ka viņš patiešām grib to zināt?

- Ak šitā gan? - saimnieks nošņācās. Pēc tam viņš aizdomīgi pakasīja ausi, jo, būdams labs veikalnieks, viņš allaž prata saklausīt klienta balsī patiesības skaņu. Viņam bija apsaitēta roka, un pirms dažām minūtēm viņš vēl jutās gatavs pārdot "pinkaino, veco pērtiķi” par desmit šiliņiem. Bet tagad...

- Ak tad grib zināt, ko? - viņš novilka. - Nu tad cena ir divas mārciņas desmit. Sitam pērtiķim līdzīgs vēl nav redzēts, vismaz šinī ekvatora pusē ne. Londonā tāds ir uzradies pirmo reizi. Viņu vajadzētu likt zooloģiskajā dārzā. Divas mārciņas desmit skaidrā naudā, vai arī taisieties, ka tiekat!

Bērni saskatījās - viņiem pavisam bija divdesmit trīs šiliņi un pieci pensi, un arī tikai tāpēc, ka tēvs šķiroties viņiem "uz visiem kopā" bija iedevis vienu sovrinu; citādi kopīgā bagātība būtu tikai trīs šiliņi un pieci pensi.

- Mums ir tikai divdesmit trīs šiliņi un pieci pensi, -teica Sirils, pašķindinādams kabatā iemestās monētas.

- Kā tad, divdesmit trīs šiliņi un vesels vezums nekaunības! - atmeta veikalnieks, jo neticēja, ka Si-rilam ir tik daudz naudas.

Iestājās bēdīgs klusums. Tad Antija kaut ko atcerējās un teica:

- Ai, kā es gribētu, kaut man būtu divas mārciņas un desmit šiliņi!

- Jā, arī es to gribētu, jaunkundz, - ar dzēlīgu laipnību atteica veikala saimnieks. - Skaidrs, ka es gribētu, kaut tev būtu tāda nauda!

Antija bija nolikusi roku uz letes, un viņai šķita, ka zem tās kaut kas sakustas. Viņa pacēla plaukstu. Zem tās gulēja pieci spoži pussovrini.

-Ai, man patiešām tā ir! - viņa iesaucās. - Lūdzu, te būs, un ņemsim savu samjā... tas ir, savu pērtiķi!

Veikalnieks uzmanīgi aplūkoja monētas, tomēr steigšus sabēra tās sev kabatā.

- Nu, es ļoti ceru, ka tā ir godīga nauda, - viņš teica, paraustīdams plecus. Pēc tam viņš pakasīja sev aiz auss.

- Nu tad jau man acīmredzot jums jādod tas radījums, - viņš novilka. - Bet tas ir vērts vismaz trīsreiz tik daudz, jā, jā...

Viņš nesteidzīgi izgāja no veikala un aizstaigāja līdz būrim, tad piesardzīgi pavēra durtiņas, strauji un nikni satvēra psamiādu, un tā viņam atbildēja ar pamatīgu atvadu kodienu.

- Savāciet to mežoni! - vīrietis uzsauca, saspiedis psamiādu tik cieši, ka gandrīz to nosmacēja. - Pārkoda man pirkstu līdz kaulam, briesmonis tāds!

Viņš izbrīnā iepleta acis, redzēdams, ka Antija droši pastiepj pretī rokas.

- Ja tas jums izskrāpēs acis, mani nevainojiet! -viņš teica, un psamiāda ar lēcienu atbrīvojās no viņa raupjajām, netīrajām rokām; nākamajā brīdī Antija to satvēra - protams, arī ne visai tīrās, tomēr maigās un sārtās rokās - un saudzīgi piespieda sev klāt.

- Tā taču tu nevari nest to mājās! - sacīja Sirils.

- Ap mums salasīsies vesels pūlis. - Un tiešām: pie viņiem jau bija apstājušies divi izsūtāmie zēni un viens policists. ' - :

- Es varu iedot jums tikai papīra tūtu, kurās mēs liekam bruņrupučus, - veikalnieks pikti atmeta.

Tā nu visi iegāja atpakaļ veikalā, pārdevējs iedeva Antijai vislielāko tūtu, kādu varēja sameklēt, un, kad meitene to pavēra vaļā un psamiāda rātni ielīda tajā, vīrietim aiz brīnumiem gandrīz acis izsprāga no pieres.

- Oho! - viņš iesaucās. - Tas jau ir gluži kā cirkā! Bet varbūt jūs to mežoni esat satikuši jau agrāk?

- Jā, - Sirils atbildēja. - Mēs esam veci draugi.

- Ja es to būtu zinājis, - vīrietis pikti teica, - jūs to pat par divkāršu summu nebūtu dabūjuši! Bet, galu galā, - viņš piemetināja, kad bērni nebija vairs redzami, - nemaz nav tik slikti, jo es necerēju par to ērmu dabūt vairāk nekā piecus šiliņus. Jā, bet bija taču jāatlīdzina arī par kodieniem!

Bērni, steigdamies mājup, satraukumā un pacilātībā drebēja, un psamiāda drebēja savā papīra tūtā.

Kad viņi bija aiznesuši to mājās, Antija krietnu brīdi to auklēja, glāstīja un būtu pat apraudājusies, ja laikus neatcerētos, cik ļoti smilšu feja necieš slapjumu.

Kad psamiāda bija pietiekami atguvusies, tā teica:

- Sagādājiet man smiltis, smalkas, baltas smiltis! Un labi daudz!

Bērni atnesa smiltis, sabēra tās apaļā bļodā un ielika tur psamiādu, un tā berzās, vārtījās, purinājās, trinās, kasījās un bužināja savu kažoku, līdz jutās tīra un apmierināta; pēc tam tā steigšus izraka turpat smiltīs bedri un nolikās gulēt.

Bērni paslēpa bļodu zem meiteņu gultas un devās ēst vakariņas. Vecā aukle bija sagatavojusi viņiem garšīgas sviestmaizes ar ceptiem sīpoliem. Viņai netrūka laipnu un gādīgu ieceru.

Kad Antija nākamajā rītā pamodās, psamiāda tupēja bedrītē starp viņas un Džeinas plecu.

- Jūs man izglābāt dzīvību, - tā teica. - Es zinu, ka agri vai vēlu tas vīrs būtu uzlējis man aukstu ūdeni, un tad es būtu pagalam. Vakar redzēju, kā viņš mazgāja jūras cūciņu būri. Man vēl briesmīgi nāk miegs, tāpēc līdīšu atpakaļ smiltīs kādu brīdi pasnaust. Pamodini puikas un šo miegamici Džeinu, un, kad būsiet paēduši brokastis, tad visi aprunāsimies.

- Vai tu pati nemaz negribi brokastis? - Antija jautāja.

- Gan jau drīz kādu nieku uzēdīšu, - psamiāda atbildēja, - bet pašlaik man rūp tikai smiltis - tās man ir ēdiens, dzēriens, siltums un ģimene. - Pēc šiem vārdiem smilšu feja pa gultas pārklāju notrausās lejā un ierāpās atpakaļ bļodā, un meitenes dzirdēja, kā tā skrāpēdamās ierokas smiltīs.

- Tā! - Antija noteica. - Tagad mūsu brīvdienas vairs nebūs garlaicīgas. Mēs atkal esam atraduši psa-miādu.

- Jā, protams, - Džeina, vilkdama zeķes, atbildēja, - garlaicīgi mums nebūs... bet tagad šī feja ir tikai kaut kas līdzīgs klēpja šunelim, jo mēs vairs neko nedrīkstam vēlēties.

-Ak, nu nebozies taču! - attrauca Antija. - Ja arī tā nedarīs neko citu, tad vismaz pastāstīs mums par megatērijiem un tamlīdzīgiem radījumiem!

2. nodaļa PUSE NO AMULETA

Sen, sen - proti, pagājušajā vasarā -...kāda psa-miādas piepildīta vēlēšanās bija sagādājusi bērniem dažas neērtības kalpotāju neparedzētās izturēšanās

23

dēļ un bērni bija vēlējušies, lai turpmāk kalpotāji psamiādas veltes nespētu redzēt. Un, šķiroties no smilšu fejas, bērnu pēdējā vēlēšanās bija sastapt to vēl kādreiz nākotnē. Tāpēc viņi to bija sastapuši (un, kā sacīja Roberts, psamiādai tā bija ellīga veiksme). Tagad jūs saprotat, ka psamiādas jaunā atrašanās vieta bija piepildītas vēlēšanās rezultāts un tāpēc kalpotāji viņu nevarēja redzēt. Turklāt drīz kļuva skaidrs, ka psamiāda par kalponi uzskata arī veco aukli - kaut gan lāga sieviete pašlaik dzīvoja pati savā mājā -, jo viņa psamiādu nekad nepamanīja. Un labi vien bija, jo aukle noteikti nebūtu ļāvusi meitenēm turēt zem savas gultas dzīvu radību un vēl bļodu ar smiltīm.

Kad brokastu galds bija novākts - starp citu, brokastis bija ļoti garšīgas un neikdienišķas, jo viņi ēda karstas maizītes, - Antija aizgāja uz savu istabu, izvilka no pagultes bļodu un pamodināja psamiādu. Tā izstaipījās un nopurinājās.

- Jūs esat norijuši brokastis lielā steigā, un tas ir pavisam neveselīgi, - viņa teica. - Ir pagājušas labi ja piecas minūtes.

- Mēs bijām prom gandrīz veselu stundu, — atbildēja Antija. - Nāc vien parunāties - tu taču apsolīji!

- Nu tad tā, - psamiāda noteica, apsēdusies smiltīs un piepeši izšāvusi uz āru savas garās acis kātiņu galos, - kas jādara, tas jādara, tāpēc labāk patiešām sāksim tūlīt. Es negribu, lai notiktu pārpratumi, tāpēc teikšu skaidri un gaiši...

-Ai, lūdzu, pagaidi! - Antija iesaucās. - Vispirms aiziesim pie pārējiem. Viņiem liksies ļoti nejauki, ka esmu runājusi ar tevi slepenībā, tāpēc nāc, mīļā, kopā ar mani lejā!

Viņa notupās pie smilšu bļodas un izstiepa rokas. Laikam psamiāda atcerējās, cik patīkami bijis ielēkt šajās pašās rokās nupat, iepriekšējā dienā, jo paklusi, īdzīgi noņurdēja un lēca atkal.

Antija ietina smilšu feju savā priekšautiņā un nonesa lejā pa kāpnēm. Pārējie viņas sagaidīja satraukuma piesātinātā klusumā.

Beidzot Antija teica: - Nu, varam runāt!

- Kas šī ir par vietu? - psamiāda jautāja un, izbīdījusi acu radziņus uz āru, lēnām grieza tos apkārt.

- Dzīvojamā istaba, protams, - atbildēja Roberts.

- Tad man tā nepatīk, - psamiāda noteica.

- Tas nekas, - Antija laipni sacīja. - Mēs tevi aizliesim uz jebkuru citu vietu, ja tu tā gribēsi. Ko tu grasījies man sacīt tur, augšstāvā, kad es teicu: citiem nepatiks, ja es runāšu ar tevi tikai divatā?

Smilšu feja vērīgi paskatījās uz Antiju, un meitene nosarka.

- Neesi nu muļķe! - psamiāda skarbi teica. - Ir taču gluži saprotams, ka tev gribas, lai brāļi un māsas zinātu skaidri, cik tu esi krietna un nesavtīga.

- Tā nevajag! - iejaucās Džeina. - Antijai pilnīga taisnība. Ko tu gribēji teikt, kad viņa tevi pārtrauca?

- Ja jūs tik ļoti tīkojat zināt, tad pateikšu arī, -sacīja psamiāda. - Gribēju teikt, re, ko. Jūs man izglābāt dzīvību - un es neesmu nepateicīga -, bet tas nemaina ne jūsu, ne manu būtību. Jūs tik un tā esat nejēgas un diezgan dumji bērni, un es viena pati esmu vērta tūkstoš tādu kā jūs.

- Protams, esi! - Antija iesāka, bet smilšu feja viņu pārtrauca.

- Iejaukties ir ļoti nepieklājīgi, - tā teica. - Es gribu sacīt, lūk, ko: man nenāk ne prātā pieciest

visādas muļķības, un, ja jūs domājat, ka jūsu paveiktais dod jums tiesības mani auklēt un čubināt vai ka es nolaidīšos tik zemu, lai spēlētos ar jums, tad jūs pārliecināsieties, ka jūsu domas nav ne graša vērtas. Sapratāt? Svarīgi ir tikai tas, ko domāju es!

- Es zinu, - sacīja Sirils. - Tu taču pati atceries, ka tā bija arī agrāk.

- Nu, tad tiktāl būtu skaidrs, - psamiāda teica.

- Katram jāsaņem tāda izturēšanās, kādu viņš pelnījis. Man - cieņa, bet jums visiem... nu labi, es negribu nevienu apvainot. Vai gribat dzirdēt, kā es nokļuvu tajā briesmīgajā midzenī, kurā jūs mani nopirkāt? Nē, es neesmu nepateicīga! Es to neesmu aizmirsusi un nekad neaizmirsīšu.

- Pastāsti gan! - Antija lūdza. - Es zinu, ka tu esi šausmīgi gudra, bet pat ar visu savu gudrību tu, manuprāt, nevari zināt, cik... cik cienīgu cieņu mēs jū- * tam pret tevi! Vai ne?

Visi to apstiprināja un nemierīgi sagrozījās savos krēslos. Izteikdams visu bērnu kopīgo vēlēšanos, Roberts sacīja: - Man ļoti gribas, lai tu stāstītu tālāk!

Tā nu smilšu feja notupās uz zaļi apklātā galdauta un turpināja savu stāstu.

- Kad jūs bijāt aizbraukuši, - tā teica, - es iera-kos smiltīs un kādu laiku gulēju. Jūsu muļķīgās vēlēšanās bija mani nogurdinājušas, un man šķita, ka es veselu gadu neesmu tā pa īstam baudījusi smiltis.

- Smiltis?

- Jā, smiltis, savu guļvietu. Jūs guļat gultās. Es guļu smiltīs.

Džeina nožāvājās: pieminētā gulta darīja viņu miegainu.

- Nu labi, - psamiāda aizskartā tonī teica. - Man jau nu nav nekādas vajadzības izklaidēt jūs ar gariem

stāstiem. Mani noķēra kāds vīrietis, un es viņam iekodu. Tad viņš iebāza mani somā blakus beigtam zaķim un beigtam trusim. Un aiznesa mani uz mājām un pārlika mani no somas grozā ar caurumiem, pa kuriem es varēju redzēt. Un es viņam iekodu vēlreiz. Tad viņš atveda mani uz šo pilsētu, kuru, kā dzirdēju, saucot par mūsdienu Babilonu - kaut gan tā ne drusciņas nav līdzīga senajai Babilonai un pārdeva mani tam vīrietim, no kura jūs mani nopirkāt, un pēc tam es iekodu viņiem abiem. Tā, un ko man pastāstīsiet jūs?

- Mūsu stāstā tik daudz kodienu nebūs, - Sirils ar nožēlu teica. - Patiesībā nav pat neviena. Tēvs aizbrauca uz Mandžūriju, bet māte ar Jēriņu atrodas Madeirā, jo māte ir slima, un mums briesmīgi gribas, kaut viņi visi sveiki un veseli būtu atpakaļ mājās!

Smilšu feja tīrā ieraduma pēc sāka piepūsties, bet tūdaļ spēji saplaka.

- Pavisam aizmirsu, - viņa teica. - Es vairs ne-varu piepildīt jusu iegribas.

- Nē... bet paklausies! - sacīja Sirils. - Vai mēs nevarētu pasaukt šurp veco aukli un piedabūt, lai šo vēlēšanos izsaka viņa? Viņa noteikti to vēlas.

- Nekas nesanāks, - psamiada atbildēja. - Ja jus liekat kādam izteikt vēlēšanos jūsu vietā, tas ir tikpat kā vēlēties pašiem. Tas nedarbosies.

- Bet vakar darbojās - tur, veikalā, ar to vīrieti! -atgādināja Roberts.

- Ak jā, - smilšu feja piekrita, - bet jūs nelūdzāt viņu vēlēties un nezinājāt, kas notiks, ja viņš to darīs. To nav iespējams atkārtot. Tas triks ir izspēlēts.

- Tad tu mums neko nevari palīdzēt, - noteica Džeina. - Ai... es biju gan cerējusi, ka tu varētu kaut

ko izdarīt, un patiesībā domāju par to jau kopš vakardienas, kad mēs tevi izglābām. Es cerēju - ja tu nevarēsi atsaukt pie mums māti, tad varēsi vismaz atsaukt atpakaļ tēvu.

Un Džeina sāka raudāt.

- Nē, šito tu izbeidz! - feja steigšus uzsauca. - Tu labi zini, ka tava raudāšana mani vienmēr ir darījusi nervozu. Tad es nevienu brīdi nejūtos drošībā. Paklausieties: jums jāatrod kāda jauna burvība.

- To ir vieglāk pasacīt nekā izdarīt.

- Nepavisam ne, - psamiāda teica. - Viena no pasaules stiprākajām burvībām atrodas akmens sviediena attālumā no tās vietas, kur jūs mani vakar nopirkāt. Tas vīrietis, kuram es iekodu - tas ir, pirmais no viņiem -, iegāja vienā veikalā, lai paprasītu, cik maksā kaut kāds krāms, laikam viņš teica "ermoņikas", un, kamēr viņš stāstīja pārdevējam, cik daudz par daudz tas par tām prasot, es ieraudzīju uz kaut kādas paplātes starp citām lietām to vareno burvības iemiesojumu. Ja vien jūs varētu to nopirkt, tad spētu no sirds apmierināt visas savas vēlēšanās.

Bērni palūkojās cits uz citu un pēc tam uz psa-miādu. Tad Sirils neveikli ieklepojās un spēji saņēma drosmi, lai pateiktu visu pārējo domas.

- Es ceru, ka tu neniknosies, — viņš teica, - bet redzi, kā tas ir: tad, kad tu ļāvi mums vēlēties, mūsu vēlēšanās gandrīz vienmēr sagādāja mums kaut kādas nepatikšanas, un mums likās, ka tev tas pat gluži labi patīk. Runājot par to burvju priekšmetu... mums nav pārlieku daudz naudas, un, ja mēs to visu atdosim par vienu nepazīstamu burvību un pēc tam izrādīsies, ka liela labuma no tās nav... saproti pati... tu taču redzi, kur tas āķis, vai ne?

- Es redzu, ka tu neredzi tālāk par savu deguna galu, un tas nudien nav necik tālu! - psamiāda pikti atcirta. - Saproti taču, ka toreiz man bija jāpiepilda jūsu vēlēšanās, un skaidrs, ka tās bieži kļuva par tīro nejēdzību, tāpēc ka jums nepietika prātiņa vēlēties to, kas nāktu par labu. Bet šis burvju priekšmets, tas ir pavisam kas cits! Man nav jārūpējas, lai jūs to dabūtu, un es jums to visu stāstu tikai savas cildenās un krietnās sirds dēļ. Tāpēc galā visam jāiznāk labi. Vai sapratāt?

- Nedusmojies! - Antija iesaucās. - Lūdzu, lūdzu, nedusmojies! Redzi, mums ir tikai šis mazumiņš, un nekādas kabatas naudas vairs nebūs, iekams mājās neatgriezīsies tētis, - ja nu vienīgi viņš sadomātu kaut ko atsūtīt vēstulē. Tomēr mēs tev uzticamies. Un padomājiet, jūs visi, - viņa turpināja, - vai nebūtu vērts iztērēt visu šo naudu, ja pastāv kaut niecīgākā cerība tūlīt dabūt māti un tēvu sveikus un veselus mājās? Padomājiet! Ai, darīsim tā!

- Man jau nu vienalga, ko jūs darīsiet, - sacīja psamiāda. - Iešu atkal pagulēties smiltīs, līdz jūs izlemsiet, ko gribat.

- Nē, neej! - visi vienā balsī iesaucās, un Džeina piebilda: - Vai neredzi, ka mēs jau esam izlēmuši? Ejam pēc cepurēm! Vai tu arī nāksi mums līdzi?

- Protams, - psamiāda atbildēja. - Kā tad citādi jūs atradīsiet to veikalu?

Tā nu visi aizgāja sameklēt cepures. Psamiāda tika ielikta seklā tirgussomā, kurā nesen no Faringdonas tirgus bija atnestas divas mārciņas butes filejas. Tagad tajā atradās trīs un ceturtcfaļmārciņas psamiā-das, un bērni to nesa visi pēc kārtas.

- Viņa nav ne uz pusi tik smaga kā Jēriņš, - teica Roberts, un meitenes nopūtās.

Laiku pa laikam psamiāda piesardzīgi izbāza acis pa somas augšgalu un pateica bērniem, uz kuru pusi jānogriežas.

- Bet kā tu to vari zināt? - jautāja Roberts. - Sasodīts, es nudien nesaprotu!

Un psamiāda skarbi atmeta: - Skaidrs, ka nesaproti, un es par to nebrīnos!

Beidzot viņi nonāca pie tā veikala. Skatlogā varēja apskatīt daudz dažnedažādu lietu - ermoņikas, zīda mutautus, porcelāna vāzes un tējas tasītes, zilas japāņu krūzes, pīpes, zobenus, pistoles, mežģīņu apkaklītes, sudraba tējkarotes, kas pa pusducim sasietas saišķos, un laulību gredzenus sarkani spīdīgā traukā. Tur bija virsnieku uzpleči un ārstu lancetes. Tur bija tējas kārbiņas, kuru iekšpuse apdarināta ar sarkanām bruņrupuča bruņām, visādu apveidu misiņa rīki, trauki ar dažādu veidu monētām un augstas šķīvju kaudzes. Tur bija skaista bilde ar meiteni, kura mazgā suni, un Džeinai tā ļoti patika. Un skatloga vidū gulēja apsūbējusi sudraba paplāte, pilna ar perlamutra spēļu kauliņiem, veciem zīmogiem, stiklveida sprādzēm, tabakdozēm un visvisādiem sīkiem, nespodriem krāmiem.

Psamiāda izbāza acis pavisam ārā no tirgussomas, lai paskatītos skatlogā, un Sirils teica:

- Tur ir kaut kāda paplāte ar veciem krāmiem.

Un tajā brīdī gliemežacis ieraudzīja kaut ko īpašu,

jo radziņi izstiepās tik tievi un gari kā jauni zīmuļi. Psamiādas kažokam saslējās spalva, un balss satraukumā izklausījās gluži aizsmakusi.

- Tur tas ir! Tur tas ir! - smilšu feja čukstēja. - Tur, zem tās zili dzeltenās sprādzes... gals slienas ārā! Sarkanā krāsā. Vai redzat?

- Vai tas, kas drusciņ atgādina pakavu? - jautāja Sirils. - Sarkans kā zīmoglaka, ar ko aizdara sūtījumu pakas?

- Jā, tas pats! - atsaucās psamiāda. - Un tagad rīkojieties tāpat kā iepriekšējo reizi! Taujājiet, cik maksā citas lietas! Kaut vai tā zilā sprādze. Tad pārdevējs izņems paplāti no skatloga. Vislabāk būs, ja to darīsi tu, - feja sacīja Antijai. - Mēs pagaidīsim tepat.

Tā nu pārējie piespieda degunus skatloga stiklam un drīz ieraudzīja lielu, netīru roku ar īsiem pirkstiem un ļoti lielu dimanta gredzenu; roka pastiepās cauri zaļajiem aizkariem skatloga iekšpusē un paņēma paplāti.

Bērni nevarēja noskatīties, kā risinās darījums starp Antiju un Dimanta Gredzenu, un viņiem likās, ka pēc tik ilgas gaidīšanas māsai būtu pieticis laika - ja vien būtu pieticis naudas - nopirkt visu, kas vien veikalā redzams, tomēr beidzot Antija stāvēja viņu priekšā, sašķobījusi seju tūkstoš smaidos, kā vēlāk izteicās Sirils, un viņai plaukstā gulēja burvības priekšmets.

Tas izskatījās apmēram šāds:

un bija gatavots no sarkana, gluda, mazliet spīdīga akmens. Ģžfh

- Es to dabūju, - Antija čukstus teica, pavērdama plaukstu, lai pārējie varētu uzmest tam īsu skatienu. - Un tagad, lūdzu, steigsimies mājās! Mēs nevaram stāvēt šeit uz ielas kā zemē ieauguši un blenzt uz to!

Tā nu bērni steigšus devās mājās. Tiesa, Ficroja ielas viesistaba maģiskām norisēm bija pavisam vienmuļš fons. Tur, laukos, starp puķēm un zaļajiem klajumiem, bija licies iespējams - un pat bijis iespējams -itin viss. Taču grūti bija iedomāties, ka īsti brīnumi iespējami tepat Totnemkortroudas tuvumā. Tomēr psamiāda atradās šeit - un tas taču pats par sevi jau bija brīnums! Un tā prata runāt un bija parādījusi viņiem, kur var nopirkt burvju priekšmetu, kas padarīšot savu īpašnieku bezgala laimīgu. Tāpēc bērni steidzās mājup, likdami ļoti lielus soļus, pastiepuši zodus uz priekšu un cieši sakniebuši lūpas. Viņi gāja tik ātri, ka psamiāda tirgussomā tika pamatīgi sakratīta, tomēr tā neko neteica - varbūt baidījās pievērst sev publikas uzmanību.

Beidzot viņi nokļuva mājās un nolika psamiādu uz zaļā galdauta.

- Nu tā! - noteica Sirils.

Tomēr psamiādai vajadzēja atnest šķīvi ar smiltīm, jo tā jutās pavisam sagurusi. Mazliet atspirgusi, smilšu feja teica:

- Tā! Tagad ļaujiet man to apskatīt! - Un Antija nolika savu pirkumu uz zaļā galdauta. Psamiāda izbīdīja savas garās acis, lai to aplūkotu, tad pievērsa pārmetošu skatienu Antijai un teica:

- Bet te taču ir tikai puse!

Tas bija īsts trieciens.

- Tur vairāk nekā nebija, - Antija bikli, bet noteikti atbildēja. Viņa zināja, ka tā nav viņas vaina.

- Ir jābūt vēl vienam gabalam, - psamiāda teica,

- un vēl tādai kā adatai, kas abas puses satur kopā.

- Vai puse nekur nav derīga? - Vai bez otras puses tā nedarbosies? - Tā maksāja septiņus šiliņus un sešus pensus! - Ek, sasodīts, sasodīts! - Neesiet taču tādi muļķa bērni! - visi sauca cits caur citu, un kopā ar citām skanēja psamiādas balss.

Pēc tam iestājās drūms klusums. To pārtrauca Si-rils.

- Ko mēs tagad darīsim?

- Ejiet atpakaļ uz veikalu un noskaidrojiet, vai tur nav palikusi otra puse! - sacīja psamiāda. — Es

līdz jūsu atnākšanai pagulēšu smiltīs. Nenokariet degunus! Pat no tā mazā gabaliņa, kas jums ir, kaut kāds labums būs, bet, ja neatradīsiet otru pusi, klapatu būs vairāk nekā prieka.

Tā nu Sirils aizgāja atpakaļ uz veikalu. Psamiāda ierakās smiltīs. Un pārējie trīs devās pusdienās, kas jau bija gatavas. Un vecā aukle ļoti piktojās, ka Sirils nesēžas pie galda kopā ar citiem.

Visi trīs bērni cītīgi skatījās pa logu, gaidīdami Sirila atgriešanos, un jau tad, kad viņa seja pa gabalu vēl nebija redzama, sagumušajos plecos, greizajās golfa bikšu krokās un gurdi šļūcošajā gaitā jautās kaut kas tāds, kas skaidri liecināja: šis gājiens bijis veltīgs.

- Nu? - bezcerīgu cerību skubināti, visi jautāja, līdzko viņš parādījās uz sliekšņa.

- Nekā, - Sirils atbildēja. - Tas vīrs teica, ka priekšmets esot pilnīgā kārtībā. Tas esot bijis romiešu dāmas medaljons, un cilvēkiem nevajagot pirkt senlietas, ja tie neko nesaprotot no arkio... vai kaut kā tam līdzīgi, un viņš nekad neatceļot savus darījumus, jo tad tie vairs neesot nekādi darījumi, un viņš gribot, lai pircēji rīkotos tāpat. Tas vecis bija vienkārši nejauks, vairāk nekā, un es gribu pusdienas!

Bija skaidri redzams, ka Sirils nejūtas iepriecināts.

Apziņa, ka šajā viesistabā patiešām nevar notikt nekas īsti aizraujošs, nospieda visus kā smaga nasta. Sirils paēda pusdienas, un tieši tajā brīdī, kad viņš tiesāja pēdējo ābolu pudiņa karoti, pie durvīm atskanēja skrāpēšanās. Antija atvēra durvis, un istabā iečāpoja psamiāda.

- Nu, ko lai dara! - tā teica, noklausījusies Sirila stāstu. - Varēja būt vēl ļaunāk. Tikai nebrīnieties, ja, meklējot otru pusi, jums gadīsies dažs labs piedzīvojums. Jūs, protams, gribat to dabūt.

- Gribētu gan! - skanēja vienprātīga atbilde. - Un pret piedzīvojumiem mums nav nekādu iebildumu!

- Laikam gan, - sacīja psamiāda. - To es atceros jau no iepriekšējās reizes. Nu tad apsēdieties un klausieties ar abām ausīm! Pavisam jums to ir astoņas, vai ne? Pareizi - es priecājos, ka jūs kaut ko jēdzat no aritmētikas. Un tagad esiet uzmanīgi, jo es netaisos visu to stāstīt otrreiz!

Tad bērni apmetās uz grīdas - tas bija daudz ērtāk nekā sēdēt krēslos, turklāt pieklājīgāk pret psa-miādu, kura tupēja uz paklāja kamīna priekšā un braucīja ūsas, - un Antijas sirdi piepeši apņēma skaudrs saltums. Tēvs... māte... mīļais Jēriņš... visi ir tālu prom! Tomēr drīz šo sajūtu pārmāca omulīgs, tīkams siltums. Šeit ir psamiāda un vismaz puse no burvju priekšmeta, turklāt gaidāmi jauni piedzīvojumi! (Ja tu nezini, kas ir skaudrs saltums, es priecājos līdz ar tevi un ceru, ka tev nekad to nevajadzēs uzzināt.)

- Nu tad tā, - psamiāda mundri iesāka, - jū.s neesat ne īpaši jauki, ne īpaši gudri un nepavisam neesat skaisti. Tomēr jūs man izglābāt dzīvību - ai, kad es iedomājos to vīru un viņa ūdens spaini! - tāpēc es izstāstīšu jums visu, ko zinu. Nē, visu es, protams, izstāstīt nemaz nevaru, jo zinu krietni par daudz. Bet es jums pastāstīšu visu, ko zinu par šo sarkano nlietiņu.

- Stāsti! Stāsti! Stāsti! - visi vienā balsī sauca.

- Nu tad klausieties! - psamiāda teica. - Šis priekšmets ir puse no Amuleta, kurš spēj itin visu: tas spēj pavēlēt labībai augt, ūdenim plūst, kokiem dot augļus un maziem, skaistiem bērniņiem ierasties pasaulē. (Protams, mazi bērni nepavisam nav skaisti, -psamiāda sevi izlaboja, - taču mātes domā, ka viņi tādi ir, un, kamēr cilvēks kaut kam tic, tikmēr viņam tas tā arī ir.)

Roberts nožāvājās.

Psamiāda turpināja stāstu:

- Pilnīgs un vesels Amulets spēj atvairīt visu, kas cilvēku dara nelaimīgu, - skaudību, sliktu prātu, lepnību, kašķīgumu, alkatību, savtību, slinkumu, ļaunos garus, kā tos dēvēja cilvēki tolaik, kad šis Amulets tika izgatavots. Vai jums nešķiet, ka būtu labi iegūt to savā īpašumā?

- Būtu gan, - bērni bez jebkādas degsmes piekrita.

- Un tas spēj piešķirt spēku un drosmi.

- Tas jau ir labāk, - piebilda Sirils.

- Un krietnumu.

- Tas droši vien nav slikti, - sacīja Džeina, taču bez īpašas aizrautības.

- Un tas var piepildīt jūsu sirds dziļāko vēlēšanos.

- Nu gan runā! - izmeta Roberts.

- Skaidrs, ka runāju, - psamiāda pikti atmeta, - tāpēc tu varētu tikmēr paklusēt!

- Sirds dziļāko vēlēšanos... tas man ir pa prātam, -sacīja Sirils.

- Jā, bet to visu taču var tikai vesels Amulets, -Antija sadūšojusies atgādināja. - Ir taču laikam arī kaut kas tāds, ko spēj tikai šī viena puse, vai ne? -Viņa lūdzoši paskatījās uz psamiādu. Smilšu feja pamāja ar galvu.

- Jā, — tā teica, - šai pusei piemīt spējas aizvest jūs uz jebkuru pasaules vietu, kur jūs vēlētos meklēt tās pazudušo pusi.

Tādas izredzes likās spožas - līdz brīdim, kad Roberts apvaicājās:

- Bet vai šī puse zina, kur jāmeklē otra puse?

Psamiāda papurināja galvu un atbildēja:

- Nedomāju vis.

- Patiešām?

- Patiešām.

- Nu tad mēs tikpat sekmīgi varam meklēt adatu salmu kaudzē, - noteica Roberts. - Jā gan, salmu un nevis siena kaudzē, jo tā saka tēvs!

- Tā nepavisam nav! - psamiāda enerģiski iebilda. - Jūs iedomājaties, ka zināt visu, bet jūs ļoti maldāties! Pats pirmais darbs ir panākt, lai šī lietiņa sāk runāt.

- Vai tad tā prot runāt? - Džeina pārsteigta jautāja. Džeinas jautājums nenozīmēja, ka viņa šādai iespējai netic, jo - par spīti viesistabas lietišķajām mēbelēm - burvības apjauta brieda un biezēja, un šķita piepildām istabu kā smaržīgas miglas mākonis.

- Skaidrs, ka prot! Un es ceru, ka jūs protat lasīt.

- Bez šaubām! - Šis jautājums visus, šķiet, mazliet aizskāra.

- Nu tad jums tikai jāizlasa vārds, kurš uzrakstīts uz šīs lietiņas puses. Un, līdzko jūs izteiksiet šo vārdu skaļi, šī lietiņa iegūs spēju paveikt... nu, šo to.

Iestājās klusums. Sarkanais burvju priekšmets ceļoja no rokas rokā.

- Tur nekāda vārda nav, - Sirils beidzot teica.

- Blēņas! - attrauca psamiāda. - Un kas tad tas?

- Ā, tasi - Sirils novilka. - Tas jau nav lasāms. Tur sazīmēti tādi kā cāli, čūskas un visādi ķeburi.

Uz burvju priekšmeta bija redzams šāds attēls:

- Ar jums nu gan var zaudēt pacietību! - sacīja psamiāda. - Ja paši neprotat lasīt, tad atrodiet kādu, kurš prot! Varbūt kādu priesteri?

- Mēs nevienu priesteri nepazīstam, - Antija teica. - Mēs pazīstam mācītāju - priesteris laikam ir kaut kas līdzīgs mācītājam bet viņš prot tikai grieķu, latīņu un senebreju valodu, un šis uzraksts nav nevienā no tām, tik daudz es zinu.

Psamiāda nikni piecirta kāju pie zemes.

- Kaut es nekad jūs nebūtu satikusi ! - viņa iesaucās. - Nojums ir tikpat maz jēgas kā no akmens pieminekļiem! Nē, ja man jāsaka taisnība, tad vēl mazāk! Vai tiešām jūsu Babilonā nav neviena gudra cilvēka, kurš spētu izrunāt Izcilo vārdus?

- Augšstāvā dzīvo kāds trūcīgs, skolots kungs, -sacīja Antija, - mēs varētu pajautāt viņam. Viņa istabā ir daudz akmens tēlu un arī kaut kādi dzelzs darinājumi - mēs tur reiz slepus ieskatījāmies, kad viņa nebija mājās. Vecā aukle saka: viņš ēdot mazāk nekā kanārijputniņš. Visu naudu viņš notērē saviem akmeņiem un vecām lietām.

- Pamēģiniet, - psamiāda teica, - bet esiet uzmanīgi! Ja viņš zinās izcilāku vārdu par šo un izmantos to pret jums, tad jūsu burvju lietiņai vairs nebūs nekāda spēka. Vispirms sasaistiet viņu ar godavārdu un solījumiem. Un tad palūdziet palīdzību... jā, labāk ejiet visi un mani vispirms ielieciet smiltīs. Man kādu brīdi vajadzīgs miers un klusums.

Tad visi četri bērni steigšus nomazgāja rokas un sasukāja matus - tas bija Antijas atgādinājums -, un 38

devās augšā, lai pieklauvētu pie "trūcīgā, skolotā kunga" durvīm un "sasaistītu viņu ar godavārdu un solījumiem".

3. nodaļa PAGĀTNE

Skolotais kungs bija ļāvis savām pusdienām pilnīgi atdzist. Ceptais jērgaļas gabals gulēja uz šķīvja kā brūns paugurs aizsaluša dīķa vidū, jo mērces tauki bija gluži sastinguši un kļuvuši balti. Porcija izskatījās pavisam nepievilcīga, un tieši to vispirms ieraudzīja bērni, kuri pēc trim klauvējieniem, atbildi nesaņēmuši, uzdrošinājās nospiest rokturi un klusi atvērt durvis. Jērgaļas šķīvis atradās gara galda galā, un galds stiepās gar vienu istabas sienu. Uz tā stāvēja figūriņas, dīvainu apveidu akmeņi un grāmatas. Aiz galda pie sienas bija piestiprinātas stikla kārbas ar maziem, dīvainiem priekšmetiem. Kārbas izskatījās apmēram tādas, kādas var redzēt juvelieru veikalos.

"Trūcīgais, skolotais kungs" sēdēja pie cita galdiņa loga priekšā un pētīja kaut ko ļoti sīku, turēdams to nelielā pincetē. Vienā acī viņam bija monoklis, kādu bērni bija redzējuši pulksteņmeistaram; tas mazliet atgādināja psamiādas garās gliemeža acis.

Skolotais kungs bija ļoti garš un tievs, un viņa garie, tievie zābaki rēgojās uz grīdas otrā galda pusē. Viņš nedzirdēja durvju atvēršanos, un bērni palika neziņā stāvam. Beidzot Roberts pagrūda durvis stiprāk, un visi salēcās, jo pie sienas, kuru durvis bija

aizsegušas skatienam, stāvēja mūmija — ļoti, ļoti liela, izkrāsota sarkanā, dzeltenā, zaļā un melnā krāsā, -un šķita, ka tās seja dusmīgi lūkojas tieši uz bērniem.

Tu, protams, zini, kāda izskatās mūmija, vai ne? Ja nezini, tev vajadzētu visdrīzākajā laikā aiziet uz Britu muzeju un to noskaidrot. Lai nu kā, tā nepavisam nav lieta, ko tu būtu gatavs ieraudzīt Blūms-berijas rajona ēkas augšstāvā un kas skatās uz tevi tā, it kā gribētu vaicāt, kas tev šeit meklējams.

Tāpēc visi pusbalsī izdvesa: - Vai! - un viņu zābaki, atkāpjoties atpakaļ, dobji noklaudzēja pa grīdu.

Skolotais kungs izņēma monokli no acs un teica:

- Es lūdzu piedošanu!

Viņa balss bija ļoti klusa, rāma un patīkama -tāda kā kungam, kurš mācījies Oksfordā.

- Piedošana jālūdz mums, - Sirils pieklājīgi atbildēja. - Mēs negribējām jūs iztraucēt.

- Nāciet iekšā! - skolotais kungs pieceldamies teica, un Antija nosprieda, ka viņš ir ārkārtīgi labi audzināts. - Priecājos jūs redzēt! Vai nevēlaties apsēsties? Nē, šeit ne... ļaujiet man novākt šo papirusu!

Viņš atbrīvoja krēslu un caur lielajām, apaļajām brillēm smaidīdams laipni lūkojās bērnos.

- Viņš pret mums izturas kā pret pieaugušiem, -nočukstēja Roberts, - un šķiet, ka viņš neaptver, cik mūsu ir.

- Cst! - Antija viņu apsauca. - Sačukstēties nav pieklājīgi. Siril, saki, kas mums sakāms!

- Mums ļoti žēl, ka jūs iztraucējām, - Sirils pieklājīgi iesāka, - bet mēs trīs reizes klauvējām, un jūs neteicāt ne- "Nāciet iekšā!", ne "Ejiet prom!" un neaizrādījāt, ka šobrīd jūs nedrīkst traucēt un lai mēs

nākam tad, kad nebūsiet tik aizņemts... Jūs neteicāt neko tādu, ko cilvēki parasti saka, kad klauvē pie viņu durvīm, tāpēc mēs nācām iekšā. Mēs zinājām, ka jūs šeit esat, jo, ārpusē gaidīdami, dzirdējām jūs šķaudām.

- Viss ir kārtībā, - skolotais kungs teica. - Lūdzu, sēdieties!

- Viņš ir pamanījis, ka mēs esam četri, - sacīja Roberts, redzēdams, ka kungs atbrīvo vēl trīs krēslus. Priekšmetus no tiem viņš uzmanīgi nolika uz grīdas. Uz pirmā krēsla gulēja kaut kas līdzīgs ķieģeļiem, pa

kuriem varētu būt staigājuši sīki, sīki putniņi, kad šie ķieģeļi vēl bijuši mīksti, tikai nospiedumi stiepās taisnās, vienādās rindās. Uz otrā krēsla atradās apaļi priekšmeti, kas atgādināja ļoti lielas, masīvas, garas krelles. Un uz trešā krēsla slējās noputējušu papīru grēda.

Bērni apsēdās.

- Mēs zinām, ka jūs esat ļoti, ļoti skolots, - Sirils teica, - un mēs gribētu lūgt jūsu palīdzību, jo mums ir kāds priekšmets, uz kura rakstīts vārds, bet tas nav ne latīņu, ne grieķu, ne senebreju valodā, ne arī citā mums zināmā valodā...

- Labas zināšanas pat tikai šajās valodās ir ļoti stabils izglītības pamats, - pieklājīgi sacīja skolotais kungs.

- Ē... - Sirils piesarcis sastomījās. - Bet mēs tās tikai pazīstam no skata, vienīgi latīņu valodu zinām drusku labāk... un arī tikai to, ko lietoja Cēzara laikā.

Skolotais kungs noņēma brilles un iesmējās. Siri-lam šķita, ka viņa smiekli izklausās tādi kā ierūsē-juši - it kā sen nebūtu lietoti.

- Protams! - viņš teica. - Es ļoti atvainojos. Laikam biju drusku aizsapņojies. Jūs esat tie bērni, kuri dzīvo apakšējā stāvā, vai ne? Nu ja! Iedams un nākdams savās gaitās, es esmu jūs redzējis. Un jūs esat atraduši kaut ko tādu, kas jums šķiet senlieta, un nesat man to rādīt? Tas ir ļoti laipni. Man ļoti patiktu to redzēt.

- Mēs diemžēl nebijām domājuši par to, kā jums tas patiks, - paskaidroja godīgā Antija. - Mēs to darījām paši savā labā - tāpēc ka gribējām izlasīt uzrakstīto vārdu...

- Jā, jā - un vēl kas, - Roberts viņu pārtrauca. -Jūs taču neuzskatīsiet mūs par ļoti rupjiem, ja mēs vispirms, kamēr vēl neesam jums šo lietiņu parādījuši, gribēsim sasaistīt jūs ar... nu, kā viņu tur...

- Ar godavārdu un solījumiem, - Antija palīdzēja.

- Baidos, ka es jūs lāgā nesaprotu, - skolotais kungs drusciņ nervozi teica.

- Redziet, tas ir tā, - sacīja Sirils. - Mums ir daļa no burvju priekšmeta. Un samj... tas ir, kāds mums teica, ka šis priekšmets darbošoties, kaut arī mums ir tikai puse, bet darbošoties tikai tad, ja mēs varēšot izrunāt vārdu, kas uz tā uzrakstīts. Bet, ja jums ir kāds cits vārds, kurš var pārspēt mūsējo, tad tas, protams, nedarbosies, un tāpēc mēs gribam, lai jūs dotu mums savu džentlmeņa godavārdu - tiesa, tagad, kad esam jūs redzējuši, tas šķiet lieki; tomēr mēs apsolījām jums to lūgt un tāpēc lūdzam. Vai jūs, lūdzu, varētu dot savu godavārdu neizrunāt nevienu vārdu, kurš būtu stiprāks par vārdu uz mūsu burvju priekšmeta?

Skolotais kungs atkal bija uzlicis brilles un lūkojās caur tām uz Sirilu. Tad viņš teica: - Ak tētīt! un, atkārtojis to vairākas reizes, piebilda: - Kas jums to visu sastāstīja?

- To mēs nedrīkstam teikt, - atbildēja Sirils. - Man loti žēl, bet nedrīkstam.

Laikam tajā brīdī skolotajā kungā uzplaiksnīja kādās tālas bērnu dienu atmiņas, jo viņš pasmaidīja.

- Saprotu, - viņš teica. - Jūs esat iesaistījušies kādā neparastā spēlē? Protams! Jā! Labi, es cieši apsolu. Tomēr interesanti, kur jūs esat saklausījušies tādas runas par stipriem vārdiem?

- Arī to mēs nedrīkstam teikt, - Sirils atbildēja, un Antija, pastiepusi roku, sacīja: - Te ir mūsu burvju priekšmets.

Pieklājīgi, taču bez intereses kungs satvēra pasniegto Amuletu. Taču pēc pirmā acu uzmetiena viņš viscaur spēji saspringa kā medību suns, kurš pamanījis irbi.

- Atvainojiet! - viņš sacīja pavisam citādā balsī un aiznesa Amuletu tuvāk pie loga.

Tur viņš to apskatīja un apgrieza otrādi. Pēc tam viņš ielika acī monokli un skatījās atkal. Neviens neteica ne vārda. Tikai Roberts švīkāja grīdu ar kājām, līdz Antija piebikstīja viņam, lai paliekot klusu.

Beidzot skolotais kungs dziļi ievilka elpu.

- Kur jūs to atradāt? - viņš jautāja.

- Mēs neatradām. Mēs to nopirkām veikalā. īpašnieku sauc Džeikobs Absaloms, un viņa veikals ir ne-tālu no Ceringkrosas, - atbildēja Sirils.

- Mēs par to samaksājām septiņus šiliņus un sešus pensus, - piebilda Džeina.

- Jūs droši vien negrasāties to pārdot? Laikam jau negribēsiet no tā šķirties? Man jums jāteic, ka tas ir ārkārtīgi vērtīgs priekšmets - izcili vērtīgs, tā es gribētu teikt!

- Jā, - sacīja Sirils, - to mēs zinām, tāpēc, protams, gribam to paturēt.

- Tad glabājiet uzmanīgi! - skolotais kungs izteiksmīgi sacīja. - Un, ja kādreiz sadomāsiet no tā šķirties, vai drīkstu lūgt, lai rezervējat man pirmās tiesības?

- Pirmās tiesības?

- Tas ir, lai jūs nepārdotu to nevienam citam, iekams nebūsiet devuši izdevībti man?

- Labi, - Sirils atbildēja, - to ņemsim vērā. Bet mēs negribam to pārdot. Gribam likt tam darboties.

- Spēlei tas droši vien noder tikpat labi kā jebkas cits, - kungs teica, - bet burvību un brīnumu laiki diemžēl ir beigušies.

- Nav vis, nudien ne! - Antija dedzīgi iebilda. - Ja es drīkstētu pastāstīt jums par mūsu iepriekšējām vasaras brīvdienām, jūs saprastu, ka tā tas nav! Tikai es to nedrīkstu. Liels paldies! Un vai jūs varat izlasīt šo vārdu?

- Jā, es varu to izlasīt.

- Vai jūs mums to pateiksiet?

- Šis vārds ir Ur Hekau Setcheh, - sacīja skolotais

kungs. U

- Ur Hekau Setcheh, - Sirils atkārtoja. - Milzīgs paldies! Es ļoti ceru, ka neesam atņēmuši jums pārāk daudz vērtīgā laika.

- Nepavisam ne, - kungs atbildēja. - Un ļaujiet man atgādināt: lūdzami, glabājiet šo ārkārtīgi vērtīgo priekšmetu ļoti, ļoti uzmanīgi!

Visi, cik pieklājīgi vien spēdami, atbildēja: - Paldies! - un pēc kārtas izslīdēja no istabas, un nokāpa lejā pa kāpnēm. Antija palika pēdējā. Nokāpusi pusceļu lejup, viņa pagriezās atpakaļ un atkal uzskrēja augšā.

Durvis joprojām bija pavērtas, un skolotais kungs un mūmija stāvēja viens otram pretī; abi izskatījās tādi, it kā būtu tā stāvējuši jau gadiem ilgi.

Kad Antija uzlika plaukstu uz skolotā kunga piedurknes, viņš satrūkās.

- Es ceru, ka jus nedusmosieties un neteiksiet, ka tā nav mana darīšana, - viņa sacīja, — bet paskatieties uz savu gaļas gabalu! Vai jums nevajadzētu to apēst? Kad tēvs raksta, viņš arī reizēm aizmirst pusdienas, un māte man saka: ja viņas neesot mājās, tad man vajagot tēvam to atgādināt, jo neievērot ēdienreizes esot ļoti kaitīgi. Tāpēc domāju, ka varbūt jūs neņemsiet ļaunā manu atgādinājumu - neviena cita, kas jums to atgādinātu, te laikam nav!

Viņa pameta skatienu uz mūmiju; tā nepavisam neizskatījās tāda, kas vēlētos atgādināt cilvēkiem par viņu ēdienreizēm.

Skolotais kungs brīdi lūkojās uz Antiju, tad teica:

- Paldies, mīļā! Tas bija ļoti laipni. Taisnība, man patiešām nav neviena, kas to atgādinātu.

Viņš nopūtās un paskatījās uz savu gaļas gabalu.

- Tas izskatās diezgan nepievilcīgs, - Antija teica.

- Jā, - viņš piekrita, - tā ir. Es to apēdīšu tūlīt, iekams neesmu atkal aizmirsis.

Ēzdams viņš nopūtās vēl vairākas reizes. Varbūt tāpēc, ka ēdiens vairs nebija garšīgs, varbūt tāpēc, ka ilgojās pēc burvju priekšmeta, kuru bērni negribēja pārdot, bet varbūt tāpēc, ka neviens ļoti sen nebija bēdājis par to, vai viņš savu ēdiena porciju apēd vai aizmirst.

Antija panāca pārējos kāpņu lejgalā. Viņi pamodināja psamiādu, un tā viņus pamācīja, kā izmantot spēka vārdu un likt burvju priekšmetam runāt. Es tev nestāstīšu, kā tas darāms, jo tu vari sagribēt to izmēģināt. Un tev šāds mēģinājums gandrīz noteikti beigtos ar vilšanos. Pirmkārt, tāpēc ka tikai vienā no tūkstoš miljonu iespējām tavās rokās būs nonācis īstais burvju priekšmets, un, otrkārt, ja arī tā būtu, tad diez vai tu atrastu pietiekami gudru un laipnu skolotu kungu, kurš būtu ar mieru izlasīt tev svarīgo vārdu.

Bērni un psamiāda notupās aplī uz grīdas meiteņu guļamistabā - jo viesistabā viņus varētu pārsteigt vecā aukle, gribēdama klāt galdu tējai, - un burvju priekšmets tika novietots apļa vidū.

Ārā spoži spīdēja saule, un istaba bija ļoti gaiša. Pa atvērto logu iekšā plūda Londonas murdoņa un klaboņa, un lejā uz ielas bija dzirdama piena vedēja balss.

Kad viss bija sagatavots, psamiāda pamāja An-tijai, lai viņa izrunā svarīgo vārdu. Un meitene to izrunāja.

Nākamajā mirklī visa pasaules gaisma šķita aizplūstam un pazūdam. Istaba kļuva tumša. Arī pasaule aiz loga kļuva tumša - tumšāka par vistumšāko nakti. Pagaisa arī visas skaņas, un ap viņiem valdīja vienīgi klusums un tumsa - melnāka tumsa un dziļāks

klusums, nekā tu jebkad esi spējis iztēloties sapnī vai nomodā. Tas bija gluži kā pēkšņi kļūt kurlam un aklam, tikai tumsa un klusums bija vēl daudz dziļāki.

Taču, pirms bērni bija atjēgušies no piepešā pārsteiguma tiktāl, lai spētu izbīties, apļa vidū iemirgojās vāra, skaista gaisma, un tajā pašā mirklī atskanēja vāra, skaista balss. Gaisma bija pārāk niecīga, lai tajā kaut kas būtu saredzams, un balss bija pārāk vāra, lai tajā kaut kas būtu saklausāms. Varēja tikai redzēt gaismu un dzirdēt balsi.

Taču palēnām gaisma kļuva spožāka. Tā bija zaļgana kā jāņtārpiņa uguns, un tā kļuva arvien gaišāka un gaišāka, līdz beidzot izskatījās, ka tūkstošiem jāņtārpiņu no apļa vidus mirkšķina savām spārnotajām draudzenēm. Un balss kļuva stiprāka, pieņemdamās ne tik daudz skaļumā, cik jaukumā (kaut gan tā kļuva ari skaļāka), līdz kļuva tik jauka, ka gribējās apraudāties aiz prieka, to dzirdot. Tā izklausījās kā lakstīgalas un kā jūra, kā vijole un kā tavas māmuļas balss, kad tu esi ilgi bijis projām un viņa tevi sagaida mājas durvīs.

Un šī balss teica:

- Runājiet! Ko jūs vēlaties dzirdēt?

Es nevaru tev pastāstīt, kādā valodā balss runāja. Zinu tikai to, ka ikviens klātesošais to pilnīgi saprata. Labi apdomājot, gribas sacīt, ka kaut kur taču jābūt tādai valodai, kuru saprot ikviens, - ja vien mēs zinātu, kas tā par valodu! Nevaru arī pastāstīt tev, kā burvju priekšmets runāja un vai runāja priekšmets pats vai kāda parādība tā iekšienē. Arī bērni tev to nevarētu pateikt. Patiesībā viņi pat nevarēja skatīties uz šo priekšmetu, kamēr tas runāja, jo gaisma bija pārāk spoža. Tāpēc viņi skatījās uz zaļgano atblāzmu pabalojušā paklāja malās tālāk no apļa vidus. Visi sēdēja pavisam klusu un nemēģināja uzdot jautājumus vai švīkāt kājas gar grīdu. Jo tagad viss notika citādi nekā toreiz laukos, kad psamiāda bija ļāvusi viņiem izteikt vēlēšanos. Toreizējām norisēm piemita kaut kas jautrs, bet šeit nekādas jautrības nebija. Kaut kas šeit atgādināja Tūkstoš un vienas nakts burvību, un kaut kas lika justies kā baznīcā. Neviens liesāka runāt.

Tad Sirils beidzot teica:

- Mēs, lūdzu, vēlētos zināt, kur atrodas šī burvju priekšmeta otra puse.

-Amuleta pazudusī puse tika saplēsta un saberzta putekļos kopā ar svētnīcu, kurā tas glabājās, - atbildēja skaistā balss. - Gan tā, gan arī adata, kura turēja abas puses kopā, ir pārvērtušās putekļos, un šie putekļi ir izkaisīti pār daudzām zemēm un nogrimuši daudzās jūrās.

- Ak mūžs! - nomurmināja Roberts, un iestājās mēms klusums.

- Tātad tā vairs nav atgūstama? - beidzot jautāja Sirils. - Mums, protams, nav jēgas meklēt to, kas pārvērties putekļos un izkaisīts pa visu pasauli.

- Lai jūs to atrastu, - balss teica, - jums tā jāmeklē tur, kur tā joprojām atrodas vesela un nebojāta.

- Es nesaprotu! - sacīja Sirils.

- Jūs varat atrast to Pagātnē, - balss paskaidroja.

- Gribētos gan, kaut mēs to varētu, - Sirils novilka.

Psamiāda pikti iečukstējās: - Vai tad tu nesaproti? Šis priekšmets pastāvēja Pagātnē. Ja arī .jūs būtu Pagātnē, tad jūs varētu to atrast. Cik grūti jums kaut ko ieskaidrot! Laiks un telpa ir tikai domas paveidi.

- Saprotu, - Sirils teica.

- Neko tu nesaproti, - psamiāda atmeta, - un nav arī vajadzības! Gribēju teikt tikai to: ja jūs būtu tādi, kādiem vajadzētu būt, jūs redzētu visus notikumus vienā un tajā pašā vietā, vienā un tajā pašā laikā. Vai tagad tu saproti?

- Es gan laikam nesaprotu, - sacīja Antija. - Man žēl, ka esmu tik dumja.

- Labi, ka tu saproti vismaz to! Amuleta pazudusī puse atrodas Pagātnē. Tāpēc mums tā jāmeklē Pagātnē. Es pati nedrīkstu sarunāties ar burvju priekšmetu. Jautājiet! Noskaidrojiet!

- Kur mēs varam atrast tavu zudušo pusi? - Sirils paklausīgi jautāja.

- Pagātnē, - balss atbildēja.

- Kurā Pagātnes daļā?

- To es jums nevaru sacīt. Ja jūs izvēlēsieties laiku, es jūs aizvedīšu uz vietu, kurā tā atradās toreiz. Jums tā jāatrod pašiem.

- Kad tu to pēdējo reizi redzēji? - jautāja Antija. - Tas ir, kad tā tika tev atņemta?

Skaista balss atbildēja:

- Tas notika pirms vairākiem gadu tūkstošiem. Toreiz Amulets bija vesels un gulēja svētnīcā - pēdējā no daudzajām svētnīcām - un es darīju brīnumus. Tad atnāca svešādi vīri ar svešādiem ieročiem un izpostīja manu svētnīcu, un paņēma Amuletu līdzi kopā ar daudziem gūstekņiem. Bet viens no tiem, mans priesteris, zināja spēka vārdu un izrunāja to, tāpēc Amulets kļuva neredzams un atgriezās manā svētnīcā, taču svētnīca bija nopostīta, un, pirms jebkāds burvju spēks to varēja atjaunot, kāds cilvēks izrunāja vārdu, kura priekšā mans spēks sastinga un apklusa. Un Amulets palika tur guļam - joprojām vesels, taču svešas varas gūstā. Tad kāds, kurš atnāca ar akmeņiem un grasījās pārbūvēt svētnīcu, uzmeta Amuletam akmens šķilu un viena puse tika atšķelta no otras. Man nebija spēka uzmeklēt to, kas zudis. Un, tā kā nebija neviena, kurš pateiktu spēka vārdu, es ar to nevarēju savienoties. Tā Amulets nogulēja tuksneša smiltīs daudzus gadu tūkstošus, un beidzot nāca kāds maza auguma vīrs, iekarotājs ar savu armiju, un pēc viņa nāca citu vīru pulks, kuri šķita izrādāmies gudri, un viens no tiem atrada Amuletu un atveda šurp uz šo zemi. Bet neviens neprata izlasīt Vārdu. Tāpēc es gulēju un cietu klusu. Tas vīrs nomira, vēlāk nomira arī viņa dēls, un cilvēki pārdeva Amuletu tirgonim, no kura to nopirkāt jūs, un tagad tas atrodas šeit - un, tā kā ir izrunāts spēka vārds, arī es esmu šeit.

Tāds bija neparastās balss stāsts. Laikam ar mazā auguma vīru tā domāja iekarotāju Napoleonu. Jo man ir stāstīts, ka viņš esot aizvedis savu armiju uz Ēģipti un pēc tam daudz gudru vīru devušies rakt smiltis un atraduši daudz brīnumainu lietu, kuras ir vecākas, nekā tu vari iedomāties. Un es domāju, ka viena no tādām lietām bija arī šis burvju priekšmets - pats lielākais brīnums no visiem.

Visi klausījās, un visi centās domāt. Nemaz nav viegli skaidri domāt, klausoties tādu stāstu kā šis, kuru es nupat tev atstāstīju.

Beidzot Roberts teica:

- Vai tu vari aizvest mūs Pagātnē, uz to svētnīcu, kur gulēji kopā ar savu otru pusi? Ja tu to varētu, tad mēs droši vien atrastu pazudušo daļu turpat, kaut arī pagājuši vairāki tūkstoši gadu.

- Turpat? Nejēga! - iebilda Sirils. - Vai tad tu nesaproti: ja mēs dosimies Pagātnē, tad tā nebūs pirms vairākiem gadu tūkstošiem. Mums taču tas viss tik un tā būs tagad - vai ne? - Viņš pievērsās psami-ādai, kura atbildēja:

- Tu neesi tik tālu no patiesības kā parasti!

- Tad saki, - Antija teica, - vai tu vari aizvest mūs uz to laiku, kurā pastāvēja svētnīca un jūs visi tajā bijāt kopā, vienā veselā gabalā?

- Jā, - balss atbildēja. - Jums mani jāpaceļ, jāizrunā Spēka vārds, un jūs visi pēc kārtas, sākot ar pirmdzimto, iziesiet man cauri un nonāksiet Pagātnē. Taču pēdējam jāiet tam, kurš tur mani rokā, un viņš nedrīkst mani palaist vaļā, citādi jūs mani pazaudēsiet un uz visiem laikiem paliksiet Pagātnē.

- Draņķīgas izredzes, - norūca Roberts.

- Kad vēlēsieties atgriezties, - skaistā balss runāja tālāk, - paceliet mani pret austrumiem un izrunājiet Spēka vārdu! Tad, iedami man cauri, jūs atkal nonāksiet šajos laikos, un tā jums būs tagadne.

- Bet kā...

Atskanēja skaļš zvans.

- Ek tu piķis! - iesaucās Roberts. - Jāiet dzert tēju. Vai tu, lūdzu, varētu atsaukt atpakaļ dienasgaismu, lai mēs tiekam lejā pa kāpnēm? Un liels paldies tev par laipnību!

- Mums bija ļoti interesanti, paldies no sirds! -pieklājīgi piebilda Antija.

Skaistā gaisma lēni izplēnēja. Iestājās melnā tumsa un dziļais klusums, un tad visus spēji apžilbināja dienasgaisma un ausīs ieskanējās vienmuļā Londonas dūkoņa - it kā miegā ņurdēdams grozītos liels zvērs.

Bērni izberzēja acis, psamiāda aši aiztecēja uz savu smilšu vannu, un pārējie devās lejā dzert tēju. Un, iekams tases nebija patiešām piepildītas, tēja šķita mazāk reāla par skaisto balsi un zaļgano gaismu.

Pēc tējas Antija pierunāja pārējos, lai tie atļauj viņai pakārt burvju priekšmetu kaklā, uzvērtu uz aukliņas.

- To nekādā ziņā nedrīkst pazaudēt! - viņa teica. - Tas taču var pazust jebkurā vietā, un vai nebūtu šausmīgi, ja mums uz mūžīgiem laikiem vajadzētu palikt Pagātnē?

4. nodaļa PIRMS ASTOŅIEM GADU TŪKSTOŠIEM

Nākamajā rītā Antija lūdza, lai vecā aukle atļauj viņai uznest "nabaga skolotajam kungam" brokastis. Pirmajā brīdī viņš meiteni nepazina, bet, kad atcerējās, tad izskatījās itin iepriecināts.

- Redziet, es nēsāju burvju priekšmetu, pakārtu kaklā! - Antija teica. - Es to uzmanīgi glabāju, kā jūs mums piekodinājāt.

- Tas ir gudri darīts, - vīrietis sacīja. - Vai vakar labi izspēlējāties?

- Vai jūs nevēlētos apēst brokastis, kamēr tās nav atdzisušas? - Antija atgādināja. - Jā, mēs lieliski pavadījām laiku. Burvju priekšmets vispirms atsauca tumsu, pēc tam zaļganu gaismu un pēc tam sāka runāt. Ai, ja jūs būtu to dzirdējis - tā bija brīnum jauka balss, un tā mums pastāstīja, ka otra puse esot pazudusi Pagātnē, tāpēc skaidrs, ka mums tā būs jāmeklē tur!

Skolotais kungs ar abām rokām nobraucīja matus un bažīgi palūkojās uz Antiju.

- Droši vien tas ir dabiski - jaunības spilgtā iztēle un tā tālāk, - viņš noteica. - Bet kāds jums tomēr... Kas jums pasacīja, ka šim priekšmetam trūkst vienas daļas?

- To es jums nedrīkstu stāstīt, - Antija atbildēja. - Es zinu, ka tas izklausās briesmīgi nepieklājīgi, it īpaši pēc tam, kad jūs bijāt tik laipns un pateicāt mums Spēka vārdu, bet es patiešām nedrīkstu stāstīt nevienam neko par... par... par to, kurš mums visu to pateica. Jūs taču neaizmirsīsiet brokastis, vai ne?

Skolotais kungs tikko jaušami pasmaidīja, tad sarauca pieri - nevis dusmās, bet mulsā neizpratnē.

- Paldies! - viņš teica. - Es vienmēr priecāšos, ja tu ienāksi atkal - kad vien tev tas ir ērti - tikai...

- Es ienākšu, - Antija apsolīja. - Visu labu! Un es vienmēr jums pateikšu visu, ko drīkstēšu teikt.

Skolotais kungs nebija iepazinis daudz piedzīvojumu kopā ar bērniem un prātoja, vai viņi visi ir tādi kā šie. Tā prātodams, viņš pavadīja tieši piecas minūtes un tikai pēc tam sēdās pie piecdesmit otrās nodaļas savā lielajā grāmatā "Amona-Ra priesteru slepenie rituāli”.

* * *

Nav jēgas izlikties, ka bērnus nemaz nesatrauca doma par paredzamo došanos cauri burvju priekšmetam Pagātnē. Doma, ka viņi varētu palikt Pagātnē un nekad vairs netikt atpakaļ, nepavisam nelikās patīkama. Tomēr neviens neuzdrīkstējās ieminēties, 54

ka šo burvību nevajadzētu izmantot, un, kaut gan sirds dziļumos ikvienu māca lielas bailes, visi vienā mutē būtu izzobojuši to gļēvuli, kurš bikli, bet gluži saprotami būtu ierosinājis: "Neiesim!"

Šķita, ka nepieciešams kaut kā iekārtoties, lai visa diena tiktu pavadīta ārpus mājas, jo grūti bija ticēt, ka pusdienu zvans varētu sasniegt viņus Pagātnē, turklāt nelikās prātīgi rosināt vecās aukles ziņkārību, ja nekādi paskaidrojumi - pat patiesība - nespētu to apmierināt. Visi jutās ļoti lepni par to, ka tik labi sapratuši burvju priekšmeta un psamiādas izteikumus par Laiku un Telpu un tamlīdzīgām parādībām, un visi bija pilnīgi pārliecināti: viņiem neizdosies panākt, lai kaut vārdu no tā visa saprastu vecā aukle. Tāpēc bērni tikai palūdza, lai viņa ļauj tiem paņemt pusdienas līdzi uz Rīdžentparku, un saņēma vēlīgu atļauju kopā ar aukstu jērgaļu un tomātiem.

- Jūs drīkstat nopirkt sev smalkmaizītes vai biskvītkūku, vai ko citu pēc savas patikšanas, - teica vecā aukle, dodama Sirilam šiliņu. - Tikai nepērciet ievārījuma maizītes: lai cik tās rūpīgi izceptas, bez šķīvīšiem jūs noteikti noķēpāsieties un notriepsiet drēbes, un pēc ēšanas jums taču nebūs kur nomazgāt rokas un mutes!

Tā nu Sirils paņēma šiliņu un visi devās ceļā. Vispirms viņi izmeta līkumu pa Totnemkortroudu, lai nopirktu ūdensnecaurlaidīgu apsegu psamiādai -gadījumam, ja Pagātnē viņus pēkšņi sagaidītu lietus. Jo samērcēšanās psamiādai nozīmē gandrīz drošu nāvi.

Saule mirdzēja ļoti spoži, un pat Londona izskatījās jauka. Sievietes no lieliem, pilniem groziem pārdeva rozes, un Antija nopirka četras - pa vienai katram brālim un māsai, un ari sev pašai. Tās bija sarkanas rozes un smaržoja pēc vasaras - tādas rozes, ko bezgala gribas ap Ziemsvētku laiku, kad iespējams dabūt vienīgi āmuļus, viscaur bālus un ar bālu smaržu, vai aslapes zarus, kuru dzelkšņi dur degunā, līdzko mēģini tos pasmaržot. Tagad katram pogcaurumā bija roze, un drīz visi apsēdās Rīdžent-parka zālē zem kokiem, kuru lapas laukos būtu tīras un dzidri zaļas, bet šeit bija noputējušas un dzeltenīgas, ar apbrūnējušām malām.

- Jāsāk rīkoties, - sacīja Antija, - un, tā kā vecākajam jāiet pirmajam, tad tu, Džeina, būsi pēdējā. Tu taču saprati, ka tev, ejot cauri burvju priekšmetam, visu laiku tas cieši jātur rokā, vai ne, Ince?

- Kaut man nevajadzētu iet pēdējai! - Džeina iesaucās.

- Ja vēlies, tu varēsi nest psamiādu, - Antija teica. - Protams, ja viņa tā gribēs, - meitene piemetināja, atcerēdamās fejas dīvainos untumus.

Tomēr psamiāda šoreiz izturējās negaidīti draudzīgi.

- Man vienalga, kurš mani nes, - viņa teica, - ja tikai nenomet zemē. To gan es necietīšu!

Džeina ar drebošām rokām paņēma padusē tir-gussomu ar psamiādu. Burvju priekšmets garajā auklā tika pakārts viņai kaklā. Visi piecēlās. Džeina satvēra priekšmetu izstieptā rokā, un Sirils svinīgi izrunāja Spēka vārdu.

Kad viņš to pateica, priekšmets sāka stiepties garumā un platumā, un drīz bija redzams, ka Džeina turas pie lielas, sarkanas, ļoti dīvainu apveidu arkas. Arkas atvere bija maza, tomēr Sirils redzēja, ka

var iziet tai cauri. Visapkārt arkai un aiz tās bija redzami Rīdžentparka pelēcīgie koki un nobradātā zāle, kurā spēlējās mazi, noskranduši bērneļi. Bet pa arkas atveri mirdzēja zila, dzeltena un sarkana gaisma. Sirils dziļi ievilka elpu un sasprindzināja kājas, lai pārējie neredzētu, ka viņam dreb un gandrīz sitas kopā ceļgali. - Aiziet! - viņš iesaucās un,

izkāpis cauri velvei, pazuda pārējo skatieniem. Viņam sekoja Antija. Roberts, paklausīdams Antijas padomam, cieši turēja Džeinas piedurkni un tādējādi palīdzēja arī viņai sekmīgi izkļūt cauri arkai. Un, līdzko visi bija tikuši otrā pusē, pazuda gan arka, gan Rīdžentparks un palika tikai burvju priekšmets, kurš Džeinas rokā bija atguvis agrākos izmērus. Tagad viņi stāvēja tik spožā gaismā, ka vajadzēja blisināt, mirkšķināt un berzēt acis. Šajā žilbinošajā brīdī Antija sataustīja burvju priekšmetu un paslēpa to Džeinas kleitā, lai tas būtu pilnīgā drošībā. Kad bērnu acis bija pieradušas pie jaunās, brīnumainās gaismas, viņi palūkojās sev apkārt. Debesis bija ļoti, ļoti zilas; tās mirdzēja, dzirkstīja un laistījās kā saules apspīdēta jūra viņu agrākajā pasaulē.

Viņi stāvēja nelielā izcirtumā biezokņa vidū; apkārt auga koki un krūmi, zem kuriem pletās blīvs, ērkšķains, samezglojies pamežs. Priekšā stiepās dīvainu, melnu dubļu krasts un brūngani dzeltena, mirdzoša upes lente. Tālāk vīdēja sausāku, izkaltušu dubļu klajums, un aiz tiem pletās tādi paši zaļgan-brūni džungļi. Par cilvēka esamību šai apvidū liecināja vienīgi izcirtums, taka, kura veda uz to, un nogrieztas, savādi izkārtotas niedres upē.

Bērni saskatījās.

- Jā! - Roberts noteica. - Te nu ir krietni citāds gaiss!

Tā bija taisnība. Gaiss šeit bija karstāks, nekā viņi jebkad būtu spējuši iedomāties, - karstāks pat par augusta tveici Londonā.

- Kaut mēs zinātu, kur atrodamies! - Sirils teica.

- Tur ir upe... Varbūt tā ir Amazone vai Tibra, vai kā viņas tur sauca?

- Tā ir Nīla, - sacīja psamiāda, izbāzusi galvu no tirgussomas.

- Tad šī ir Ēģipte! - secināja Roberts, kurš reiz bija nopelnījis godalgu ģeogrāfijā.

- Es neredzu krokodilus, - iebilda Sirils. Viņš bija saņēmis godalgu dabaszinātnēs.

Psamiāda izbāza no somas spalvainu roku un parādīja uz dubļu kaudzi ūdens malā.

- Un kā tu sauktu to tur? - viņa jautāja, un tajā pašā brīdī dubļu kaudze sakustējās un iešļūca upē -gluži kā miklas javas pikucis, kas noslīd no mūrnieka ķelles.

- Ai! - visi izdvesa.

Upes pretējā krastā starp niedrēm atskanēja brīkšķi.

- Un tas ir Nīlas zirgs! - psamiāda teica, pama-dama uz lielo dzīvnieku, kura pelēkzilais augums kā milzu kalns iezīmējās pret melno krastu upes viņā malā.

- Tas ir nīlzirgs, - sacīja Sirils, - un nez kāpēc viņš izskatās daudz īstāks nekā tas zvērs mūsu Zooloģiskajā dārzā - vai tā nav?

- Cik labi, ka viņš ir tik īsts upes otrā pusē! -teica Džeina.

Tad pēkšņi viņiem aiz muguras atskanēja niedru un zaru brīkšķi. Tas bija briesmīgi. Tur varēja būt vēl viens nīlzirgs, krokodils vai lauva - patiesībā jebkas!

- Turi roku uz burvju priekšmeta, Džeina! - Roberts steigšus iesaucās. - Mums jābūt gataviem kuru katru brīdi bēgt. Man tāda nelaba jušana, ka šinī vietā ar mums var notikt jebkas!

- Man šķiet, ka notiks nīlzirgs, - teica Džeina,

- un ļoti, ļoti liels! ,

Visi pagriežas, lai skatītu vaiga draudošas briesmas.

- Neesiet taču tādi nejēgas! - uzsauca psamiāda ar ierasto draudzīgo nevērību. - Nav tur nekāda Nīlas zirga! Tas ir cilvēks.

Patiešām. Tā bija meitene - apmēram Antijas vecumā. Viņai bija īsi un gaiši mati, un, kaut gan āda bija iedegusi saulē, varēja redzēt, ka arī tā būtu gaiša, ja vien tai tiktu dota tāda iespēja. Toties iespēja iedegt saulē bija sevišķi liela, jo meitenes ietērps bija ļoti. trūcīgs, un četri angļu bērni ar savām kārtīgajām zēnu un meiteņu drānām, cepurēm, kurpēm, zeķēm, svārkiem, apkaklītēm un visu pārējo apskauda šo meiteni vairāk, nekā viņi būtu varējuši izteikt vārdos, un vairāk, nekā vārdos spētu aprakstīt es. Nebija nekādu šaubu, ka svešās meitenes ietērps šim klimatam ir ļoti piemērots.

'> Uz galvas viņa nesa sarkanmelnu māla podu. Svešos bērnus viņa neredzēja, jo tie bija atkāpušies biezokņa malā, un viņa devās uz upes krastu, lai piepildītu savu trauku ar ūdeni. Iedama meitene kaut kā neparasti, dūcoši vilka vienmuļu, skumīgu melodiju, kurā bija tikai divēja augstuma toņi. Antija neviļus nodomāja, ka svešā meitene varbūt iztēlojas šo dūcošo troksni par dziedāšanu.

Meitene piepildīja trauku un nolika to krastā. Tad viņa iebrida ūdenī un noliecās pār nogriezto niedru apli. No ūdens starp niedrēm viņa izvilka pusduci skaistu zivju, ko tūlīt nobeidza un uzvēra uz garas kārkla vicas, kuru nesa sev līdzi. Pēc tam viņa sasēja vicu mezglā, pakāra sev uz rokas, pacēla trauku un pagriezās, lai dotos atpakaļ. Un tad meitene ieraudzīja svešo bērnu četrotni. Džeinas un Antijas baltās kleitas kā sniegs mirdzēja uz tumšā meža fona. Meitene iekliedzās, un ūdens izlija pār sakaltušajiem dubļiem un zivīm, kuras arī bija nokritušas zemē. Pēc brīža ūdens lēni pazuda dziļajās zemes plaisās.

- Nebaidies! - iesaucās Antija. - Mēs tev neko nedarīsim!

- Kas jūs esat? - meitene jautāja.

Jāsaka tūlīt: es nepūlēšos stāstīt, kāpēc šī meitene saprata Antiju un kā Antija saprata viņu. Ja es to mēģinātu skaidrot, tu mani noteikti nesaprastu -tāpat kā nevari saprast izteikumu, ka Laiks un Telpa ir tikai domas paveidi. Vari domāt, kā tev labpatīk. Varbūt bērni bija atklājuši kopīgo valodu, kuru saprot ikviens un kuru skolotie vīri joprojām nav pratuši atrast. Tu jau sen būsi ievērojis, ka šiem bērniem allaž kaut kā īpaši veicās, tāpēc viņiem tikpat labi varēja veikties arī šajā ziņā. Vai varbūt tas notika tāpēc, ka... bet kāda vajadzība pētīt šo jautājumu? Patiesība ir un paliek tāda, ka viņu piedzīvojumus nekad netraucēja tie apgrūtinošie sarežģījumi, ko mēs saucam par svešvalodām. Viņi vienmēr saprata citus, un citi saprata viņus. Ja tu vari to izskaidrot - lūdzu! Domāju, ka es saprastu tavu skaidrojumu, kaut arī tu nekad nesaprastu manējo.

Tāpēc bērni tūlīt saprata meitenes jautājumu: "Kas jūs esat?" - un Antija atbildēja:

- Mēs esam tādi paši bērni kā tu. Nebaidies! Vai negribi parādīt mums, kur tu dzīvo?

Džeina iebāza galvu tieši psamiādas somā un, iespiedusi seju tās kažokā, čukstus vaicāja:

- Vai tas ir droši? Vai viņi mūs neapēdīs? Varbūt viņi ir kanibāli?

Psamiāda noskurinājās.

- Beidz tik ērmīgi dūkt, man no tā kut ausis! -viņa pikti atmeta. - Ja jūs cieši turēsieties pie burvju priekšmeta, jūs vienmēr laikus varēsiet atgriezties Rīdžentparkā!

Svešā meitene joprojām trīcēja aiz bailēm.

Antijai bija rokassprādze. Spožais nieciņš par sep-tiņarpus pensiem tēloja sudraba rotu, un pie tā karājās stikla sirsniņa tirkīzzilā krāsā; Antijai to bija uzdāvinājusi Ficroja ielas nama mājkalpotāja.

- Ņem! - Antija teica. - Tā ir tev! Lai tu redzētu, ka mēs tev negribam darīt neko sliktu. Un, ja tu to pieņemsi, es zināšu, ka arī tu negribi darīt neko sliktu mums.

Meitene izstiepa roku. Antija uzvilka tajā aproci, un meitenes seja iemirdzējās priekā par jauno guvumu.

- Nāciet! - viņa teica. - Lai miers valda starp jūsu un manām mājām!

Viņa pacēla zivju virteni un ūdens trauku un sāka iet prom pa šauro taciņu, pa kuru bija atnākusi; pārējie viņai sekoja.

- Tas nu gan ir kaut kas! - teica Sirils, cenzdamies izklausīties drosmīgs.

- Jā! - piebalsoja Roberts, arī tēlodams brašumu, ko sirds dziļumos nepavisam nejuta. - Te nu vienreiz patiešām ir īsts piedzīvojums! Tas, ka esam Pagātnē, ir kaut kas pavisam citāds nekā Fēniksa un paklāja notikumi!

Biezi saaugušās akācijas un krūmi - lielākoties dzelkšņaini un neizskatīgi - stiepās apkārt apmēram pusjūdzi platā lokā. Taka bija šaura un mežs tumšs. Beidzot priekšā pa zaru un lapu starpām iemirdzējās dienasgaisma.

Pēkšņi viss pulciņš no meža pustumsas nokļuva spilgtā saulē, kas apspīdēja plašu dzeltenu smilšu joslu; vietvietām to izraibināja pelēku akmeņu pauguri, ap kuriem slējās adataini kaktusi ar sārtiem un spilgti sarkaniem ziediem starp panīkušajām smilškrāsas lapām. Pa labi tālumā stiepās kaut kas līdzīgs dzeltenbrūnam žogam, un aiz tā gaisā vijās zilu dūmu grīste uz vēl zilāku debesu fona. Un visam pāri tik tveicīgi karsēja saule, ka apģērbs šķita pavisam neciešams.

- Es dzīvoju tur! - meitene teica, pastiepdama roku.

- Es neiešu, - Džeina čukstus sacīja somai, - vienīgi tad, ja tu teiksi, ka vajag...

Tādam uzticības apliecinājumam būtu vajadzējis no sirds aizkustināt pat psamiādu. Taču smilšu feja acīmredzot uzskatīja to par šaubu izpausmi, jo atbildes vietā tikai nošņācās:

- Ja neiesiet, es nekad jums vairs nepalīdzēšu!

- Ai, mīļā Džeina, tā nevajag! - iesaucās Antija.

- Padomā par tēvu un māti, un par to, ka mēs visi iegūsim to, ko sirds tīko! Un mēs taču jebkurā brīdī varam atgriezties mājās! Ejam!

- Turklāt psamiāda noteikti zina, ka tur nedraud briesmas, citādi negribētu iet! - klusi piebilda Sirils.

- Viņa pati nemaz nav tik pārmēru varonīga. Iesim!

Beidzot Džeina bija ar mieru.

Piegājuši tuvāk brūnganajam valnim, bērni redzēja, ka tas ir liels, apmēram astoņas pēdas augsts žogs no kaudzē sakrautiem dzeloņkrūmu zariem.

- Kam tas vajadzīgs? - Sirils jautāja.

- Lai atturētu ienaidniekus un plēsīgus zvērus, -meitene atbildēja.

- Tāds laikam gan labi palīdz, - Sirds teica. - Paskat, daži dzeloņi ir manas pēdas garumā!

Žogā bija caurums, un bērni sekoja meitenei dzeloņainā krāvuma iekšienē. Mazliet tālāk stiepās otrs, drusku zemāks žogs, arī sakrauts no sakaltušiem dzeloņkrūmu zariem, kuri izskatījās ļoti asi un draudīgi; aiz tā varēja redzēt būdas un kaut ko līdzīgu ciematam.

Tajā nebija ne dārzu, ne ceļu. Tikai būdas, kas celtas no koka, zariem un māla un apjumtas ar lielām palmu lapām, kas mētājās visapkārt. Šo mājiņu durvis bija ļoti zemas, gluži kā ieejas suņu būdās. Starp tām nebija ne taku, ne ielu, tikai dzeltena, cieti nomīdīta, līdzena smilts.

Ciemata vidū bija iežogojums, kas izskatījās apmēram tikpat liels kā viņu Kemdentaunas dārziņš.

Līdzko bērni bija paguvuši ieiet caur otro dzelkšņu žogu apmetnē, tūdaļ no visām malām, no būdu iekšpuses un ārpuses, viņiem pretī saskrēja vesels pūlis -vīrieši, sievietes, bērni.

Meitene kā sargādama nostājās viesiem priekšā un teica:

- Tie ir brīnumbērni no tuksneša viņas puses! Viņi nes brīnišķīgas dāvanas, un es teicu, ka miers valda starp mūsu un viņu mājām!

Viņa izstiepa roku ar jauniegūto aproci.

Bērni no Londonas, kurā nekas nevienu vairs nespēj pārsteigt, pirmo reizi redzēja vienkopus tik daudz pārsteigtu cilvēku.

Tie sadrūzmējās ap bērniem, aizskāra viņu drēbes, taustīja zēnu svārku pogas un meiteņu krellīšu zīles.

- Sakiet taču kaut ko! - Antija pačukstēja.

- Mēs nākam... - Sirils iesāka, cenzdamies atsaukt atmiņā kādu neciešamu dienu, kad viņam bija vajadzējis sēdēt kantora uzgaidāmajā telpā, kamēr tēvs intervēja kādu advokātu, un Sirilam nebija nekā cita, ko lasīt, kā vienīgi Daily Telegraph eksemplārs, - mēs nākam no pasaules, kurā nekad nenoriet saule! Un mēs vēlamies mieru un godu! Mēs piederam pie lielās anglosakšu jeb iekarotāju cilts. Bet mēs nedomājam iekarot jūs, - viņš steigšus piebilda. - Gribam tikai paskatīties uz jūsu mājām un jūsu... nu, uz visu, kas jums te ir, un tad mēs atgriezīsimies savā zemē un pastāstīsim par visu, ko esam redzējuši, lai jūsu vārds kļūtu slavens!

Sirila runa netraucēja pūlim drūzmēties ap bērniem un ar neizsīkstošu izbrīnu pētīt viņu apģērbu. Antija nodomāja, ka laikam šie cilvēki nekad nav redzējuši austu drēbi, un sprieda, ka tiem, kas valkājuši un redzējuši tikai dzīvnieku ādas, audums varbūt tiešām šķiet neparasts brīnums. Šķita, ka šejieniešus ļoti pārsteidz arī modernais šuvums. Acīmredzot šūt prata arī viņi, jo vīrieši, kuri izskatījās pēc vadoņiem, valkāja kazādas vai briežādas ceļgalu bikses, kas bija nostiprinātas ap vidukli ar savītām ādas sloksnēm. Un sievietes valkāja garus, diezgan šaurus svārkus no dzīvnieku ādām. Šie cilvēki bija augumā nelieli, gaišiem matiem, kuri gan vīriešiem, gan sievietēm bija īsi apgriezti. Viņiem bija zilas acis, un Ēģiptē tas likās neparasti, lielākajai daļai ādu rotāja tetovējumi - gluži kā jūrniekiem, tikai rupjāki.

- Kas tas ir? Kas tas ir? - viņi taujāja, ziņkāri taustīdami bērnu drēbes.

Antija steigšus noņēma Džeinas kruzuļoto mežģīņu apkaklīti un pasniedza to sievietei, kurai bija visdraudzīgākā seja. , -

- Ņemiet, - viņa teica, - ņemiet to un apskatiet! Un paejiet nost! Mēs gribam aprunāties savā starpā.

Viņa to teica valdonīgā tonī, kas allaž bija palīdzējis, kad vajadzēja piespiest paklausīt mazo brālīti, bet nebija laika pierunāt viņu ar labu. Arī tagad šis tonis palīdzēja. Bērni tika atstāti savā ziņā, un pūlis atkāpās. Gabalu tālāk viņi apstājās, lai apskatītu mežģīņu apkaklīti un savā starpā aizrautīgi apspriestos. Bērni nekad neuzzināja, ko šie cilvēki sprieda, taču labi saprata, ka galvenais sarunas temats ir viņi, četri svešinieki. Viņi mēģināja sevi mierināt, atcerēdamies meitenes doto draudzības solījumu, taču doma par burvju priekšmetu bija drošāks mierinājums. Bērni apsēdās smiltīs apmetnes vidus iežogojuma ēnā un beidzot varēja uzmanīgāk paskatīties apkārt un ieraudzīt kaut ko vairāk nekā tikai ziņkāru, pārsteigtu seju gūzmu.

Viņi ievēroja, ka sievietes valkā kaklarotas no dažādu krāsu akmentiņiem un pie tām karājas neparastu, dīvainu apveidu priekšmeti; dažām sievietēm bija kaula un krama aproces.

- Ja mēs paliktu šeit, - sacīja Roberts, - padomājiet, cik daudz mēs šiem ļaudīm varētu iemācīt!

- Es teiktu, ka arī viņi mums varētu šo to iemācīt, -atteica Sirils. - Vai tu ievēroji to krama aproci sievietei, kurai Antija iedeva apkaklīti? Diez vai tādu ir viegli izgatavot! Paklau, viņi kļūs aizdomīgi, ja mēs te ilgi runāsim savā starpā, un es patiešām gribu redzēt, kā viņi visu ko dara! Palūgsim, lai tā meitene mūs pavadā apkārt, un tikmēr mēs varam domāt arī par to, kā tikt pie Amuleta. Tikai iegaumējiet, ka mum s visu laiku jāturas kopā!

Antija aicinoši pamāja meitenei, kura stāvēja gabaliņu tālāk, skumīgi lūkodamās uz viņiem, un meitene iepriecināta pienāca klāt.

- Pastāsti, kā jūs gatavojat tādas akmens aproces! — Sirils teica.

-Ar citiem akmeņiem, - meitene atbildēja. - Tās gatavo vīrieši; mums šeit ir vīri ar sevišķu prasmi tādos darbos.

- Vai dzelzs darbarīku jums nav?

- Dzelzs? - meitene atkārtoja. - Es nesaprotu, par ko tu runā. - Šis bija pirmais vārds, kura nozīmi viņa nesaprata.

- Vai visi jūsu darbarīki ir no krama? - Sirils jautāja.

- Protams! - meitene atbildēja, plati iepletusi acis.

Žēl, ka man nav laika tev sīkāk atstāstīt šo sarunu. Angļu bērni gribēja uzzināt visu iespējamo par šo jauno vietu, taču gribēja arī stāstīt paši par savu zemi. Tas bija tāpat kā tajās reizēs, kad tu pēc brīvlaika atgriezies skolā un gribi gan dzirdēt, gan stāstīt visu vienā paņēmienā. Sarunai turpinoties, krājās arvien vairāk vārdu, kurus meitene nevarēja saprast, un bērni drīz atmeta mēģinājumus skaidrot viņai savas zemes dzīvi - it sevišķi tad, kad pārliecinājās, cik maz no visām tām lietām, ko viņi uzskatījuši par absolūti nepieciešamām, cilvēka dzīvē patiešām ir vajadzīgas.

Meitene parādīja viņiem, kā būvē mājas; tā kā tieši todien tika slieta viena no būdām, viņa aizveda jaunos draugus pavērot šo norisi. Celtniecība notika pavisam citādi nekā pie mums. Vīri iedzina garus mietus ap zemes laukumu, kas atbilda iecerētās būdas lielumam. Tie atradās apmēram astoņas collas cits no cita; pēc tam viņi iedzina vēl vienu šādu rindu apmēram astoņu collu attālumā no pirmās un pēc tam vēl trešo rindu gabaliņu no otrās. Pēc tam telpa starp mietiem tika piepildīta ar zariem un sīkiem zariņiem un visbeidzot pārklāta ar melnu, dubļiem līdzīgu masu, ko iepriekš mīņāja ar kājām, līdz tā kļuva mīksta un lipīga kā ķite.

Meitene pastāstīja bērniem, kā vīrieši iet medībās ar krama šķēpiem un bultām un kā no niedrēm un māla gatavo laivas. Tad viņa paskaidroja, kāda niedru veidojumiem bijusi loma upē, no kuras viņa izvilka zivis. Tie, izrādās, bija zivju slazdi - ūdenī ielikta niedru stīpa un pinums ar vienu pašu nelielu caurumu, un ap šo caurumu, zem pašas ūdens virsmas, bija saspraustas niedres, kas slīpi stiepās līdzi upes straumei, tāpēc zivis, kas muļķīgā kārtā bija iepeldējušas tur iekšā, muļķīgā kārtā vairs nevarēja izpeldēt ārā. Meitene parādīja viņiem māla podus, krūzes un šķīvjus, no kuriem daži bija izrotāti ar melniem un sarkaniem ornamentiem; brīnumainas lietas tika darinātas no krama un dažādiem akmeņiem - krelles, rotājumi, visādu veidu darbarīki un ieroči.

- Tas patiešām ir apbrīnojami, - Sirils ar tēvišķu pārākumu teica, - it sevišķi, ja padomā, ka tas viss ir pirms astoņiem tūkstošiem gadu!

- Es tevi nesaprotu! - sacīja meitene.

- Tas nav pirms astoņiem tūkstošiem gadu! - pačukstēja Džeina. - Tas ir tagad, un taisni tas man nepatīk! Es jums saku, iesim drīzāk mājās, kamēr nav noticis vēl kaut kas ļaunāks! Jūs taču paši redzat, ka te nekāda Amuleta nav!

- Kas atrodas tur, vidū? - Antija jautāja, norādīdama uz iekšējo nožogojumu, jo viņai bija ienākusi prātā piepeša doma.

- Tā ir slepena un svēta vieta, - meitene čukstus atbildēja. - Neviens nezina, kas tajā iekšā! Tur ir daudzas sienas un pašu iekšējo sienu iekšienē ir Tas, tikai neviens, izņemot vadoņus, nezina, kas Tas ir.

- Man šķiet, ka tu tomēr zini, - sacīja Sirils, ļoti cieši lūkodamies viņā.

- Ja tu pateiksi, es tev atdošu šo! - teica Antija, novilkdama no pirksta pērlīšu gredzenu, kas jau bija izpelnījies daudz apbrīnas.

- Jā! - meitene apstiprināja, kāri satverdama gredzenu. - Mans tēvs ir viens no vadoņiem, un es zinu kādu ūdens burvību, kas liek viņam miegā runāt. Un viņš ir runājis. Es jums pastāstīšu. Bet, ja viņi uzzinās, ka esmu jums to pastāstījusi, viņi mani nogalinās! Pašu iekšējo sienu iekšpusē atrodas akmens lādīte, un tajā guļ Amulets. Neviens nezina, kur tas cēlies. Tas nācis no lielas tālienes.

- Vai tu esi to redzējusi? - Antija jautāja.

Meitene pamāja ar galvu.

- Vai tas izskatās līdzīgs šim? - noprasīja Džeina, pārdroši parādīdama savu burvju priekšmetu.

Meitenes seja šausmās kļuva zaļgani bāla.

- Paslēp to, paslēp! - viņa čukstus iesaucās. - Nerādi nevienam! Ja viņi to ieraudzīs, tad nogalinās mūs visus! Jūs nogalinās tāpēc, ka esat to paņēmuši, un mani tāpēc, ka esmu par to zinājusi! Ai, nelaime, nelaime! Kāpēc jūs atnācāt šurp?

- Nebaidies! - Sirils teica. - Viņi neuzzinās. Džeina, nedari vairs tādas muļķības, nejēga! Pati redzi, kas var notikt! Bet tagad tu man pasaki... - Viņš pagriezās pret meiteni, taču nepaguva izteikt jautājumu līdz galam, jo atskanēja skaļš kliedziens un pa caurumu dzeloņu žogā skriešus iemetās kāds vīrietis.

- Mums tuvojas daudz ienaidnieku! - viņš kliedza. - Gatavojieties aizsardzībai!

Elpas viņam pietika tikai šiem dažiem vārdiem, un pēc tiem viņš elsodams nokrita zemē.

-Ai, lūdzu, iesim mājās! - iesaucās Džeina. - Jūs dariet, kā gribat... bet man vienalga... es iešu!

Viņa izstiepa roku ar burvju priekšmetu. Par laimi, visi svešie, gaišmatainie cilvēki bija pārāk aizņemti, lai pievērstu uzmanību viņai. Viņa pacēla burvju priekšmetu. Taču nekas nenotika.

- Tu nepateici spēka vārdu, - Antija atgādināja.

Džeina steigšus to pateica - un joprojām nekas

nenotika.

- Turi to pret austrumiem, nejega! - uzsauca Roberts.

- Kur ir austrumi? - jautāja Džeina, izmisīgās bailēs griezdamās apkārt.

Neviens nezināja. Tad viņi atvēra tirgussomu, lai pajautātu psamiādai.

Bet somā gulēja tikai ūdensnecaurlaidīgais apmetnis.

Psamiādas vairs nebija.

- Paslēp svēto priekšmetu! Paslēp! Paslēp! - čukstus uzsauca meitene.

Sirils paraustīja plecus un centās izskatīties tik drosmīgs, cik viņam, pēc paša domām, vajadzēja justies.

- Paslēp to, Ince! - viņš teica. - Tagad mēs esam

tintē. Atliek tikai palikt tepat un skatīties, kas notiks tālāk. «J-..,

5. nodaļa CĪŅA CIEMATĀ

Stāvoklis nudien bija neapskaužams! Četri angļu bērni, kuru pareizais laiks bija 1905. gads pēc Kristus un kuru pareizā dzīvesvieta bija Londona, atradās Ēģiptē, 6000. gadā pirms Kristus un nezināja, kā nokļūt atpakaļ savā laikā un vietā. Viņi nevarēja atrast austrumus, un saule šajā brīdī neko nepalīdzēja, jo - kā Sirilam reiz bija paskaidrojis kāds visgudrs cilvēks - saule patiesībā nemaz nenoriet rietumos, tāpat kā tā īstenībā nemaz neuzlec austrumos.

Kādā brīdī, kad tirgussomu neviens neuzmanīja, psamiāda no tās bija izrāpusies un viņus nelietīgi pametusi likteņa varā.

Tuvojās ienaidnieks. Gaidāma cīņa. Cīņās iet bojā cilvēki, un doma par piedalīšanos cīņā bērniem nepavisam nelikās vilinoša.

Vīrietis, kurš bija atnesis vēsti par ienaidnieka tuvošanos, joprojām elsdams gulēja zemē. Viņš bija izkāris mēli - garu un sarkanu kā sunim. Ciemata iedzīvotāji steidzās aizbāzt žogu ieejas ar dzeloņ-krūmu zariem, kas kaudzē gulēja turpat blakus -acīmredzot tie bija sakrauti tieši šādai vajadzībai. Viņi ņēma zaru klēpjus ar garām kārtīm, gluži tāpat kā mūsu laikos cilvēki uz dakšām paņem sienu.

Džeina koda lūpā un centās apņemties neraudāt.

Roberts sataustīja kabatā spēļu pistoli un pielādēja to ar sāi'tu papīra pistonu. Tas bija viņa vienīgais ierocis.

Sirils savilka bikšu siksnu par diviem caurumiem ciešāk.

Un Antija izklaidīgi izņēma visiem no pogcaurumiem apvītušās sārtās rozes, noknieba kātiem galus un ielika tās ūdens traukā, kas stāvēja ēnā pie kādas būdas durvīm. Puķes viņu allaž mudināja uz mazliet nesaprātīgu izturēšanos.

- Paklausieties! - viņa teica. - Es domāju, ka psa-miāda varbūt tomēr kaut ko dara mūsu labā. Neticu, ka tā varētu vienkārši aizbēgt un atstāt mūs Pagātnē. Noteikti ne!

Džeinai izdevās apņemties neraudāt - vismaz pagaidām.

- Bet ko mēs varam darīt? - jautāja Roberts.

- Neko! - Sirils īsi atteica. - Tikai turēt vaļā acis un ausis. Skatieties! Tas skrējējs sāk atgūt elpu. Iesim paklausīties, kas viņam sakāms!

Skrējējs bija uzslējies uz ceļiem un pēc tam nometies tupus. Tagad viņš piecēlās kājās un sāka runāt. Vispirms viņš veltīja vairākas godinājuma frāzes ciemata vecākajiem. Runa kļuva interesantāka, kad viņš teica:

- Es biju izbraucis ar plostu ķert cilpās ibisus un apmēram stundu īros augšup pa upi. Tad izliku cilpas un gaidīju. Pēkšņi es izdzirdu daudzu spārnu troksni un, paskatījies augšup, ieraudzīju daudz gārņu. Un es redzēju, ka tie ir izbiedēti, tāpēc sāku domāt. Zvērs var izbiedēt vienu gārni, ja to negaidot pārsteidz, bet diez vai zvērs izbiedēs veselu gārņu baru. Bet tie tikai lidoja, meta gaisā apļus un nelaidās lejā. Tad es sapratu, ka gārņus izbiedēt varēja tikai cilvēki, turklāt tādi cilvēki, kuri nezina mūsu paražas un neprot iet klusi, lai negaidot pārsteigtu putnus un zvērus. Tāpēc es zināju, ka tie nav no mūsu cilts un no mūsu apvidus. Pametu plostu un

lavījos gar upes krastu, līdz beidzot uzdūros svešiniekiem. To ir tik daudz kā tuksneša smiltis, un to pīķi gail sarkani kā saule! Tie ir briesmīgi cilvēki, un tie nāk uz mūsu pusi! To redzējis, es metos skriet un neapstājos, līdz biju ticis piejums.

- Tie ir jūsu ļaudis! - iesaucās vadonis, spēji un nikni vērsdamies pie Sirila. - Un jūs esat viņu spiegi!

- Nav taisnība! - Sirils sašutis atbildēja. - Mēs nevienam neesam spiegi! Esmu pārliecināts, ka tie cilvēki nepavisam neizskatās līdzīgi mums. Vai ne? -viņš noprasīja skrējējam.

- Tiesa gan, - vīrietis apstiprināja. - Tiem cilvēkiem bija tumšas sejas un mati melni kā nakts. Bet varbūt šie savādie bērni ir viņu dievi, kuri atnākuši iepriekš sagatavot viņiem ceļu!

Pūli pāršalca balsu murdoņa.

- Nē taču, nē! - Sirils atkārtoja. - Mēs esam jūsu pusē! Mēs palīdzēsim sargāt jūsu svētās lietas!

Tas apstāklis, ka Sirils zina par sargājamām svētām lietām, šķita atstājam uz vadoni manāmu iespaidu. Brīdi vīrietis stāvēja, raudzīdamies bērnos.

Tad viņš teica:

- Tas ir labi. Un tagad sāksim upurēšanu, lai cīņa mēs būtu stipri!

Pūlis izklīda, un deviņi vīrieši, ietinušies antilopes ādās, sapulcējās pie vidienes iežogojuma ieejas. Drīz cilvēki cits pēc cita sāka nest turp dažādas lietas - nīlzirga gaļu, strausu spalvas, dateļpalmu augļus, sarkanu krītu, zaļu krītu, upju zivis un kalnu āžus - un vadonis pieņēma šīs veltes. Pirmā žoga iekšpusē apmēram jarda atstatumā stiepās otrs, un starp abiem žogiem bija redzama taka. Ik pa brīdim kāds no vadoņiem ar pilnām rokām pazuda aiz žoga, aiziedams pa šo taku, un drīz atgriezās tukšām rokām.

- Viņi nes ziedojumus savam Amuletam, - Antija teica. - Arī mums vajadzētu kaut ko ziedot!

Bērni steigšus pārlūkoja kabatas un atrada sārtas papīra lentes gabalu, piciņu zīmogvaska un daļu no kabatas pulksteņa, kuru Roberts savā nepacietībā bija Ziemsvētkos sadalījis sastāvdaļās; vēlāk viņam kaut kā vairs nebija iznācis laika to atkal salikt kopā. Šādā stāvoklī pulksteņi mēdz būt zēnu lielākajai daļai.

Bērni pasniedza savus ziedojumus, un Antija pievienoja tiem sarkanās rozes.

Vadonis, kurš pieņēma veltes, aplūkoja tās ar nepārprotamu bijību - it īpaši sarkanās rozes un pulksteņa dalu. , • ' ., •

- Šī diena ir brīnumainu notikumu pilna! - viņš teica. - Mani nekas vairs nespēj pārsteigt. Mūsu meitene teica, ka miers valdot starp mūsu un jūsu mājām. Ja šobrīd netuvotos ienaidnieks, mēs tam būtu noticējuši.

Bērni nodrebēja.

- Runājiet! Vai esat mūsu pusē?

- Jā! Vai tad es visu laiku to neesmu atkārtojis? -atsaucās Roberts. - Paklausieties! Es došu jums zīmi. Paskatieties uz šo! - Viņš izstiepa roku ar spēļu pistoli. - Es to uzrunāšu, un, ja tā man atbildēs, tad jūs zināsiet, ka es un mani draugi esam atnākuši sargāt jūsu svēto lietu - to, kurai arī mēs nupat atdevām savus ziedojumus!

- Vai tas dievs, kura tēlu tu šobrīd turi rokā, runās tikai ar tevi vai to dzirdēšu arī es? - piesardzīgi vaicāja vadonis.

- Tu būsi pārsteigts, kad to dzirdēsi, - Roberts atbildēja. - Nu tā! - Un, paskatījies uz pistoli, viņš teica:

- Ja mums vēlēts sargāt svēto dārgumu tur iekšpusē, - un Roberts pamāja uz iežogojumu, - tad uzrunā mūs savā skaļajā balsī, un mēs tevi paklausīsim!

Viņš nospieda gaili, un pistons sprāga. Troksnis bija liels, jo pistole bija maksājusi divus šiliņus un pistoni bija teicami.

Ikviens ciemata vīrietis, sieviete un bērns nokrita zemē un iespieda seju smiltīs.

Vīrietis, kurš bija pieņēmis ziedojumus, piecēlās pirmais.

- Balss ir runājusi! - viņš teica. - Ievediet šos cilvēkus svētā dārguma priekštelpā!

Tā nu bērni pa ieeju tika ievesti iežogojumā un, nogājuši pusloku pa taku, nokļuva pie iekšējā žoga ieejas; izgājuši tai cauri, viņi nokļuva uz citas takas.

Iežogojums bija veidots apmēram šādi, un visi žogi bija celti no dzeloņkrūmu zariem:

- Gluži kā Hemptonkortas labirints, - nočukstēja Antija.

Visas takas stiepās zem klajas debess, bet mazo būdiņu labirinta iekšienē sedza apaļš jumts, un ieejai priekšā karājās zvērādu aizkars.

- Varat gaidīt šeit, - pavadonis teica, - bet neuzdrošinieties iet aizkara viņā pusē! - Viņš pats devās uz priekšu un pazuda aiz tā.

- Bet paklausieties! - Sirils čukstus sacīja. - Kādam no mums vajadzēja palikt ārpusē - ja nu parādās psamiāda?

- Labāk nešķirsimies, lai ko mēs darītu! - Antija atbildēja. - Tāpat jau ir pietiekami slikti, ka esam nošķīrušies no psamiādas. Kamēr tas vīrietis ir tur, iekšā, mēs neko nevaram iesākt. Iesim visi atpakaļ uz ciematu! Tagad, kad zinām ceļu, varam vēlāk atgriezties šeit. Ja sāksies cīņa, tam vīrietim droši vien vajadzēs cīnīties kopā ar visiem citiem. Ja atradīsim psamiādu, dosimies taisnā ceļā uz mājām! Šķiet, ka tuvojas vakars, un man šī iežogotā vieta lāgā nepatīk.

Bērni izgāja ārā un pateica vadonim, ka sargāšot dārgumu tad, kad sākšoties cīņa. Tad viņi palūkojās visapkārt un redzēja, kā prasmīgie krama meistari apdarina bultu uzgaļus un cirvju asmeņus, - jāteic, ka tāda priekšrocība nav bijusi nevienam citam cilvēkam šobrīd dzīvo vidū. Zēniem ieroči likās loti in-teresanti. Bultu uzgaļi nebija domāti tādām bultām, kādas tu šauj no sava loka, bet atgādināja šķēpam līdzīgus ieročus, kurus sviež ar roku. Galvenais ierocis bija akmens, kas piestiprināts diezgan īsam kātam; tas mazliet atgādināja priekšmetus, ko vēlāku laiku kungi mēdza nēsāt sev līdzi un dēvēt par "glābšanas rīkiem" tajās dienās, kad vajadzēja sargāties no laupītājiem. Vēl tur bija gari, pīķiem vai šķēpiem līdzīgi ieroči ar krama asmeņiem - satriecoši asiem! - un krama kaujas cirvji.

Ikviens ciemata iedzīvotājs bija tik aizņemts, ka visa apmetne atgādināja skudru pūzni, kurā iekāpis nejaušs garāmgājējs. Aizņemtas bija arī sievietes, un rosījās pat bērni.

Tad piepeši gaiss visapkārt sāka itin kā kvēlot un sārtoties, it kā negaidot būtu atvērušās ēzes durvis -tādas, kā tu vari apskatīt Vulidžas arsenālā, ja tev kādreiz laimējas tur nokļūt -, un tad tikpat strauji šīs ēzes durvis itin kā aizvērās ciet. Jo saule bija norietējusi un bija pienākusi nakts.

Pirms astoņiem tūkstošiem gadu Ēģiptē saule mēdza norietēt tieši tā, un, cik man zināms, tā joprojām nav atmetusi šo ieradumu un tieši tā riet katru vakaru arī tagad. Meitene atnesa briežādas un aizveda bērnus pie sausu grīšļu kaudzes.

- Mans tēvs teica, ka viņi tūlīt vēl neuzbrukšot. Liecieties gulēt! - meitene sacīja, un šķita, ka tas tiešām ir pats gudrākais. Tev varētu likties, ka visu šo briesmu ielenkumā bērni nespēs gulēt, taču, par spīti vairākkārtīgajiem izbīla viļņiem, viņos arvien ciešāk nostiprinājās pārliecība, ka psamiādai var uzticēties un tāpēc viņi ir drošībā. Tiesa, šī pārliecība pasargāja viņus no bailēm tikai tik daudz, lai viņi nejustos pilnīgi izmisuši.

- Labāk patiešām liksimies gulēt! - Roberts teica.

- Es nezinu, ko iesāks nabaga vecā aukle, kad mēs visu nakti neatgriezīsimies mājās, - droši vien sūtīs mums pa pēdām policistus! Nudien, nebūtu slikti, ja tie mūs atrastu! Viens ducis kārtīgu policistu šeit pašreiz būtu īsti vietā. Bet nav vērts par to tagad satraukties, - viņš mierinoši piebilda. - Arlabunakti!

Un visi aizmiga.

Viņus pamodināja gari stieptas, skaļas, baisas skaņas, kas šķita nākam no visām pusēm vienlaikus, -šaušalīgi, draudīgi kliedzieni, auri un kaucieni, kas izklausījās, kā Sirils vēlāk teica, pēc briesmoņu balsīm, kas slāpst pēc ienaidnieka asinīm.

- Tās ir svešo nācēju balsis! - drebēdama sacīja meitene, kura pa tumsu bija atnākusi pie viņiem.

- Ienaidnieki mēģināja uzbrukt žogam, bet dzeloņi viņus aizturēja. Tēvs teica, ka pirms rīta ausmas viņi vairs nemēģināšot uzbrukt. Bet viņi kliedz, lai mūs iebiedētu. It kā mēs būtu kādi mežoņi! Purvu iemītnieki! - viņa sašutusi iesaucās.

Briesmīgais troksnis turpinājās visu nakti, bet, kad uzlēca saule - tikpat spēji, kā bija norietējusi -, balsis pēkšņi pieklusa.

Bērni vēl nebija paguvuši par to nopriecāties, kad pār lielo dzeloņu žogu sāka lidot šķēpu krusa, un visi steidzās paslēpties aiz būdām. Taču nākamajā brīdī ieroči sāka lidot no pretējās puses, un pūlis traucās paslēpties citur. Sirils izvilka šķēpu, kurš bija iestrēdzis būdas jumtā viņam blakus. Tā gals bija no spoži pulēta vara.

Tad atsākās kliedzieni un sāka brīkšķēt izkaltušo dzeloņkrūmu zari. Ienaidnieks postīja žogu. Visi ciemata iemītnieki steidzās turp, no kurienes nāca brīkšķi un kliedzieni; viņi svieda pār žogu akmeņus un īsas bultas ar krama uzgaļiem. Bērni nekad vēl nebija redzējuši cilvēkus ar cīņas uguni acīs. Tas bija savādi un baisi un lika kaklam dīvaini aizžņaugties; tā bija pavisam citāda sajūta, nekā mājās skatoties kauju attēlus avīzēs.

Šķita, ka akmeņu krusa ir atvairījusi uzbrucējus. Aplenktie uzelpoja, taču nākamajā brīdī kliedzieni un brīkšķi atsākās pretējā ciemata pusē un pūlis steidzās aizsargāt jauno uzbrukuma vietu; tā nu cīņa turpinājās drīz te, drīz tur, jo aplenktajiem nepietika attapības sadalīt savus spēkus tā, kā to bija darījuši ienaidnieki.

Sirils ievēroja, ka laiku pa laikam daži karotāji iesteidzas labirintā un atgriežas ar gaišāku skatienu, drosmīgāku sejas izteiksmi un staltāku stāju.

- Droši vien viņi iet pieskarties Amuletam, - Sirils teica. - Atcerieties, psamiāda sacīja, ka tas darot cilvēkus drosmīgākus!

Bērni ielavījās labirintā un pēc ilgākas vērošanas pārliecinājās, ka Sirilam taisnība. Zvērādām aizsegtās ieejas priekšā stāvēja viens no vadoņiem, un, kad pie viņa piesteidzās karotāji, viņš nomurmināja kādu vārdu, kuru bērni nevarēja saklausīt, un pieskārās tiem pie pieres ar kādu priekšmetu, kuru viņi nevarēja saskatīt. Un šo priekšmetu viņš turēja plaukstās. Pa viņa pirkstu starpām bērni redzēja sarkana, pazīstama akmens spīdumu.

Ārā ap dzeloņaino žogu turpinājās neganta cīņa. Pēkšņi atskanēja skaļš, izmisis kliedziens:

- Viņi ir iekšā! Viņi ir iekšā! Žogs ir sagrauts!

Vadonis pazuda aiz zvērādu priekškara.

-Viņš ieskrēja to paslēpt, -Antija pačukstēja. - Ai, mīļā psamiāda, kā tu varēji mūs pamest!

Piepeši būdas iekšpusē atskanēja kliedziens un vadonis, šausmās nobālis, izstreipuļoja ārā un aizskrēja projām pa labirintu. Bērni stāvēja tikpat nobāluši kā viņš. -

- Ai! Kas noticis? Kas noticis? - ievaimanājās An-tija. - Ak, psamiāda, kā tu tā varēji? Kā tu tā varēji?

Cīņas troksnis visapkārt te noplaka, te neganti pieņēmās spēkā. Tas kāpa un krita gluži kā jūras vilni.

Antija nodrebēja un atkal iesaucās: - Ai, psamiāda, psamiāda!

- Nu, kas ir? - mundra balss atsaucās, un spalvaina plauksta pacēla zvērādas aizkara stūri; nākamajā brīdī spraugā parādījās smilšu fejas sikspārņa ausis un gliemeža acis.

Antija satvēra psamiādu abās rokās, un visas četras mutes izdvesa izmisīgu atvieglojuma nopūtu.

- Ai! Kur ir austrumi? - Antija jautāja, runādama steidzīgi, jo cīņas troksnis nāca arvien tuvāk un tuvāk.

- Beidz mani žņaugt! - psamiāda teica. - Nāciet iekšā!

Būdas iekšpusē valdīja piķa melna tumsa.

- Man ir sērkociņš, - sacīja Sirils un uzšķīla uguni. Būdas grīda bija irdena, mīksta smilts.

- Es te biju iemigusi, - psamiāda teica, - un man bija ļoti ērti - tās ir visjaukākās smiltis, kādās es pēdējā mēneša laikā esmu gulējusi. Ir labi! Viss ir kārtībā! Es zināju, ka jūsu vienīgā izdevība būs cīņas laikā. Tas vīrs vairs nenāks atpakaļ. Es viņam iekodu, un viņš domā, ka es esmu Nelabais gars. Tagad jums atliek tikai paņemt savu lietiņu un pazust.

Būdas sienas bija izklātas ādām. Vidū slējās ziedojumu kaudze, kas bija sanesta un sakrauta iepriekšējā vakarā, un Antijas rozes apvītušas gulēja pašā virspusē. Vienā būdas malā stāvēja liels, četrstūrains akmens klucis, un uz tā gulēja garena māla kaste ar dīvainiem cilvēku un zvēru veidojumiem uz malām.

- Vai tas ir tur iekšā? - jautāja Sirils, redzēdams, ka psamiāda izstiepusi pret kasti savu kārno pirkstu.

- Spriediet paši! - psamiāda atbildēja. - Vīrietis nupat gribēja ierakt to kasti smiltīs, bet tad es izlēcu ārā un iekodu viņam.

- Iededz vēl vienu sērkociņu, Robert! - Antija teica. - Nu tad aši! Uz kuru pusi ir austrumi?

- Nu skaidrs, ka tur, kur lec saule!

- Bet kāds mums teica...

- Ek! Ko tikai nesarunā! - psamiāda nepacietīgi attrauca, ierāpdamās savā tirgussomā un ievīstīdamās ūdensdrošajā apmetnī.

- Bet mēs šeit neredzam sauli, un tā tikpat pašlaik nelec, - sacīja Džeina.

- Jūs nu gan protat šķiest laiku! - psamiāda uzsauca. - Nu skaidrs taču, ka austrumi ir tur, kur atrodas svētais priekšmets. Tur!

Bet kliedzieni un akmens triecieni pret metālu tikmēr skanēja arvien tuvāk un tuvāk. Bērni dzirdēja, ka vadoņi aplenkuši būdu, lai pēc iespējas ilgāk aizsargātu savu dārgumu no ienaidnieka. Tomēr pēc psa-miādas negaidītā, niknā kodiena neviens neuzdrīkstējās spert kāju būdas iekšienē.

- Nu, Džeina! - Sirils steigšus sacīja. - Es paņemšu Amuletu, bet tu esi gatava kuru katru brīdi izstiept rokā mūsu burvju priekšmetu, tikai nekādā ziņā nepalaid to vaļā, kad iesi tam cauri!

Viņš paspēra soli uz priekšu, bet tajā brīdī atskanēja skaļš brīkšķis un virs galvas spoži iemirdzējās saulesgaisma. Vienā pusē bija iedragāts jumts, un divi šķēpi cēla nost no tā lielas plātnes. Kamēr bērni drebēja un negaidītajā gaismā mirkšķināja acis, lielas, tumšas rokas noplēsa sienu un spraugā pgrādījās tumša seja ar gaļīgu, resnu degunu. Pat šajā baigajā brīdī Antija paguva nodomāt, ka tā izskatās ļoti līdzīga mistera Džeikoba Absaloma sejai - tā vīrieša sejai, kurš bija pārdevis viņiem burvju priekšmetu Ceringkrosas apkaimes veikalā.

- Te ir viņu Amulets! - iesaucās skarba, svešāda balss. - Tas ir tas pats, kas dod viņiem speķu cīnīties un drosmi mirt! Un kas tad vēl ir šeit — dievi vai dēmoni?

Viņš vērās bērnos ar mežonīgu skatienu, un viņa acu baltumi gailēja nedabiski balti. Zobos viņš turēja slapju, sarkanu vara nazi. Nedrīkstēja zaudēt nevienu mirkli.

- Džeina, Džema, ATRI\ - visi izmisuši sauca.

Ar drebošām rokām Džeina pacēla burvju priekšmetu pret austrumiem, un Sirils izrunāja Spēka vārdu. Amulets pārtapa lielā arkā. Ārpusē kvēloja tveicīgās Ēģiptes debesis, brakšķēja nopostītā siena un zvēroja cietsirdīgā, tumšā seja ar lielo degunu un sarkano, slapjo nazi starp balti mirdzošajiem zobiem. Arkas iekšpusē vīdēja vienmuļi bālā, zaļganbrūnā Londonas zāle un koku lapotnes.

- Turi to cieši, Džeina! - Sirils iesaucās un izskrēja cauri arkai, vilkdams līdzi Antiju un psamiādu. Viņiem sekoja Roberts, cieši satvēris aiz rokas Džeinu. Un, līdzko bērni bija izgājuši cauri arkai, viņu ausīs piepeši un pilnīgi apklusa cīņas troksnis un kņada un viņi dzirdēja tikai kluso, vienmuļo, īdzīgo plašās Londonas dūkoņu, zvirbuļu čirpstēšanu uz grantētajiem celiņiem un rotaļā aizņemto, skrandaino bērnu balsis dzeltenajā, nomīdītajā zālē. Un burvju priekšmets atkal bija kļuvis par sīku lietiņu Džeinas plaukstā, bet pusdienu groziņš un bulciņas atradās tieši turpat, kur viņi tos bija atstājuši.

- Tā nekas! - Sirils izdvesa, dziļi ievilkdams elpu. - Tas nu bija gandrīz vai piedzīvojums!

- Tā patiešām varētu teikt, - psamiāda apstiprināja.

Kādu laiku visi nekustīgi gulēja, elpodami drošo, rāmo Rīdžentparka gaisu.

- Labāk iesim drīzāk uz mājām! - Antija pēc brīža

?, teica. - Vecā aukle būs briesmīgi uztraukusies. Iz

skatās, ka saule ir tajā pašā vietā, kur vakar, kad devāmies projām. Tātad mēs esam bijuši prom divdesmit četras stundas!

- Bulciņas vēl ir pavisam mīkstas, - Sirils teica,

pataustīdams vienu no tām. - Laikam rasā saglabājušās svaigas. . - v

Dīvainā kārtā bērni pat nejutās izsalkuši.

Viņi paņēma pusdienu groziņu ar ēdienu un somu ar psamiādu un devās taisnā ceļā uz mājām.

Vecā aukle sagaidīja viņus ļoti pārsteigta.

- Tad ta brīnumi! - viņa iesaucās. - Kas tad nu noticis? Ātri gan jums apnika savs pikniks!

Bērni to noturēja par rūgtu dzēlību, kas dažkārt mēdz izpausties tā, ka cilvēks saka gluži pretējo, nevis to, ko īstenībā domā, un tādējādi liek otram justies vēl nelādzīgāk, - piemēram, tev ir netīra seja, un kāds saka: "Cik tu izskaties jauks un tīrs!"

- Mēs ļoti atvainojamies... - Antija iesāka, bet vecā aukle viņu pārtrauca:

- Ak mūžs, bērniņ, man tak nekas nav pretī! Ja jums ir labi, tad man arī. Nāciet iekšā un paēdiet pusdienas tepat ērti pie galda! Man pašlaik vārās kartupeļi.

Kad viņa bija aizgājusi pie kartupeļiem, bērni saskatījās. Vai tas iespējams, ka vecā aukle piepeši tik ļoti pārvērtusies un nemaz neuztraucas par to, ka viņi bijuši prom no mājas divdesmit četras stundas -patiesībā visu nakti - bez jebkādiem paskaidrojumiem?

Bet psamiāda izbāza galvu no somas un noprasīja:

- Kas jums noticis? Vai tiešām jūs nesaprotat? Jūs ienākat atpakaļ pa arku tajā pašā brīdī, kad pa to izejat! Sī nav rītdiena!

- Vai tā vēl aizvien ir vakardiena? - jautāja Džeina.

- Nē, tā ir šodiena. Tāpat kā vienmēr. Tagadni nevar jaukt kopā ar Pagātni, izgriežot gabalus no vienas un ieliekot otrā.

- Tātad viss šis piedzīvojums nav paņēmis ne drusciņu laika?

- Varat tā teikt, ja jums patīk, - psamiāda atbildēja. - Vismaz no mūslaika tas nav paņēmis neko.

Tovakar Antija uznesa vecajam, skolotajam kungam vakariņu bifšteku. Viņa pierunāja Beatrisi -mājkalpotāju, kura viņai bija uzdāvinājusi rokassprādzi ar zilo akmeni, - uzticēt šo darbu viņai. Un, kad skolotais kungs uzaicināja meiteni palikt un parunāties, kamēr viņš paēd, Antija labprāt piekrita.

Viņa izstāstīja skolotajam kungam visu garo dēku, sākdama to ar vārdiem:

- Šajā pēcpusdienā mēs stāvējām Nīlas upes krastā. - Un nobeidza to, teikdama: - Tad mēs atcerējāmies, kā tikt atpakaļ, un pēc brīža stāvējām Rīdžentparkā, un tas viss nebija aizņēmis ne drusciņu laika.

Antija neko neteica par burvju priekšmetu un psamiādu, jo tas bija aizliegts, taču stāsts arī tāpat izdevās pietiekami saistošs, lai aizrautu skoloto kungu.

- Tu esi ļoti neparasta meitene, - viņš teica. - Kas tev ir stāstījis visus šos notikumus?

- Neviens, - Antija atbildēja. - Tie vienkārši notiek.

- Fantāzija, - vīrietis lēni teica, itin kā atsaukdams atmiņā un izrunādams sen aizmirstu vārdu.

Kad Antija bija aizgājusi, viņš ilgi sēdēja kā sastindzis. Beidzot viņš satrūkdamies atguvās.

- Man patiešām jāpaņem kāda brīvdiena, - viņš teica, - nervi vairs galīgi nav kārtībā! Man patiešām ir tāds nešaubīgs iespaids, ka tā mazā meitene no apakšējā stāva ienāca šeit un uzbūra man sakarīgu un skaidru ainuno tās dzīves, kādu es iztēlojos pirms-dinastiju laika Ēģiptē! Dīvaini gan, kādus trikus var nostrādāt saprašana! Man vajadzēs būt uzmanīgākam.

Viņš apdomīgi pabeidza ēst maizes gabalu un pirms darba atsākšanas izgāja ārā un veselu jūdzi nostaigāja svaigā gaisā.

6. nodaļa CEĻŠ UZ BABILONU

Cik tālu lidz Babilonai?

Vai varu aiziet turp kājām?

Daži desmiti jūdžu

Un vēlreiz tikpat līdz mājām.

Džeina dziedāja, šūpodama lelli un sēdēdama mājiņā, kuru pati bija sev un viņai uzcēlusi. Mājiņas jumts bija ēdamistabas galds, un sienas veidoja visapkārt sakarināti galdauti un krēslu pārklāji, kurus vajadzīgajās vietās turēja uz galda malas sakrautas grāmatu kaudzes.

Pārējie tikmēr baudīja bīstamos priekus, ko sniedz kamaniņu braucieni mājas apstākļos. Tu droši vien zini, kā tas notiek - vajadzīga vislielākā un labākā tējas paplāte un kāpņu paklāja slīd virsma. Visērtāk ar to ir nodarboties tajās dienās, kad tiek tīrītas pakāpienu līstes un paklāju savā vietā satur tikai kāpņu augšgala naglas. Skaidrs, ka šī ir viena no piecām vai sešām pasaules izcilākajām spēlēm, kuru vērtējums pieaugušo izpratnē ir ļoti netaisns, - un vecā aukle, kura gan daudzējādā citādā ziņā bija brīnišķīga, attiecībā uz šo spēli pilnīgi atbilda caurmēra pieaugušajam un kategoriski aizliedza kamaniņu braucienus jau tad, kad neviens no braucējiem vēl nebija paguvis izbaudīt pat pusi no iecerētajiem priekiem. Tējas paplāte tika atsavināta, un sakautā puse iegāja viesistabā tieši tādā noskaņojumā, kas neļaujas nekādiem iepriecinājumiem, cik ilgi vien iespējams.

Tāpēc Sirils teica: - Cik te drausmīgi savandīts!

Un Roberts piebilda: - Beidz gaudot, Džeina!

Pat Antija, kura gandrīz vienmēr bija laipna, ieteica Džeinai pamēģināt kādu citu dziesmu. - No šīs man metas nelabi! - viņa paskaidroja.

Diena bija lietaina, tāpēc nebija iespējams īstenot nevienu no iecerētajiem gājieniem pa Londonu, apskatot visu, kas apskatāms bez maksas. Bērni augu rītu domāja par iepriekšējās dienas brīnumainajiem piedzīvojumiem, kad Džeina bija pacēlusi burvju priekšmetu izstieptā rokā un tas bija pārvērties par arku, caur kuru viņi visi no Tagadnes un Rīdžent-parka bija taisnā ceļā iegājuši Ēģiptes zemē pirms astoņiem gadu tūkstošiem. Atmiņas par vakardienas notikumiem joprojām bija spilgtas un baisas, un katrs klusībā cerēja, ka neviens vairs neiedomāsies ierosināt vēl vienu šādu pagātnes ceļojumu: visiem šķita, ka ar vakardienas piedzīvojumiem pilnīgi pietiek vismaz nedēļai. Tomēr katrs drusku bažījās, kaut tikai pārējie nenodomātu, ka viņam bail, un drīz vien Sirils, kurš patiesībā nebūt nebija gļēvulis, sāka apjaust, ka viņam nemaz nepatiktu sevi par tādu uzskatīt. Tāpēc viņš teica:

- Paklausieties... par to burvju priekšmetu... Džeina, lien ārā! Mums tomēr vajadzētu par to aprunāties!

- Nu, ja tik vien... - Roberts izmeta.

Džeina paklausīgi izlīda no pagaldes un apsēdās savas mājiņas durvju priekšā. Viņa aptaustīja burvju priekšmetu, lai pārliecinātos, ka tas joprojām karājas viņai kaklā.

- Nav vis "tik vien", - Sirils sacīja un pateica vairāk, nekā bija vēlējies, jo Roberta tonis viņam likās diezgan izaicinošs un patiesībā tāds arī bija. - Mums vajadzētu iet un uzmeklēt to Amuletu. Kāds labums no izcila burvju priekšmeta, ja tam kaut kur jāguļ un jānīkst dīkā?

- Es, protams, esmu gatavs jebkurā brīdī! - atsaucās Roberts, bet tad bruņnieciskā tonī piebilda: - Tikai man šķiet, ka meitenes šodien pēc tā īpaši neilgojas.

- Tā nu gan nav! - Antija steigšus iebilda. - Ja tu domā, ka man bail, tad tu maldies!

- Man gan ir bail! - Džeina nomākta sacīja. - Man tas nepatika, un es turp vairs neiešu - neparko ne!

- Mums jau nav jāiet atkal turp, muļķīte, - teica Sirils. - Mēs ietu uz kādu citu vietu.

- Kā tad, uz tādu, kur ir lauvas un tīģeri vai vēl nezin kas!

Redzēdami, ka Džeina ir tik nobijusies, pārējie sāka justies itin droši. Visi apgalvoja, ka noteikti vajadzētu vēlreiz doties ceļā.

- Tā būtu liela nepateicība pret psamiādu, ja mēs neietu! - Antija mazliet klīrīgi paziņoja.

Džeina piecēlās kājās. Viņa bija izmisusi.

- Es neiešu! - viņa iekliedzās. - Neiešu, neiešu, neiešu! Ja jus spiedīsiet mani iet, es kliegšu un kliegšu, un pateikšu vecajai auklei, un likšu, lai viņa iemet to priekšmetu plītī! Tik tiešām, kad es jums saku!

Tu vari iedomāties, cik nikni visi bija uz Džeinu par to, ka viņa jutās tieši tā, kā ikviens no viņiem bija juties visu rītu. Klusībā katram uznira doma: "Tagad neviens nevar teikt, ka tā ir mūsu vaina." Un viņi tūlīt sāka izrādīt Džeinai, cik ļoti dusmojas par to, ka tā ir viņas vaina. Tas ļāva viņiem justies pavisam drosmīgiem.

- Sūdzētāja sūdzēt skries, visi suņi pakaļ ries, garo mēli nokodīs un par visiem apēdīs! - Roberts nodzie-dāja.

- Ta ir vienmer, kad ielaižas ar meitenem! - Sirils noteica ar saltu nicinājumu, kas bija vēl ļaunāks par Roberta cietsirdīgo dziesmiņu, un pat Antija iebilda: - Arī es esmu meitene, un man nav bail! - un tas dzēla vissāpīgāk.

Džeina pacēla savu lelli un pagriezās pret pārējiem ar tā saucamo izmisuma drosmi sejā.

- Man vienalga! - viņa iesaucās. - Es neiešu, un viss! Vispār ir muļķīgi kaut kur iet, ja negribas iet un ja nezina, kas tur sagaida! Smejieties par mani, cik gribat! Jūs esat nejauki, un es jūs visus ienīstu!

Pēc šiem briesmīgajiem vārdiem viņa izskrēja ārā un aizcirta durvis.

Tad pārējie kādu laiku neskatījās cits uz citu un vairs nejutās tik drosmīgi kā pirms tam.

Sirils paņēma grāmatu, bet lasīt nelikās interesanti. Roberts izklaidīgi spārdīja krēsla kāju. Saspringtu jūtu brīžos viņa kājas vienmēr darbojās sevišķi izteiksmīgi. Antija stāvēja un locīja galdauta galu sīkās ielocēs - tā vien izskatījās, ka viņai patiešām ir ļoti svarīgi izveidot vienāda platuma ieloces. Džeinas šņuksti vairs nebija dzirdami

Pēkšņi Antija teica: - Ai, salīgsim mieru! Nabaga Ince... jūs taču zināt, ka viņa no mums ir visjaunākā!

- Viņa teica, ka mēs esot nejauki! - atbildēja Roberts, spēji iesperdams krēslam.

- Nu, bet mēs sākām pirmie, - sacīja Sirils, kuram bija nosliece uz pārejošām taisnīguma lēkmēm. - Pareizāk sakot, iesāki tu! - Sirila taisnīgums nepazina kompromisus.

- Es netaisos neko nožēlot, ja tāda ir tava doma! -Roberts atcirta un tik pamatīgi iespēra pa krēsla kāju, ka tā nokrakstēja.

- Salīgsim gan! - Antija lūdza. - Mēs taču esam trīs pret vienu, un mātei tik ļoti nepatīk, ka mēs strīdamies. Ejam! Es atvainošos pirmā, kaut arī es pati nepateicu gandrīz neko.

- Nu labi, pārvilksim tam svītru! - Sirils teica un atvēra durvis. - Ei, Ince, u-ū!

Tālu augšstāvā šņukstoša, bet joprojām izaicinoša balss dziedāja:

- Cik tālu līdz (šņuksts) Babilonai?

Vai varu aiziet turp kājām (šņuksts)?

Daži desmiti jūdžu

Un vēlreiz (šņuksts) tikpat līdz mājām.

Tas kaitināja, jo nepārprotami bija domāts, lai kaitinātu. Tomēr Antija neļāva sev kavēties tādās domās. Viņa pirmā devās augšup pa kāpnēm, lēkdama pāri trim pakāpieniem, līdz uzlēca blakus Džeinai, kura tupēja uz augšējā pakāpiena un ar lelli sita takti dziesmai, pūlēdamās dziedāt.

- Paklau, Ince, salīgsim mieru! Mēs atvainojamies, ja tu...

Ar to bija diezgan. Sekoja vispusējs miera skūpsts. Tā kā Džeina bija visjaunākā, viņai pienācās šāda privilēģija.

Antija vēl pielika klāt savu īpašu atvainošanos.

- Piedod, Ince, ja es biju nejauka, - viņa teica, - jo patiesībā es sirds dziļumos arī drusciņ jutu, ka man lāgā negribas vēlreiz iet Pagātnē. Bet tagad padomā! Ja neiesim, mēs nedabūsim Amuletu, un iedomājies, Ince, ja mēs patiešām varētu atsaukt mājās tēti, mammu un Jēriņu, visus sveikus un veselus! Mums jāiet, bet, ja gribi, mēs varam pāris dienu nogaidīt -tad tu varbūt jutīsies drošāka!

- Jēla gaļa dara drosmīgus pat pašus bailīgākos, -teica Roberts, lai parādītu, ka neviens vairs nedusmojas, - un dzērvenes arī... Tās ēd tatāri, un viņi ir tik drosmīgi, ka taisni šausmas! Dzērvenes laikam ir dabūjamas tikai Ziemsvētkos, bet, ja gribi, es pateikšu vecajai auklei, lai tavu gaļas gabalu kārtīgi neizcep!

- Varbūt es saņemšu drosmi arī bez tā, - Džeina steigšus sacīja; neizceptu gaļu viņa necieta ne acu galā. - Es mēģināšu!

Tajā brīdī atvērās skolotā kunga istabas durvis un viņš no sliekšņa palūkojās uz kāpnēm.

- Atvainojiet, - viņš teica savā laipnajā, pieklājīgajā, gurdajā balsī, - bet vai nu es maldos, vai arī dzirdēju kādus pazīstamus vārdus. Vai tikai jūs nupat nedziedājāt vienu vecu balādi par Babilonu?

- Nē, - Roberts atbildēja. - Džeina dziedāja: "Cik tālu līdz Babilonai”, bet diez vai jūs varējāt saklausīt vārdus cauri...

Viņš gribēja teikt "cauri tai bimbošanai", bet Antija laikus paguva viņam iekniebt.

- Es nedzirdēju visus vārdus, - sacīja skolotais kungs. - Vai jūs negribētu man tos noskaitīt?

Tad visi kopa nodeklamēja:

- Cik tālu līdz Babilonai?

Vai varu aiziet turp kājām?

Daži desmiti jūdžu

Un vēlreiz tikpat līdz mājām.

-Ak, ja tiešām tā varētu aiziet! - skolotais kungs nopūzdamies teica.

- Vai tad nevar? - jautāja Džeina.

- Babilona ir kritusi, - viņš, vēlreiz nopūzdamies, atbildēja. - Jūs jau zināt, ka tā reiz bija liela un skaista pilsēta, zinātnes un mākslas centrs, bet tagad no tās palikušas tikai drupas - tik pamatīgi apraktas smiltīs, ka cilvēki nespēj pat vienoties, kur īsti tā atradusies.

Skolotais kungs bija atbalstījies pret margām, un viņa skatiens raudzījās nesasniedzamā tālumā, it kā pa kāpņu logu viņš redzētu senās Babilonas krāšņumu un triumfu.

- Paklausieties! - Sirils pēkšņi teica. - Atcerieties to priekšmetu, kuru mēs jums parādījām... jūs vēl pateicāt mums, kā izrunāt vārdu, kas uz tā uzrakstīts!

-Jā!

- Kā jums šķiet, vai tas priekšmets ir kādreiz bijis Babilonā?

- Pilnīgi iespējams, - skolotais kungs atbildēja. - Tādi priekšmeti reizēm tiek atrasti ļoti senās ēģiptiešu kapenēs, bet nav precīzi noteikts, vai tiem ir ēģiptiešu izcelsme. Varbūt tie ievesti no Āzijas. Bet, ja pieņem, ka priekšmets darināts Ēģiptē, tad ļoti iespējams, ka to uz Babilonu aizveduši draudzīgi sūtņi vai babiloniešu armija, atgriezdamās no kāda

Lģiptes karagājiena ar iegūtām trofejām. Iespējams, ka uzraksts radies daudz vēlāk nekā pats priekšmets. Ak jā! Tā ir patīkama iedoma, ka šis jūsu lieliskais atradums reiz varētu būt glabājies kopā ar citām babiloniešu mantām.

Bērni saskatījās, bet pirmā ierunājās Džeina.

- Vai babilonieši bija mežoņi, vai viņi mūžīgi karoja un mētājās ar visādiem ieročiem? - Jo savu baiļu nekļūdīgajā skaidrībā viņa bija izlasījusi visu pārējo domas.

- Babilonieši katrā ziņā bija labdabīgāki nekā asī-rieši, - skolotais kungs atbildēja, - un mežoņi viņi nebija nepavisam. Viņiem bija ļoti augsts kultūras līmenis. - Viņš pārlaida šaubīgu skatienu savai auditorijai un turpināja: - Tas ir, viņi darināja ļoti skaistas skulptūras un rotaslietas un būvēja krāšņas pilis. Un viņi bija ļoti skoloti, viņiem bija lieliskas bibliotēkas un augsti torņi astroloģisku un astronomisku novērojumu veikšanai.

- Ko, ko? - Roberts iestarpināja.

- Tas ir, zvaigžņu pētīšanai un nākotnes pareģošanai, - skolotais kungs paskaidroja. - Un tur bija tempļi un brīnišķīgi gaisa dārzi...

- Es iešu uz Babilonu, ja jūs tā gribat! - Džeina piepeši paziņoja, un pārējie steigšus sacīja: - Labi! -lai viņa nepagūtu pārdomāt.

- Jā, - skolotais kungs ar skumīgu smaidu teica, - kamēr cilvēks ir jauns, viņš var aizceļot turp sapņos. - Vīrietis vēlreiz nopūtās, tad ar piespiestu možumu teica: - Ceru, ka jums izdosies... izdosies jautra spēle. - Tad viņš iegāja savā istabā un aizvēra durvis.

- Viņš teica "jautra" tā, it kā tas būtu svešvārds, -sacīja Sirils. - Ejam sameklēt psamiādu un dosimies tūlīt ceļā! Man šķiet, ka Babilona būs kolosāla vieta mūsu ceļojumam!

Tā nu bērni pamodināja psamiādu un atkal ielika to tirgussomā ar ūdensdrošo apmetni - gadījumam, ja Babilonā būtu nemīlīgs laiks. Psamiāda bija ļoti pikta, tomēr teica, ka varot doties uz Babilonu tikpat labi kā uz jebkuru citu vietu. - Smiltis tanī apvidū ir labas, - viņa piemetināja.

Tad Džeina pacēla burvju priekšmetu un Sirils sacīja:

- Mēs gribam doties uz Babilonu, lai meklētu tavu pazudušo daļu. Vai tu ļausi mums caur tevi tur ieiet?

- Lūdzu, izlaid mūs kaut kur pilsētas ārpusē, -Džeina steigšus piebilda, - jo, ja mums tur nepatiks, tad varēsim iekšā nemaz neiet.

- Nevelciet to visu līdz vakaram! - psamiāda teica.

Tad Antija ātri izrunāja Spēka vārdu, bez kura

burvju priekšmets neko nespēja darīt.

- Ur Hekau Setchehl - viņa klusi iesaucās, un nākamajā brīdī burvju priekšmets izauga par lielu arku, kuras augšējā velve gandrīz skāra guļamistabas griestus. Arkas ārpusē bija guļamistabas krāsotā kumode, Kiderminsteras paklājs, mazgājamais galds ar zilā ķīniešu rakstā apgleznotu krūzi, izbalojušie aizkari un blāvā istabas gaisma, kāda iespīd pa logu lietainā dienā. Arkas otrā pusē mirgoja maigs lapu zaļums un ziedu baltums. Juzdamies itin pacilāti, bērni izgāja cauri arkai. Pat Džeina nodomāja, ka diez vai tur gaida lauvas, un viņas roka, turot burvju priekšmetu, gandrīz nemaz nedrebēja; nogaidījusi, līdz pārējie iziet arkai cauri, viņa tiem aši sekoja un pēc tam pakāra atkal sarukušo priekšmetu kaklā.

Bērni attapās stāvam zem augļu koka ar baltiem ziediem un zaļām lapām, un ap viņiem pletās vesels

dārzs šādu koku - visi ar baltiem ziediem un zaļām lapām. Garajā, zaļajā zālē pie kājām auga krokusi, lilijas un svešādas zilas puķes. Virs galvas koku zaros dziedāja ķivuļi un strazdi, un dārza zaļajā klusumā varēja dzirdēt baloža dūdošanu.

-Ai, cik brīnišķīgi! - iesaucās Antija. - Te ir gluži kā mājās... tas ir, Anglijā, tikai viss izskatās zilāks un baltāks, un zaļāks, un puķes ir lielākas!

Zēni piekrita, ka apkārtne patiešām esot gluži ciešama, un pat Džeina atzina, ka šai vietā ir ļoti skaisti.

- Es esmu pārliecināta, ka šeit nav no kā baidīties! -Antija teica.

- Es nezinu, - šaubījās Džeina. - Man liekas, ka augļu koki izskatās tādi paši arī tad, kad cilvēki sit cits citu nost. Man nemaz nepatika tas, ko mūsu skolotais kungs teica par gaisa dārziem. Tad jau ārpus dārziem gaisa laikam nemaz nav! Mums vajadzētu palikt tepat.

- Nekā tamlīdzīga, - Sirils atbildēja. - Gaisa dārzi ir tādi dārzi, kas karājas gaisā - laikam uz ķēdēm, kas novilktas starp mājām, vai uz paplātēm. Ejam -mums taču kaut kur jātiek!

Bērni sāka iet uz priekšu pa vēso zāli. Ciktāl skatiens sniedzās, apkārt bija tikai koki, koki un koki. Aiz dārza malas sākās cits dārzs, un no iepriekšējā to šķīra tikai neliela dzidra ūdens urdzina. Bērni pārlēca tai pāri un gaja talak. Sirils, kuram patika dārza darbi - tas nozīmē, ka viņš mēdza ar patiku vērot, kā strādā dārznieks —, izpelnījās pārējo bērnu cieņu, nosaukdams daudzu koku vārdus. Tur bija riekstu koki un mandeļu koki, un aprikozu un vīģu koki ar platām piecpirkstu lapām. Un laiku pa laikam bērniem vajadzēja pārlēkt kādam strautiņam.

- Pilnīgi kā kvadrātiņi no "Alises Aizspogulijā"! -teica Antija.

Beidzot viņi nokļuva dārzā, kurš bija pavisam citāds nekā visi iepriekšējie. Vienā stūrī tam vīdēja zema ēka.

- Šie ir vīnogulāji, - Sirils ar pārākuma apziņu pavēstīja, — un es zinu, ka šis ir vīnadārzs. Es nebrīnītos, ja tur, tajā būdā, būtu vīnogu spiede.

Beidzot viņi izkļuva no daudzajiem dārziem un nonāca uz neparasta ceļa, kurš bija ļoti nelīdzens un nemaz neatgādināja agrāk redzētos, pazīstamos ceļus. Gar tā malām auga akācijas un cipreses un zemāk stiepās tāds kā tamarisku dzīvžogs - apmēram tāds, kādu var redzēt gar ceļu starp Nicu un Kannām vai Litl-hemptonas tuvumā - ja tev ir gadījies tik tālu nokļūt.

Un tagad viņi priekšā redzēja daudz ēku. Vietvietām starp zaļajiem dārziem slējās koka un akmens mājas, bet aiz tām agrajā rīta saulē mirgoja sarkans, milzīgs mūris. Tas bija ļoti augsts - augstāks par pusi no Svētā Pāvila katedrāles -, un tajā varēja redzēt vairākus milzīgus vārtus, kuri kāpjošās saules staros mirdzēja kā zelts. Visiem vārtiem katrā pusē bija masīvs kvadrātveida tornis, kas izvirzījās no mūra sienas un slējās augstāk par to. Mūra viņā pusē varēja redzēt citas ēkas un torņus, kas laistījās zeltainās un spilgtās krāsās. Pa kreisi gabalu tālāk vijās tēraudzilas upes lente. Un pa koku starpu bērni redzēja, ka upe iztek no pilsētas pa lielu arku mūra apakšā.

- Tās spurainās gar upes malu ir palmas, - Sirils pamācoši skaidroja.

- Jā, tu, protams, zini visu! - atmeta Roberts. - Un kas ir tie pelēkzaļie plankumi tur tālāk, kur zeme ir klaja un smilšaina?

- Nu labi, - Sirils augstprātīgi noteica, - man nekas jums nav jāstāsta. Domāju tikai, ka tu pats gribēsi pazīt palmu, kad vēl kādreiz to ieraudzīsi.

- Skatieties! - iesaucās Antija. - Viņi ver vaļā vārtus! '

Patiešām - lielie vārti, skarbi žvadzēdami, atvērās, un tūlīt pa tiem iznāca desmit vai vairāk cilvēku, kuri devās pa ceļu uz viņu pusi.

Kā norunājuši, bērni metās paslēpties aiz tama-risku dzīvžoga.

- Man nepatīk tas vārtu troksnis, - teica Džeina. - Iedomājieties, kāda ir sajūta, kad tie aizveras un tu paliec iekšpusē! Pa tādiem vairs nevar tikt ārā.

- Tev ir pašai sava arka, pa kuru vienmēr var tikt ārā, - atgādināja psamiāda, izbāzusi galvu no somas. - Beidz uzvesties kā bailīgs muļķa bērns! Es jūsu vietā ietu taisnā ceļā uz pilsētu un prasītu, lai mani laiž pie ķēniņa.

Šis priekšlikums izklausījās reizē tik vienkāršs un iespaidīgs, ka visiem tas iepatikās.

Tāpēc, palaiduši garām strādniekus (bērni bija pārliecināti, ka tie ir strādnieki, jo tie bija ģērbušies ļoti vienkārši - katram mugurā tikai garš, kreklam līdzīgs apģērba gabals zilā vai dzeltenā krāsā), visi četri bērni drosmīgi aizsoļoja līdz misiņa vārtiem starp abiem torņiem. Velve virs galvas izskatījās gluži kā tunelis, jo mūris bija ļoti biezs.

- Dūšu! - sacīja Sirils. - Ejam! Nav jēgas mēģināt ielavīties slepeni. Galvas augšā!

Roberts uz šo aicinājumu atbildēja, negaidot braši uzsākdams dziesmu "Britu grenadieri", un, soļodami tās sparīgajā ritmā, bērni tuvojās Babilonas vārtiem.

Dažs slavē Aleksandru,

Cits apdzied Hēraklu Un Hektoru no Trojas,

Un Spaj'tas Līsandru.

Bet pārāki par visiem...

Šai vietā bērni attapās uz paša vārtu sliekšņa, un divi vīri spožās bruņās piepeši aizšķērsoja viņu ceļu

ar sakrustotiem pīķiem.

- Kas tur nāk? - viņi noprasīja.

(Man šķiet, ka es jau iepriekš paskaidroju, kāpēc bērni saprata jebkuru valodu jebkurā vietā, kur bija nokļuvuši, un kāpēc citi saprata viņus. Ja tomēr nepaskaidroju, šobrīd man nepavisam nav laika to darīt.)

- Mēs nākam no loti tālas tālienes, - Sirils mehā-niski atbildēja, - no impērijas, kurā nekad nenoriet saule, un mēs gribam satikt jūsu ķēniņu!

- Ja tas nesagādā neērtības, -Antija piebilda.

- Kēninš (lai viņš dzīvo mūžam!) ir izbraucis, -vārtu sargs teica, - lai vestu mājās savu četrpadsmito sievu. No kurienes gan jūs nākdami, ja to neesat dzirdējuši?

- Nu tad mēs gribam satikt ķēniņieni, - steigšus sacīja Antija, nepievērsdama uzmanību jautājumam, no kurienes viņi nākdami.

- Ķēniņiene (lai viņa dzīvo mūžam!) pieņems pavalstniekus un viesus šodien, trīs stundas pēc saullēkta.

- Bet ko lai mēs darām šajās trīs stundās? - Sirils jautāja.

Izskatījās, ka to vārtu sargs nedz zina, nedz vēlas zināt. Viņš par atnācējiem izrādīja mazāk intereses, nekā tie būtu varējuši gaidīt. Turpretī otrs vīrietis, kura šķēps bija aizšķērsojis bērniem ceļu, bija cilvēcīgāks.

- Lai jau šie iet iekšā un paskatās apkārt! - viņš teica. - Varu derēt, ka viņi nekad nav redzējuši neko līdzīgu mūsu - hm - mazajai apmetnei.

To viņš sacīja tādā tonī, kādā cilvēki mēdz runāt, kad sagrib dēvēt Atlantijas okeānu par "zivju dīķi”.

Vārtu sargs vilcinājās.

- Tie taču ir tikai bērneļi! - teica otrs, kuram pašam mājās bija bērni. -Atlaid mani uz pāris minūtēm, luīptein, un es aizvedīšu viņus uz savām mājām: varbūt, mana lāga sieviņa varēs ietērpt viņus kādās cilus, ne tik svešzemnieciskās drānās. Tad viņi varēs staigāt apkārt, pūļa netraucēti. Vai drīkstu?

- Nu labi, ja tev tā tīk, - kapteinis«» atbildēja, tikai ilgi nepaliec projām!

Vīrietis ieveda bērnus pa tumšo vārtu velvi pilsētā. Tā bija pavisam citāda pilsēta nekā Londona. Londonā viss šķiet salipināts kopā no daudzām un dažādām daļiņām, taču šīs mājas, šķiet, bija cēluši cilvēki, kuriem patīk līdzīga izskata lietas. Ēkas tomēr nevarēja saukt par vienādām: kaut gan visām bija itin kā kvadrāta forma, to lielums un rotājums bija ļoti daudzveidīgs - dažas klāja spilgti sienu gleznojumi, citas - melni un sudraboti ornamenti. Tās apjoza terases, dārzi, balkoni un kokiem apstādīti laukumi. Pavadonis aizveda viņus uz kādu nelielu mājiņu viena no sānielām, un tur ļoti tumšas istabas durvīs pie vērpjamā ratiņa sēdēja labsirdīga izskata sieviete.

- Paklau, - vīrietis teica, - iedod šiem bērniem katram pa apmetnim, lai viņi var pastaigāties un apskatīt pilsētu, līdz sākas pieņemšana pie ķēniņienes! Ja tev tīk, atstāj savu ratiņu brīdi mierā un pavadā viņus apkārt! Man jāskrien atpakaļ!

Sieviete darīja, kā teikts, un visi četri bērni, ietinušies bārkstainos apmetņos, kopā ar viņu izstaigāja pilsētu - un, ai, kā man gribētos, kaut būtu vairāk laika un es varētu tev pastāstīt, ko viņi tur redzēja! Tas tik brīnumaini atšķīrās no visa, ko tu jebkad esi redzējis! Visas mājas bija žilbinoši spožas, un daudzas no tām rotāja gleznojumi. Dažām katrā durvju pusē stāvēja akmenī cirsti tēli. Un cilvēki - nekādu

melnu fraku un cilindru; nekādu apdilušu svārku un brunču no kārtīgas, labi valkājamas, neglītas vadmalas. Visiem bija košas, skaistas drānas zilās, spilgti sarkanās, zaļās un zeltainās krāsās.

Bet tirgus - tas bija košāks nekā jebkas cits, ko tu vari iztēloties! Letes un būdas piedāvāja visu, ko vien tu varētu vēlēties, un daudz ko tādu, ko tu varbūt varētu vēlēties, taču nemūžam nedabūtu. Tur slējās ananasu un firziķu kalni, rindojās daždažādi māla un stikla trauki brīnišķās formās un žilbinošās krāsās; tur stiepās veselas letes ar kaklarotām, piespraudēm, rokassprādzēm un brošām, ar audumiem, zvērādām un grezni izšūtām drānām. Bērni nekad nebija redzējuši ne uz pusi tik daudz skaistu lietu vienkopus - pat lielajā Londonas Liberty veikalā ne.

Šķiet, bija pagājis tikai mirklis, kad sieviete teica:

- Pavisam drīz sāksies pieņemšana. Mums jāsāk iet uz pils pusi! Labāk nokļūt tur laikus.

Tā nu viņi devās uz pili un, nonākuši tur, pārliecinājās, ka tā ir krāšņāka par visu, kas redzēts jebkad agrāk.

Jo šī pils laistījās daudzās jo daudzās krāsās -zeltā, sudrabā, melnā un baltā - kā milzīgs, grezns izšuvums. Katrā plato marmora kāpņu laukumiņā un pakāpienu malās stāvēja milzu tēli, reizes divdesmit lielāki par cilvēka augumu - vīri ar bruņām līdzīgiem spārniem un ērgļu galvām un spārnoti vīri ar suņu galvām. Un turpat slējās lielo ķēniņu skulptūras.

Starp kāpņu laukumiņiem bija terases, kurās rotājās strūklakas, un ķēniņienes sardzes vīri baltos un koši sarkanos tērpos un bruņās, kas spīdēja kā zelts, stāvēja pa diviem uz katra pakāpiena visā kāpņu garumā; lielāks vīru pulks apsargāja platās pils durvis, un pati pils laistījās pusdienas saulē kā brīnumains, krāšņs pāvs.

Daudzi un dažādi cilvēki kāpa augšup pa kāpnēm, lai nokļūtu pieņemšanā pie ķēniņienes. Dāmas bagātīgi izšūtās kleitās ar kruzuļiem un volāniem, trūcīgi ļaudis vienkāršās, necilās drēbēs, švīti ar ieeļļotām un sasprogotām bardam.

Un Sirils, Roberts, Antija un Džeina devās augšā kopā ar pārējo pūli.

Pie pils durvīm psamiāda piesardzīgi pabāza no somas vienu aci un pačukstēja:

- Es nevaru tērēt laiku ar kēninienēm! Došos mājās kopā ar šo lāga kundzi. Ja jus palūgsiet, viņa man noteikti atradīs labas smiltis.

- Ai, neej no mums projām! - Džeina lūdza.

Sieviete tobrīd deva Antijai beidzamos padomus

par to, kā jāuzvedas pilī, un Džeinas vārdus nedzirdēja.

- Neesi taču tada nejega! - psamiāda itin nikni uzsauca. - Tev no tā burvju priekšmeta nav nekāda labuma. Tu tikpat to neizmanto! Ja jums ievajagas mani, jāizrunā tikai Spēka vārds un jālūdz, lai burvju priekšmets nogādā mani piejums!

- Es labāk gribētu iet kopā ar tevi, - sacīja Džeina. Un šie vārdi pārējos pārsteidza vairāk par visu, ko viņa bija teikusi agrāk.

Visi palika stāvam atvērtām mutēm, nedomādami par labo toni, un Antija, kura pa spraugu skatījās psamiādas somā, redzēja, ka smilšu fejai mute pavērusies vēl platāka nekā citiem.

- Nav ko tā blenzt un brīnīties! - Džeina turpināja. -Arī es negribu tērēt laiku ar ķēniņienēm, tāpat

kā viņa! Un es zinu, ka viņa vienmēr prot parūpēties, lai atrastos drošā vietā.

- Tur tev taisnība, - visi piekrita, jo bija ievērojuši: psamiāda patiešām jebkuros apstākļos prot gādāt par savām ērtībām un drošību.

Džeina pagriezās pret sievieti un teica: - Vai jūs paņemsiet mani līdzi uz savām mājām? Un ļausiet man paspēlēties ar savām meitenēm, kamēr citi izrunājas ar ķēniņieni?

- Protams, mīlulīt! - sieviete atsaucās.

Tad Antija steigšus noglāstīja psamiādu un apskāva Džeinu, kura satvēra sievietes plaukstu un apmierināta devās projām, nesdama otrā rokā somu ar smilšu feju.

Pārējie skatījās viņām pakaļ, līdz Džeina, sieviete un psmiādas soma pazuda skatienam daudzkrāsainajā pūlī. Tad Antija atkal pagriezās pret pils krāšņajām durvīm un teica:

- Palūgsim durvju sargam uzraudzīt mūsu babiloniešu apmetņus!

Viņi novilka sievietes dotos ietērpus un palika stāvam ķēniņienes labvēlības tīkotāju barā savos angliskajos apģērbos, cepurēs un apavos.

- Mēs gribam satikt ķēniņieni! - Sirils teica. - Mēs nākam no tālās impērijas, kurā nekad nenoriet saule!

Pūli pāršalca satraukuma un pārsteiguma vilnis. Durvju sargs kaut ko pateica melnādainam vīrietim, un tas kaut ko pateica kādam citam. Sekoja sačukstēšanās un ilgāks klusuma brīdis. Tad viņiem no sarkanu marmora kāpņu augšējā laukumiņa aicinādams pamāja liela auguma vīrietis ar gludi skūtu seju.

Bērni devās augšup, un Roberta zābaki klaudzēja skaļāk nekā parasti, jo viņš bija ļoti satraukts.

Atvērās durvis, pašķīrās priekškars. Divas rindas krāšņi tērptu stāvu un sveicienā noliektu galvu veidoja ceļu, kas veda līdz troņa pakāpieniem, un, kad bērni steigšus devās pa to uz priekšu, no troņa atskanēja ļoti patīkama un laipna balss:

- Trīs bērni no zemes, kurā nekad nenoriet saule! Lai viņi bez bailēm nāk tuvāk!

Nākamajā brīdī bērni jau bija nometušies uz ceļgala troņa pakājē un teica: - Ak, ķēniņiene, lai tu dzīvo mūžam! - kā lādzīgā sieviete bija viņiem mācījusi. Un žilbinoši skaista dāma, viscaur tērpusies zeltā, sudrabā, dārgakmeņos un sniegbaltu plīvuru kupenās, palīdzēja Antijai piecelties, sacīdama:

- Nebaidieties - es patiešām ļoti priecājos, ka jūs atnācāt! No zemes, kurā nekad nenoriet saule! Man ir liels prieks jūs redzēt! Man jau bija kļuvis pavisam garlaicīgi!

Bet Antijai aiz muguras Sirils, joprojām nometies uz ceļgala, pačukstēja bijīgi nopietnajam Robertam:

- Robi, nesaki neko Panterai! Nav jēgas viņu uztraukt - bet mēs nenoskaidrojām Džeinas adresi, un psamiāda atrodas pie viņas!

- Nu un tad? - atčukstēja Roberts. - Burvju priekšmets taču var jebkurā brīdī atsaukt viņu pie mums. Feja tā teica!

- Jā, patiešām! - Sirils atbildēja, un čukstā skanēja rūgts izsmiekls. - Viss ir tik labi, cik vien var vēlēties. Nudien! Ja tikai tas priekšmets mums būtul

Tad Roberts saprata un nomurmināja: - Tā! - un ar drūmu skatienu ieurbās Babilonas troņa pakājē, kamēr Sirils piesmakušā čukstā paskaidroja kailo patiesību:

- Burvju priekšmets palika Džeinai ap kaklu, tu ausaini!

- Tā! - Roberts vēlreiz tik tikko dzirdami izdvesa.

7. nodaĻa VISDZIĻĀKAJĀ CIETUMĀ ZEM PILS GRĀVJA

Ķēniņiene nosvieda no troņa uz marmora pakāpieniem trīs sarkanzeltainus, izšūtus spilvenus.

- Iekārtojieties ērtāk! - viņa teica. - Es vai mirstu aiz nepacietības parunāt ar jums, uzzināt visu

iespējamo par jūsu brīnumaino zemi, dzirdēt, kā jūs nokļuvāt šeit, un vēl daudz ko citu, bet man katru rītu jāspriež tiesa! Cik tas garlaicīgi, vai ne? Vai jūs savā zemē arī tā darāt?

- Nē, - Sirils atbildēja. - Tas ir, mēs, protams, cenšamies to darīt, tikai ne šādā publiskā veidā, bet privātos apstākļos.

-Ak jā, - ķēniņiene teica, - arī man daudz labāk patiktu privāti apmeklējumi, jo ar tiem daudz vieglāk tikt galā. Taču jārēķinās ar sabiedrības domām. Spriest tiesu ir ļoti grūts darbs - pat tad, ja cilvēks ir tam īpaši audzināts.

- Mums nav jāspriež tiesa, toties abām ar Džeinu jāspēlē gammas, - sacīja Antija. - Katru dienu divdesmit minūtes. Tas ir vienkārši briesmīgi!

- Kas tas ir - gammas? - ķēniņiene jautāja. - Un kas ir Džeina?

- Džeina ir mana mazā māsa. Viņu pašlaik pieskata kāda vārtu sarga sieva. Un gammas - tā ir mūzika.

- Es par tādu instrumentu nekad neesmu dzirdējusi, - ķēniņiene teica. - Vai jūs dziedat?

- Jā! Mēs protam dziedāt daudzbalsīgi, - Antija atbildēja.

- Tā tik ir maģija! - ķēniņiene iesaucās. - Tātad dziedot jums katram rodas vairākas balsis?

- Balss katram ir viena, - steigšus paskaidroja Roberts. - Citādi jau vispār nevarētu padziedāt. Mēs jums vēlāk parādīsim, kā tas ir!

- Noteikti - bet tagad sēdiet rātni un klausieties, kā es spriedīšu tiesu! Par to mani visi vienmēr ir apbrīnojuši. Tā man laikam nevajadzētu sacīt, vai ne? Tas izklausās ļoti iedomīgi. Bet ar jums man nav jāizliekas, mīļie! Nez kāpēc man ir tāda sajūta, it kā es jau sen būtu jūs pazinusi.

Ķēniņiene iekārtojās tronī cienīgāk un pamāja sulaiņiem. Bērni, sēdēdami spilvenos uz troņa pakāpieniem, nosprieda, ka viņa ir ļoti skaista un ļoti laipna, bet varbūt mazdrusciņ vieglprātīga.

Pirmā taisnības meklētāja bija kāda sieviete - viņas brālis bija paņēmis naudu, ko viņai atstājis tēvs. Brālis apgalvoja, ka naudu esot paņēmis tēvocis. Sekoja diezgan gara runāšana, un bērniem jau kļuva garlaicīgi, bet tad ķēniņiene pēkšņi sasita plaukstas un teica:

- Ielieciet abus vīriešus cietumā, līdz viens atzīs, ka otrs nav vainīgs!

- Bet ja nu vainīgi ir abi? - nenocietās Sirils.

- Tad cietums ir viņiem vislabākā vieta, - atbildēja ķēniņiene.

- Bet ja to neizdarīja neviens?

- Tas nav iespējams, - ķēniņiene teica. - Nevar būt izdarīts tas, ko neviens nav izdarījis. Un nepārtrauciet mani!

Nākamā ienāca sieviete, kura mirka asarās; viņai bija saplēsts plīvurs un uz galvas sakaisiti īsti pelni -vismaz tā likās Antijai, bet varbūt tie bija tikai ceļa putekļi. Sieviete žēlojās, ka viņas vīrs esot iemests cietumā.

- Par ko? - ķēniņiene jautāja.

- It kā par to, ka runājis sliktu par jūsu augstību, -sieviete atbildēja, - bet tā nav taisnība! Kāds vienkārši turēja uz viņu ļaunu prātu! Tikai tāpēc tas notika!

- Kā tu zini, ka viņš nav runājis sliktu par mani? -ķēniņiene jautāja.

- To nespētu neviens, - sieviete vienkārši atbildēja, - neviens, kurš kaut reizi redzējis jūsu daiļo vaigu!

- Laidiet to vīru ārā! - ķēniņiene smaidīdama teica. - Nākamais!

Nākamais bija zēns, kurš nozadzis lapsu. - Kā tas spartiešu puika! - Roberts nočukstēja. Tomēr ķēniņiene paziņoja, ka nevienam nevarot būt vajadzības turēt sev lapsu, kur nu vēl to zagt. Turklāt viņa neticēja, ka Babilonā ir lapsas: vismaz viņa nevienu neesot redzējusi. Tā zēns tika atbrīvots.

Cilvēki nāca pie ķēniņienes ar visvisādiem ģimeņu strīdiem un kaimiņu ķildām - no kautiņa brāļu starpā, mantojumu dalot, līdz negodīgai un nepiedienīgai kādas sievietes rīcībai, kura iepriekšējās Jaungada sagaidīšanas dzīrēs bija aizņēmusies katliņu un vēl līdz šim brīdim nebija atdevusi to īpašniekiem.

Un ķēniņiene patiešām sprieda par visu ļoti noteikti un apņēmīgi. Beidzot viņa pavisam negaidot sasita plaukstas un ļoti skaļi iesaucās:

- Pieņemšana šodien ir beigusies!

Visi atsaucās: - Lai ķēniņiene dzīvo mūžam! - un izgāja no zāles.

Tagad tiesas zālē palika tikai bērni kopā ar Ba-bilonas ķēniņieni un viņas galma dāmām.

- Nu tā! - ķēniņiene dziļi un atviegloti nopūtās. - Tas nu ir galā! Es vairs nespētu spriest nevienu visniecīgāko tiesu, kaut arī man piedāvātu visu Ēģiptes valstību! Tagad iesim dārzā - tur mēs varēsim jauki, ilgi un omulīgi patērzēt!

Pa gariem un šauriem gaiteņiem, kuru sienas -to bērni neizprotami juta - bija ļoti, ļoti biezas, ķēniņiene izveda viņus dārzam līdzīgā pagalmā. Tur auga kupli, cieši kopā sastādīti krūmi un gar režģu statņiem vijās rozes, mezdamas tīkamu paēnu, — tā

patiešām te noderēja, jo tagad saule jau karsēja tikpat stipri kā augusta mēnesī Anglijas jūrmalā.

Zemā marmora terasē vergi salika spilvenus, un kāds liela auguma vīrietis ar gludi skūtu seju pasniedza vēsu dzērienu ar berilu greznotās zelta tasītēs. Pienesdams tasīti ķēniņienei, viņš pirms pasniegšanas no tās mazliet padzērās.

- Tas nu gan ir pretīgs gājiens! - nočukstēja Roberts, kuram vienmēr bija mācīts: no skaistajām, spožajām metāla krūzītēm, kuras ar ķēdēm piestiprinātas pie Londonas dzeramā ūdens strūklakām, drīkst dzert tikai pēc tam, kad tās pamatīgi izskalotas.

Ķēniņiene dzirdēja viņa vārdus.

- Nepavisam ne, - viņa teica. - Riti-Marduks ir ļoti tīrīgs cilvēks. Un kādam taču ir jābūt par no-garšotāju - paši saprotat, jāuzmanās no indes!

No šī vārda bērniem pārskrēja tirpas, taču Riti-Marduks nogaršoja dzērienu no visām tasītēm, tāpēc viņi varēja justies pavisam droši. Dzēriens bija ļoti garšīgs - ļoti auksts un pēc garšas līdzīgs limonādei un drusciņ lētajam saldējumam.

- Tagad atstājiet mūs! - ķēniņiene pavēlēja. Visas galma dāmas skaistajos, kuplajos, daudzkrāsainajos, kruzuļiem rotātajos tērpos lēni izgāja no pagalma, un bērni palika kopā ar ķēniņieni.

- Tagad pastāstiet man par sevi!

Visi trīs saskatījās.

- Tu, Robi! - mudināja Sirils.

- Nē, lai Antija! - Roberts teica.

- Nē... labāk tu, Siril! - sacīja Antija. - Atceries, cik apmierināta bija tā dāma toreiz Indijā, kad tu stāstīji viņai par mums!

Sirils nomurmināja, ka tāda viņa esot bijusi gan, un tā bija taisnība. Jo toreiz, kad viņš diženajai rani bija stāstījis stāstu par Fēniksu un paklāju, tā bija tīra patiesība, un neko citu kā patiesību viņam toreiz nevajadzēja stāstīt. Taču tagad nepavisam nelikās viegli sacerēt pārliecinošu stāstu, nepieminot Amuletu - kuru, protams, nebūtu gudri pieminēt - un neatklājot, ka patiesībā viņi dzīvo Londonā apmēram divarpus gadu tūkstošus vēlāk par laiku, kurā risinās šī saruna.

Sirils meklēja glābiņu stāstā par psamiādu un tās brīnumaino spēju piepildīt citu vēlēšanās. Agrāk bērni nekad to nebija spējuši nevienam pastāstīt, un Sirils ar pārsteigumu atklāja, ka burvība, kas Londonā lika viņiem ciest klusu, šeit nav spēkā. "Tas droši vien ir saistīts ar to, ka mēs esam Pagātnē," viņš pie sevis noteica.

- Tas ir ārkārtīgi interesanti, - sacīja ķēniņiene. - Mums šī psamiāda jāielūdz šovakar uz banketu. Viņas uzstāšanās būs izcilākais vakara programmas numurs. Kur viņa ir?

Antija paskaidroja, ka viņiem tas nav zināms, un arī pateica, kāpēc tas nav zināms.

-Ā, tas ir pavisam vienkārši! - ķēniņiene atteica, un visi, to dzirdēdami, atvieglojumā uzelpoja. - Riti-Marduks aizskries pie vārtiem un noskaidros, ar kuru no sargiem kopā jūsu māsa aizgāja mājās.

- Vai viņš varētu... - Antijas balss iedrebējās, - vai viņš varētu... tas ir, vai tas neizjauktu viņa ēdienreizi vai kādus citus plānus, ja viņš ietu tūlīt?

- Skaidrs, ka viņš ies tūlīt! Lai viņš priecājas, ka vispār kādreiz tiek pie ēšanas, - ķēniņiene labsirdīgi atbildēja un sasita plaukstas.

- Vai es drīkstu nosūtīt vēstuli? - jautāja Sirils, izvilkdams lētu kabatas grāmatiņu sarkanos vākos un taustīdamies kabatās pēc zīmuļa gala, kam tur vajadzēja būt.

- Bez šaubām. Es pasaukšu savu rakstvedi.

-Ā, es pats gluži labi protu rakstīt, paldies! - Sirils atbildēja un, atradis zīmuli, aplaizīja tam galu. Viņam pat vajadzēja mazliet apgrauzt koksni, jo zīmulis bija kļuvis pavisam truls.

-Ak tu, gudrais, gudrais zēns! - ķēniņiene iesaucās. - Ļauj man paskatīties, kā tu to dari!

Sirils rakstīja uz grāmatiņas lapas; papīrs bija nelīdzens un plūksnains, un, ja viņš rakstītu ar spalvu, tad tajā noteikti ķertos drīksnas; lapu izraibināja pierakstiem paredzētās ailes un līnijas.

"Pirms nāc šurp, uzmanīgi paslēp TO!" viņš rakstīja. "Un nevienam to nepiemini - un iznīcini šo vēstuli! Viss iet kā pēc notīm. Ķēniņiene ir tīri sakarīga. Nav iemesla baidīties!"

- Kādi dīvaini burti, un cik neparasta, gluda pamatne! - ķēniņiene teica. - Ko tu tur uzrakstīji?

- Es uzrakstīju, ka jūs esat laba un taisnīga, -Sirils piesardzīgi atbildēja, - un ka viņai nav jābaidās, un lai viņa tūlīt nāk šurp.

Riti-Marduks, kurš bija ienācis un stāvēja līdzās, gaidīdams, kamēr Sirils uzrakstīs vēstuli - turklāt viņa babilonieša acis izbrīnā gandrīz spiedās ārā no babilonieša pieres tagad itin negribīgi paņēma vēstuli rokā.

-Ak, kēniniene, lai tu dzīvo mūžam! Vai tā ir bur-vestība? - viņš nedroši apvaicājās. - Stipra burvestība, mana varenā kēniniene?

cJā, - negaidot sacīja Roberts. - Tā ir burvestība, Im'I tā nevienam nekaitēs, līdz tiks atdota Džeinai. liti pēc tam viņa to iznīcinās, tā ka tā nevarēs nevienam kaitēt. Tā ir šausmīgi stipra! Tik stipra kā... piparmētra! - viņš strupi pabeidza.

- Tādu dievu es nezinu, - sacīja Riti-Marduks, bijīgi paklanīdamies.

- Viņa to saplēsīs, līdzko būs saņēmusi, - Roberts teica. - Un tad burvība būs galā. Ja iesi tūlīt, tev ne no kā nav jābaidās.

Riti-Marduks devās ceļā, tikai pa pusei apmierināts, un pēc tam ķēniņiene sāka apjūsmot kabatas grāmatiņu un zīmuļa galu tik uzkrītoši un zīmīgi, ka Sirils saprata: nekas cits neatliek kā pasniegt tos viņai par dāvanu. Ķēniņiene sajūsmināta pāršķirstīja lapas.

- Kāda brīnišķīga lietiņa! - viņa teica. - Un ar šo irbuli tu dari burvestības? Parādi man kādu burvestību! Vai tu zini, - viņas balss pārtapa čukstā, - savas tālās zemes Izcilo vārdus?

- Jā, itin labi, - Sirils atbildēja un aši uzrakstīja Alfrēda Lielā, Šekspīra, Nelsona, Gordona, lorda Bī-konslilda, Radjarda Kiplinga un Šerloka Holmsa vārdus, bet ķēniņiene tikmēr vēroja viņu ar "sastingušu elpu", kā vēlāk izteicās Antija.

Ķēniņiene paņēma grāmatiņu un bijīgi paslēpa to sava tērpa krāšņajās krokās.

- Vēlāk tu man iemācīsi izrunāt šos dižos vārdus, - viņa teica. - Un viņu ministru vārdus arī - varbūtstarp tiem ir lielais Nisrohs?

- Nedomāju vis, - Sirils atbildēja. - Misters Kemp-bels Bannermens ir premjerministrs, un misters Bērnss ir ministrs, un Kenterberijas arhibīskaps

laikam arī, bet īsti droši es nezinu - un vēl viens no viņiem bija doktors Pārķers, un...

- Diezgan! - ķēniņiene iesaucās, aizspiezdama ausis ar rokām. - Man galva griežas no visiem šiem izcilajiem vārdiem! Jūs man tos iemācīsiet vēlāk -jo tagad, kad esat šeit, jūs, protams, ilgi mūs iepriecināsiet ar savu apciemojumu, vai ne? Tagad pastāstiet... bet nē, es jau esmu pavisam nogurusi no jūsu gudrībām! Turklāt jūs droši vien gribat, lai arī es jums kaut ko pastāstu, vai ne?

- Jā, - Antija teica. - Es gribētu zināt, kā tas var būt, ka ķēniņš ir devies prom...

- Atvaino, bet tev jāsaka "ķēniņš, lai viņš dzīvo mūžam", - ķēniņiene iecietīgi izlaboja.

- Lūdzu piedošanu, - Antija steigšus izlaboja, - tātad ķēniņš, lai viņš dzīvo mūžam, ir devies prom, lai vestu mājās savu četrpadsmito sievu? Tik daudz sievu, man liekas, nebija pat Zilbārdim. Turklāt vismaz tevi viņš taču nav nogalinājis.

Ķēniņienes seja pauda neizpratni.

- Viņa grib sacīt, - paskaidroja Roberts, - ka Anglijas valdniekiem ir tikai pa vienai sievai... tiesa, Henrijam Astotajam bija septiņas vai astoņas, bet ne jau visas reizē.

- Tāds kēninš, kuram ir tikai viena sieva, - kēniniene nicinoši noteica, - mūsu zemē nevaldītu ne-vienu dienu! Neviens tādu kēninu necienītu, un pareizi darītu!

- Tātad pārējās trīspadsmit sievas ir dzīvas? -jautāja Antija.

- Protams, dzīvas, nožēlojamās niecības! Man ar viņām, protams, nav nekā kopīga, es esmu ķēniņiene, bet viņas ir tikai sievas.

- Saprotu, - Antija dziļi ievilka elpu.

- Bet, ak vai, mani mīļie, - ķēniņiene turpināja, - kāds juceklis šeit bija viņa pēdējās sievas dēļ! Jūs nevarat ne iedomāties! Mēs gribējām ēģiptiešu princesi. Ķēniņam, lai viņš dzīvo mūžam, ir sievas no visām ievē-rojamākajām zemēm, un tagad viņš bija noskaņojies vest sievu no Ēģiptes, lai būtu pilna kolekcija. Nu, protams, vispirms mēs aizsūtījām krāšņu dāvanu zeltā. Ēģiptes ķēniņš atsūtīja pretī vairākus zirgus -pavisam nedaudzus, jo viņš ir briesmīgi skops! - un teica, ka zelts viņam esot ļoti paticis, bet viņiem patiesībā ļoti trūkstot lazurīta, un tad mēs, protams, aizsūtījām arī lazurītu. Bet tikmēr viņš bija sācis lietot zeltu, lai izrotātu jumta sijas Saules dieva templī, un viņam drusku pietrūka, lai varētu šo darbu pabeigt, tāpēc mēs aizsūtījām vēl. Un tā tas turpinājās, ak, gadiem ilgi! Saprotiet, katrs ceļojums prasa vismaz sešus mēnešus. Un beidzot mēs lūdzām viņa meitas roku likumīgai laulībai.

- Jā, un pēc tam? - mudināja Antija, kurai ļoti gribējās dzirdēt stāsta daļu par princesi.

- Un pēc tam, - ķēniņiene teica, - kad viņš bija dabūjis no mums visu, ko varēja, un pretī atdevis tikai pavisam skopas dāvaniņas, viņš atsūtīja ziņu, ka būtu ļoti pagodināts par šādu savienību, taču viņam diemžēl neesot meitas; viņš gan cerot, ka drīz tāda piedzims, un, ja tā notikšot, tad viņš noteikti pietaupīšot to Babilonijas ķēniņam!

- Tas tik ir numurs! - izmeta Sirils.

- Vai ne? Nu, tad mēs teicām, ka iztiksim ar viņa māsu, un tad sekoja jaunas dāvanas un jauni ceļojumi, un nu beidzot šī garlaicīgā, melnmatainā būtne brauc šurp, un ķēniņš, lai viņš dzīvo mūžam, ir devies septiņu dienu ceļojumā, lai sastaptu viņu Karhemišā. Un viņš aizbrauca savos greznākajos ratos, tajos, kas izrotāti ar lazurītu un zeltu, ar apzeltītiem riteņiem un ar oniksu greznotām rumbām - pēc manām domām, krietni par daudz goda. Šovakar viņa ieradīsies šeit un mums būs greznas dzīres, lai nosvinētu viņas ierašanos. Viņa pati, protams, nepiedalīsies. Viņu gaida vannas, šķīstīšanās un daudz kas cits. Mēs vienmēr pamatīgi sakopjam savas svešzemju līgavas. Tas prasa divas vai trīs nedēļas. Bet tagad ir pusdienlaiks un jūs ēdīsiet kopā ar mani, jo es redzu, ka jūs esat augstas kārtas ļaudis!

Kēniniene ieveda viņus tumšā, vēsā zālē, kurā uz grīdas gulēja daudzi spilveni. Viņi uz tiem apsēdās, un pēc tam zālē tika ienesti zemi galdiņi - skaisti galdi no zila, gluda akmens ar zelta rotājumiem. Uz tiem tika uzliktas zelta paplātes, taču nebija ne nažu, ne dakšiņu, ne karošu. Bērni gaidīja, ka ķēniņiene liks tos atnest, taču tas nenotika. Viņa ēda ar pirkstiem, un, tā kā pirmais ēdiens bija lielā traukā samaisīti vārīti graudi, gaļa un rozīnes, kam viscaur pārlieti kausēti tauki, tad diezgan grūti bija sekot viņas paraugam, kaut cik ievērojot to, ko mēs saucam par labām galda manierēm. Pēc tam tika atnests cidoniju kompots un dateles sīrupā, un biezs, dzeltenīgs krējums. Tādas pusdienas Ficroja ielā nemēdza pasniegt.

Pēc pusdienām visi, arī bērni, atlaidās nosnausties.

Pēc kāda laika ķēniņiene satrūkdamās pamodās.

-Augstā debess! - viņa iesaucās. - Cik ilgi es esmu nogulējusi! Man jāsteidzas posties dzīrēm! Man tik tikko pietiks laika.

- Vai Riti-Marduks ar mūsu māsu un psamiādu vel nav atpakaļ? - jautāja Antija.

- Pavisam aizmirsu pajautāt. Piedodiet! - ķēniņiene teica. - Viņas ierašanās, protams, man netiktu pieteikta, ja es pati neliktu to darīt, - tas atļauts tikai tiesas spriešanas laikā. Droši vien jūsu māsa gaida ārpusē. Es paskatīšos.

Nākamajā brīdī zālē ienāca Riti-Marduks.

- Man loti žēl, - viņš teica, - bet man neizdevās atrast jūsu māsu. Tas zvērs, ko viņa nesa sava groza, iekoda sarga bērnam, un jūsu māsa kopā ar savu zvēru devās šurp pie jums. Kārtībnieki ziņo, ka viņiem esot nojauta, kādā virzienā meklēt. Nav šaubu, ka pēc dažām nedēļām mēs kaut ko par viņu uzzināsim. - Viņš paklanījās un izgāja ārā.

Izbīlis par trīskāršo zaudējumu - Džeina, psami-āda un Amulets! - bija pietiekami liels, lai bērniem netrūktu ko pārrunāt, kamēr ķēniņiene posās dzīrēm. Es neatkārtošu šo sarunu; tā bija pārlieku drūma. Visi vairākreiz atkārtoja vienu un to pašu, un beigās katrs vainoja pārējos divus par to, ka tie ļāvuši Džeinai vienai iet projām. Tu jau zini, kā mēdz izklausīties tādas sarunas, vai ne? Beidzot Sirils teica:

- Galu galā, viņa ir kopā ar psamiādu, tātad viņai nekas nekait. Psamiāda pietiekami labi māk rūpēties par sevi. Un neizskatās arī, ka mums draudētu kādas briesmas. Mēģināsim sasparoties un priecāsimies par dzīrēm!

Dzīrēs patiešām bija par ko priecāties. Vispirms viņiem vajadzēja mazgāties krāšņā vannā, un tas bija brīnišķīgi, pēc tam viņus viscaur iezieda ar eļļu, arī matus, un tas bija pavisam nepatīkami. Tad viņus atkal apģērba un veda iepazīties ar ķēniņu, kurš bija

loti laipns. Dzīres ritēja ilgi, uz galdiem bija daudz garda ēdamā un dzeramā, un izskatījās, ka visi ļoti daudz ēd un dzer. Visi zvilnēja uz spilveniem vai dīvāniem - dāmas vienā pusē, kungi - otrā; un, kad visi bija paēduši, katra dāma aizgāja un apsēdās blakus kādam kungam, kurš, šķiet, bija viņas pielūdzējs vai vīrs, jo viņi izturējās ļoti draudzīgi viens pret otru. Galma dāmu tērpi bija caurausti ar zelta diegiem un izskatījās ļoti grezni un skaisti.

Telpas vidus bija brīvs, un tajā palaikam ieradās dažādi cilvēki un rādīja visādus brīnumus. Tie bija burvju mākslinieki, žonglieri un čūsku dīdītāji, un šie beidzamie Antijai nemaz nepatika.

Kad kļuva tumšs, tika iedegtas lāpas. Nūju galos augstu paceltos traukos liesmoja eļļā samērcētas ciedru šķilas.

Tad uzstājās dejotāja, kura gandrīz nemaz nedejoja, tikai pārmaiņus nostājās dažādās pozās. Viņa 120

bija ļoti trūcīgi ģērbta un nemaz neizskatījās skaista. Bērniem šis priekšnesums likās garlaicīgs, bet visi pārējie bija sajūsmā, arī ķēniņš.

- Zvēru pie Nimroda bārdas, - viņš iesaucās, - prasi, ko vēlies, skaistule, un tu to dabūsi!

- Es nevēlos neko, - dejotāja atbildēja, - jo gods sagādāt prieku ķēniņam, lai viņš dzīvo mūžam, ir man augstākais atalgojums!

Un ķēniņš bija tik apmierināts ar šo pieticīgo un prātīgo atbildi, ka uzdāvināja viņai zelta kaklarotu, kuru noņēma pats sev no kakla.

- Oho! - izdvesa Sirils, pārsteigts par dāsno dāvanu.

- Viss ir kārtībā, - pačukstēja ķēniņiene, - tā jau nav viņa greznākā kaklarota! Mēs vienmēr turam krājumā lētas rotaslietas šādiem gadījumiem. Un tagad -jūs mums apsolījāt kaut ko padziedāt! Vai jūs gribētu, lai mani mūziķi jūs pavada?

- Nē, paldies! - Antija aši atbildēja. Galma mūziķi ik pa brīdim bija spēlējuši visu dzīru laiku, un viņu mūzika Antijai atsauca atmiņā spēlētāju grupu, kurā viņa kopā ar pārējiem reiz bija piedalījusies piektajā novembrī^1, - ar primitīviem pūšamragiem, skārda svilpi, tējas paplāti, knaiblēm, policista klabekli un spēļu bungām. Viņiem pašiem toreiz priekšnesums bija ļoti paticis. Bet pavisam citādi tas izklausījās, kad tādu mūziku izpildīja kāds cits. Tagad Antija saprata, ka tēvs nemaz nav bijis tik bezsirdīgs un nesaprātīgs, kad licis viņiem pārtraukt "to neciešamo troksni, no kā ausis plīst pušu".

- Ko mēs dziedāsim? - Sirils jautāja.

- "Maigo un kluso"?

- Tā ir pārāk gaudena - es balsoju par "Kurš dosies līdz man svešumā". Nu tad - trīs, četri!

Kurš dosies līdz man svešumā,

Kurš briesmu nebaidās,

Kad traukšos ceļā tālajā,

Pēc savas līgavas?

To tēvs un māte gūstā tur Aiz dzelzu atslēgas,

Bet tādu. šķēršļu nav nekur,

Kas mani šķirs no tās.

Džeinas alta šai ansamblī pietrūka, toties Roberts, kurš nekad nespēja noturēt melodiju, "briesmu nebaidījās" tāpat kā minētās dziesmas varonis un ļāva balsij pilnu vaļu; tomēr, par spīti visiem trūkumiem, šāds priekšnesums Babilonijas galmā bija tik neparasts un nedzirdēts, ka visi klausītāji pauda vētrainu sajūsmu.

- Vēl, vēl! - kēninš sauca. - Pie manas bārdas, šī mežoņu mūzika ir kaut kas pilnīgi jauns! Dziediet vēl!

Un bērni turpināja:

- Ap viņas namu sargi stāv,

Līdz viss top tumšs un kluss,

Bet tad, kad pirmā ausma blāv,

Tie ciešā miegā dus.

Mans draugs un palīgs - agrais rīts -Nevienam neatklās,

Cik mīļi tapu sagaidīts No savas līgavas.

Sajūsmas saucieni un aplausi noslēdza pēdējo pantu, un ķēniņš nerimās, iekams bērni nebija nodziedājuši visas vairākbalsīgās dziesmas, kuras prata (tādas bija tikai trīs) divas reizes pēc kārtas un vēl piedevām vienbalsīgi izpildījuši "Hārlikas vīrus". Tad ķēniņš savā greznajā mantijā ar augsto, šauro kroni galvā piecēlās kājās un izsaucās:

- Pie Nisroha knābja, prasiet, ko vien gribat, jūs, svešinieki no zemes, kurā nekad nenoriet saule!

- Mums jāsaka: pietiek ar lielo godu, tāpat kā teica tā dejotāja! - pačukstēja Antija.

- Nē - prasīsim TO! - sacīja Roberts.

- Nē, nē, tā noteikti nav pieņemts! - Antija iebilda. Taču Roberts, kuru bija apreibinājusi mūzika, liesmojošās lāpas, aplausi un piedāvātā iespēja, sāka runāt, pirms pārējie paguva viņu apturēt.

- Dod mums pusi no Amuleta, uz kura ir rakstīts: UR HEKAU SETCHEH, - viņš teica un pēc tam attapās piebilst, - ak, ķēniņ, lai tu dzīvo mūžam!

Līdzko viņš izrunāja vareno vārdu, visi, kas atradās kolonnu greznotajā zālē, nokrita uz sejas un palika nekustīgi guļam. Vienīgi ķēniņiene, satvērusi galvu rokās, sakņupa savos spilvenos, un ķēniņš stāvēja, izslējies taisni un nekustīgi kā akmenī cirsta ķēniņa statuja. Tas tomēr bija īss mirklis. Nākamajā brīdī kā pērkons nodārdēja viņa balss:

- Sargi, grābiet viņus ciet!

Acumirklī nez no kurienes iznira astoņi karavīri spožas, ar zeltu rotātās bruņas un balti sarkanas tunikās. Viņi izskatījās ļoti grezni un ļoti bīstami.

- Jūs, velnišķie zaimotāji! - ķēniņš kliedza. - Metiet viņus cietumā! Rīt izdomāsim, kā piespiest viņus runāt! Jo nav nekādu šaubu: viņi zina, kur atrodama Amuleta pazudusī puse!

Bērnus apjoza balta un sarkana auduma, tērauda un zelta siena, kas bīdīja viņus ārā garām daudzajām zāles kolonnām. Iedami viņi dzirdēja galminieku skaļos šausmu saucienus.

- Nu tad nostrādāji gan! - Sirils satriekts izgrūda.

- Gan būs labi! Jābūt. Vienmēr viss beidzas labi, -Antija mierināja ar izmisumu balsī.

Viņi neredzēja, kurp iet, jo sargi viņus bija aplenkuši ļoti cieši, bet sākumā zem viņu kājām bija gluda marmora grīda, tad raupjš akmens pamats, un visbeidzot viņi gāja pa irdenu zemi un smilti, elpodami āra nakts gaisu. Tad kājas atkal sajuta akmens pamatu un pakāpieni veda lejup.

- Man ir pārliecība, ka mēs patiešām šoreiz ejam uz visdziļāko cietumu zem pils grāvja, - sacīja Sirils.

Viņam bija taisnība. Tiesa, cietums gan nebija zem pils grāvja, bet zem Eifratas upes, taču tas stāvokli neuzlaboja - drīzāk pasliktināja. Tas atradās ārkārtīgi nepatīkamā vietā. Tas bija tumšs un ļoti, ļoti drēgns, ar savādu pelējuma dvaku, kas mazliet atgādināja smaku no austeru čaulām. Tumsā kvēloja lāpa - augstas nūjas galā piestiprināts vara trauks, kurā dega eļļā samērcētas koka šķilas. Tās gaismā bērni redzēja, ka sienas ir zaļas un pa tām lejup tek sīkas ūdens urdziņas; ūdens pilēja arī no griestiem. Uz grīdas rēgojās kaut kas līdzīgs tritoniem, un tumšajos kaktos kustējās un lodāja kaut kādas glumi spīdīgas, atbaidošas radības.

Roberta dūša pilnīgi sašļuka papēžos. Gan Antija, gan Sirils iekšēji cīnījās ar to nejauko iekšējo tieksmi, kas sēž mūsos visos un palaikam runā mūžvecu gudrinieku balsī, - un abi izcīnīja uzvaru. Neviens no viņiem neteica Robertam (un abi cītīgi pūlējās par to pat nedomāt): "Tas viss ir tevis dēļ!" Antija turklāt juta lielu vilinājumu piebilst: "Es taču tev teicu!" Bet viņa to veiksmīgi atvairīja.

- Velnišķi, pārdroši zaimotāji! - sardzes kapteinis paziņoja cietuma uzraugam. - Viņi jāpatur te, līdz beigsies ķēniņa dzīres. Rīt viņš droši vien sev sagādās labu izklaidēšanos. Gan viņš tos pakutinās!

- Nabaga bērni! - noteica cietuma uzraugs.

- Jā, jā! - kapteinis atmeta. - Man jau pašam arī ir bērni. Bet privāta jūtelība nedrīkst traucēt valstisku pienākumu veikšanu. Arlabunakti! - Kareivji balti sarkanajos ietērpos un zeltītajās tērauda bruņās smagi aizsoļoja prom. Cietuma uzraugs stāvēja ar lielu atslēgu saišķi rokā un žēlīgi lūkojās bērnos. Pāris reižu pašūpojis galvu, viņš izgāja ārā.

- Dūšu! - Antija teica. - Es zinu, ka viss beigsies labi. Patiesībā taču tas ir tikai sapnis. Tā tarajābūtl Es neticu, ka laiks ir tikai kaut kāda dala no domas vai domas paveida. Tas ir sapnis, un drīz mēs sveiki un veseli pamodīsimies!

- Phe! - Sirils tikai rūgti izmeta. Un Roberts piepeši sacīja:

- Tas notika manis dēļ! Ja tiešām visam beigas, tad neturiet uz mani sliktu prātu un pasakiet tēvam... ak jā, es aizmirsu!

Aizmirsis viņš bija to, ka tēvs atrodas 3000 jūdžu un 5000 vai vairāk gadu tālumā.

- Būs jau labi, vecīt, - Sirils noteica, bet Antija sameklēja Roberta roku un to paspieda.

Tad atgriezās cietuma uzraugs, nesdams šķīvi ar cietu, plānu maizi no rupja maluma miltiem, kas bija pavisam citāda nekā krēmīgie, sulīgie pils dzīru gardumi, un krūzi ar ūdeni.

- Te būs! - viņš noteica.

- Liels paldies! Jūs esat ļoti laipns, - Antija drudžaini attrauca.

- Liecieties gulēt! - uzraugs teica, norādīdams uz salmu klēpi kaktā. - Rītdiena tāpat pienāks pārāk drīz.

-Ai, mīļais uzrauga kungs! - Antija iesaucās. - Ko viņi rīt ar mums darīs?

- Centīsies piedabūt, lai jūs viņiem kaut ko pasakāt, - uzraugs drūmi atbildēja, - un mans padoms ir tāds: ja jums nav nekā ko sacīt, tad izdomājiet! Tad varbūt viņi pārdos jūs ziemeļu ciltīm. Tie ir visīstākie mežoņi. Arlabunakti!

- Arlabunakti! - atsaucās trīs drebošas balsis, kuru īpašnieki veltīgi pūlējās tās varonīgi apvaldīt. Tad uzraugs izgāja un viņi trijatā palika drēgnajā, pustumšajā telpā.

- Gaisma ilgi vairs nedegs, - Sirils sacīja, skatīdamies uz trīsošo gaismekli.

- Kā jums šķiet, vai būtu kāda jēga izrunāt to vārdu, ja mums nav paša burvju priekšmeta? - ieteicās Antija.

- Diezin vai. Bet var jau pamēģināt.

Un viņi mēģināja. Taču drēgnā cietuma melnais klusums palika nemainīgs.

- Kas tas bija par vārdu, ko sacīja ķēniņiene? -Sirils piepeši iejautājās. - Nisbets... Nesbits... kaut kas tamlīdzīgs? Nu, tas Izcilo vārdu kalps!

- Vienu mirkli! - Roberts mēģināja palīdzēt. - Es gan nezinu, kam tev tas vajadzīgs. Nusroks... Nis-roks... Nisrohs... jā, laikam Nisrohs!

Tad Antija saņēma drosmi. Viņa sasprindzināja visus muskuļus, arī prāta un dvēseles muskuļus, ja tā varētu izteikties.

- UR HEKAU SETCHEN! - viņa izmisīgi iesaucās. -Ak, Nisroh, Izcilo kalps, nāc un palīdzi mums!

Sekoja gaidu piesātināts klusums. Tad kaktā, kur gulēja salmu kaudze, iemirdzējās salta, zilgana gaisma, un šajā gaismā bērni redzēja, ka uz viņu pusi nāk dīvains un baisminošs stāvs. Es necentīšos to aprakstīt, jo tas redzams attēlā tieši tāds, kāds izskatījās, un tieši tāds, kādu senie babilonieši to attēloja, iegrebtu akmenī, un tu to šodien vari apskatīt Britu muzejā. Es tikai piebildīšu, ka tam bija ērgļa spārni, ērgļa galva un cilvēka ķermenis.

Tas nāca bērniem arvien tuvāk, varens un neizsakāmi baismīgs.

- Ai, ej projām! - Antija iesaucās, bet Sirils viņu pārtrauca: - Nē, paliec tepat!

Dīvainā būtne bridi vilcinājās, tad zemu paklanījās bērnu priekšā līdz pat cietuma miklajai grīdai.

- Runājiet! - tas teica skarbā, čerkstošā balsī, kas atgādināja sarūsējušas atslēgas skrapstoņu slēdzenē. - Izcilo kalps ir jūsu kalps. Kāda vajadzība lika jums izrunāt Nisroha vārdu?

- Mēs gribam tikt mājās, - sacīja Roberts.

- Nē, nē! - Antija iesaucās. - Mēs gribam būt tur, kur ir Džeina!

Nisrohs pacēla savu vareno roku un izstiepa to pret cietuma sienu. Tajā pašā brīdī cietuma siena 128

pazuda un miklās, zaļganās akmens virsmas vietā iemirdzējās un iezaigojās telpa ar bagātīgiem, krāšņiem sarkana zīda aizkariem, uz kuriem bija izšūtas zeltītas ūdensrozes, ar spilveniem apkrautiem dīvāniem un lieliem pulēta tērauda spoguļiem; un šajā telpā viņi ieraudzīja ķēniņieni, kuras priekšā uz sarkana spilvena tupēja psamiāda - sabozusies, pikta un neapmierināta. Uz zili apvilkta dīvāna, cieši aizmigusi, gulēja Džeina.

- Ejiet tālāk bez bailēm! - teica Nisrohs. - Vai ir vēl kaut kas, ko Izcilo vārdu kalps var darīt to labā, kuri spēj izrunāt viņa vārdu?

- Nē... ak, nē! - izdvesa Sirils. - Tagad viss ir kārtībā. Liels paldies!

- Tu esi ļoti mīļš! - Antija iesaucās, pat lāgā neaptverdama, ko runā. - Ai, paldies tev, paldies! Bet tagad, lūdzams, ej projām!

Viņa satvēra dīvainās būtnes roku, un tā bija cieta un auksta, gluži kā no akmens.

- Ejiet uz priekšu! - Nisrohs teica. Un bērni paklausīja.

- Ak, augstā debess! - iesaucās ķēniņiene, kad bērni nostājās viņas priekšā. - Kā jūs šeit nokļuvāt? Es jau zināju, ka jūs pieprotat burvības! Gribēju jūs no paša rīta izlaist ārā, ja vien man izdotos paslepus tikt prom, - bet, lai slavēts Dagons, jūs esat paši tikuši galā! Jums jātiek projām! Es pamodināšu savu pirmo galma dāmu, un viņa pasauks Riti-Marduku, un viņš izlaidīs jūs caur pagalma durvīm, un...

- Lūdzu nemodiniet nevienu! - sacīja Antija. - Jā-modina ir tikai Džeina, un to es tūlīt izdarīšu.

Viņa enerģiski sapurināja Džeinu, un Džeina lēni atguvās no miega.

- Riti-Marduks viņu atveda jau pirms vairākām stundām, - ķēniņiene teica, - bet es gribēju kādu laiku viena pati izklaidēties ar psamiādu. Jūs taču piedosiet šo nelielo, saprotamo viltību - tā pieder pie babiloniešu rakstura, vai jūs to zināt? - bet es negribu, lai ar jums notiktu kaut kas slikts. Ļaujiet man kādu pamodināt!

- Nē, nē, nē! - Antija izmisīgā dedzībā atkārtoja. Viņai likās, ka pietiekami labi zina, kādi ir babilonieši, ja tos nelaikā pamodina. - Mēs varam tikt projām paši ar savu burvību. Un pasakiet ķēniņam, ka cietuma uzraugs nav vainīgs. Mūs izlaida Nisrohs!

- Nisrohs! - ķēniņiene atbalsoja. - Jūs patiešām esat burvji!

Džeina piecēlās sēdus, mirkšķinādama acis.

- Pacel to rokā uz augšu un izrunā vārdu! - uzsauca Sirils, satverdams psamiādu, kura viņam aiz paraduma iekoda, bet, par laimi, pavisam viegliņām.

- Uz kuru pusi ir austrumi? - Džeina jautāja.

- Man aiz muguras, - atbildēja ķēniņiene. - Kāpēc jums tas jāzina?

- Ur Hekau Setcheh, - Džeina miegaini izrunāja un pacēla Amuletu.

* * *

Nākamajā brīdī viņi visi sēdēja Fircoja ielas 300. nama ēdamistabā.

- Džeina! - Sirils, apliecinādams sevišķu attapību, iesaucās. - Ej un dabū psamiādai trauku ar smiltīm!

Džeina darīja, kā teikts.

- Paklausieties! - Sirils aši sacīja, dzirdēdams, ka Džeinas soļi kāpnēs kļūst arvien klusāki. - Nestāstīsim

viņai neko par cietumu un visām tām briesmām! Tas viņu tikai iebaidīs, un viņa nekad nekur vairs negribēs ceļot.

- Pareizi! - piekrita Roberts, bet Antija juta, ka viņai nekas tur vairs nav piebilstams.

- Kāpēc jūs visi tā steidzāties atpakaļ? - Džeina jautāja, atgriezusies ar smilšu trauku. - Man šķiet, ka Babilonā bija ļoti interesanti! Man tur šausmīgi patika.

- Jā, jā, - Sirils bezrūpīgi apstiprināja. - Protams, interesanti jau bija, bet man likās, ka mēs tur esam jau pietiekami ilgi. Māte vienmēr saka: nevajag pārāk ilgi izmantot citu viesmīlību!

8. nodaĻa ĶĒNINIENE LONDONĀ

- Nu, tagad pastāsti, kas notika ar tevi! - Sirils sacīja Džeinai, kad pārējie bija izstāstījuši viņai par sarunām ar ķēniņieni, par dzīrēm un dažādajām izpriecām, tālredzīgi pabeigdami stāstu tieši pirms cietuma epizodes.

- Kāda jēga bija doties uz turieni, - Džeina teica, -ja jūs pat nemēģinājāt atrast Amuletu?

- Mēs uzzinājām, ka tur to nav nozīmes meklēt, -Sirils paskaidroja. - Babilonā Amuleta otras puses nav. Tā ir pazudusi jau agrāk. Mēs dosimies uz kādu citu ļoti interesantu un draudzīgu vietu, kur visi ir laipni un labsirdīgi, un meklēsim to tur. Bet tagad pastāsti par sevi!

- Ā! - Džeina novilka. - tas ķēniņienes kalps ar gludeno sejo... kā viņu sauca?

- Riti-Marduks, - sacīja Sirils.

- Jā, - Džeina turpināja, - Riti-Marduks. Viņš atnāca man pakaļ tūlīt pēc tam, kad psamiāda bija iekodusi vārtu sarga sievas mazajam puikam, un aizveda mani uz pili. Un es ēdu vakariņas kopā ar jauno Ēģiptes princesi. Viņa bija ļoti jauka un nebija necik vecāka par tevi. Ko tikai viņa man nepastāstīja par Ēģipti! Un pēc vakariņām mēs spēlējām bumbu. Pēc tam Babilonas ķēniņiene atsūtīja man pakaļ. Viņa arī man patika. Un tad viņa sāka runāties ar psamiādu un es aizmigu. Pēc tam jūs mani pamodinājāt. Tas ir viss.

Psamiāda, pamodusies no saldā miega, izstāstīja to pašu.

- Bet kas jums bija uznācis? - viņa pikti piebilda. - Kāpēc jūs izstāstījāt tai ķēniņienei, ka es varu piepildīt vēlēšanās? Man reizēm liekas, ka jūs esat ieradušies pasaulē bez visniecīgākajiem smadzeņu rudi-mentiem!

Bērni nezināja, ko nozīmē rudimenti, bet tas izklausījās rupjš un aizskarošs vārds.

- Nesaprotu, kas tur slikts, - Sirils pikti atmeta.

- Nu, protams! - psamiāda dzēlīgi noteica. - Protams, nekas! Tur nav nekā slikta! Gluži otrādi! Tieši tā! Tikai tāds sīkums, ka viņa izteica vēlēšanos drī-zumā nokļūt jūsu zemē. Un drīzumā var nozīmēt kuru katru brīdi.

- Nu, tad tu pati esi vainīga, - teica Roberts, - jo tu tikpat labi varēji likt, lai "drīzumā" nozīmē kādu dienu nākamajā gadā vai nākamajā gadsimtā.

- Tieši tur jūs kļūdāties un kļūdāties vispār neciešami bieži! - atcirta smilšu feja. -Es nevarēju likt, lai "drīzumā" nozīmē kaut ko citu kā tikai to, ko ar

to domāja viņa. Tā nebija mana vēlēšanās. Un viņa ar to domāja nākamo reizi, kad ķēniņš dosies lauvu medībās. Tad viņa veselu dienu vai pat divas dienas varēs darīt, ko pati gribēs. Viņa jau nezina, ka laiks ir tikai domas paveids.

- Nu, ja tā, tad tā, - Sirils nopūtās, pieņemdams neizbēgamo, - un mums atliks tikai gādāt, lai viņa pēc iespējas labi pavadītu laiku. Viņa pret mums bija ļoti laipna. Bet paklau, ko jūs tagad teiktu, ja mēs pēc pusdienām aizietu uz Svētā Džeimsa parku un pabarotu pīles, kuras galu galā toreiz nemaz nepa-barojām? Pēc visas tās Babilonas un daudzajiem gadu simtiem man gluži vai gribas kaut ko īstu un tagad. Vai tu nāksi mums līdzi, psamiāda?

- Kur ir mans dārgais, pītais grozs ar svētajām niedrēm? - psamiāda īdzīgi noprasīja. - Es nevaru iet ārā plika! Un, pats galvenais, es to negribu!

Un tad visi ar nožēlu atcerējās, ka, steidzoties projām no Babilonas, smilšu fejas soma viņiem pavisam piemirsušies.

- Bet tas nemaz nebija tik briesmīgi dārgs grozs, -Roberts steigšus paskaidroja. - Tādus var dabūt par velti, ja pērk zivis Faringdonas tirgū.

-Ak tā! - psamiāda kļuva pavisam pikta. - Tātad jūs izmantojāt mana dižciltīgā pārākuma vienaldzību pret šīs atbaidošās jaunās pasaules lietām, lai iemānītu man tādu ceļojuma ekipāžu, kas jums neko nemaksā! Lieliski, es pazūdu smiltīs! Un palūgšu mani nemodināt.

Tūlīt pat uz vietas psamiāda ierušinājās smiltīs, un tas, kā tu jau zini, nozīmēja, ka viņa aiziet gulēt. Zēni devās uz Svētā Džeimsa parku barot pīles, taču viņi devās divi vien.

Antija un Džeina visu pēcpusdienu cītīgi šuva. Viņas nogrieza krietnu gabalu katra no savas labākās platās, zaļās jostas; uz pusēm pārgriezts dvielis noderēja par oderi; un meitenes sēdēja un šuva, šuva, šuva. Viņas šuva somu smilšu fejai. Katra meitene šuva vienu somas pusi. Džeina savā pusē izšuva četr-lapainu āboliņu. Tie bija vienīgie rotājumi, ko viņa prata izšūt (jo tas viņai bija mācīts skolā, un daļa no zīda diegiem, kas toreiz tika izmantoti, par laimi, bija palikuši pāri). Bet Antijai tik un tā vajadzēja vispirms uzvilkt viņai galvenās līnijas. Antija savā somas pusē izšuva burtus; viņa steidzīgi, bet no visas sirds lika lietā savu ķēžu dūriena prasmi. Uzraksts izskatījās apmēram tāds:

Patiesībā viņa bija domājusi rakstīt "ceļojumu kariete", taču burti iznāca pārāk lieli, tāpēc neatlika vietas. Soma kļuva par īstu somu ar vecās aukles šujmašīnas palīdzību, un par rokturiem tika izmantotas Antijas un Džeinas labākās sarkanās matu lentes.

Tējas laikā, kad zēni bija atgriezušies mājās ar ļoti neatzinīgām atsauksmēm par Svētā Džeimsa

parka pīlēm, Antija uzdrīkstējās pamodināt psami-ādu un parādīt tai jauno ceļojumu somu.

- Ha! - smilšu feja mazliet nicīgi, tomēr reizē gluži iepriecināta nošņācās. - Nav nemaz zemē metama.

Psamiāda ātri un, šķiet, bez pūlēm apguva izteicienus, ko lieto mūsdienu cilvēki. Būtnei, kas pavadījusi daudz laika kopā ar megatērijiem un ptero-daktiliem, tāda attapība patiešām bija apbrīna vērta.

- Tā noteikti ir vairāk manis cienīga nekā kaut kāds krāms, ko dod tirgū par piedevu plekstēm! Kad jūs domājat kopā ar mani doties ceļā?

- Es gribētu atpūsties no jebkāda ceļa kopā ar tevi vai citiem, - atbildēja Sirils. Bet Džeina teica:

- Es gribu doties uz Ēģipti. Man patika tā ēģiptiešu princese, kura ieradās apprecēt Babilonas kē-ninu. Viņa man stāstīja, kādi Ēģiptē esot cīruļi. Un kaķi. Ceļosim uz turieni! Un es viņai izstāstīju, kādi putniem līdzīgi ķeburi ir uz Amuleta. Un viņa teica, ka tie esot ēģiptiešu raksti.

Pārējie klusēdami saskatījās, līksmodami par gudro domu nestāstīt Džeinai par pārciestajām šausmām cietumā zem Eifratas upes.

- Un Ēģipte vispār ir loti skaista, - Džeina turpināja, - to es zinu no doktora Brūera Bībeles stāstiem. Es gribētu nokļūt tur tajā laikā, kad Jāzeps sapņoja visus tos savus neparastos sapņus vai kad Mozus darīja brīnumus ar čūskām un nūjām.

- Čūskas man nepatīk, - Antija noskurinādamās teica.

- Nu, mums jau nav jāierodas tieši tur, bet Ba-bilona bija burvīga! Mēs ēdām krēmu un kaut kādus staipīgus saldumus. Un Ēģiptē droši vien ir tāpat.

Bērni krietnu brīdi apspriedās, taču viss beidzās ar to, ka pārējie piekrita Džeinai. Un nākamajā rītā

tūlīt pēc brokastīm (tajās bija žāvētas zivis, kas lieliski garšoja), psamiāda tika lūgta sēsties savā ceļojumu karietē.

Līdzko tā bija tur iekārtojusies - sabozusies, ar cienīgi stīvu atturību, kā kaķis, kad to grib samīļot un tas par šo iespēju ir citādās domās, - istabā ienāca vecā aukle.

- Nu, mīlulīši, - viņa teica, - vai jūs ļoti garlaikojaties?

- Nē, nemaz, mīļā auklīt, - Antija atsaucās, - mēs ļoti jauki pavadām laiku! Mēs nupat grasāmies iet apskatīt kādus senatnes pieminekļus.

- Ak tā! - aukle atsaucās. - Droši vien Karaliskajā akadēmijā? Tikai skatieties, netērējiet savu naudiņu pārāk neapdomīgi!

Viņa novāca zivju asakas un tējas traukus, un, kad ēdiena druskas bija saslaucītas un galdauts noņemts, bērni satvēra Amuletu un deva tam rīkojumu -gluži kā hercogienes (un vēl daži citi) dod pavēles saviem kučieriem.

- Uz Ēģipti, lūdzu! - Antija teica, kad Sirils bija izrunājis Spēka vārdu.

- Kad tur bija Mozus, - Džeina piebilda.

Un krēslainajā Ficroja ielas ēdamistabā Amulets izauga liels, kļuva par arku, un aiz tās viņi redzēja zilas, zilas debesis un strauju upi.

- Nē, pagaidi! - Sirils iesaucās un novilka lejup Džeinas roku, kas turēja Amuletu.

- Kādi mēs esam nejēgas! - viņš teica. - Skaidrs, ka mēs nekur nevaram ceļot! Mēs nedrīkstam atstāt mājas ne uz vienu brīdi, jo var izrādīties, ka tas ir tas brīdis.

- Kāds brīdis ir tas brīdis? - Džeina nepacietīgi jautāja, cenzdamās atsvabināt roku no Sirila tvēriena.

- Tas brīdis, kad ieradīsies Babilonas kēniniene, -Sirils atbildēja. Un tad visi saprata.

Vairākas dienas dzīve ritēja ļoti lēnā, vienmuļā un neinteresantā gaitā. Bērni nekad neuzdrošinājās visi reizē iziet no mājas, jo nezināja, kad Babilonas ķēniņam labpatiksies doties lauvu medībās un dot savai ķēniņienei iespēju pārsteigt tos ar savu apciemojumu, kuru viņa noteikti gaidīja ar lielu nepacietību.

Tā nu bērni gāja ārā un palika iekšā uz maiņām -pa divi un divi.

Uzturēties mājās būtu bijis daudz garlaicīgāk, ja par viņiem daudz nopietnāk nebūtu sācis interesēties skolotais augšstāva kungs.

Kādu dienu viņš iesauca Antiju pie sevis, lai parādītu viņai skaistu kaklarotu no violetām un zeltītām pērlītēm.

- Es arī tādu esmu redzējusi, - Antija teica. - Tas bija...

- Varbūt Britu muzejā?

- Es to redzēju vietā, kuru labprāt sauktu par Ba-bilonu, - Antija piesardzīgi paskaidroja.

- Kāda jauka iedoma! - sacīja skolotais kungs. - Un gluži pareiza, jo īstenībā šīs krelles patiešām ir nākušas no Babilonas.

Pārējie trīs bērni todien visi bija izgājuši. Zēni bija devušies uz Zooloģisko dārzu, un Džeina tik žēlabaini

bija sacījusi: - Man degunradži noteikti patīk daudz labāk nekā jums visiem! - ka Antija bija teikusi, lai jau viņa skrien brāļiem līdzi. Un Džeina bija skrējusi un noķērusi zēnus tajā vietā, kur Fieroja iela pēkšņi kļūst par Fieroja skvēru.

- Man šķiet, ka Babilona ir ārkārtīgi interesanta, -Antija teica. - Man par to ir bijuši ļoti interesanti sapņi... tas ir, sapņi gluži ne, bet tie bija tikpat brīnišķīgi.

- Apsēdies un pastāsti! - skolotais kungs teica. Un Antija apsēdās un pastāstīja. Skolotais kungs uzdeva viņai daudz jautājumu, un meitene atbildēja, cik labi vien prata.

-Apbrīnojami... apbrīnojami! - viņš beidzot teica.

- Ir jau dzirdēts par domu pārraidi, taču es nekad nebiju domājis, ka man varētu būt tāds spēks. Bet nekas cits tas nevar būt, un es baidos, ka tev tas varētu kaitēt. Vai tev stipri nesāp galva?

Viņš pēkšņi uzlika Antijai uz pieres aukstu, kalsnu plaukstu.

- Nē, paldies, nesāp nemaz, - viņa atbildēja.

- Tici man, es to nedaru ar nolūku, - viņš turpināja. - Protams, es daudz zinu par Babilonu un acīmredzot neapzināti pārraidu to tev; tu droši vien esi dzirdējusi par domu lasīšanu... bet šo to, ko tu stāsti, es nevaru saprast; man nekas tāds nav pat ienācis prātā, un tomēr tas viss izklausās tik pārsteidzoši iespējams!

- Viss ir kārtībā! - Antija centās viņu nomierināt.

- Es saprotu. Lūdzu, neraizējieties! Patiesībā tas viss ir ļoti vienkārši.

Bet vēlāk, kad Antija, dzirdēdama atgriežamies pārējos, nogāja lejā, nekas vairs nebija vienkārši.

Pirms viņa bija paguvusi apvaicāties, kā tiem paticis Zooloģiskajā dārzā, ārā atskanēja troksnis, pēc kura nesen dzirdētie zvēru rūcieni šķita kā maigas putnu dziesmas.

- Vai dieniņ! - Antija iesaucās. - Kas tad tas?

Pa atvērto logu iekšā plūda daudzu balsu dūkoņa.

Varēja izšķirt atsevišķus vārdus.

- Re, kas par lelli!

- Nav jau Gaja Foksa vakars. Un tā nav nekāda lelle. Vienkārši kaut kāda teātra dejotāja.

- Nav vis... Kaut kāda izgreznojusies plānprāte, es tev saku!

Tad atskanēja dzidra balss, kuru bērni labi pazina.

- Ejiet prom, vergi!

- Ko viņa tur runā? - atskanēja vairākas balsis.

- Kaut kāda tērēta svešzemniece, - cita balss atsaucās.

Bērni skriešus metās pie durvīm. Uz ielas un ietves bija sapulcējies vesels pūlis.

Un pūļa vidū no mājas lieveņa augšējā pakāpiena bija skaidri saredzama Babilonas ķēniņienes skaistā seja un krāšņais plīvurs.

- Johaidī! - Roberts iesaucās un metās pa kāpnītēm lejā. - Te viņa ir!

- Paejiet nost! - viņš izrīkoja. - Paklau, uzmanīgāk... ļaujiet dāmai paiet garām! Tā ir mūsu draudzene, kas atnākusi ciemos!

- Teicama draudzene vienai cienījamai mājai! -nošņācās kāda resna sieviete ar ratiņiem, kuros bija sakrauti kabači.

Tomēr pūlis mazliet atvirzījās. Ķēniņiene.uz ietves sastapās ar Robertu, un viņiem pievienojās Sirils, kuram uz elkoņa joprojām karājās soma ar smilšu feju.

- Re, te ir psamiāda, - viņš pačukstēja, - un tu vari izteikt vēlēšanos.

- Es visvairāk vēlētos, lai tu būtu te ieradusies citādā apģērbā, ja jau tev katrā ziņā vajadzēja te ierasties, - teica Roberts, - bet man nav nekādas nozīmes izteikt vēlēšanos.

- Taisnība, - sacīja ķēniņiene. - Es vēlos, kaut būtu ģērbusies... nē, tā vis nebūs! Es vēlos, kaut viņi būtu piedienīgi apģērbušies, jo tad viņi tik muļķīgi neuzvestos!

Psamiāda piepūtās, līdz soma tai kļuva gandrīz par mazu; un piepeši katrs pūlī stāvošais vīrietis, sieviete un bērns juta, ka nav pietiekami apģērbti. Jo ķēniņienes priekšstats par piedienīgu apģērbu bija atbilstošs vienkāršo ļaužu apģērbam Babilonā pirms trim gadu tūkstošiem - un šis apģērbs bija gauži pieticīgs.

- Lai dies’ žēlīgs! - iebrēcās kabaču pārdevēja. - Ko tas nozīmē, kā es te gadījos šitādā paskatā! - un viņa ļoti aši steidzās pazust ar visiem kabaču ratiņiem.

- Kāds tevi ir pamatīgi izspokojis - taisni kā tais tavos Gaja Foksa svētkos! - teica vīrietis, kurš tirgojās ar zābaku auklām.

- Tu nu labāk paklusē! - atcirta otrs, kurš stāvēja viņam blakus. - Paskaties pats sev uz kājām, muļķi, -kur ir tavi zābaki?

- Tāds es no mājām neizgāju, Dieva vārds, ne! -iesaucās auklu pārdevējs. - Atzīstos, ka vakar vakarā nebiju gluži skaidrā, bet tāpēc jau šorīt negāju uz ielas kā cirka klauns!

Viss pūlis runāja vienlaikus, un balsis kļuva arvien niknākas. Taču nevienam neienāca prātā vainot kēninieni.

Antija noskrēja lejā pa kāpnītēm, ievilka ķēniņieni aiz rokas mājā, pārējie sekoja, un nākamajā brīdī durvis bija ciet.

- Pie joda, ko tas viss nozīmē? - viņi dzirdēja. - Es gribu ātrāk tikt mājās!

Un pūlis, pamazām kļūdams vienprātīgs, izklīda, atbrīvodams vietu citam pūlim, kuri nebija ģērbušies tā, kā valdniecei likās piedienīgi.

- Tūlīt klāt būs policija! - Antija izmisusi teica. - Ai, kāpēc tu ieradies šeit tādā apģērbā?

Ķēniņiene atspieda elkoni pret astru dīvāna pa-roci. ^ . •

- Kādā citādā apģērbā tad ķēniņienei pieklātos ierasties, es gribētu zināt? - viņa noprasīja.

- Mūsu ķēniņiene ģērbjas tāpat kā citi cilvēki, -paskaidroja Sirils.

- Bet es tā nedaru. Un vēl man jāteic, - viņa aizskartā tonī piebilda, - ka tagad, kad esmu ieradusies pie jums, jūs nemaz par to neizskatāties iepriecināti. Bet varbūt tur vainojams pārsteigums. Tomēr pie pārsteigumiem jums vajadzētu jau sen būt pieradušiem. Kā jūs pazudāt no manas istabas! To es nemūžam neaizmirsīšu! Pati izcilākā burvība, kādu es jebkad esmu redzējusi.. Kā jūs to izdarījāt?

- Ak, lai nu tas paliek, - Roberts atmeta. - Redzi, tu esi satracinājusi visus tos cilvēkus, un viņi droši vien atsauks šurp policiju. Un mēs negribam, lai tevi saslēdz dzelžos un ieliek cietumā.

- Ķēniņieni neviens cietumā nevar ielikt, - valdniece dižmanīgi atbildēja.

- Ak nevar? - atjautāja Sirils. - Šeit ir gadījies, ka karalim nocērt galvu!

- šajā bēdīgajā istabā? Cik baisminoši un interesanti!

- Nē, ne jau šajā istabā, vienkārši vēsturē.

-Ak tā, - ķēniņiene vīlusies novilka. - Es domāju, ka to izdarījāt jūs paši ar savām rokām.

Meitenes noskurinājās.

- Cik šī jūsu pilsēta ir atbaidoša! - ķēniņiene laipni turpināja. - Un kādi te briesmīgi, tumsonīgi cilvēki! Iedomājieties, viņi vispār nesaprot neviena vārda, ko es viņiem saku!

- Un vai tu viņus vari saprast? - jautāja Džeina.

- Protams, nevaru; viņi runā kaut kādā vulgārā ziemeļu dialektā. Bet jūs es saprotu pavisam labi.

Es nudien nedomāju skaidrot vēlreiz, kāpēc bija tā, ka bērni pavisam skaidri saprata citas valodas un

varēja tajās arī sarunāties, un tās viņiem likās un izklausījās tieši tādas pašas kā angļu valoda.

- Nu labi, tagad tu esi redzējusi, cik te ir briesmīgi, - Sirils bez aplinkiem teica, - tāpēc varbūt visprātīgāk būtu, ja tu atkal dotos uz mājām?

- Ak mūžs, es taču neko vēl neesmu redzējusi! -ķēniņiene atbildēja, sakārtodama zvaigžņoto plīvuru. - Es tikai vēlējos atrasties pie jūsu namdurvīm, un tā arī notika. Tagad man jādodas tikties ar jūsu ķēniņu un ķēniņieni.

- Tas nevienam nav atļauts, - Antija steidzīgi iebilda, - bet paklausies, mēs aizvedīsim tevi kaut kur un parādīsim tev visu, ko tu gribēsi redzēt - tas ir, visu, ko tu varēsi redzēt, - viņa pieklājīgi piebilda, jo atcerējās, cik laipna ķēniņiene bijusi pret viņiem Babilonā, kaut arī atļāvusies nelielo viltību ar Džeinu un psamiādu.

- Mums te ir muzejs, - Sirils cerīgi ierosināja, - un tur ir daudz lietu no tavas tālās zemes. Ja vien mēs varētu tevi kaut kā nomaskēt!

- Es zinu, - Antija pēkšņi teica. - Apliksim viņai mammas veco teātra apmetni, un lielajā kastē ir daudzas viņas vecās cepures.

Zilais zīda apmetnis ar mežģīņu rotājumu patiešām ievērojami apslēpa ķēniņienes uzkrītošo krāšņumu, taču cepure viņai nemaz neizskatījās labi. To rotāja sārtas rozes; un vai nu apmetnim, vai cepurei, vai pašai ķēniņienei piemita kaut kas tāds, kas neļāva izskatīties pietiekami cienīgi.

- Tas nekas! - Antija attrauca, kad Sirils viņai to iečukstēja ausī. - Galvenais ir dabūt viņu prom, iekams aukle nav nogulējusi savu pēcpusdienas mirklīti. Man tā vien liekas, ka tas mirklītis drīz būs galā!

- Nu tad ejam! - sacīja Roberts. - Saprotiet paši, cik tas ir bīstami! Steigsimies uz muzeju! Ja kāds no tiem cilvēkiem, kuri te tika izspokoti, tiešām aizies uz policiju, tad muzejā vismaz viņi mūs neiedomāsies meklēt.

Zilais zīda apmetnis un cepure ar sārtajām rozēm piesaistīja gandrīz tikpat daudz uzmanības, cik senlaiku karaliskais ietērps; un bērni jutās priecīgāki nekā jebkad, no trokšņainajām ielām nokļuvuši muzeja krēslainajā klusumā.

- Saiņi un lietussargi jāatstāj šeit! - sacīja vīrietis aiz letes. Lietussargu atnācējiem nebija, un vienīgais sainis bija soma ar psamiādu, kuru ķēniņiene katrā ziņā bija vēlējusies ņemt līdzi.

- Mani jūs nekur neatstāsiet! - psamiāda klusu noteica. - Par to pat nedomājiet!

- Es kopā ar tevi palikšu ārpusē, - Antija steigšus piedāvājās un devās apsēsties uz soliņa līdzās strūklakai.

- Nesēdi tik tuvu tai nejaukajai strūklakai! - pikti uzsauca smilšu feja. - Tā var mani apšļakstīt!

Antija paklausīgi pārsēdās uz cita soliņa un gaidīja. Viņa patiešām gaidīja un gaidīja, gaidīja un gaidīja, gaidīja un gaidīja. Psamiāda iegrima nemierīgā snaudā. Antija jau sen bija beigusi vērot muzeja durvis, pa kurām ikreiz nāca ārā nepareizie cilvēki, un gandrīz arī pati ļāvās miegam, taču pārējie joprojām nenāca atpakaļ.

Tad piepeši Antija satrūkās, atskārzdama, ka pārējie tomēr ir atnākuši atpakaļ un ka viņi nav vieni. Aiz muguras viņiem stāvēja prāvs pulciņš vīru formas tērpos un vairāki solīdi kungi. Visi izskatījās ļoti sadusmoti.

- Un tagad ejiet! - teica pats patīkamākais no sadusmotajiem kungiem. - Vediet šo nabaga piemeklēto būtni uz mājām un pasakiet vecākiem, ka viņa ir labāk jāpieskata!

- Ja jūs nevarat piedabūt, lai viņa iet jums līdzi, tad mums jāizsauc policija! - teica pats nejaukākais no sadusmotajiem kungiem.

- Bet mēs negribam ķerties pie varmācīgiem līdzekļiem, - piebilda patīkamākais kungs, kurš patiešām bija ļoti patīkams un izskatījās krietni pārāks par citiem.

- Vai es vispirms varētu pateikt dažus vārdus savai māsai? - jautāja Roberts.

Patīkamais kungs pamāja ar galvu, un formās tērptie ierēdni sastājās ap ķēniņieni gluži kā sardze, bet Roberts devās pie Antijas.

- Viss, ko vien tu spēj un nespēj iedomāties, - viņš atbildēja uz māsas jautājošo skatienu. - Sacēla tur iekšā vienreizējo traci! Teica, ka visas tās kaklarotas, auskari un citas lietas piederot viņai un lai ņemot tās ārā no vitrīnām. Mēģināja saplēst stiklu un vienā vietā pat ieplēsa! Visi, kas vien tur bija, saskrēja apkārt, lai tiktu ar viņu galā. Bet nevarēja. Es viņu dabūju ārā tikai tāpēc, ka iestāstīju: tā ir vieta, kur ķēniņienēm cērt galvas.

- Ai, Robi, kāds tu esi melis!

- Tu ne tikai tā būtu gatava melot, lai dabūtu viņu ārā no turienes! Bez tam tie nemaz nav meli. Es domāju mūmiju galvas. Kā tu zini, vai viņi nenocērt mūmijām galvas, lai redzētu, kā tās iebalzamētas? Bet es gribu teikt tikai vienu: vai tu vari kaut kā piedabūt viņu nākt mums līdzi bez lieka trokšņa?

- Es mēģināšu, - Antija teica un devās pie ķēniņienes.

- Lūdzu, iesim mājās! - viņa teica. - Skolotajam kungam, kurš pie mums dzīvo, ir daudz skaistāka kaklarota par to, kas viņiem ir šeit. Nāc un apskaties!

Ķēniņiene pamāja ar galvu.

- Redziet nu, - teica pats nejaukākais kungs, - viņa saprot angliski!

- Man likās, ka es runāju babiīoniski, - Antija nedroši teica.

- Mans lāga bērns, - patīkamais kungs teica, - tu runā nevis babiīoniski, bet pavisam ačgārni. Tagad ejiet mājās tūlīt pat un izstāstiet saviem vecākiem visu, kas šeit notika!

Antija saņēma ķēniņieni aiz rokas un saudzīgi vilka viņu projām. Pārējie bērni sekoja, un melnais sadusmoto kungu bariņš stāvēja uz muzeja kāpnēm, nolūkodamies viņiem pakaļ. Bet, kad nelielais apkaunoto bērnu pulciņš kopā ar ķēniņieni, kura bija viņus apkaunojusi, bija sasnieguši muzeja pagalma vidu, ķēniņienes skatiens pēkšņi palika pie somas ar psamiādu. Viņa uz vietas apstājās.

- Es vēlos, - ķēniņiene skaļi un skaidri teica, - lai visas Babilonai piederīgās lietas no tā nama nonāktu šeit ārā, pie manis, - un lai tas notiktu lēnām, tā ka visi šie suņi un vergi redzētu, kāds ir ķēniņienes burvju spēks!

- Tu patiešām esi viena neizturama sieviete! -smilšu feja somā sacīja, tomēr piepūtās.

Nākamajā brīdī atskanēja spalgs troksnis. Stikla durvis un to ietvars piepeši sašķīda sīkos gabalos. Sadusmoto kungu pulciņš, redzēdams notiekošo, strauji atlēca sānis. Bet pats nejaukākais no viņiem nebija pietiekami ašs, un viņu rupji atgrūda malā milzīgs

akmens bullis, kurš apņēmīgi slīdēja ārā pa durvīm. Tas iznāca un nostājās blakus ķēniņienei pagalma

I* vidū.

Tam sekoja citi akmens tēli, lielas akmens plāksnes ar iegrebtiem rakstiem, bruņucepures, darbarīki, ieroči, važas, vīna krūkas, bļodas, pudeles, vāzes, krūzes, apakštases, zīmogi un apaļi, gareni priekšmeti, i līdzīgi mīklas ruļļiem ar ķeburiem, kuri atgādināja

putnu pēdu nospiedumus, kaklarotas, apkakles, gredzeni, aproces, auskari - neskaitāmas kaudzes visvisādu priekšmetu, kuru bija krietni vairāk, nekā jebkurš spēja saskaitīt vai pat skaidri saskatīt.

Visi sadusmotie kungi bija spēji nokrituši sēdus uz muzeja kāpnēm, vienīgi vispatīkamākais kungs joprojām stāvēja kājās. Viņš stāvēja, rokas sabāzis kabatās, it kā sen būtu pieradis redzēt lielus akmens buļļus un daždažādus sīkus Babilonas priekšmetus lidojam ārā muzeja pagalmā. Tomēr viņš aizsūtīja vienu no vīriem aizvērt lielos dzelzs vārtus.

Kāds žurnālists, kurš nupat nāca ārā no muzeja, garāmiedams uzrunāja Robertu.

- Cik saprotu, laikam teozofija? - viņš teica. - Vai tā ir misis Bezanta?

- Jā, - Roberts pārgalvīgi atbildēja.

Žurnālists paguva iziet pa vārtiem īsi pirms to aizvēršanas. Viņš steigšus devās uz Flītstrītu, un jau pēc pusstundas bija iznācis viņa avīzes speciālnumurs.

MISIS BEZANTA UN TEOZOFIJA PĀRDROŠS BRĪNUMS BRITU MUZEJĀ

Cilvēki redzēja šo uzrakstu trekniem, melniem burtiem uz izkārtnēm, ko nēsāja avīžu pārdevēji. Daži, kuriem nekā cita nebija ko darīt, sēdās autobusu augšstāvos un devās uz muzeju. Bet tad, kad viņi tur nokļuva, tur nekā vairs nebija ko redzēt. Jo Babilonas ķēniņiene, piepeši ieraudzīdama aizvērtos vārtus, bija jutusies apdraudēta un iesaukusies:

- Es vēlos būt jūsu mājās!

Un nākamajā brīdī, protams, viņi visi atradās tur.

Psamiāda bija pārskaitusies.

- Vai tu saproti, - viņa teica, - ka tagad tie visi nāks tevi meklēt un atradīs mani! Man Vestminsterā tiks uzcelts Nacionālais būris, un man vajadzēs strādāt politiķu labā! Kāpēc tu nevari ļaut, lai lietas stāv tur, kur tām jāstāv?

- Ir gan tev ātra daba, ko? - ķēniņiene rāmi pabrīnījās. - Es vēlos, lai visas lietas atgrieztos savās vietās. Nu, vai tas tev ir pa prātam?

Psamiāda piepūtās, sarāvās un kļuva vēl niknāka:

- Es nevaru atteikties izpildīt vēlēšanos, - viņa teica, - bet es protu kost. Un es kodīšu, ja tā turpināsies! Vai skaidrs?

-Ai, nevajag! - Antija iečukstēja pikti saboztajā ausī. - Arī mums tas viss ir briesmīgi! Tikai nepamet mūs! Varbūt viņa drīz vēlēsies tikt atpakaļ mājās.

- Ne nu vēlēsies, nekā, - psamiāda atmeta mazāk īdzīgi nekā pirms tam.

- Vediet mani apskatīt jūsu pilsētu! - ķēniņiene teica.

Bērni saskatījās.

- Ja mums būtu nauda, tad mēs varētu pavadāt viņu ar ormani. Tad cilvēki viņu tik daudz neievērotu. Bet naudas mums nav.

- Pārdodiet šo! - teica kēniniene, novilkdama sev no pirksta gredzenu.

- Viņi tikai nodomās, ka mēs esam to nozaguši, -Sirils rūgti noteica, - un ieliks mūs cietumā.

- Tā vien izskatās, ka pie jums visi ceļi ved uz cietumu, - ķēniņiene sacīja.

- Skolotais kungs! - Antija iesaucās un, satvērusi gredzenu saujā, uzsteidzās augšā pa kāpnēm.

- Paskatieties! - viņa teica. - Vai jūs gribētu pirkt šo gredzenu par vienu mārciņu?

- Oho! - skolotais kungs iepriecināts un pārsteigts atsaucās un paņēma gredzenu rokā.

- Tas ir mans, - Antija paskaidroja. - Man to iedeva, lai es to pārdotu.

- Es tev labprāt aizdošu vienu mārciņu, - skolotais kungs piedāvājās, - un paglabāšu tavu gredzenu pie sevis. Kā tu sacīji, kas tev to iedeva?

- Mēs viņu saucam par Babilonas ķēniņieni, - An-tija piesardzīgi atbildēja.

- Vai tā ir tāda spēle? - viņš ar cerībām jautāja.

- Ja es nedabūšu naudu, ko samaksāt viņai par ormani, tad gan vairs nebūs nekāda spēle! - Antija atbildēja.

- Man reizēm liekas, - vīrietis lēni sacīja, - ka vai nu es jūku prātā, vai arī...

- ...vai arī es; bet es tā neesmu un jūs arī ne, un arī viņa ne.

- Vai viņa apgalvo, ka ir Babilonas ķēniņiene? -skolotais kungs neveikli vaicāja.

- Jā, - Antija pārdroši atbildēja.

- Šī domu pārraide ir daudz iedarbīgāka, nekā es biju paredzējis, - viņš teica. - Domāju, ka būšu neapzināti ietekmējis arī viņu. Nekad nebūtu ticējis, ka mani Babilonas pētījumi nesīs tādus augļus. Tas ir briesmīgi! Debesīs un uz zemes ir daudz vairāk...

- Jā, - Antija teica, - daudz, daudz vairāk. Un man vairāk par visu uz zemes pašlaik vajadzīga viena mārciņa.

Skolotais kungs izlaida pirkstus caur plānajiem matiem.

- Šī domu pārraide! - viņš teica. - Tas neapšaubāmi ir Babilonas gredzens... vismaz man tā liekas, bet varbūt es pats sevi hipnotizēju. Līdzko būšu izlasījis līdz galam savas grāmatas manuskriptu, es aiziešu aprunāties ar ārstu.

- Jā, aizejiet gan! - Antija iesaucās. - Un liels paldies!

Paņēmusi iedoto sovrinu, viņa noskrēja lejā pie citiem.

Brīdi vēlāk, sēdēdama ormaņa četrritenu karietē, Babilonas ķēniņiene vēroja Londonas piedāvātos brīnumus. Bakingema pils viņai likās neinteresanta; Vestminsteras abatija un Parlamenta ēkas arī neizraisīja īpašu sajūsmu. Toties viņai patika Londonas Tauers un Temzas upe, un kuģi viņā izraisīja apbrīnu un sajūsmu.

- Bet cik slikti jūs apejaties ar saviem vergiem! Kādi tie noskranduši, trūcīgi un nesakopti! - viņa teica, kad kariete grabēdama brauca pa Mailend-roudu.

- Tie nav vergi, bet parasti strādnieki, - paskaidroja Džeina.

- Skaidrs, ka strādnieki. Vergi jau strādāšanai ir domāti. Nestāstiet man blēņas! Vai domājat, ka es nepazīstu vergu sejas? Kāpēc viņu saimnieki nerūpējas, lai viņi būtu labāk paēduši un apģērbti? Pasakiet man to trijos vārdos!

Neviens neatbildēja. Algu sistēmu divdesmitā gadsimta sākuma Anglijā ir grūti izskaidrot trijos vārdos pat tad, ja to saprot, - bet bērni to nesaprata.

- Jūsu vergi drīz sacelsies, ja jūs būsiet tik neuzmanīgi! - ķēniņiene teica.

- Nē taču, - atteica Sirils, - saproti, viņiem ir balsstiesības, un tas nodrošina to, ka viņi nesacelsies. Tas izšķir visu. Tā man stāstīja tēvs.

- Kas tās par balsstiesībām? - ķēniņiene jautāja. - Vai tā ir kāda burvība? Ko viņi ar tām dara?

- Es nezinu, - Sirils samulsis atbildēja, - tās vien

kārši ir balsstiesības, un viss! Neko īpašu viņi ar tām nedara. . - v ; -

- Saprotu, - ķēniņiene teica, - tāda kā spēļlie-tiņa. Labi, tad es vēlos, lai visiem šiem vergiem tūdaļ pat rokās būtu viņu iemīļotie ēdieni un dzērieni!

Nākamajā brīdī visi cilvēki Mailendroudā un pārējās ielās, kurās dzīvoja trūcīgie, attapās turam pilnas rokas ar ēdamo un dzeramo. Pa karietes logu varēja redzēt, kā cilvēki nes daždažādas ēdamlietas, pudeles un kāi'bas. Tur bija cepeši, putnu gaļa, sarkanie omāri, lieli, dzeltenīgi krabji, ceptas zivis, vārīta cūkgaļa, sautēta vēršgaļa, cepeškrāsnī cepti kartupeļi, jērgaļas pīrāgi; jaunākajiem rokās bija galvenokārt apelsīni, saldumi un kūkas. Tas neticami pārvērta visu Mailendroudas izskatu - tā kļuva itin kā gaišāka un priecīgāka, bet cilvēku sejas kļuva vēl daudz gaišākas un priecīgākas, nekā tu vari iztēloties.

- Pavisam cita lieta, vai ne? - noteica keniniene.

- Tā bija pati labākā vēlēšanās, ko tu esi izteikusi! - Džeina ar jūsmīgu atzinību iesaucās.

Pie bankas ormanis apstājās.

- Tālāk es jūs vairs nevedīšu, - viņš teica. - Kāpiet ārā!

Visi diezgan negribīgi izkāpa ārā.

- Es gribu tēju, - viņš teica, un bērni redzēja, ka uz ormaņa bukas stāv kāpostu bļoda ar cūkgaļas kotletēm un ābolu mērci, pīle un pudiņš ar rozīnēm. Turpat bija arī prāva konservu kārba.

- Samaksājiet man naudu! - viņš draudīgi teica un paskatījās uz ēdiena kalnu, atkal ņurdēdams kaut ko par tēju.

- Mēs dabūsim citu ormani, - Sirils ar pašcieņu sacīja. - Esiet tik laipns un izdodiet man atlikumu no sovrina!

Taču ormanis, kā izrādījās, nepavisam nebija patīkams cilvēks. Viņš paķēra sovrinu, uzšāva zirgam ar pātagu un aši pazuda starp pārējām karietēm, autobusiem un ratiem, neizdevis nekādu atlikumu.

Ap nelielo bariņu jau sāka pulcēties ļaudis.

- Ejam prom! - teica Roberts un devās uz nepareizo pusi.

Pūlis ap viņiem kļuva arvien lielāks. Viņi atradās šaurā ieliņā, kurā uz ietves stāvēja daudz vīriešu melnos uzvalkos un kailām galvām un skaļi sarunājās.

- Kādas viņiem neglītas drēbes! - teica Babilonas ķēniņiene. - Daži no viņiem būtu pavisam glīti cilvēki, ja vien pieklājīgi apģērbtos, - it sevišķi tie ar skaistajiem, garajiem, izliektajiem deguniem! Es..vēlos, lai viņi būtu ģērbušies kā mani Babilonas galma ļaudis!

Un tā, protams, notika. - .

Līdzko spēkus gluži zaudējusī psamiāda bija spējusi piepūsties, ikviens cilvēks Trogmortona ielā acumirklī parādījās pilnā babiloniešu ietērpā.

Viņi visi bija rūpīgi nopūderēti, iesmaržinātām un sasprogotām bārdām, krāšņi izšūtiem tērpiem. Viņiem bija gredzeni un aproces, plakanas zelta kaklarotas un zobeni, un visneiespējamākā izskata frizūras.

Visu apkaimi pārņēma mēms klusums.

- Paklau, - pirmais ierunājās kāds puisis, kurš vienmēr bija bijis gaišmatains, - man laikam rādās... kaut kas nav kārtībā ar acīm... bet jūs visi izska-tāties kā beidzamie ērmi!

- Ērmi! - atkārtoja viņa draugs. - Labāk paskaties pats uz sevi! Kas tev tā par platu vēderjostu? Žēlīgā debess! Un tev ir melni mati un bārda! Mums noteikti iegrūsta kāda inde! Tu izskaties pēc visīstākā putnubiedēkļa!

- Vecais Levinsteins tik briesmīgs neizskatās. Bet kā tas varēja notikt, es gribētu zināt! Kas un kā to izdarīja? Kaut kādi burvju triki, vai?

- Es teiktu, ka tas ir vienkārši nelabs sapnis! -vecais Levinsteins teica savam palīgam. - Nupat Bi-šopsgeitā redzēju visās malās prastos ļautiņus, kam rokas pilnas ar ēdamo un dzeramo - un ar labu ēdamo! Nē, skaidrs, ka tas ir pavisam nelabs sapnis!

- Nu tad es arī sapņoju, ser, - atteica ierēdnis, ar satriektu sejas izteiksmi lūkodamies lejup uz savām kājām. - Es redzu sev kājās kaut kādas atbaidošas sandales un redzu tās pavisam skaidri!

- Tāds lērums laba ēdiena izmests par baltu velti! -teica vecais misters Levinsteins. - Nelabs sapnis... galīgi nelabs sapnis!

Stāsta, ka biržas ļaudis allaž esot loti trokšņaini. Taču troksnis, ko viņi sacēla tagad, pauzdami nepatiku

pret saviem seno babiloniešu ietērpiem, bija krietni skaļāks par jebkādu viņu ikdienišķo klaigāšanu. Vajadzēja kliegt pilnā balsī, lai blakus stāvētājs kaut ko varētu dzirdēt.

- Es vēlos tikai vienu, - teica ierēdnis, kurš domāja, ka te notiek slepeni burvju triki; viņš stāvēja bērniem pavisam tuvu, un tie nodrebēja, jo zināja: tas, ko viņš vēlas, tūlīt piepildīsies. - Es vēlos zināt, kurš šito nostrādāja!

Un tūlīt viņi, protams, to zināja un visi barā saspiedās ap ķēniņieni.

- Skandāls! Negods! Tas būtu jāaizliedz ar likumu! Viņa jānodod tiesai! Sauciet policiju! - vienlaikus skanēja vairākas balsis.

Ķēniņiene atrāvās atpakaļ.

- Ko tas nozīmē? - viņa noprasīja. - Viņi izklausās kā būrī iesprostotas lauvas - tūkstoš lauvu! Ko viņi tur runā?

- Viņi sauc policiju! - Sirds strupi atmeta. - Es zināju, ka agri vai vēlu tas notiks. Un es par to viņus nevainoju, nudien ne!

- Es gribu, lai te būtu mana sardze! - ķēniņiene iesaucās. Pārmocītā psamiāda elsoja un drebēja, tomēr Trogmortona ielu tūdaļ piepildīja ķēniņienes sardzes vīri sarkanos un zaļos ietērpos, ar dzelzs un misiņa kaujas rīkiem, un visapkārt ķēniņienei iezibējās kaili ieroči.

- Es esmu jucis, — noteica misters Rozenbaums, - citādi nav: pilnīgi un galīgi jucis!

- Tas ir tavs taisnais sods, Rozenbaum, - sacīja

viņa partneris. - Es vienmēr teicu, ka tu bija pārāk cietsirdīgs tanī Flauerdjū lietā. Tā ir taisnā tiesa, un tā ķērusi arī mani! „ v

Biržas vīri bija piesardzīgi atvirzījušies tālāk no mirdzošajiem zobeniem, bruņotajiem stāviem un skarbajām, cietsirdīgajām austrumnieku sejām. Taču Trogmortona iela ir šaura, un pūlis bija pārāk liels, lai viņi tiktu prom tik ātri, cik būtu vēlējušies.

- Nogaliniet viņus! - iesaucās ķēniņiene. - Nāvi šiem suņiem!

Sargi metās paklausīt.

- Tam jābūt sapnim! - vaidēja misters Levinsteins, slēpdamies durvju ailē aiz sava palīga.

- Nekā, - ierēdnis atteica, - tas nav nekāds sapnis! Ak, žēlīgais Dievs, šie svešzemju mežoņi galē visus nost! Henrijs Hiršs guļ zemē, Prentiss pārcirsts uz pusēm... Kungs augstais! Un Hats un, re, Lai-onels Kouens arī... ar nocirstu galvu... un Gajs Ni-kalss tāpat! Sapnis, tu saki? Dievs mans liecinieks, es gribētu, lai tas būtu sapnis!

Un viņa vēlēšanās, protams, piepildījās. Visa biržas kompānija izberzēja acis un atgriezās pie nekustamā īpašuma, vērtspapīriem, akcijām, ieguldījumiem, traktēšanas, tirgus vērtības, atliktiem maksājumiem, dubultām opcijām un visiem citiem interesantajiem tematiem, ko viņi šajā ielā mēdz nemitīgi pārrunāt.

Neviens par notikušo citiem nebilda ne vārda. Šķiet, ka esmu jau agrāk paskaidrojusi: darījumu cilvēkiem nepatīk, ja kāds uzzina, ka viņi darba laikā redzējuši sapņus. It sevišķi tad, ja tie ir baismīgi sapņi, kuros izsalkuši cilvēki par velti dabū pusdienas un Londonas birža piedzīvo nelabu galu.

* * *

Bāli un drebēdami bērni sēdēja Ficroja ielas 300. nama ēdamistabā. Psamiāda izrāpās no izšūtās somas 156

un palika nekustīgi guļam uz galda ar izstieptu kāju, vairāk atgādinādama beigtu zaķi nekā smilšu feju.

- Paldies Dievam, tas nu ir galā! - izdvesa Antija un dziļi ievilka elpu.

- Viņa taču vairs neatgriezīsies, vai ne? - Džeina drebošā balsī jautāja.

- Nē, - Sirils atbildēja. - Viņa atrodas tūkstošiem gadu tālumā. Bet mēs viņas dēļ iztērējām veselu mārciņu! Mums ilgi būs jāliek kopā visa sava kabatas nauda, lai varētu to atdot.

- Ja tas viss bija sapnis, tad nebūs, - iebilda Roberts. - Vēlēšanās skanēja tā: kaut tas viss būtu sapnis! Tu taču dzirdēji, Pantera, - uzskrien augšā un pajautā, vai viņš tev vispār kaut ko ir aizdevis?

- Lūdzu piedošanu! - Antija pieklājīgi teica, pieklauvējusi pie skolotā kunga durvīm un pēc viņa aicinājuma iegājusi istabā. - Man ļoti žēl, ka es jūs traucēju, bet vai jūs man šodien aizdevāt vienu mārciņu?

- Nē, - skolotais kungs atbildēja, caur brillēm laipni raudzīdamies uz viņu. - Bet tas ir ļoti savādi, ka tu tā jautā, jo es šai pēcpusdienā kādu brīdi nosnaudos - to es daru ļoti reti - un pavisam skaidri sapņoju, it kā tu man būtu atnesusi kādu gredzenu, kurš it kā piederot Babilonas ķēniņienei, un es tev būtu aizdevis sovrinu un tu to gredzenu būtu atstājusi šeit. Tā bija izcila senlieta. - Viņš nopūtās. - Man gribētos, kaut tas nebūtu bijis sapnis! - viņš smaidīdams teica. Skolotais kungs patiešām bija iemācījies itin jauki smaidīt.

Antija jutās bezgala pateicīga, ka tuvumā nav psamiādas, kas viņa vēlēšanos varētu piepildīt.

9. nodaĻa ATLANTĪDA

Tu jau droši vien esi sapratis, ka piedzīvojums ar Babilonas ķēniņieni Londonā bija vienīgais, kurš vispār aizņēma jebkādu laiku. Taču bērniem laiku ievērojami aizpildīja sarunas par visiem brīnumainajiem notikumiem Pagātnē, kur ar Amuleta burvju spēku viņi šķita pavadām daudzas stundas, bet, atgriezušies mājās Londonā, secināja, ka pagājis mazāk nekā viens zibenīgs mirklis.

Viņi runāja par Pagātni ēdienreizēs, pastaigās, ēdamistabā, otrā stāva atpūtas istabā, bet visbiežāk uz kāpnēm. Māja bija veca; savulaik tā bija lepojusies ar cienīgu eleganci, un tai joprojām piemita zināma dižciltība. Kāpņu margas bija izcili piemērotas aizraujošam lejupslīdējumam, un kāpņu laukumiņos bija lielas nišas, kurās kādreiz stāvējušas glītas statujas, bet tajās tagad itin bieži iekārtojās četri glīti bērni - Sirils, Roberts, Antija un Džeina.

Kādu dienu Sirils un Roberts baltā, pieguļošā apakšveļā bija pavadījuši jautru stundu, attēlodami Britu muzejā vai tēva lielajā fotoalbumā redzētās statujas daudzveidīgajās pozās. Taču izrāde beidzās negaidīti strauji, jo Roberts gribēja tēlot Milosas Veneru un šai nolūkā parāva drapējumam izmantoto palagu tieši tajā brīdī, kad Sirils, patiešām izskatīdamies pēc īsta diska metēja - ar zeltaini baltu apakštasi diska vietā stāvēja uz vienas kājas un zem šīs vienas kājas atradās nule pieminētais palags.

Skaidrs, ka diska metējs, viņa disks un topošā Venera visi reizē nogāzās zemē un visi pamatīgi sasitās,

it sevišķi apakštase, kura vairs nebija atjaunojama, lai kā viņi pūlējās salīmēt nevienādos gabalus gan ar līmi, gan ar olas baltumu.

- Ceru, ka tu esi apmierināts! - Sirils teica, piespiedis roku pie galvas, uz kuras strauji brieda liels puns.

- Paldies, var iztikt! - Roberts caur zobiem izgrūda. Viņa īkšķis bija aizķēries starp margām un tiktāl atliekts atpakaļ, ka gandrīz vai nolūzis.

- Man ļoti žēl, nabaga mīļais Siri! - Antija iesaucās. - Tu izskatījies tik lieliski! Es tūlīt dabūšu slapju lupatu. Robi, ej un pabāz plaukstu zem karsta ūdens strūklas! Tā dara balerīnas, kad viņam ir samocītas kājas. Es to redzēju vienā grāmatā.

- Kādā grāmatā? - Roberts nelaipni atrūca. Tomēr viņš paklausīja.

Kad Roberts atgriezās, māsas otram cietušajam bija pārsējušas galvu un Sirils bija sasniedzis tādu stadiju, kurā spēja negribīgi atzīt: Roberts droši vien to nedarīja tīšām.

Kad Roberts bija atbildējis ar līdzīgu laipnību, Antija steidzās pavērst sarunu tālāk no negadījuma.

- Droši vien pašlaik jums nav vēlēšanās iet cauri Amuletam? - viņa teica.

- Uz Ēģipti! - iesaucās Džeina. - Es gribu redzēt kaķīšus!

- Es gan tur negribu - pārāk karsts, - sacīja Sirils. - Es knapi varu izturēt šeit, kur nu vēl Ēģiptē!

Karsts patiešām bija - pat otrajā kāpņu laukumiņā, kas bija visvēsākā vieta mājā. - Dosimies uz Ziemeļpolu!

- Nedomāj u vis, ka Amulets tur jebkad būtu bijis, un mēs varam tā apsaldēt pirkstus, ka nespēsim to

vairs pacelt un nekad netiksim atpakaļ. Nē, paldies! -iebilda Roberts.

- Zināt ko? - sacīja Džeina. - Sameklēsim psa-miādu un pajautāsim viņai padomu. Viņai patiks, ka mēs jautājam, kaut arī mēs nepaklausītu!

Smilšu feja savā izšūtajā zaļa zīda somā tika uznesta augšā, bet, pirms bērni paguva tai kaut ko pajautāt, atvērās skolotā kunga durvis un uz kāpnēm atskanēja balss. Tas bija ciemiņš, ar kuru kopā skolotais kungs šodien bija ēdis pusdienas. Izskatījās, ka viņš runā ar saujā satverto durvju rokturi.

- Aizej pie ārsta, veco zēn! - viņš teica. - Visas tās domu pārraides ir vistīrākās blēņas. Tu esi pārstrādājies. Paņem kādu brīvdienu! Aizbrauc uz Djepu!

- Es labprātāk aizbrauktu uz Babilonu, - atbildēja skolotais kungs.

- Ja tā, tad tu labāk varētu kādreiz aizceļot uz Atlantīdu, lai pēc atgriešanās varētu pateikt dažas gudrības manam topošajam rakstam!

- To es patiešām vēlētos, - atskanēja skolotā kunga balss.

- Nu tad sveiks! Esi saudzīgāks pret sevi!

Durvis ar troksni aizcirtās, un ciemiņš smaidīdams kāpa lejup. Viņš bija korpulents liela auguma un veselīga izskata vīrietis. Bērniem vajadzēja piecelties, lai palaistu viņu garām.

- Sveiciens jaunatnei! - viņš uzsauca, uzmezdams skatienu pārsējiem uz Sirila galvas un Roberta rokas. - Vai spēlējāt kariņus?

- Būs jau labi! - Sirils atteica. - Paklausieties, kas tā bija par Atlantijas vietu, uz kurieni jūs gribējāt viņu sūtīt? Mēs nejauši dzirdējām jūsu sarunu.

- Saprotiet, jūs runājāt ļoti skaļi, - Džeina aizbildinoši piebilda.

- Atlantīda, - ciemiņš teica. - Pazudusī Atlantīda, Hesperīdu dārzs! Liels kontinents, kas pazuda jūrā. Jūs par to varat izlasīt Platona darbos.

- Paldies, - Sirils šaubīdamies sacīja.

- Vai tur bija arī amuleti? - Antijai prātā bija iešāvusies piepeša doma.

- Domāju, ka simtiem! Ak tad viņš ir runājies ar jums?

- Jā, daudzkārt. Viņš ir ļoti laipns pret mums. Viņš mums briesmīgi patīk.

- Hm... viņam ir vajadzīga atpūta. Pierunājiet viņu paņemt dažas brīvdienas! Viņam vajadzīga pārmaiņa. Saprotiet, viņam galva ir tik ļoti piebāzta ar zināšanām par Ēģipti un Asīriju un tamlīdzīgām lietām, ka tajā neko citu vairs nevar iedabūt, ja vien nestāsta to viņam no rīta līdz vakaram daudzas dienas pēc kārtas. Un man nav laika to darīt. Bet jūs dzīvojat šajā pašā mājā. Jūs varat viņam to atgādināt, cik bieži vien gribat. Pamēģiniet gan, labi? Norunāts? Atā!

Ciemiņš nosteidzās lejā pa kāpnēm, lēkdams pa vairākiem pakāpieniem uzreiz, un Džeina sacīja, ka viņš esot jauks cilvēks un droši vien viņam pašam mājās arī esot mazas meitenes.

- Man patiktu ar viņām paspēlēties, - viņa domīgi piebilda.

Trīs vecākie bērni pārmija skatienus. Sirils pamāja ar galvu.

- Labi. Dosimies uz Atlantīdu! - viņš teica.

- Dosimies uz Atlantīdu un paņemsim skoloto kungu līdzi! - sacīja Antija. - Vēlāk viņš domās, ka

tas bijis sapnis, bet tā viņam noteikti būs labvēlīga pārmaiņa.

- Kāpēc mēs nevaram paņemt viņu līdzi uz Ēģipti? - jautāja Džeina.

- Pārāk karsts, - strupi atteica Sirils.

- Vai uz Babilonu, kur viņš gribēja nokļūt?

- Babilonas man ir diezgan, - sacīja Roberts, - vismaz pagaidām! Un citiem tāpat. Es nezinu, kāpēc, -viņš piebilda, apsteigdams Džeinas neizteikto jautājumu, - bet tā tas ir! Siri, metam nost šitos muļķīgos kankarus un ejam apģērbties! Mēs taču nevaram ceļot apakšveļā.

- Viņš vēlējās doties uz Atlantīdu, tātad kādreiz viņš tikpat tur aizceļos, un tad jau labāk lai ceļo kopā ar mums, - sacīja Antija.

Tāpēc notika tā, ka skolotais kungs, kurš jutās noguris, ilgāku laiku uzklausīdams runas (par Atlantīdu un daudz ko citu), kurām nevarēja piekrist, un tāpēc bija atļāvies brītiņu atpūsties savā krēslā, atvēra acis un ieraudzīja, ka viņa priekšā stāv visi četri viņa jaunie draugi.

- Vai jūs dosieties kopā ar mums uz Atlantīdu? -jautāja Antija.

"Ja cilvēks apzinās, ka sapņo, tas nozīmē, ka sapnis tūlīt beigsies,'1 skolotais kungs pats sev teica. "Vai varbūt tā atkal ir spēle, tāda pati kā: "Cik jūdžu līdz Babilonai?""

Bet skaļi viņš teica: - Liels paldies, bet man ir brīvas tikai piecpadsmit minūtes.

- Tam vispār nevajadzēs nemaz laika, - sacīja Sirds, - jo, kā jūs zināt, laiks ir tikai domas paveids, un, tā kā jums tikpat kādreiz vajadzēs turp doties, kāpēc jūs nevarētu ceļot tagad, kopā ar mums?

Nu labi, - skolotais kungs teica, tagad gluži pār-liecināts, ka sapņo.

Antija pastiepa mazo, sārto plaukstu. Viņš to saņēma savējā. Saudzīgi vilkdama, viņa piecēla skoloto kungu kājās. Džeina pacēla rokā Amuletu.

- Kaut kur netālu ārpus Atlantīdas, - sacīja Sili Is, un Džeina izrunāja Spēka vārdu.

- Cirvis tāds! - iesaucās Roberts. - Tā taču ir sala! Ārpus salas visur ir ūdens!

- Es neiešu līdzi! Neiešu! - iesaucās psamiāda, spārdīdamās un kārpīdamās savā somā.

Bet Amulets jau bija kļuvis par lielu arku. Sirils izstūma skoloto kungu kā neapšaubāmi vecāko cauri arkai, un viņš nokļuva nevis ūdenī, bet kaut kur ārā uz koka grīdas. Pārējie sekoja. Amulets atkal sarāvās mazs, un viņi visi stāvēja uz kuģa klāja, pa kuru rosījās jūrnieki, cenzdamies ar ķēdēm nostiprināt kuģi pie lieliem gredzeniem baltas piestātnes malā. Gan gredzeni, gan ķēdes bija no metāla, kas mirdzēja sarkanīgi dzeltens kā zelts.

Pirmajā brīdī visi uz kuģa šķita pārlieku aizņemti, lai pamanītu jaunpienācēju bariņu no Ficroja ielas. Tie, kas izskatījās pēc virsniekiem, deva pārējiem pavēles.

Viņi stāvēja un skatījās pāri baltajai piestātnei uz pilsētu, kura pacēlās aiz tās. Viņu priekšā pavērās visskaistākais skats, kādu jebkurš no viņiem jebkad bija redzējis vai pat skatījis sapnī.

Zilā jūra dzirkstīja liegā saules gaismā; mazi vilnīši ar baltām galotnēm klusi sitās pret marmora moliem, kas sargāja varenās pilsētas ostu no saltiem vējiem un bangu savvaļas. Kuģu piestātne bija no balta marmora, kurā zaigoja zeltains tīklojums. Pilsēta bija no sarkana un balta marmora. Lielākās

ēkas - šķiet, tempļi un pilis - izskatījās apjumtas ar zeltu un sudrabu, bet vairums jumtu bija no vara; tas sarkani zeltains kvēloja virs namiem un starp pakalniem, kuri apjoza pilsētu, bet tur, kur to skāra sāļā jūras rasa vai tvaiki no krāsotavām un kausē-tavām pilsētas zemākajā daļā, tas mirgoja brīnišķi zaļās, zilās un violetās nokrāsās.

Plati un krāšņi marmora kāpņu posmi veda augšup no kuģu piestātnes uz kaut ko līdzīgu milzu terasei, kura izskatījās jūdzēm gara, un aiz tās pacēlās kalnā būvēta pilsēta.

Skolotais kungs dziļi ievilka elpu. - Apbrīnojami! -viņš teica. - Apbrīnojami!

- Paklausieties, mister... kā jūs sauc? - vaicāja Roberts.

- Viņš grib sacīt, - Antija pieklājīgi piebilda, - ka mums nekad neizdodas atcerēties jūsu vārdu. Es zinu, ka jūs sauc misters De... kaut kas.

- Kad es biju jūsu vecumā, mani sauca par Dži-miju, - skolotais kungs nedroši atbildēja. - Vai jums nekas nebūtu pretī, ja jūs arī tagad mani tā sauktu? Tādā sapnī kā šis es justos labāk, ja es... ja kaut kā varētu kļūt jums drusku līdzīgs.

- Paldies... Džimij, - Antija ar zināmu piespiešanos teica. Viņai likās gauži nepieklājīgi saukt pieaugušu cilvēku par Džimiju. - Mīļais Džimij! - viņa piebilda, un šoreiz tas izdevās pavisam bez piepūles. Džimijs pasmaidīja un izskatījās iepriecināts.

Bet tagad kuģis bija nostiprināts un kapteinim radās iespēja pamanīt arī kaut ko citu. Viņš devās jaunpienācējiem pretī, un tie redzēja, ka viņš ir ģērbies tik skaisti un izsmalcināti, cik vien jūrasbraucējam iespējams.

Ko jūs šeit darāt? - viņš diezgan bargi noprati ija. - Vai esat nākuši ar svētību vai ar lāstu?

Protams, ar svētību! - Sirils atbildēja. - Man zel, ja tas jūs satrauc, bet mūs šurp atveda burvības spēks. Mēs nākam no saullēktu zemes, - viņš mēģināja paskaidrot.

- Saprotu, - kapteinis atbildēja; neviens gan nebija gaidījis, ka viņš to varētu saprast. - Es to uzreiz nepamanīju, bet, protams, ceru, ka tā ir laba zīme. Tā mums ir vajadzīga! Un šis te, - viņš norādīja uz skoloto kungu, - šis, cik saprotu, ir jūsu vergs?

- Nepavisam ne! - Antija atbildēja. - Viņš ir ļoti izcils cilvēks. Zintnieks, vai tā viņus sauc? Un mēs gribam redzēt jūsu skaisto pilsētu, jūsu tempļus un visu pārējo, un pēc tam mēs dosimies atpakaļ, viņš to pastāstīs savam draugam, un draugs par to uzrakstīs grāmatu.

- Kas tas ir - grāmata? - kapteinis jautāja, ritinādams virvi.

- Tas, kur kaut kas tiek pierakstīts, - Antija paskaidroja un, atcerējusies babiloniešu rakstus, aši piebilda, - vai iegravēts.

Piepešā uzticības impulsā Džeina izvilka no kleitas izgriezuma kaklā pakārto Amuletu.

- Re, kaut kas tāds! - viņa teica.

Kapteinis ziņkāri paskatījās uz to, bet pārējie trīs bērni ar atvieglojumu pamanīja, ka viņa skatienā nav tās dedzīgās intereses, kādu Ēģiptē un Babilonā bija izraisījusi jau pati vārda pieminēšana.

- Šis akmens nāk no jūsu zemes, - viņš teica, - bet tas, kas tur iegravēts, izskatās līdzīgs mūsu.rakstiem, tomēr es to nevaru izlasīt. Kā sauc jūsu zintnieku?

- Dži...džimijs, - Antija sastomīdamās atbildēja.

- Dži-džimijs, - kapteinis atkārtoja. - Vai vēlaties izkāpt no kuģa? Un vai gribat, lai es jūs aizvedu pie karaļiem?

- Vispirms pasakiet, - Roberts teica, - vai jūsu Karalis necieš svešiniekus?

- Mums ir desmit karaļu, - atbildēja kapteinis, - un karaliskajā dzimtā, kura turpinās kopš Poseidona,

mušu visu ciltstēva, ir cildena tradīcija parādīt godu svešiniekiem, ja vien tie nāk ar mieru!

- Tad, lūdzu, vediet mūs, - Roberts teica, - kaut gan man ļoti patiktu kārtīgi apskatīt visu šo jūsu skaisto kuģi un pavizināties tajā!

- To varēs vēlāk, - kapteinis teica, - pašlaik mēs baiļojamies, ka tuvojas vētra - vai dzirdat to savādo rūkoņu?

- Tur nekā bīstama nav, saimniek, - teica kāds vecs jūrnieks, kurš stāvēja tuvumā, - vienkārši tuvojas sardīņu bari, vairāk nekas.

- Troksnis ir pārāk skaļš, - kapteinis sacīja.

Sekoja visai raižpilns klusuma brīdis, tad kapteinis izkāpa piestātnē un pārējie viņam sekoja.

- Runājiet ar viņu... Džimij, - Antija iedama teica,

- tā jūs noskaidrosiet visu, kas vajadzīgs jūsu drauga grāmatai!

- Es lūdzu mani atvainot, - skolotais kungs nopietni atbildēja, - bet, ja es sākšu runāt, tad noteikti pamodīšos; turklāt es nesaprotu, ko viņš saka.

Neviens cits nevarēja izdomāt, ko runāt, un viņi pilnīgā klusumā sekoja kapteinim augšup pa marmora kāpnēm un tālāk pa pilsētas ielām. Tur bija ielas, veikali, mājas un tirgi.

- Gluži tāpat kā Babilonā, - Džeina čukstus teica,

- tikai viss ir pilnīgi citādi!

- Labi gan, ka šie desmit Karaļi ir labi audzināti un mācīti pieklājīgi izturēties pret svešiniekiem, -Antija pačukstēja Sirilam.

- Jā, - viņš piekrita, - te nebūs dziļo pazemes cietumu. ^ -

Ielās nebija zirgu un kariešu, bet cilvēki stūma rokas ratiņus un tādas kā zemas platformas uz

bieziem baļķu riteņiem; nesēji nesa uz galvas saiņus, un daudzi jāja uz dzīvniekiem, kuri izskatījās līdzīgi ziloņiem, tikai šie milzeņi bija spalvaini un tiem nebija laipnīgās izteiksmes, kādu mēs esam pieraduši redzēt ziloņu sejās mūsu zooloģiskajā dārzā.

- Mamuti! - nomurmināja skolotais kungs un paklupa pret vaļīgu akmeni.

Ejot uz priekšu, viņiem apkārt pulcējās arvien vairāk cilvēku, taču kapteinis allaž izklīdināja pūli, pirms tas kļuva apgrūtinoši biezs, sacīdams:

- Saules dieva bērni un viņu Augstais priesteris ir atnākuši svētīt mūsu pilsētu!

Un tad cilvēki atkāpās, un to klusā murdoņa izklausījās pēc apslāpētām gavilēm.

Daudzas ēkas bija pārklātas ar zeltu, bet uz lielākajām ēkām zelts bija ar citādu nokrāsu, un virs tām slējās augstas smailes no spoži nopulēta sudraba.

- Vai visas šīs mājas ir no īsta zelta? - Džeina jautāja.

- Tempļi, protams, ir pārklāti ar zeltu, - atbildēja kapteinis, - bet mājas ir tikai no aurikalcīta. Tas nav tik dārgs.

Skolotais kungs tagad izskatījās pavisam bāls un atkārtoja, streipuļodams uz priekšu kā apdullis:

- No aurikalcīta... no aurikalcīta.

- Neuztraucieties! - Antija viņam teica. - Mēs jebkurā brīdī varam tikt atpakaļ mājās, mums tikai jāpaceļ rokā burvju priekšmets. Vai jūs labāk gribētu doties atpakaļ? Mēs viegli varam atnākt šurp kādu citu dienu bez jums.

- Ak, nē, nē, nē! - viņš dedzīgi lūdza. - Ļaujiet sapnim turpināties! Lūdzu, lūdzu!

- Augsto Dži-džimiju šis burvju ceļojums varbūt ir nogurdinājis, - kapteinis teica, ievērojis skolotā kunga grīļīgo gaitu, - un mēs vēl esam ļoti tālu no Lielā tempļa, kurā šodien karaļi veic upurēšanu.

Viņš apstājās pie plaša nožogojuma vārtiem. Tas izskatījās līdzīgs parkam, jo augstu virs misiņa sienas slējās lieli koki.

Pulciņš palika gaidām, un ļoti drīz kapteinis atgriezās, vezdams līdzi vienu spalvaino ziloni, un lūdza viņus sēsties tam mugurā.

Ceļotāji paklausīja.

Tas bija brīnišķīgs ceļojums! Ir jau lieliski jāt arī uz ziloņa Zooloģiskajā dārzā, bet tas mēdz nosoļot tikai mazu gabaliņu un pēc tam iet atpakaļ, un tas ir mazliet garlaicīgi. Bet šis spalvainais milzenis gāja tikai uz priekšu pa ielām, cauri skvēriem un dārziem. Sī bija brīnumskaista pilsēta; gandrīz viss tajā bija celts no sarkana, balta vai melna marmora. Laiku pa laikam viņi pārgāja pāri kādam tiltam.

Tikai tad, kad viņi bija uzkāpuši kalnā, kur bija pilsētas centrs, viņi ieraudzīja, ka visa pilsēta ir sadalīta divdesmit apļos - sauszeme pamīšus ar ūdeni -un pār katru no ūdens apļiem stiepās tilts, kādiem viņi bija gājuši pāri.

Un tagad viņi atradās lielā laukumā. Vienu tā pusi aizņēma liela ēka; tā bija pārklāta ar zeltu, un tai bija sudraba kupols. Pārējās ēkas šajā laukumā bija no aurikalcīta. Un tas viss savā dižajā staltumā un saulesgaismas spožumā izskatījās daudz krāšņāk, nekā tu vari iedomāties.

- Tagad jums vajadzēs iet vannā, - kapteinis teica, kad spalvainais zilonis neveikli nolaidās uz ceļiem. - To, kā jūs zināt, prasa paraža pirms stāšanās Izcilo priekšā. Mums ir vannas vīriešiem, sievietēm, zirgiem un lopiem. Augstāko kārtu vannas atrodas šeit. Mūsu ciltstēvs Poseidons ir devis mums vienu karstā un vienu aukstā ūdens avotu.

Bērni nekad vēl nebija mazgājušies zelta vannās.

- Kolosāla jušana! - Sirils šļakstinādamies teica.

- Tas nemaz nav zelts, tas ir auri... kā viņu tur sauca, - teica Roberts. - Padod man to dvieli!

Vannu zālēs grīdā bija vairāki lieli baseini, un tajos lejup veda pakāpieni.

- Džimij, - Antija bikli teica, kad viņi visi, ļoti tīri un sārti kā novārīti, satikās puķēm apstādītajā publikas pagalmā. - Vai jums neliekas, ka tas viss daudz vairāk līdzinās tagadnei nekā Babilona vai Ēģipte...? Ak tā, es aizmirsu, ka jūs tur neesat bijis.

- Drusku kaut ko es par šīm zemēm tomēr zinu, -skolotais kungs atbildēja, - un es tev pilnīgi piekrītu. Tā bija ļoti trāpīga piezīme... mana mīļā, - viņš neveikli piebilda. - Šī pilsēta noteikti ir sasniegusi daudz augstāku civilizācijas līmeni nekā Ēģipte vai Babilona, un...

- Nāciet man līdzi! - kapteinis teica. - Puikas, nost no ceļa! - Viņš pabīdīja malā nelielu zēnu pulciņu, kuri spēlējās ar auklā piesietiem kaltētiem kastaņiem.

- Kolosāli! - Roberts iesaucās. - Viņi spēlē kastaņus, tieši tāpat kā bērni uz Kentas ceļa!

Tagad bija redzams, ka salu, uz kuras viņi atradās, iežogo trīs sienas. Arējā siena, kā paskaidroja kapteinis, bija no misiņa, nākamā, kura izskatījās no sudraba, bija klāta ar skārdu, bet iekšējā siena bija no aurikalcīta.

Un pašā vidū slējās zelta siena ar zelta torņiem un vārtiem.

- Jūsu priekšā ir Poseidona tempļi, - sacīja kapteinis. - Man likums liedz doties tālāk. Es jūs gaidīšu šeit.

Viņš pastāstīja, kas tiem jāsaka un kā jāizturas, un pieci Ficroja ielas iemītnieki sadevās rokās un gāja uz priekšu. Zelta vārti lēnām atvērās.

- Mēs esam Saules bērni, - Sirils, kā mācīts, teica, - un šis ir mūsu Augstais priesteris... vismaz tā viņu nosauca kapteinis. Mājās mēs viņu saucam citādā vārdā.

- Kāds ir viņa vārds? - vaicāja balti tērpies vīrietis, kurš, rokas izpletis, stāvēja priekšā ieejai.

- Dži... džimijs, - atbildēja Sirils un sastomījās tieši tāpat kā iepriekš Antija. Tā nosaukt skolotu kungu patiešām likās nepiedodama patvaļība. - Un mēs esam nākuši, lai runātu ar jūsu Karaļiem Po-seidona templī - vai es to pareizi izrunāju? - viņš bažīgā čukstā pajautāja.

- Pilnīgi pareizi, - atbildēja skolotais kungs. - Cik dīvaini, ka es saprotu visu, ko jūs sakāt viņiem, bet nesaprotu neviena vārda, ko viņi saka jums!

- Tāpat bija ar Babilonas ķēniņieni, - sacīja Sirils. - Tas viss pieder pie burvības.

- Tas tik ir sapnis! - skolotais kungs izdvesa.

Balti tērptajam priesterim bija pievienojušies pārējie, un visi sveicinādami zemu paklanījās.

- Nāciet iekšā! - priesteris teica. - Nāciet iekšā, Saules bērni, un arī jūsu Augstais Dži-džimijs.

Iekšējā pagalmā slējās Templis - viscaur no sudraba, ar zelta smailēm un durvīm, un divdesmit milzīgām vīriešu un sieviešu statujām no mirdzoša zelta. Turpat slējās arī augsta kolonna no otra dārgā dzeltenā metāla.

Viņi iegāja pa atvērtajām durvīm, un priesteris veda viņus augšup pa kāpnēm uz galeriju, no kuras varēja raudzīties lejup uz krāšņo vietu.

- Desmit karaļi joprojām izvēlas bulli. Likums man liedz to noskatīties, - teica priesteris un nometās zemē ar seju pret grīdu galerijas ārpusē. Bērni paskatījās lejup.

Jumts bija no ziloņkaula un rotāts ar trejādiem dārgakmeņiem, un sienas klātas ar iecienīto auri-kalcītu.

Tempļa tālākajā galā atradās statuju grupa, kādu nav redzējis neviens no dzīvajiem zemes virsū.

Tā bija no zelta, un centrālā tēla galva sniedzās līdz griestiem. Šis tēls bija Poseidons, pilsētas ciltstēvs. Viņš stāvēja lielos kaujas ratos, ko vilka seši milzu zirgi, un viņiem apkārt uz delfīniem jāja simtiem nāru.

Desmit vīri greznos ietērpos, bruņojušies tikai ar nūjām un virvēm, centās sagūstīt vienu no piecpadsmit buļļiem, kuri visos virzienos auļoja pa Tempļa grīdu. Bērni aizturēja elpu, jo buļļi izskatījās draudīgi un arvien negantāk mētāja savas lielās, ragainās galvas.

Antijai nepatika skatīties uz buļļiem. Viņa pievērsās galerijai un pamanīja, ka no tās ved vēl vienas kāpnes uz augstāku stāvu; netālu bija citas, vaļējas durvis, kas veda uz āru - šķiet,, uz balkonu.

Tāpēc tobrīd, kad atskanēja skaļi saucieni un Roberts pačukstēja: - Noķēra gan! - un Antija paskatījās lejup un redzēja, ka dzīvnieku bars ar pātagām tiek dzīts ārā no tempļa un karaļi tiem seko, un viens no viņiem ar nūju biksta melnu bulli, kurš kārpās un pūlas atbrīvoties no cilpas, viņa uz brāļa satraukto saucienu: - Nu mēs vairs neko neredzēsim! - mierīgi atbildēja:

- Redzēsim gan, jo tur ir āra balkons.

Visi izgāja uz balkona.

Tomēr meitenes drīz iesteidzās atpakaļ.

- Man nepatīk upurēšana, - Džeina teica. Tāpēc viņa kopā ar Antiju aizgāja aprunāties ar priesteri, ■ kurš vairs negulēja uz grīdas, bet sēdēja uz augšējā pakāpiena, susinādams pieri ar tērpa stūri, jo diena bija ļoti karsta.

- Šī ir īpaša upurēšana, - viņš teica, - parasti tās notiek tikai tiesas dienās, pārmaiņus ik pēc pieciem un sešiem gadiem. Un tad viņi izdzer kausu vīna, kam pielietas buļļa asinis, un zvēr spriest taisnīgu tiesu. Tad viņiem mugurā ir svētie zilie tērpi un Templī tiek iedegtas visas ugunis. Bet šodien upurēšana notiek tāpēc, ka pilsētu ļoti satraucis savādais troksnis no jūras un dievs, kurš mājo Lielā kalna iekšienē, ir sācis runāt pērkona balsī. Bet tas viss ir daudzreiz noticis jau agrāk. Tas nebūtu galvenais, kādēļ es uztrauktos.

- Un kas būtu galvenais? - laipni apvaicājās Džeina.

- Lemingi!

- Kas tie tādi ir - vai ienaidnieki?

- Tie ir kaut kas līdzīgs žurkām, un katru gadu tie atpeld pār jūru no kādas nezināmas zemes, kādu laiku uzturas šeit un pēc tam aizpeld atpakaļ. Šogad tie nav te rādījušies. Jūs jau zināt, ka žurkas nepaliek uz kuģa, kuram lemts iet bojā. Ja mums gaidāmas briesmas, esmu pārliecināts, ka šie lemingi to zina un tas var būt iemesls, kāpēc tie sākuši no mums vairīties.

- Kā šo zemi sauc? - jautāja psamiāda, pēkšņi pabāzusi galvu no somas.

- Atlantīda, - priesteris atbildēja.

- Tādā gadījumā es jums iesaku doties uz pašu augstāko vietu, kāda šai salā atrodama! Atceros, ka esmu dzirdējusi kaut ko par lieliem plūdiem šai pusē. Un, paklau, jūs visi! - smilšu feja uzrunāja Antiju. - Laižamies mājās! Manām ūsām draud baismīgs slapjums!

Meitenes paklausīgi devās sameklēt brāļus, kuri stāvēja, atspiedušies pret balkona margām.

- Kur ir mūsu skolotais kungs? - Antija jautāja.

- Lūk, tur, lejā! - atbildēja priesteris, kurš bija iznācis viņām līdzi. - Jūsu Dži-džimijs ir kopā ar Karaļiem.

Desmit Karaļi vairs nebija vieni. Kopā ar viņiem uz altāra pakāpieniem līdzās melnā buļļa nedzīvajam ķermenim stāvēja skolotais kungs, un neviens nebija pamanījis, kā viņš tur ticis. Viss pārējais pagalms bija cilvēku pilns, tie acīmredzami bija no visdažādākajiem slāņiem, un visi satraukti sauca: - Jūra, jūra!

- Saglabājiet mieru! - sacīja viskaraliskākais no visiem karaļiem - tas, kurš bija sagūstījis bulli. - Mūsu pilsēta ir stipra un pasargās mūs no jūras un debesu vētrām!

- Es gribu mājās! - ievaimanājās psamiāda.

- Mēs nevaram doties mājās bez viņai - Antija apņēmīgi atbildēja.

- Džimij! - viņa iesaucās un pamāja viņam ar roku. - Džimij!

Skolotais kungs dzirdēja un sāka spraukties cauri pūlim uz viņu pusi.

No balkona bērni redzēja, kā pūlī sev ceļu pašķir viņu pazīstamais kapteinis. Viņa seja bija nāves bālumā.

- Uz kalniem! -1 viņš iekliedzās skala un baisa balsī. Un viņa balsi apslāpēja cita, vēl skaļāka un baisāka balss - jūras balss.

Meitenes paskatījās uz jūru.

Pār gludo jūras līdzenumu uz pilsētas pusi vēlās kaut kas milzīgs un melns. Tas bija vilnis, bet vilnis simt pēdu augstumā, vilnis, kas izskatījās pēc kalna, -vilnis, kas auga arvien lielāks un lielāks, līdz beidzot šķita salūstam divās daļās; viena daļa brāzās atpakaļ jūrā, bet otra...

-Ai! - Antija iekliedzās. - Pilsēta... nabaga cilvēki! 176

- Īstenībā tas viss jau ir noticis pirms vairākiem gadu tūkstošiem, - teica Roberts, tomēr viņa balss drebēja. Uz brīdi viņi aizsedza acis. Bija neizturami skatīties lejup, jo vilnis jau bija uzbrucis pilsētai un brāzās pāri piestātnēm, un moliem, aprīdams noliktavas un darbnīcas, atraudams milzu akmeņus no mūriem un tiltiem un ka taranus triekdams tos pret tempļiem. Lieli kuģi tika sviesti pār namu jumtiem un triekti lejup starp izpostītajiem dārziem un sagrautajām ēkām. Ūdens saberza brūnās zvejas laivas druskās pret piļu zelta jumtiem.

Tad vilnis atkāpās atpakaļ jūrā.

- Es gribu mājās! - psamiāda nikni kliedza.

-Ai, jā, jā! - Džeina viņai pievienojās, un arī zēni

bija gatavi ceļam, taču skolotais kungs vēl nebija redzams.

Beidzot bērni dzirdēja, kā viņš drāžas šurp pa iekšējo galeriju, saukdams:

- Man jāredz šī sapņa beigas!

Viņš uzskrēja augšā pa nākamo kāpņu posmu. Pārējie viņam steigšus sekoja. Viņi nokļuva tādā kā tornī, kas bija apjumts, bet ar vaļējām malām.

Skolotais kungs stāvēja, atspiedies pret margām, un bērni pieskrēja viņam klāt brīdī, kad milzu vilnis atkal brāzās uz pilsētas pusi. Šoreiz tas uzkāpa augstāk un izpostīja vairāk.

- Mājās! - sauca psamiāda. - Šis vilnis ir pēdējais, es to zinu! Re, tas ir pēdējais! - Un tā pastiepa drebošo ķepu lejup.

- Nāciet taču! - iekliedzās Džeina, paceldama Amuletu.

- Man jāredz sapņa beigas! - skolotais kungs atsaucās.

- Tad jūs nekad vairs neredzēsiet neko citu! - kliedza Sirils.

- Ai, Džimijl - Antija lūdzās. - Es nekad jūs nekur vairs nenemšu līdzi!

- Tev vairs nebūs tādas iespējas, ja mēs nepazu-dīsim tūlīt pat! - piebilda psamiāda.

- Es noskatīšos sapni līdz galam! - skolotais kungs stūrgalvīgi atkārtoja.

Apkārtējie kalni melnēja no cilvēku bariem, kas bēga no ciematiem augšup. Un šī skrējiena laikā no augstās, baltās virsotnes izlauzās tieva dūmu strūkla un pēc tam pazibēja tik tikko jaušama liesma. Vulkāns sāka savas neizzināmās ugunīgās iekšienes izvirdumu. Zeme nodrebēja, lejup gāzās pelni un sērs, pāri visai sausajai zemes daļai kā sniegs sāka birt smalkas pumeka druskas. Ziloņi no meža drāzās augšup pakalnos; milzu ķirzakas trīsdesmit jardu garumā izbēga no kalnu ezeriem un metās uz jūras pusi. Sniegs kusa un gāzās lejup - vispirms lavīnām, pēc tam dārdošām straumēm. Milzīgi, vulkāna atšķelti klintsakmeņi lidoja jūrā un krita sabangotajā ūdenī vairāku jūdžu tālumā.

- Ai, cik drausmīgi! - Antija iekliedzās. - Nāciet mājās, nāciet mājās!

- Sapnis ir beidzies, - izdvesa skolotais kungs.

- Pacel Amuletu! - psamiāda piepeši uzkliedza. Vieta, kurā viņi stāvēja, tagad bija cilvēku pilna; vīrieši, sievietes un bērni blīvā pūlī spiedās pie margām. Tornis līgojās un šūpojās; vilnis bija sasniedzis zelta sienu.

Džeina pacēla Amuletu.

- Saki ātrāk Vārdu! - psamiāda kliedza.

IJn brīdī, kad Džeina izrunāja Spēka vārdu, psa-miāda palēcās no somas augšup un iekoda skolotajam kungam rokā.

Tajā pašā brīdī zēni izstūma viņu cauri arkai un sekoja viņam.

Skolotais kungs pagriezās, lai paskatītos atpakaļ, un arkas viņā pusē redzēja tikai trakojošu ūdeni, virs kura baismīgā kalna virsotne nevaldāmi spļāva uguni.

Skolotais kungs aizstreipuļoja līdz savam krēslam.

- Kāds šaušalīgs sapnis! - viņš izdvesa. - A, jūs esat šeit, mani... ē... mīļie. Vai varu jums kaut kā palīdzēt?

- Jums ir savainota roka, - Antija laipni teica, - ļaujiet man to pārsiet!

Roka patiešām stipri asiņoja.

Psamiāda bija ielīdusi atpakaļ somas dibenā. Visi bērni izskatījās ļoti nobāluši.

- Nemūžam vairs nedošos Pagātnē kopā ar pieaugušu cilvēku! - psamiāda vēlāk teica. - Jūs četri vismaz darāt, ko jums saka, tik daudz man jāatzīst!

- Bet mēs neatradām Amuletu, - vēl pēc kāda laika sacīja Antija.

- Skaidrs, ka neatradāt, jo tā tur nebija. Tur bija tikai tas akmens, no kā Amulets gatavots. Daudzas jūdzes tālāk tas uzkrita uz viena no kuģiem, kuram laimējās aizbēgt un tikt līdz Ēģiptei. To es jums būtu varējusi pateikt jau iepriekš.

- Žēl, ka nepateici, - Antija sacīja, balsij joprojām drebot. - Kāpēc tu to nedarīji?

- Tāpēc, ka neviens man neprasīja! - smilšu feja ļoti pikti atcirta. - Es nemēdzu uzbāzties ar padomiem tur, kur man tos neprasa!

- Mistera Dži... džimija draugam tagad būs šis tas vērtīgs, ko uzrakstīt savā grāmatā, - Sirils teica jau pēc krietni ilgāka laika.

- Diez vai, - Roberts miegaini atbildēja. - Skolotais Dži... džimijs domās, ka tas bijis sapnis, un varu galvot, ka viņš tam otram neteiks par to vispār neviena vārda.

Abi Roberta apgalvojumi izrādījās patiesi. Skolotais kungs domāja, ka tas bijis sapnis. Un nevienam neteica neviena vārda.

10. nodaļa MAZĀ MELNĀ MEITENE UN JŪLIJS CĒZARS

Varena pilsēta, ko aizskalo jūra, brīnišķa zeme, ko noposta atmodies vulkāns, - tie ir notikumi, kādus ikdienā negadās redzēt. Un tad, kad tos gadās redzēt, vairs nav svarīgi, cik brīnumu mūžā pieredzēts, -šādi skati ikvienam aizrauj elpu. Atlantīda bija nepārprotami savaldzinājusi Sirilu, Robertu, Antiju un Džeinu.

Vairākas dienas viņi nodzīvoja ar aizrautu elpu. Bez elpas palicis šķita arī skolotais kungs, un to mazumiņu elpas, kas viņam vēl bija, viņš izmantoja, lai stāstītu Antijai par kādu brīnumainu sapni, ko nupat kā esot redzējis. - Tu pat iedomāties nevari, -viņš teica, - ka cilvēks spēj redzēt tik skaidras, līdz sīkumiem precīzas vīzijas!

Taču Antija apgalvoja, ka varot pavisam viegli to iedomāties.

Skolotais kungs vairs nerunāja par domu pārraidēm. Viņš bija piedzīvojis pārāk daudz brīnumu, lai tām ticētu.

Tā kā viņi dzīvoja pa pusei bez elpas, tad neviens no bērniem neierosināja doties jaunās ekskursijās cauri Amuletam. Roberts, trāpīgi raksturodams kopīgo noskaņu, izteicās, ka negribot kādu laiciņu Amuletu redzēt. Tā bija nenoliedzama patiesība.

Psamiāda savukārt ierakās smiltīs un palika tur guļam, pārgurusi bailēs no plūdiem un briesmīgajām pūlēm, kādas bija vajadzējis pielikt, lai paciestu skolotā kunga un Babilonijas ķēniņienes nesaprātīgās iegribas.

Bērni ļāva smilšu fejai izgulēties. Viņi arvien skaidrāk apzinājās, cik bīstami ir nēsāt to apkārt starp svešiem cilvēkiem, kas jebkurā brīdī var izteikt kādu nevēlamu vēlēšanos.

Un Londonā taču iespējams darīt daudz ko patīkamu bez jebkādas amuletu vai psamiādu palīdzības. Var, piemēram, aiziet uz Londonas Taueru, apskatīt parlamenta ēkas, Nacionālo galeriju, Zooloģisko dārzp, dažādos parkus, muzejus dienvidu Kensing-tonā, Tiso kundzes vaska figūru izstādi vai aizbraukt uz Kjū Botānisko dārzu. Uz Kjū var aizbraukt pa upi ar kuģīti, un droši vien bērni tieši tā būtu braukuši, ja viņi vispār būtu braukuši turp. Taču to viņi tā arī neizdarīja, jo tieši tajā brīdī, kad viņi apsprieda brauciena plānus un gudroja, kas un cik daudz būtu jāņem līdzi ēšanai un cik tas viss maksātu, sākās piedzīvojums ar mazo melno meiteni.

Bērni sēdēja uz soliņa Svētā Džeimsa parkā. Viņi bija kādu laiku vērojuši, kā pelikāns ar izsmalcinātu

pašcieņu atvaira kaiju uzmanības pierādījumus, -šīs nemierīgās būtnes allaž gribēja uzsākt ar viņu kādu spēli. Pelikānam gluži pamatoti likās, ka viņa figūra nav piemērota kustīgām spēlēm, tāpēc viņš lielāko daļu laika veltīja tam, lai izliktos, ka tas nav īstais viņa atteikšanās iemesls.

Atlantīdas izraisītais elpas trūkums pamazām sāka pāriet. Sirils, kurš vienmēr gribēja saprast visu par visu, savā prātā šo to cītīgi pārcilāja.

- Nemaz ne, es tikai domāju! - viņš atbildēja, kad Roberts jautāja, kāpēc viņš esot tik sabozies. - Kad būšu izdomājis visu līdz galam, es jums pateikšu.

- Ja tas ir par Amuletu, tad es nemaz negribu dzirdēt, - paziņoja Džeina.

- Nu tad neklausies! - Sirils iecietīgi atmeta. - Un vispār - es vēl neesmu beidzis domāt. Tikmēr mēs varētu aizbraukt uz Kjū. Es vismaz brauktu ar prieku.

- Es gan labprātāk brauktu ar kuģīti, - sacīja Roberts, un meitenes iesmējās.

- Centies, centies, - atmeta Sirils, - varbūt patiešām izdosies joks! Silti iesaku papūlēties.

- Bet viņam jau izdevās, - teica Antija.

- Diez vai tev vajag tā pūlēties domāt, Siri, ja tas kaitē veselībai, - Roberts laipni sacīja.

- Labāk aizveries, - Sirils atcirta, - vai arī runā par Kjū!

- Man gribētos redzēt, kādas tur ir palmas, - Antija steigšus sacīja, - vai tās ir kaut cik līdzīgas palmām tajā salā, kur mēs ar tā puscaurspīdīgā mācītāja palīdzību apprecinājām savu ķēkšu ar kramplauzi.

Patīkamās atmiņas izgaisināja briestošo strīdu, un viņi pārmija jūsmīgas frāzes: - Vai atceraties...? - Kā jums patika...?

- Nē, goda vārds, - Sirils domīgi secināja, kad atmiņu vilnis bija mazliet noplacis, - mums patiešām ir gājis kolosāli!

- Un iet vēl tagad, - Roberts piemetināja.

- Kolosāli vairs nevajag! - Džeina noraizējusies iebilda.

- Tieši par to es domāju, - Sirils atbildēja, un tieši tajā brīdī viņi izdzirda mazās melnās meitenes no-šņaukāšanos. Meitene bija viņiem pavisam tuvu.

Patiesībā viņa nemaz nebija maza un melna. Viņa bija noplukusi un diezgan netīra, un tā noraudājusies, ka šaurajā spraugā starp pietūkušajiem plakstiņiem tik tikko varēja redzēt, cik viņai ir zilas acis. Melna bija tikai viņas kleita, un šī kleita bija viņai par platu un par garu, un galvā viņai bija notraipīta jūrnieku cepure ar melnu lenti; arī šī cepure drīzāk būtu derējusi krietni lielākai galvai nekā mazajai, gaišmatainajai meitenes galviņai. Viņa stāvēja, skatīdamās uz bērniem, un sparīgi šņaukājās.

- Ak mūžs! - Antija iesaucās un pielēca kājās. - Kas tad nu noticis?

Viņa saņēma mazo meiteni aiz elkoņa. Taču viņas roka tika rupji nokratīta.

- Liec mani mierā! - meitene izgrūda. - Es tev neko nav nodarījuse!

- Bet kāpēc tu raudi? - Antija neatlaidās. - Vai kāds ir kaut ko nodarījis tev?

- Un kas tev par daļu? - meitene nikni atcirta. - Tev jau nekas nekait!

- Ej nost! - teica Roberts, paraustīdams māsu aiz piedurknes. - Tā sīkā ir rupja un nekaunīga!

- Nav vis, - Antija nepadevās, - viņa tikai ir šausmīgi nelaimīga. Kas tev noticis? - viņa jautāja meitenei vēlreiz.

- Ha, tev jau ir labi! - meitene atkārtoja. - Tev jau nav jāiet uz patversmi!

- Vai mēs nevaram aizvest tevi uz mājām? - An-tija jautāja. - Kur dzīvo tava māte?

- Nekur nedzīvo... viņa ir nomirusi, re, tā! - mazā meitene nikni izgrūda, un viņas balsī ieskanējās izmisis triumfs. Tad viņa plati izpleta aiztūkušās acis, sirdīgi piecirta kāju un skriešus metās prom. Tomēr viņa aizskrēja tikai līdz nākamajam soliņam, atkrita uz tā un sāka izmisīgi raudāt, pat necenzdamās valdīties.

Antija nevilcinādamās piegāja meitenei klāt un apskāva melno, sakņupušo augumu, cik cieši vien spēja.

- Nu neraudi, mīļā, lūdzu, lūdzu, neraudi! - viņa čukstēja ausī zem lielās, platās jūrnieku cepures malas, kas tagad bija pavisam šķība. - Izstāsti Antijai visu, un Antija tev palīdzēs! Nu nevajag raudāt, mīļā, nevajag!

Pārējie palika stāvam gabaliņu tālāk. Daži garāmgājēji ziņkārīgi noraudzījās uz bērniem.

Tagad meitene raudāja vairs tikai pa pusei; izskatījās, ka pa vidu viņa kaut ko stāsta Antijai.

Pēc brīža Antija pamāja Sirilam ar roku.

- Cik briesmīgi! - viņa saniknotā čukstā pavēstīja. - Viņas tēvs ir bijis galdnieks, kārtīgs cilvēks, kurš nekad nav dzēris, ja nu vien kādu drusciņu sestdienā, un viņš atbraucis uz Londonu meklēt darbu, bet darba nav bijis, un tad viņš nomiris; un viņas vārds ir Imodžena, un novembrī viņai paliks deviņi gadi. Un tagad viņai nomirusi arī māte, un šonakt viņai jāpaliek pie misis Srobselas - tā ir saimniece, kas pret viņiem bijusi laba, - un rīt viņai nāks pakaļ trūcīgo ļaužu pārzinis un viņai vajadzēs doties uz

nabagu patversmi, un tas ir tas pats, kas darba nams. Cik tas ir briesmīgi! Ko lai mēs darām?

- Pajautāsim skolotajam kungam! - moži ierosināja Džeina.

Un, tā kā neviens neko labāku nespēja izdomāt, viss pulciņš devās atpakaļ uz Ficroja ielu, cik aši vien spēja; mazā melnā meitene cieši turējās Antijai pie rokas un vairs neraudāja, tikai paklusi šņaukājās.

Skolotais kungs pacēla galvu no saviem papīriem un uzlūkoja viņus ar smaidu, kas tagad viņa sejā iegula daudz vieglāk nekā agrāk. Tagad bērni viņa istabā jutās gluži kā mājās, un šķita, ka tā viņus uzņem ar prieku. Pat mūmija šķita smaidām, it kā arī tā no saviem senajiem Ēģiptes tālumiem labprātāk redzētu bērnus nākam nekā ejam.

Antija ar Imodženu, kurai novembrī paliks deviņi gadi, apsēdās uz kāpnēm un palika gaidām, kamēr pārējie iegāja pie skolotā kunga un pastāstīja pāršāvām grūtībām.

Skolotais kungs noklausījās viņu stāstu ar visdziļāko nopietnību.

- Tas patiešām izklausās pavisam nejauki, - Si-rils nobeidza, - jo es bieži esmu dzirdējis par bagātiem cilvēkiem, kuri briesmīgi grib bērnus, - es gan negribēšu, to es zinu pavisam skaidri, - bet viņi grib. Kaut kur noteikti ir kāds, kurš viņu gribētu sev.

- Bērni traki patīk čigāniem, - ar cerību balsī teica Roberts. - Viņi tos mūžīgi zog no citiem. Varbūt čigāni gribētu viņu pieņemt.

- Viņa īstenībā ir pavisam jauka meitene, - Džeina piebilda, - tikai pašā sākumā viņa bija rupja, tāpēc ka mēs izskatījāmies jautri un priecīgi, bet viņa tā nejutās. Jūs taču to saprotat, vai ne?

- Jā, - skolotais kungs teica, izklaidīgi virpinādams pirkstos mazu, zilu figūriņu no Ēģiptes. - To es saprotu ļoti labi. Jūs pareizi spriežat: kaut kur vajadzētu būt mājām, kas viņu labprāt uzņemtu. -Un, saraucis pieri, viņš domīgi pievērsa skatienu zilajai figūriņai.

Antijai ārpusē likās, ka pārrunas velkas ļoti ilgi. Viņa tik cītīgi pūlējās nomierināt un iepriecināt mazo melno meiteni, ka pat nepamanīja psamiādu, ko viņas balss bija uzmodinājusi un kas, nopurinājusi smiltis, ar uzmestu kūkumu rāpās augšup pa kāpnēm. Tikai tad, kad smilšu feja jau bija pavisam tuvu, Antija to ieraudzīja. Viņa to pacēla un ielika sev klēpī.

- Kas tas ir? - mazā melnā meitene jautāja. - Kaķis, leijerkastnieku pērtiķis vai vēl nezin kas?

Un tad Antija izdzirda skolotā kunga balsi:

- Jā, es ļoti vēlētos, kaut mēs atrastu viņai mājas, kurās viņa tiktu uzņemta ar prieku!

Tūdaļ pat viņa juta, ka psamiāda viņas klēpī sāk piepūsties.

- Turēsimies vismaz kopā! - Antija iesaucās. - Sadosimies visi rokās... ātrāk!

Viņi sadevās aplī kā spēlējot "Namiņš deg" vai "Kurpnieku". Un Antijai izdevās tam pievienoties tikai, turot kleitas malu zobos, jo viņai klēpī bija psamiāda, kurai Antijas kleita tādējādi kļuva par ceļasomu.

- Vai tā ir kāda spēle? - skolotais kungs vārgā balsī apvaicājās. Neviens viņam neatbildēja.

Sekoja gaidu piesātināts klusuma brīdis; tam sekoja dīvainā, virpuļojošā, galvu reibinošā sajūta, kas pārņem gandrīz vienmēr, kad burvju spēks liek pārvietoties no vienas vietas uz citu. To pavadīja savādā

skatiena aizmiglošanās, kas allaž ir šādu notikumu pavadone.

Migla izklīda, virpuļojošā, galvu reibinošā sajūta pierima, un visi seši attapās stāvam aplī tāpat kā iepriekš, tikai visas divpadsmit kājas tagad balstījās nevis uz skolotā kunga istabas paklāja, bet gan zaļā zālē. Virs galvas viņiem pletās nevis Ficroja ielas nama nespodrie griesti, bet bāli zilas debesis. Un istabas sienu un mūmijas vietā tagad slējās augsti, tumšzaļi koki - ozoli un oši -, bet starp kokiem un zem kokiem pletās krūmu un vijīgo efeju biezoknis. Turpat auga arī dižskābarži, bet zem tiem nebija nekā, tikai pašu dižskābaržu sakaltušās, sarkanās, vēja dzītās lapas, un šur tur slējās pa dzidri zaļam papardes pudurim.

Un tur nu viņi stāvēja, sadevušies aplī, it kā spēlētu "Namiņš deg" vai "Kurpnieku". Seši rokās sadevušies cilvēki meža vidū. Izklausās jau ļoti vienkārši, bet neaizmirsti, ka viņi nezināja, kur šis mežs atrodas. Visus pārņēma dīvaina sajūta; skolotais kungs izdvesa: - Ak tētīt, es atkal sapņoju! - un bērni aptvēra, ka atrodas kaut kur ļoti senos laikos. Mazā Imodžena tikai ievaidējās: - Ai, ai! - un palika stāvam ar tik plati atvērtu muti, cik vien to iespējams atvērt.

- Kur mēs esam? - Sirils jautāja psamiādai.

- Britu salās, - psamiāda atbildēja.

- Bet kad? - Antija norūpējusies vaicāja.

- Kaut kad ap piecdesmit piekto gadu pirms tā gada, no kura jūs skaitāt laiku, - smilšu feja pikti attrauca. - Vai jūs vēl kaut ko gribat zināt? - tā piebilda, izbāzdama galvu no somas, ko veidoja Antijas zilā kokvilnas kleita, un grozīdama savas gliemeža acis pa labi un pa kreisi. - Es te esmu bijusi jau agrāk... nekas daudz te nav mainījies.

- Jā, bet kāpēc mēs esam šeit? - Antija vaicāja.

- Jūsu nesaprātīgais draugs, kā zināt, - psamiāda atbildēja, - izteica vēlēšanos atrast mājas, kurās ar prieku tiktu uzņemta šī nepievilcīgā un nepieaugusī sieviešu kārtas būtne, kuru jūs savācāt sev līdzi -debess vien zina, kāpēc. Megatēriju laikos labi audzināti bērni neielaidās sarunās ar noskrandušiem svešiniekiem parkos. Jūsu neapdomīgais draugs gribēja atrast vietu, kur kāds ar prieku pieņemtu šo nevēlamo svešinieci. Un te nu mēs esam!

- Es redzu, ka mēs te esam, - Antija pacietīgi teica, lūkodamās apkārt drūmajā meža plašumā. - Bet kāpēc mēs esam tieši šeit? Un kāpēc tieši tagad?

- Jūs taču neiedomājaties, ka kāds varētu vēlēties šādu te bērnu jūsu laikos - un jūsu pilsētās? - psamiāda aizkaitinātā tonī atbildēja. - Jūs savu zemi esat tā sagandējuši, ka tur ne pusei no jūsu bērniem nepietiek vietas un neviens tos nevar gribēt!

- Ne jau mēs to esam izdarījuši, tici man! - Antija iecietīgi paskaidroja.

- Turklāt jūs atstiepāt mani šurp, nepaņemdami līdzi nekādu ūdensnecaurlaidīgu pārsegu vai ko tamlīdzīgu, - psamiāda turpināja vēl ērcīgāk, - kaut gan visiem ir zināms, cik drēgna un miglaina bija senā britu zeme!

- Še, ņem manu mēteli! - teica Roberts, to novilkdams. Antija izklāja mēteli zemē un, nolikusi uz tā psamiādu, satina to smilšu fejai visapkārt, tā ka redzamas palika tikai acis un spalvainās ausis.

- Nu, tā! - viņa mierinoši teica. - Ja tagad tiešām sāks vilkties uz lietu, es tevi varēšu apsegt vienā mirklī. Bet ko lai mēs tagad darām?

Pārējie, kuri bija atlaiduši rokas vaļā, sadrūzmē-jās apkārt, lai dzirdētu atbildi uz šo jautājumu. Imo-džena bijīgā balsī iečukstējās:

- Vai tad leijerkastnieku pērtiķi arī māk runāt? Es domāju, ka to var tikai papagaiļi!

- Ko lai jūs darāt? - smilšu feja atjautāja. - Man nu ir galīgi vienalga, ko jūs darīsiet! - Un tā ievilka galvu un ausis dziļi Roberta mēteļa krokās.

Pārējie neizpratnē saskatījās.

- Tas ir tikai sapnis, - ar cerībām balsī sacīja skolotais kungs. - Kaut kas noteikti notiks, ja vien mēs vēl kādu brīdi nepamodīsimies!

Un, protams, kaut kas patiešām notika.

Krēslaina meža drūmo klusumu partrauca bērnu smiekli un balsu skanas.

- Iesim paskatīties! - ierosināja Sirils.

- Tas ir tikai sapnis, - skolotais kungs teica Džei-nai, kura vilcinādamās palika iepakaļ, - ja tu neiesi sapnim līdzi, ja pretosies, tad... nu, tad tu pamodīsies.

Pamežā bija saskatāma tāda kā vaga, ko nesaprātīgs cilvēks varētu nosaukt par taku. Cits aiz cita viņi zosu gājienā devās pa to uz priekšu, un pirmais gāja skolotais kungs.

Itin drīz viņi nonāca pie liela izcirtuma. Tajā bija redzamas vairākas mājas - varbūt tu drīzāk sauktu tās par būdām un tās apjoza žogs no koka un dubļiem.

- Tāda pati vieta kā senajā Ēģiptē, - Antija nočukstēja.

Un viņai bija taisnība.

Daži bērni, kuriem mugurā nebija neviena apģērba gabala, spēlēja itin kā "Namiņš deg", itin kā "Kurpnieku". Tas nozīmē, ka viņi lēkāja, sadevušies rokās un izveidojuši apli. Uz zaļa pakalna sēdēja vairākas sievietes, ģērbušās zili baltos tērpos un zvērādu tunikās, un vēroja, kā bērni rotaļājas.

Bērni no Ficroja ielas stāvēja meža malā, nolūkodamies rotaļā. Viena sieviete ar gariem, gaišiem, bizē sapītiem matiem sēdēja mazliet atstatu no pārējām, un, kad viņa vēroja jautro bērnu spēli, viņas skatienā jautās kaut kas tāds, kas lika Antijai sajust žēlumu un līdzcietību.

"Neviena no tām mazajām meitenēm nav viņas pašas meitiņa," Antija nodomāja.

Mazā, melni ģērbtā Londonas meitene paraustīja Antiju aiz piedurknes.

- Skaties! - viņa teica. - Tā tur... tā sieviete ir tik jauka kā mana mamma! Mammai arī bija skaisti mati, ja vien viņai iznāca laika tos sasukāt. Mamma nekad mani nesistu, ja dzīvotu šeit... Te laikam tuvumā nav nevienas nabagu patversmes, vai ne, kundze?

Savā aizrautībā meitene bija izskrējusi ārā no meža paēnas. Sieviete ar skumjajām acīm viņu ieraudzīja. Viņa piecēlās kājās, un viņas kalsnajā sejā at-plaiksnīja tāds gaišums kā saules lēktā, un garās, tievās rokas pastiepās pretī Londonas meitenei.

- Imodžena! - viņa iesaucās; katrā ziņā vārds, ko viņa izrunāja, visdrīzāk skanēja tieši ta. - Imodžena!

Brīdi valdīja ļoti izteiksmīgs klusums; kailie bērni pārtrauca rotaļu, un zālē sēdošās sievietes neizpratnē pagriezās uz viņas pusi.

- Ai, tā patiešām ir mamma - patiešāml - Imo-džena no Londonas iesaucās un metās pāri klajumam. Abas apkampa viena otru - tik cieši, tik stingri, ka brīdi izskatījās pēc akmenī izcirstas statujas.

Tad viņām apkārt sapulcējās pārējās sievietes.

- Tā ir mana Imodžena! - sieviete sauca. - Nudien, tā ir viņa! Un viņu nav apēduši vilki! Viņa ir atgriezusies pie manis! Pastāsti, mīlulīt, kā tu izglābies? Kur tu visu šo laiku biji? Kas tevi baroja un apģērba?

- Es neko nezinu, - Imodžena teica.

- Nabaga bērns! - sačukstējās sievietes, kuras bija sanākušas viņām apkārt. - Bailes no vilkiem viņai ir laupījušas skaidro saprātu!

- Bet tu taču mani pazīsti? - jautāja gaišmatainā sieviete.

Un Imodžena, apvijusi melni tērptās rokas ap atsegto kaklu, atbildēja:

- Jā, mamm, es tevi pavisam noteikti pazīstu!.

- Kas tur notiek? Ko viņas runā? - skolotais kungs noraizējies vaicāja.

- Tu taču gribēji nokļūt tur, kur kāds šo meiteni grib, - atteica psamiāda. - Un meitene saka, ka tā esot viņas māte.

- Un ko saka māte?

- Tu taču redzi! - psamiāda atbildēja.

- Bet vai tā patiešām ir? Vai tas ir viņas bērns?

- Kas zina? - atteica psamiāda. - Bet katra no viņām piepilda tukšo vietu otras sirdī. Ar to ir diezgan.

-Ā, tas ir labs sapnis! - teica skolotais kungs. - Man gribētos, kaut tas bērns vienmēr varētu palikt šajā sapnī!

Psamiāda piepūtās un izpildīja skolotā kunga vēlēšanos. Tā nu Imodženas nākotne bija nodrošināta. Viņa bija atradusi kādu, kam viņa vajadzīga.

- Ja vien visi tie bērni, kuri nevienam nav vajadzīgi... - iesāka skolotais kungs, taču sieviete viņu pārtrauca. Viņa tuvojās atnācēju pulciņam.

- Esiet visi sveicināti! - viņa iesaucās. - Mans bērns saka: jūs esot viņas draugi. Paskatoties jūsu sejās, es tam ticu uz vārda. Jūsu ietērps man ir svešs, bet es protu lasīt cilvēku sejas. Mans bērns ir noburts, to es labi redzu, bet šai ziņā viņa runā patiesību. Vai tā nav?

Kaut tu būtu redzējis visus pagodinājumus un laipnības, ar ko šie senie briti dāsni apveltīja bērnus un skoloto kungu! Redzot viņus, tu noteikti domātu, ka bērns ir kaut kas tāds, kas pelna lielu uzmanību, nevis lieks traucēklis, ko grūsta pa ielām turp un atpakaļ vai paslēpj no citu acīm patversmē vai darba namā. Šī uzņemšana nebija tik krāšņa kā Babilonā, taču nez kāpēc tā sniedza lielāku gandarījumu.

- Man šķiet, ka jums, bērniem, ir brīnumaina ietekme uz mani, - teica skolotais kungs. - Pirms iepazīšanās ar jums man nekad nerādījās tik lieliski sapņi.

Naktī, kad viņi gulēja zem zvaigžņotas debess uz kaltētu paparžu klēpjiem, ko briti bija sanesuši viņu guļvietai, Sirils piepeši teica:

- Tā, Imodženu mēs nu būtu iekārtojuši kā pienākas, un arī paši esam lieliski pavadījuši laiku. Bet tagad es teiktu, ka jādodas uz mājām, pirms sākusies karošana!

- Kāda karošana? - Džeina miegaini jautāja.

- Nu, ar Jūliju Cēzaru, zostiņa tāda! - atbildēja viņas laipnais brālis. - Vai tad tu nesaproti: ja pašlaik ir piecdesmit piektais gads, tad Jūlijs Cēzars var šeit ierasties kuru katru brīdi!

- Man likās, ka tev Cēzars patīk, - sacīja Roberts.

- Patīk jau arī - vēsturē. Bet tas nenozīmē, ka man gribas iet bojā no viņa karotāju rokas.

- Ja mēs sastaptu Cēzaru, varbūt mēs viņu pārliecinātu, ka tā nevajag darīt, - teica Antija.

- Labi, tad tu pārliecini Cēzarul - Roberts iesmējās.

Pirms kāds paguva iejaukties, skolotais kungs teica: - Es gribētu, kaut mums rastos izdevība redzēt Cēzaru!

Un, protams, pagāja tikai īss brītiņš, kamēr psa-miāda piepūtās, izpildīdama vēlēšanos, un visi pieci -seši kopā ar psamiādu - attapās Cēzara nometnē tieši blakus Cēzara teltij. Un viņi redzēja Cēzaru. Psa-miāda acīmredzot bija izmantojusi skolotā kunga vēlēšanās nenoteikto formulējumu, jo šis vairs nebija tas pats diennakts laiks, kurā tika izteikta vēlēšanās

guļvietā uz kaltētajām papardēm. Bija saulriets, un diženais karavadonis sēdēja krēslā pie savas telts un cieši lūkojās pār jūru uz Britu salām - ikviens bez teikšanas skaidri zināja, ka viņš lūkojas tieši uz Britu salām. Katrā telts pusē staba galā tupēja zelta ērglis, un uz krāšņās un iespaidīgās telts atlokiem rotājās burti "S.P.Q.R."].

Diženais vīrs, sejas izteiksmi nemainīdams, novērsa savu diženo skatienu no Lamanša ūdeņiem un pievērsa to jaunatnācējiem. Kaut gan viņi bija piepeši uzradušies ne no kurienes, Cēzars ne ar visniecīgāko plakstiņa vai skarbās mutes vaibsta sakustēšanos nelika manīt, ka viņi nav sengaidīti sūtņi. Ar mierīgu rokas mājienu viņš apturēja sargus, kuri metās atnācējiem pretī ar ieročiem rokās.

- Atpakaļ! - viņš teica, un viņa balss saviļņoja klausītājus gluži kā mūzika. - Kopš kura laika Cēzars baidās no bērniem un zinību vīriem?

Bērniem šķita, ka viņš runā vienīgajā viņiem saprotamajā valodā, taču skolotais kungs dzirdēja - ar visai savādu akcentu, tomēr gluži saprotami - no Cēzara lūpām atskanam latīņu valodu, un tajā pašā valodā, kaut arī mazliet pastīvi, viņš atbildēja:

- Tas ir sapnis, ak Cēzar!

- Sapnis? - Cēzars atkārtoja. - Kas ir sapnis?

- Viss, kas te notiek, - skolotais kungs atbildēja.

- Nav vis! - iebilda Sirils. - Tā ir tāda burvība. Mēs nākam no cita laika un citas vietas.

- Un mēs gribam lūgt, lai tu nebrauc iekarot Britu salas! - piebilda Antija. - Tā ir maza un trūcīga zeme, un tās dēļ nav vērts tērēt spēkus.

1 Senātus Populusque Romānus - Romas senāts un tauta (Tulkojums no latīņu vai.)

- Vai jūs esat no britu zemes? - karavadonis jau-lāja. - Jūsu apģērbs ir dīvains, bet labi noausts, un jūsu mati ir īsi kā romiešu pilsoņiem, nevis kā barbariem, un tomēr man gribas jūs dēvēt par barbariem.

- Mēs neesam barbari! - Džeina aizsvilās. - Nepavisam ne! Mēs nākam no zemes, kurā nekad nenoriet saule, un mēs par jums esam lasījuši grāmatās, un mūsu zemē ir daudz skaistu vietu - Svētā Pāvila katedrāle, Londonas Tauers, Tiso kundzes Vaska figūru izstāde un...

Tad pārējie viņu apklusināja.

- Nerunā muļķības! - Roberts pikti, bet paklusi nošņācās.

Cēzars brīdi klusēdams nolūkojās bērnos. Tad viņš pasauca vienu no saviem kareivjiem un tam kaut ko klusi sacīja. Pēc tam viņš pavēstīja skaļi:

- Jūs, visi trīs vecākie bērni, varat staigāt pa nometni, kur jums patīk! Maz ir bērnu, kam dota privilēģija redzēt Cēzara nometni. Zinību vīrs un mazā meitene paliks šeit kopā ar mani!

Tas nevienam nepatika, bet, ja Cēzars kaut ko teica, tad tam tā bija jānotiek un jautājums izsmelts. Tā nu viņi trijatā devās prom.

Palicis kopā ar Džeinu un skoloto kungu, diženais romietis itin viegli spēja izdabūt no viņiem visu, ko gribēja dzirdēt. Taču pat viņam nebija viegli tikt par visu dzirdēto jebkādā skaidrībā.

Skolotais kungs nemitējās apgalvot, ka viss notiekošais esot sapnis, un atteicās ielaisties sīkākos skaidrojumos, aizbildinādamies ar to, ka tādā gadījumā varot pamosties.

Kad Cēzars sīkāk iztaujāja Džeinu, viņš ieguva ļoti daudz ziņu par dzelzceļiem, elektriskajām lampām, baloniem, karavīriem, lielgabaliem un dinamītu.

- Un vai viņi karo ar zobeniem? - karavadonis taujāja.

- Jā, ar zobeniem, šautenēm un lielgabaliem.

Cēzars gribēja zināt, kas ir šautenes.

-Ar tām šauj, - skaidroja Džeina, - un tad atskan liels blīkšķis un cilvēki nokrīt zemē beigti.

- Bet kādas tās šautenes izskatās?

Izrādījās, ka Džeinai ir grūti tās aprakstīt.

- Bet Robertam kabatā ir spēļu šaujamais, - viņa teica. Tad pārējie bērni tika atsaukti atpakaļ.

Zēni prata sīki aprakstīt Cēzaram pistoli un tās darbību, un Cēzars to apskatīja ar lielu interesi. Tā

bi ja pistole par diviem šiliņiem - tā pati, kas tik labi bija noderējusi viņiem senajā ēģiptiešu apmetnē.

- Es pavēlēšu gatavot šautenes, - Cēzars teica, un jūs tiksiet te aizturēti, līdz es uzzināšu, vai esat

runājuši patiesību! Es nupat biju nolēmis, ka britu salām nav vērts uzbrukt. Bet no tā, ko jūs stāstāt, es spriežu, ka to ir pat ļoti vērts darīt!

- Bet tas viss ir blēņas! - Antija iebilda. - britu zeme ir tikai mežonīga sala - migla, koki un platas upes. Taču cilvēki tur ir laipni. Mēs tur pazīstam vienu mazu meiteni, kuru sauc Imodžena. Un jums nav jēgas gatavot šautenes, jo bez šaujampulvera ar tām nevar šaut, un šaujampulveris tiks izgudrots tikai pēc daudziem gadu simtiem, un mēs nezinām, kā to uztaisīt, tāpēc nevaram jums pateikt. Ej labāk atpakaļ uz mājām, mīļais Cēzar, un liec nabaga Britu zemi mierā!

- Bet šī mazā meitene saka... - Cēzars iesāka.

- Viss, ko tev stāstīja Džeina, būs tikai kādreiz nākotnē, - Antija viņu pārtrauca, - pēc daudziem, daudziem gadu simtiem!

- Tad jau šī mazā ir pareģone, vai? - Cēzars atjautāja ar šķelmīgu izteiksmi sejā. - Vai viņa šim amatam nav drusku par jaunu?

- Vari saukt viņu par pareģoni, ja gribi, - sacīja Sirils, - bet tas, ko Antija saka, ir patiesība.

- Antija? - Cēzars pārjautāja. - Izklausās pēc grieķu vārda.

- Drusku līdzīgs ir, - Sirils norūpējies atteica. - Nudien, man ļoti gribētos, kaut tu atmestu šo domu par britu zemes iekarošanu. Tas nav tādu pūliņu vērts, nudien ne!

- Gluži otrādi, - atteica Cēzars, - tas, ko jās man stāstījāt, lika man pieņemt lēmumu doties taisni uz turieni, kaut vai tikai tāpēc, lai redzētu, kāda tad īsti tā britu zeme ir. Sargi, ņemiet šos bērnus savā ziņā!

- Ātrāk! - iesaucās Roberts. - Kamēr vēl sargi nav saņēmuši mūs ciet! Pietika mums šo prieku jau Babilonā!

Džeina pacēla Amuletu uz pretējo pusi no saulrieta un izrunāja maģisko vārdu. Skolotais kungs tika izgrūsts cauri arkai, un pēc tam arī pārējie ašāk nekā citas reizes iesteidzās atpakaļ savos laikos un atguvās klusajā, putekļainajā skolotā kunga istabā.

* * *

Te jāatzīmē tāds interesants vēstures fakts, ka Cēzars, kurš bija uzcēlis nometni Gallijas piekrastē -man šķiet, tas bija kaut kur Buloņas tuvumā, - saulrieta stundā sēdēja savas telts priekšā, raudzīdamies pāri Lamanša violetajiem ūdeņiem. Pēkšņi viņš satrūkās, izberzēja acis un pasauca savu rakstvedi. Jaunais vīrietis aši izsteidzās no telts.

- Mark, - Cēzars teica, - es nupat redzēju brīnumainu sapni. Visu es neatceros, tomēr atceros pietiekami, lai izlemtu to, ko vēl nebiju izlēmis. Rīt jāpiekrauj kuģi, kas tika atvesti šurp no ligūru zemes! Mēs dosimies uz to trijstūraino salu! Vispirms ņemsim līdzi tikai divus leģionus! Ja tas, ko dzirdējām, ir patiesība, ar tiem vajadzētu pietikt. Taču, ja patiess izrādīsies mans sapnis, tad arī simt leģionu būs par maz. Jo šis sapnis, ko es nupat redzēju, bija vislielākais brīnums, kāds jebkad ir nodarbinājis pat Cēzara prātu! Un Cēzars savā mūžā ir redzējis ne vienu vien dīvainu sapni!

- Un, ja tu nebūtu sastāstījusi Cēzaram visu to, kas te ir šajos laikos, viņš vispār nebūtu devies iekarot britu salas! - Roberts teica Džeinai, kad viņi sēdās pie galda dzert tēju.

- Muļķības! - atbildēja Antija, liedama tasītēs tēju. - Tas viss tika izlemts pirms daudziem gadu simtiem.

- Es nezinu, - sacīja Sirils. - Padod, lūdzu, ievārījumu! Visu to teoriju, ka laiks ir tikai kaut kāds tur domas paveids, ir ļoti grūti apjēgt. Ja viss notiek vienlaikus...

- Tas nav iespējams! - Antija kategoriski iebilda. - Tagadne ir tagadne, un pagātne ir pagātne.

- Ne vienmēr, - Sirils atbildēja. - Kad mēs bijām Pagātnē, tagadne bija nākotne. Re nu! - viņš uzvaroši piebilda.

To Antija nevarēja apstrīdēt.

- Man būtu gribējies redzēt kaut ko vairāk no viņu nometnes, - teica Roberts.

- Jā, daudz mēs par savām pūlēm neieguvām, bet vismaz Imodžena tagad ir laimīga, un tas jau ir kaut kas, - sacīja Antija. - Mēs viņu atstājām Pagātnē laimīgu. Es bieži esmu dzirdējusi, ka cilvēki ir laimīgi Pagātnē, - dzejas grāmatās. Tagad es saprotu, ko tas nozīmē.

- Tā nav slikta doma, - miegaini noņurdēja psa-miāda, izbāzdama galvu no somas un tikpat negaidot ievilkdama to atpakaļ. - Man arī patiktu palikt Pagātnē.

Šos vārdus visi atcerējās vēlāk, kad...

11. nodaļa FARAONA PRIEKŠĀ

Tas notika nākamajā dienā pēc piedzīvojuma ar Jūliju Cēzaru un mazo melno meiteni. Sirils, iemezdamies vannas istabā, lai pirms pusdienām nomazgātu rokas (tu nemaz nevari iedomāties, cik tās bija netīras, jo viņš visu rītu bija spēlējis avarējuša kuģa jūrnieku uz skārda plāksnēm aiz mājas, kur atrodas ūdenstvertne), sastapa tur Antiju, kura, atspiedusi elkoņus pret vannas malu, aizrautīgi lēja vannā asaras.

- Ei, ei! - viņš iesaucās ar vecākā brāļa rūpēm balsī. - Kas tad nu noticis? Kamēr tu sagatavosi sālsūdens vannu, pusdienas atdzisīs!

- Ej prom! - Antija izgrūda. - Es tevi ienīstu! Es ienīstu visus, visus!

Sekoja saspringta klusuma brīdis.

- To es nezināju, - Sirils savaldīgi sacīja.

- Neviens nekad neko nezina! - Antija šņukstēja.

- Es nezināju, ka tu esi nikna. Domāju, ka tu atkal esi ar krānu savainojusi pirkstus kā pagājušajā nedēļā, - Sirils iecietīgi paskaidroja.

- Ha, pirkstus! - Antija caur šņukstiem nicīgi iesmējās.

- Beidz bimbot, Pantera! - Sirils, neveikli juzdamies, teica. - Esi ar kādu sagājusi matos, vai kas?

- Nē! - Antija atcirta. - Dieva dēļ, mazgā ātrāk savas pretīgās rokas, ja tāpēc esi te ienācis, vai arī pazūdi!

Antija tik reti bija nikna, ka tajās reizēs, kad viņa tāda bija, pārējie vienmēr jutās drīzāk pārsteigti nekā dusmīgi.

Sirils pavirzījās tālāk gar vannas malu un apstā-jfiH viņai blakus. Viņš uzlika roku Antijai uz pleca.

Beidz nu slapināties! - viņš teica neierasti saudzīgā balsī. Un, redzēdams, ka māsa gan tūlīt nepaklausa, tomēr arī piktāka nekļūst, viņš neveikli apņēma viņas plecus un paberzēja galvu pret viņas ausi.

- Nu tā! - viņš noteica tādā balsī kā ārsts, kas iedevis slimniekam brīnumzāles pret visām iespējamajām vainām. - Stāsti vaļā, kas noticis!

- Vai tu apsoli, ka nesmiesies?

- Man arī pašam nav smiekli prātā, - Sirils drūmi atteica.

- Nu labi, - Antija sacīja, atspiezdama savu ausi pret brāļa galvu, - tas ir mammas dēļ!

- Un kas tad ir ar mammu? - Sirils jautāja bez jūtamas līdzcietības. - Sārīta vēstulē viņai nekas nekaitēja.

- Es zinu, bet man tik ļoti viņas pietrūkst!

- Ne jau tev vienai! - Sirils strupi atmeta, un aprautā atbilde izteica diezgan daudz.

- Jā jau, jā, - Antija atbildēja, - es zinu! Mums visiem viņas visu laiku pietrūkst. Bet pašlaik man viņas šausmīgi, ārkārtīgi pietrūkst. Man nekad vēl neko tik ļoti nav vajadzējis! Atceries Imodženu... un kā tā seno britu sieviete viņu piespieda sev klāt! Un es nebiju Imodžena, un tā sieviete bija viņas, nevis mana mamma... Un tad vēl šorīt tā vēstule! Un kā viņa rakstīja, cik ļoti Jēriņam patīkot sālsūdens peldes! Un viņa lika Jēriņu šinī pašā vannā pēdējā vakarā pirms prombraukšanas... ai, es nevaru!

Sirils paplikšķināja māsai pa muguru.

- Galvu augšā! - viņš teica. - Vai zini, ko es nupat savā prātā domāju? Pa daļai tas bija arī par mammu.

Drīz viņa būs pie mums atpakaļ. Ja tu beigsi bimbot un nomazgāsi seju, kā prātīgai meitenei pienākas, tad es tev visu izstāstīšu. Nu re, tā! Palaid mani pie krāna! Nu, vai tiešām tu nevari beigt raudāt? Vai gribi, lai es tev aizbāžu atslēgu aiz apkakles?

- Beidz! - Antija iesaucās. - Neesam vairs mazi bērni! - Tomēr viņa drusku pasmējās, un viņas mute sāka atgūt agrāko izskatu. Tu jau zini, kāda kļūst tava mute, kad tu par kaut ko īsti sirsnīgi raudi.

- Paklausies! - Sirils teica, valstīdams ziepju gabalu plaukstās starp tumši pelēkām putām. - Es labu brīdi domāju. Līdz šim mēs ar Amuletu esam tikai spēlējušies. Tagad mums jāsāk ar to strādāt - darīt visu, ko ar to var izdarīt. Runa nav tikai par mammu. Tētis visu laiku atrodas tur, kur notiek karš. Es par to negaudoju, bet es domāju... au, velna ziepes! -Pelēki nokrāsotais ziepju gabals ar joni bija izlauzies no viņa saspiestajām saujām un trāpījis Antijai pa zodu ar tādu pašu sparu, it kā būtu izšauts no kaķenes.

- Nu tā! - Antija nelaimīga teica. - Tagad man vajadzēs mazgāt seju!

- Tas tev tikpat būtu bijis jādara, - Sirils ar nešaubīgu pārliecību atbildēja. - Nu tātad mana doma bija šāda. Vai tu zini kaut ko par misionāriem?

- Jā, - atbildēja Antija, kura neko par viņiem nezināja.

- Nu, tātad viņi vienmēr ved mežoņiem krelles, brendiju, kauliņus, cepures, sprādzes un visādas derīgas lietas, kuru mežoņiem nav un par kurām tie nekad nav dzirdējuši. Un mežoņi viņus mīl par šo laipnību un devību un dod viņiem pērles, gliemežvākus, ziloņkaulu un kazuārus. Un tieši tā...

- Pagaidi! - Antija šļakstīdamās viņu pārtrauca.

Es nedzirdu, ko tu saki. Gliemežvākus un...

- Gliemežvākus un tamlīdzīgas lietiņas. Galvenais ir panākt, lai cilvēki tevi mīl tavas devības dēļ. IJn tieši tā jārīkojas arī mums! Kad mēs nākamreiz dosimies Pagātnē, mums jāsagādā viss ekspedīcijai nepieciešamais. Vai atceries, kā Babilonas ķēniņiene sastinga, ieraudzījusi to piezīmju grāmatiņu? Lūk, tādas lietas mums jāpaņem līdzi vairumā! Un jāpiedāvā tās, lai viņi mums atļauj paskatīties uz Amuletu.

- No skatīšanās liela labuma nebūs.

- Protams, ne, dumiķe! Bet vai tad tu nesaproti: ja būsim to redzējuši, tad zināsim, kur tas atrodas, un naktī, kad visi gulēs, mēs varēsim aiziet un to paņemt.

- Tā taču nebūs zagšana, vai ne? - Antija domīgi teica. - Tāpēc ka tas notiks tik ļoti sen atpakaļ. Vai, atkal jau tas zvans!

Līdzko bija paēstas pusdienas (galdā bija konservēts lasis ar salātiem un ievārījuma kūka) un novākts galds, jaunā iecere tika izklāstīta pārējiem; tad viņi pamodināja smiltīs guļošo psamiādu un jautāja, ar kādām mantām, pēc viņas domām, vislabāk varētu nopirkt, teiksim, seno ēģiptiešu labvēlību un vai Amulets, pēc viņas domām, varētu būt atrodams faraona galmā.

Taču smilšu feja papurināja galvu un izgrūda uz āru savas gliemeža acis.

- Man nav atļauts piedalīties šajā spēlē! - viņa teica. - Protams, es varētu vienā mirklī uzzināt, kur tā lietiņa atrodas, bet man nav brīv. Tomēr tik daudz es drīkstu kā pateikt, ka jūsu doma par līdzņemamam

mantām nav peļama. Un es jusu vieta neradītu tās viņiem visas uzreiz. Ņemiet nelielas lietiņas un labi paslēpiet tās kaut kur pie sevis!

Tas šķita saprātīgs padoms. Itin drīz galds bija krautin nokrauts ar mantām, kas, pēc bērnu domām, varētu ieinteresēt senos ēģiptiešus. Antija atnesa lellītes, saliekamos klucīšus, koka tējas servīzi un zaļu ādas somiņu, uz kuras ar zelta burtiem bija rakstīts Nécessaire. To Antijai kādreiz bija atdāvinājusi Emmas tante, un tolaik tajā bija glabājušās šķēres, spalvu nazītis, īlens, duncītis, uzpirkstenis, korķviļķis un cimdu podziņu āķis. Šķēres, nazis, uzpirkstenis un spalvu nazītis, protams, bija pazaudēti, bet pārējās lietiņas visas atradās turpat un izskatījās gluži kā jaunas. Sirils šim klāstam pievienoja alvas zaldātiņus, lielgabalu, kaķeni, konservu kārbu attaisāmo, kaklasaites saspraudi, tenisa bumbiņu un piekaramo slēdzeni bez atslēgas. Roberts sameklēja sveci (- Diez vai viņi kādreiz ir redzējuši kārtīgu parafīna gaismekli, - viņš teica), lētu japāņu adatu kastīti, gumijas zīmogu ar sava tēva uzvārdu un adresi un tepes gabalu.

Džeina papildināja kaudzi ar atslēgu gredzenu, krāsns krūka misiņa rokturi, tukšu krēma trauciņu, perlamutra pogu no sava ziemas meteļa un atslēgu bez slēdzenes.

- Mēs nevaram stiept līdzi visus šos krāmus! -Roberts nicinoši paziņoja. - Katram jāizvēlas viena no savām lietām.

Pēcpusdiena pagāja ļoti aizraujoši, cenšoties no visas bagātības izvēlēties četrus piemērotākos priekšmetus. Tomēr katram no Četriem bērniem bija citādas domas par to, kas ir piemērots paredzētajam ceļam, un beidzot Sirils teica:

- Paklausieties, aizsiesim acis un lai katrs ņem pirmo lietu, kurai pieskarsies!

Tā viņi arī izdarīja.

Sirils pieskārās piekaramajai slēdzenei.

Antijai gadījās Nécessaire.

Roberts satvēra sveci.

Džeina paņēma kaklasaites saspraudi.

- Liela labuma no tās nebūs, - viņa teica. - Diezin vai senie ēģiptieši nēsāja kaklasaites.

- Tas nekas, - Antija atsaucās. - Man liekas, ka labāk veicas tad, ja īpaši neizvēlas. Pasakās laimīgie burvju priekšmeti vienmēr beigās izrādās tie, ko me-žacirtēja dēls nejauši paceļ mežā un gandrīz aizmet projām, jo domā, ka no tā nebūs nekāda labuma vai arī kāds to ir pazaudējis, un atradējs tiek atalgots ar ķēniņmeitas roku.

- Paldies, man nekādu ķēniņmeitas roku nevajag, -Sirils noteikti atbildēja.

- Man pagaidām arī ne, - piebalsoja Roberts. - Kad dabū ķēniņmeitas roku, tad visi piedzīvojumi vienmēr ir galā.

- Vai mēs esam gatavi? - Antija jautāja.

- Vai tā noteikti būs Ēģipte, kur mēs nokļūsim, -tā pati skaistā Ēģipte? - jautāja Džeina. - Es neiešu uz tādu vietu, par kuru es neko nezinu - kā toreiz tā briesmīgā degošā, slīkstošā kalnu pilsēta!

Tad viņi pielabināja psamiādu tiktāl, ka tā bija ar mieru kāpt savā ceļasomā.

- Paklau! - Sirils piepeši teica. - Man visi tie ķēniņi ir līdz kaklam. Un pilīs mūs vienmēr pārāk pamana un ievēro. Turklāt Amulets noteikti atrodas kādā templī. Mēs varētu vienkārši iejukt pūlī un pamazām izdibināt ceļu. Varbūt mūs pieņem darbā par tempļa uzraugu palīgiem.

- Par kaut kādiem kalpotājiem vai ķesteriem, -Antija papildināja. - Tiem noteikti ir teicamas iespējas nozagt tempļa dārgumus.

-Aiziet! - visi reizē iesaucās. Džeina pacēla burvju priekšmetu. Tas atkal izauga liels, un atkal arkas viņā pusē iemirdzējās silti zeltainā Ēģiptes saule.

Kad bērni izgāja cauri arkai, viņus apņēma skaļu un dusmīgu balsu troksnis. No klusās Ficroja ielas ēdamistabas viņi bija nokļuvuši loti sadusmotā aus-trumzemes pūlī, un šis pūlis bija tik sadusmots, ka jaunpienācējus pat nepamanīja. Izlauzuši tajā ceļu, bērni nokļuva pie kādas ēkas sienas un palika tur stāvam. Pūlī drūzmējās vīrieši, sievietes un bērni. Tiem bija visdažādākā ādas krāsa, un ikviens bērns, kuram pieder krāsu kaste par vienu šiliņu, būtu varējis viņus uzzīmēt un atbilstoši izkrāsot. Šis bērns viņu sejām būtu izmantojis okerdzelteno un okersar-kano toni, gaiši sarkano krāsu, sēpijas brūnumu un melno tušu. Taču šīs sejas jau bija izkrāsotas - melnas uzacis un skropstas, sarkanas lūpas. Sievietēm mugurā bija kaut kas līdzīgs priekšautiem ar plecu lencēm, un ap galvu un pleciem viņām bija vaļīgi apmesti auduma gabali. Vīriešiem apģērba gabalu bija ļoti maz, jo tie bija vienkārši strādnieki, un ēģiptiešu zēniem un meitenēm mugurā nebija vispār nekā, tikai ap kaklu un vidukli karājās virtenēs savērti rotājumi. Mūsu draugi to visu redzēja, pirms bija paguvuši troksnī un kņadā saklausīt kādu saprotamu vārdu. Ikviens šķita kliedzam, cik vien spēka.

Bet tad citas balsis pārspēja viena atsevišķa balss, un drīz vien tā jau runāja klusumā:

- Mani brāļi strādnieki! - balss teica, un šī balss piederēja gara auguma vara krāsas cilvēkam, kurš

Ihju iekāpis senlaicīgā karietē; šo karieti pūlis pirms birža bija apturējis. Tās īpašnieks bija aizbēdzis, murminādams kaut ko par sardzes saukšanu, un runātājs tagad bija ieņēmis viņa vietu. - Mani brāļi strādnieki, cik ilgi mēs vēl cietīsim netaisnību no saviem luingiem, kuri dzīvo dīkā un greznībā no mūsu sūrā darba augļiem? Viņi mums dod tikai nožēlojamu atalgojumu dzīvības vilkšanai un visu zemes doto labumu paņem sev. Mēs visu mūžu smagi strādājam, lai ļautu viņiem dzīvot lepnībā un greznībā! Pienācis laiks to izbeigt!

Par atbildi atskanēja skaļi aplausi.

- Kā tu to domā izdarīt? - atskanēja kāda balss.

- Piesargies! - brīdināja cita balss. - Tā tu iekulsies nelaimē!

- Es to visu jau esmu dzirdējis gandrīz vārdu pa vārdam, - pačukstēja Roberts. - Pagājušajā svētdienā Haidparkā!

- Mums jāprasa vairāk maizes, sīpolu un alus un garāka pusdienas atpūta! - runātājs turpināja. - Jūs esat noguruši, jūs salkstat un slāpstat! Jūs esat nabagi, un jūsu sievas un bērni alkst pēc ēdiena. Bagāto apcirkņi ir līdz augšai pārpilni ar graudiem, kas vajadzīgi mums, - ar graudiem, ko izaudzējis mūsu darbs. Uz noliktavām!

- Uz noliktavām! - ieaurojās puse no pūļa, bet cauri vispārējai kņadai atskanēja cita balss: - Pie faraona! Pie valdnieka! Iesniegsim lūgumu valdniekam! Viņš uzklausīs apspiesto balsis!

Pūlis mirkli svārstījās starp vienu un otru aicinājumu - vispirms tas saviļņojās uz noliktavu pusi, pēc tam uz pils pusi. Tad gluži kā nosprostota straume, kas pēkšņi izlauzusies brīvībā, tas sāka velties uz

pils pusi, aizraudams līdzi arī četrus bērnus. Antija juta, ka tik tikko spēj pasargāt psamiādu no saspiešanas, un bažījās, ka tā droši vien jūtas gauži nelāgi.

Pūlis plūda pa ielām, kuru malās slējās bēdīga izskata mājas ar pavisam nedaudziem, ļoti augstu izcirstiem logiem; tas šķērsoja tirgus laukumu, kurā cilvēki neko nepirka, bet tikai mainījās ar dažādām precēm. īsā apstāšanās brīdī Roberts paguva ievērot, ka grozs ar sīpoliem tiek iemainīts pret matu ķemmi un piecas zivis pret krellīšu virteni. Cilvēki tirgū izskatījās labāk pārtikuši nekā pūlī; tiem mugurā bija glītākas drēbes, un šo drēbju bija vairāk. Tie bija tādi cilvēki, kas šodien varētu dzīvot Brikstonas vai Brom-lijas piepilsētās.

- Kas tad nu noticis? - kāda dāma ar gurdu sejas izteiksmi, lielām acīm un daudzās bizēs sapītiem, kuplā mezglā savītiem melniem matiem, ģērbusies viļņveidīgi krokota, puscaurspīdīga auduma tērpā, vaicāja dateļu pārdevējam.

- A, tie ir strādnieki - kā vienmēr ar kaut ko nemierā! - vīrietis atbildēja. - Paklausies, ko viņi klaigā! It kā kādu interesētu, vai viņi apēd drusku vairāk vai mazāk. Padibenes! - dateļu pārdevējs nicīgi piebilda.

- Salašņas! - dāma piebalsoja.

- Un ari to es esmu dzirdējis jau agrāk, - sacīja Roberts.

Tajā brīdī pūļa klaigas mainīja toni - niknums pārtapa neziņā, un neziņa pārtapa bailēs. Kļuva dzirdamas citu balsu klaigas: tajās skanēja izaicinājums un draudi, un tās ļoti strauji tuvojās. Atskanēja riteņu klaboņa un zirgu pakavu troksnis. Kāda balss iesaucās: - Sardze!

- Sardze! Sardze! - iekliedzās cita balss, un kliedzienu pārtvēra strādnieku pūlis. - Sardze! Faraona Hiirdze! - Un pūlis, vēlreiz sašūpojies, brīdi palika uz vietas, kā līdzsvaru meklēdams. Tad zirgu pakavu I roksnis kļuva arvien dzirdamāks un strādnieki me-I as bēgt, izklīzdami pa sānielām un tuvējiem pagal-miem, kamēr sardze savos ādām apkaltajos ratos traucās šurp pa ielu, riteņiem rībot pa bruģakmeņiem; sargu tumšzilās, vaļējās tunikas plīvoja vējā.

- Tā, šis dumpis nu ir galā, - teica dāma viļņoti krokotajā tērpā, - lai slavēta debess! Vai jūs ievērojāt sardzes kapteini? Tas gan bija skaists vīrietis, nav vārdam vietas!

Četri bērni bija izmantojuši mirkļa apjukumu, pirms pūlis metās bēgt, un, cits citu vilkdami, patvērušies kādā durvju velvē.

Tagad katrs dziļi ievilka elpu un paskatījās uz pārējiem.

- No tā nu mēs laimīgi esam izbēguši, - noteica Sirils.

- Jā, - piekrita Antija. - Bet man tomēr ļoti gribētos, kaut tie nabaga cilvēki nebūtu izdzenāti, pirms viņi paguva nokļūt pie valdnieka. Varbūt viņš kaut ko būtu darījis, lai tiem palīdzētu.

- Ja viņš ir tas pats, kas Bībelē, tad nebūtu vis, -teica Džeina. - Viņam bija cieta sirds.

-Ā, tas bija Mozus, - Antija paskaidroja. - Jāzeps bija citāds. Man gribētos redzēt faraona namu! Interesanti būtu redzēt, vai tas ir līdzīgs Ēģiptes galmam Kristāla pilī.

- Man šķiet, mēs norunājām mēģināt iekļūt kādā templī, - aizskartā tonī atgādināja Sirils.

- Jā, bet vispirms mums ar kādu jāiepazīstas. Vai mēs nevarētu sadraudzēties ar kāda tempļa durvju sargu - uzdāvināt viņam piekaramo slēdzeni vai kaut kā tamlīdzīgi? Nez, kuri te skaitās tempļi un kuras ir pilis? - Roberts prātoja, skatīdamies pāri tirgus laukumam uz milzīgiem ieejas vārtiem, aiz kuriem uz debess fona iezīmējās iespaidīgi ēku silueti. Pa labi un pa kreisi no tiem slējās citas ēkas, kuras tikai nedaudz atpalika no tām savā staltumā un krāšņumā.

- Vai jūs gribējāt atrast Amona-Ra templi? - viņiem aiz muguras atskanēja laipna balss. - Vai varbūt Mutas templi vai Honsa templi?

Bērni pagriezās atpakaļ un ieraudzīja kādu jaunu vīrieti. Viņam bija gludi noskūta galva un seja un kājas apautas vieglās papirusa sandalēs. Mugurā viņam bija balta audekla tunika ar bagātīgiem krāsainiem izšuvumiem. Viņa plaukstu locītavas, augšdelmus un potītes rotāja zelta sprādzes ar krāšņiem rotājumiem. Un pirksta viņš valkāja gredzenu, un viņam bija īsa virsjaka ar zeltītiem izšuvumiem, līdzīga tām jakām, ko valkā zuāvu karavīri, un ap kaklu viņam bija zelta kaklarota, no kuras lejup karājās daudzi amuleti. Taču neko līdzīgu savam amuletam bērni starp tiem neredzēja.

- Mums nav svarīgi, kādu templi, - Sirils atklāti atbildēja.

- Pastāstiet man sava nāciena mērķi! - jaunais vīrietis teica. - Es esmu Amona-Ra tempļa dievišķais tēvs un varbūt varu jums palīdzēt.

- Mēs nākam no diženās impērijas, kurā nekad nenoriet saule! - sacīja Sirils.

- Man jau tā likās, ka jūs nākat no kādas savādas, tālas vietas, - priesteris ar cieņu teica.

- Un mēs esam redzējuši daudzas un dažādas pilis. Nospriedām, ka mums pārmaiņas pēc gribētos apskatīt kādu templi.

Psamiāda savā izšūtajā ceļasomā neveikli sagrozījās.

- Vai jums ir līdzi dāvanas templim? - priesteris piesardzīgi apvaicājās.

- Dažas dāvanas mums ir, - Sirils tikpat piesardzīgi atbildēja. - Redzi, tas viss ir saistīts ar burvju spēku. Tāpēc mēs nedrīkstam sacīt tev visu. Bet mēs negribam atdot savas dāvanas par velti.

- Sargieties apvainot dievus! - priesteris bargi teica. - Arī es protu burvju mākslas. Es varu pārvērst jūs vaska statujās un varu pateikt vārdus, kuri, vaskam izkūstot ugunī, liks jums locīties sāpēs un mirt mokošā nāvē!

- Ha! - Sirils atmeta. - Tas nav nekas. Es varu pats radīt uguni!

- To nu gan es gribētu redzēt! - priesteris neticīgi atbildēja.

- Labi, tu to redzēsi, - Sirils teica, - nav nekā vieglāka! Tikai sanāciet visi ap mani ciešā lokā!

- Un tev nav vajadzīga nekāda gatavošanās - ne badošanās, ne burvju dziesmas? - priestera balsī skanēja neticība.

- Mana burvju dziesma ir pavisam īsa, - Sirils

atbildēja, aptverdams stāvokli, - bet nekāda badošanās manām burvju mākslām nav vajadzīga. Apvienotā Karaliste, iespiedmašīna, šaujampulveris, Britānijas gods! Nāc, Uguns, un iededzies šī mazā kociņa galā! >♦*.

Viņš bija izvilcis no kabatas sērkociņu un, noskan-dējis savu burvju dziesmu, kuras vārdus, kā viņš cerēja, nesapratīs neviens senais ēģiptietis, noliecās sava mazā pulciņa vidū un pārvilka sērkociņu zābaka zolei. Tad, ar plaukstu sargādams mazo liesmiņu, viņš izslējās taisni.

- Nu, vai redzi? - viņš ar pieticīgu lepnumu vaicāja. - Še, paņem rokā!

- Nē, paldies, - priesteris atbildēja, aši atkāpdamies atpakaļ. - Vai tu vari to izdarīt vēlreiz?

-Jā.

- Tad nāc man līdzi uz lielo faraona namu! Viņš ciena labu burvju mākslu un cels tevi godā un slavā. Starp izredzētajiem nav noslēpumu, - viņš paklusi piebilda. - Lieta tāda, ka es pašlaik esmu zaudējis valdnieka labvēlību, jo nedaudz kļūdījos kādā pareģojumā. Teicu, ka viņam no Sīrijas tiks atsūtīta skaista princese, bet - ak vai! - atbrauca trīsdesmit gadus veca sieviete. Tomēr viņa vēl itin nesen tika saukta par skaistu sievieti. Laiks, saprotiet, ir tikai domas paveids.

Bērni notrīsēja, dzirdēdami labi pazīstamos vārdus.

- Tātad arī tu to zini? - jautāja Sirils.

- Tā taču ir daļa no visu burvību noslēpuma! -atbildēja priesteris. - Un tagad, ja es tevi aizvedīšu pie faraona, tad nepatīkamais starpgadījums, par kuru tev stāstīju, tiks ātri aizmirsts. Un es lūgšu faraonam no Lielā nama, Saules dēlam un Dienvidu un Ziemeļu valdniekam, dot pavēli, ka tev jādzīvo Templī. Tad tu varēsi apskatīt visu, ko gribēsi, un iemācīt savu burvību arī man. Un es tev iemācīšu savējo.

Tā likās laba doma - vismaz labāka par visām citām, kas tobrīd jebkuram spēja ienākt prātā, tāpēc viņi devās cauri pilsētai, sekodami priesterim.

Ielas bija ļoti šauras un netīras. Vislabākās mājas, priesteris paskaidroja, bija celtas aiz divdesmit vai divdesmit piecas pēdas augstām mūra sienām, un nedaudzie sienās redzamie logi atradās ļoti augstu. Aiz mūriem varēja redzēt palmu galotnes. Nabadzīgo cilvēku mājokļi bija zemas, četrstūrainas būdas ar durvīm un diviem logiem, un caurumu būdas aizmugurē, pa kuru plūda ārā dūmi.

- Nabaga ēģiptieši savu māju būvē nav tikuši necik tālu uz priekšu, kopš mēs pirmo reizi bijām Ēģiptē, - Sirils pačukstēja Antijai.

Būdas bija apjumtas ar palmu zariem, un dzeltenīgajos putekļos visur kārpījās vistas, kazas un mazi, kaili bērneļi. Kāda kaza bija uzrāpusies uz būdas jumta un grauza sakaltušās palmu lapas, tīksmīgi šņākuļodama un mētādama galvu. Virs katra mitekļa durvīm bija redzama kāda figūriņa.

-Amuleti, - priesteris paskaidroja, - lai atvairītu ļaunu aci.

- Man tā tava "jaukā Ēģipte" nemaz neliekas tik jauka, - Roberts čukstus sacīja Džeinai. - Babilonai tā nederētu pat par ielāpu!

- Ā, pagaidi vien, kamēr ieraudzīsi pili! - Džeina čukstus atbildēja.

Pils patiešām bija daudz krāšņāka par visu pārējo, ko viņi šai dienā bija redzējuši, tomēr līdzās Ba-bilonas ķēniņa pilij tā būtu izskatījusies visai nožēlojama. Viņi iegāja tajā pa lielu, masīviem stabiem balstītu kvadrātveida smilšakmens velvi augstā mūra sienā. Aizvērtās durvis bija no bieza ciedru koka ar bronzas eņģēm, izrotātas ar bronzas naglām. Blakus tām bija mazas durtiņas un spraišļu vārtiņi, un pa tiem priesteris ieveda bērnus pils iekšienē. Šķita, ka

viņš zina kādu vardu, kurš lika sargiem atdarīt viņam visas durvis.

Iekšpusē zaļoja dārzs, apstādīts ar daždažādiem neskaitāmiem kokiem un ziedošiem krūmiem, turpat pletās zivīm bagāts, zilu lotosa ziedu ieskauts ezers, kurā mundri peldēja pīles - pavisam mūsdienīgas, kā izteicās Džeina.

- Sargu māja, noliktavas, valdnieces nams, - skaidroja priesteris, norādīdams uz katru ēku.

Viņi izgāja cauri vairākiem pagalmiņiem, kuri bija bruģēti ar plakaniem akmeņiem, un priesteris kaut ko pačukstēja sargam, kurš stāvēja pie lieliem iekšējiem vārtiem.

- Mums laimējies, - pēc tam viņš sacīja bērniem. - Faraons tieši pašlaik ir Goda zālē. Tikai neaizmirstiet, ka jāizturas ar bijību un apbrīnu! Nekaitētu nokrist ar seju pie zemes. Un, lai notiktu kas notikdams, nesāciet runāt, kamēr neesat uzrunāti!

- Kādreiz arī pie mums bija tāds likums, - teica Roberts, - kad mans tēvs vēl bija mazs zēns.

Lielās zāles ārējā galā pulcējās cilvēki, kas šķita strīdamies ar sargiem un pat grūstām viņus, bet sargi, likās, ievēroja likumu nelaist nevienu sev garām, iekams nav uzpirkti ar kādu dāvanu. Bērni dzirdēja vairākus ļoti bagātīgus solījumus un prātoja sevī, vai tie jebkad tiks izpildīti.

Zālei visapkārt slējās krāsoti koka stabi. Jumts bija no ciedru koka, un to rotāja bagātīgas inkrustācijas. Garenajai zālei apmēram vidū atradās plats, lēzens pakāpiens, kas stiepās šķērsām pāri visai zālei; mazliet tālāk pacēlās nākamais pakāpiens, un visbeidzot stāvi, šaurāki pakāpieni veda augšup tieši līdz tronim, kurā sēdēja faraons. Viņš izskatījās ļoti grezns, galvu viņam rotāja sarkani balts divdaļīgs kronis, un rokās viņš turēja scepteri. Tronim virspusē bija koka jumtiņš un malās slējās spilgti krāsoti koka stabi. Uz zema, plata sola, kas stiepās visapkārt zālei, sēdēja valdnieka draugi, radinieki un galminieki, zvilnēdami grezni izšūtos spilvenos.

Priesteris aizveda bērnus līdz pakāpieniem, un, kad visi bija apstājušies pretī tronim, viņš piepeši ar izstieptām rokām nokrita zemē uz mutes. Pārējie sekoja viņa piemēram. Antija centās krist ļoti uzmanīgi, jo viņai vajadzēja domāt par psamiādu.

- Pieceliet viņus, - atskanēja faraona balss, - lai viņi var runāt ar mani!

Valdnieka kalpi steidzās izpildīt pavēli.

- Kas ir šie svešinieki? - faraons jautāja un ļoti pikti piebilda: - Un kā tu uzdrošinies nākt manā priekšā, Rekh-marā, iekams nav pierādīta tava nevainība?

-Ak, augstais valdniek! - jaunais priesteris iesaucās. - Tu esi pats dižā Ra atspulgs un līdz pēdējam vaibstam līdzinies viņa dēlam Horam! Tu zini cilvēku un dievu visdziļāk slēptās domas, un tu esi jau uzminējis, ka šie svešinieki ir ļauno un uzvarēto ķēniņu bērnu bērni no kēninvalsts, kurā nekad neno-riet saule! Viņi prot burvju mākslas, kuras Ēģiptē nav pazīstamas. Un viņi ir nākuši ar dāvanām, lai zemotos un parādītu godu lielajam faraonam, kura sirdī mājo dievišķa gudrība un ar kura lūpām runā dievu taisnība!

- Tas viss būtu labi, - sacīja faraons, - bet kur tad ir dāvanas?

Bērni paklanījās tik pievilcīgi, cik vien ļāva viņu mulsums par to, ka viņi nokļuvuši tik neredzēti

krāšņa, zeltā un košās krāsās rotāta klausītāju pulka uzmanības centrā, un izņēma piekaramo slēdzeni, Nécessaire somiņu un kaklasaites saspraudi. - Bet tā nav nekāda zemošanās! - Sirils norūca. - Anglija nevienam nezemojas!

Faraons nopētīja visas vecā kalpotāja paceltās un viņam pasniegtās lietas ar lielu interesi. - Aiznes tās mantnīcas sargam! - viņš pavēlēja vienam no kalpiem. Pēc tam viņš pievērsās bērniem.

- Tiesa, šīs veltes ir mazas, toties neparastas un ar īpašu vērtību, - viņš teica. - Un kā ir ar burvju mākslām, Rekh-marā?

- Šie uzvarētās zemes necienīgie dēli... - Rekh-marā iesāka.

- Nekā tamlīdzīga! - Sirils nikni iešņācās.

- ...kuri nāk no ļaunas un pakļautas zemes, spēj pavēlēt sausam kokam šķilt uguni - visu acu priekšā!

- To nu gan es gribētu redzēt! - teica faraons tieši tāpat, kā pirms tam bija teicis priesteris.

Sirils daudz nelika gaidīt.

- Parādi vēl kādu burvību! - ar atturīgu atzinību sacīja valdnieks.

- Vairāk viņš nevar, - pēkšņi ieteicās Antija, un visu skatieni pievērsās viņai, - jo viņam to neļauj brīvo cilvēku balss, kas kliedz pēc maizes, sīpoliem, alus un ilgākas pusdienas atpūtas. Ja šie cilvēki saņemtu to, ko vēlas, viņš varētu turpināt savas burvju mākslas.

- Zema un nepiedienīga ir tava valoda! - sacīja faraons. - Tomēr dodiet tiem suņiem to, ko tie prasa! -viņš pavēlēja, nepagriezdams galvu. - Lai viņi dabū savu atpūtu un papildporcijas! Mums pietiek vergu, kas strādā!

Kāds grezni tērpies kalpotājs izsteidzās ārā no zāles.

- Jūs būsiet visas tautas elki! - Rekh-marā iepriecināts pačukstēja. - Amona templī nepietiks vietas dāvanām, ko viņi jums sanesīs!

Sirils aizdedza vēl vienu sērkociņu, un visu galmu pāršalca sajūsma un izbrīns. Un, kad Sirils izņēma no kabatas sveci, ar sērkociņu to aizdedzināja un izstieptā rokā pacēla degošo sveci valdnieka priekšā, apkārtējo sajūsmai nebija robežu.

-Ak varenais, kura priekšā klanās saule, mēness un zvaigznes, - Rekh-marā glaimīgi iesaucās, - vai man ir piedots? Vai mana nevainība ir pierādīta?

- Jā, nepārprotami pierādīta! - faraons īsi atbildēja. - Tu vari iet! Tev ir piedots. Ej ar mieru!

Priesteris aizsteidzās zibenīgā ātrumā.

- Un kas ir tas, kas kustas tur, jūsu somā? - valdnieks piepeši noprasīja. - Parādiet man to, ak svešinieki!

Nekas cits viņiem neatlika kā parādīt psamiādu.

- Ņemiet to ciet! - faraons nevērīgi pavēlēja. - Ļoti dīvains pērtiķis! Tas būs neparasts papildinājums manai zvērnīcai.

Un tūdaļ pat, par spīti dedzīgajiem bērnu lūgumiem un sparīgajiem psamiādas kodieniem, kam nebija ne mazāko panākumu, smilšu feja bērnu acu priekšā tika aiznesta projām.

- Ai, lūdzu esiet uzmanīgi! - Antija iekliedzās. - Vismaz turiet to sausumā! Turiet to viņas svētajā mājoklī!

Viņa pastiepa roku ar izšūto somu.

- Tas ir burvju radījums! - iesaucās Roberts. - Tas nav samaksājams ne ar kādu naudu!

- Jums nav tiesību nest to projām! - neapdomīgi iekliedzās Džeina. - Tas ir nekrietni, tā ir laupīšana!

Iestājās satricinošs klusums. Tad atskanēja faraona balss.

- Paņemiet no viņiem zvēra svēto mājokli! - viņš teica. - Un metiet viņus visus cietumā! Šodien pēc vakariņām mēs varbūt noskatīsimies vēl kādas burvju mākslas. Labi apsargājiet viņus un nespīdziniet -pagaidām vēl ne!

- Vai, vai, vai! - šņukstēja Džeina, kad sargi veda viņus projām. - Es labi zināju, ka tā būs! Ai, kāpēc jums vajadzēja doties uz šejieni!

-Apklusti, nejēga! - Sirils izmeta. - Tu labi zini, ka pati gribēji doties uz Ēģipti! Tā bija tikai tava ideja. Beidz pinkšķēt! Gan viss būs labi.

- Es domāju, ka mēs spēlēsim bumbu ar ķēniņienēm, - Džeina nemitējās šņukstēt, - un ka mums būs visādi citi prieki! Bet tagad viss izrādās tik briesmīgi!

Istaba, kurā viņi tika ieslodzīti, patiešām bija istaba, nevis cietums, kā baiļojās vecākie bērni. Tas vismaz, Antijas vārdiem runājot, bija zināms mierinājums. Sienas rotāja gleznojumi, kuri citkārt bērniem būtu likušies ļoti interesanti. Turpat bija arī tāds kā pazems dīvāns un vairāki krēsli.

Kad viņi bija palikuši vieni, Džeina atviegloti uzelpoja.

- Tagad mēs varam doties mājās! - viņa teica.

- Un atstāt psamiādu šeit? - Antija pārmetoši atjautāja.

- Pagaidiet mirkli! Man ir ideja! - viņas pārtrauca Sirils. Viņš brīdi kavējās domās. Pēc tam viņš sāka dauzīt ar dūrēm pa ciedru koka durvīm. Tās atvērās, un spraugā parādījās sarga galva.

- Beidziet trokšņot! - sargs pavēlēja. - Vai arī es...

- Paklau, - Sirils teica, - tev noteikti ir ļoti garlaicīgi, vai ne? Nekāda cita darāmā kā tikai mūs

apsargāt! Vai negribi redzēt kādu burvību? Mēs neesam par lepniem, lai parādītu to tieši tev! Vai gribi to redzēt?

- Labprāt redzētu gan, - sargs atbildēja.

- Nu tad atnes mums to pērtiķi, kuru aiznesa projām, un mēs tev parādīsim brīnumus!

- Kā lai es zinu, ka jūs negribat mani piemuļķot? -sargs jautāja. - Es nemaz nebrīnītos, ja jūs to ērmu gribētu tikai tāpēc, lai man to uzrīdītu. Droši vien tam zobos un nagos ir inde!

- Paklausies! - sacīja Roberts. - Tu redzi, ka mums te nekā nav līdzi. Aizver durvis, pēc piecām minūtēm atkal tās atver, un tu redzēsi burvju... bm, es nezinu... nu, puķpodu ar burvju puķi!

- Ja varēsiet to, es ticēšu, ka jūs varat visu! — teica sargs un izgāja ārā, aizbultēdams durvis.

Tad bērni, protams, pacēla gaisā Amuletu. Austrumus viņi atrada, turēdami to rokā un lēni griezdamies apkārt, līdz Amulets sāka augt arvien lielāks, tad viņi tam cauri iegāja savās mājās un atgriezās atkal atpakaļ, nesdami līdzi puķpodu ar koši sarkanu ģerāniju no Ficroja ielas nama kāpņu telpas loga.

- Ak debess! - iesaucās sargs, ienācis atkal istabā. - Es patiešām esmu...

- Mēs protam vēl daudz lielākus brīnumus, - An-tija pārliecinoši teica, - daudz, daudz lielākus! Ja vien mēs dabūtu savu pērtiķi! Un te jums par to būs divi pensi!

Sargs izbrīnījies lūkojās uz divpensu monētu.

- Kas tas tāds ir? - viņš jautāja.

Roberts paskaidroja, ka daudz vienkāršāk ir maksāt par lietām naudu, nevis mainīt tās pret citām lietām, kā viņi bija redzējuši darām cilvēkus tirgū.

Vēlāk sargs iedeva šo monētu sardzes priekšniekam un tas to savukārt parādīja faraonam, kurš, protams, paņēma monētu sev, un jaunā ideja viņu ļoti ieinteresēja. Tādā kārtā Ēģiptē pirmoreiz sāka izmantot naudas gabalus. Droši vien tu tam negribēsi ticēt, bet es teiktu tā: ja tu tici visam pārējam stāstam, tad nav nekāda iemesla, lai tu neticētu arī tam.

- Paklausies! - teica Antija, kurai kaut kas pēkšņi bija ienācis prātā. - Ar tiem strādniekiem taču viss beigsies labi, vai ne? Valdnieks, jādomā, neatkāpsies no dotā vārda tāpēc, ka saniknojās uz mums?

-Ak, nē, - atbildēja sargs, - redziet, viņš īstenībā baidās no burvju spēka. Doto vārdu viņš turēs.

- Nu tad par to nav jābēdā, - sacīja Roberts, un Antija mīļi un lūdzoši piebilda:

- Lūdzu, lūdzu, atnes mums pērtiķi, un tu redzēsi lielus brīnumus! Esi tik labs, mīļais, drosmīgais sargs!

- Es nemaz nezinu, kur viņi jūsu dārgo pērtiķi aizstiepa, bet, ja dabūšu kādu, kas jūs apsargās manā vietā, tad paskatīšos, ko varu iesākt, - sargs vilcinādamies atbildēja un izgāja ārā.

- Vai tu patiešām domā laisties projām, pat nemēģinot atrast otru Amuleta pusi? - noprasīja Roberts.

- Es domāju gan, ka tā būtu labāk, - Antija bikli atbildēja.

- Skaidrs, ka Amuleta otra puse ir kaut kur tepat, citādi mūsu puse nebūtu atvedusi mūs tieši šurp. Man ļoti gribētos, kaut mēs varētu to atrast! Žēl, ka mēs neprotam nekādas īstas burvības. Tad mēs to noskaidrotu. Tiešām ļoti interesanti, kur tā ir - tieši kurā vietā.

Ja vien viņi būtu zinājuši, ka Amuleta otrai pusei ļoti līdzīgs priekšmets atrodas viņiem pavisam tuvu!

Tas karājās kaklā kādai personai, un šī persona vēroja viņus pa spraugu, kas atradās augstu istabas sienā un bija ierīkota tieši tāpēc, lai novērotu istabā ieslodzītos cilvēkus. Bet bērni to nezināja.

Gandrīz vesela stunda aizritēja raižpilnās gaidās. Bērni mēģināja rast interesi kādā gleznā, kas karājās pie sienas, - tajā bija attēlotas dzīres, kurās muzikanti spēlēja loti neparastas arfas un sievietes dejoja to pavadījumā. Viņi sīki apskatīja izkrāsoto ģipš-akmens grīdu un krēslus no balti krāsota koka ar krāsainām joslām.

Tomēr laiks ritēja lēni - pietiekami lēni, lai katrs varētu pārdomāt faraona vārdus: "Nespīdziniet viņus - pagaidām vēl ne!"

- Ja notiks visļaunākais, - sacīja Sirds, - tad mums neatliks nekas cits kā bēgt un atstāt psamiādu tepat. Man šķiet, ka tā gluži labi prot pati par sevi rūpēties. Kad viņi uzzinās, ka smilšu feja prot runāt un piepildīt vēlēšanās, viņi to nenogalinās un nedarīs tai pāri. Es nemaz nebrīnītos, ja viņi tai uzceltu templi.

- Es nu gan nevarētu doties projām bez psami-ādas! - Antija teica. - Un faraons teica: "Pēc vakariņām" - tātad tas nebūs vēl tik drīz. Un sargs kļuva ziņkārīgs. Es esmu pārliecināta, ka pagaidām mums nav jābaidās.

Tomēr troksnis, kas liecināja, ka durvis tiek atbultētas, bērniem šķita ilgota un patīkama skaņa.

- Bet ja nu viņš nav atnesis psamiādu? - Džeina čukstus izdvesa.

Taču šīs šaubas tūdaļ izgaisināja pati psamiāda, jo durvis vēl lāgā nebija paspējušas atvērties, kad tā pa puspavērto spraugu ielēca Antijai tieši rokās, trīcēdama un viscaur sabozusi spalvu.

- Te ir tā zvēra jocīgais mētelis, - sargs teica, pastiepdams roku ar somu, kurā psamiāda tūdaļ pamanījās ielīst.

- Nu tad saki, kādas burvības tu gribētu redzēt! -sacīja Sirds. - Vai gribi, lai mēs tev kaut ko pagādājam?

- Rādiet, ko vien protat! - sargs atbildēja. - Ja jūs varat pagādāt ziedošu svešzemju puķi māla vāzē, tad es teiktu, ka jūs varat jebko. Patiesībā es gribētu, -viņš piemetināja, - kaut man būtu divas nastas dārgakmeņu no valdnieka mantnīcas. To man vienmēr ir ļoti gribējies.

Izdzirdot vārdus "es gribētu", bērni saprata, ka par šo vēlēšanos parūpēsies viņu psamiāda. Tā arī notika, un nākamajā brīdī grīda bija piebērta ar zeltu un dārgakmeņiem.

- Nu, vai gribi redzēt vēl kādu triku? - Sirils lep-nīgi noprasīja. - Vai gribi, lai mēs kļūstam neredzami? Lai vienkārši pazūdam?

- Jā, ja jums tā tīk, - sargs bija ar mieru, - ja vien jūs nepazūdat pa durvīm!

Viņš tās cieši aizdarīja un atspieda pret tām savu masīvo ēģiptieša muguru.

- Nē! Nē! - iesaucās kāda balss kaut kur augstu virs lielajiem koka stabiem, kas slējās gar telpas malām. Izklausījās, ka tur augšā kāds kustas.

Sargs bija tikpat pārsteigts kā pārējie.

- Tā tik ir burvība! - viņš teica.

Un tad Džeina pacēla Amuletu un izrunāja Spēka vārdu. To dzirdēdams un redzēdams, kā Amulets pārvēršas par lielu arku, sargs ar baiļu un bijības kliedzienu nokrita zemē uz sejas starp izkaisītajiem dārgakmeņiem.

Ar ilgstošā pieredzē ietrenētu veiklību bērni izsteidzās cauri arkai. Taču Džeina apstājās arkas vidū un atskatījās.

Pārējie, kuri stāvēja uz Ficroja ielas ēdamistabas paklāja, pagriezās atpakaļ un ieraudzīja, ka viņa joprojām kavējas pusceļā. - Kaut kas viņu nelaiž! -iesaucās Sirils. - Mums jāiet atpakaļ!

Viņi pavilka Džeinu aiz rokas, lai pārliecinātos, ka viņa spēj pārējiem sekot, un skaidrs, ka viņa to spēja un tūdaļ arī darīja.

Pēc tam, kā parasti, arka pārvērtās par nelielu priekšmetu un viss bija atkal pa vecam.

-Ai, kaut jūs nebūtu vilkuši mani prom! - Džeina pikti iesaucās. - Tas bija tik interesanti! Ienāca tas mūsu priesteris, iespēra sargam un teica, ka nu viņi abi esot iekūlušies nelaimē un viņiem atliekot tikai paņemt dārgakmeņus un bēgt projām, ko kājas nes.

— Un viņi aizbēga?

- Es nezinu. Jūs visu izjaucāt! - Džeina nepateicīgi atmeta. - Man tik ļoti gribējās redzēt, ar ko tas beigsies!

Patiesībā neviens no viņiem neredzēja, ar ko tas beidzās, - ja "tas" Džeinai nozīmēja priestera un sarga piedzīvojumu.

12. nodaļa  ATVAINOŠANĀS DĀVANA UN IZSLĒGTAIS ZĒNS

- Paklausieties, - teica Sirils, sēdēdams uz ēdamistabas galda un šūpodams kājas, - man beidzot viss ir skaidrs!

- Kas tev ir skaidrs? - pārējie gluži saprotamā nezinā atsaucās.

Sirils ar spalvu nazīti no koka greba laivu, un meitenes šuva siltas drēbes lellēm, jo laiks pamazām kļuva vēsāks.

- Nu, vai tad jūs nesaprotat? Mums patiesībā nav nekādas jēgas doties Pagātnē meklēt Amuletu. Pagātnē ir tikpat daudz visvisādu laiku, cik... cik jūrā smilšu graudu. Mēs vienmēr trāpām nepareizajā

laikā. Tā mēs varam meklēt Amuletu līdz mūža galam un nekad to neieraudzīt. Kā nekā ir jau septembra beigas. Tas ir gluži kā meklēt adatu...

-... siena kaudzē, es zinu, - Roberts viņu pārtrauca. - Bet, ja mēs to neturpināsim, ko tad lai darām?

- Tur jau ir tas āķis, - Sirils atteica ar noslēpumainu pieskaņu balsī. - Ek, sasodīts!

Istabā bija ienākusi vecā aukle, nesdama uz paplātes nažus, dakšiņas un glāzes, un pašlaik ņēma ārā no kumodes atvilktnes galdautu un salvetes.

- Tieši tad, kad prātā kaut kas interesants, mūžīgi klāt ir ēdienreize!

- Tas nu gan tev varen patiktu, Sirila jaunskungs, ja es negādātu par ēdienreizēm tieši tad, kad tas vajadzīgs! - atteica vecā aukle. - Nesāc nu rūkt, kamēr nav par ko rūkt!

- Es nemaz nerūcu, - Sirils pavisam nepatiesīgi atbildēja, - bet tā tas patiešām notiek!

- Tu patiešām būtu pelnījis, lai tev kaut kas notiek! - sacīja vecā aukle. - Vergo tu, cilvēks, šiem gan dienu, gan nakti, un kaut jel paldies kāds būtu pasacījis!

- Tu visu izdari brīnišķīgi, auklīt! - Antija iesaucās.

- Šī ir pirmā reize, kad kāds no jums papūlas to pateikt, - aukle īsi atbildēja.

- Kāda jēga no teikšanas? - atsaucās Roberts. - Mēs visu ļoti ātri apēdam un gandrīz vienmēr prasām otru porciju. Tas taču izsaka ois«!

- Ak tā! - noteica aukle, iedama apkārt galdam un likdama pa vietām nažus un dakšiņas. - Tu esi caurcaurēm vīrietis, Roberta jaunskungs! Taisni kā

mans nabaga Grīns - pa visiem daudzajiem gadiem, ko sabijām kopā, es vairāk no viņa neizdabūju kā: "Nav nekādas vainas!", kad apprasījos, kā garšoja pusdienas. Bet, kad gulēja mirstamā gultā, pēdējie vārdi tik un tā bija: "Tu nu gan mācēji vārīt ēst, Ma-rij!" - viņa pabeidza drebošā balsī.

- Un tā ir taisnība! - iesaucās Antija, un abas meitenes steidzās aukli apskaut.

Kad aukle bija izgājusi no istabas, Antija teica:

- Es pilnīgi saprotu, kā viņa jūtas. Paklausieties! Nožēlosim grēkus un izdarīsim tā, lai viņa redz: mums žēl, ka neesam agrāk iedomājušies pasacīt, cik garšīgi viņa vāra ēst un cik viņa laba!

- Grēku nožēlošana ir muļķīga būšana, - teica Roberts.

- Nav vis, ja to dara, lai otru iepriecinātu. Es nedomāju pelnu kaisīšanu, nātru kreklus vai gulēšanu uz akmeņiem. Uztaisīsim viņai atvainošanās dāvanu! -Antija paskaidroja. - Vai zināt ko? Lai Sirils mums neatklāj savu ideju, iekams mēs nebūsim kaut ko izdarījuši auklītes labā. Mums tas būs grūtāk nekā viņam, - meitene steigšus piebilda, - jo viņš zina, kas tas ir, bet mēs nezinām. Vai visi ir ar mieru?

Citiem likās neērti nebūt ar mieru, tāpēc visi piekrita. Pusdienas - jērgaļas kotletes un melleņu un ābolu pīrāgs - bija gandrīz jau apēstas, kad četru ēdāju nopietnā saruna vainagojās ar domu, kas patika visiem, un varēja cerēt, ka tā patiks arī auklei.

Sirils un Roberts devās uz rakstāmpiederumu veikalu - joprojām ar ābolu garšu mutē un melleņu zilumu uz lūpām un Robertam arī uz piedurknes - un nopirka lielu kartona loksni. Pēc tam viņi aizgāja uz saimniecības preču veikalu, kura skatlogos sakrautas

caurules, stieņi, krāni un skrūves, un nopirka tāda paša izmēra stikla plātni. Pārdevējs viņiem to izgrieza ar ļoti interesantu rīku, kam galā bija kaut kas līdzīgs rombiņam, un tāpat vien, no labas sirds, viņš iedeva bērniem līdzi arī lielu tepes gabalu un mazu drusciņu līmes.

Kamēr viņi staigaja pa veikaliem, meitenes bija izmērcējušas karstā ūdenī četras visu četru bērnu fotogrāfijas, tā ka tās varēja atdalīt no kartona pamatnes. Tās tagad tika pielīmētas rindā gar kartona loksnes augšmalu. Pēc tam Sirils ielēja ievārījuma burciņā līmi, lai to izkausētu, ievārījuma burciņu ielika katliņā un katliņu uzlika uz uguns, bet Roberts tikmēr uzgleznoja ap fotoattēliem magoņziedu vītni. Viņš gleznoja diezgan prasmīgi un ļoti ātri, un magones uzgleznot vispār ir itin viegli, ja vien tev kāds ir parādījis, kā tas darāms. Tad Antija ar iespiedburtiem uzrakstīja dažus vārdus, un Džeina tos izkrāsoja. Šie vārdi bija tādi:

Vis, ko mīlā aukle vāra,

Bērniem lielu prieku dara!

Un, kad gleznojums bija nožuvis, viņi visi apakšā parakstīja savus vārdus, uzlika virsū stikla plātni, aplīmēja maliņas un aizmuguri ar brūnu papīru un piestiprināja divas cilpas, aiz kurām darinājumu pakārt.

Protams, kad bija jau par vēlu, visi pamanīja, ka vārdā "viss" pietrūkst viena burta, un trūkstošo "s" vajadzēja kaut kā pierakstīt klāt. Skaidrs, ka viena burta dēļ nevarēja visu atkal sākt no gala.

- Nu tā! - noteica Antija, uzmanīgi nolikdama dāvanu uz dīvāna ar virspusi uz augšu. - Vēl paies 228

vairākas stundas, līdz līme būs izžuvusi. Tā, Siri, klāj nu vaļā!

- Labs ir! - Sirils aši atsaucās, berzēdams mutautā ar līmi notrieptās plaukstas. - Es gribēju teikt, redz ko.

- Ko tad? - jautāja Džeina.

- Kā es varu jums to pateikt, ja jūs visi jaucaties pa vidu? - Sirils pikti atcirta.

Tad neviens vairs neteica ne vārda un Sirils ar sarauktu pieri vēlreiz pārcilāja savas idejas.

- Paklausieties! - viņš teica. - Es domāju tā... mēs tagad varam atcerēties visu, ko darījām, kad devāmies meklēt Amuletu. Un, ja mēs būtu to atraduši, tad arī to mēs atcerētos.

- Laikam gan! - atsaucās Roberts. - Tikai mēs, redzi, neesam to atraduši.

- Bet nākotnē mēs to būsim atraduši.

- Vai tiešām būsim? - jautāja Džeina.

- Jā - ja vien psamiāda nav sadomājusi mūs piemuļķot. Nu, un tātad mums jādodas uz turieni, kur mēs atcerēsimies, kur mēs to atradām.

- Skaidrs, - sacīja Roberts, kaut gan viņam nekas nebija skaidrs.

- Man gan nav skaidrs, - teica Antija, kurai tas gandrīz bija skaidrs. - Atkārto vēlreiz, Siri, un pavisam lēnām!

- Ja mēs dotos nākotnē, - Sirils teica, cik lēni vien spēdams, - pēc tam kad būtu atraduši Amuletu...

- Bet vispirms mums tas jāatrod, - sacīja Džeina.

- Cst! - Antija viņu apklusināja.

- Nākotne kādreiz būs, - Sirils teica, no savu trīs klausītāju apmulsušajām sejām saprazdams, ka jāizsakās skaidrāk. - Būs tāds laiks, kas pienāks pēc tam, kad mēs būsim to atraduši, - un tad mēs atcerēsimies, kā mēs to atradām. Un pēc tam mēs varam griezties atpakaļ un atrast to pa īstam.

- Skaidrs, - Roberts vēlreiz teica, un šoreiz viņam tiešām bija skaidrs, un es ceru, ka arī tev ir skaidrs.

- Jā, -Antija piebalsoja. - Ai, Siri, cik tu gudri to izdomāji!

- Bet vai Amulets darbojas abos virzienos? - jautāja Roberts.

- Tā tam vajadzētu būt, - Sirils atbildēja, - ja jau laiks ir tikai... kā viņu tur sauca... domas paveids, vai. Lai nu kā, mēs varam pamēģināt.

- Tad gan uzvilksim labākās drēbes! - sacīja Džeina. - Cilvēki mūžīgi runā par progresu un par to, ka pasaule kļūstot labāka un skaistāka. Droši vien Nākotnē cilvēki būs šausmīgi smalki.

- Labi, - piekrita Antija, - mums tik un tā jāmazgājas, jo es esmu viscaur notriepusies ar līmi.

Kad visi bija nomazgājušies un saposušies, burvju priekšmets atkal tika pacelts gaisā.

- Mēs gribam doties Nākotnē un redzēt Amuletu pēc tam, kad būsim to atraduši, - noskaitīja Sirils, un Džeina izrunāja Spēka vārdu. Viņi izgāja cauri lielajai arkai un nokļuva tieši Britu muzejā. Viņi tūlīt to pazina, un tur, viņu acu priekšā, vitrīnā zem stikla vāka gulēja Amulets - gan tā puse, kas piederēja viņiem, gan otra puse, kuru viņi nekādi nebija spējuši atrast, un abas puses bija savienotas ar kaut ko līdzīgu eņģei no sarkana akmens.

- Kolosāli! - iesaucās Roberts. - Te tas ir!

- Jā, - Sirils ļoti drūmā balsī apstiprināja, - te tas ir. Bet mēs to nevaram dabūt.

- Nē, - Roberts piekrita, atcerēdamies, cik neiespējami dabūt jebko no muzeja stikla vitrīnām bija Babilonas ķēniņienei: tas bija izdevies tikai ar psa-miādas burvju spēka palīdzību, un arī pēc tam viņa neko nebija varējusi paņemt sev līdzi, - nē... Bet mēs atceramies, kur mēs to atradām, un mēs varam...

- Bet vai mēs atceramies? - Sirils sarūgtināts jautāja. - Vai tu atceries, kur mēs to dabūjām?

- Nē, - Roberts atbildēja, - ja man jāsaka, tad neatceros vis.

Un to neatcerējās neviens!

- Bet kāpēc mēs neatceramies? - nesaprata Džeina.

- Ak, kā es varu zināt! - Sirila balsī ieskanējās nepacietīgi toņi. - Droši vien atkal kāda muļķīga burvība. Kāpēc gan burvju mākslas nevarētu mācīt skolā tāpat kā rēķināšanu... vai, vēl labāk, rēķināšanas vietā! Tad no Amuleta varētu būt īsts labums.

- Interesanti, cik tālu nākotnē mēs esam? - An-tija prātoja. - Muzejs izskatās gluži tāds pats, tikai drusku gaišāks un dzīvāks.

- Iesim atpakaļ un meklēsim atkal Pagātnē! - ierosināja Roberts.

- Varbūt muzeja ļaudis var mums pastāstīt, kur mēs to atradām? - ar piepešu cerību iejautājās An-tija. Šajā telpā neviena cita nebija, bet blakus galerijā, kur atradās un joprojām atrodas asīriešu priekšmeti, bērni sastapa lādzīga izskata druknu vīrieti zilā, brīvi krītošā apģērbā un pusgarām zeķēm kājās.

- Viņiem ir jauni formas tērpi - ai, cik skaisti! -nopriecājās Džeina.

Kad bērni uzdeva viņam savu jautājumu, viņš norādīja uz vitrīnai pielīmēto lapiņu. Tur bija rakstīts: "No ... kolekcijas." Daudzpunkšu vietā bija viņiem gluži labi pazīstams vārds - tā sauca skoloto kungu, kuru viņi savstarpējās sarunās un toreiz, kad visi kopā atradās Amuleta otrā pusē, sauca par Džimiju.

- Tas neko daudz nepalīdz, - noteica Sirils. - Paldies!

- Kāpēc jūs neesat skolā? - jautāja lādzīgais, zili ģērbtais vīrietis. - Ceru, ka neesat izslēgti uz ilgu laiku?

- Mēs vispār neesam izslēgti, - Sirils itin laipni paskaidroja.

- Nu, es jūsu vietā vairs tā nedarītu, - vīrietis teica, un bērni redzēja, ka viņš tiem netic. Nav patīkami uzturēties tādu cilvēku sabiedrībā, kuri tev netic.

- Paldies, ka parādījāt mums uzrakstu, - Sirils teica. Un bērni devās projām.

Aiz muzeja ārdurvīm bērnus apžilbināja spoža saules gaisma un zilo debesu spilgtums. Mājas iepretī IIritu muzejam bija pazudušas. To vietā pletās liels dārzs ar kokiem, puķēm un līdzeniem, zaļiem zālājiem, un nebija neviena uzraksta ar aizliegumu staigāt pa zāli, postīt kokus un krūmus vai plūkt puķes. Visur bija redzami ērti sēdekļi, rožu ieskautas lapenes un garas takas, kurām gar malām stiepās režģi ar tikpat krāšņām rozēm. Šalcošas, šļakstošas strūklakas cēlās un krita ar ūdeni pilnās balta marmora tilpnēs, starp lapotnēm vīdēja baltas statujas, un baloži, kuri lidinājās starp koku zariem vai tekalēja pa smalko, gludo granti, nebija melni un sabozušies kā šodien, bet spodri, tīri un gludi kā putni no tīra sudraba. Uz soliņiem sēdēja daudz cilvēku, un zālē kūleņoja, skraidīja un spēlējās mazi bērneļi, kuriem gandrīz nekā nebija mugurā. Gan vīrieši, gan sievietes šķita pieskatām mazos un rotaļājamies ar viņiem.

- Gluži kā skaistā bildē! - Antija teica, un viņai bija taisnība. Cilvēku apģērbi bija gaišās, tīkamās krāsās, un tie šķita skaisti un ļoti vienkārši pašūti. Nevienam galvā nebija cepures ne ar platām malām, ne ar sasienamām lentēm, bet daudziem bija japā-niska izskata saulessargi. Un kokos karājās krāsaina stikla lampiņas.

- Droši vien vakaros viņi tās iededzina, - sacīja Džeina. - Kaut mēs dzīvotu tādā Nākotnē!

Viņi devās pa taku uz priekšu un iedami juta, ka uz soliņiem sēdošie cilvēki skatās uz viņiem ar lielu ziņkāri, taču šie skatieni nebija uzbāzīgi vai nelabvēlīgi. Bērni savukārt ar interesi pētīja - ceru, ka ne pārāk uzkrītoši, - cilvēkus skaistajās, vieglajās drānās un viņu sejas. Šajās sejās patiešām bija vērts

ielūkoties. Nevarētu sacīt, ka tās visas bija skaistas, kaut gan arī šajā ziņā bērniem tās likās pārākas par citām, agrām redzētām sejām. Tomēr galvenokārt tajās bija vērts ielūkoties to izteiksmes dēļ. Pirmajā brīdī bērni pat nevarēja pateikt, kas tajās izpaužas.

- Es zinu, - Antija pēkšņi teica. - Viņi gluži vienkārši nav norūpējušies.

Un tā bija taisnība. Visi izskatījās mierīgi, neviens nelikās steidzīgs, neviens neizskatījās noraizējies vai satraukts, un, kaut gan dažas sejas bija arī skumjas, neviena no tām neizskatījās rūpju pārņemta.

Bet, kaut gan šie cilvēki izskatījās laipni, viņu interese par bērniem likās tik liela, ka mūsu četrotne sāka justies neveikli, tāpēc tie nogriezās no platās galvenās takas šaurā sānceļā, kas vijās starp kokiem, krūmiem un sīkiem avotiņiem apsūnojušu akmeņu starpās.

Un šeit, nomaļā, ēnainā iedobē starp augstām cipresēm, viņi sastapa izslēgto puišeli. Viņš gulēja zemē ar seju sūnās, un tādus savdabīgi drebošus plecus bērni bija redzējuši ne vienreiz vien paši savā starpā. Tāpēc Antija nometās uz ceļiem viņam līdzās un teica:

- Kas tev noticis?

- Mani izslēdza no skolas! - zēns šņukstēdams atbildēja.

Tas izklausījās nopietni. No skolas nemēdz izslēgt par nieka nodarījumiem.

- Varbūt pastāsti mums, ko tu esi izdarījis?

- Es... es saplēsu papīra lapu un izmētāju to rotaļu laukumā, - zēns atbildēja tādā tonī, it kā atzītos viszemiskākajā neģēlībā. - Un tagad, kad jūs to zināt, jūs ar mani nekad vairs nerunāsiet! - viņš piebilda, nepaceldams galvu.

- Vai tas bija viss? - jautāja Antija.

- Ar to pietiek, - zēns atbildēja, - un es esmu izslēgts uz visu dienu!

- Es lāgā nesaprotu, - Antija laipni sacīja. Zēns pacēla galvu, apgriezās otrādi un uzslējās sēdus.

-Ak mūžs, kas jūs tādi esat? - viņš iesaucās.

- Mēs esam svešinieki no tālas zemes, - Antija atbildēja. - Mūsu zemē to neuzskata par noziegumu, ja kāds nomet zemē papīra gabaliņu.

- Bet pie mums gan, - zēns teica. - Ja to izdara pieaudzis cilvēks, viņam jāmaksā soda nauda. Ja tāds kā es, tad izslēdz uz visu dienu no skolas.

- Nu, bet tas taču nozīmē veselu brīvdienu! - nesaprata Roberts.

- Jūs patiešām nākat no tālienes, - sacīja zēns. - Brīvdiena ir tad, kad visi spēlējas un priecājas, un visi ir kopā. Tādās dienās, kad izslēdz no skolas, neviens ar tevi nerunā. Visi saprot, ka esi izslēgts, jo citādi tu būtu skolā.

- Bet ja cilvēks ir slims?

- Slims gandrīz nekad neviens nav. Un, ja ir, tad viņš piesprauž īpašu nozīmīti, un tad visi pret viņu ir laipni. Es pazīstu vienu puiku, kurš nozaga savai māsai slimības nozīmīti un staigāja ar to, kad visu dienu bija izslēgts. Par to viņu pēc tam izslēdza uz veselu nedēļu. Tam gan jābūt briesmīgi, ja veselu nedēļu nevar iet skolā!

- Tātad tev patīk skola? - Roberts neticīgi vaicaja.

- Skaidrs, ka patīk. Tā taču ir vislabākā vieta,

kāda var būt. Es šogad izvēlējos dzelzceļus par savu īpašo mācību priekšmetu, jo tur ir vienreizēji interesanti rīki un modeļi, un tagad tā saplēstā papīra dēl es galīgi atpalikšu! *

- Vai tad jūs paši izvēlaties mācību priekšmetus? -jautāja Sirils.

- Jā, protams. No kurienes jūs īsti nākat? Vai tiešām jūs nekā nezināt?

- Nē, nezinām! - Džeina pavisam noteikti atbildēja. - Tāpēc labāk pastāsti!

- Nu, vasaras saulgriežos skola beidzas, tad visu izrotā ar puķēm un katrs izvēlas savu priekšmetu nākamajam gadam. Protams, pie tā jāturas vismaz veselu gadu. Un skaidrs, ka ir arī visi tie citi priekšmeti - lasīšana, zīmēšana un pilsoņu likumi.

- Ak tu mūžs! - Antija iesaucās.

- E, paklau, - zēns pēkšņi pielēca kājās, - pulkstenis ir jau gandrīz četri! Tad izslēgšanas laiks beidzas. Atnāciet pie manis uz mājām! Māte jums izstāstīs visu, ko gribēsiet zināt.

- Vai tavai mātei patiks, ka tu ved pie sevis mājās svešus bērnus? - Antija jautāja.

- Es nesaprotu, - zēns atbildēja, sakārtodams savu ādas jostu ap medus krāsas uzvalku un ar basajām kājām nostādamies uz takas. - Ejam!

Un viņi devās zēnam līdzi.

Ielas bija platas, cietas un loti tīras. Zirgus nekur neredzēja, bet pa ielām braukāja automobiļi, neizraisīdami nekādu troksni. Temza plūda starp zaļiem krastiem, kuros kuploja koki, un zem kokiem cilvēki sēdēja un makšķerēja, jo ūdens bija dzidrs kā kristāls. Visur varēja redzēt kokus, un nekur nebija dūmu. Mājas slējās itin kā viena liela, zaļa dārza vidū.

Zēns atveda viņus līdz kādai mājai, un pa mājas logu raudzījās laipna, gaiša mātes seja. Zēns ieskrēja iekšā, un bērni pa logu redzēja, kā viņš apskauj māti un pēc tam sāk kaut ko aizrautīgi stāstīt un rādīt ar rokām.

Pa durvīm iznāca sieviete gaiši zaļā apģērbā, laipni uzrunāja bērnus un ieveda tos tik neparastā mājā, kādu tie nekad nebija redzējuši. Tajā bija ļoti maz priekšmetu, nebija nekādu rotājumu, un tomēr ikviena lieta izskatījās skaista - no skapīša ar mirdzošiem porcelāna traukiem līdz bieziem austrumnieciskiem paklāju kvadrātiem uz grīdas. Es tev nevaru aprakstīt visu šo māju, jo man nav tik daudz laika. Un man nepietiek arī dūšas, domājot par to, cik ļoti tā atšķīrās no mūslaiku mājām. Sieviete izvadāja bērnus pa visu māju. Visneparastākā istaba bija kāda liela telpa pašā mājas vidū. Tajā bija polsterētas sienas un mīksts, biezs paklājs; arī galds un

krēsli bija klāti ar mīkstu polsterējumu. Šai istabā nebija nevienas vietas, kur būtu iespējams sasisties.

- Kam tas viss domāts - plānprātīgajiem, vai? -noprasīja Sirils.

Sieviete izskatījās gluži satriekta.

- Nē taču! Tā, protams, domāta bērniem! - viņa teica. - Jūs taču negribēsiet sacīt, ka jūsu zemē nav istabu bērniem?

- Mums ir bērnistabas, - Antija vilcinādamās atbildēja, - bet tajā ir tādas pašas cietas mēbeles ar asiem stūriem kā visās citās istabās.

- Cik briesmīgi! - iesaucās laipnā sieviete. - Izklausās, ka jūsu zeme ir ļoti atpalikusi... Bērni taču ir vairāk nekā puse no visiem iedzīvotājiem, un viena pati istaba, kur viņi var labi pavadīt laiku, nenodarot sev pāri, nepavisam neliekas daudz!

- Bet te nav kamīna, — sacīja Antija.

- Nu protams, jo te ir karstās caurules, - sieviete atbildēja. - Vai tad bērnu istabā var kurināt uguni? Bērns taču var apdedzināties!

- Mūsu zemē katru gadu sadeg vairāk nekā 3000 bērnu, - Roberts piepeši teica. - Man to stāstīja tēvs, kad es reiz mēģināju spēlēties ar uguni, - viņš piebilda, kā atvainodamies par šādu informāciju.

Sieviete izskatījās gluži bāla.

- Kādā briesmīgā vietā jums jādzīvo! - viņa teica.

- Kāpēc visas mēbeles ir polsterētas? - Antija jautāja, steigšus novērsdama sarunu uz citu pusi.

- Divus trīs gadus veciem bērniņiem taču nevar ļaut skraidīt pa istabām, kurās ir cietas un asas mēbeles. Tā viņi varētu sevi savainot.

Roberts aptaustīja rētu sev uz pieres: mazs būdams, viņš bija atsitis šo vietu pret bērnistabas kamīna aizsargrežģi.

- Bet vai tādas istabas ir visiem, arī nabadzīgajiem ļaudīm? -Antija jautāja.

- Protams, tāda istaba ir ikvienā mājā, kurā ir kāds bērns, - sieviete atbildēja. - Cik jūsu nezināšana ir aizkustinoša! Ak, nē, es negribēju jūs aizvainot. Redzu, ka jūs ļoti labi pārzināt seno vēsturi. Tomēr skaidrs, ka jūs vēl neesat mācījušies pilsoņu pienākumu kursu.

- Bet ubagi un tamlīdzīgi cilvēki? - Antija nerimās. - Klaidoņi un visi citi, kam nav savu māju?

- Cilvēki, kam nav māju? - sieviete atkārtoja.

- Nudien, es nesaprotu, par ko jūs runājat!

- Mūsu zemē viss ir citādi, - piesardzīgi paskaidroja Sirils, - un es esamu lasījis, ka arī Londonā viss kādreiz esot bijis citādi. Vai tad šeit nebija cilvēku, kuriem nebija māju un kuri ubagoja, jo bija izsalkuši? Un vai Londona kādreiz nebija ļoti melna un netīra? Un Temza - vai tad tā nebija bieza un duļķaina? Un ielas bija šauras, un..

- Tu esi salasījies ļoti veclaicīgas grāmatas, - sieviete teica. - Tas taču viss bija tumsības laikos! Mans vīrs par tiem var jums pastāstīt vairāk nekā es. Viņš izvēlējās seno vēsturi par vienu no saviem īpašajiem mācību priekšmetiem.

- Es te neesmu redzējusi nevienu strādnieku, -Antija teica.

- Mēs visi esam strādnieki, - sieviete atbildēja.

- Mans vīrs, piemēram, ir galdnieks.

- Nevar būt! - iesaucās Antija. - Jūs taču esat īsta dāma!

- Ak, šis vecais, jocīgais vārds! - sieviete sacīja.

- Manam vīram patiešām būs interesanti ar jums aprunāties. Tumsības laikos katrai mājai drīkstēja

būt kūpošs dūmenis, pa ielām staigāja zirgi un cilvēki meta Temzā visādus atkritumus. Un, protams, par visām toreizējām cilvēku ciešanām ir grūti pat domāt. Jūs esat ļoti izglītoti bērni, ja visu to zināt. Vai jūs arī esat izvēlējušies seno vēsturi par savu īpašo priekšmetu?

- Ne gluži, - Sirils atbildēja, juzdamies diezgan neveikli. - Par ko tiek mācīts pilsoņu pienākumu kursā?

- Vai tiešām jūs nezināt? Vai tikai jūs tīrā joka pēc neizliekaties? Patiešām ne? Nu, tas ir kurss, kur māca, kādam jābūt labam pilsonim, kas jādara un ko nedrīkst darīt, kāds ieguldījums katram jādod, lai tā vieta, kur cilvēks dzīvo, viņam būtu skaista un patīkama. Mazajiem bērniem to māca pavisam vienkāršos, vieglos pantiņos. Piemēram, tāds:

Godīgam un labam būt,

Čakli zināšanas gūt,

Vienmēr draugiem talkā steigt,

Iesākto līdz galam veikt,

Gudras zinās vērā likt,

Svešu mantu neaiztikt.

- Ļoti viegls skaitāmpantiņš, - sacīja Džeina. - Arī es to uzreiz varu atcerēties.

- Tas, protams, ir tikai pats sākums, - sacīja sieviete. - Tādu pantu ir ļoti daudz. Bet sakiet, vai jūs neesat izsalkuši? Vels, ej un atnes paplāti ar kaut ko garšīgu!

- Kāpēc jūs saucat viņu par Velsu? - jautāja Roberts, kad zēns bija izskrējis no istabas.

- Mēs viņu nosaucām lielā reformatora vārdā -jūs taču esat dzirdējuši par viņu, vai ne? Viņš dzīvoja tumsības laikos un saprata, ka galvenais cilvēkam ir

noskaidrot, ko viņš grib, un pēc tam censties to iegūt. Pirms tam cilvēki vienmēr bija centušies izniekot to, kas viņiem ir. Šodien mums ir daudz kas no tā, par ko viņš domāja. Velss taču ir skaists vārds, vai ne?

Tajā brīdī Velss atgriezās istabā, nesdams paplāti ar zemenēm, kūkām un limonādi, un visi ar lielu patiku ieturēja maltīti.

- Tagad tev jāskrien, Vels, - sieviete teica, - citādi tu nokavēsies un nesatiksi tēti.

Velss noskūpstīja māti, pamāja pārējiem ar roku un devās projām.

- Paklausieties! - Antija pēkšņi teica, - vai jūs negribētu paciemoties mūsu zemē un apskatīties, kāda tā ir? Tas neprasīs pat ne piecas minūtes.

Sieviete iesmējās. Bet Džeina pacēla burvju priekšmetu un izrunāja spēka vārdu.

- Kāds veikls burvju triks! - sieviete iesaucās, ar apbrīnu lūkodamās uz lielo, augošo arku.

- Ejiet tai cauri! - Antija teica.

Sieviete vēlreiz iesmējās un izgāja cauri arkai. Bet smiekli aprāvās, kad viņa pēkšņi attapās Ficroistrī-tas nama ēdamistabā.

- Ai, kāds briesmīgs triks! - viņa iesaucās. - Kas tā par nejauku, tumšu, atbaidošu vietu!

Sieviete piesteidzās pie loga un paskatījās ārā. Debesis bija pelēkas, iela bija miglaina, un iepretī nama ārdurvīm uz netīri melnās ietves, pa kuru cilvēki steidzās mājup, vēlēdamies ātrāk tikt katrs savā pajumtē, kāds ubags ķildojās ar sērkociņu pārdevēju.

- Ai, kadas viņiem briesmīgas sejas! -^. sieviete iesaucās. - Kas šiem cilvēkiem noticis?

- Tie vienkārši ir trūcīgie, un viss, - atteica Roberts.

- Nē, tas nav viss\ Viņi ir slimi, nelaimīgi un ļauni! Lūdzu, pārtrauciet šo triku, mīļie bērni! Jūs to izdarījāt ļoti, ļoti prasmīgi. Es esmu lasījusi par trikiem ar burvju laternām, un šis laikam ir kaut kas līdzīgs. Bet, lūdzami, pārtrauciet to! Es nevaru skatīties uz šīm novārgušajām, nožēlojamajām, ļaunajām sejām!

Sievietei acīs bija asaras. Antija pamāja Džeinai. Arka parādījās vēlreiz, viņi pateica vajadzīgos vārdus un iestūma sievieti atpakaļ viņas laikā un telpā, kur Londona ir skaista un tīra, kur Temza plūst dzidra un mirdzoša, kur aug zaļi koki un kur nevienu nemoka bailes, raizes vai steiga.

Brīdi valdīja klusums. Un pēc tam...

- Es priecājos, ka mēs tur bijām, - Antija teica un dziļi ievilka elpu.

- Es nekad vairs nemetīšu zemē papīrus, - sacīja Roberts.

- Mamma mums vienmēr ir teikusi, ka tā nevajag darīt, - piebilda Džeina.

- Es gribētu izvēlēties pilsoņu pienākumus par savu īpašo mācību priekšmetu, - teica Sirils. - Varbūt tēvs man tur varētu palīdzēt. Kad viņš atgriezīsies, es noteikti pajautāšu.

- Ja mēs būtu atraduši Amuletu, tētis varētu būt mājās jau tagad, - sacīja Antija, - un mamma ar Jēriņu arī.

- Dosimies vēlreiz uz Nākotni! - moži ierosināja Džeina. - Varbūt mēs būtu varējuši atcerēties, ja tas nebūtu pēc tik šausmīgi ilga laika.

Tā viņi arī izdarīja. Šoreiz viņi teica: - Uz Nākotni, kurā Amulets nav tik tālu projām!

Pa labi pazīstamo arku bērni iegāja lielā, gaišā istabā ar trim logiem. Tieši sev pretī viņi ieraudzīja

labi pazīstamo mūmiju. Un blakus galdam pie loga sēdēja skolotais kungs. Bērni tūlīt viņu pazina, kaut gan viņa mati bija pavisam sirmi. Šī cilvēka seja bija no tādām, kas laika gaitā nemainās. Viņa plaukstā gulēja Amulets - pilnīgs un nesadalīts.

Skolotais kungs ar otru roku paberzēja pieri, kā bērni daudzkārt bija redzējuši viņu darām.

- Sapņi, sapņi! - viņš teica. - Senie laiki ir pilni ar sapņiem!

- Jūs esat bijis sapņos kopā ar mums jau agrāk, -Roberts teica. - Vai tad jūs neatceraties?

- Atceros gan! - skolotais kungs teica. Viņa tagadējā istabā bija daudz vairāk grāmatu nekā Ficroja ielas istabā, un visapkārt bija daudz vairāk interesantu un apbrīnojamu ēģiptiešu un asīriešu senlietu nekā agrāk. - Pašos brīnumainākajos sapņos es biju tieši kopā ar jums.

- Kur jūs dabūjāt to priekšmetu, kas jums rokā? -jautāja Sirils.

- Ja šis nebūtu tikai sapnis, - vīrietis smaidīdams atbildēja, - jūs atcerētos, ka paši man to iedevāt.

- Bet kur mēs to dabūjām? - Sirils dedzīgi noprasīja.

- A, to jūs man neparko negribējāt stāstīt, - viņš atbildēja. - Jums vienmēr bija savi mazie noslēpumi! Ak, mani brīnišķie draugi! Jūs man pilnīgi pārvērtāt to veco Blūmsberijas namu. Es labprāt jūs biežāk redzētu sapņos. Bet tagad jūs esat jau pieauguši un pavisam citādi nekā toreiz.

- Pieauguši? -Antija pārjautāja.

Skolotais kungs norādīja uz ietvaru ar četrām fotogrāfijām.

- Redz, kur jūs esat! - viņš teica.

Bērni redzēja četru pieaugušu cilvēku attēlus -divus kungus un divas dāmas un viņiem tie nepavisam nelikās pievilcīgi.

- Vai mēs būsim tādi, kad izaugsim lieli? - nočukstēja Džeina. - Cik viņi ir atbaidoši!

- Man šķiet, ja mēs tādi būsim, tad nezināsim, ka tas ir atbaidoši, - Antija, aptverdama lietas dziļāko būtību, čukstus atbildēja; - Saproti, cilvēks pakāpeniski pierod pie savām pārmaiņām. Atbaidoši tas izskatās tāpēc, ka ir tik pēkšņi un negaidīti!

Skolotais kungs lūkojās viņos ar skumīgu labsit dību. - Neļaujiet man vēl tūlīt beigt šo sapni! - viņš teica. Sekoja klusuma brīdis.

- Varbūt jūs atceraties, kad mēs jums iedevām šo Amuletu? - piepeši jautāja Sirils.

- Jūs jau zināt - tas ir, jūs zinātu, ja šis nebūtu sapnis, - ka iedevāt to man 1905. gada 3. decembrī. To dienu es neaizmirsīšu nekad.

- Paldies! - Sirils nopietni teica. - Liels paldies jums!

- Jums ir jauna istaba, - Antija teica, palūkodamās ārā pa logu, - un cik skaists dārzs!

- Jā, - vīrietis teica. - Es esmu jau pārāk vecs, lai man būtu svarīgi dzīvot muzeja tuvumā. Šī ir skaista vieta. Vai zināt - es tik tikko spēju ticēt, ka redzu jūs sapnī, jo jūs izskatāties tik īsti! Vai zināt, -un viņa balss pieklusa, - jums es to varu sacīt, kaut gan jebkurš cits, kam es to sacītu nomodā, uzskatītu mani par jukušu: ar šo Amuletu, ko jūs man iedevāt, saistās kaut kas neparasts... kaut kas ļoti mīklains.

- Tā tas patiešām ir, - sacīja Roberts.

- Ak nē, es nedomāju jūsu jaukos, bērnišķos brīnumu stāstus par to, kur jūs esat to dabūjuši. Es runāju par pašu priekšmetu. Vispirms jau tie brīnumainie sapņi, kādi man sāka rādīties pēc tam, kad jūs man parādījāt vienu tā pusi! Mana grāmata par Atlantīdu, ko es pēc tam uzrakstīju, bija sākums manai slavai un bagātībai. Un visu to es radīju no sapņa! Un pēc tam - "Britu salas romiešu iekarojumu laikā" bija tikai neliela brošūra, bet tā izgaismoja daudz ko no tā, ko cilvēki agrāk nebija sapratuši.

- Jā, — teica Antija, - tā tam vajadzēja būt.

- Tas bija sākums. Bet pēc tam, kad jūs bijāt man atdevuši visu Amuletu - ai, cik tas bija augstsirdīgi

nojums! - man vairs nevajadzēja nodarboties ar teorijām, es gluži vienkārši it kā zināju visu par senās Ēģiptes civilizāciju. Un viņiem neizdodas apgāzt manus pieņēmumus, - skolotais kungs saberzēja kalsnās rokas un triumfējoši iesmējās, - neizdodas, kaut gan viņi to ir mēģinājuši darīt! Viņi tos sauc par teorētiskiem pieņēmumiem, bet tas ir drīzāk... nezinu... kaut kas līdzīgs atmiņām. Es zinu, ka man ir taisnība par Amona tempļa slepenajiem rituāliem!

- Es ļoti priecājos, ka jūs esat bagāts, - Antija teica. -Atceros, ka Ficroja ielas namā jūs tāds nebijāt.

- Nebiju gan, - viņš piekrita, - bet tagad esmu. Šī skaistā māja un jaukais dārzs - es reizēm tajā roku zemi; vai atceraties, ka jūs man ieteicāt vairāk kustēties svaigā gaisā? Nu re, un man liekas, ka par to es varu pateikties jums - un Amuletam.

- Es ļoti priecājos! - sacīja Antija un noskūpstīja veco kungu. Viņš satrūkās.

- Tas nemaz vairs nelikās sapnis, - viņš teica, un viņa balss iedrebējās.

- Tas arī nav īsts sapnis, - Antija klusi sacīja. - Tas viss ir dala no Amuleta... tas ir ļoti īpašs, reāls sapnis, mīļo Džimij!

- A! - vīrietis iesaucās. - Kad tu mani tā uzrunā, tad es zinu, ka sapņoju. Mana mazā māsa... reizēm es viņu redzu sapnī... Bet tie sapņi nav tik reāli kā šis. Vai atceries, kā es reiz sapņoju, it kā tu man būtu atnesusi Babilonas gredzenu?

- Mēs visi to atceramies, - sacīja Roberts. - Vai jūs aizgājāt no Ficroja ielas nama tāpēc, ka bijāt kļuvis pārāk bagāts?

- Ak nē! - skolotais kungs ar pārmetumu balsī atsaucās. - Man tas nebūtu nācis ne prātā! Es aizgāju tad, kad nomira jūsu vecā aukle, un... Kas tad nu?

- Vecā aukle ir mirusi? - Antija jautāja. - Ai, nē!

- Jā gan, tāds liktenis lemts mums visiem. Nu jau pagājis diezgan ilgs laiks.

Džeina pacēla Amuletu savā trīcošajā plaukstā.

- Nāciet! - viņa iesaucās. - Iesim drīzāk mājās! Viņa var nomirt, pirms mēs tur ierodamies, un tad mēs nekad nevarēsim iedot viņai savu dāvanu! Ejam ātrāk!

- Ai, nelieciet šim sapnim beigties! - skolotais kungs lūdza.

- Tam jābeidzas, - Antija atbildēja un noskūpstīja viņu vēlreiz.

- Ja runa ir par miršanu, tad jaatvadās vien ir! -teica Roberts. - Es ļoti priecājos, ka esat bagāts, slavens un laimīgs!

- Nāciet taču! - iesaucās Džeina, nepacietībā piecirzdama kāju pie zemes.

Un viņi devās atpakaļ. Gandrīz tūlīt pēc tam, kad viņi bija atgriezušies Ficroja ielā, vecā aukle ienesa tēju. Līdzko viņa ar paplāti parādījās durvīs, meitenes metās viņai pretī un gandrīz apgāza viņu kopā ar visu paplāti.

- Nemirsti! - Džeina iesaucās. - Lūdzu, lūdzu, ne! -Un Antija piebalsoja: - Mīļā, labā auklīt, lūdzu, lūdzu, nemirsti!

- Ak tu Kungs un tētīt! - aukle jutās ļoti pārsteigta. - Es vēl nemaz netaisos mirt, lai Dievs žēlīgs! Kas jums, mīlīši, noticis?

- Nekas. Tikai nemirsti!

Aukle nolika paplāti un pēc kārtas apskāva abas meitenes. Zēni patiesā sirsnībā uzsita viņai pa plecu.

- Es jūtos tik labi kā vēl nekad! - aukle teica. - Kā jums ienāca prātā tādas blēņas? Jūs vienkārši pārāk ilgi esat nosēdējušies pustumsā, re, kur tā vaina!

Krēsla pavisam sabiezējusi. Laidiet nu mani vaļā, lai varu aizdedzināt gāzi!

Dzeltena gaisma apspīdēja četras bālas sejas.

- Mēs tevi ļoti mīlam, - Antija teica, - un mēs tev uztaisījām bildi, lai parādītu, cik ļoti mēs tevi mīlam. Velc to ārā, Siri!

Iestiklotais mīlestības apliecinājums tika izvilkts no dīvāna apakšas un pasniegts auklei.

- Uzmanīgi! - sacīja Sirils. - Līme vēl nav gluži nožuvusi.

- Cik skaisti! - vecā aukle iesaucās. - Ak manu dieniņ, cik skaisti! Un visas jūsu bildes, un vēl tik mīlīgs uzraksts! Es tak vienmēr esmu teikusi, ka jums sirds ir īstajā vietā, kaut arī reizēm jūs šo to piemirstat. Ak vai! Tas nu gan ir kaut kas! Es nemaz nezinu, kad vēl esmu bijusi tik priecīga!

Aukle apskāva visus bērnus pēc kārtas. Un todien arī zēniem pret to nebija nekādu iebildumu.

* * *

- Kā tas sanāk, ka mēs Tagad varam atcerēties visu par Nākotni? - Antija mīļi, bet neatlaidīgi pamodināja psamiādu, lai uzdotu šo jautājumu. - Kāpēc mēs varam atcerēties, ko redzējām Nākotnē, un tomēr tad, kad bijām Nākotnē, mēs nevarējām atcerēties neko no tās nākotnes, kura tobrīd jau bija pagātnē -Amuleta atrašanas brīdi?

- Ak mūžs, kas par muļķīgu jautājumu! - psami-āda atcirta. - Skaidrs, ka jūs nevarat atcerēties to, kas vēl nav noticis!

- Bet Nākotne arī vēl nav notikusi, - Antija neatlaidās, - un to mēs atceramies pavisam labi.

- Ak, tas jau nav tas, kas ir noticis, mans lāga bērns, - psamiāda ērcīgi atbildēja, - tā ir tikai pravietiska vīzija. Arī sapņus taču jūs atceraties, vai ne? Kāpēc lai neatcerētos vīzijas? Jūs joprojām nespējat apjēgt visvienkāršākās lietas!

Un tā atkal ar skubu ielīda smiltīs.

Antija naktskreklā noskrēja lejā, lai pirms gulētiešanas vēlreiz noskūpstītu veco aukli un vēlreiz pamestu skatienu uz skaisto mīlestības apliecinājumu, kuram līme beidzot bija pilnīgi nožuvusi un kurš savā iestiklotajā krāšņumā lepni karājās pie virtuves sienas.

- Arlabunakti, manu zelta gabaliņ! - vecā aukle teica. - Un skaties, ka tu man neapsaldējies, šitā skraidelēdama!

13. nodaļa KUĢA BOJĀEJA PIE ALVAS SALĀM

- Zils un sarkans kopā ir violets, — Džeina klusi teica.

- Vienmēr ne! - iebilda Sirils. - Tam ir vajadzīga tumši sarkana un tumši zila krāsa. Ja tu sajauksi spilgti sarkano ar koši zilo, tu dabūsi vispretīgāko krāsu pasaulē.

- Vispretīgākā krāsa šinī kastē ir sēpijas brūnā, -teica Džeina, sūkādama otu.

Visi četri bērni nodarbojās ar gleznošanu. Pateicības jūtu uzplūdā, ko vēl vairāk pastiprināja Roberta gleznotā magoņu vītne, aukle bija uzdāvinājusi katram no viņiem krāsu kasti par vienu šiliņu un

papildinājusi šo velti ar veselu kaudzi vecu "Londonas Ilustrēto Ziņu" eksemplāru.

- Sēpiju iegūst no pretīgas tinteszivs, - pamācoši sacīja Sirils.

-Arī violetu krāsu iegūst no zivs, tāpat kā no sarkanās kopā ar zilo, - teica Roberts. - Vismaz Tiras violeto noteikti iegūst no zivs, to es zinu droši.

- No jūras vēžiem? - Džeina sapņaini vaicāja. - Kad tos izvāra, tie ir sarkani, bet nevārītie ir zili. Ja samaisītu vārītus vēžus ar nevārītiem, tad dabūtu Tiras violeto.

- Es gan neko negribētu maisīt ar dzīviem vēžiem, - Antija noskurinādamās teica.

- Bet citu sarkanu un zilu zivju nav, - Džeina atbildēja, - tāpēc tev nekas cits neatliktu.

- Tad es labāk iztiktu bez violetas krāsas, - Antija atbildēja.

- Tiras violetā krāsa, kad to ieguva no zivs... tas ir, nevis no zivs, bet no divvāku gliemja, neizskatījās tāda kā tagad un arī vēlāk bija citāda, - teica Roberts. - Tā patiesībā bija purpursarkana krāsa, ko bija iecienījuši Romas imperatori. Un gliemenē iekšā tā krāsa nemaz nebija skaista. Kaut kāda dzeltenīgi bāla putra.

- Kā tu to zini? - jautāja Sirils.

- Izlasīju, - Roberts atbildēja ar izglītota cilvēka pieticīgo lepnumu.

- Kur? - Sirils nerimās.

- Nodrukātu uz papīra, - vēl pieticīgāk un lepnāk atteica Roberts.

- Un tu domā, ka viss, kas nodrukāts, ir taisnība! -Sirils izmeta ar gluži saprotamu aizkaitinājumu. -Tā nemaz nav! Tēvs teica, Uz papīra drukā ļoti daudz melu, it sevišķi avīzēs.

- Redzi, šoreiz tā nebija avīze, - Roberts atteica nenoliedzami ērcinošā tonī, - tas bija rakstīts grāmatā.

- Cik burvīgs ir cinka baltums! - sacīja Džeina, atkal sapņaini sūkādama otu.

- Es tam neticu, - Sirils teica Robertam.

- Pagaršo pats! - Roberts ierosināja.

- Es nerunāju par cinka baltumu. Es runāju par to, ka kaut kāda tur dzeltenīga zivju vai gliemju putra var pārvērsties violetā un...

-Ai! - iesaucās Antija, loti aši pielēkdama kājās. - Es jūtos nogurusi no šīs gleznošanas! Dosimies kaut kur ceļojumā ar Amuletu! Un pamēģināsim šoreiz ļaut izvēlēties pašam Amuletaml

Sirils un Roberts piekrita, ka tā ir laba doma. Džeina bija ar mieru pārtraukt gleznošanu, jo cinka baltums, kā viņa izteicās, kaut arī burvīgs, tomēr pēc pārāk ilgas lietošanas izraisa dīvainas sajūtas rīkles galā.

Amulets tika pacelts gaisā.

- Aizved mūs kaut kur uz Pagātni, - sacīja Džeina, - ved, kurp gribi, tikai uz tādu vietu, kur būtu tu pats! - Pēc tam viņa izrunāja Spēka vārdu.

Nākamajā brīdī visi sajuta dīvainu šūpošanos un līgošanos - kaut ko līdzīgu sajūtām, kādas rodas, braucot zvejas laivā. Un, taisnību sakot, tas nebija visai patīkami, jo viņi attapās lielā, kuģim līdzīgā laivā. Tā bija neparasta laiva - ar augstiem sāniem, kuros bija caurumi airu ievietošanai. Tās galā bija augsts stūrmaņa sēdeklis, un tās priekšgals bija izveidots kā milzu dzīvnieka galva ar lielām, izvelbtām acīm. Laiva brīvi peldēja, noenkurota līcī, un līcis bija ļoti rāms. Tās apkalpe sastāvēja no melnīgsnējiem, stiegrainiem vīriem ar melnām bārdām un matiem. Viņiem bija ļoti maz apģērba, vienīgi apmetņi, kas sniedzās no vidukļa līdz ceļgaliem, un apaļas cepurītes ar tādu kā izcilni augšpusē. Viņi izskatījās ļoti aizņemti, un viņu nodarbošanās bērniem likās tik interesanta, ka tie pirmajā brīdī pat aizmirsa prātot, kurp īsti Amulets viņus atvedis.

Arī apkalpes viri šķita parak aizņemti, lai pamanītu bērnus. Vīri stiprināja niedru grozus pie garas virves, kurai galā bija liels korķa gabals, un katrā grozā viņi lika gliemežus vai sīkas vardītes. Pēc tam viņi izmeta virvi aiz borta, grozi nogrima ūdenī, bet korķa gabals palika peldam. Un visapkārt zilajā ūdenī peldēja citas laivas, un arī tajās braucēji noņēmās ar virvēm un groziem, gliemežiem un vardēm.

- Ko jūs tur darāt? - Džeina pēkšņi jautāja kādam vīrietim, kuram bija vairāk apģērba nekā pārējiem un kurš izskatījās tāds kā kapteinis vai darbu vadītājs. Vīrietis satrūkās un veltīja viņai pārsteigtu skatienu, tomēr šis cilvēks bija redzējis tik daudz svešu zemju, ka šie neparastā izskata līdzbraucēji viņam nelika ilgi brīnīties.

- Zvejojam krāsvielu gliemenes, - viņš īsi atbildēja. - Kā jūs te nokļuvāt?

- Mums ir tāda burvība, - Roberts bezrūpīgi attrauca. Kapteinis pataustīja amuletu, kas karājās viņam kaklā.

- Kas šī par vietu? - jautāja Sirils.

- Protams, Tira! - vīrietis atbildēja. Tad viņš atkāpās atpakaļ un kaut ko klusi teica vienam no saviem jūrniekiem.

- Tagad mēs uzzināsim patiesību par tavu dārgo putras zivi, - sacīja Sirils.

- Bet mēs taču neteicām, lai mūs ved uz Tiru! -brīnījās Džeina.

- Laikam jau Amulets dzirdēja mūsu sarunas. Patiesībā tas bija ļoti laipni no viņa, - teica Antija.

- Un šeit jābūt arī Amuletam, - sacīja Roberts. - Tik nelielā laivā mums noteikti izdosies to atrast. Interesanti, pie kura no visiem šiem vīriem tas ir!

- Ai, skatieties, skatieties! - piepeši iesaucās Antija. Vienam no jūrniekiem uz kailajām krūtīm mirgoja

kaut kas sarkans. Tas izskatījās tieši tāds pats kā puse no bērnu rīcībā esošā dārguma.

Džeina pārtrauca vētrainu izjūtu piesātināto klusumu.

- Tātad mēs to esam atraduši! - viņa iegavilējās. - Ai, ņemsim to tūlīt pat un dosimies mājās!

- Viegli pateikt - "ņemsim”! - atmeta Sirils. - Viņš izskatās ļoti stiprs.

Tā bija taisnība, kaut gan pārējie jūrnieki izskatījās vēl stiprāki par šo cilvēku.

- Cik savādi! - Antija domīgi teica. - Man ir tāda sajūta, ka es šo vīru kaut kur esmu redzējusi.

- Viņš ir diezgan līdzīgs mūsu skolotajam kungam, - sacīja Roberts, - bet es jums tūlīt pateikšu, kam viņš ir vēl vairāk līdzīgs...

Tajā brīdī jūrnieks paskatījās augšup. Viņa acis sastapa Roberta skatienu - un nedz Robertam, nedz pārējiem vairs nebija nekādu šaubu par to, kur viņi šo cilvēku ir redzējuši agrāk. Tas bija Rekh-marā, priesteris, kurš bija aizvedis viņus uz faraona pili un uz kuru Džeina bija lūkojusies atpakaļ cauri arkai, kamēr viņš skubināja faraona sargu savākt dārgumus un bēgt, ko kājas nes.

Neviens nejutās sevišķi iepriecināts par šo tikšanos, un neviens īsti nesaprata, kāpēc.

Aptaustīdama kleitas krokās paslēpto sava Amuleta pusi, Džeina pateica vārdos to, ko tajā brīdī juta arī pārējie:

- Ja notiks kaut kas nelāgs, mēs varam jebkurā brīdī doties atpakaļ!

Kādu laiku nekas slikts tomēr nenotika, un viņiem pat tika piedāvāts cienasts - vīģes un gurķi, un tas bija itin patīkams brīdis.

- Es redzu, ka jūs nākat no ļoti tālas zemes, -sacīja kapteinis. - Tā kā esat pagodinājuši manu laivu, ierazdamies tieši tajā, jums šeit jāpaliek līdz rītam. Tad es jūs aizvedīšu pie viena no mūsu varenajiem. Viņam patīk svešinieki no tālām zemēm.

- Iesim mājās! - Džeina čukstus teica. - Visas tās vardes pašlaik slīkst. Man šķiet, ka šie cilvēki ir nežēlīgi.

Taču zēni gribēja palikt un redzēt, kā virves no rīta tiks izvilktas no ūdens.

- Tas ir tāpat kā ar zušu un omāru ķeramiem groziem, - sacīja Sirils. - Grozi atveras tikai no ārpuses. Es gribu palikt!

Un viņi palika.

- Tā tur pretī ir Tira, - teica kapteinis, kurš acīmredzami centās būt laipns pret negaidītajiem viesiem. Viņš norādīja uz lielu, klintij līdzīgu salu, kas stāvus slējās augšup no jūras; tās augšdaļā pret debesīm iezīmējās augsti mūri un torņi. Dziļāk iekšzemē bija vēl kāda pilsēta.

-Arī tā ir daļa no Tiras, - paskaidroja kapteinis.

- Tā ir vieta, kur bagātajiem tirgoņiem ir izpriecu nami, dārzi un lauku apmetnes.

- Paskat, paskat! - Sirils pēkšņi iesaucās. - Kāds burvīgs mazs kuģītis!

Zvejas laivām pilnās burās garām traucās kāds kuģis. Kapteiņa seja pārvērtās. Viņš sarauca pieri, un viņa acis nikni iezvērojās.

- Nekaunīgais barbaru jaunekli! - viņš iesaucās.

- Tu uzdrošinies nosaukt Tiras^ kuģus par maziem? Jūra nepazīst lielākus kuģus! Šis kuģis ir bijis trīs gadu ceļojumā. To pazīst visās lielajās tirdzniecības ostās no šejienes līdz Alvas salām. Tas atgriežas ar bagātību un slavu. Pat enkurs tam ir no sudraba!

- Mēs no sirds lūdzam jums piedošanu! - Antija steigšus sacīja. - Mūsu zemē par "mazu" sauc visu, kas ir jauks un mīļš. Saprotiet, jūsu sieva, piemēram, varētu nosaukt jūs par "savu mazo mīlulīti".

- Lai tikai pamēģina! - kapteinis norūca, tomēr viņa acu zibšņi pierima.

- Tirdzniecība mums sokas, - viņš teica. - Par vienreiz krāsotu audeklu, par otrās šķiras stiklu un par vienkāršajām figūriņām, ko mūsu jaunie grebj tīrās vingrināšanās pēc, Tesas barbaru valdnieks laiž mūs savās sudraba raktuvēs. Tur mēs dabūjam tik daudz sudraba, ka atstājam viņiem savus dzelzs enkurus un braucam mājās ar sudraba enkuriem.

- Vienreizēji! - iesaucās Roberts. - Lūdzu, turpiniet! Ko nozīmē vienreiz krāsots audekls?

- Jūs patiešām esat barbari no vistumšākās tālienes! - kapteinis nicinoši atbildēja. - Visas bagātās zemes zina, ka mūsu greznākie audekli tiek krāsoti divreiz - tos sauc par dibapthām. No tādiem tiek šūtas tikai valdnieku, priesteru un prinču drānas.

- Un ko valkā bagātie tirgoņi savos izpriecu namos? - Džeina ar interesi vaicāja.

- Viņi valkā dibapthas. Mūsu tirgoņi ir prinči! -pikti atcirta kapteinis.

- Lūdzu, nedusmojieties, mums ļoti patīk klausīties nedzirdētus stāstus! Un mēs gribam uzzināt visu par krāsošanas mākslām, - draudzīgi sacīja Antija.

- Ak tā gan? — vīrietis ierūcās. - Tad tāpēc jūs esat šeit? No manis jau nu jūs krāsošanas noslēpumus neizdibināsiet!

Viņš devās projām, un bērni jutās noniecināti un neomulīgi. Un visu šo laiku viņus neatlaidīgi vēroja ēģiptieša garenās, šaurās acis. Arī tad, kad viņi

apgūlās uz apmetņu kaudzes, lai pārlaistu nakti, viņiem šķita, ka šīs acis vēro viņus cauri melnajai tumsai.

Nākamajā rītā no ūdens tika izvilkti grozi ar kaut ko līdzīgu lieliem gliemežvākiem.

Bērnu klātbūtne šajās norisēs jūtami traucēja, taču viņi centās būt pēc iespējas nemanāmi. Kamēr kapteinis atradās otrā laivas galā, viņi tomēr uzdeva dažus jautājumus kādam jūrniekam, kura seja šķita mazliet draudzīgāka nekā pārējās.

- Jā, - uzrunātais atbildēja, - šīs ir krāsvielu gliemenes. Tās pieder pie molusku grupas. Un ir vēl viena suga, ko ķer pie Sīdonas... Un tad vēl, protams, tās, ko lieto dibapthām. Bet tās ir pavisam citādas. Tās...

- Pievaldi mēli! - uzkliedza kapteinis. Un laipnais jūrnieks paklausīja.

Piekrautā laiva lēni apmeta līkumu salas galam, un vīri to pietauvoja vienā no lielajām ostām garā mola iekšējā daļā. Ostas līcis bija pilns ar visāda veida kuģiem, tāpēc Sirilam un Robertam te bija daudz interesantāk nekā abām viņu māsām. Mols un kuģu piestātnes bija viscaur apkrauti ar ķīpām un groziem, un starp tiem drūzmējās vergi un jūrnieki. Mazliet tālāk daži vīrieši trenējās niršanā no klints.

- Kolosāli! - iesaucās Roberts, kad viens no kailajiem, brūnajiem augumiem pāršķēla ūdens virsmu.

- Es domāju gan! - atmeta kapteinis. - Pat Persijas pērļu zvejnieki netiek mūsējiem līdzi! Tur, jūras dibenā, mums ir saldūdens avots. Mūsu nirēji peld turp un nes augšā saldūdeni ādas traukos! Vai jūsu barbari to spēj?

- Laikam gan ne, - Roberts atbildēja, apspiezdams neprātīgo vēlmi izskaidrot šim kapteinim Anglijas

ūdens apgādes sistēmu ar caurulēm, krāniem un citiem šīs jomas smalkumiem.

Kad viņi tuvojās piestātnei, kapteinis steidzās savest kārtībā savu ārieni. Viņš sasukāja matus, izķemmēja bārdu, uzvilka apģērba gabalu, kas atgādināja svīteri ar īsām piedurknēm, aplika platu, izšūtu jostu, uzlika kaklā kreļļu virteni un uzvilka pirkstā lielu zīmoggredzenu.

- Tā! - viņš noteica. - Es esmu gatavs. Ejam?

- Uz kurieni? - Džeina piesardzīgi jautāja.

- Pie Felesa, izcilā jūrasbraucēja! - vīrietis atbildēja. - Pie vīra, par kuru es jums stāstīju un kuram patīk barbari.

Tad uz priekšu panācās Rekh-marā un pirmoreiz sāka runāt.

- Es šos bērnus reiz pazinu citā zemē, - viņš teica. - Tu zini manas burvju spējas. Tas bija mans burvju spēks, kas atveda viņus šurp uz tavu laivu! Un tu zini, kādu peļņu viņi tev ienesīs. Es protu lasīt tavas domas. Ņem mani līdzi, lai varu redzēt, kas notiek ar viņiem tālāk, un pēc tam es veikšu burvību, kuru tev apsolīju par to, ka tu laipni paņēmi mani savā laivā!

Kapteinis uzlūkoja ēģiptieti ar diezgan nelabvēlīgu skatienu.

- Tātad tas biji tu! - viņš teica. - To man vajadzēja iedomāties. Labi, nāc līdzi!

Tā nu priesteris nāca līdzi, un meitenes vēlējās, kaut viņš to nedarītu. Taču Roberts pačukstēja:

- Muļķības - kamēr viņš ir kopā ar mums, mēs varam cerēt uz Amuletu! Ja kaut kas neies, kā vajag, mēs vienmēr varam laisties mājās!

Rīts bija spirgts un saulains; viņi bija baudījuši gardas un neparastas brokastis; viņi paši savām acīm bija redzējuši Amuleta pusi ēģiptietim ap kaklu. Tas viss radīja bērnos labu noskaņojumu. Itin mundri viņi izsoļoja cauri pilsētas vārtiem - virs tiem nebija izliektas velves, bet liela, plakana akmens plātne - un devās tālāk pa ielu, kurā valdīja kodīga zivju, ķiploku un tūkstoš citu nenosakāmu un vēl kodīgāku vielu smaka. Taču vēl daudz nepatīkamāka smaka

valdīja ap fabriku, kurā kapteinis iegāja pārdot savu nakts guvumu. Es labprāt tev aprakstītu šo fabriku sīkāk, bet man nav tam laika, un pilnīgi iespējams, ka krāsotavas iekārtojums tevi sevišķi neinteresē. Es tikai pateikšu, ka Roberts triumfēdams pierādīja savu taisnību. Krāsviela patiešām bija dzeltenīgi balts šķidrums, pēc konsistences līdzīgs krējumam, un tas oda pēc ķiplokiem daudz stiprāk nekā ķiploki paši.

Kamēr kapteinis kaulējās ar krāsotavas saimnieku, ēģiptietis pienāca pie bērniem un negaidot klusi sacīja:

- Uzticieties man!

- Kaut mēs to varētu! - Antija teica.

- Jums šķiet, ka es gribu jūsu Amuletu, - sacīja ēģiptietis. - Un tāpēc jūs man neuzticaties.

- Jā, - Sirils bez aplinkiem atbildēja.

- Bet jūs paši gribat dabūt manu Amuletu, un tomēr es jums uzticos.

- Tur ir sava taisnība, - atzina Roberts.

- Mums ir abas Amuleta puses, - priesteris teica, - bet mums vēl trūkst adatas, kura tās kādreiz savienoja. Izredzes to dabūt mums ir tikai tad, ja visi paliekam kopā. Ja šīs trīs daļas reiz šķirtas, tad tās vairs nav atrodamas vienā un tai pašā vietā un laikā. Esiet gudri! Mūsu intereses ir kopīgas.

Pirms kāds paspēja atbildēt, atgriezās kapteinis kopā ar krāsotavas saimnieku. Šim vīram bija sprogaini mati un bārda gluži kā Babilonas vīriem, un viņš bija ģērbies līdzīgi kapteinim, taču viņa apģērbs bija krāšņāks, rotāts ar zeltu un izšuvumiem. Viņam ap kaklu bija kreļļu un sudraba kaklarotas un stikla amulets ar cilvēka seju, kas izskatījās ļoti līdzīga viņa paša sejai un bija iestrādāta starp divām buļļu galvām; arī ap roku locītavām un augšdelmiem viņam bija zelta un sudraba aproces. Viņš vērīgi aplūkoja bērnus un tad teica:

- Mans brālis Feless ir nupat atgriezies no Tar-tēsas. Viņš ir savā dārza mājā, ja vien nav aizgājis dumbros medīt meža kuiļus. Krastā viņu neganti moka garlaicība.

- Ā, viņš ir īstens feniķietis! - sacīja kapteinis. - Tira, Tira lai dzīvo mūžam! O, Tira lai mūžam valda pār viļņiem, kā teikts mūsu dziesmā! Es tūdaļ došos pie viņa un parādīšu viņam savus jaunos barbarus!

- Dari tā! - atteica krāsotavas saimnieks. - Viņi ir ļoti dīvaini, vai ne? Cik briesmīgi apģērbi, un cik to daudz! Un paskat, kā viņiem apautas kājas! Patiešām atbaidoši!

Roberts nespēja atvairīt domu, cik viegli un reizē patīkami būtu sakampt šo krāsotāju aiz kājām un atmuguriski iemest tepat blakus lielajā tvertnē. Bet, ja viņš tā darītu, tad nākamajā brīdī atliktu tikai bēgt projām, tāpēc viņš apvaldīja šo impulsu.

Šim Tiras piedzīvojumam piemita kaut kas tāds, kas to darīja atšķirīgu no visiem pārējiem piedzīvojumiem. Tas nez kāpēc likās mierīgāks. Un neapstrīdams bija tas apstāklis, ka meklētais burvju priekšmets karājās tepat ēģiptietim kaklā.

Tāpēc bērni ar prieku izbaudīja visas tā norises -braucienu laivā no Salas pilsētas līdz krastam, jāšanu uz ēzeļiem, kurus kapteinis noīrēja pie iekšzemes pilsētas vārtiem, un skaistās zemes apskati, kurā viņi redzēja neskaitāmas palmas, vīģu un ciedru kokus. Šī zeme bija kā dārzs - ap olīvkokiem un zīdkokiem vijās mežvīteņi, sausserži un jasmīni, krāšņi ziedeja tulpes un gladiolas, un mandragoras puduri ar zvanveida ziediem, kuri šķiet darināti no tumš-ziliem dārgakmeņiem. Tālumā slējās Libānas kalni.

Nams, pie kura viņi beidzot nonāca, izskatījās diezgan līdzīgs vasaras mājai - tas bija garš un zems, un tā fasādi greznoja stabu rinda. Visapkārt tam auga ciedri un platānas, veidojot tīkamu paēnu.

Visi nokāpa zemē, un ēzeļi tika aizvesti projām.

- Kāpēc šī vieta ir tik līdzīga Rošervilai? - Roberts nočukstēja un tūlīt pats atrada atbildi:

- Tāpēc, ka tā ir vieta, kur var pavadīt laimīgu dienu.

- Ļoti cildināmi no kapteiņa, ka viņš atveda mūs uz tik kolosālu vietiņu! - teica Sirils.

- Vai jums neliekas, - vaicāja Antija, - ka šeit viss ir daudz reālāks nekā tas, ko esam redzējuši līdz šim? Gluži kā brīvdienas lauku mājās!

Bērni tika ievesti lielā zālē un atstāti vieni. Grīdu veidoja mozaīka - apbrīnojami kuģu, jūras dzīvnieku un zivju attēli. Pa atvērtajām durvīm varēja redzēt skaistu, ziediem apstādītu pagalmu.

- Es labprāt padzīvotu te veselu nedēļu, - teica Džeina, - un katru dienu jātu ar ēzeli!

Visi jutās ļoti pacilāti. Pat ēģiptietis izskatījās patīkamāks nekā citkārt. Un tad pavisam pēkšņi atgriezās kapteinis ar apmierinātu smaidu sejā. Kopā ar viņu zālē ienāca mājas saimnieks. Viņš vērīgi aplūkoja bērnus un divreiz pamāja ar galvu.

- Jā, - viņš teica, - mans kalps tev samaksās solīto. Bet par šo ēģiptiešu suni gan es tik lielu naudu nemaksāšu!

Un abi atkal izgāja ārā.

- Nu mēs esam iekļuvuši kārtīgās sprukās! - ēģiptietis teica.

- Kādās sprukās? - bērni visi reizē jautāja.

- Vai tad jūs nesaprotat? - atjautāja Rekh-marā. - Mūsu draugs jūrasbraucējs ir pārdevis mūs verdzībā!

Negaidītās vēsts izraisītajam apjukumam sekoja steidzīga apspriede. Arī priesterim tika atļauts tajā piedalīties. Viņš ierosināja palikt uz vietas, jo briesmas pagaidām nedraud, bet Amuletam savā pilnvērtīgajā izskatā jābūt kaut kur tepat tuvumā, citādi viņi šai vietā nemaz nebūtu nonākuši. Pēc neilgām pārrunām bērni nolēma paklausīt šim padomam.

Pret bērniem te izturējās drīzāk kā pret viesiem, nevis kā pret vergiem, taču ēģiptieti tūlīt aizsūtīja uz virtuvi strādāt.

Feless, nama saimnieks, pēc valdnieka pavēles tajā pašā vakarā devās nākamajā jūras braucienā. Un, kad viņš bija projām, viņa sieva pārliecinājās, ka šo bērnu sabiedrībā ir ļoti interesanti, tāpēc skubināja tos runāt, dziedāt un dejot līdz vēlai vakara stundai. - Tā jūs palīdzat man novērst domas no manām bēdām, - viņa paskaidroja.

- Man patīk būt par verdzeni, - Džeina nebēdīgi atzina, kad visi saritinājās uz lielajiem, mīkstajiem spilveniem, kas kalpoja viņiem par guļvietu.

Bērni pamodās, kad visapkārt valdīja melna nakts, un viņi pamodās no tā, ka katrs juta pār seju pārslīdam svešu plaukstu un dzirdēja čukstu:

- Cietiet klusu, citādi viss būs pagalam!

Un viņi cieta klusu.

- Tas esmu es, priesteris Rekh-marā, - čukstoša balss turpināja. - Vīrs, kas mūs atveda, ir atkal aizbraucis jūrā, un viņš ar varu atņēma man Amuletu. Es nezinu burvības, ar kādām to varētu atdabūt. Vai jūsu Amuletam piemīt tāda burvība?

Tagad visi jau bija pilnīgi nomodā.

- Mēs varam nokļūt pie viņa, - teica Sirils, pielēkdams kājās, - bet viņš var atņemt mums arī mūsējo un var kļūt ļoti nikns par to, ka esam viņam sekojuši.

- Par to es parūpēšos, - ēģiptietis tumsā teica.

- Tikai labi paslēpiet savu Amuletu!

Tad istabas necaurredzamajā tumsā Tiras lauku namā viņi atkal pacēla Amuletu un izrunāja Spēka vārdu.

Visi izgāja cauri arkai uz kuģa, kas svaidījās un mētājās brāzmainas jūras viļņos. Saspiedušies kopā, viņi neredzami notupēja līdz rītausmai, un Sirilam un Džeinai bija pavisam nelāga dūša. Kad virs tēraudzilajām bangām parādījās palsa rīta ausma, viņi izslējās tik taisni, cik kuģa varenās šūpas to ļāva. Kad rūdītais jūrasbraucējs un dēkainis Feless piepeši apgriezās un ieraudzīja negaidītos viesus, viņš kļuva pavisam bāls.

- Tā! - viņš izdvesa. - Kaut kas neredzēts!

- Saimniek, - ēģiptietis paklanīdamies viņu uzrunāja, un izrādījās, ka klanīties šeit ir vēl grūtāk nekā nostāvēt taisni, - mūs šurp atveda burvju spēks no svētā Amuleta, kurš karājas tev kaklā.

- Kaut kas neredzēts! - Feless atkārtoja. - Augstā debess!

- Uz kādu ostu dodas šis kuģis? - jautāja Roberts ar jūrnieka lietpratību.

- Vai tu esi jūrnieks? - Feless noprasīja, un Robertam vajadzēja atzīties, ka ne.

- Nu tad es tev varu droši sacīt, - Feless teica,

- ka mēs dodamies uz Alvas salām. Vienīgi Tira zina, kur atrodas Alvas salas! Mēs glabājam šo lielisko noslēpumu no visas pasaules. Tas mums ir tāds pats spēks kā jūsu burvju mākslas.

Tagad viņš runāja pavisam citādā balsī un izskatījās, ka viņš jūt gan pret bērniem, gan pret Amuletu krietni lielāku bijību nekā iepriekš.

- Jūs šajā braucienā sūtīja valdnieks, vai ne? - jautāja Džeina.

- Jā, - Feless atbildēja, - viņš lika man pacelt buras un doties ceļā kopā ar divdesmit drosmīgiem vīriem un šo komandu. Jūs brauksiet mums līdzi un redzēsiet daudz brīnumu!

Paklanījies viņš devās projām.

- Ko mēs tagad darīsim? - jautāja Roberts, kad Feless bija atstājis viņus ēdam brokastis - kaltētus augļus un kaut ko līdzīgu ļoti cietiem sausiņiem.

- Pagaidīsim, līdz kuģis piestās Alvas salās, -Rekh-marā atbildēja, - tur mēs atradīsim barbarus, kuri mums palīdzēs. Naktī uzbruksim viņam un norausim svēto Amuletu no viņa nelietīgā kakla! - viņš piebilda, nikni nošņirkstinādams zobus.

- Kad mēs nokļūsim Alvas salās? - jautāja Džeina.

- Varbūt pēc sešiem mēnešiem, varbūt pēc gada, -ēģiptietis moži atbildēja.

- Dzīvot tā veselu gadu? — Džeina iekliedzās, un Sirils, kurš joprojām jutās tik slikti, ka nespēja pat domāt par brokastīm, izmisis sakņupa un nodrebinājās.

Tad ierunājās Roberts:

- Paklausieties, mēs varam saīsināt šo gadu.

Džeina, velc ārā Amuletu! Vēlies, lai mēs atrastos tur, kur būs Amulets, kad līdz Alvas salām būs atlikušas divdesmit jūdzes! Tad mums vēl pietiks laika visu izplānot. ,

Tas tika izdarīts, un tam bija vajadzīgs tikai īss mirklis. Tagad viņi atradās uz tā paša kuģa starp pelēkajām ziemeļu debesīm un pelēko ziemeļu jūru. Bāli dzeltenā strēlē rietēja saule. Kuģis bija tas pats, tomēr tas bija pārvērties un pārvērtusies bija arī komanda. Jūrnieki izskatījās noguruši un netīri, viņu drēbes bija skrandainas un saplēstas. Un bērni saprata: kaut gan viņi pārlēkuši deviņiem mēnešiem, kuģim tos visus vajadzējis nodzīvot. Feless izskatījās novājējis, un viņa sejā iezīmējās dziļas rūpju rievas.

- Ha! - viņš iesaucās. - Burvība atvedusi jūs atpakaļ! Par to es diendienā skaitīju lūgšanas visus šos deviņus mēnešus - un tagad jūs esat šeit! Vai jums ir burvju spēks, kas var palīdzēt?

- Kāda palīdzība tev vajadzīga? - klusi vaicāja ēģiptietis.

- Man vajadzīgs milzu vilnis, kas aizslaucītu svešzemju kuģi, kurš brauc mums pa pēdām! Pirms mēneša tas mūs izsekoja, slēpdamies aiz dievu pīlāriem, un tagad tas seko, visu laiku seko, lai izzinātu Tiras noslēpumu - Alvas salu atrašanās vietu! Ja es varētu stūrēt naktī, es vēl pagūtu no viņiem aizbēgt, taču šonakt zvaigznes mums nerādīs ceļu.

- Tur mana burvība nespēj tev palīdzēt, - ēģiptietis atbildēja.

Bet Roberts teica:

- Manas burvju mākslas nespēj sacelt milzu viļņus, bet es varu tev parādīt, kā stūrēt bez zvaigznēm.

Viņš izvilka kompasu, kas maksāja vienu šiliņu, un, par laimi, tas joprojām darbojās. Tas bija atpirkts skolā no kāda zēna par pieciem pensiem, kaučuka gabalu, vaļa kaula plāksnīti un pusi no sarkanā zī-mogvaska stienīša.

Roberts parādīja Felesam, kā šī ierīce darbojas. Un Feless bija pārsteigts par kompasa maģisko patiesības spēju.

- Es tev to uzdāvināšu, - Roberts teica, - ja dosi man pretī burvju priekšmetu, kas karājas tev ap kaklu!

Feless neatbildēja. Viņš iesmējās, tad izrāva kompasu Robertam no rokas un, joprojām smiedamies, aizgriezās.

- Neuztraucies! - priesteris pačukstēja. - Mūsu laiks vēl nāks!

Krēsla sabiezēja, un Feless, sakumpis līdzās blāvam lākturim, stūrēja kuģi ar kompasu, kas bija pirkts par šiliņu Kristāla pilī.*

Neviens nezināja, kā peld svešais kuģis, bet pēkšņi nakts tumsā no kuģa pakaļgala atskanēja sardzes vīra izmisīgs sauciens:

- Tas ir mums pavisam tuvu!

- Un mēs esam tuvu piestāšanās vietai, - noteica Feless. Brīdi klusējis, viņš pēkšņi pagrieza kuģi uz citu pusi, tad piecēlās kājās un sāka runāt.

- Mani krietnie draugi un cildenie vīri, kas esat kopā ar mani drosmīgi devušies šajā braucienā pēc mūsu valdnieka pavēles! - viņš teica. - Nekrietnais svešzemju kuģis ir mums tuvu uz pēdām! Ja mēs piestāsim krastā, a rī viņi piestās krastā, un vienīgi dievi zina, vai viņi mūs neuzveiks cīņā un pēc tam neaizvedīs sev līdzi Tiras noslēpumu, lai darītu bagātu savu nožēlojamo zemi! Vai mēs ļausim tam notikt?

- Neparko! - atsaucās pusducis vīru viņa tuvumā. Vergi lejā sparīgi airēja un nevarēja sadzirdēt viņa vārdus.

Piepeši ēģiptietis ar niknu sparu metās viņam virsū - kā meža zvērs uzbrukumā. - Atdod manu Amuletu! - viņš iesaucās un tvēra pēc burvju priekšmeta. Ķēdīte, kurā tas karājās, pārtrūka, un Amulets palika priestera plaukstā.

Feless iesmējās, cenzdamies noturēt līdzsvaru pret kuģa svārstībām, kas sekoja airu vēzieniem.

- Tagad nav īstais laiks burvju spēlītēm un trikiem! - viņš teica. - Mēs esam dzīvojuši kā vīri un mirsim kā vīri mūsu Tiras, mūsu slavenās pilsētas

' Kristāla pils - 1851. gada Lielās izstādes ēkas nosaukums; ēka tika pārcelta uz vietu Londonas tuvumā un pārveidota par pastāvīgu izklaižu vietu. 1936. gadā tā gāja bojā ugunsgrēkā. 268

dēļ! "Tira, Tira lai dzīvo mūžam! Tira lai vienīgā valda pār viļņiem!” Es stūrēšu kuģi tieši uz Pūku klintīm, un mēs iesim bojā mūsu pilsētas dēļ, kā drosmīgiem vīriem pienākas! Gļēvuļi, kuri mums slapstīdamies seko, noslīks kā vergi - un būs mūsu vergi, kad mēs atgriezīsimies dzīvē! Tira, Tira lai dzīvo mūžam!

Atskanēja skaļi saucieni, un tiem pievienojās vergu balsis no lejas.

-Ātrāk ņem Amuletu! - iesaucās Antija un pacēla to gaisā. Rekh-marā pacēla otru Amuleta pusi, kuru bija atņēmis Feless. Tika izrunāts Spēka vārds, un kaucošajā vējā zem melnajām debesīm uz bojāejai lemtā kuģa klāja izauga divas lielas arkas. No katra Amuleta strāvoja spoža, skaista, zaļa gaisma, kas tālu apspīdēja viļņus. Tā apgaismoja arī draudīgo klinšu melnos stāvus un asos zobus, kas rēgojās no ūdens labi ja pāris kuģu attālumā no izliektā, smailā priekšgala.

- "Tira, Tira lai dzīvo mūžam! Tira lai vienīgā valda pār viļņiem!” nāvei lemto jūrnieku balsis vienojās triumfa saucienā. Bērni izsteidzās cauri arkai un drebēdami un dienasgaismā mirkšķinādami acis, attapās Ficroja ielas viesistabā. Viņu ausīs joprojām skanēja vēja auri un airu troksnis, dārdošais kraksts, kuģa priekšgalam saduroties ar klinti, un bezbailīgo jūrasbraucēju pēdējie izsaucieni, vēstot par cilvēkiem, kuri dziedādami dodas nāvē savas mīļotās pilsētas dēļ.

* * *

- Un tā mēs atkal esam pazaudējuši Amuleta otru pusi, - teica Antija, kad bērni bija izstāstījuši savu jaunāko piedzīvojumu psamiādai.

- Blēņas! - atmeta psamiāda. - Tā nemaz nebija

otra puse. Tā bija šī pati puse, kura ir jums, - tā, kura netika saplēsta un pazaudēta! *

- Kā tā varēja būt šī pati puse? - Antija uzmanīgi vaicāja.

- Nu, ne jau tik burtiski, protams! Šī, kura ir pie jums, ir daudzus gadsimtus vecāka, bet tā, ko jūs redzējāt, noteikti nebija otra puse. Kādos vārdos jūs izteicāt savu vēlēšanos?

- Es neatceros, - sacīja Džeina.

- Toties es atceros! - atmeta psamiāda. - Jūs teicāt: "Aizved mūs uz tādu vietu, kur būtu tu pats\" Tieši tā Amulets izdarīja, un tāpēc tā bija šī pati puse.

- Saprotu, - noteica Antija.

- Bet pieminiet manus vārdus, - sacīja psamiāda,

- ar to priesteri jūs vēl pieredzēsiet nepatikšanas!

- Viņš likās pavisam draudzīgs, - Antija teica.

- Tik un tā es jums iesaku uzmanīties no priestera Rekh-marā!

- Ek, man tas Amulets jau apnicis! - sacīja Sirils.

- Tik un tā mēs nekad to neatradīsim.

- Atradīsim gan! - iebilda Roberts. - Vai esi aizmirsis trešo decembri?

- Hā! - Sirils iesaucās. - Patiešām biju aizmirsis!

- Es tam neticu, - teica Džeina. - Un es nemaz nejūtos labi.

- Es jūsu vietā nedotos Pagātnē agrāk par šo datumu, - teica psamiāda. - Šobrīd jums noteikti ir drošāk neiet uz tādu vietu, kur jūs atkal varat sastapt to ēģiptieti.

- Mēs, protams, darīsim tā, kā tu saki, - Antija laipni teica, - kaut gan viņa sejā ir kaut kas tāds, kas man ļoti patīk.

- Tāpēc nav nekādas vajadzības skriet viņam pakaļ! - psamiāda atcirta. - Pagaidiet līdz trešajam decembrim un gan tad redzēsiet, kas notiks!

Sirils un Džeina joprojām jutās slikti, un Antija allaž bija gatava darīt tā, lai citi justos labāk, tāpēc Robertam nekas cits neatlika kā piekāpties. Viņi apsolīja paklausīt psamiādas padomam. Un neviens no viņiem - pat psamiāda - nenojauta, kas īsti notiks šajā īpašajā datumā, kaut gan tu, pēc manām domām, to esi jau uzminējis.

14. nodaļa . DZIĻĀKĀ VĒLĒŠANĀS

Ja vien man būtu pietiekami daudz laika, cik daudz es tev varētu pastāstīt! Piemēram, to, kā visi četri bērni, par spīti psamiādas padomam, vienā ļoti lietainā dienā tomēr izgāja cauri Amuleta arkai zeltainā tuksnesī, atrada tur lielo Baalbekas templi un sastapa Fēniksu, kuru nekad vairs nebija cerējuši ieraudzīt. Un to, ka Fēnikss viņus nemaz neatcerējās līdz pat brīdim, kad iegrima tādā kā pravietiskā transā - ja to var dēvēt par atcerēšanos. Bet laika diemžēl man nav, tāpēc šī daļa man jāizlaiž, kaut gan tas bija brīnumains un aizraujošs piedzīvojums. Man jāizlaiž arī stāsts par to, kā bērni aizgāja uz hipodromu, paņēmuši līdzi psamiādu ceļojumu somā, un par to, kā piepeši un brīnumaini sāka piepildīties visu apkārtējo paustās vēlēšanās, līdz beidzot Antijai vajadzēja smilšu feju steigšus nest mājās un tādējādi palaist garām pusi no gaidītajām sacensībām. Un tad vēl diena, kad aukle bija aizgājusi apciemot savu draudzeni un četri bērni tumsā spēlēja paslēpes, un šī aizraujošā laika kavēkļa karstākajā brīdī Džeinu gandrīz līdz nāvei pārbiedēja pastnieka klauvējiens!

Viņa tomēr ienesa vēstules istabā un nolika tās priekštelpas skapja atvilktnē, lai tās stāvētu drošā vietā. Un vieta patiešām bija droša, jo vairākas nedēļas viņa par tām vairs pat neiedomājās.

Bija arī kāds ļoti labs notikums - bērni paņēma psamiādu līdzi uz "burvju lāktura" demonstrējumu un lekciju Kemdentaunas zēnu skolā. Lekcijā tika stāstīts par mūsu karavīriem Dienvidāfrikā. Lektors beidza savu runu ar vārdiem: - Un es ceru, ka ikvienam zēnam, kas atrodas šajā telpā, sirdī dīgst drosmes, varonības un pašaizliedzības sēkla, un es vēlos, kaut ikviens no jums izaugtu par cildenu, drosmīgu, nesavtīgu un godājamu pilsoni savai diženajai valstij, kuras labā daudzi mūsu karavīri ir atdevuši dzīvību! ;

Un tas, protams, piepildījās, dodot Kemdentaunai iespēju pamatoti lepoties ar savu ieguldījumu kopējās lietas labā.

Diemžēl lektors bija pieminējis tikai zēnus, un, kā sacīja Antija, viņām ar Džeinu tagad pienāksies kļūt cildenām un nesavtīgām bez jebkādas palīdzības no malas. Bet Džeina teica: - Es domāju, ka mēs tādas esam jau no dabas. Tikai zēniem ir vajadzīgs burvju spēks, lai viņi kļūtu drosmīgi. - Tas gandrīz kļuva par cēloni pamatīgai ķildai.

Un droši vien tu gribētu arī dzirdēt notikumu ar makšķerkātu, makšķerāķiem un kaimiņmājas ķēkšu -tas bija diezgan uzjautrinošs stāsts, kaut arī ķēkšai nemaz tā nelikās, - bet man nepietiek laika arī tam.

Vienīgais, ko man atliek laika tev izstāstīt, ir piedzīvojums ar Maskelīnu un Kuku, un Negaidīto Parādību - un tas ir arī šī stāsta beigu sākums.

Tā bija aukle, kas pārtrauca drūmo rudens lietus mūziku pret logu rūtīm, ierosinādama bērniem aiziet uz Ēģiptiešu zāli Anglijas Noslēpumu namā. Kaut gan bērniem bija pamatoti, bet privāti iemesli apzināties, ka viņu pašu konkrētajam noslēpumam ir pavisam citāds raksturs, visi četri uzņēma šo ierosinājumu ar lielu pacilātību. Visiem bērniem, tāpat kā ļoti daudziem pieaugušajiem, patīk vērot burvju trikus.

- Tas ir Pikadilli rajonā, - teica vecā aukle, rūpīgi noskaitīdama Sirilam saujā vajadzīgo šiliņu daudzumu, -jāiet pa kreisi no loka, un nav necik tālu. Tur ārpusē ir lielas kolonnas, tādas kā pie Kārtera sēklu tirgotavas Holbornā. Tā vieta ir drusku līdzīga Jūstona stacijai, tikai nav tik liela.

- Jā, es zinu! - teica visi bērni pēc kārtas.

Un tā viņi devās ceļā.

Bet, kaut gan viņi visu laiku gāja pa Pikadilli kreiso pusi, viņi neredzēja nevienu ēku ar kolonnām, kura būtu līdzīga Kārtera sēklu tirgotavai vai Jūstona stacijai, vai Anglijas Noslēpumu namam, kādu viņi to spēja atcerēties.

Beidzot viņi apturēja kādu steidzīgu sievieti un vaicāja, vai tā nezinot ceļu uz Maskelīna un Kūka namu.

- Nezinu vis, - sieviete atteica, steigdamās viņiem garām. - Es vienmēr iepērkos Centrā. - Un tas, kā sacīja Džeina, skaidri apliecināja, cik slikti pieaugušie pārzina vienkāršas lietas.

Beidzot viņi atrada policistu, kurš paskaidroja, ka Anglijas Noslēpumi tagad esot pienācīgi iekārtoti Svētā Georga namā. Tad viņi devās uz Langempleisu un nokavēja pirmos divus programmas numurus. Tomēr viņi vēl paguva noskatīties lielāko daļu brīnumaino zudību un atradību un nespēja ticēt, ka tā nav īsta burvība, kaut arī paši bija iepazinuši daudz lielāku burvības spēku.

- Ja babilonieši būtu redzējuši šos trikus! - čukstus sacīja Sirils. - Tas viņu veco burvju mākslinieku atstāj pilnīgi ēnā, vai ne?

- Cst! - Antija un vairāki citi klausītāji viņu apklusināja.

Robertam blakus bija brīva sēdvieta. Un brīdī, kad visu acis bija pievērstas skatuvei, uz kuras misters Devants lēja glāzēs visāda veida dzērienus no vienas un tās pašas kannas ar vienu vienīgu snīpi, un skatītāji ar sajūsmu tos nobaudīja, Roberts juta, ka sēdvieta viņam blakus vairs nav tukša. Viņš nebija manījis, ka tajā kāds būtu apsēdies. Gluži vienkārši vienā brīdī tur neviena nebija, bet nākamajā brīdī tur pēkšņi kāds bija.

Roberts pagriezās. Tas, kurš pēkšņi bija aizņēmis tukšo vietu, nebija neviens cits kā Rekh-marā -Amona priesteris!

Kaut gan skatītāju acis bija pievērstas misteram Deividam Devantam, mistera Deivida Devanta acis bija pievērstas skatītājiem. Un notika tā, ka viņa acis bija īpaši pievērstas tukšajai sēdvietai Robertam līdzās. Tāpēc viņš pavisam skaidri redzēja, kā šajā sēdvietā piepeši no nekurienes parādās ēģiptiešu priesteris.

"Tas tik ir varens triks!" viņš sev teica. "Un turklāt vēl taisni manu acu priekšā, tepat manā zālē! Man jāuzzina, kā tas tika izdarīts." Viņš nekad vēl nebija redzējis tādu triku, kuru nevarētu izdarīt pats, ja vien labi pacenstos.

Šajā brīdī jau daudzu skatītāju acis bija pievērstas ēģiptiešu priestera gludi skūtajai sejai un dīvaini tērptajam augumam.

- Kungi un dāmas! - misters Devants teica, izmantodams negaidīto izdevību. - Šo triku es nekad 274

agrāk neesmu veicis. Jūs pamanīsiet, ka nupat vēl tukšā sēdvieta - trešā no beigām galerijas otrajā rindā - tagad ir aizņemta un tajā sēž kāds senais ēģiptietis: varu garantēt, ka viņš ir īsts!

Viņš pat nenojauta, cik patiesi ir viņa teiktie vārdi.

Tagad visu skatieni bija pievērsti priesterim un bērniem, un pēc pārsteiguma piesātināta klusuma brīža atskanēja vētraini aplausi. Vienīgi sieviete, kura sēdēja Rekh-marā otrā pusē, satrūkusies atrāvās atpakaļ. Viņa zināja, ka neviens viņai nav pagājis garām, un, kā viņa vēlāk izteicās, dzerdama tēju un tiesādama aukstu mēli, "tas bija tik negaidīti, ka šermuļi skrēja pār kauliem".

Izskatījās, ka Rekh-marā ir ļoti aizkaitināts par sev negaidot pievērsto uzmanību.

- Nāciet prom no šī bara! - viņš čukstus sacīja Robertam. - Man jārunā ar jums tur, kur citi nedzird!

- Ai, nē! - protestēja Džeina. - Es tik ļoti gribu redzēt, kā uzstājas vēderrunātājs!

- Kā tu te nokļuvi? - Roberts čukstus atsaucās.

- Un kā jūs nokļuvāt Ēģiptē un Tirā? - Rekh-marā atcirta. - Ejam prom no šī bara!

- Laikam nekas cits neatliks, - Roberts pikti teica. - Visi bērni piecēlās.

- Tie ir līdzdalībnieki! - teica kāds vīrietis no aizmugures rindas. - Tagad viņi slepus aizies prom un pēc tam piedalīsies nākamajā ainā!

- Kaut tā būtu! - nopūtās Roberts.

- Pats esi līdzdalībnieks! - Sirils atcirta. Un bērni kopā ar priesteri izgāja ārā, skaļu aplausu pavadīti līdz pēdējam brīdim.

Svētā Georga nama vestibilā viņi centās pārvērst Rekh-marā ārieni, cik labi vien prazdami, taču pat ar Roberta cepuri galvā un Sirila skotu apmetni priesteris izskatījās pārlieku uzkrītošs, lai viņi varētu doties pastaigā pa Londonas ielām. Vajadzēja meklēt ormani, un tam tika iztērēta visu bērnu atlikusī kabatas nauda. Viņi apturēja ormani netālu no savām mājām, un vispirms iekšā iegāja meitenes: novērsdamas vecās aukles uzmanību, viņas aizrau-tigi stāstīja tai par redzētajiem burvju trikiem un dedzīgi lūdzās, lai aukle pie tējas pasniedz grauzdētas maizītes, bet ārdurvis tikmēr palika vaļā, dodot zēniem iespēju piesardzīgi ievest priesteri mājā un paslēpt viņu savā guļamistabā.

Kad meitenes uzgāja augšā, viņas ieraudzīja ēģiptiešu priesteri nekustīgi sēžam uz Sirila gultas. Rekh-marā bija uzlicis plaukstas uz ceļgaliem un izskatījās gluži kā valdnieka statuja.

- Nāciet iekšā! - Sirils nepacietīgi teica. - Viņš nesāks runāt, kamēr mēs nebūsim visi kopā. Un aizveriet taču durvis!

Kad durvis bija aizvērtas, ēģiptietis sāka runāt:

- Man un jums ir kopīgas intereses.

- Tas ir ļoti interesanti, - sacīja Sirils, - un vēl interesantāk būs, ja tu civilizētā zemē turpināsi sekot mums pa pēdām tāda izskatā un tik trūcīgā apģērbā!

- Mieru! - priesteris teica. - Kas šī ir par zemi? Un kas šis ir par laiku?

- Šī zeme ir Anglija, - Antija paskaidroja, - un šis laiks ir apmēram 6000 gadu vēlāk par tavu laiku!

- Tātad Amulets dod burvju spēku pārvietoties turp un atpakaļ gan laikā, gan telpā? - priesteris loti domīgi vaicāja.

- Taisni tā, - Sirils īdzīgi atbildēja. - Paklau, tūlīt būs laiks dzert tēju. Ko lai mēs ar tevi darām?

- Jums ir viena Amuleta puse, bet man ir otra, -Rekh-marā teica. - Tagad vajadzīga tikai adata, lai tās abas varētu sastiprināt kopā.

- Te nu tu maldies, - sacīja Roberts. - Tā puse, kas ir tev, ir tā pati, kas ir mums.

- Bet viena un tā pati lieta nevar atrasties vienā un tajā pašā vietā un laikā un būt nevis viena lieta, bet divas lietas! - priesteris teica. - Paskat, šī te ir mana puse! - Viņš nolika to uz gultas pārklāja. - Kur ir jūsējā?

Džeina, sekodama citu skatieniem, atraisīja Amuleta auklu un nolika burvju priekšmetu uz gultas, tomēr pietiekami tālu, lai priesteris nevarētu to pagrābt, ja viņš tiešām vēlētos būt tik negodīgs. Sirils un Roberts stāvēja viņam blakus gatavībā rīkoties, ja viņš kaut drusku pastieptu roku pretī burvju priekšmetam, kurš piederēja viņiem. Tomēr priestera rokas nekustējās, tikai viņš ļoti plati iepleta acis, un tieši to pašu darīja visi pārējie, jo priestera Amulets tagad drebēja un raustījās, un pēc brīža gluži kā magnēta pievilkts tērauda gabals sāka slīdēt pa balto gultas pārklāju arvien tuvāk un tuvāk Amuletam, kurš vēl glabāja Džeinas kakla bedrītes siltumu. Un tad gluži kā lietus lāse, kas uz salijušas loga rūts saplūst kopā ar citu lāsi, gluži kā dzīvsudraba lodīte saplūst kopā ar otru dzīvsudraba lodīti, Rekh-marā Amuleta puse saplūda ar otru Amuleta pusi, un visu acu priekšā gulēja tikai viena puse no Amuleta!

- Melnā maģija! - Rekh-marā iekliedzās un metās uz priekšu, lai sagrābtu Amuletu, kurš bija aprijis viņa Amuleta pusi. Taču Antija satvēra veselo Amuletu rokā, un tajā pašā brīdī priesteri atrāva atpakaļ virve, kas tika pārmesta viņam pār galvu. Tā nostiepās taisni, viņam raujoties uz priekšu, un pievilka viņa elkoņus cieši pie sāniem. Pirms viņš paguva ar spēku no tās atbrīvoties, Roberts bija sasējis virvi viņam aiz muguras un piestiprinājis to pie gultas gala. t’ēc tam bērni pa visiem pārvarēja priestera mētāšanos un spārdīšanos un sasēja viņam kājas ar otru virvi.

- Es jau tā domāju, - Roberts teica, smagi elpodams un siedams ciet pēdējo mezglu, - ka viņš gribēs pakampt Mūsējo, tāpēc paņēmu no krāmu istabas virvi, lai būtu gatavībā.

Meitenes itin nobālušas aplaudēja brāļa tālredzībai.

- Atsieniet virves! - nikni iekliedzās Rekh-marā. - Atsieniet, iekams es neesmu jūs pazudinājis ar Amona-Ra septiņiem slepenajiem lāstiem!

- Diez vai pēc tam mēs tās varēsim atsiet! - Roberts atcirta.

-Ai, nestrīdieties! -Antija izmisīgi iesaucās. - Paklausieties, viņam uz šo priekšmetu ir tieši tikpat daudz tiesību kā mums. Sis, - viņa paņēma Amuletu, kurš bija ievilcis sevī otru pusi, - šis tagad sastāv gan no viņa Amuleta puses, gan no mūsējās. Domāsim, kā to sadalīt!

- Laidiet mani vaļā! - priesteris kārpīdamies kliedza.

- Vai zini ko, - sacīja Roberts, - ja tu gribi celt traci, mēs atvērsim logu un pasauksim policiju - tas ir, sargus, un pateiksim, ka tu gribēji mūs aplaupīt. Varbūt tu varētu beidzot apklust, lai mēs varam prātīgi aprunāties?

- Nu labi! - Rekh-marā pikti atbildēja.

Tomēr prātīgi aprunāties ar viņu neizdevās, iekams istabas tālākajā kaktā starp mazgājamo galdu un dvieļu pakaramo čukstus netika noturēta visai gara un nopietna apspriede.

Beidzot Antija atgāja nost no pārējiem un atgriezās pie priestera.

- Paklausies! - viņa teica savā laipnajā, draudzīgajā balsī. - Mēs gribam būt draugi. Mēs gribam tev palīdzēt. Noslēgsim līgumu! Apvienosim spēkus, lai dabūtu Amuletu - tas ir, visu to kopā! Un tad tas piederēs tikpat daudz tev, cik mums, un mēs visi varēsim piepildīt savas sirds dziļāko vēlēšanos.

- Skaisti solījumi mantnīcu nepilda! - priesteris atcirta.

- Mēs sakām: solīts makā nekrīt, - Džeina paskaidroja. - Bet vai tad tu nesaproti, ka mēs gribam rīkoties godīgi? Tikai vispirms mēs gribam saistīt tevi ar goda vārdu un panākt godīgu darījumu!

- Vai apsoli, ka būsi pret mums godīgs? - jautāja Roberts.

- Apsolu, - priesteris atbildēja. - Pie svētā, slepenā vārda, kas rakstīts zem Amona-Ra altāra, es solos būt pret jums godīgs. Vai arī jūs dosiet goda zvērestu un solīsiet godīgu darījumu?

- Nē! - Antija tūlīt pikti atmeta, tad steigšus paskaidroja: - Mēs Anglijā nedodam zvērestus, to dara tikai tiesā un tur, kur ir sargi, un uz tādu vietu tu negribēsi iet. Bet, ja mēs sakām, ka kaut ko darīsim, tad tas mums ir tikpat kā zvērests, un mēs to darām. Uzticies mums, un mēs uzticēsimies tev! - Viņa sāka atsiet priesterim kājas, un zēni steidzās atraisīt viņam rokas.

Kad priesteris bija brīvs, viņš piecēlās kājās, izstaipīja rokas un iesmējās.

- Nu tā! - viņš teica. - Es esmu stiprāks pārjums, un mans zvērests nav spēkā. Es zvērēju pie.nekā, un tāpēc arī mans zvērests nav nekas! Jo zem Amona-Ra altāra nav nekāda svēta un slepena vārda!

- Ir gan! - zem gultas atskanēja kāda balss. Visi satrūkās, un Rekh-marā satrūkās vairāk par visiem.

Sirils pieliecās un izvilka no pagultes vanniņu ar smiltīm, kurās gulēja psamiāda.

- Kaut gan tu esi Amona tempļa dievišķais tēvs, tu tomēr nezini visu! - psamiāda teica, purinādamās tik sparīgi, ka smiltis sīkdamas sitās pret vanniņas malām. - Zem Amona-Ra altāra ir rakstīts svēts un slepens vārds! Vai gribi, lai es pasaku šo vārdu?

- Nē, nē! - priesteris pārbijies iekliedzās. - Nē, -piebalsoja arī Džeina. - Nekādus ļaunos vārdus nevajag piesaukt!

- Turklāt es tikai gribēju teikt, - sacīja Rekh-marā, kura dabiski brūnā seja bija pavisam nobālusi, - kaut gan tāda vārda nemaz nav...

- It' gan, - pamiāda draudīgi teica.

- Labi, pat tad, ja tāda nebūtu, mani ir saistījis jūsu dīvaini krietnās zemes bezvārdu zvērests, un, ja es teicu, ka būšu jūsu draugs, tad tāds arī būšu.

- Nu tad viss kārtībā, - sacīja psamiāda, - un re, zvaniņš jau aicina uz tēju! Ko jūs iesāksiet ar savu neparasto viesi? Tādā izskatā viņš taču nevar iet lejā pie tējas galda.

- Redzi, mēs neko nevaram iesākt agrāk par trešo decembri, - Antija teica, - jo tikai tad mums ir lemts atrast visu Amuletu. Ko mēs līdz tam laikam iesāksim ar Rekh-marā?

- Turēsim viņu krāmu istabā, - Sirils īsi noteica, - un pa kluso nesīsim viņam ēst! Tas būs diezgan aizraujoši!

- Slēpsim kā rojālistu no apaļgalvjiem, - sacīja Roberts. - Jā, tā būs labi!

Tā nu Rekh-marā tika uzvests augšā krāmu noliktavā un iekārtots tik ērti, cik iespējams, starp vecu bērnistabas kamīna režģi un lielas gultas rāmja atliekām. Bērni iedeva viņam lielu lupatmaisu, uz kā apmesties, un vecu, kožu saēstu kažoku no aizdurves naglas, ar ko apsegties. Kad viņi bija padzēruši tēju, viņi uznesa maltīti arī priesterim. Tēja viesim nepavisam negaršoja, toties sviestmaize un kūka bija ļoti pa prātam. Visi pēc kārtas sēdēja pie priestera, lai palīdzētu viņam īsināt vakaru, un viesis iekārtojās uz naktsguļu itin apmierināts un labā noskaņojumā.

Taču no rīta, kad viņi devās augšā, nesdami žāvētas zivs porciju, kurai katrs bija ziedojis ceturto daļu no savas brokastu devas, Rekh-marā bija pazudis! Ērtais kakts ar lupatu maisu un kožu saēsto kažoku bija turpat, taču šis ērtais kakts bija tukšs.

"Cik labi, ka esam tikuši no viņa vaļā!" ikviena prātā pacilāti uzzibēja pirmā gluži saprotamā doma. Nākamā doma vairs nebija tik patīkama, jo visi tūdaļ atcerējās: tā kā ēģiptieša Amuletu bija ievilcis sevī viņu Amulets, kurš tagad atkal karājās Džeinai ap kaklu, viņam vairs nav nekādas iespējas atgriezties savā Ēģiptes pagātnē. Tātad viņam joprojām jābūt tepat Anglijā un droši vien viņš ir kaut kur pavisam tuvu un atkal perina nelietīgus plānus.

Bērni pārmeklēja bēniņus, lai izvairītos no nepatīkamiem pārsteigumiem, taču viss bija veltīgi.

- Vislabākais, ko mēs varam iesākt, - teica Sirils, - ir tūlīt pat iziet cauri Amuleta pusei, dabūt visu veselo Amuletu un nākt atpakaļ.

- Es nezinu, - Antija šaubījās. - Vai tas būtu īsti godīgi? Varbūt viņš nemaz nav nekrietns krāpnieks. Varbūt viņam kaut kas ir noticis!

- Noticis? - Sirils atjautāja. - Tā tikai vēl trūka! Bet kas tad viņam būtu varējis notikt?

- Es nezinu, - Antija teica. - Varbūt naktī te ielauzās kramplauži, netīšām viņu nogalināja un aiznesa projām lī... viņa mirstīgās atliekas, lai slēptu pēdas.

- Vai varbūt noslēpa lī... viņa mirstīgās atliekas vienā no krāmu istabas lielajiem čemodāniem. Vai iesim atpakaļ un pameklēsim? - viņš drūmi piebilda.

- Nē, nē! - Džeina noskurinājās. - Iesim un pastāstīsim visu psamiādai, un viņa mums pateiks, ko darīt!

- Nē, - Antija iebilda. - Labāk pajautāsim skolotajam kungam. Ja ar Rekh-marā patiešām kaut kas ir noticis, tad skolotā kunga padoms būs noderīgāks nekā smilšu fejas padoms. Un skolotais kungs domās, ka tas ir tikai sapnis, tāpat kā katru reizi.

Viņi pieklauvēja pie skolotā kunga durvīm un, izdzirdējuši: - Lūdzu! -, iegāja istabā. Skolotais kungs sēdēja pie neaizskartas brokastu paplātes. Un viņam pretī atzveltnes krēslā sēdēja priesteris Rekh-marā!

- Lūdzu, klusāk! - skolotais kungs ļoti nopietni teica. - Lūdzu, klusāk, citādi mans sapnis izgaisīs. Es mācos... Ak debess, cik daudz es esmu iemācījies šīs beidzamās stundas laikā!

- Pelēkā rīta ausmā es atstāju savu slēptuvi, -priesteris teica, - un, nokļuvis starp šiem dārgumiem, kas nākuši no manas dzimtās zemes, nolēmu te palikt. Šeit es jūtos vairāk kā mājās.

- Es, protams, zinu, ka tas ir sapnis, - drudžaini sacīja skolotais kungs, - bet, ak debesu dievi, kāds sapnis! Pie joda...

- Nepiesauc dievus, - priesteris brīdināja, - citādi vari iztraucēt tos izcilos spēkus, pār kuriem tev nav varas! Mēs esam jau kļuvuši gluži kā brāļi, - viņš paskaidroja bērniem, - un viņa labklājība man ir tikpat dārga kā manējā.

- Viņš man stāstīja, - iesāka skolotais kungs, taču Roberts viņu pārtrauca. Šis nebija piemērots brīdis pieklājības ievērošanai.

- Vai tu izstāstīji viņam par Amuletu? - viņš noprasīja priesterim.

- Nē, - Rekh-marā atbildēja.

- Tad izstāsti tagad. Viņš ir ļoti gudrs vīrs. Varbūt viņš pateiks, ko lai mēs darām.

Brīdi vilcinājies, Rekh-marā pastāstīja skolotajam kungam - un, lai cik dīvaini, neviens no bērniem vēlāk nekad vairs nespēja atcerēties, ko īsti viņš stāstījis. Varbūt viņš izmantoja kādas burvju mākslas, lai neļautu stāstīto atcerēties.

Kad stāsts bija gala, skolotais kungs ilgi klusēja, atspiedis elkoni pret galdu un atbalstījis galvu plaukstā.

- Mīļais Džimij, - Antija laipni teica, - tikai neraizējieties! Šodien mēs to noteikti kaut kā atradīsim.

- Jā, - Rekh-marā apstiprināja. - Un reizē ar to varbūt atradīsiet Nāvi.

- Tam ir lemts piepildīt mūsu dziļāko vēlēšanos, -iebilda Roberts.

- Kurš zina, - priesteris teica, - kas neapjausts, bet sirds dziļumos ilgots slēpjas aiz tumšajiem vārtiem?

- Ai, nevajag! - Džeina, gandrīz šņukstēdama, iesaucās.

Skolotais kungs piepeši pacēla galvu.

- Kāpēc gan jūs nevarētu atgriezties Pagātnē? -viņš teica. - Teiksim, kādā brīdī, kad Amulets palicis bez uzraudzības. Vēlieties, kaut jūs būtu tam blakus un kaut tas gulētu jums zem plaukstas!

Cik tas bija bezgala vienkārši! Un tomēr neviens no viņiem to nebija iedomājies.

- Ejam! - iesaucās Rekh-marā, pielēkdams kājās.

- Ejam tūlītl • v

- Vai es... vai es arī drīkstu iet kopā ar jums? -skolotais kungs bikli vaicāja. - Tas jau ir tikai sapnis, vai ne?

- Nāc un esi ar mums, mans brāli! - Rekh-marā iesaucās, bet Sirils un Roberts vienā balsī iesaucās: -Nē!

- Tu nebiji kopā ar mums Atlantīdā, - Roberts piebilda, - citādi tu saprastu, ka viņu nekur nevar ņemt līdzi!

- Mīļais Džimij, - Antija teica, - lūdzu, nenāciet mums līdzi! Mēs aiziesim un atkal būsim atpakaļ, pirms jūs vispār būsiet pamanījis, ka esam projām.

- Un viņš ies jums līdzi?

- Mums jāturas kopā, - Rekh-marā teica, - jo ir tikai viens īsts un vesels Amulets, uz kuru man un šiem bērniem ir vienādas tiesības!

Džeina pacēla Amuletu, un Rekh-marā pirmais izgāja cauri lielajai arkai, par kuru Amulets pārtapa pēc Spēka vārda pavēles.

Skolotais kungs redzēja arkas viņā pusē tumsu, ko vietām izgaismoja dūmakains mirdzums. Viņš sāka berzēt acis. Un berzēja tās tikai desmit sekundes.

* * *

Bērni un priesteris atradās mazā, tumšā kambarī. Pa četrstūrainu masīva akmens durvju aili iespīdēja šaudīgi gaismas stari un bija dzirdama daudzbalsīga, gari stiepta, dīvaina dziedāšana. Viņi stāvēja un klausījās. Laiku pa laikam dziesma kļuva straujāka un gaisma uzzibsnīja spožāk, it kā ugunī tiktu ielieta eļļa.

- Kur mēs esam? - Antija čukstus jautāja.

- Un kad? - čukstus piebalsoja Roberts.

- Šī ir kāda svētnīca netālu no ticības pirmsākumiem, - ēģiptietis nodrebinādamies teica. - Ņemiet Amuletu, un iesim projām! Te, pasaules rīta stundā, ir ļoti auksti!

Tad Džeina pamanīja, ka viņas plauksta atrodas uz kādas akmens plātnes vai galda un zem viņas plaukstas guļ kaut kas pēc apveidiem ļoti līdzīgs burvju priekšmetam, kurš tik ilgi bija karājies viņai ap kaklu, - tikai šis priekšmets bija biezāks. Divtik biezs.

- Tas ir šeitl - viņa iesaucās. - Pie manis! - Un viņa gandrīz nepazina pati savu balsi.

- Iesim projām! - Rekh-marā atkārtoja.

- Būtu interesanti apskatīt šo templi tuvāk, - vilcinādamies teica Roberts.

- Ejam prom! - priesteris skubināja. - Te visapkārt valda nāve un stiprs burvju spēks! Vai dzirdat?

Dziedošās balsis šķita kļūstam arvien skaļākas

> ? 2 un negantākas, un gaisma kļuva arvien spilgtākā.

- Viņi nāk šurp! - Rekh-marā iesaucās. - Ātrāk, ātrāk ņemiet Amuletu!

Džeina pacēla roku ar Amuletu.

tūlīt būsim atpakaļ! Ja neiesim, aukle uznāks te augšā. Un viņa gan nedomās, ka Rekh-marā ir sapnis.

Tad bērni devās lejā. Aukle stāvēja priekštelpā ar oranžu aploksni vienā rokā un sārtu papīra lapu otrā.

- Jūsu tētis un mamma brauc mājās! "Būsim. Londonā 11.15. Sagatavojiet istabas, kā rakstīts vēstulē'1 -un rau, kur abu divu paraksti!

- Urā, urā, urā! - iegavilējās zēni un Džeina. Tikai Antija nekliedza - drīzāk viņa bija tuvu asarām.

-Ai, tātad tā bija taisnība! - viņa gandrīz čukstus izdvesa. - Un mūsu sirds dziļākā vēlēšanās ir piepildījusies!

- Bet es nesaprotu, par kādu vēstuli ir runa, -aukle teica, - jo es nekādu vēstuli neesmu saņēmusi!

-Ai! - Džeina iesaucās pavisam dīvainā balsī. - Ka tikai tā nebija viena no tām... tās atnesa tovakar... atcerieties, mēs spēlējām paslēpes tumsā... un es tās ieliku priekštelpas skapja atvilktnē, aiz drēbju sukām, un... - viņa runādama atvilka atvilktni vaļā, -un te tas ir!

Tur bija vēstule auklei un viena vēstule bērniem. Vēstulēs bija teikts, ka tēvs beidzis savu kara korespondenta darbu un brauc mājās, ka māte ar Jēriņu sagaidīs viņu Itālijā un tālāk viņi brauks visi kopā, ka Jēriņš un māte esot pavisam veseli un ka viņi sūtīšot telegrammu, kurā pateikšot savas ierašanās dienu un stundu.

-Ak tu dieniņ! - aukle izsaucās. - Tas nu gan bija smalki no tevis, Džeinas jaunkundzi Nez, kā es tagad paspēšu visu savest kārtībā līdz tēta un mammas atbraukšanai!

- Tas nekas, auklīt! - Džeina apķērās viņai apkārt. - Tik un tā tas ir vienreizēji brīnišķīgi!

- Mēs iesim tev palīgā! - Sirils teica. - Mums tikai vēl augšā šis tas jānokārto, un pēc tam mēs visi nāksim lejā un tev palīdzēsim!

- Skrieniet jau, skrieniet! - vecā aukle atļāva un labsirdīgi pasmējās. - Es gan zinu, kas jūs par palīgiem! Vai nu es jūs nepazīstu! Bet vai jūs zināt, ka pulkstenis ir jau vienpadsmit?

Augšstāvā patiešām bija kas jānokārto. Turklāt kas diezgan nopietns. Un tas prasīja krietni vairāk laika, nekā viņi bija cerējuši.

Pēc steidzīga ieskrējiena zēnu guļamistabā no smiltīm tika izvilkta ļoti smilšaina un ļoti pikta psa-miāda.

- Vienalga, cik viņa pikta vai smilšaina, - Antija teica, - pašā pēdējā apspriedē viņai noteikti ir jābūt klāt!

- Man bail, ka skolotais kungs, viņu ieraudzījis, būs gar zemi, - Roberts teica.

Taču tā nenotika.

- Mans sapnis kļūst arvien brīnumaināks, - viņš iesaucās, kad Rekh-marā pastāstīja viņam par smilšu feju. - Šo zvēru es jau agrāk esmu redzējis sapnī!

- Tagad Džeinai ir puse no Amuleta, - sacīja Roberts, - un man ir viss veselais Amulets. Parādi to, Džeina!

Džeina atraisīja aukliņu un nolika savu Amuleta pusi uz galda, kas viscaur bija apkrauts ar noputējušiem papīriem un māla cilindriem ar sīkiem rakstiem, kuri atgādināja putna pēdu nospiedumus.

Roberts nolika uz galda veselo Amuletu, un Antija saudzīgi atturēja skolotā kunga nepacietīgo roku, kas dedzīgi tiecās satvert "izcilo retumu".

Un tad virs putekļainā papīra un senlietu kaudzēm notika tieši tas pats, kas bija noticis iepriekš uz baltā gultas pārklāja, - Amuleta puse nodrebēja un sāka raustīties, un pēc brīža gluži kā magnēta pievilkts tērauda gabals sāka slīdēt pār putekļainajiem manuskriptiem arvien tuvāk un tuvāk veselajam Amuletam, kurš vēl glabāja siltumu no Roberta kabatas. Un tad, gluži kā lietus lāse, kas uz salijušas loga rūts saplūst kopā ar citu lāsi, gluži kā dzīvsudraba lodīte saplūst kopā ar otru dzīvsudraba lodīti, Amuleta puse, kas piederēja gan bērniem, gan ēģiptiešu priesterim, savienojās ar veselo Amuletu, un nākamajā brīdī visu acu priekšā gulēja tikai viens - pilnīgs un vesels burvju Amulets!

- Un nu viss ir, kā vajag! - noteica psamiāda, pārtraukdama dziļa satraukuma piesātināto klusumu.

- Jā, - sacīja Antija, - un mūsu dziļākā vēlēšanās ir piepildījusies. Šodien māte, tēvs un Jēriņš atgriežas mājās!

- Bet kas būs ar mani? - jautāja Rekh-marā.

- Kāda ir tavas sirds dziļākā vēlēšanās? - jautāja Antija.

- Liela un pamatīga skološanās, - ne mirkli nevilcinādamies, priesteris atbildēja. - Lielāka un pamatīgāka skološanās, nekā pieejama jebkuram cilvēkam manā zemē un manā laikā. Taču pārmēru liela skološanās neko labu nesola. Ja es atgriezīšos savā zemē un savā laikā, kurš gan ticēs maniem stāstiem par to, ko esmu redzējis Nākotnē? Ļaujiet man palikt šeit, lai varu būt visgudrākais cilvēks par visu, kas bijis un noticis tajos manos laikos, kuri man ir tik dzīvi, bet jums tik veci un par kuriem jūsu skolotie vīri nemitīgi lauza galvas - un, kā viņš man teica, bieži vien lauza tās gluži veltīgi!

- Ja es būtu tavā vietā, - psamiāda teica, - es par to apvaicātos Amuletam. Mēģināt dzīvot nevis savos, bet svešos laikos ir bīstami. Elpojot gaisu, kas ir simtiem un tūkstošiem gadu tālumā no tavām plaušām, agri vai vēlu var rasties neparedzamas sekas. Izveidojiet burvju apli un prasiet padomu Amuletam!

- Ai, kāds vienreizējs sapnis! - skolotais kungs iesaucās. - Mīļie bērni, ja jūs mani mīlat, - un man šķiet, ka mīlat gan sapņos, gan īstenībā, - izveidojiet burvju apli un vaicājiet padomu Amuletam!

Un tā viņi darīja. Tāpat kā reiz agrāk, kad saule bija mirdzējusi augusta krāšņumā, viņi aplī iekārtojās uz grīdas. Pašlaik āra gaiss bija biezs un dzeltenīgs, jo apkārtni bija pārņēmusi migla, kas nezināmu iemeslu dēļ šajā gadalaikā vienmēr ir klāt kā likta. - Ur Hekau Setcheh, - Džeina izrunāja Spēka vārdu. Tūdaļ visapkārt kļuva tumšs, apklusa visas skaņas un ap viņiem valdīja vienīgi klusums un tumsa - melnāka tumsa un dziļāks klusums, nekā tu jebkad esi spējis iztēloties sapnī vai nomoda. Tas bija gluži kā kļūt kurlam un aklam, tikai tumsa un klusums bija vēl daudz dziļāki.

Tad no tumsas un klusuma neaptveramās bezgalības iznira gaisma un balss. Gaisma bija pārāk niecīga, lai tajā kaut kas būtu saredzams, un balss bija pārāk vāra, lai tās teiktais būtu saklausāms. Bet gan gaisma, gan balss pamazām pieņēmās spēkā. Un šī gaisma bija tāda, kurā neviens nevar lūkoties un palikt dzīvs, un šī balss bija visbrīnišķākā un baisākā balss pasaulē. Bērni nodūra acis. Un visi citi darīja tāpat.

- Runājiet! - balss teica. - Ko jūs vēlaties dzirdēt?

Iestājās klusums. Visi baidījās runāt.

- Ko lai mēs darām ar Rekh-marā? - beidzot Roberts īsi un spēji noprasīja. - Vai lai viņš caur Amuletu atgriežas pats savā laikā vai...

- Tagad neviens vairs nevar iziet caur Amuletu, -skaistā un baisā balss atbildēja, - un nevar nokļūt nevienā citā zemē vai laikā. To varēja tikai tad, kad šis priekšmets vēl nebija pilnīgs. Bet cauri pilnīgam burvju priekšmetam cilvēks var nokļūt pilnīgā sa-plūsmē, kurā nav ne laika, ne telpas.

- Mēs ļoti lūdzam, - Antija trīcošā balsī teica, - lai tu izsakies tā, ka mēs tevi varētu saprast! Pasmiāda

teica, ka Rekh-marā diez vai spēšot dzīvot te, mūsu laikos, un, ja viņš netiek atpakaļ... - Viņa apklusa, jo sirds bija sākusi nevaldāmi dauzīties viņai gandrīz vai kaklā.

- Neviens nevar ilgstoši dzīvot tādā laikā un vietā, kas viņam nav lemti, - teica brīnišķā balss. - Taču dvesele var dzīvot, ja cita laika un zeme ta atrod sev radniecīgu dvēseli, kura dod tai patvērumu savas zemes un laika miesā, un abas tās top par vienu dvēseli vienā miesā.

Bērni vīlušies saskatījās. Taču Rekh-marā un skolotā kunga acis sastapās un pārmija labestīgus skatienus, bez vārdiem paužot viens otram daudz dziļi slēptu, svētu un skaistu solījumu.

Antija ievēroja šos skatienus.

- Jā, bet... - viņa sastomījās un pavisam negribīgi teica, - mūsu mīļā Džimija dvēsele nemaz nav tāda kā Rekh-marā dvēsele. Par to es esmu pilnīgi pārliecināta. Es negribu nevienu apvainot, bet, saprotiet, tā gluži vienkārši tāda nav. Mūsu Džimija dvēsele ir krietna, kā tīrais zelts, un...

- Nekas tāds, kas nav krietns, nevar iziet cauri mana pilnīgā, veselā Amuleta divkāršajai arkai, -balss teica. - Ja viņi abi to vēlas, izrunājiet Spēka vārdu un ļaujiet abām dvēselēm uz visiem laikiem saplūst par vienu!

- Vai gribat, lai es to daru? - jautāja Džeina.

-Jā.

-Jā.

Tās abas bija ēģiptiešu priestera un skolotā kunga balsis, un šīs balsis pauda degsmi, aizrautību, cerības un ilgas pēc augstiem un tāliem mērķiem.

Tad Džeina paņēma no Roberta veselo Amuletu, pacēla to rokā starp abiem vīriem un pēdējo reizi izrunāja Spēka vārdu:

- Ur Hekau Setchehl

Veselais Amulets pārtapa divkāršā arkā; abas arkas liecās viena otrai pretī, savienodamās un veidodamas vienu lielu A.

- A nozīmē Amonu, - nočukstēja Džeina, - viņš bija Amona priesteris!

- Klusu! - attrauca Antija.

Lielā divkāršā arka mirdzēja zaļajā gaismā, kas bija zaigojusi kopš pirmā brīža, kad tika izrunāts Spēka vārds, bet tās mirdzums bija spožāks un reizē maigāks; visu apkārtni pārņēma brīnumains, neaprakstāmi valdzinošs starojums.

- Nāc! - iesaucās Rekh-marā, izstiepdams rokas.

- Nāc! - iesaucās skolotais kungs un arī izstiepa rokas.

Un katrs no savas puses viņi devās pretī veselā Amuleta mirdzošajai, krāšņajai arkai.

Tad Rekh-marā notrīcēja, nodrebēja un gluži kā magnēta pievilkts tērauda gabals zem burvju arkas sāka slīdēt arvien tuvāk un tuvāk skolotajam kungam. Un gluži kā lietus lāse, kas uz salijušas loga rūts saplūst kopā ar citu lāsi, gluži kā dzīvsudraba lodīte saplūst kopā ar otru dzīvsudraba lodīti, Amo-na-Ra tempļa dievišķais tēvs Rekh-marā saplūda, saauga un savienojās ar Džimiju - lādzīgo, mīļo skoloto kungu.

Un piepeši istabu atkal piepildīja dienasgaisma un logos atspīdēja decembra saule. Migla bija izgaisusi kā sapnis.

Amulets bija turpat - mazs un vesels tas gulēja Džeinas plaukstā; turpat bija arī pārējie bērni, psa-miāda un skolotais kungs. Taču Rekh-marā - vai, pareizāk sakot, Rekh-marā fiziskais ķermenis - bija pazudis. Bet viņa dvēsele...

- Ai, kāds nejaucenis! - iesaucās Roberts un ar zābaku aši uzmina pāris collas garam simtkājim, kas rāpoja, snaikstījās un locījās pie skolotā kunga kājām.

- Tas nu ir projām! - sacīja psamiāda. - Tur aizgāja Rekh-marā dvēseles ļaunums.

Iestājās mēms klusums.

- Tātad Rekh-marā... tas ir viņš? - beidzot jautāja Džeina.

- Viss labais, kas bija Rekh-marā, - psamiāda atbildēja.

- Viņam arī jāpiepilda savas sirds dziļākā vēlēšanās, - teica Antija ar tādu kā stūrgalvīgu labestību.

- Jā, — psamiāda piekrita, - un viņa dziļākā vēlēšanās ir dabūt veselo Amuletu, kuru tu turi rokā. To viņš vēlas vairāk par visu jau kopš tā brīža, kad pirmoreiz ieraudzīja tā atrauto pusi.

- Mūsu vēlēšanās ir piepildījusies, - Antija klusi teica.

- Jā! - psamiāda atmeta, un tās balss bija piktāka nekā jebkad agrāk, - jūsu vecāki brauc mājās! Un kas tagad notiks ar mani? Mani atradīs, izliks vispārējai apskatei un padarīs tik nožēlojamu, cik vien tas iespējams! Es zinu, ka mani aizstieps uz parlamentu - uz to pretīgo vietu, kur netrūkst dubļu, bet tīru smilšu nav nemaz. Ak, skaistais Baalbekas templis tuksneša vidū! Kas tur bija par smilšu bagātību un nekādas politikas! Kā es vēlētos būt tur, Pagātnes drošībā!

- Es no sirds gribētu, kaut tava vēlēšanās piepildītos, - skolotais kungs izklaidīgi, bet, kā allaž, laipni teica.

Smilšu feja piepūtās, pavērsa savas garās gliemeža acis pret Antiju, uzmezdama viņai pēdējo skatienu -mīlestības pilnu skatienu, kā Antija vienmēr teica un domāja, — un pazuda.

- Nu labi, - Antija pēc ilgāka klusuma brīža teica, - es ceru, ka psamiāda tagad ir laimīga! Vienīgais, kas viņai šai pasaulē patiesi rūpēja, bija smiltis.

- Mani mīļie bērni, - sacīja skolotais kungs, - es laikam biju aizsnaudies. Nupat kā redzēju nepārspējamu sapni!

- Es ceru, ka tas bija jauks sapnis, - Sirils pieklājīgi teica.

- Jā... Es tagad jūtos kā pilnīgi cits cilvēks! Gluži kā no jauna piedzimis.

Pie parādes durvīm atskanēja zvans. Noklaudzēja ārdurvis. Atskanēja balsis.

- Tie ir viņil - ieaurojās Roberts, un visās četrās sirdīs uzbangoja gaviļu vilnis.

- Ņemiet! - Antija iesaucās, izrāva Amuletu Džei-nai no rokas un iespieda to saujā skolotajam kungam. - Ņemiet... tas ir jūsu... tas pieder jums... tā ir dāvana no mums, tāpēc ka jūs tagad esat gan Rekh-marā, gan... es gribēju teikt, tāpēc ka jūs esat tik ļoti jauks!

Viņa ātri un dedzīgi apkampa skoloto kungu, un tad visi četri bērni metās lejup pa kāpnēm uz priekštelpu, kur ormanis lika uz grīdas ceļasomas un kur, ceļojuma apmetņos un šallēs ievīstīts, gaidīja viņu dziļākās vēlēšanās trīskāršais piepildījums - māte, tēvs un Jēriņš.

* * *

- Augstā debess! - viens palicis, sacīja skolotais kungs. - Augstā debess! Tāds dārgums! Ak, šie mīļie bērni... Tā vien liekas, ka taisni viņu sirsnīgā pieķeršanās izraisījusi man tādus atklāsmes sapņus! Man šķiet, ka es tagad zinu un apjaušu daudz ko tādu, ko agrāk pat neiedomājos. Ak, šie mīļie bērni! Mani mīļie, jaukie bērni!

SATURA RĀDĪTĀJS

1. nodala. Psamiāda...................................................

2. nodala. Puse no Amuleta .......................................

3. nodaļa. Pagātne......................................................

4. nodaļa. Pirms astoņiem gadu tūkstošiem ............

5. nodala. Cīna ciematā..............................................

9. nodaļa. Atlantīda....................................................

10. nodaļa. Mazā melnā meitene un Jūlijs Cēzars....

11. nodaļa. Faraona priekšā........................................

12. nodaļa. Atvainošanās dāvana un izslēgtais zēns.

13. nodaļa. Kuģa bojāeja pie Alvas salām..................

14. nodaļa. Dziļākā vēlēšanās.....................................

1

Gaja Foksa nakts - Lielbritānijā 5. novembra vakars un nakts, kad daudzi dedzina ugunskurus un rīko uguņošanu, pieminot Gaja Foksa neveiksmīgo mēģinājumu uzspridzināt Parlamenta ēkas 1605. gadā.

Content

Nesbita Edīte Stāsts par Amuletu

1. nodaļa PSAMIĀDA

2. nodaļa PUSE NO AMULETA

3. nodaļa PAGĀTNE

4. nodaļa PIRMS ASTOŅIEM GADU TŪKSTOŠIEM

5. nodaļa CĪŅA CIEMATĀ

6. nodaļa CEĻŠ UZ BABILONU

7. nodaĻa VISDZIĻĀKAJĀ CIETUMĀ ZEM PILS GRĀVJA

8. nodaĻa ĶĒNINIENE LONDONĀ

9. nodaĻa ATLANTĪDA

10. nodaļa MAZĀ MELNĀ MEITENE UN JŪLIJS CĒZARS

11. nodaļa FARAONA PRIEKŠĀ

12. nodaļa  ATVAINOŠANĀS DĀVANA UN IZSLĒGTAIS ZĒNS

13. nodaļa KUĢA BOJĀEJA PIE ALVAS SALĀM

14. nodaļa . DZIĻĀKĀ VĒLĒŠANĀS

SATURA RĀDĪTĀJS

1