Dmitrijevs Jurijs

Sveika, vāverīt! Kā klājas krokodil?

JURIJS DMITRIJEVS

Sveika, vāverīt! Kā klājas krokodil?

Ak, cik vientuļš jutās kucēniņš

Salmiem izklātajā suņubūdā.

Tīkoja ar bērniem draiskot viņš,.

Līksmi sveikt pat svešinieku katru.

Apkārt lūkojās viņš skumjiem skatieniem,

Sauca cilvēkus, cik vien bij jaudas.

Būdai apkart loku meta tie.

«Klau. kā visus rej! Cik nikni skan ta gaudas .

Tā kā nezvērs plosās, ķēde siets . . .

Sargieties, ka neieklūp vēl stilbos!»

Teica cilvēki un projām gāja —

Suņu valodu tie nezināja.

V. Solovjova

PRIEKŠVĀRDS, kurā autoram ar lasītāju par šo to jāvienojas par ko stāsta ši grāmata

Cilvēks gaja pa mežu un ieraudzīja: no zara uz zaru, no koka uz koku lekā ruda vāverīte. Tada jauka, jautra vāverite.

Sveika, vāverīt, — teica cilvēks.

Vāvere apstajās, piemiedza acis, tad palūkojās sveicinātājā ar vērīgu, apaļu aci un atbildēja: — Sveiks, cilvēk!

Pamājusi ar astīti, viņa aizlēkāja savas vāveru gaitas.

Un šajā paša laikā — varbūt mazliet agrak vai mazliet vēlāk — kāds cits cilvēks laiva brauca pa platu upi. Skatās — krastmala guļ liels baļķis. Pieīrās tuvāk — paskat vien: tas nemaz nebija baļķis, bet krokodils. Nu cilvēkam būtu vajadzējis nobīties un bēgt prom, bet viņš, gluži otrādi, — pieīrās vel tuvāk. Pieīrās un uzsauca:

— Ka klājas, krokodil?

Krokodils paslēja galvu augšup, atvēra savu milzigo, baismīgo rīkli un par atbildi noreca:

Nekas, paldies, tīri labi!

Trešais cilvēks nekur negāja un nebrauca. Viņš strādāja dārzā. Un tieši tajā kokā, zem kura strādāja cilvēks, ielaidas zīlīte.

Kā veicas, mazputniņ? — cilvēks apvaicājās.

Daudz darba! — zīlīte nočiepstēja.

Un abi sāka sarunāties.

Te gan tu pasmaidīsi un teiksi: tas nu ir pasakas! Īstenība ta nenotiek!

.Labi. Es nestridešos. Bet pastāstīšu kadu citu gadījumu.

No Vacijas Demokrātiskās Republikas Ļeņingrada ieradās artiste ar dresētiem pērtiķiem. Pilsēta tika izlīmētas afišas. Un, zināms, visas biļetes uz šo izrādi tika ātri vien pārdotas.

Tomēr izrādes dienā uz cirka durvīm parādījās paziņojums, ka pērtiķi saslimuši un izrāde atcelta.

Skatitaji ļoti nožēloja, ka tā atgadījies. Daudzi nāca uz cirku vai zvanīja pa tālruni un apvaicājās: vai pērtiķi drīz bus veseli, vai tos drīz izārstēs?

Taču pērtiķi ne vien neļāva sevi ārstēt, bet ari izmeklēt. Tiklīdz kāds no cilvēkiem, kas viņus kopa,— pat dresētājā, kuru pērtiķi ļoti mīlēja, — mēģināja ieiet sprosta, dzīvnieki saka klaigat, kratīt dūres un draudīgi atieza zobus.

Reiz pie sprosta piepeši piegāja pilnīgi nepazīstams cilvēks. Vai vari iedomāties, kādu troksni sacēla pērtiķi? Cilvēks tomēr nenobijās un droši iegāja sprostā, šāda pārdrošība pērtiķus sākumā mazliet samulsināja, bet tūliņ tie atguvās un metās viesim virsū. Vēl mirklis — un . . . Un piepeši viss maimjas: pērtiķi sastinga un pēc maza brītiņa, piesteigušies svešiniekam klāt, piespiedās pie viņa un apklusa.

Pēc tam viņi lava ārstam sevi izmeklet, |āva izdarīt iešļircinājumus un padevīgi iedzēra zāles.

Ņem vēra: nekad agrāk pērtiķi šo cilvēku nebija redzējuši. Taču viņš ļoti labi zinaja pērtiķu paradumus un raksturu. Un, kad bija iegājis sprostā, viņš ļoti klusu «pateica» pērtiķiem vienu pašu vārdu. Un ar to pietika, lai pērtiķi tūliņ sāktu izturēties citādi.

Tātad šads vārds ir?

Jā, ir.

Un varbūt ir ari pērtiķu valoda?

Jā. Ir. Un ne tikai pērtiķu. Ir ari putnu, varžu, zaķu, krokodilu, vāveru un pat mušu valoda.

Par to tu izlasīsi grāmatā un uzzināsi, ka dzīvnieki spēj «sarunaties» dažādās valodās — ne tikai svilpienu vai kliedzienu valoda, bet arī deju un pat gaismas valodā.

Tikai, pirms sākam sarunu par dzīvnieku valodu, mums jāvienojas: šai valodai nav nekā kopēja ar mūsu — ar cilvēku valodu. Es centīšos to izskaidrot, bet tu centies saprast un iegaumet.

svilpienu un bungu valoda

Īstenība te itin kā nekas nebutu jāskaidro. Pats par sevi saprotams, ka dzīvnieku valoda nav tada kā cilvēku, tu

teiksi. Cilvēki sarunājas ar vārdiem, bet dzīvnieki svilpj, kliedz vai rej.

Jā, tā, bez šaubam, ir būtiska atšķirība. Tikai . . .

Uz nelielas saliņas, kas atrodas Āfrikas ziemeļrietumu piekrastē un ko sauc par Homēra salu, — dzīvo cilvēki, kas prot sarunāties ar svilpieniem. Viņi, zināms, var sarunāties arī ar vārdiem, tikai reizem svilpienu valoda viņiem ir daudz svarīgāka.

Homēra sala ir augsti kalni, starp kalniem — dziļas aizas. Taisnā līnija no viena ciemata līdz otram varbūt nemaz nav tik talu, tikai taisnā līnijā jau nekur nevar aizkļūt: jārāpjas augšup stavas nogāzēs un jākāpj lejup pa kraujām takām, jātiek pari dziļum dziļām aizām un straujam kalnu upēm. Citkārt dažu kilometru noiešanai jāpatērē visa diena. Iegribas paziņot kaimiņam kadu jaunumu vai uzaicināt viņu ciemos, bet ka lai to izdara? Tad nu salinieki ir atraduši izeju: izdomājuši svilpienu valodu — silbo. Ne stāvās nogāzes, ne aizas svilpienam nav traucēklis. Svilpieni aizlido no gana līdz ganam, no ciemata līdz ciematam.

Tie nav parasti svilpieni: tie kļūst te zemāki, te augstāki, te klusāki, te ska|āki, pārtrūkst, pieņemas spalgumā vai melodiskumā. Un klausītājs lieliski saprot visu, ko viņam grib pateikt svilpējs. Ja ziņa var intereset visus, tad signāla saņēmējs nodod to tālāk, un drīz vien jaunumu uzzina visa sala.

Bet, ja svilpējs grib tikai kaut ko pateikt vai ko pavaicāt savam kaimiņam, tad kaimiņš atbild. Tā viņi sarunājas. Bez vārdiem, bet viss ir saprotams.

Bet kāpēc jāsvilpj? Vai tad nevar tapat vien pakliegt? — tu vaicāsi.

Izradās, ka nevar. Balss skaņas kalnos ātri izgaist, bet svilpiens, pateicoties kalnu gaisam, aizskan ļoti tālu — to var sadzirdēt četrpadsmit kilometru attalumā.

Svilpienu valoda sastopama ne tikai Homēra sala vien.

Pireneju kalnos uz Francijas un Spanijas robežas ir mazs ciematiņš Āsa. Tā iedzīvotāji lieliski sarunājas svilpienu valodā. Kara laikā šī valoda ļoti palīdzēja partizāniem: viņi varēja sasvilpties, paziņot cits citam dažādus jaunumus, brīdināt par briesmām — fašisti neko nesaprata.

Nesen zinātnieki Turcijā augstu kalnos atklaja ciematu, kas bija iesaukts par putnu ciemu, jo tā iedzīvotāji ne tikai sarunājas, bet pat strīdas un salabst šaja svilpienu valodā.

Ar svilpšanu pavēstīt dažadas ziņas prot ari daudzas Amerikā dzīvojošas indiāņu ciltis. Un droši vien ari citi.

Svilpšana nav vienīga bezvārdu valoda. Tomēr no pārejam, par kuram es tūliņ pastāstīšu, ta ļoti atšķiras. Svilpšana — tā patiešām ir valoda. Taja iespējams pateikt visu, ko vēlas, ar tās palīdzību var izveidot kuru katru frāzi, kuru katru teikumu.

Cita |oti izplatīta bezvārdu valoda ir bungu valoda to vēl arvien bieži izmanto Āfrikas un Dienvidamerikas iedzīvotāji un ciltis, kas apdzīvo salas ap šiem kontinentiem. Taja nav iespējams pateikt tik daudz kā silbo valodā. Tomēr, ja svilpšanu var izmantot tikai vienā un tajā pašā valoda runājošie cilvēki, tad bungu rībieni vai sitieni ir saprotami ari tiem, kas runā gluži atšķirīgas valodas. Lūk, kāpēc ziņojums, kas nodots, piemēram, viena Āfrikas malā, zibenīgi — reizem viena diena — sasniedz kontinenta otru malu. Nododams ziņojumus no ciemata uz ciematu, bungu telegrāfs ātri nogada tos uz visiem nomaļākajiem zemes nostūriem.

Bungas pavēsti par uzvaram un sakāvēm, dara zināmas vadoņu un imperatoru pavēlēs. Ta, piemēram, kad norisinājās karš starp Itāliju un Abesiniju — tagad šo valsti sauc par Etiopiju—, bungas izziņoja abesīņu vispārējo mobilizāciju. Un imperatora pavēle dažu stundu laikā kļuva zināma visā valstī.

Nav brīnums, ka dažas afrikāņu ciltis, pārceldamās uz citu dzīvesvietu un izraudzījušās vietu ciematam, vispirms

tur ierīko bungas un tikai tad sak celt sev rnājok|us.

Mūsdienīgie sakaru līdzekli — radio, telegrāfs, telefons —, zināms, nonāks ari pie Amerikas indiāņiem un pie Āfrikas ciltīm. Tomēr bezvārdu valoda neizzudīs. Tai jau tagad ir jauna loma.

Tu, protams, zini, ka ir telegrāfa valoda — Morzes ābece. Šo ābeci veido nosacīti apzīmējumi — dažādas punktu un svītru kombinācijas. Piemeram «A» — tas ir .— (punkts un svītra); «B» — tas ir — … (svītra un trīs punkti); «C» apzīmē ar — . — . (svītra, punkts, svītra, punkts) un tā tālāk. Dažreiz šie punkti un svītras tiek uzsisti uz telegrāfā lentes, bet citreiz radists tos uztver ar dzirdi: īss pīkstiens apzīmē punktu, mazliet garāks — svītru. Morzes aparāts strādā ātri, un liekas, ka neko nevar saprast. Taču radists uzmanīgi klausās, un punkti un svītras viņam veido vārdus, vardi — teikumus.

Bezvārdu valoda var būt ne tikai dzirdama, bet ari redzama. Rau, iespidejas prožektors. Un tūliņ pat apdzisa. Iedegšanās var but drusku ilgāka vai īsaka. Un tā ari ir Morzes ābece, tikai gaismas veidā. īsa iedegšanas — punkts, garāka — svītra. Un atkal gaismas punkti un svītras savirknejas vārdos.

Un tad vēl viena bezvārdu valoda — signalizētājs ar karodziņiem. Pieredzējusi acs viegli orientējas signālos un saprot visu, ko saka signalizētājs.

Tu, protams, vari vaicat: kāpēc es to visu tev stāstu un kads tam sakars ar dzīvnieku valodu? Tapec, lai jau pašā sākuma brīdinātu no pārpratuma. Varētu taču likties, ka starp cilvēku sarunašanos bez vārdiem un dzīvnieku sarunašanos nav būtiskas atšķirības: Homēra salas iedzīvotāji svilpj — un putni arī svilpj; Morzes aparats vai bungu signāls ir tuvs, piemēram, dzeņa bungošanai. Tomēr šī līdzība ir tikai ārēja. Īstenībā starp līdzīgajām skaņām ir milzīga atšķirība. Cilvēks taču katru signālu noteikti pārveidos vārdos. Bet vardi katrā ziņā paudis noteiktus jēdzienus.

Nu, teiksim, radists pieņem punktus un svītriņas dažādos savienojumos. Viņš galvā punktus un svītras atri aizstaj ar burtiem un lasa: «Kuģis cieš katastrofu.» Talak seko norādījumi, kur kuģis atrodas.

Punkti un svītras ir pārvērtušies vārdos. Un vardi tūliņ pārvēršas noteiktos priekšstatos: kuģis, katastrofa. Bet doma darbojas tālāk: jāsteidzas palīgā, tur ir cilvēki, tie var aiziet bojā.

. . . Dārd bungas. Ātri rībieni. Pauze. Tad atkal ātri rībieni. Un atkal pauze. Rībieni un pauzes ar dažādām laika atstarpēm. Tālāk seko reti, dobji dārdieni un atkal atri rībieni. Sadzirdējis šo signālu, kas skan šurp no kaimiņu ciemata, kāds metas pie bungām un nodod signālu tālāk, bet kāds cits, paķēris ieroci, dodas turp, no kurienes atlidojušas skaņas.

Tikmēr sievietes un bērni sabēg mežā. Bungas atnesušas vesti: mums uzbrūk ienaidnieks, lūdzam palīgā. Bungu rībieni tiek pārtulkoti vārdos, vārdi apzīmē jēdzienus: ienaidnieks, jācīnās, sievietem un bērniem drošības labad jadodas meža.

Bet velak bungas atnes citu vēsti: ienaidnieks sakauts. Nu karavīri atgriežas rnajas, bet no meža iznākušas sievietes un bērni jau gatavojas sagaidīt uzvarētājus. Par uzvaru tiem padevušas ziņu tās pašas bungas.

Tatad cilvēku bezvārdu valoda noteikti parvēršas vārdos, ar kuriem saistīti noteikti jēdzieni, kada doma.

vārdi un izjūtas

Cilvēks ar skaņu vai kustību var izteikt ne tikai domu, bet arī savas izjūtas, savu stāvokli.

Tu droši vien būsi novērojis, kā mazs bērns gultiņa piepeši sāk grozīties, činkstēt, raudāt, pat brēkt. Viņš vēl neprot runāt, turklāt — viņš vel nekā nesaprot. Taču viņam piepeši ir kļuvis neerti gulēt. Un viņš sāk grozīties un raudāt. Viņš ne par ko nedomā. Viņam tikai nav ērti. Bet tiem, kas doma — vecākiem vai vecmamuļai un vectēvam, vecākajiem brāļiem un māsām —, tas ir signāls: jāpieiet pie bērna, kaut kas jādara.

Lūk, vēl daži piemēri.

Cilvēks nejauši sadur pirkstu un aiz pārsteiguma un sapem iekliedzas. Viņš nevienam nav gribējis neko teikt, tikai ta iznāca — viņš iekliedzas.

Tu biji iegrimis domās, bet līdzās skaļi aizcirtās durvis. Aiz pārsteiguma tu nodrebeji vai iekliedzies. Un atkal nejauši, neatkarīgi no paša gribas.

Tu ieraugi draugu, ar kuru sen neesi saticies, un kļūsti ļoti priecīgs. Varbūt tu izsauksies: «Kā es priecājos!» — bet drīzāk gan vispirms iekliegsies apmēram tā: «Ai, Koļa!» — un tikai tad piebildīsi: «Kā es priecājos!» — vai: «Ka tu te gadījies?» — un tā tālāk. «Ai, Ko|a!» tev izspruka, tu pateici to nedomādams, bez paša gribas, aiz prieka.

Un beidzot vēl viens piemērs: tu mežā piepeši ieraugi odzi. Un atkal tev izlauzīsīsies kāds izsauciens. Iespējams, ka tu palēksi sāņus un tad uzsauksi aiz muguras nakošajam: «Uzmanīgi, odze!»

Un tagad no piemēriem pāriesim pie secinājumiem.

Savas izjūtas cilvēks var izteikt divējādi: pirmkārt, ar vārdiem — un tā bus apzināta izteikšana. Otrkārt, ar izsaucieniem, kustībām, žestiem, kas rodas nejauši — «izlaužas». Šī ir neapzinata savu izjutu izteikšana.

Ir iespējams ari apžinatas un neapzinātas izjutu izteikšanas apvienojums. Piemeram, sadūris pirkstu, tu vari ne tikai iekliegties, bet ari pateikt, cik ļoti tev sap.

Saticis draugu, tu rie tikai neapzināti izsauksies «Ai, Ko|a!», bet ari pateiksi, ka priecājies par satikšanos.

Tā izturas cilvēks. Un nu paraudzīsimies, kā izturas dzīvnieki.

Sastapis iemīļoto saimnieku, suns luncinās asti, Iekās un smilkstēs. Visa suņa izturēšanas norada, ka tas ir |oti priecīgs. Tomēr suns, luncinadams asti un lēkādams, nebūt negrib teikt: «Ai, kā es priecājos, ka tu esi atnācis!» Tas nebūt necenšas izrādīt savu prieku. Suns par to nedomā. Priecājās — un tas ir viss!

Kad dzīvniekam sāp, tas iebrēcas vai pīkst. Tikpat neapzināti, ka iekliedzies tu, ja gadās sasisties. Taču mēs varam ari neiekliegties, bet tikai pateikt: «Man sap.» Tas vairs nav izjūtas, bet doma. Tātad cilvēks ar skaņu, kustību vai žestu izsaka gan savas izjūtas, gan domas. Bet dzīvnieki — tikai izjūtas.

Izjūtas, pārdzīvojumus sauc par emocijām. Tāpēc visas kustības, skaņas, žestus, tatad visas dzīvnieku «sarunas» sauc par emocionālo valodu.

Tā ir galvenā, bet ne vienīgā dzīvnieku valodas atšķirība no cilvēka valodas.

Cilvēks reti sarunājas pats ar sevi. Ja viņš ko saka, tad saka to kādam citam vai kaut kādā nolūkā: cilvēks var kaut ko pavaicat, paziņot, kadu pasaukt, brīdināt. Viņš runā, lai izteiktu savu domu un lai saņemtu atbildi.

Turpretī dzīvnieki sarunājas paši ar sevi. Viņi tāpat vien «izsakās», nevis pauž savas jutas «sarunu biedram». Tomēr citiem dzīvniekiem, kuri redz vai dzird savu biedru, šāda izjutu izpausme ir signāls: paziņojums, brīdinājums vai kas cits.

Rau, satikušies divi suņi —> liels un mazaks. Mazakais tuvojas piesardzīgi kas zina, ko lielais suns darīs? Taču lielajam sunim gribas parotalaties, un viņš priecājas par šo sastapšanos. Un savu prieku tas izrāda, luncinādams asti. Suns nesaka: «Priecājos tevi redzēt!» — viņš tikai luncina asti, jo suņi tā izpauž prieku. Mazākais suns redz šo luncināšanu, un tam klust skaidrs: no satiktā biedra nav jābaidās. Bet, ja spēcīgais suns nav laba noskaņojumā, vājākajam labak tureties tālāk nost. Un vājākais to tūliņ sapratīs, pamanījis spēcīgākā suņa atieztos ilkņus un uz skausta saboztās spalvas. Un atkal — suns nesaka: «Ej prom, citādi kodīšu.» Tikai cita suņa uzrašanas izraisa taja vai nu uzbudinājumu, vai niknumu. īsi sakot: uz skausta saboztā spalva, rūkšana, atieztie zobi — tas viss ir kadu izjūtu arēja izpausme. Bet slikta noskaņojuma pazimc-s otram sunim

izsaka daudz vairāk par jebkuriem vārdiem, un tas ļoti labi saprot, kā šajā gadījumā jāizturas.

Un vel kāda ļoti svarīga atšķirība: dzīvnieks jau piedzimstot prot savu valodu. Tam tā nav jāmācās. Piemēram, kucēns, kas aug savrup no citiem suņiem, agri vai vēlu tomēr sak riet un rūkt, luncināt asti vai iezt zobus, kaut neviens viņam to nav mācījis. Bet cilvēks neiemācīsies runāt, ja nedzīvos cilvēku vidū.

Toties cilvēks spej iemācīties ne tikai savu dzimto valodu, bet ari daudzas citas valodas; bet dzīvnieki nekad neiemācīsies sarunāties citā valodā.

Kas attiecas uz putniem, kuri atdarina citu putnu dziesmas, dažādas skaņas un pat cilvēka balsi, tad par tiem mēs runāsim īpaši.

Un tagad, kad tu zini, kas īsti ir dzīvnieku valoda, varam parunāt arī par to, kādas šīs valodas medz but un ka dzīvnieki ar to palīdzību sarunājas.

PIRMĀ NODAĻA VAI SVARĪGĀKAIS IR DEGUNS?

ko nezināja ievērojamais zinātnieks?

Ievērojamais franču zinātnieks Anrī Fabrs visu mužu nodarbojās ar kukaiņu pētīšanu. Viņš uzzināja daudz ko tādu, kas vēl nebija aprakstīts nevienā grāmatā, ko vēl nezināja neviens cits, izņemot viņu. Seškājaiņu pasaules brīnumi, ar kuriem Fabram pastāvīgi iznāca sastapties, pieradināja viņu gandrīz vai ne par ko nebrīnīties. Tomēr šoreiz zinātnieks bija gluži pārsteigts. Kaut kas tāds vēl nebija gadījies!

Iepriekšējā vakarā Fabrs bija verandā atstājis trauciņu, kurā atradās tauriņa kūniņa. Naktī no kūniņas bija radies

tauriņš. Tas nebija nekas brīnumains — Fabrs jau daudzas reizes bija licis tauriņiem attīstīties trauka. Fabru pārsteidza kas cits: no rīta visa veranda bija kā nosēta ar nezin no kurienes atlidojušiem jauniem tauriņiem. Tie bija nosedušies uz verandas margām un uz galda, uz izstieptās auklas un uz krēsla atzveltnes. Bet nelielais trauciņš, kurā atradās tikko izkūņojies tauriņš, bija no vienas vietas aplipis ar nakts viesiem.

Fabrs paņēma tīkliņu, un drīz vien kads simts tauriņu atradās burkās. Un tad Fabrs ievēroja, ka visi notvertie tauriņi ir tēviņi. Zinātnieks ātri paņēma trauciņu ar «jaundzimušo». Kā tad — trauciņā atradas mātīte!

Fabrs zināja, ka tēviņi šiem tauriņiem izkūņojas pāris dienu ātrāk nekā mātītes; tāpat viņš zināja, ka pēc izkuņošanās tauriņš izdala pilienu kāda šķidruma. Luk, kur tas ir, šis piliens, izžuvis trauka dibena. Fabrs uzminēja ari to, ka šī šķidruma smarža pievilina tēviņus. Taču . . .

Loģiski spriežot, Fabram neizbēgami vajadzēja nonākt pie domas, ka nakts viesu parādīšanos verandā izraisījusi tauriņa izkuņošanās trauciņā, pareizāk sakot — šķidruma piliena rašanās. Kad tas bija izsecināts, Fabram vajadzēja atbildēt uz vēl kādu jautājumu: no kurienes atlidojuši šie neskaitāmie tauriņi — tuvākais mežs taču atradās divu triju kilometru attālumā no mājas! Un kā tie uzzinājuši par mātītes izkūņošanos? Pēc smaržas? Pec viena šķidruma piliena smaržas divu triju kilometru attālumā?! Tas nav iespējams!

O, Fabrs kukaiņus bija lieliski izpētījis! Viņš bija viens no izcilākajiem Francijas pagājušā gadsimta zinātniekiem. Un tomēr viņš daudz ko vēl nezinaja. Fabram nebija zināma ari viena no visinteresantākajām kukaiņu īpašībām— to neparastā spēja sajust smaržas.

Nav tomēr nekāds brīnums: toreiz zinātnieki maz nodarbojās ar jautājumu par seškajaiņu ožas spējam, kaut ari saprata, ka ožai — spējai uztvert smaržas — ir liela loma dzīvnieku eksistencē. Plēsoņas pēc smaržas pat tumsā sadzen sava drīzā laupījuma pēdas; daudzi dzīvnieki pec smaržas uzzina par briesmām. Tumsā, zem zemes, koksne, zem ūdens visur, kur nav iespejams likt lietā redzi vai dzirdi, palīgā nak oža.

Cilvēkam oža nav tik ļoti svarīga: viņam jau nav pec smaržas jāuzmekle barība vai jāatklaj ienaidnieki. Tāpēc cilvēks spēj sajust un atšķirt tikai dažus tūkstošus smaržu. Tev droši vien šķitīs, ka tas ir ļoti daudz — daži tūkstoši. Taču, ja ņem vērā, ka, piemeram, suns spēj atšķirt līdz diviem miljoniem smaržu, kļūst skaidrs: cilvēka deguns nemaz nav tik jutīgs.

Sunim ir laba oža, turklāt tas labi redz un vēl labāk dzird.

«Peļotajai» lapsai — proti, lapsai,

kura ķer peles, — oža ir ārkārtīgi svarīga, bet vel svarīgāka ta ir vaji redzošajam un neveiklajam ezim. Ja tas neprastu pēc smaržas uziet ēdamu vaboli, visi eži jau sen butu apmiruši badā. Ja ežiem nepiemistu spēja desmit metru attālumā pec smaržas atklāt ienaidnieku, ari tad zemes virsū sen vairs nebutu neviena eža.

Bites, tauriņi un vaboles iztālēm jūt, kur atrodas salds nektārs vai augu sula; odi un moskīti no liela attāluma atklāj cilvēka vai dzīvnieka izelpotas ogļskābās gāzes smaržu un steidzas uz šo smaržu, lai piesūktos asinis. Tos pievelk arī noslēpumainie, zinātnei vēl nepazīstamie «asins faktori», kas izgaro caur adu.

Bet kukaiņiem, kas gandrīz visu dzīvi pavada zeme, oža ir tik ļoti attīstīta, ka palīdz ne tikai noteikt, kads priekšmets piepeši gadījies priekšā, bet ari tā formu un lielumu.

Anrī Fabrs, protams, zinaja, ka smaržām dzīvnieku un pa da]ai ari kukaiņu dzīvē ir milzīga nozīme. Viņš pats izdarīja daudzus mēģinājumus. Tomēr arī viņš nespēja iedomāties, cik milzīgs ir jutīgums pret smaržām.

Tikai vēlāk zinātnieki to izprata un nolēma noskaidrot, kas ta ir par smaržojošu vielu, ko izdala tauriņu mātīte un kas tik |oti pievelk tēviņus. Taču, lai kadu vielu izpētītu, ta ir jāiegūst. Bet, lai iegūtu vienu gramu smaržojošās vielas, vajadzēja to «atņemt» četriem miljoniem zīdtauriņu.

Ozolu muķencm smaržojošās vielas ir vairāk nekā parastajiem zīdtauriņiem: viena grama iegūšanai vajadzīgi «tikai» 2,5 miljoni tauriņu.

Tātad — cik šīs vielas ir vienam tauriņam? Pavisam niecīgs daudzums! Tomēr šo niecīgo daudzumu ozolu muķeņu tēviņi mērenā vējā sajūt vairāku tūkstošu metru attalumā, precīzāk sakot, 3,8 kilometru attālumā.

Turklāt nekādas citas smaržas tos netraucē atšķirt šo vajadzīgo smaržu.

Reiz traukā, kas atradās istabā, izkūņojās lielais pavacis. Tūliņ paradijās tēviņi. Tie ielidoja pa atvērtajiem logiem, nolaidās uz trauka, šaudījās pa galdu, lidinājās ap lampu. Drīz vien lielie tauriņi aizpildīja gandrīz visu istabu. Vajadzēja aizvērt logus, tauriņu tomēr saradās aizvien vairāk — izrādījās, ka tie iekļūst istabā pa vecās krāsns dūmvadu. Beigu beigās istabā sanāca 125 tauriņi. Bet lielais pāvacis ir diezgan reti sastopams. No kurienes gan varēja rasties 125 tauriņi? Izrādās, ka, sajutuši mātītes smaržu, tauriņi atlidojuši pat no «tālām malām», pārvarēdami astoņu kilometru attālumu!

Bet nesen zinātnieki izdarīja šādu mēģinājumu: iezīmēja acaino tauriņu tēviņus un sāka tos laist lauka pa ejoša vilciena logiem. No 4,1 kilometra attāluma pie mātītes, kas atradās ar marli pārsegta traukā, atgriezās gandrīz puse, bet no 11 kilometru attāluma — vairāk nekā ceturtā da|a no visiem palaistajiem tēviņiem.

Bet tēviņi taču pie mātītēm nelido vienmer: tas notiek tikai noteiktā laikā — kad izdalīta smaržojošā viela. Tā arī norāda tauriņiem ceļu. Ar šo smaržojošo vielu mātīte it kā pavel tēviņam atlidot pie tās. Nav svarīgi, ka pavele netiek noformēta ar vārdiem vai skaņām, — šī ir pavele, kas tiek dota ar noteiktu smaržu. Un tai jātiek izpildītai.

Zinātniekiem tagad ir skaidrs, ka ar smaržas palīdzību kukaiņi var ne tikai «dot pavēlēs», bet arī paziņot cits citam jaunumus, brīdināt par briesmām, pat norunāt satikšanos. Vispār — sarunāties cits ar citu. Šādu sarunašanos zinātnieki sauc par «smaržu valodu».

kamene un lācis dod ziņu par sevi

Vieni tauriņi nosūta pavēles signālus, citi tos uztver ar savām lielajām ūsu antenām un nekavejoties izpilda. Iznāk kaut kas līdzīgs bezdrāts telegrāfam.

Bet kamene — tā nesūta telegrammas, ta raksta vēstules. Ja netici, mēģini pavasari kaut kādā veida pavērot kameni.

Rau, kur tā ir — resna, pūkaina, itin kā neveikla —, tā nesteigdamas pielido pie koka. Šodien kamene izturas ta savadi: te viena vieta pieskaras koka mizai, te cita. Tad aizlaižas pie nākošā koka un arī dažādās vietās pieskaras tā mizai vai arī iekož lapās un zariņos un tad laižas uz trešo koku. Talak pec kārtas uz ceturto, piekto, sesto koku . . . Taču kamene no koka uz koku nelaižas taisni — ta met lielu likumu. Un galu gala atgriežas pie pirmā koka. Pēc tam viss sākas no gala. Izsalkusi kamene uz īsu brīdi aizlido un tad atkal turpina savu dīvaino lidojumu.

Cilvēki ilgi nespēja saprast, kas ar kamenēm īsti notiek. Taču pirms dažiem gadiem zinātnieki beidzot atklaja šo kukaiņu noslēpumu: izrādās, ka kameņu tēviņi «raksta vēstules» mātītēm. Nav nekāda nelaime, ka tiem nav ne spalvaskāta, ne zīmuļa, toties tiem ir žokļi. Un pie žokļu pamatnes atrodas dziedzerītis, kas kamenei aizstāj tinti. Tiesa gan, šis dziedzerītis izdala nevis krasu, bet spēcīgi smaržojošu vielu. Ta tomēr pilnīgi aizvieto tinti, tapat kā žokļi kamenei noder par pildspalvu. Pieskardamās koka mizai, iekozdama lapiņās un zariņos, kamene atstaj savas smaržīgās vēstulēs. Tomēr ar vienu koku vai krumu tai ir par maz — ta laižas uz nākošo koku un tur dara to pašu, tad uz trešo, ceturto un ta tālāk. Pēc tam met nākošo loku, vēl vienu un vēl . . . Un ta kamene var mest lokus līdz pašam vakaram. Tomēr it bieži gadās, ka kamenei nenākas ilgi lidot

uz kāda no kokiem kameņu tēviņš sastop tadu pašu kukaini kā viņš, tikai mātīti. Ta jau ir «izlasījusi» vēstuli un pacietīgi gaida, kad pūkainais skaistulis atlidos pie koka.

Kameņu tēviņa rakstītā vēstulē ir nonākusi pie tas, kurai tika adresēta. Lai nerastos sajukums, lai vēstules saņemtu tikai tie, kam tās paredzetas, dažādu sugu kamenes izraugās dažādus maršrutus. Vienas atstaj savas vēstulēs uz koku stumbriem pie pašas zemes, citas iezīme lapas, vēl citas izraugās krumus vai atstāj savus vēstījumus tikai uz zāles stiebriņiem.

Kamenes raksta «liriskas» vēstules. Bet daudzi dzīvnieki atstaj draudīgus vēstījumus nezināmiem ienaidniekiem.

Es reiz klaiņoju pa taigu kopā ar pieredzējušu mednieku. Pēkšņi viņš apstājās pie kada koka un paradīja man dziļu skrāpejurnu mizā. Skrāpējums bija augstu, daudz augstak par cilvēka augumu.

—  Taigas saimnieks atstājis vēstuli, — viņš teica. — Vai gribi, lai izlasu?

—   Protams, gribu.

—   Šī vieta ir aizņemta, — raudzīdamies skrāpejumā un izlikdamies, ka lasa, iesāka mednieks, — un visiem citiem lāčiem šeit ieeja aizliegta. Citādi klāsies plāni! Vai redzat, cik es esmu liels?

Nu, patiesi — milzu lācis, — es sacīju, raudzīdamies lāča atzīmejumā.

Protams, liels, bet ne jau tik mil

zīgs, lai no šā butu jābaidās, ķepainis pablēdījies. Stiepies, cik jaudājis, lai ieskrāpētu augstāk un pamatīgāk iebiedetu citus lāčus. Ta jau šiem parasts. Lāči no laika gala cits citu mana . . .

Man iepatikās šī lāču viltība, bet tūliņ arī nodomāju: «Ka tad lāči uzzina, ka šo. ieskrāpēto zīmi atstajis viņu radinieks? Skrāpējums kokā varēja rasties visādi!» Kad es savas šaubas izteicu medniekam, viņš tikai pasmīnēja un norādīja uz to pašu stumbru. Uzmanīgi ieskatījies, pamanīju pie mizas spalviņu. Mednieks paskaidroja, ka lācis ne tikai izdara atzīmi — tas atstāj ari savu smaku, ko atnākušais «radinieks» katra ziņā saodīs. Un šī smaka tam pavēstīs, ka vieta ir aizņemta, bet ieskrāpējums noradīs, kāda auguma ir šīs apkaimes valdnieks. Smaku lācis atstāj, paberzēdams muguru vai galvu gar stumbru.

Sāda veida vēstules, zīmītes vai paziņojumus atstāj daudzi dzīvnieki. Vieni — piemēram, lāči — gluži vienkārši trin muguru gar kokiem un akmeņiem, citiem ir īpaši dziedzeri.

Interesanti, ka šie dziedzeri dažkārt atrodas visnegaidītakajās vietās: kamenēm, kā tev tagad zināms, pie žokļu pamatnes, bet dažām briežu sugām — acu kaktiņos. Šāds briedis uz sava iecirkņa robežas pieskaras ar dziedzeri zariņa galam un atstāj smaržojošu vēstuli. Citiem dzīvniekiem dziedzerīši izvietojušies uz kājām vai sānos, uz lūpām

vai uz muguras — tajas vietas, ar kurām dzīvnieki biežāk pieskaras zālei vai kokiem.

Bet dažiem lemuriem īpašie dziedzerīši novietoti gandrīz padusēs. Kā lai tie, nabadziņi, atstaj vēstules, ja dziedzeri atrodas tādas vietās, ar kuram šis dzīvnieks nepieskaras nevienam priekšmetam? Taču lemurs ir atradis izeju — ar astes galiņu paberzē dziedzeri un pec tam ar asti «parakstās».

Ar vēstu|u un zīmīšu palīdzību sarunājas ļoti daudzi dzīvnieki. Tie gandrīz vienmēr ir vai nu «liriski vēstījumi», vai brīdinājumi: «Ej prom, šī vieta ir mana! Ja neiesi — iekaustīšu!» Tiesa gan, Amerikas zvēriņš skunkss nesolās nevienu iekaustīt. Taču viņa vēstulē ir ļoti daiļrunīga un liz ienaidniekiem nemaz neiedarbojas sliktāk par solījumu iekaustīt.

Skunksam nav ne stipru nagu, ne spēcīgu žokļu, un tomēr maz atradīsies tādu, kas gribēs nonākt sakaros ar viņu. Briesmu brīdi skunkss izlaiž strūklu kodīga, asi smirdoša šķidruma. Šī šķidruma smaka ir ļoti noturīga: cilvēks ilgi netiek no tas vaļā, pat rūpīgi nomazgājies. Bet dzīvnieki, labi zinādami šī zvēriņa paradumus, cenšas no ta izvairīties.

Un ta nu skunkss, apstaigādams savus īpašumus un atstādams «vēstules», itin kā brīdina: «Ejiet prom, citādi būs slikti — apslacīšu jūs, rau, ar šitādu šķidrumu!»

Ta «sarakstās» dzīvnieki. Un lieliski saprot cits citu.

«sekojiet man! nenožēlosiet»

Bites cilvēki pazīst ļoti sen. Droši vien jau pirmatnējais cilvēks uzmeklēja meža bišu saimes koku dobumos un mielojās ar medu. Pirms vairakiem tūkstošiem gadu cilvēki saka bites izmantot saimnieciski: ierīkoja stropus, padarīja šos kukaiņus gandrīz vai par majas dzīvniekiem.

Biškopjus sauca par dravniekiem. Tie gan iekartoja stropus, gan vāca meža bišu medu. Pieredzējuši dravnieki labi zinaja, kur atrast saimes, kādu spietu var nest mājās, kad ņemams medus, ka bites pasargājamas no aukstuma un bada. Viņi tomēr nedomāja par to, ka īsti bites vāc medu. Kā? Skaidrs taču: lidinās no zieda uz ziedu, savāc saldo nektāru, un no tā rodas medus.

Ta, zināms, ir taisnība. Tomēr te rodas daudz jautājumu. Kaut vai, piemēram, tāds: cik ilgi bitēm jāstrādā, lai savāktu kilogramu medus? Mēdz teikt: čakls kā bite. Tomēr reti kurš spēj iedomāties bišu patieso darbīgumu. Lai savāktu vienu kilogramu medus, bitei jāsavac nektārs no 19 miljoniem ziedu! Viena bite, protams, nespēj aplidot tik daudz ziedu: kilogramu medus savāc daudzas bites. Taču ari vienai ir krietni daudz daramā: darba bite dienā apciemo vidēji septiņus tūkstošus puķu!

Un šīs puķes ir arī jāuzmeklē!

Par laimi, bites prot cita citai paziņot, kur atrodama barība, cik tas ir un pat kada tā ir.

Sarunaties bites var dažadi. Viņas sazinās ari smaržu valodā.

Izlukbite atlido uz stropu un kopā ar nektāru atnes sev līdzi ziedu smaržu. Nevis ziedu smaržu vispār, bet to ziedu, no kuriem savākts guvums. Bites, protams, nezina puķu nosaukumus, tās, protams, nerunā ar vārdiem: «Šīm te

puķēm ir nektārs.» Bet bitei guziņā ir mazliet nektāra. Atlidojusi uz stropu, tā laiku pa laikam to izdala.

Un no nektāra smaržas pārējās uzzina, kur bijusi viņu draudzene.

Bez tam ziediņa smalkā un maiga smarža saglabājas uz bites ķermeņa — turklāt ilgāk nekā uz citiem priekšmetiem vai uz citu kukaiņu ķermeņiem.

Tā nu izlūkbite ir paziņojusi savām draudzenēm, kādos ziedos var vākt putekšņus. Paziņojusi smaržu valoda.

Ar citām valodām tā draudzenēm pastāstīs, cik liels ir guvums un kur tas atrodas (par šim bišu sarunām tu vēl izlasīsi).

Taču atnest puķu smaržu uz stropu bites var tikai tad, ja augam smarža ir. Bet ir taču krietni daudz puķu, kas nesmaržo. Jā, puķes nesmaržo, tomēr guvums no tām var but bagatigs. Ko lai iesāk? Vai tiešām bites no šim puķēm atsakās? Nē, bitēm ir savs veids, ka tas cita citai pavēsti par šim puķēm.

Bites ķermeņa uzbūvi cilvēki izpētījuši jau loti sen. Un, šķiet, visos sīkumos. Tomēr pirms vairākiem gadu desmitiem bites vēderiņa gala tika atklats zinātniekiem agrak nepazīstams dziedzerītis. Šis dziedzerītis ražo smaržīgu šķidrumu. Taču ne vienmēr — tikai tad, kad bitei ir nepieciešams izdarīt kadu «atzīmi». Piemēram, pavasari bites ar savu smaržu «iezīme» stropus. Šī smarža ir noturīga, saglabajas ap stropu pietiekami ilgi un noder mājup lidojošajām bitēm par labu bāku.

Ar šo pašu smaržu — zinātnieki to sauc par «pievilinošo» — izlūkbites iezīmē arī noteiktas puķes. Un šī smarža it kā aicina bites: «Nelidojiet garam!»

Dažām bitēm, tapat kā kamenēm, īpaši dziedzerīši atrodas pie žokļu pamatnes. Norādot ceļu uz barību, izlūkbite laiku pa laikam ar žokļiem pieskaras zāles stiebriņiem, zariem vai lapām un atstaj tur smaržīgas atzīmes.

Starp citu, kamenes atstaj ne tikai «liriskus vēstlju-

mus» — tās raksta arī gluži «lietišķas vēstules»: izlidojušas no ligzdas, tās uzmeklē vietas, kur ir barība, un iezīmē ceļu pie tas ar smaržojošās vielas pilieniem, ko atstāj uz augiem.

Skudras, tāpat kā bites, ir sabiedriski kukaiņi. Ari tam ir savi likumi: ja kada atradusi barību, tad tūliņ par to paziņo biedriem un ved tos līdzi pie ieguvuma.

Skudrām, tāpat kā bitēm, uz vēderiņa ir īpaši dziedzeriši, kas izdala smaržojošu vielu. Pavēro kādreiz skudru pūzni. Viena skudra tekalē mierīgi. Tātad tekalē «tapat vien». Bet, luk, cita skudriņa kustas savādi: itin kā ik brīdi pietupstas.

Pavēro — un tu pamanīsi, ka tā ik pēc brītiņa piespiež vederiņu pie zemes. Ta iezīme ceļu ar smaržojošo šķidrumu. Tātad skudra ir kaut ko atradusi un drīz steigsies atpakaļ ar papildspēkiem vienai laikam nav pa spēkam guvumu aiznest. Bet, lai varētu atrast ceļu atpakaļ, skudra atstāj smaržojošas pēdas.

Reiz, skudras vērodams, es netālu no skudru pūžņa noliku lielu kāpuru.

Drīz vien to atklaja skudru izlūks.

Ar ūsiņām ātri aptaustījusi kāpuru, skudriņa, cik jaudas, aizjoza uz savu mājokli.

Drīz tā atgriezās. Un nevis viena pati, bet ar biedriem.

Tatad, lai kā skudriņa steidzās, lai ka skubinājās atvest šurp biedrus, tā tomēr nebija aizmirsusi iezīmet savu ceļu ar

smaržu. Un smarža to nemaldīgi atveda atpakaļ pie atstatā kāpura.

Vai skudra iezīmē ce|u tikai sev vienai? Vai šī smarža vajadzīga arī citām skudrām? Varbūt tās tikai steidzas pakaļ izlūkam, visu laiku redzēdamas to sev priekšā?

Es nolēmu parbaudīt.

Skudru izlūks steidzās pārējam pa priekšu. Palaidis to garam, ātri novilku ar kociņu pa zemi. Starp izlūkiem un pārejām skudrām izveidojās grāvītis. No skudru viedokļa tas laikam nebija vis grāvītis, bet īsts grāvis, varbūt pat grava. Tiesa, skudras viegli pārvar ne tādus šķēršļus vien. Bet šoreiz skudriņas apjuka, apstājas pie grāvīša, nezinādamas, ko iesākt. Tās satraukti iztaustīja ar usiņām grāvīša malas, viena ierāpoja grāvītī, pārējās izklīda gar to, visu laiku kaut ko mekledamas.

Bet izlūks tikmēr bija aizsteidzies līdz kapuram un tikai tad pamanīja, ka viņam aiz muguras neviena nav. Ilgi nedomādams, viņš pagriežas atpaka|, aizsteidzas līdz grāvītim, pārrapoja tam pāri un tur atrada savus biedrus, kas atkal bija sapulcējušies vienkop.

Un skudru izlūks atkal steidza prom, parrāpoja pāri grāvītim un aizjoza pie kapura. Bet viņam pakaļ, nu jau pavisam droši, steidzās pārejās skudras.

Man kļuva skaidrs: skudru izlūks, ar smaržu iezīmēdams ceļu, norādīja virzienu ne tikai sev, bet arī saviem biedriem. Ievilcis skudru ceļā grāvīti, es biju pārtraucis šo iezīmēto ceļu. Skudras pazaudēja pēdas. Bet tās taču redzeja savu biedru, katrā ziņā redzēja, kādā virzienā tas aizsteidzās. Tomēr nesekoja tam, jo tās vairs neaicinaja smarža. Izlūkam vajadzēja atgriezties, lai no jauna iezīmētu ce|u un tā noradītu, kurp jādodas.

Aizsteigušās pie kapura, skudras satvēra to un vilka uz skudru pūzni. Skudrām bija grūti, tomēr nesamais izrādījās tām pa spēkam. Un tad es pēkšņi iedomāju: kāpēc bija atnācis tieši tik daudz skudru, cik vajag, lai pavilktu šo kāpuru? Ja nu laupījums butu vieglāks vai smagāks? Vai tam paka| atnāktu tikpat daudz skudru vai ne? Bet to taču var pārbaudīt.

Es noliku netālu no pūžņa zirneklīti — divu triju skudru pilnīgi pietiktu, lai to aizvilktu prom, — un saku gaidīt.

Tapat ka iepriekšejo reizi, laupījumu atklāja skudru izlūks. Ātri izpētījis zirneklīti, tas devās pēc palīgiem. Atkārtojas tas pats, kas ar kāpuru. Tikai skudru, kuras izlūks atveda sev līdzi, bija daudz mazāk. Tomēr šī «brigāde» vienprātīgi satvēra zirneklīti un vilka prom uz pūzni.

Varbūt šoreiz palīgu skaits bija izrādījies mazāks nejauši? Es vairakkārt noliku skudrām dažadus kukaiņus — te lielākus, te mazakus. Un skudru izlūks ikreiz atveda sev līdzi tik daudz biedru, cik bija vajadzīgs, lai aizgādātu kravu uz pūzni. Redzams, ar «darbaspēku» pūznī nemaz nebija tik vienkārši: pēc vieglas nastas ieradās maz, bet pēc smagas — daudz nesēju.

Ka gan skudras uzzināja guvuma apmērus? Izlūks laikam bija pavēstījis ne tikai to, kur tas atrodas, bet ari kāds tas ir un cik nesēju bus vajadzīgs, lai to aizstieptu. Tātad ar smaržas valodu skudra var ne vien pateikt «Man pakaļ! Nenožēlosiet!», ne vien paradīt vietu, kur laupījums atrodas, bet arī pavēstīt, kāds tas ir.

Daži zinātnieki uzskata, ka par guvuma apmēriem vai par atrastas barības daudzumu paziņo smaržas stiprums: jo smarža spēcīgāka, jo guvums lielāks. Un otrādi. Tomēr šis pieņēmums vēl jāpārbauda un jāprecizē. Bet tas, ka smarža neturas ilgi, lai cik tā spēcīga, — tas gan jau ir noteikti zināms.

Ir zināms arī, kāpēc tas tā: ja smarža turētos ilgi, skudras pastavigi tiktu mulsinātas — laupījums jau sen aiznests, bet tas vel arvien skraidītu un skraidītu ap vietu, kur tas atradies.

Starp citu, skudru vidū ir arī tādas, kas smaržojošus celiņus veido nevis uz zemes, bet gaisa. Tas ir skudras, kas dzīvo tuksnesī un pustuksnesī. Tur zeme dienā stipri sakarst, un pieskarties tai ar vēderiņu ir |oti apgrūtinoši. (Jāpiebilst, ka šīm skudrām atšķirībā no tev pazīstamajām ir garas kājas un to ķermenis pie zemes neskaras.) Šie kukaiņi, izšļakdami šķidrumu, vēderiņa galu nepiespiež vis pie zemes, bet gluži pretēji — izliec uz augšu. Un, ja nav vēja, smarža kadu laiku turas uz vietas un norāda virzienu.

«vieta aizņemta! meklējiet sev citu!»

Tas notika Kalifornija.

Milzīgi dūmu mākoņi — melni un draudīgi — aizsedza visas debesis. Jau trešo dienu simtiem ugunsdzēsēju velti pūlējās uguni apvaldīt. Palīga steidzas citu štatu ugunsdzēsēji, tūkstošiem brīvprātīgo iesaistījās cīņā ar uguni. Un neviens nepievērsa uzmanību cilvēkam, kurš mierīgi staigaja netālu no degošās naftas krātuves. Kamēr visi bija aizņemti tikai ar vienu — ar cīņu pret uguni, šis cilvēks . . . ķera vaboles. Galu galā policisti ieinteresējās par šo dīvaino vīru un viņa neparasto nodarbošanos. Izrādījās, ka viņš ir pazīstams zinātnieks.

Ko lai dara, zinātnieku vidū ir krietni daudz dīvaiņu. Un, ja dīvainis vēlas vākt kukaiņus tikai ugunsgrēka rajonā, viņam neviens to nevar aizliegt.

Jā, protams, ta ir. Bet ka gan policisti varēja zināt, ka zinātnieks ugunsgrēka rajonā kukaiņus nebūt neķera aiz untuma? Nejauši atrazdamies netālu no degošas naftas krātuves, viņš ieveroja, ka gaisā lido daudz vaboļu. Zinātnieks vienu noķēra un pārliecinājās, ka tā ir dumvabole. Dumvaboles savu nosaukumu dabūjušas no tā, ka allaž atlido uz mežu ugunsgrēkiem — tās pievilina dūmu smarža. Taču šoreiz vaboles bija atlidojušas nevis uz meža ugunsgrēku, bet uz degošu naftas krātuvi. Un galvenais — no kurienes tās bija atlidojušas? Tuvākais mežs taču atradās

80 kilometru no ugunsgrēka vietas! Vai tiešām vaboles bija veikušas tik garu ce|ojumu? Ja. Tomēr veikušas šo ceļojumu tas bija velti: nedega jau mežs!

Dūmi bieži piemāna vaboles. ASV zinātnieki ir ievērojuši: reizēm futbola sacīkšu laikā, kad skatītaji aiz satraukuma pastiprināti smēķē un par stadionu paceļas īsts dūmu mākonis, vaboles atlido ari uz turieni. Savadi: par spīti savai brīnumainajai ožai — dumu smaku taču vaboles sajūt desmitiem kilometru attalumā — tās tomēr nespej atšķirt, kas tie par dūmiem. Jebkuri dumi tām ir ka komanda. Turklāt ne tikai komanda «doties ceļa!», bet gan «atrak doties ceļ ā!».

Lūk, kadeļ tas ir tā: meža ugunsgrēka laikā iet boja |oti daudz kukaiņu. Un dumvaboles steidz uz pusapdegušiem kokiem un brīnumainā karta nesadegušiem krūmiem sadēt oliņas.

Paies kads laiks, un izdegas atkal parādīsies jauni augi, atzels zale. Bet no dumvaboles oliņām uz to laiku izšķilsies kāpuri. Citu kukaiņu te vel bus maz — un vaboles kāpuriem barības bus atlikām.

Ne tikai dumvaboles, bet ari daudzi citi kukaiņi apgādā ar barību savus nākamos pecnācej us.

Pavēro kādreiz parasto kāpostu balteni. Šis tauriņš lidinās par dažādiem augiem, bet oliņas dēj tikai kāpostos. Ārkārtēja gadījumā, ja kāpostu nav, tad zvērenēs vai kādos citos krustziežu augos. Vai tauriņš zina, ka tikai šie augi var noderēt par barību nākošajiem kāpuriem? Ja, zina. Un to tauriņam pavēsta smarža. Krustziežu augos, it īpaši kāpostos, ir daudz sinegirīna — vielas, bez kuras nespej dzīvot kāpostu balteņa kāpuri. Tad nu sinegirīna smarža ari pavēsta tauriņam: lido šurp, te tavi bērni būs apgādāti ar visu nepieciešamo! Bet, cik spēcīga un pavēloša ir šī balss, tu vari pārliecināties pats.

Pamēģini vasarā, tai laikā, kad kāpostu balteņi dēj oliņas, saslapināt ar kāpostu sulu žoga dēli vai papīra lapu. Noliec šo papīru redzamā vieta—tuV, kur paradās kāpostu balteņi. Un tauriņi ne vien atlidos pie šī papīra, bet izdēs arī oliņas. Kaut arī tā nav kāpostu, bet gan papīra lapa. Taču kukaiņi smaržu valodai tic vairāk nekā paši savam acīm.

Daudziem kukaiņiem, tāpat ka kāpostu baltenim, ir svarīgi tikai atrast piemērotu vietu oliņu dēšanai, lai nākamajiem pēcnācējiem būtu pietiekami daudz barības. Tomēr ir tādi kukaiņi, kam apgadāt savus bērnus ir ievērojami grūtāk. Lai kāpuriem netrūktu barības, kukainim dažkart jaiesaistas neatlaidīga, nežēlīgā cīniņa.

Tu droši vien zini, ka ir augedāji kukaiņi, kas dzīvo uz augiem un no tiem pārtiek. (Dažkart no augiem pārtiek gan pieaugušie kukaiņi, gan to kāpuri, dažkart tikai kāpuri.) Un ir kukaiņi plēsoņas, kas pārtiek no citiem kukaiņiem.

Kad mēs sakām — plēsoņas, tad parasti iedomājāmies tīģeri vai lauvu, labākajā gadījumā — vilku ar atplestu rīkli un milzīgiem ilkņiem. Un, šķiet, šis vārds nekādi nepiederas skaistajai spārei vai pēc izskata tik nevainīgajai mārītei. Tomēr arī tās abas ir plēsoņas. Turklāt |oti rijīgas.

Kukaiņi maina mūsu priekšstatus par plēsoņām. Bet vel vairāk tie maina mūsu priekšstatus par parazītiem.

Cilvēki jau sen ir ievērojuši kādu neparastu paradību: dažreiz no kāpura pēkšņi sak līst laukā mazi, spārnaini radījumi, līdzīgi sīkam mušiņām. Slavens sengrieķu zinātnieks, kurš dzīvojis gandrīz pirms divarpus tūkstošiem gadu, ieraudzījis, ka no kapura lien lauka spārnoti kukaiņi, secināja, ka mušas rodas no tārpiem.

Tas, protams, tā nav. Kapurmušas un kukaiņi, kurus dēvē par jātnieciņiem, patiesi ierodas pasaulē no kāpuriem. Tikai tie nebūt nedzimst no tārpiem, bet izaug ar kapura palīdzību. Pareizāk sakot, uz kapura rēķina. Jatnieciņu mātīte iedēj kāpurā savas oliņas. No oliņām rodas mazi kāpuriņi, kas dzīvo lielaja kāpurā un pamazām jto apēd. Un, kad lielais kāpurs iet boja, kāpuriņi jau parvēršas par pieaugušiem kukaiņiem un izlido laukā.

Un, kad nu tu esi uzzinājis šo to par jātnieciņu, butu labi aplūkot ari pašu kukaini. Tas nav tik sarežģīti: tagad

ir zināms, ka uz zemeslodes dzīvo ap 50 tukstošu kukaiņu sugu, kuri savas oliņas iedēj citos kukaiņos. Ari musu zemē to nav mazums — vairāki tūkstoši sugu. Un tie ir ļoti daudzveidīgi — no sīciņiem, ne garākiem par trīs milimetriem, līdz milžiem, kas sasniedz četru centimetru garumu. Šie milži — efialtjātnieciņš un risas jātnieciņš — dzīvo skujkoku mežos un savas oliņas dēj koksnē dzīvojošos kāpuros.

Slaids, ar šauru, garu ķermeni, caurspīdīgiem spārniem un «zobenu» — dejekli, kas dažkart ir krietni garaks par savu īpašnieku, jātnieciņš ātri skrien pa koka stumbru. Reizēm tas ar savām usiņām viegli padauza pa mizu. Piepeši tas apstajas un usiņas sak aši kustēties. Tad jātnieciņš uz mirkli sastingst un lēni ieņem «stāju». Šai brīdī kukainītis ļoti atgādina akrobatu, kas nostājās uz rokam. Tikai jātnieciņš nostājās uz galvas. Tad tas, saliecis vēderiņu, atspiežas ar dejekli pret stumbru un sāk to urbt. Dējeklis jātnieciņam nav resnāks par zirga saru, bet kāpuriņš stumbrā atrodas triju četru centimetru dziļumā. Nav nekāds vieglais darbs! Tomēr, ja koksne ir mīksta, kā, piemēram, apsei vai liepai, tad dējeklis piecu līdz desmit minūšu laikā sasniedz kāpuru, ieurbjas tajā un pa dējekja caurulīti lejup noslīd oliņa. Ja koksne cieta, šis darbs ilgst minūtes trīsdesmit, pat veselu stundu.

Protams, apbrīnojami ir tas, ka tievais un trauslais dējeklis izurbjas cauri cietajai koksnei. Bet vel daudz apbrinojamak, ka jātnieciņš atrod kāpuru. Tas taču atrodas koka stumbra. Turklāt jātnieciņš to nevis vienkārši atrod, bet pavisam precīzi nosaka, kada stāvoklī kāpurs atrodas. Un pavisam precīzi iedur taja savu dejekli — nekļudoties ne par milimetru.

Lai cik reižu jātnieciņš veic šo operāciju, ta vienmer ir absolūti precīza.

Kā tad viņam tas izdodas? — tu, protams, vaicāsi, šo jautājumu sev uzdeva arī zinātnieki. Un nespēja uz to atbildēt, iekams nebija pievērsuši uzmanību jātnieciņu Ūsiņam.

Ja tev gadīsies mežā ieraudzīt jātnieciņu, pavēro, kā «darbojas» šis usiņas, un tu sapratīsi, ka tām ir galvenā loma kāpura meklēšana.

Nu, labi, pieņemsim, ka jātnieciņš pēc smaržas noteicis, ka tur atrodas ragastes vai ūsaiņa-malkcirša kāpurs. Bet kas tam pasaka, kāda stāvokli kāpurs atrodas, tieši kurā vieta jāurbjas kokā, lai iedurtu kāpurā dejekli? Zinātnieki uzskata, ka ari šai ziņā 'zšķiroša loma ir ožai. Zināms, īpašai ožai, zinātnieki to sauc par topoķīmisko izjutu. Pateicoties šai topoķīmiskajai izjūtai, kukaiņi var, pat nepieskardamies priekšmetam, tikai novelkot ar usiņām tuvu ta virsmai, pēc smaržas noteikt priekšmeta izmēru^ un formu, pīt noteikt, vai tas ir gluds vai raupjš. Tieši smaržas jau .ioveda risas ,vai efialtjātnieciņu vajadzīgajā vieta, tās kukainim sīki un precīzi pastastija par visu pārējo, pateica, kā jarikojas.

Efialtu un risu var ieraudzīt tikai priežu mežā un ne pārak bieži. Daudz biežāk sastopams to radinieks — apanteless jeb īsvēderis, kas ta iesaukts sava īsā vēderiņa dēļ. Maziņš, ar dzeltenam kājiņām — tāpēc tas izskatās varen krāšņs — apanteless ātri skraida pa kāpostā lapu. Tā laupījums — kāpostu balteņa kāpurs; tas neslēpjas, un to nav grūti atrast. Tomēr apantelesam ir savas grūtības un pat briesmas, kādas nepazīst risas un efialtjātnieciņi. Uzlēkt uz kāpura, iedurt dejekli, izvilkt to un iedurt atkal — tas ir vienas divu sekunžu darbs* Taču ari kāpurs nesnauž. It kā saprazdams, ka nu tam beigas, tas lokās un izlaiž pa muti za|as putas. Apantelesam nākas izvairīties, jo, tiklīdz kapuram izdosies to notriept ar putām, tas ies bojā. Tomēr vairumā gadījumu cīņa beidzas ar īsvedera uzvaru.

Jātnieciņš iedējis kāpurā oliņu. Pēc kāda laika kāpurs kļūs gausāks, mainīsies ta krāsa. Pirmajas dienās šis kāpurs ne ar ko neatšķiras no pārejiem. Vai kāds cits jātnieciņš negribēs tajā iedet arī savas oliņas? Nē. Nezin kāpēc neviens cits pat nemeģina tuvoties šim kapuram.

Apantelesi aizskrien garam un nepaskatās uz ta pusi, it kā uz kāpostu lapas kāpura nemaz nebūtu.

Zinātnieki tikai pavisam nesen uzzināja, ka, iededams kāpura oliņas, apanteless, tapat kā citi jātnieciņi, it kā atstāj uz šī kāpura uzrakstu. Pārtulkots cilvēku valodā, šis uzraksts skan: «Vieta aizņemta! Meklejiet sev citu!» Un šis «uzraksts» ir izdarīts ar diezgan noturīgu smaržu.

«glābjas, kas var!»

Atklājums, par kuru te būs runa, tika izdarīts samēra nesen. Un nebūt ne tāpēc, ka jautājums butu pārlieku sarežģīts. Jau sen ir izdarīti krietni nopietnāki atklājumi. Bet šis bija aizkavējies: cilvekiem gluži vienkārši nebija ienācis prātā padomāt — vai zivīm ir oža. Nudien, kāda oža gan var būt ūdenī?

Taču tieši tur izpaužas patiesības spēks, ka tā agri vai vēlu piesaista sev uzmanību, piespiež padomāt.

Grūti pateikt, kurš pirmais sācis pētīt jautajumu par to, vai zivīm ir oža. Varbūt kāds ievērojams zinātnieks, varbūt kāds pavisam jauns zinātkārs cilvēks, bet varbūt viss ir sācies ar kādu vecu zvejnieku, kurš pārliecinoši pierādīja, ka zivis māk paziņot cita citai dažadus jaunumus. Šā vai tā, bet pētniekus jau no pirmajiem soļiem sagaidīja brīnumaini atklājumi.

Ilgu laiku par neizskaidrojamu tika uzskatīts tas, kā zivis, kas lielāko mūža daļu pavada tālu prom no dzimtajam upēm, nārsta laikā atrod ceļu uz tam atpakaļ. Un nu atbilde ir roka!

Rūpīgi pētījumi atklājuši: ūdenim katrā upē, pat katrā pietekā ir savs īpašs, neatkārtojams ķīmiskais sastavs. Un tāpēc arī sava smarža. Vai tiešām ta atved zivis, kas atrodas simtiem kilometru attālumā, uz dzimto upi? Ja, izrādījās, ka zivīm ir tāda oža, ka neviens, pat labakais suns

nespej ar tam meroties. Varbūt vienīgi daži kukaiņi.

To uzzinājuši, zinātnieki saprata, kā zivs atrod ceļu uz dzimtajiem ūdeņiem. Saprata, ka oža daudzām zivīm ir gandrīz vai pati galvenā maņa. Mēģinājumi apliecināja: ja zivij atņem ožu, tā var itin drīz aiziet boja bada nāvē, kaut arī peldētu netālu no barības.

Pēc ožas zivis atrod ari cita citu. Un varbūt tas spej ari sarunāties smaržu valodā? Izrādās, ka spej.

Sis atklājums radās nejauši.

Pazīstamajam austriešu zinatniekam Karlam Frišam, pētot zivis, vajadzēja iezīmēt vienu mailīti. Noķēris zivtiņu, zinātnieks viegli ieskrāpēja tai zvīņas un ielaida atpakaļ ūdenī. Un mailīšu vidu piepeši sākās panika. Zivis izbailēs metās uz visām pusēm, un pagaja ilgs laiks, iekams tās atkal atgriezās šajā vieta. Bet tās taču bija pieradinātas mailītes tās šeit baroja, un tās labprāt mēdza atpeldet šurp.

Vai tiešām mailīte butu kaut ko paziņojusi savām biedrenēm? Tas izklausījās neticami, taču cita izskaidrojuma pagaidām nebija.

Lai izkliedetu šaubas, Karls Frišs, nogaidījis zivju atgriešanos, atkal noķēra šo zivtiņu, nogalinaja to un iemeta ūdenī — beigta taču nevarēs neko pastāstīt! Tomēr ari šoreiz mailīšu bara izcēlās panika. Un vēl kada! Varbūt uz tam tik ļoti iedarbojas mirušās biedrenes izskats?

Apšaubarrii, bet ka citādi lai izskaidro zivju izturēšanos?

Tomēr Frišs jau saka šo to noprast. Un, nogaidījis, kad mailītes, atguvušās no bailēm, atkal atpeldēja, viņš ieleja ūdenī šķidrumu, kas bija palicis pari no saberzta un izfiltrēta zivs gabaliņa» Šis šķidrums jau nu nevarēja zivīm neko pateikt, nedz arī izbiedet tas ar savu izskatu. Un tomēr mailīšu bara atkal sakas panika, kas nebūt nebija mazaka ka divos pirmajos gadījumos.

Atbilde bija atrasta: zivis biedēja smarža. Ta zivīm pavēstīja: bedziet, glābieties!

Frišs iezīmēja mailīti, viegli ieskrāpēdams tai zvīņas. Ar to pietika, lai zivis nojaustu ko nelāgu. Bet nekā bīstama jau nebija, tikai viegls skrapējums.

Tā bija gan. Taču smaržu, kas noder par briesmu signālu, nepatvaļīgi izdala īpašas šūnas zivs ada, ja adu ieyaino. Ūdeni nokļūst «trauksmes viela» jeb «baiļu viela», ka to nosaukuši zinātnieki. Un, ka tagad kļuvis zināms, tada ir ne tikai mailītēm, bet ari citām zivīm.

Piemēram, grundulis nonāk līdakai zobos un iet bojā. Bet, tiklīdz plēsoņas zobi pieskaras grundulim, tā ada rodas ieskrambajumi un acumirklī izdalās «trauksmes viela», un pa ūdeni aizskan ziņa: glābieties, mūciet!

Ja nu zivtiņa nejauši izsprūk no līdakas rīkles, tā tomēr ir dabūjusi skrambas un ievainojumus, un pa ūdeni tik un tā izplātās signāls: briesmas, glābieties!

Ar smaržu briesmu signālus raida ne tikai zivis. Parastā krupja .kurkulēns, tikko parādījies no ikriņa pasaulē, jau spej «samīlaties» smaržu valodā. Un pirmie vārdi, ko tas var izrunāt, ir — «palīgā, glabjas, kas var!».

Tiklīdz kads kurkulēns dabu kaut vai-vieglu ievainojumu vai arī tikai izjūt ko nepatīkamu, piemēram, ja to mazliet saspiež, — ūdenī tūliņ nonāk «baiļu viela», un parejie kurkuleni nekavejoties aizpeld vai ienirst dziļumā un noslēpjas. Pec minūtēm divdesmit tie atkal parādās agrakaja vietā. Tas nozīme: pec divdesmit minūtēm «baiļu viela» pārstāj darboties, smarža izzūd.

Bet peles brīdinošā «baiļu smarža» gan turas daudz ilgāk. Nereti gadās tā: pele iekļūst slazdā, un pec tam šis slazds kļūst ka apburts — peles neiet tam klat — un cauri! Slazdu gan mazgā, gan.izliek pašu gardāko ēsmu — nekas nelīdz. Tagad jau ir zināms, kāpēc ta: pedejā mirkli pirms nāves pele pagūst izdalīt dažas piles (vai pilienu) šķidruma, kas ar savu smaržu it ka brīdina pārejas peles — nenāciet klāt, draud nāve! Ta ir nevis mazliet nobiedētas, bet tieši nāvīgi nobiedētas peles smarža. Ta saglabajas ilgi, un zvēriņi cītīgi izvairās no bīstamas vietas.

Ja, peles izvairās no bīstamajam vietām. Kurkulēni, tiklīdz ko rnana, metas begt vai nolaižas ūdens dibena. Zivis, saņēmušas atbilstošu signālu, kļūst nekustīgas — ja tās ir aizsargkrasa — vai paceļas ūdens virspusē, vai ari bēg. Bet uz dažiem dzīvniekiem šis signāls iedarbojas citādi.

Kapec, piemēram, gandrīz vai visa bišu saime metas virsu cilvēkam, ja viņš pienāk tuvu klat stropam? Cilvēki par to nedomaja, uzskatīdami, ka šāda izturēšanās ir pati par sevi saprotama. Bet bites taču atrodas dažādās vietās, daudzas cilvēka tuvošanos nemaz neredz. Un tomēr acumirkli ierodas, kur vajadzīgs. Izradās, ka bite dzeļot reizē ar indi izdala vielu, kas ar savu smaržu signalizē: briesmas, ienaidnieks! Saņēmušas smaržu valodā šadu pavēli, pārejas bites nekavējoties metas uzbrukumā.

Bites dzelonis paliek ienaidnieka ada. Kopa ar dzeloni notrūkst viss dzelšanas aparats, ari dziedzeris, kas izdala smaržīgo vielu. Bite iet bojā, bet ienaidnieks jau ir iezīmēts ar smaržu, tas vairs nekur nevar izbēgt. Un, ja tas skries prom, bites metīsies pakaj: pavele «uzbrukumā!» turpina darboties vēl minūtes desmit.

Apmēram tāpat notiek arī ar lapsenēm, ir tikai viena atšķirība: smaržojošā viela neizdalās reizē ar indi kā bitei, bet lapsene šo vielu ienaidniekam uzšļāc. Un pārējās lapse-

nes, smaržu sajutušas, saņēmušas komandu, dodas neganta uzbrukumā ienaidniekam.

«Baiļu smarža» ir ari skudrām. To saodušas, dažu sugu skudras slēpjas vai bēg, paķērušas kāpurus, citas — pēc briesmu signāla dodas uzbrukumā. Interesanti, ka uzbrūkošajam skudrām ir it ka divpakāpju signāls: vispirms tas sapulcina pūžņa locekles un tad dod komandu uzbrukt.

Trauksmes signāls, ko dod viena skudra, izplatās 13 sekunžu laika sešu centimetru plašā apkārtnē, tad it kā apstajas. Pēc 35 sekundēm tas jau pārstāj iedarboties uz citam skudrām. Ja šis signāls neatkārtojas, briesmas nav lielas vai vispār ir bijusi tikai māņu trauksme.

Šādu signālu īslaicīgums nav nejaušs: skudru pūznī jau nemitīgi kaut kas atgadās — teiksim, tajā iemaldās sveša skudriņa. Ar to var tikt galā skudras, kas atrodas tuvuma — sešu centimetru atstatumā. Un tādēļ nav vajadzības celt kājās visu pūzni. Ja briesmas ir nopietnas, signalizēt sāk arī citas skudras. Tādā gadījuma briesmu smarža pieņemas spēkā, ātri izplatās pa visu pūzni, un tad jau tiek izsludināta «vispārēja pulcēšanas».

Cilvēki jau ir uzzinājuši daudzus smaržu valodas vārdus, užzinājuši, ka šai valodai ir ļoti svarīga loma dzīvnieku dzivē. Tiesa gan, ne visiem dzīvniekiem vienādā: vieniem

šī valoda ir daudz svarīgāka neka pārējās valodas, citiem tai ir otršķirīga nozīme.

Lai būtu ka būdams, smaržu valoda pastāv, dzīvnieki to izmanto un labi saprot cits citu.

OTRĀ NODAĻA Šī RĒCOŠĀ, ČIEPSTOŠĀ, DZIEDOŠĀ PASAULE

sienāži pie telefona

Kornejam Čukovskim ir dzejolis «Tālrunis». Tu droši vien atceries, kā tas sakas:

«Man ieskanejās tālrunis.

Kas tur runā? — Zilonis!»

Tad nu par ziloņiem pateikšu godīgi: es nezinu, vai tie var sarunāties. Bet sienāži gan — to zinu droši — var sarunāties pa tālruni. Tiesa, tie nenocel klausuli un neuzgriež numuru. Tomēr, ja tiem tikai dod iespēju runāt, tie runā.

To, ka sienāži sisina, cilvēki ir zinājuši vienmēr. Bet nav pārdomājuši, kāpēc tie rada šīs skaņas. Sisina — un cauri. Varbūt tapat vien, aiz gara laika.

Tomēr, jo vairak cilvēki uzzinaja par dabas dzīvi, jo skaidrāks tiem kļuva: nē, sienāzis nesisina aiz gara laika.

Un nepavisam ne tādēļ, ka tam ir jauka dzīve. Un, ja ta patiešam ir jauka, tad sienāzim — gluži pretēji — vajadzētu klusēt. Savu dziesmu dēļ taču tas riskē zaudēt dzīvību. Zaļš sienāzis jau zaļā zale nav pamanāms. Bet sadzirdams gan. Tātad kaut kas liek tam sisināt. Ir noskaidrots: skaņas rada tikai tēviņi. Un daži zinātnieki uzskatīja, ka ar sisinašanu tie aicina savas draudzenes. Bet citi zinātnieki tam nenoticēja. Un tad nu sienāži sāka runāt pa telefonu.

Zinātnieki nolīma izdarīt mēģinājumu, kas palīdzētu noskaidrot, vai mātīte dziedāšanu dzird un ka to uzņem. Ja tā pret dziedāšanu paliks vienaldzīga, tad taisnība tiem, kuri neticeja, ka tēviņi dzied mātītēm. Turpretī, ja ta izrādīs, ka dziedāšana tai nav vienaldzīga, tad sienāži patiešam «sarunajas».

Tad istaba uz galda nolika sienāzi un tam priekšā novietoja mikrofonu, līdzīgu tam, kāds atrodas telefona klausulē. Bet citā istabā uzstadīja dinamisko skaļruni un ielaida istaba sienāžu mātīti.

Pagāja kads brīdis, sienāzis aprada un saka sisināt. Viņš jau nevarēja aptvert, ka atrodas nevis pļavā, bet laboratorijā un ka mātīte tuvumā var arī nebūt. Ta nu sienāzis saka sisināt, viņa dziesma pa vadiem aizsteidzās uz otru istabu, un mātīte to izdzirdēja. Neviens, protams, nezina, ka sienāža sisināšanu varētu pārtulkot cilvēku valodā. Un to jau nemaz nevar pārtulkot. Tomēr no tā, ka sāka izturēties mātīte, uzreiz bija skaidrs: ši dziesma domāta viņai. Nosacīti dziesma skanēja ta: «Esmu te, esmu te!»

Sienāža mātīte runāt neprot. Pat ne sienāžu valodā. Ja būtu mācējusi, iespejams, būtu arī kaut ko atbildējusi. Bet, ja nav vārdu, tad ir jādarbojas! Un viņa steidzās uz aicinājumu. Dziesma skanēja no melnās klausules. Šī klausule, zināms, nepavisam nav līdzīga sienāzim. Bet varbūt sienāzis atrodas tajā iekšā? Un mātīte pamēģinaja ielīst aparātā.

Tā, «parunājuši pa telefonu», sienāži atklāja cilvēkiem savu noslēpumu.

Taču, izdibinājuši vienu noslēpumu, cilvēki sadurās ar jaunām miklām: kāpēc sienāži ne vienmer dzied vai sarunājas vienādi? Acīmredzot šo skaņu jēga ir dažada. Un patiesi: luk, sienāzis dod skalu signālu — paziņo, kur viņš atrodas, sauc draudzeni. Bet, kad draudzene irjīdzās, sienāža dziesma mainās: skaļā, aicinošā dziesma kļūst klusa, mierīga.

Un tad skaņa pēkšņi atkal kļūst ska|a. Šoreiz dziesma neatgādina aicinājumu. Un ko gan lai sauc, ja draudzene ir tepat līdzās? Nē, te ir kas cits. Ak, redz, kur tā vaina! Izrādās: ir paradijies kads cits sienāzis. Ka tas te gadījies, kapec tam ievajadzējies ierasties tieši te? Visdrizāk, ka tam nav pašam savas vietas. Bet šī vieta ir aizņemta, un saimnieks ar spalgam skaņām par to brīdina atnācēju. Protams, ka ari šoreiz sienaža radītas skaņas nevar pārtulkot cilvēku valodā. Nevar pārtulkot ta: ši ir mana vieta, bet tu taisies, ka tiec prom no šejienes, kamēr neesi dabūjis kāvienu. Taču sienāzim nemaz nevajag vardu — viens nosisina, otrs to sadzird. Atnācējs vai nu dosies meklet sev citu vietu, vai arī sadomās aizdzīt likumīgo saimnieku. Tad atskanēs kaujas sauciens un sienāži metīsies viens otram virsū. Uzvarētais — lai kurš tas butu: saimnieks vai atnācējs — metīsies bēgt.

Sienāžiem ir |oti laba dzirde, bet ausis tiem atrodas uz kājām. Vai tikai viņu "dziedāšana neizplatās tālāk pa zemi: zeme taču lieliski vada skaņas! Lai to pārbaudītu, kads zoologs nolēma novērot sienāžus lidojumā un pieseja divus tēviņus pie gaisa baloniem. Tomēr nokaitinātie sienāži nepievērsa tam uzmanību un gaisa «bārās» un «strīdējās» tālāk. Tatad tie dzirdēja viens otru, tatad skaņas neizplatās pa zemi.

Ta sarunajas' sienāži. Arī to tuvie un tālie radinieki circeņi, zemes vēži un siseņi. Visiem tiem dziesmas ir līdzīgas, un «instrumenti», ar kuru palīdzību šīs dziesmas tiek atskaņotas, arī visumā ir vienādi. Uz viena spārna tiem ir gluda, izturīga plevite, nostiepta ka bungu āda un ar biezam, cietam dzīsliņām gar maļam. Uz otra spārna — dzīsliņa ar ierobiem. Sienāzis trin vienu spārnu pret otru, dzīsliņa ar ierobiem beržas gar otra spārna dzīsliņām, un nostiepta plēvīte it ka atbalso un pastiprina šo skaņu. Zināms, lai rastos dziesma, nevis tikai kluss čirkstiens, |oti ātri jātrin viens spārns pret otru. Un, lai dziesmas butu dažādas, viens spārns jātrin pret otru dažādā ātrumā un ar dažādu spēku. Tad skaņas būs te ska|ākas, te mierīgākās.

Rāma laika sienāžu dziesmu var sadzirdēt vairāku desmitu metru attālumā. Bet dažu sugu cikādēm, kas septiņpadsmit gadus pavada klusēdamas zem zemes un dzied tikai sava mūža pēdējās nedeļās, — dziesma ir speķa līdzīga lokomotīves svilpienam, un to var dzirdēt gandrīz puskilometra attālumā.

Bet kādas circeņu sugas dziedāšanu var saklausīt pat pusotra kilometra attāluma.

Sarunāties, zināms, spej ne tikai sienāži un to radinieki. Tagad zinātnieki lēš ap desmittūkstoš sugu runājošo kukaiņu. Bet vārdu, proti, dažādu signālu, kādus tie izmanto, dažiem seškājaiņiem ir vairāk par divdesmit. Starp tiem ir aicinājums, draudi, satraukums, paziņojums, ka teritorija aizņemta, un ta talak. Un siseņiem, kas runā ar pakaļkajām — trin tas vienu pret otru un tā rada skaņas —, ir pat signāls, kuram atskanot viss bars ceļas spārnos. Turklāt tas nav spārnu troksnis vispār, bet īpašs signāls. Zinātnieki ierakstīja magnetofona lente skaņu, ko siseņi rada, pace(oties spārnos; pēc tam apdullināja vairākus no šiem kukaiņiem — starp citu, auss sisenim atrodas uz vēderiņa — un to klātbūtne atskaņoja «pacelšanās» signālu. Nedzirdīgie kukaiņi signālam nepievērsa uzmanību. Bet pārējie pacēlās spārnos. Izrādās, ka spārni kukaiņiem ir vajadzīgi ne tikai lidošanai, bet arī lai sarunātos.

spiegs stropā

Tehniķi ilgi nespēja saprast, kapcc elektrības transformatori ļoti bieži ir pilni ar odiem. Kas kukaiņus tur pievilina, kas tiem liek steigties pretī savai bojaejai? Varbūt kadas vel neatklatas, bet odiem zināmās elektrības īpašības?

Kamēr inženieri un tehniķi lauzīja galvas, zinātnieki novēroja. Luk, mijkrēsli pār klajumiņu sijājas odi. Vesels mākonis odu. Tie dejo un dzied. Tiesa gan, balstiņas tiem ir vārgas, bet tomēr . . . Arī odi grib pavēstīt par sevi — tāpat ka sienāži zālē. Sienāžiem gari ir labi: tie var skaļi sarunāties. Odiem ir sliktāk — viņu signāli iztālēm nav sadzirdami. Tāpēc tie pulcējas baros un dzied visi kori. Kopīgi, protams, iznāk skaļak. Odu kori sadzird draudzenes un atlido pie viņiem. Rau, pie dejojošajiem odiņiem pielido viena mātīte, un tūliņ tai pretī steidzas kavalieris. Tad pielido otra un trešā … Ar ceturto un piekto atkartojas tas pats. Bet sestajai nezin kāpēc neviens nepievērš uzmanību. Ari septītajai un astotajai ne . . . Un devītajai atkal paveicas, tāpat desmitajai. Kāpēc gan ta? Un kads tam sakars ar transformatoriem?

Taču, pirms tika atrasta atbilde uz šo jautājumu, zinātnieki izdarīja vel kādu atklājumu. Visiem zināms, piemēram, ka ģitārās stīga ieskanas tikai tad, kad tai pieskaras. Un ieskanas tapec, ka sak vibrēt. Jo stīga smalkāka, jo skaņa augstāka, tāpēc ka smalka stiga vibrē ātrāk, rupja lēnāk. Tātad: jo vairāk vibrāciju, jo skaņa augstāka, jo to ir mazāk — jo zemāka. Tā tas ir ne tikai ar stīgu. Ja mājam ar viciņu, ta svelpj. Un, jo biežāki ir mājieni, jo spalgaka kļūst svelpoņa. Nu, bet kukaiņa plānais spārns, kas kustas ļoti ātri? Jā, ari tas rada kadu skaņu. Atkarība no vēcienu biežuma šīs skaņas tonis bus zems, dobjš vai smalks kā siciens.

Spārni kukaiņiem ir dažādi un vibrē dažādā biežumā. Tā, piemeram, muša izdara 330—350 vēcienu sekundē; bite — 300, kad ta lido ar medu, un 440, kad lido bez kravas; kamenes vēcina spārnus 190—240 reižu sekundē, bet odi 500 600 reižu (dažas sugas pat 1000 reižu); lapsenes — 250 reižu; aklie dunduri — 100 reižu; spāres — 40—100 reižu; mārītes— 75; maijvaboles — 45; naktstauriņi — 35—40; siseņi — 20 reižu un ta talak.

Un, ja jau svārstību skaits ir tik atšķirīgs, tad droši vien ari skaņas, ko rada šis svārstības, ir dažādas. Ja, ta tas ari ir. Tā nu zinātnieki palīdzēja inženierim izprast, kas odiem liek lidot pie transformatoriem. Transformators dūc. Šo dūkoņu dzird daudzi kukaiņi, tomēr tā pievilina vienīgi odus, jo,.ir līdzīga skaņai, kadu rada odu mātītes, vicinot spārnus ar ātrumu 500—550 vēcienu sekundē. Aicinājuma signāls, kas atgādina smalku jo smalku sīcienu, darbojas neatvairāmi.

Neatrisināts vel palicis jautājums: kapec tēviņi vienam mātītēm pieverš uzmanību, citām ne?

Atbilde bija jamekle ilgi. Vel un vēlreiz cilvēki pētīja odu lidojumu, skaitīja, cik vēcienu sekunde tie izdara ar spārniem, ieklausījas skaņās, kādas šie vecieni rada. Un saprata: odi sīc dažādi. Mātītes mazliet smalkak nekā tēviņi. Cilvēka auss, zināms, atšķirību neuztver. Bet odi to uztver lieliski. Tomēr ari mātītes nesīc vienādi: pavisam jauniņās — citādi nekā pieaugušas, bet vecas — citādi neka abas iepriekš minētas. Un odu tēviņi to saklausa. Bērniem un vecām tie nepieverš uzmanību: vienam vēl ir par agru dziedat un dejot klajumiņā, otrām par veļu.

Tomēr odi sarunājas ne tikai pavasara rotaļu laika.

Odi vienmēr nelido ar vienādu ātrumu, bet gan citreiz ātrāk, citreiz lēnāk. Un tas nozīmē — spārnus tie vēcina te biežāk, te retāk. Tālab arī skaņas mēdz būt dažādas augstakas vai zemākās, skaļākas, klusākās, griezīgākas.

Odi ir lietišķi radījumi, tie bez vajadzības nesteidzas, velti netere spēkus. Bet, ja nu reiz ods lido ātri, tad viņam tas ir ļoti nepieciešams. Piemēram, viņš ir nojautis, kur varētu būt

labs ķēriens, un steidzas uz turieni. Cītīgi vēcina spārriiņus. Taču citi ari nesnauž — vēro. «Ko šis tā steidzas? Nu, nu, paklausīsimies . . .» Un ieklausās. Bet ods steidzas, ar spārniņiem ātri, atri šķe| gaisu un itin kā saka: «Lidoju pie ēsmas; tur ir ēsma, zinu, kur ir ēsma.»

Un pārējie dodas viņam pakaļ.

Gadās arī, ka odam jābēg no briesmām, piemēram, no dūmiem vai no uguns. Tad viņš dražas, cik nu odam tās jaudas, un sparniņi kustas ar visu iespejamo ātrumu. Ods beg,un viņa lidojums iegūst īpašu skaņu. Parejiem odiem skaņas, ko rada bēgošā oda spārni, 'ir signāls: glābjas, kas var!

Ar spārnu palīdzību odi brīdina par briesmām, paziņo savu atrašanās vietu un vel daudz ko citu.

Tu jau zini, ka bite, kas lido ar medus kravu, izdara ar spārniem apmēram 300 vēcienu sekunde. Bet, lidojot bez kravas, taja paša laikā — 450 vēcienu. Tatad skaņa, ko ar spārniem rada bite, kas nes kravu, būs zemāka. Bites šo atšķirību iegaumējušas jau sen un pat iztālēm sadzird, vai viņu draudzene lido ar nektāra kravu vai bez tas. Bitēm tas jāzina ne aiz tīras ziņkārības vien: viņu vidu taču ir ne tikai godīgas darbinieces, bet ari tādas, kam nekas nav pretī padzīvot uz citu rēķina. Tām negribas lidot no zieda uz ziedu, strādāt no rīta līdz vakaram, pa drusciņai vācot kopa nektāru, un tās mēģina iek|ut svešā stropā, lai tur nozagtu medu, ko savakušas citas bites. Ārēji šādas sliņķes ir ļoti līdzīgas darba bitēm un spēj apmānīt kuru katru. Tikai ne sargbites, kas stāv pie stropa ieejas. Šīs bites jau iztālēm dzird, kas lido: ar kravu lidojošas bites spārni tām saka — savēja! Un sargi ielaiž darba biti stropā. Bet zaglenu nodod spārnu skaņa, un sargbites to savā mājā iekšā nelaiž.

Bites spārnu skaņa nav tikai caurlaides parole. Atlidojusi stropā, bite ar spārnu palīdzību var pastastīt, kur bijusi, ko redzējusi, ko atradusi. Tiesa gan, tā nevar pastāstīt, cik skaistas ainavas redzējusi vai ko norā satikusi. Bet bites jau interesējas tikai par puķēm — kur tās atrodamas, vai tam ir nektārs un kas tās par puķēm. Dažas ziņas, ka tu jau zini, bites saņem, pateicoties smaržai, ko sev līdzi atnes izlūkbite. Taču ar smaržu visu nevar . . . Piemēram, nevar izstāstīt, cik tālu atrodas bitēm vajadzīgās puķes. Par to izlūkbite paziņo ar spārnu švīkstoņu. Turklāt visai precīzi: ja viņa tos švīkstina nepilnu pussekundi, tad attālums līdz puķēm ir ap 200 metru. Pazīstamais vācu zoologs Haralds Ešs, vērodams bites, atklāja, ka spārnu švīkstinašanas ilgums (tieši švīkstināšanas, jo stropa bite nelido, bet skraida, spārnus švīkstinādama) ir saistīts ne tikai ar attalumu, bet ari ar atrastas barības labumu. Jo dedzīgāk izlūkbite spārnus švīkstina, jo labāka ir atrastā barība.

Reiz zinātnieks izgatavoja mākslīgu biti, «iemacija» tai švīkstināt spārnus kā bitei un ielaida stropā. Bite kustējās un švīkstināja, bet tai paka| skrēja īstās bites, grasīdamās doties turp, kur norāda neīsta bite (tās spārnu švīksti ilga 0,4 sekundes, kas nozīmēja: atrastās puķes atrodas 200 metru attālumā). Taču, lai cik tālredzīgs bija Ešs, viņš acīmredzot nebija paredzejis visu. Kaut kas bitēm stropa likās nesaprotams, un tās pieprasīja «paskaidrojumus» vai papildu ziņas. Bet mākslīgā bite prata tikai švīkstināt spārnus, dot tikai vienu noteiktu signālu. Bitēm laikam pret draudzeni bija radušās aizdomas vai ari tas bija nospriedušas, ka draudzene sajukusi prata, un bites uz vietas to «nogalinaja».

Ešs mēģinājumu atkartoja vēlreiz, un bites atkal «nogalinaja» māksligo izlūku. Ta tas atkārtojas daudzas reizes. Beidzot zinātnieks izdibinaja cēloni: izrādās, ka pēc izlukbites stasta kāda no bitēm ar spārniem rada skaņu, kas it ka saka: «Sapratu!» Tad izlūkam jādod šai bitei paostīt atnesto nektāru. Bet mākslīgā bite tikai kustējās vien talak. Par tās izturēšanos sašutušās bites neaicināto viešņu «nogalināja».

To izpratis, Ešs «iemācija» savai mākslīgajai bitei izturēties, ka pieklājas, un tad ta vairs netika «nogalināta».

Tomēr radīt viltotu biti spēj ne tikai cilvēks. Pati daba ir radījusi krietni daudz viltojumu — piemeram, ir dažādas mušas, kas atgādina lapsenes un bites. Tās ari saucas: lapseņveidīgas un bišveidīgas. Izrādās — zinātnieki to atklājuši pavisam nesen — šo mušu ienaidniekus maldina ne tikai viltnieces āriene. Lapseņveidigās un bišveidīgās mušas arī spārnus vēcina tikpat bieži kā tie kukaiņi, kurus tās atdarina. Lido tāda lapseņveidīgā vai bišveidigā muša un visiem ziņo: «Es esmu bite, es esmu bite!» — vai: «Esmu lapsene, esmu lapsene!»

Un neviens to neaiztiek — kurš gan gribēs, lai to sadzeļ!

Bet ka lai atklāj viltību, ja šis kukainis gan pēc izskata, gan pēc «balss» ir ka īsta bite vai lapsene?

Vasaru meža klajumiņa smaržo pec puķēm un sasilušas zemes, smaržo pec medus un sveķiem. Un gaiss šķiet biezs, it ka šo smaržu piesūcies. Un, protams, valda klusums. Brīnumains, īpatnējs meža klusums, kura, to netraucejot, ieaudušas tūkstošiem dažādu skaņu. Starp tām arī bites zumēšana un sienāža sisinašana; spāres spārnu švīkstoņa un oda sīkšana. Tur sarunajas kukaiņi. Par ko?

Šo to mēs jau zinām. Bet vēl (oti, |oti daudz kas mums būs jāuzzina.

un jābrīnās.

jūrnieku kļūdīšanās un zvejnieku noslēpumi

Lielā Tēvijas kara laikā Zieme|u flote droši vien nebija neviena cilvēka, kurš nebūtu dzirdējis staršinas Barabasa vardu un neko nezinātu par viņa lieliskajām spējām, apbrīnojamo un reti sastopamo nojausmu par fašistu kuģiem.

Ir tādi aparati, ar kuru palīdzību zemūdenes var noteikt netālu peldošu kuģi. Bet, kas tas par kuģi, kāda attālumā tas atrodas, pēc kada kursa brauc, — šie jautājumi prasa īpašu noskaidrošanu. Taču zemūdenei, uz kuras dieneja staršina Barabass, nebija vajadzīgi speciāli aparati. Bez hidrofona — ierīces, kas zem ūdens uztver skaņas, — nekādas papildu ierīces staršinam nebija vajadzīgas: pec skaņas vien viņš pilnīgi precīzi noteica gan attālumu, gan kursu, pat kuģa tipu. Pēc Barabasa norādījumā zemūdene gatavojās uzbrukumam, un nebija gadījuma, kad staršina butu k|ūdījies.

Taja neveiksmīgajā dienā Barabass izdzirdēja dzenskrūvju troksni un tūliņ saprata: tuvojas vesela ienaidnieka eskadra. Noteikt braukšanas virzienu un attalumu līdz ienaidnieka kuģiem nebija grūti. Kapteinis pieņēma lēmumu: uzbrukt ienaidniekam. Un tas nozīmē: zemūdenei ātri jāpaceļas virs ūdens, tad, izmantojot pēkšņo parādīšanos, jāsašauj ienaidnieka kuģi un tikpat ātri jāpazūd. Viss tika sakārtots kaujas gatavība? bet . . . uzbrukums nenotika: virspusē iznirusī zemūdene nekādus kuģus neatrada trauksmes vaininieki izrādījās zivju bari.

Staršina Barabass smagi pārdzīvoja savu kļūdīšanos, kaut gan, kā vēlāk noskaidrojās, viņš nebija vainīgs: zivis radīja skaņas, kas patiesi bija ļoti līdzīgas kuģu dzenskrūvju troksnim.

Staršina toreiz nezināja par amerikāņu jūrnieku kļūdīšanos. Butu viņš to zinājis, varbūt nebutu tik ļoti pārdzīvojis pats savējo.

1942. gada pavasari amerikāņu jūras karaspēks bija ne pa jokam satraukts: Atlantijas piekrastē īpašas iekārtas, kas paredzētas krasta apsardzes brīdināšanai par ienaidnieka zemudeņu tuvošanos, ūdeni uztvēra un pārraidīja uz sauszemi dīvainas skaņas. Tās k|uva aizvien spēcīgākas un spēcīgākas un galu galā sasniedza tādu skaļumu, ka krastmalā cilvēki naktis nevareja gulēt. Šis skaņas neatgādināja darbojošos zemudeņu dzenskrūvju troksni, bet drīzāk bija līdzīgas skaņām, kādas rada dzīvas būtnes. Bet kādas? Biologi nespēja dot uz šo jautājumu precīzu atbildi. Radās bažas, ka ienaidnieks izmēģina kādu jaunu ieroci. Tad pavēlniecība spēra nepieciešamos soļus, lai atvairītu ienaidnieka uzbrukumu. Stāvoklis ar katru stundu kļuva aizvien saspringtāks. Tomēr ienaidnieka uzbrukums tā arī nesākās.

Un tikai vēlāk noskaidrojās, ka panikas vaininieces bijušas nelielas zivtiņas — viļņotie krokeri, kas sanākušas līcī nārstot.

Zinātnieki, protams, ieinteresējās par šo. zivtiņu «balsīm». Daudzas valstis sāka «ieklausīties» zivis: konstruēja īpašas ierīces, organizēja speciālās ekspedīcijas, cēla milzīgus akvārijus. Un tomēr sākumā darbs veicās gausi: pārlieku grūti bija atteikties no uzskata, ka zivis ir klusējoši, mēmi radījumi. Par zivju mēmumu taču stāsta pat daudzu tautu sakāmvārdi un parunas.

Un tajā pašā laikā, lai cik pretrunīgi

tas ari butu, cilvēki jau ļoti sen zinaja, ka zivis nebūt nav tik mēmi radījumi.

Ta dažām afrikāņu tautām, kas dzīvo piekrastē un nodarbojas ar zivju zveju, paši cienījamākie cilvēki ir «saklausītāji». Tie saņem lauvas tiesu no loma, kaut arī to uzdevums ir tikai «saklausīt» zivis un paziņot par to zvejniekiem.

«Saklausītājs» šādā nolūkā laiku pa laikam ienirst ūdeni un ieklausās skaņās.

Rietumāfrikas zvejnieki, lai uzzinātu, vai tuvumā ir zivis vai nav, ielaiž vertikāli ūdenī airi un, pielikuši tā kātam ausi, ieklausās. Koks ūdenī labi vada skaņas, un zvejnieki precīzi zina, kur tiem jāmet tīkli.

Ja, zvejnieki prot uziet zivis pec balss, zina, ka tās ir runīgas, pat pļāpīgas. Pašlaik, kad cilvēkiem palīgā nāk gudras un precīzas ierīces, ir kļuvis skaidrs: nekāda klusuma, nekāda mēmuma zemūdens valstībā nav. Gluži preteji, pietiek ielaist hidrofonu pat nelielā dziļumā — un jau var saklausīt neparastu visdažādāko un visnecerētāko skaņu simfoniju. Tur kliedz, pīkst, ruc, smejas un vaid zemūdens pasaule. Visas šīs skaņas zinātnieki ir iedalījuši divās grupās.

Pirmā — skaņas, kas rodas, piemeram, zivij ēdot barību vai peldot. Tos sauc par biogēnajiem trokšņiem. Bet, teiksim, kliedziens, pīkstiens, rūciens vai šņāciens saucas par biogēnajām skaņām. Un tās tad arī ir zivju valoda, zivju sarunas. Un tās mus interesē.

zemūdens dziedoņi, pļāpas un svilpji-lupji

Nu, bet kapec tad ir sakāmvārdi un parunas par mēmajam zivīm? Zināms, cilvēkiem, kas šos sakāmvārdus izdomaja, bija pamats uzskatīt zivis par mēmām. Lai varētu saklausīt, kā sarunājas zivis, taču vajag vai nu ienirt ūdenī, vai ari izmantot kādus palīglīdzekļus (ja ne hidrofonu, tad vismaz airi).

Tiesa gan, kads ceļotājs bijis ļoti pārsteigts, sadzirdēdams Amazones krastos savādas un diezgan ska|as skaņas, kas bijušas līdzīgas vaidiem un smagām nopūtām. Skaņas nākušās no ūdens, un izrādījies, ka ta ir šai upē dzīvojošo zivju «dziedašana».

Jā, dažreiz cilvēks var saklausīt zivju balsi bez īpašām ierīcēm. Bet tikai dažreiz. Retos gadījumos.

Tas ir tāpēc, ka skaņas, kas rodas ūdenī, sasniegušas ūdens virsmu, tiek gandrīz pilnīgi apslāpētas. No ūdens gaisā (tāpat kā no gaisa ūdenī) pariet tikai 0,1 procents skaņu.

Gaiss it kā «nepieņem» skaņas, kas nak no ūdens. Pat akvalangists vai nirējs nedzird jūras skaņas, jo tam ausīs paliek gaisa starpslanis.

Ūdens «nepieņem» skaņas, kas nak no gaisa, tāpat kā gaiss apslāpē skaņas, kas nāk no ūdens.

Ūdenī pašā gan skaņas izplatās lieliski: gandrīz piecreiz ātrāk nekā gaisā. Ja gaisa tās viena sekundē noskrien 300 metrus, tad ūdeni — gandrīz 1500 metrus!

Nu atliek noskaidrot: kas īsti ir skaņa ūdenī? Ta skaņa, ko mēs dzirdam, pie kuras esam pieraduši, — skaņa, kas izplātās gaisā, — ta ir gaisa svārstība. Mēs, piemēram, uzsitām ar nūjiņu pa bungām. Stingri novilktā bungu āda vibrē un ievi|ņo gaisu; šīs vibrācijas sasniedz mūsu ausis, iekustina bungādiņas, un mēs dzirdam bungu skaņas.

«Ūdens skaņas» arī ir vibrācijā. Tikai nevis gaisa, bet ūdens. Un te tu vari jautāt: kā tad zivis pamanās radīt šīs vibracijas — cilvēki, zvēri un putni taču izmanto meli, kaklu, galu galā plaušas? Bet zivis?

Sarunam, signālu nodošanai zivis, lai cik dīvaini tas butu, izmanto . . . peldpūšļus.

Peldpusli apņem īpaši muskuļi, kas sit pa to kā pa bungām. Turklāt dažas zivis pamanās izsist pat īstus bungu rībienus. Peldpūslis šīs skanas vēl pastiprina, un zivs ķermenis tās neaiztur — tas skaņas it kā laiž cauri.

Citām zivīm par «bungām» noder īpaša sprauga, kas pārvilktā ar plēvi.

Pa šo plēvi zivs sit ar spuras asaku.

Bet, ja jau zivis rada skaņas, tad tās šīs skaņas arī sadzird. Zinātniekiem tagad ir pazīstamas vairāk nekā tūkstoš zivju sugas, kas spej sarunaties. Un tai pašā laikā nav pazīstama neviena «mema» zivs! Tatad zivīm vajadzētu būt arī ausīm? Tomēr ausis zivīm nav redzamas un tās nav arī atrodamas, meklē cik meklēdams.

Ausis — īpaši skrimšļu pūslīši — zivij atrodas galvas iekšienē, tuvu pie smadzenēm. Ausu atveres nav. Un tā ari nav vajadzīga: mēs taču jau zinām, ka zivs ķermenis laiž cauri skaņu. Un skaņu viļņi viegli iekļūst iekšējās ausīs.

Zivīm ir vēl kāds «ausu» paris. Garuma ziņa ne truša, ne ēzeļa ausis šīm zivs ausim nespej līdzināties. Šis ausis ir tikpat garas kā pati zivs. Tās ir tā saucamās sānu līnijas — padziļinājumi vai rieviņas, kas stiepjas gar visu zivs ķermeni. Zivīm šis otrais ausu paris nav mazak svarīgs, bet varbūt pat ir vēl svarīgāks. Šis sānu līnijas zivīm jau ievērojama attaluma pavēsta par citu zivju tuvošanos — nervi, kas saistīti ar sanu līniju, ir ārkārtīgi jutīgi.

Uzsākot cīņu par teritoriju ligzdai, zivis bieži nostājas paralēli viena otrai un ar asti raida ūdens plūsmas uz pretinieces pusi.

Odens triecas pret sānu līnijām, un galu galā viena no abām neiztur — pamet cīņas lauku, kaut ari zivis «cīkstējās», viena otrai nepieskardamas.

Tātad zivis sarunājas cita ar citu. Un mēs pamēģināsim zivīs paklausīties. Zināms, interesantāk butu tajās paklausīties pa īstam — ar juras dzelmē iegremdēta hidrofona palīdzību. Varbūt tev izdosies to kādreiz izdarīt. Bet pagaidām iedomāsimies, ka esam nolaidušies jūras dibena.

Klau, kaut kas ieskanas itin kā zvans. Un tūliņ to nomaina arfas skaņas. Tur «zvana» un «spele» apbrīnojamā plekste — Cinonglosus. Un tad piepeši svilpieni, rejas, kaukoņa, kladzināšana apslāpē plekstes radītas skaņas. Tur pļāpīgie jūras gaiļi uzsākuši nez kādu strīdu. Taču ari šos strīdniekus mēs nedabūjam paklausīties, kā nākas: ieskanas skaļi bungu rībieni. Tā bungo cienu dzimtas zivis.

Dzi, kāds nosvilpās. Varbūt store vai krupjzivs. Vai tā ir? Jā, svilpiens pārvērties urkšķēšanā. Tātad krupjzivs. Klakšķina za|ganā lūpzivs. Un nu kāds kurkst, spiedz, rūc. Tas ir Azovas jūras neogobijs. Un tad iepīkstējās rauda, nočirkstināja siļķe. Un līdz mums atskanēja vēl daudz visdažādāko skaņu — čīkstoņa, kaukoņa, gadzināšana, īdēšana, dudošana . . .

Savakt visas šīs zivis vienkop mes, protams, varam tikai sava iztēlē.

īstenība visas zivis vienā vietā nav sastopamas. Vienas dzīvo siltos ūdeņos, citas — aukstos, vienas — sā|os, citas — saldūdenī.

Taču, lai kādā ūdeni ari zivis dzīvotu, tās sarunājas, tās klausās cita citā.

Nu, bet kāpēc tad zivis runā un klausās? Ko tām dod signalizēšana?

Atlantijas okeāna Amerikas piekrastē dzīvo juras samini. Šīs zivtiņas skaļi urkšķ. Turklāt parasti naktīs. Dienu zivtiņas nav tik aktīvas, tās it kā snauž, un urkšķēšana nav dzirdama. Vai šī urkšķēšana nav līdzīga cilvēku ujināšanai mežā? Vai s.amiņi nakti nesignalizē: «Es esmu te, kur esi tu?»; vai viņi nesasaucas, lai nepazaudetu cits citu, lai bars neizklīstu?

Sarunājas, čirkstina ari mums visiem pazīstamā siļķe.

Jūras gailis ir zivtiņa, kura ta nosaukta laikam tāpēc, ka laiku pa laikam rada skaņas, kas atgadina kladzināšanu. Kladzina ši zivtiņa aiz bailēm. Un tūliņ zivju bariņš, padzirdējis šis skaņas, laižas lapas — kladzināšana tuvuma esošos «radiniekus» brīdina: te draud briesmas, te ir bīstami.

Ar hidrofona palīdzību var sadzirdēt, kā aiz bailēm ieiekladzinās juras gailis, ka iepīkstas raudina, ja to, piemeram, satver aiz astes, vai ari — kā iespiedzas store, ja tai nodara sāpes.

Un, lūk, vel kāda zivs — zandarts. Tas apsargā ligzdu. Tuvojas kada cita zivs. Zandarts iepleš žaunas un rada zemu sitiena skaņu. Neaicinatais viesis pagriežas atpakaļ.

Taču saruna vienmēr nebeidzas miermīlīgi. Zinātnieki ierakstīja lente divu spurlapīšu ķildu. Abu saruna atgādinaja pistongu rotaļrevolvera šāvienus, bet, pārtulkota cilvēku valodā, nozīmēja: «Dodies prom!» — «Neiešu.» — «Ej tūliņ, citādi klāsies plāni!» — «Ko tu neteiksi! Man no tevis nav bail!» Šī vardu parrnaiņa beidzās ar kautiņu.

Daudzas zivis, aizsargādamas savu teritoriju vai savu ligzdu, rada skaļas skaņas: zivs notropis «balss» atgadina dobjus sitienus, bet Nīlas fahaka rupji rūc.

Tēviņu balsis, kad tie sak lakstoties ap mātītēm, skan citādi. Ta pati zivs notropis, kas sāncenšus atbaida ar spalgiem kliedzieniem, šai laikā dzied maigas, murrājošas dziesmas — serenādes. Bet fahaka, gluži pretēji, ļoti skaļi kliedz un brēc, atkārtodama savus brēcienus ik pec pusminūtes.

Dažas zivis runā, dzied vai kliedz cauru gadu, citas tikai lakstošanās laikā, vienām «balss tiesības» ir gan teviņiem, gan mātītēm, citam — tikai tēviņiem.

Skaņai zivju dzīvē ir milzīga loma. Tai zivis bieži vien uzticas vairāk nekā redzei. Neskaidros ūdeņos bez balss vispār nav iespejams iztikt.

Zinātnieki ir izdarījuši daudzus mēģinājumus. Piemeram, sardīņu barā ielaida hidrofonu un atveidoja plēsīgas zivs radītās skaņas. Sardīnes metas begt, kaut labi redzēja, ka šīs skaņas nerada ne plēsīga zivs, ne zivs vispār.

Akvārija, kur atradās bullīšu mātītes, ielaida kolbu ar tēviņu. Mātītes viņu redzeja, taču nepievērsa viņam uzmanību, jo tēviņš klusēja. Bet tad šīs kolbas vietā ielaida hidrofonu un atskaņoja tēviņa aicinošās skaņas. Zivtiņas tūliņ steidzās pie hidrofona.

Zemūdens valstībā ir savi dziedoņi, savi mūziķi un savi oratori. Ir pat savi svilpji-lupji.

Krievu pasakas un biļinās bieži pieminets Svilpis-lupis, kurš sēž kokā un gaida. Tiklīdz kāds tuvojas kokam viņš laiž vaļā varenu svilpienu! Un cilvēks nogažas zemē beigts. Vai vismaz zaudē samaņu no tada svilpiena. Taču tas ir pasaku, bi|inu Svilpis-lupis. Bet jūrā dzīvo īsts svilpis-lupis. Tikai tā ir zivs. To sauc par krupjzivi. Parasti šī zivs urkšķ. Bet, rau, tur kads mēģina tai atņemt viņas iecirkni, kaut arī ta ar urkšķēšanu brīdinājusi, ka šī vieta ir aizņemta. Un tad krupjzivs svilpj, ar svilpienu apdullinādama neaicināto viesi. Šīs zivs svilpiens ir tik skaļš, ka pat cilvēkam klātos slikti, ja tam pie auss nosvilptos krupjzivs: varētu pārplīst bungādiņa.

«Balss» zivīm ir ļoti vajadzīga. Ta palīdz viņām tureties baros, palīdz aizsargat savu iecirkni vai ligzdu un brīdināt par briesmām, ar «balsi» zivis var paust neapmierinātību un gatavību cīņai.

«īsta» runāšana izrādās pavisam neīsta

četras dienas Spanijas pilsētas Granadas iedzīvotāji nevarēja saprast, kas īsti notiek. Dažādās pilsētas ielas ik brīdi bez kada iemesla atskanēja spalgi policijas svilpieni. Tomēr ne kārtības traucētāji, ne paši policisti nebija redzami.

Lielas grūtības bija šoferiem: spalgie svilpieni tos spieda neskaitamas reizes apstāties, kaut ari autovadītāji nejutās ne pie kā vainīgi.

Noslēpumainais policists traucēja gan autobusu, gan kājnieku satiksmi. Piektajā diena viss noskaidrojas: neredzamais policists izrādījās no sprosta izlaidies papagailis, kurš mācēja atdarināt policista svilpes skaņas. Jau sen bija zināms, ka sprostos dzīvojošie papagaili, ja tos apmāca, sāk runāt. Bet izradās, ka tie spej atdarināt arī policista svilpes skaņu.

Tiešām, gadās arī citādi: papagaili atdarina citu dzīvnieku — suņu, kaķu balsis; tie var atdarināt ari durvju čīkstoņu. Tomēr visinteresantākā laikam gan ir to prasme runāt «pa īstam», cilvēka balsī. Papagaili var laipni sasveicināties vai atsveicināties, var kaut ko palūgt, var nosaukt savu vardu, pažēloties un pat bārties. Zoologi, kam patīk putni, zina daudz atgadījumu ar papagaiļiem, kas savirknē veselus teikumus, atbild uz jautājumiem un paši tos uzdod. Un bieži vien papagaiļu jautājumi un replikas ir bijuši ļoti precīzi un ļoti vietā.

Katrs, kurš redzējis un dzirdējis runājošus papagaiļus, droši vien ir nodomājis: kā tad tā, putns — un pēkšņi runā? Un nevis tikai izdod kādas bezjēdzīgas skaņas, pasaka nejaušus vārdus — nē, putna valoda šķiet pilnīgi saprātīga. Vai tas nenozīmē, ka papagaiļi būtībā spēj iemācīties runāt ka cilvēki?

Nu, iesāksim ar to, ka runa nebūt ne visi papagaiļi un ne tikai papagaiļi vien.

Man bija strazds, kurš, pajautāts, ka viņu sauc, diezgan skaidri atbildēja: «Jaška.» Bet viņa brālis (es izaudzēju mazuļus, kam vecāki bija gājuši bojā vai kaut kāda iemesla dēļ pametuši savus bērnus) skaidri sacīja: «Es esmu Strazdiņš.» To darīdams, viņš ļoti jocīgi uzsvēra skaņu «š».

Runāt var ari vārnas, kovārņi, žagatas.

Reiz kādā no Maskavas milicijas nodaļām bija atvests cilvēks ar lauztu roku. Tas bija zaglis, kurš mēģinājis iekļūt dzīvoklī caur balkonu. Bet, kad viņš nokļuvis līdz balkonam, — dzīvoklis atradās otrajā stāvā —, kads skaļi un asi uzkliedzis: «Kas tur ir? Nelietiba!» Zaglis pārsteigumā novēlies no balkona, protams, nenojauzdams, ka to teikusi . . . žagata, kas prot dažus teikumus.

Cilvēka balsi ļoti labi atdarina Indijas strazdi mainas — musu strazdu radinieki. Stasta: kādam anglim aizlaidies mainu pāris. Putnu mīļotājs kritis izmisuma: viņš bijis pārliecināts, ka milzīgajā pilsētā putnus nebūs iespējams dabūt rokā. Tomēr drīz vien abi putni bija mājās. Viens no tiem, palidojis pa pilsētu, vienā mierā nolaidies kādam garamgajejam uz pleca un paziņojis telefona numuru. Šis cilvēks tūliņ piezvanījis uz norādīto numuru un sazvanījis bēgļu īpašnieka dzīvokli. Otrs putns dabūts atpakaļ tadā pašā ceļā.

Cilvēka valoda runā ari silis, strazds un pat . . . kanārijputniņš. Ir zināms gadījums, kad kads kanārijputniņš iemācījies izrunāt savu vārdu un atkārtot teikumu: «Re, kādi jauki putniņi, mazi putniņi, brīnišķīgi putniņi!»

Par runājošiem putniem var pastastīt daudz jautru, aizkustinošu un ļoti interesantu atgadījumu.

Dažs šāds atgadījums ir tik neparasts, ka grūti noticēt ka putns runā neapzināti, mehāniski iemācīdamies un atkartodams vārdus un atsevišķus teikumus.

Bet tieši tā tas ir.

Ievero: nerunā taču visi putni. Bet tie, kas to spēj, ilgi mācās runāt. Pareizāk sakot, tie ir jamāca. Tiesa gan, papagailis dažkart var ari pats iemācīties runāt, ja bieži — katrā ziņā bieži! — dzirdes vienus un tos pašus vārdus. Viņš tos iegaumēs. Un, tā ka viņa balss saites spej atveidot ne tikai savas paša — putna, bet arī svešas skaņas, tad papagailis tās agri vai veļu atkārto.

Mana paziņas papagailis, kas pa radio katru dienu dzirdēja rīta vingrošanas raidījumu, lieliski apguva ne tikai vārdus, bet arī diktora intonāciju. Un kādreiz, pamodies nakts vidū, piepeši saka skaļi kliegt pa visu dzīvokli: «Labrīt, biedri! Sakam rīta vingrošanu! Sagatavojieties soļošanai!»

Mans paziņa, nospriedis, ka ir aizgulejies, sācis aši posties uz darbu.

Kapec papagailim ienāca prata nakti runāt, turklāt galīgi nereizē, — es nezinu. Bet papagaiļi vispār bieži runā nelaika, un tas nevienu nepārsteidz: nelaikā pateiktais ātri aizmirstas. Toties, ja putns kaut ko pasaka īstaja reizē, visi ir sajūsmināti.

Mēs pārāk nebrīnāmies, ja dresēts suns izpilda musu rīkojumus — sed, guļ, soļo līdzas, pēc komandas rej. Visi zina, ka sunim tas ir iemācīts. Iemācīt suni nemaz nav viegli — tas uzreiz nesaprot, ko no tā grib. Bet tad, pec daudzkārtīgās, uzstājīgās pieprasīšanas un parādīšanas, tas tomēr komandu izpilda. Un saņem apbalvojumu kādu kārumu. Balvu tas dabū ari otrajā, trešaja, piektajā un desmitajā reize. Galu galā sunim izveidojas sakarība: ja, dzirdot vardu, piemēram, «sedi» (jēgu tas, zināms, nesaprot, bet tikai dzird noteiktas skaņas), tas notupsies, tad saņems kārumu. Un tapec suns labprat izpilda komandu. Velak tas kārumu vairs nesaņem, bet komandu izpilda tāpat ka līdz šim — ir pieradis, dzirdot noteiktu vārdu, izpildīt noteiktu darbību.

Tas pats sakāms ari par papagaiļiem. Piemēram, papagailim māca pateikt savu vārdu. Vardu bieži atkarto. Papagailis klausās un iegaumē — tam ir lieliska atmiņa. Kādreiz vēlāk, vai nu nejauši, vai ari gribēdams kaut kā izpaust savu noskaņojumu, tas pateiks šo vārdu. Un tūliņ saņems balvu (teiksim, gabaliņu cukura, ja cukurs tam garšo). Un papagailim izveidosies sakarība: atkārtojot iegaumēto vardu, tūliņ var dabūt kārumu. Atkārtojot vēlreiz, var atkal saņemt cukuru.

Drīz vien putns vairs nav jālūdz, tas saks pats «stādīties priekšā», cerēdams saņemt balvu. Vēlāk izveidojas paradums — un papagailis runā bez kāda atalgojuma.

Gadās ari tā: uz klauvejienu pie durvīm, piemēram, saimnieks atbild: «Iekša!» Papagailis iegaumē. Un ta nu pamazam tam sak veidoties sakarība: klauvcjiens un vārds «iekšā», kas seko klauvējienam. Un pēc kada laika tas jau pats sacīs «iekšā», tiklīdz dzirdēs klauvējam. Šis «iekšā» cilvēkus vienmer pārsteidz. Bet papagailis jau šo vārdu teiks ari tad, ja kads paklaudzinās pa galdu vai sienu. Papagailim nav svarīgi, kā un kapec klauvē, tam svarīga pati skaņa.

Ir putni, kas vārdus un skaņas iegaume ļoti ātri. Kāda papagaiļa saimniece bieži atkartoja vārdus «kādas šausmas!» vai vienkārši «šausmas». Drīz vien ari papagailis iemācījās izrunāt šos vārdus un arī sacīja tos ļoti bieži. Reiz saimniecei bija sanakuši viesi. Ieradās arī kada mazāk pazīstama sieviete. Viņa vēl nebija lāga ienākusi istaba, kad izdzirda: «Kādas šausmas!» Viešņa samulsusi apstājās, cenzdamās saprast, kas izraisījis šādu repliku — viņas parādīšanas vai viņas izskats. Un atkal izdzirda ska|u: «Šausmas!» Viešņa galīgi samulsa. Un tikai tad, kad namamāte steidzās viņai palīga, viešņa mazliet atguvās, tomēr visu vakaru aizdomīgi šķieleja uz sprostu ar papagaili, bet tas, nepavisam nekautrēdamies, ik pa brīdim izmeta pa starpsaucienam. Turklāt gan putna balss, gan intonācijā bija gluži kā saimniecei.

Zināms, par putnu saprātīgu runāšanu nevar but ne runas. Iemāci papagailim saukt, piemeram, «ugunsgrēks!», un tas augam dienām brēkās par ugunsgrēku. Iemāci tam svilpt, atdarinot policistu, un izlaid uz ielas, notiks tas pats, kas Granadā. Un, ja arī papagailis reizēm trāpa īstajā vietā, tad tikai nejauši vai tad, ja tas īpaši izdresēts atbildēt uz noteiktiem jautājumiem.

Tiesa gan, var notikt ari citādi, kā tajā gadījumā, kad pēc klauvējiena papagailis saka «iekša». Šo papagaili neviens nav mācījis, tas ir itin kā pats sevi izdresējis.

Viss teiktais attiecas arī uz citiem putniem, kas spēj runāt cilvēku valodā.

Bet kāpēc gan ta notiek? Kāpēc vieni putni spēj atdarināt, citi ne?

Pirms atbildu uz šo jautajumu, pastāstīšu tev kādu atgadījumu. Viens putnu mīļotājs no otra tāda paša nopirka strazdu. Pagāja dažas dienas, un strazda jaunais saimnieks pēkšņi dzird no otras istabas skanam ķivuļa dziesmu. Kas tad nu? No kurienes uzradies ķivulis? Negaidot ķivu|a dziedāšana aprāvās, un tūliņ atskanēja skaļa, sēcoša vārnas ķērkšana. Putnu mīļotājs ieskrēja istabā un, protams, neviena cita, izņemot strazdu, neredzēja. Bet strazds gluži omulīgi atmeta galvu un skaļi nodziedāja kā svilpis «tīk-tik-tiu».

Strazda īpašnieks labi pazina putnus un to paradumus un saprata, kas atgadījies: strazda iepriekšejam saimniekam acīmredzot bijuši ķivulis, svilpis un varna. Tie atradušies visi vienā istabā. Un strazds |oti atri apguvis šo putnu valodu, iemācījies tos atdarināt.

Ja tu proti atšķirt putnu balsis, ieklausies kādreiz pavasari strazda dziedāšanā. Viņš dzied brīnišķīgi, tikai dzied . . . svešas dziesmas. Tu sadzirdēsi cīruļa vai vālodzes dziedašanu un pec brītiņa rudastes erickiņa vai žubītes dziesmu. Melodisko dziesmu laiku pa laikam pārtrauc ne visai muzikālā ķērkšana, pēkšķināšana vai klukstēšana. Visas šīs un vel daudzas citas skaņas strazds ir dzirdējis, iegaumejis un aizguvis.

Tas tādēļ, ka strazdiem ir ļoti laba dzirde, ļoti laba atmiņa, bet nav pašiem savu dziesmu. Tad nu tie «aizņemas» tās no citiem. Un ne tikai putnu dziesmas vien — strazds var «nodziedāt» akas vindas čīkstoņu, ja vinda atrodas netālu no bura un strazds bieži dzird šo skaņu; viņš var noņaudēties kā kaķis vai «nodziedāt» kāda motora «āriju». Bet, ja nu tā, kāpēc lai strazds nevarētu atcerēties un atdarināt cilvēka balss skaņas? It īpaši tad, ja viņam to iemāca.

Atcerēties un atdarināt svešas skaņas spēj daudzi putni.

Kāds zinātnieks neliela meža pamanīja žubīti, kas dziedaja kaut ka neparasti.

Pec kada laika visas žubītes, kas dzīvoja šaja meža nostūrī, iemācījās dziedat tāpat — neparasti.

Kads cits zoologs novēroja zvirbuli, kas bija izaudzēts kopa ar tilbītem: šis zvirbulēns bija iemācījies dot signālus tāpat, kā to dara tilbītes.

Putnus, kas iemācās svešas skaņas, dēve par atdarinatājiem. Ir kāds putniņš, ko sauc par iedzelteno ķauķi. Tas rada apmēram 30 dažādas skaņas. Putnu dziesmu mīļotāji bieži vien novieto vienā istabā pieredzejušu dziedātāju un jaunus kanārijputniņus. Pec kāda laika kanārijputniņi apgūst visus paņēmienus, visus atsevišķos dziesmas posmus— vārdu sakot, iemācās sava skolotāja dziesmu.

Uzņēmīgi cilvēki ir iekārtojuši putniem pat speciālās skolas. Viņi īpaši apmācīja putnus dziedat un pardeva tos putnu mi|otajiem.

Un kanārijputniņi gluži vienkārši ir izmācīti par slaveniem dziedātājiem.

Ja tu ieraudzītu kanārijputniņu meža viņa dzimtene, nemaz nenoticetu, ka tas ir slavenais dziedātājs.

Balss šim kanārijputniņam ir gluži citada, ari ārēji tas drīzāk atgādina ķivuli vai zaļžubīti. Lūk, šāds kanārijputniņš pirms kādiem 400 gadiem tika atvests uz Eiropu.

Un varbūt tāpēc, ka tas bija aizjūras putns un bija īpaša cieņā, vai varbūt tāpēc, ka cilvēki uzminēja kanārijputniņā talantu, tas atri vien k|uva par iemīļotu mājas putnu. Kanārijputniņus sāka audzēt. Vispirms Spānija, tad Itālijā, vēlāk Vācijā. Vācieši saka nodarboties ar kanārijputniņiem nopietni: audzēja jaunas sugas, mācīja tiem dziedāt, pie tam apmacīšanas paņēmieni tika stingri turēti noslēpumā. Vācijā izaudzētie kanārijputniņi atšķīrās ar tā saucamo stabules meldiju, jo to «skolotāji» apmācīja savus «skolniekus» dziedāt, spēlēdami īpašas stabules. Skaidrs, ka ari dziesmu meldijas tiem apmēram atgādināja vācu tautas dziesmas vai tiroliešu dziesmas.

Arī Krievija sāka audzēt kanārijputniņus. Tikai atšķirībā no vācu skolotajiem Krievijas putnu dziesmu cienītāji iemācīja kanārijputniņiem īpašas dziesmas. Tajās varēja saklausīt zīlīšu un stērstu, tilbišu un cīruļu balsis.

Tātad putni var iemācīties atdarinat svešas skaņas. Tomēr ne visi, jo balss saites visiem nav vienādas. Vieni spēj atdarināt tikai melodisku dziedāšanu, citi gan dziedāšanu, gan asas skaņas, vēl citi tikai asas skaņas.

Lūk, kāpēc vienus var iemācīt tikai dziedāt, bet citus arī runāt cilvēku valodā. Tomēr tā visa ir tikai atdarināšana, mehāniskā iegaumēšana un nejauša atkartošana. Un, lai cik tīri un skaidri arī izrunātu vārdus papagailis vai

strazds, silis vai maina, lai cik trāpīgas arī būtu viņu atbildes uz jautājumiem vai lūgumiem, lai kā viņu runāšana atgadinātu sapratīgu valodu, — tik un ta šī runāšana ir «neīsta».

«neīsta» runāšana izrādās īsta

Bija laiks, kad man ļoti gribējās kļūt par mednieku. Es dzīvoju Sibīrijā, nelielā pilsētiņā, ko aplenca taiga. Mājas kaimiņi bija īsti mednieki, kas uz ilgu laiku devas taigā un nekad nepārnāca bez bagatīgām trofejām. Ari es apgādāju sev bisi un sāku iet taigā. Taču, vai nu es biju pārāk neuzmanīgs, vai arī man patiešām neveicas, bet pa visu laiku man tā arī neizdevās izdarīt neviena šāviena. Godīgi sakot, es to pārāk nenožēloju — man pilnīgi pietika ar apziņu, ka plecā karajas bise un es jebkurā brīdī varu izšaut uz kādu zvēru vai putnu. Bet medību trofejas man pilnīgi aizvietoja taigas šalkoņa, zā|u smarža un burunduku melodiskie svilpieni. Un tad reiz, klizdams pa taigu, es izdzirdēju šāvienu.

Devos šāviena virzienā un drīz iznācu mežmalā. Netālu blāvi mirgoja dziļš taigas ezers. Gandrīz pašā krasta stavēja zens manos gados un apmulsis noraudzījās uz lielu baltpelcku putnu, kas uz zemes pērās ar spārniem. Mani ieraudzījis, zēns savilka pieredzejuša mednieka seju un teica:

—   Āre, aizšāvu zosi.

—   Vai tā . . . vel dzīva? — es ieprasījos, pūlēdamies neskatīties uz putnu.

Kaut man visu laiku bija prātā medības, tomēr, godīgi sakot, es pat nespeju iedomāties, kā varēšu šaut uz zvēru vai putnu, kā spēšu pacelt to asiņainos ķermeņus. Un man nebija ne jausmas, ko iesākšu ar putnu vai zvēru, ja tas būs ievainots.

—   Vai tā vēl dzīva? — es atkal ieprasījos.

—   Ja, dzīva, — zēns neverlgi atbildēja, pieiedams putnam klāt. — Aizšauta.

Velak gan es sapratu, ka zēnelis bija pavisam nepieredzejis mednieks. Citādi jau viņš nemaz nebūtu gājis klāt ievainotajai zosij, šī putna spārna vai knābja trieciens taču var nosist lapsu, apdullināt vilku. Tomēr zēns ne tikai piegāja pie ievainotas zoss — viņš to pacēla, un viņa rokās putns piepeši aprima. Mēs tūda| ieraudzījām, ka zosij ir pāršauts spārns.

Šita man būs par pievilinātāju. Te lido pāri daudz zosu. Tikai arvien augstu gaisā. Bet šitā palīdzēs, — mednieks sacīja.

Viņš padeva man zosi, sadabūja kabatā tievu aukliņu, vienu tās galu piesēja putnam pie kājas, tad samekleja īsu sprunguliti, pie tā pieseja aukliņas otru galu. Pēc tam iesprauda sprungulīti zemē, ar papēdi iedzina dzi|āk un lika man palaist zosi va|ā.

Putns laikam jau bija mazliet atguvies un, nokļuvis uz zemes, lēnītēm uzslējās kājās. Palūkojusies apkārt, zoss sakuma nedroši, bet tad aizvien ātrāk un ātrāk sāka skriet pa klajumiņu, vilkdama gar zemi pāršauto spārnu. Bet tad aukliņa nostiepās, un putns, paspēris vel soli, nokrita. Tomēr tuda| piecēlās, atkal pamēģināja skriet un atkal nokrita. Kādu brīdi zoss gulēja nekustīgi, tālu atmetusi ievainoto spārnu, tad piecēlās un metās uz otru pusi. Un aukla atkal nostiepās, zoss rāvās uz priekšu, novēlās zeme, pameģinaja vel dažas reizes un, beidzot, vai nu zaudējusi spēkus, vai arī izpratusi sava stāvokļa bezcerīgumu, aprima, pieplakusi pie zemes un izstiepusi savu garo kaklu.

—   Nekas,— zēns pašpārliecināti sacīja, — tagad mazliet pagulēsies un tad man palīdzēs. Tu redzēsi, kā mums veiksies medības! Vai tu putnam lidojumā labi vari trāpīt?

Es neko neatbildēju, mokoši prātodams, kā dabūt sev ievainoto putnu. Biju gatavs par to atdot itin visu . . .

Slepies! — mans jaunais paziņa piepeši skaļi nočukstēja. — Ašāk tur aiz ta krūma! Vai dzirdi?

Es ieklausījos un izdzirdēju raksturīgo svelpoņu, it kā kāds spēcīgi vicinātu tievas, lokanas klūdziņas. Tur lidoja zosis, ar saviem stiprajiem spārniem šķeldamas gaisu.

Ari ievainotais putns sadzirdēja svelpoņu. Nekad neaizmirsīšu, kas ar putnu notika. Sakuma tas mazliet pasleja galvu, tad pieleca kājas, izstiepa kaklu. Svelpoņa tuvojas, un zoss it kā tiecas tai pretī, aizvien vairak un vairak sliedama augšup kaklu. Un tad virs koku galotnēm parādījas zosu bars. Mūsu zoss tūliņ raidīja ska|u, trompetes skaņām līdzīgu saucienu, un bars, it ka atdūries pret neredzamu šķērsli, kadu mirkli nekustīgi karajās gaisā un tad sāka atri laisties lejup. Es aiz krūma varēju redzēt, ka zēns saspringa, kā pacēla augšup bisi. Uz mirkli es pavērsu skatienu pret ievainoto putnu. Tas ravas uz priekšu, savēcinaja spārnus, pareizāk sakot, vienu spārnu — otrs, pāršautais, tā ari palika bezpalīdzīgi nokārts—, palēcās un pēkšņi smagi novēlas zemē. Tomēr bars vēl aizvien laidās lejup. Ik bridi varēja norībēt šāviens … Un piepeši zoss, it kā būtu kaut ko sapratusi, atkal pacēla galvu un īsi, spalgi nosaucas. Tā nosaucās tikai vienu reizi un nošļuka uz zemes, izstiepusi kaklu un bezspēka aizvērusi acis. Es palūkojos augšup. Lejup lidojošās zosis atkal itin kā atduras pret neredzamu šķērsli — apstājas gaisa un pec paris mirkļiem jau bija talu virs ezera.

Es iznācu no krūma aizsega.

— Viņa tās brīdinaja, — mans jaunais paziņa nezin kāpēc teica čukstus. — Brīdināja, — viņš., atkartoja.

Redz, tā . . . Pasauca. Bet, kad saprata, ka pati nevarēs aizlidot, — brīdināja. Kā tu domā?

Neko neatbildējis, izvilku mietiņu no zemes, paņēmu ievainoto putnu rokās un devos prom. Varbūt tas nebija labi — zosi taču bija sašavis šis zēns —, bet toreiz es par to nedomāju: man gribējās izglābt putnu, lai tur vai kas!

Pie pašas pilsētas zēns mani panāca, un mēs so|ojām blakus. Es domāju, ka viņš gribēs man atņemt zosi, taču zens tikai noteica:

— Ja izdzīvos . . . palaid brīvē. Labi?

Es pamāju ar galvu.

Zoss izdzīvoja, saka atveseļoties un kļuva ar katru dienu valodigaka. Ta izgrūda daudz dažādu skaņu: kad dusmojās, tad vienas, kad priecājās — citas. Kaut ko tā sacīja, kad redzēja mani un kad gribēja ēst. Un, kad saņēma ēdienu, ari kaut ko runāja — gāginaja, it kā pateicās. Gandrīz visi vardi zosij bija vienādi — «gā». Tomēr ta ikreiz tos atkārtoja kaut ka citādi: te skaļāk, te klusāk, te — divas trīs reizes, te daudzreiz.

Tā es pirmoreiz sastapos ar putnu valodu. Zināms, par saviem verojumiem es nevienam nestāstīju — sapratu jau: labākajā gadījumā man nenoticēs. Bet var vel sākt izzobot! Tomēr es stingri ticēju: putni mak sarunāties. Nu, var būt, ka ne visi putni, bet mana zoss gan noteikti. Un galīgi par to pārliecinājos taja dienā, kad palaidu zosi brīvība.

Jau bija rudens. Putnu bari laidās uz dienvidiem, un mana zoss kļuva ļoti nemierīga. Tā kaut ko stastīja man savā zosu valoda, un es sapratu: putns baidījās palikt te pa ziemu un nosalt vai nomirt badā. Un tad es izlaidu zosi brīvībā. Ta pavisam zemu pārlaidās pāri pagalmam, apmeta loku, pacēlas nedaudz augstāk un vēlreiz apmeta loku. Tad sāka atri celties augšup. Bet pēkšņi nolaidās gandrīz stāvus lejā, pavisam zemu apmeta vel vienu loku un gari un stiepti nosaucās. Šajā saucienā bija viss — gan atvadas, gan pateicība, gan atlabuša un brīvē palaista putna prieks! . . .

Pagāja daudzi gadi. Reiz mežā sastapu cilvēku ar mazu magnetofonu. Es iztālēm ilgi vēroju, kā viņš uzmanīgi pieiet pie kada krūmiņa, ka ilgi un pacietīgi gaida. Galu galā es sapratu: viņš magnetofona lentē ieraksta putnu balsis! Kad šis cilvēks beidzot apsēdās atpūsties, piegāju tam klat.

Un, kaut ari bija aizritējuši daudzi gadi, tūliņ viņu pazinu.

—   Zoss. Vai atceraties zosi, kura prata runāt? — es pavaicāju.

—  Ja, — viņš atbildēja, sniegdams man roku, — zosi, kura bridinaja biedrenes no briesmām.

Ta nu bija iegrozījusies mana toreizejā nejaušā paziņas dzīve. Taja dienā, kad mes satikamies taigā, viņš bija pirmoreiz izgājis medības, pirmoreiz izšāvis, ievainojis zosi un bisi vairs nebija ņēmis rokā. Šis šāviens bija izšķīris viņa likteni: viņš k(uva par biologu un saka pētīt putnus. Pašlaik viņu interesēja putnu sarunas.

Viņš man parādīja garas lentes, kurās bija iezīmētas līkas līnijas. Līnijas te virzījās augšup, te spēji krita un atkal ceļas — dažviet plūstoši, dažviet asi, spēji. Dažkārt līnijas pārtrūka. Šīs līnijas bija putnu balsu ieraksti. Ar īpašu ierīču un aparatu palīdzību zinātnieki ieraksta sonogrammās —ta sauc šīs lentes — putnu dziedāšanu. Pēc tām, zināms, nav iespējams atveidot putna balsi. Bet var to izlasīt, tas ir — saprast, kad putns dziedājis skaļāk, kad klusāk, kad dziedāšanu pārtraucis. Un tas ir ļoti svarīgi . . .

Tātad putni tomēr runā? — es nopriecājos.

Mans paziņa pasmaidīja, bet neko neatbildēja. Vēlāk es sapratu, kāpēc viņš bija cietis klusu.

Cik ilgi uz zemes dzīvo cilvēki, tikpat ilgi viņi dzird putnu balsis. Sākumā viņi dzirdēja tikai savva|as putnu balsis, vēlāk, kad radās mājas putni, ari to balsis. Tikai neviens vel nebija mēģinājis šīs skaņas saprast, nevienam pat prāta nebija ienācis, ka putnu balsīm būtu kaut kada jēga.

Zinātnieki tikai nesen sāka pētīt putnu sarunas un tūliņ izdarīja ārkārtīgi interesantus atklājumus. Bet galvenais: radas tūkstošiem mīklu un jautājumu. Zinātniekiem ce|ā stājas ari tehniskas grūtības. Izrādās, ka daudzu putnu dziesmas nemaz nav tik viegli ne vien izpētīt, bet arī īsti sadzirdēt. Kaut vai parastais cīrulis. Ja kāds to ari nebutu redzejis, tad cīruļa dziesmu laikam gan būs dzirdējis katrs. Pavasarī un vasaras sakumā ārpus pilsētas gaiss virs laukiem skariet skan no viņu balsīm. Ieraudzīt cīruli nav tik vienkārši — putniņš ir neliels, pelēks, uz zemes to grūti pamanīt. Ari gaisa tas atri izzūd skatienam — cīruļi uzlido 100—120 metru augstumā, un tadā attaluma tos nepavisam nevar saskatīt. Bet vel grutak ir izpētīt cīruļa dziesmu. Nevis tikai sadzirdēt, bet tieši izpētīt —jo šis putniņš sekunde izdod līdz 130 skaņu!

Talka naca tehnika — speciāli aparati, magnetofoni un, protams, zinātnieku neatlaidība un atjautība.

Un tagad cilvēki jau zina, ka ikkatram putnam ir daudz signālu dažādiem dzīves gadījumiem. Piemēram, žubītei to ir ap 30 — gan «ģimenes sarunām», gan «sarunām ar svešiem» . . . Zosij ir vairāk par 20 signālu. Izrādās, ka putnu dzīvē balsīm ir milzīga loma — putnam taču ir ļoti vaji attīstīta oža, tas neuztver smaržas, kas daudziem dzīvniekiem aizstaj acis un ausis vai vismaz labi papildina dzirdi un redzi. Skaņa putnam ir ļoti svarīga. Putns bieži tai uzticas vairāk neka redzei. Reiz gadijas tā: mednieks ar svilpīti vilināja klāt paipalas — svilpītes skaņas bija līdzīgas tam, ko izdod paipala, — un paipalas nāca uz šo skaņu. Piepeši mednieks juta spēcīgu triecienu pa galvu. Ja galvā nebutu biezās cepures, viņš laikam butu zaudējis samaņu un neuzzinātu, kas viņam uzbrucis. Taču cepure mīkstinaja triecienu, un mednieks spēja ieraudzīt uzbrucēju: tas bija zvirbu|u vanags. Plēsoņa redzēja, ka viņa priekša nav paipala. Bet viņš dzirdēja paipalas balsi un savai dzirdei noticēja vairak neka redzei.

Bet dzirdei vairāk neka redzei uzticas ne tikai meža putni vien.

Vista ir laba mate, bet cāļi — paklausīgi bērniņi. Vista nenovērš acu no saviem mazuļiem, un tie steidzas pie viņas pēc pirmā aicinājuma. Bet kas tiem svarigak — ieraudzīt māti vai dzirdēt viņas balsi?

Tika nolemts to pārbaudīt. Cāļu mati novietoja viena vieta, bet viņas cālēnus cita. Redzet tie cits citu nevarēja, bet dzirdēt varēja, jo vistai priekša bija nolikts mikrofons, bet tur, kur atradās cāļi, — uzstādīts reproduktors. Un tad vista saka skraidīt mikrofona priekšā un saukt savus mazuļus (zināms, nesaprazdama, ka viņas balss tiek pārraidīta pa radio). Un cāļi, padzirdējuši mātes balsi, steidzas pie reproduktora. Cāļi neredzeja māti. Un tomēr skrēja uz viņas aicinājumu tāpat, ka būtu to darījuši, ja redzētu māti. Tātad skaņai tie uzticas vairāk neka redzei.

Kāds cits mēģinājums to apstiprināja. Zem caurspīdīga, skaņu necaurlaidīga kupola novietoja cāli. Vista viņu ļoti labi redzēja, bet nedzirdēja viņa čiepstēšanu, tapec nepieversa cālim nekādu uzmanību.

Par to, ka putnu radītas skaņas ir noteikti signāli, vairs neviens nešaubas. Tagad ir svarīgi izpētīt un saprast šo signālu nozīmi.

So to par putnu valodu mēs jau zinām. Piemēram, to, ka putni cits citu brīdina par briesmām, dod trauksmes signālu. Putns, kurš pirmais pamana briesmas, nekavējoties ar īpašu signālu paziņo par to pārējiem, un tie acumirklī noslēpjas koku lapotnē vai zālē.

Nu, labi, putni noslēpjas zālē. Ta ir piemerota vieta, ja parādas vanags vai klija. Bet putniem taču draud briesmas ne tikai gaisā — ari uz zemes tiem ir

daudz ienaidnieku. Ja pielavīsies, teiksim, lapsa, bet putni pēc trauksmes signālā noslēpsies zāle, tie nonāks lapsai tieši zobos? Nē, tas nenotiks, jo, lapsai paradoties, tie putni, kas tup zeme, uzlidos kokos, pat nemeģinadami noslepties zalē. Turpretī, parādoties vanagam, nekavējoties noslēpsies zālē.

Izradās, ka putniem ir nevis briesmu signāls vispār, bet pavisam precīzi signāli: «briesmas no augšas!» vai «briesmas uz zemes!». Piemeram, strazdi briesmas no augšas izziņo ar gari stieptu skaņu, līdzīgu «sīi». Bet komanda «spārnos!», kad draud briesmas uz zemes, skan — «tiks-tiks-tiks».

Turklāt šīs komandas visi vienas sugas putni izpilda bez ierunām. Pat putnu mazuļi, izdzirdējuši briesmu saucienu, tūliņ beidz čiepstēt un, galviņas noliekuši, piespiežas cits pie cita. Tikai nevajag domāt, ka tie ir apzināti brīdinājumi. Ne strazdi, ne citi putni apzināti nevienu nebrīdina. Briesmu brīdī tie nedoma par saviem brāļiem. Tie izdotu šīs skaņas (un arī izdod) pat tad, ja butu gluži vieni paši. Tieši tapat kā tu, ieraudzījis kaut ko negaidītu vai pārbijies no kaut ka, neapzināti iesauktos «ai!». Un arī visi pārejie signāli, kaut gan tiem ir milzīga loma putnu dzīvē, ir neapzināti, nepavisam ne tadi ka cilvēku svilpienu valoda — silbo, par kuru mes runājām pašā gramatiņas sakumā.

Briesmu signāls putniem, zināms, nav

vienīgais. Gājputnu tēviņi no dienvidiem pārlido agrak par mātītēm. Un tūliņ sak rūpēties par nakamās ģimenes mājokli. Rau, kāds no tiem atradis miteklim piemerotu dobumu. Un tūliņ sāk dziedāt. Zināms, var jau iedomāties, ka tas sācis dziedāt aiz prieka: tam ir jauns dzīvoklis, pabeigts grūts darbs, un nu var atpūsties, vaļas brīdī padziedat. Un matitei tas ir noteikts signāls, ziņojums: ir piemērots līgavainis ar dzīvokli. Un tā uz šo svilpošanu atlido. Bet, ja putniem ligzda jāvij kopīgi, tad tie pec noteikta signālā atrod viens otru.

Redz, kur netālu no strazdu būra sēž strazds un dzied, cik jaudas. Pavēro to mazliet. Sēž un dzied. Savas paša dziesmas vai svešas — tas nav svarīgi. Bet kāpēc dzied? Ligzdu viņš ir atradis, mātīte perē. Un tomēr strazds nedzied vis aiz gara laika. Viņš visiem ziņo, ka ši vieta ir aizņemta, ka svešiem te nav ko meklēt.

Ja nu tomēr šurp atlidos kads svešinieks, tu dzirdēsi, kā mainīsies strazda dziesma, ta kļūs draudīga, brīdinās bezkauņu. Un tūliņ pēc brīdinājuma strazds metīsies virsū nelūgtajam viesim un padzīs to — pat ja tas būs stiprāks. Bet tad strazds ir ieraudzījis tevi. Un dziesma atkal mainās. Nu jau ta skan citādi. Paradīsies kaķis — un strazda balss atkal iegūs citādu pieskaņu. Iekļuvis lamatas, strazds raida nelaimes signālu vai šausmu kliedzienu. Tad viss bars, ja tas atradīsies tuvuma, nekavējoties celsies spārnos un aizlidos tālāk prom. Turklāt strazds vai kāds cits putns nedomā nevienu brīdināt, tas tikai pats ir nāvīgi pārbijies un kliedz aiz bailēm.

Ja strazdu pavēro tikai kādu pusstundu vai stundu — cik daudz putnu valodas vārdu var sadzirdēt! Tur ir gan brīdinājums «Šī ir mana vieta!», gan draudi «Ej prom, citādi klāsies plāni», gan briesmu signāls, turklāt pavisam precīzs, «Uz zemes ir kaut kas aizdomīgs, divkājains!» (ja putns bus ieraudzījis tevi) vai — «Četrkājainais plēsoņa rāpjas kokā, tuvojas strazda būrim!» (tas ir par kaķi).

Varbūt tu izdzirdēsi arī signālu «Glābjas, kas var!» (ja strazds iekļuvis nelaime). Un šādus signālus tu vari sadzirdēt, ne tikai strazdu vien vērodams. Pat parasts zvirbulis pastāstīs par sevi daudz ko interesantu.

Piemeram, reti kurš zina, ka, draudēdams ienaidniekam, zvirbulens izdod biedinošu skaņu, kas atgādina suņa nīkšanu (tikai, protams, ir daudz klusāka), vai arī, atradis maizes drupatu, zvirbulis piepeši sak skaļi čivināt, itin ka gribēdams sasaukt kopā visu baru. Un bars patiešām atlido, bet pats zvirbulis bieži vien paliek bez ēdama drupatu viņam atņem izveicīgāki putni.

Cilvēki ilgi nespeja aptvert, kapec zvirbulis visiem izčivina par savu atradumu. Nu, ja ēdamā ir daudz, tad ir skaidrs. Bet viņš čivina, arī atradis nieka kripatiņu!

To pašu tu vari novērot ari vistu vidu. Atradusi kaut ko ēdamu, vista sāk kladzinat. Izklausas, ka viņa aicina draudzenes. Un tās patiešām atsteidzas. Pat ja atrastas barības ir maz un nepietiks pašai, vista tomēr kladzina. Kāpēc gan?

Sākuma vistu un zvirbuļu izturēšanās šķiet nesapratiga: pašam nav ko ēst, bet vēl aicina radus.

Jā, putni patiešam izturas «nesapratīgi». Taču ta tas viņiem parasts no laika gala. Un iespējams, ka tieši tapec putni ir pasaule.

Putniem parasti ir |oti grūti atrast barību. Ēstgriba tiem varena, bet barības, it īpaši ziemu, maz. Aiz sala un bada no katriem simt sīkajiem putniņiem iet bojā apmēram deviņdesmit! Varbūt boja ietu vēl vairāk, ja nepalīdzētu «saruna par barību». Putniņi augu dienu laidelejas, meklēdami barību, bet ziemu, saproti pats, nav ne kukaiņu, ne seklu, ne zāles vai ogu. Turklāt ziemas diena ir īsa. Bet, rau, kadam putniņam ir laimējies — tas atradis barību. Ja tas apēdīs barību viens pats, pārejiem klāsies slikti. Varbūt daudzi nenodzīvos līdz nākošajai dienai — nosals. (Izsalcis putns taču var aiziet bojā ari nelielā salā, kamēr paēdušam ari stiprs sals nav parak bīstams.) Bet vēlāk arī šim egoistam neviens nepalidzetu — un tas aizietu bojā. Taču putnu saime «egoistu» nav: tiklīdz kāds atrod barību, tūliņ paziņo citiem. Ja barības ir maz, putns tomēr aicina pārējos, jo putni nevar aptvert, vai ēdamā pietiks visiem vai ne.

Tads vai tamlīdzīgs aicinājums uz maltīti ir ļoti daudziem putniem, ne tikai tiem, kuri ziemo mūsu apvidu.

Starp citu, ir kads putns, kurš aicinājumu uz maltīti pauž pavisam neparasti.

Šis putns ir liels medus mīļotājs. Tas lieliski prot atrast savva|as bišu mājokļus, bet no pašām bitēm baidās. Un tad tas sāk meklet sev partneri. Ieraudzījis cilvēku, lāci vai āpsi, putns tā iebrēcas, tik izteiksmīgi aicina sev līdzi, ka to nav iespējams nesaprast. Putns aizved cilvēku vai zvēru pie bitēm, lai tas paņem medu. Bet kads tad putnam pašam no tā labums? Medus taču tam netiek. Nekā, izrādās, kaut kas tiek gan — putns apēd atliekas un bišu šūnas.

Šādas rīcības de| putns nosaukts par indikatorputpu*.

Putnu valoda ir daudz īpašu vārdu, lai vecāki varētu sarunaties ar mazuļiem. Dažkārt šie signāli ieskanas jau pirms putnēna nākšanas pasaule, piemeram, vistu caleni dod signālu, vēl atrazdamies olā. Acīmredzot tie brīdina māti: gatavojies mus saņemt. Neviens tiem nemāca runāt, tie nāk pasaule, jau macedami dot signālus. Un tos saprast.

Izšķīlušies no olas, cāļi tūliņ sak skraidīt pakaļ savai mātei, klusiņām čiepstēdami. Viņi it ka saka mātei: ar mums viss ir kartībā. Bet tad atskan ska|š un stiepts čiepstiens, un vista satraucas: kadam calēnam kaut kas atgadījies. Reizēm māte kadu no cā|iem parak stipri piespiež vai pat uzmin tam virsu un, padzirdējusi ta žēlo čiepstienu, sāk nemierīgi raudzīties apkārt.

Dažas mātes ar īpašu signālu uzmundrina mazu|us, ja tie baidās iet ūdeni vai izlidot no ligzdas. Zālē apmaldījies rubeņu vai medņu mazulis skaļi čiepst, pieprasīdams, lai to izved laukā no šiem «džungļiem».

* Indicator — norādītājs (latiņu vai.).

Izsalkuši mazu|i ari skaļi, tomēr jau citādi čiepstedami pieprasa vecākiem barību.

Pavasari pie mums atlido putni. Šikie putni ierodas nemānāmi. Bet lielie, kaut bieži vien lido naktis, izgrūž ska|as skaņas. Tur barvedis dod signālu: neatpalieciet, lidojiet man paka|.

Ir ari citi signāli, kas cilvēkiem jau pazīstami. Tomēr ta ir tikai neliela da|a putnu sarunu. Putnu valoda taču ir desmitiem vai pat simtiem vardu (piemēram, mūsu dzērvju Dienvidamerikas radiniece kariama izdod līdz 200 cilvēka ausij atšķiramu skaņu). Un dažādos savienojumos tie jau ir tūkstošiem signālu!

Tomēr pat tas, ka izrādās, nav viss. Mēs saklausām tūkstošiem dažadu putnu izdotu skaņu. Bet putni paši sadzird daudz lielāku skaitu: daudzi putni izrunā «vārdus», ko cilvēka auss nespēj uztvert.

Pētot putnu sarunas, zinātnieki saskāras vēl ar daudziem jautājumiem. Piemeram, ar tadu.

Mednieki |oti necieš žagatas. Viņi uzskata, ka šis putns ar savu skaļo, spalgo žadzināšanu noteikti izjauks medības — žagata taču neatlaidīgi seko medniekam pa pēdām un visu laiku žadzina.

Cilvēki ir ievērojuši, ka reizēm žagata žadzinādama pavada arī medības izgājušu plēsoņu. Maz ticams, ka žagata ar ska|o trokšņošanu baida zvērus un putnus. Tatad viņa dod briesmu signālu. Un to uztver … nē, ne tikai žagatas

vien. Izrādās, ka ari citi putni un pat zvēri saprot žagatas valodu.

Daba ir krietni daudz šādu piemeru.

Ir kāds mazs putniņš, kurš ļoti draudzējas ar krokodilu. Pēc satigārn pusdienām krokodils izstiepjas krasta smiltis, labpatika atver muti un iesnaužas. Putniņš ir tūliņ klat — droši ielec krokodila atvērtajā rīkle un sāk izknābāt barības paliekas, kas aizķērušās zobu starpās. Bet tad putniņš pamana medniekus, kas piesardzīgi tuvojas guļošajam krokodilam. Un tūliņ atskan tā paklusais, bet spalgais signāls. Krokodils zibenīgi atver acis un pēc mirkļa jau ir ūdenī. Putniņš deva briesmu signālu, un krokodils to saprata.

Un, lūk, vēl kāds piemers. Ronis mierīgi snauž, nebaidīdamies par savu dzīvību, ja līdzās atrodas juras kraukļi. Pēkšņi atskan skaļš juras kraukļu breciens — tie pamanījuši briesmas, un ronis nekavējoties paslīd zem ūdens, kaut arī kraukļi, protams, nedomāja brīdināt roni.

Var minēt vēl daudz gadījumu, kad vienas sugas dzīvnieki reaģe uz citu sugu dzīvnieku trauksmes signāliem un paklausa tiem.

Nesen noskaidrojas, ka dažos gadījumos dažādu sugu putni ne tikai saprot cits citu, bet arī sarunājas vienādi. Sonogramma liecināja, ka, pamanījuši puči, dažādu sugu sīkie putni izdod ļoti līdzīgas skaņas.

Gadās arī otrādi: vienas sugas putni nesaprot cits citu. Tika izdarīti daudzi mēģinājumi ar kovārņiem, vārnām, žubītēm, kaijam, strazdiem un citiem putniem, kas dzīvo dažādās zemes vai dažādos apgabalos. Un atklājās visādi brīnumi: Francijas kovārņi nesaprot savus radiniekus no Anglijas, bet Maskavas žubītes (kas dzīvo Piemaskavas mežos) sarunājas pavisam citādi neka Urālu žubītes. Kaijas, kas ligzdo juras viena krastā, nesaprot kaijas, kas ligzdo tās pašas juras otrā krastā. Sastapušies ziemošanas vietās, strazdu bari no dažādām zemēm veido «novadnieku» grupējumus, jo tikai no vienas zemes atlidojušie strazdi saprot cits citu. Kāpēc ta ir, tas pagaidām nav noskaidrots.

Un, luk, vēl kas interesants: pilnīgi atšķirīgu putnu dziedāšana var but līdzīga, bet tuvu radniecīgu, cieši blakus dzīvojošu putnu dziesmas var krasi atšķirties. Piemēram, dziedātājstrazda un melna strazda vai vītīša un svirlīša dziedāšana. Ārēji šie putniņi ir ļoti līdzīgi, bet to dziesmām nav ne mazākās līdzības (tikai daži īsi treļļi, kopīgi visiem ķauķiem). Atšķirība dziedāšanā ir (oti svarīga, ta putniem itin ka paskaidro: «Esmu savējais,» — vai: «Esmu svešs, kaut arī līdzīgs.» Un negadās nekādi parpratumi.

ka sarunājas pērtiķi*

Pērtiķis pārsteigts paraudzījās uz nepazīstamo apaļo priekšmetu, uzmanīgi paņēma to rokā, pagrozīja, apostīja un saka valstīt pa grīdu kā bumbiņu. Bet apaļais sarkanais priekšmets piepeši «sabojājās» — pārvērtas slapjā plācenītī. Pērtiķis izbrīnījies nolūkojās uz savu aptašķīto roku un ar riebumu to noslaucīja. Tad pavērās apkārt un ieraudzīja, ka sprostā gadījies cits tieši tāds pats nepazīstams priekšmets. Un atkal mēģinaja ar to parotaļaties.

* Ši nodaļa sarakstīta kopa ar I. Pavlova Fizioloģijas institūta vecāko zinātnisko līdzstrādnieku L. Firsovu.

Cilvēki, kas staveja pie sprosta un novēroja pērtiķi, saskatijas: ko lai iesāk? Ka lai piespiež šo pērtiķi ēst tomātus, ja tas nekad mūža tādus nav redzējis un nezina, kas tie ir? Bet tomāti tam ļoti vajadzīgi — tajos taču ir pērtiķim nepieciešamie vitamīni, bez kuriem dzīvnieks var saslimt. Tomēr tas stūrgalvīgi nevēlas ēst tomātus. Varbūt pērtiķis arī butu tos edis, tikai nezināja, ka šis sarkanais apaļais priekšmets ir ēdams . . .

Tad cilvēki ievietoja šajā sprostā vēl otru pērtiķi. Tiklīdz tas bija dabūjis tomātu, tā saka to kari ēst, izgrūzdams ska|as, skaidras skaņas, līdzīgas jūsmīgiem izsaucieniem. Pirmais pērtiķis izbrīnījies paraudzījās kaimiņā un, kad tas, dabūjis otru tomātu, sāka to est ar tādu pašu baudu, izdodams tādus pašus «sajūsmas saucienus», pirmais piegāja pie saspiestā tomata un uzmanīgi pieskārās tam ar lūpām. Jo vairak «jūsmoja» tomātu cienītājs, jo drošāk eda ari iesācējs. Un tad pienāca bridis, kad pērtiķis paņēma nu jau tam pilnīgi izprotamo «priekšmetu» ar acīm redzamu baudu.

Cilvēki atgaja nost no sprosta. Tagad viņi zināja: jaunais pērtiķis tomātus edis. Pērtiķis pats to bija viņiem «pateicis» ar izteiksmīgiem sajūsmas izsaucieniem.

Zinātnieki uzreiz nesaprata, ko šī sajūsmas pilnā izsaukšanās nozīmē, vai tai ir kāda jēga, vai ari tas ir tikai nejaušas skaņas. Dabā tomēr nejaušības nemedz gadīties. Bet kā lai pārbauda?

Un tad pērtiķim, kam ļoti garšoja risu biezputra, sāka to dot katru dienu. Risu biezputru deva brokastis, pusdienās un vakariņas. No sākuma pērtiķis biezputru ēda ar lielu baudu, skaļi «izsaukdamies» ēšanas laikā. Bet pamazam vien izsaucieni kļuva klusāki, tad izbeidzās pavisam. Uz biezputru pērtiķis vairs nevareja ne paskatīties — aizgriezās prom un izstiepa rokas, it kā aizsargādamies no apnikušā ēdiena. Ja to spieda ēst ar varu, pērtiķis turēja putru mutē nenoritu. Pērtiķi var saprast — katru dienu piedāvā vienu un to pašu, tā jau ari iemi|ots ēdiens var apnikt! Bet viens gan nav skaidrs: kāpēc pērtiķis bija pārtraucis izsaukties jau pirms tam, kad biezputra bija galīgi apnikusi? Vai te ir kads sakars? Lai to noskaidrotu, blakussprosta ievietoja kādu citu pērtiķi. Tam ari garšoja risu biezputra, bet tam šo ēdienu deva reti. Tāpēc ēšanas laika tas sāka priecīgi izsaukties. LJn tūliņ mainījās pirmā pērtiķa uzvedība. Tas tikko bija izmisīgi turējies pretī biezputrai, bet nu, padzirdējis kaimiņa izsaukšanos, saka putru est.

Nu vajadzēja atbildēt uz diviem jautājumiem: ko nozīmē ši izsaukšanas, un kāpēc tā tik ļoti iedarbojas uz citiem pērtiķiem?

Izrādījās, ka pērtiķi ēzdami izsaucas nevis vienmēr, bet tikai tad, kad saņem garšīgu barību. Cik reižu nav novērots: pērtiķis atrod kadu nejauši sprosta iekļuvušu priekšmetu, paosta to, mēģina pakošļāt un klusēdams izspļauj nav garšīgs! Bet, tiklīdz tas dabū ābolu vai konfekti, tūlīt atskan izsaucieni. Pērtiķis, šķiet, saka: «Lūk, tas ir pavisam kas cits, tas tik ir ēdiens!» Tātad skaņas, ko zinātnieki nosaukuši par «barības skaņām», pērtiķis izdod tikai tad, ja ēdiens tam garšo. Varbūt tā ir tikai tīksmes izpausme? Pērtiķis ed un pa savam pratam «slavē». Ēdējs, zināms, nevienu neuzrunā — sarunajas tikai pats ar sevi. Bet citi taču šos izsaucienus dzird. Un tiem tas ir signāls: «Uzmanību! Atrasta barība! Jāsteidzas!» Un tie ari steidzas. Kaut bieži vien dara to veltīgi: gadās, ka viens pērtiķis, dabūjis konfekti, labpatikā izsaucas. Citi dzird tā sajūsmas saucienus, piesteidzas klāt, bet ediena taču nav! Sprostos šādi signāli pērtiķiem nav svarigi — te jau katrs saņem savu devu. Bet savvaļā — mežā ir pavisam citādi. Barību meklēdams, pērtiķu bars ceļo no koka uz koku. Bet barības nav. Un piepeši vienam paveicas — tas atrod garšīgus augļus. Un sak tos tūdaļ est. Citi pērtiķi viņu neredz. Varbūt viņi ta ari paliktu izsalkuši, taču edejs jūsmīgi izsaucas un, paskat, jau viss bars ir kokā, kur atrasti augļi.

Signāls «barība» pērtiķiem ir ļoti svarīgs. Tomēr ar šo signālu vien viņi, protams, neiztiek. Ja priecīga izsaukšanās pertiķiem palīdz paglabties no bada nāves, tad ik uz soja viņus apdraud daudz citu briesmu. Tiklīdz pērtiķu bara kads pamana briesmas, viņš tūliņ izgrūž ska|u «he-he». Ari to pērtiķis saka pats sev. Taču pārējiem vairāk nekā nevajag — zibens ātrumā viss bars k|ust viena vienīga dzirde un redze. Ja skaņa atkartosies vai ari vēl kads cits pamanīs briesmas un izsauksies «he-he», tad draudi nav mazinājušies un ir kaut kas jādara. Visvienkāršāk ir bēgt. Pērtiķi visbiežāk tā arī rīkojas. Bet gadas, ka nav kurp bēgt vai ari jau ir par vēlu. Un tad pērtiķi aizstāvēsies. Tomēr, pirms uzsākt kauju, viņi noteikti par to «pavēstīs». Un ne tikai ar ārējo izskatu — saboztu vilnu, kvēlojošām acīm, atieztiem zobiem un sažņaugtam dūrēm. Izslejies paka|kajas, pērtiķis dodas pretī ienaidniekam, izgrūzdams ska|u «ū-u-u» vai «ah-ah-ah». Tas, zināms, nepavisam nenozīme, ka pērtiķi cenšas iebiedēt ienaidnieku ar skaņām vai ari to brīdināt: «Ej prom, tev klāsies plāni!» Bet tā tomēr gadas: padzirdējis šīs skaņas (zinātnieki tas sauc par aktīvas aizsargašanās skaņām), ienaidnieks var nobīties. Šādas skaņas ir nozīmīgas ari pašiem pertiķiem — tās palīdz viņiem apvienoties. Tatad skaņu signāls pertiķiem ir gandrīz vai pats svarīgākais.

Reiz laboratorijā šimpanzēm tika ņemtas asinis analīzēm. Kad laborants ar adatu iedūra pērtiķim pirksta, tas iebrēcās un vilna tam saka slieties gaisā. Tūliņ kļuva skaidrs — tas grib pārmācīt «paridarītaju», kurš tam nodarījis sāpes. Vel dažas sekundes, un varēja notikt nelaime: pieaudzis šimpanze taču ir stiprāks par kuru katru cilvēku. Bet taja acumirkli blakus stāvošais zinātnieks ātri pagriezās prom no laboranta un izgrūda divdesmit aprautus «ū-ū-ū» — draudu signālu. Arī pērtiķis tūliņ sāka draudoši klaigat, raidīdams kliedzienus kādam neredzamam ienaidniekam. īsto «paridarītaju» tas tūliņ aizmirsa.

Skat, cik interesanti: pērtiķis juta sāpes un redzēja, kurš viņam sāpes nodara. Un tomēr nekavējoties to aizmirsa, līdzko bija padzirdējis draudu signālu. (Zinātnieks, kurš atdarināja šīs skaņas, labi parzina pērtiķu valodu un prata to lieliski izmantot.)

Bet pērtiķi taču ne tikai ēd un ne tikai glābjas vai aizsargajas no ienaidniekiem. Pērtiķu bara vienmēr citi ir stiprāki, citi vājāki. Un nu iedomājies: pērtiķu bars kaut kur dodas. Viņu ceļš var but krietni tāls — reizem, lēkdami no koka uz koku, no zara uz zaru, bet lielākoties pārvietodamies pa zemi, viņi noiet desmitiem kilometru. Pērtiķu barā, tapat kā jebkurā citā, var but spēcīgie un vājie. Biezajās lapotnēs vai aiz kokiem, turklāt vēl atri virzoties uz priekšu, pērtiķi cits citu diez cik labi viss neredz un var nepamanīt spēkus zaudējušu, pagurušu pērtiķi. Tas var atpalikt no bara, un tad tam draud droša bojāeja. Taču pērtiķis sauc palīga ar smalku, žēlu brēcienu. Zināms, tas nav apzinats palīga sauciens, bet tāds pats kliedziens kā, piemēram, bailēs vai sāpēs. Taču pārējiem pērtiķiem ar to pilnīgi pietiek — bars nekavejoties apstajas.

Reiz mēs novērojām, kā lielā sprostā spēlējas divi pērtiķi — viens bega, otrs centās to panākt. Bēdzējs laikam bija stiprāks, izturīgāks, un otram nekādi neizdevās draugu panakt. Un tad galīgi bez speķa tas apstajās un izdvesa klusu skaņu, kas atgādinaja gari stieptu «i». Pirmais tūliņ apstājās, piegāja klāt draugam un apskāva to. Ta apskāvušies abi tupēja tik ilgi, kamēr vājākais pērtiķis bija atpūties.

Te, sprostā, pērtiķim, zināms, nekādas briesmas nedraud. Tomēr tas bija zaudējis speķus un sauca palīgā. Bet bēgošajam pērtiķim ar šo signālu pietika, lai viņš uz aicinājumu ierastos.

Izspēlējušies pērtiķi nošķīrās katrs savā sprosta stūri. Tomēr vienam no tiem drīz atkal sagribejas spēlēties. Un tas it ka aicināja savu draugu atkal paskraidīties. Pērtiķu

valodā šāds aicinājums skan apmēram tā: «ho-ho» vai skaidri izrunāts «h-h-h». (Zinātnieki šadas skaņas sauc par kontaktsignāliem.) Cilvēku valoda tas skanētu tā: «Es gribu spelēties.» Signāli draugiem netiek raidīti apzinati. Pērtiķi tos izruna tāpat vien, paužot ar tiem savu noskaņojumu.

Bet draugs tos dzird. Un pienāk klāt.

Redz, kur pērtiķa sprostā paradijies nepazīstams priekšmets — gumijas rotaļlietiņa. Pērtiķis nekad tādu nav redzējis un bailīgi tuvojas nepazīstamajam priekšmetam. To darīdams, viņš paretam nosaka «hm-hm». Piegājis klāt, viņš pēkšņi atlec sānis un pamet skatu visapkart. Ierauga skaidiņu, pace| to, tad atkal piesardzīgi tuvojas nepazīstamajam priekšmetam un pieskaras tam ar skaidiņu. Aposta skaidiņu un tikai pēc tam, atkal ļoti piesardzigi, pieskaras rotaļlietai ar pirkstu.

Pārliecinājies, ka nekas briesmīgs nav noticis, pērtiķis sāk rotaļlietu petit. Vērīgais skatiens, saspringtās kustības un sejas izteiksme — viss liecina, ka pērtiķis nodevies ļoti svarīgam darbam. Turklāt viņš visu laiku atkarto «hm-hm». It kā vaicādams: «Kas gan tas varētu but?» Šādas skaņas sauc par orientējošām. Patiesi, šobrīd šķiet, ka pērtiķis ir aizņemts tikai ar izpēti, ka nekas cits pasaulē viņu vairs neinteresē. Bet tā tikai liekas: tiklīdz aiz durvīm ieskanas nepazīstamas skaņas, viņš sak saspringti klausities. Un nu jau «hm-hm» adresēts šim skanam: «Ko gan tas varētu nozīmēt?» — vai: «Kas tur ir?»

Pērtiķi sarunajas par barību un par briesmām, draud un sauc palīga. Pašlaik zinātniekiem jau ir zināmi ap četrdesmit šimpanžu valodas vārdu. Pavēro zooloģiskajā darza pērtiķus. Tu redzēsi, kā savu baru komandē barvedis, kā viņam žēlojas saķildojušās mātītes, kā tās sarunajas ar mazu|iem. Nu, bet, ja neizdosies pavērot pērtiķus, neskumsti.

Lai kur tu butu — meža, uz lauka, pie upes, parka, dienu vai no rīta, naktī vai vakarā —, tu vienmer vari dzirdēt, kā sarunājas dzīvnieki. Tu dzirdēsi putnu dziesmas un varžu kurkstēšanu, sienāža sisinašanu un peles pīkstienus. Dzīvnieku sarunas tu vari dzirdēt gan mājā, gan pagalma kladzina vistas, ņaud kaķis, rej suns. Tu, zināms, to visu esi dzirdējis tūkstošiem reižu un, protams, neesi pievērsis šim skaņām uzmanību. Bēt pamēģini labi pacietīgi novērot dzīvniekus. Tikai atceries: tās ir ļoti «lietišķas» būtnes bez vajadzības tas neruna. Katra skaņa dzīvniekiem domāta kadam noteiktam mērķim, tiek radīta kada noteikta iemesla de|.

TREŠĀ NODAĻA BALETS —TĀ NAV TIKAI MĀKSLA VIEN

«es dejoju — esmu atradis barību!»

Mes jau zinām, ka daudzi dzivnieki saziņas ar skaņu un ar smaržu palīdzību. Dažiem ar to pilnīgi pietiek, citiem ar divām valodām, izrādās, par maz.

Zinātnieki ir pieversuši uzmanību tam, ka bites ne vienmēr atrod tām nolikto ēsmu. Bet, tiklīdz viena atrod, piemēram, īpaši noliktu šķīvi ar cukursīrupu, tā itin drīz pie šķīvja paradās arī citas bites. Vērīgāk ieskatījušies, zinātnieki ievēroja: daļa bišu neatlido vis, sekodamas izlukbitei, bet vēlāk, it ka atrazdamas barību patstāvīgi. Bet kadeļ tad tās nebija lidojušas šurp pašas agrāk, pirms tam, kad te ieradas izlūkbite? Laikam izlūkbite kaut ka bija spējusi tam paziņot ne tikai to, ka ir barība un kāda tā ir (to bites, iespējams, varēja uzzināt no smaržas), bet arī — kur šī barība atrodas. Kaut ko, kā tu jau zini, izlūkbite paziņo ar spārnu švīkstināšanu. Bet visu jau ar spārniem nevar pateikt.

Tika nolemts pārbaudīt. Bites ievietoja īpašā stropa ar stikla sieniņu, caur kuru bija labi redzams viss, kas notiek stropā, un saka verot. Atlidoja bite. Ta tikko bija bijusi pie šķīvja ar cukursīrupu. Tagad, atgriezusies stropa un atdevusi guziņā atnesto nektāru, ta saka . . . dejot. Pareizāk sakot, mest lokus. Šis loks nebija nekāds lielais — stropā, kas ir pilns ar kārēm un bitēm, neko daudz nevar izvērsties —, un tomēr draudzenes saspiežas un atbrīvo laukumiņu. Un atlidojusī bite tajā met lokus. Bites sak skriet pakaļ dejotājai, atkārtojot to pašu loku. Ar Osiņām tās gandrīz pieskaras dejotajai. Tad cita pec citas lido lauka no stropa. Un pēc nedaudz mirkļiem tas jau ir uz šķīvja ar saldo sīrupu.

Atgriezušās stropa, ari šis bites nodejoja deju un atkal devās pēc sīrupa. Bet pa to laiku, kamēr viņas dejoja, jauna grupa izlidoja no stropa un devas pie šķīvja. Un tā bites lidoja uz šķīvi tik ilgi, kamēr parnesa uz stropu visu sīrupu, ^omēr savadi: kamēr uz šķīvja bija sīrups, visas bites izturējās vienādi — atlidoja stropā, dejoja un devas pēc jaunas barības. Bet, kad sīrupa uz šķīvja gandrīz vairs nebija, bišu izturēšanās mainījās: atgriezušās stropā, tas vairs nedejoja.

Zināms, no viena paša mēģinājuma secinājumu nedrīkst izdarīt. Bet tika veikti simtiem, tūkstošiem mēģinājumu, un beidzot k|uva skaidrs: bišu riņķa deja — tas ir ziņojums: kaut kur atrodama barība. Turklāt nevis vienkārši barība, bet daudz barības. Luk, kāpēc, sīrupam izbeidzoties, bites vairs nedejoja.

Tomēr tikai paziņot vien, ka atrasta barība, ir par maz: jāizstasta ari, kur ta atrodas. Un bites to cita citai pastasta. Bet kā?

Cilvēkiem ļoti gribējās atklāt bišu noslēpumu — viņi netaupīja cukuru un sīrupu, netaupīja savu laiku un spēkus. Un galu galā saprata: riņķa deja nozīmē—meklē tepat blakus, līdzās stropam!

Šķiet, te nu varētu pielikt punktu. Taču zinātnieki ir nemierīgi ļaudis. Viņiem vēl ļoti intereseja, kāpēc vienas bites, atlidojušas stropā ar guvumu, dejo, mezdamas tikai apli, bet citas izturas kaut ka dīvaini: te skrien taisni, te nogriežas sānis, te atkal skrien taisni un atkal met pusloku, tikai tagad jau uz pretējo pusi. To darīdamas, viņas visu laiku groza vēderiņu. Bites, kas atrodas stropa, pievienodamas dejai, precīzi atkarto visas šīs kustības, tad izlido no stropa.

Atkal palīgā nāca mēģinājumi. Un, kad vienu barotavu novietoja stropa tuvumā, otru — tālāk nost, kļuva skaidrs: tās bites, kas atlidoja no tuvākas barotavas, dejoja apļa deju, tas, kuras no tālākās, izpildīja deju, ko zinātnieki nosauca par līkumoto deju. Tuvāko barotavu aiznesa tālāk nost, un tad, atgriezušās stropā, visas bites sāka izpildīt līkumoto deju. Tātad bites cita citai ziņoja ne tikai par barību, bet pastāstīja arī to, kur atrodas barība — tuvu vai talu. Ziņojumam par tuvumā esošo barību vēl ir sava jēga: palido ap stropu un atradīsi. Bet, ja barība ir talu, kur tad to lai mekle? Varbūt bite paziņo savām draudzenēm precīzāku adresi? Barotavas novietoja no stropa 100, 200, 500, 1000 un pat 6000 metru attalumā. Un ikreiz, atgriežoties stropa no šīm barotavām, bites izpildīja līkumoto deju. Tomēr ikreiz ta bija citāda. Tas ir — deja bija tāda pati, tikai atgriezusies no barotavas, kas atradās 100 metru attaluma, bite 15 sekundes apmeta deviņus vai desmit pilnus lokus uz vienu vai otru pusi, atgriezusies no barotavas 200 metru attālumā, tā tajas pašās 15 sekundes apmeta tikai septiņus lokus, bet atlidojusi no barotavas viena kilometra attālumā, — četrus ar pusi lokus. Divi loki nozīmēja sešu kilometru attalumu.

Bet ari tas vēl nav viss! Pat precīzi noteikts attālums nepalīdzes bitēm atrast barību, ja tas nezinās meklešanas virzienu. Izrādās, ka bites cita citai paziņo ari, uz kuru pusi jālido. Līkumotās dejas laika bite reizēm skrien taisni. Lūk, šī paskriešanas tad ari norada aptuvenu virzienu.

Pirmās ziņas par bišu valodu cilvēki ieguva samēra nesen — pirms gadiem četrdesmit pieciem. Kopš tā laika tikuši izdarīti simtiem tukstošu mēģinājumu. Un tas ir tikai sākums. Bites vel pārsteigs cilvēkus. Kaut gan tas, kas jau zināms, ari līdzinās brīnumam.

«Ei, draugi! Ir guvums! Ejam ātrāk!» Varbūt tā, bet varbūt ari citādi skudras saprot savas māsas parādīšanos, kura, pārnākusi pūznī, pēkšņi sak griezties vai veidot zigzagveida līnijas. Lai nu ka, bet «draugi» nekavejoties sapulcējas un dodas paka| «dejotajai». Tagad skudras zina noteikti: izlukskudra atradusi laupījumu, ko viena pati nespej aiznest. Un skudras virknē steidzas pakal izlūkskudrai. Bet kāpēc viņas nedodas taisni? Ļoti vienkārši: tas steidzas pa pēdām, pa smaržojošām pēdām, ko, steigdamās uz pūzni, atstajusi izlukskudra. Un šīs pēdas ir zigzagveidīgas. Savadi: steigdamies taču katrs vienmēr izraugās visīsāko ce|u. Un visīsākais ce|š, ka zināms, ir taisns. Skaidrs, ka skudra steidzās. Kāpēc tad tā līkumoja no vienas puses uz otru? Ta nu tas ir viņas daba: jāsteidzas uz skudru pūzni, bet kājas pašas laižas dejā. Un tāpēc līnija nav taisna.

Bites un skudras novērot nav viegli. Bet tu vari ieraudzīt, kā dejo kukaiņi, kas atraduši barību.

Ja tev vai tavam biedram ir akvārijs un tajā dzīvo makropodas, pavēro tas. Akvārijā ieber barību. Zivtiņa spēji dodas pie tās, bet piepeši sastingst, piekļāvusi spuras, izlokās vienu reizi, vēl otru un atkal steidzas pie barības. Šādus vingrinājumus zivtiņa nebūt neizdara tapec, ka butu paēdusi. Pat badā mirdama, ta vispirms padejos un tikai tad metīsies pie barības. Tā tas ir ieviesies — pirms ķerties pie ēšanas, zivtiņa ar deju paziņo savām radiniecēm: «Es dejoju — esmu atradusi barību.»

«ES DEJOJU — ES JŪS MĪLU!»

Viņa bija viegla un stalta. Un viņš to ievēroja.

Viņš bija spēcīgs un vīrišķīgs. Un ari viņa tam pievērsa uzmanību.

«Viņa ir ļoti simpātiska,» viņš nodomaja, «kaut arī viscaur balta.» — «Viņš ir loti interesants,» viņa sprieda, «un nav svarīgi, ka viscaur melns.» Un abi sadraudzējās un laikam iemīlēja viens otru. Visu laiku abi turējās kopā un vēlāk nolēma uzcelt sev maju un dzīvot taja ar saviem bērniem. Un tad nu sākas traģēdija. Kad celtniecības darbi bija beigušies, viņš aicinaja viņu uz māju. Bet viņa nenāca.«Kāpēc gan viņa nenāk?» viņš lauzīja galvu. «Varbūt viņa mani vairs nemīl?»

Bet viņa skatījās uz viņu un pratoja: «Kāpēc viņš mani neaicina? Vai nemīl vairs?»

Nē, viņa mīlestība nebija zudusi, viņš savu draudzeni aicināja, bet viņa nenāca. Ta nu abiem bija jašķiras. Un viss tikai tāpēc, ka tie nesaprata viens otru, jo runāja dažadās valodas.

Patiesība viņi ta nedz domāja, nedz runaja. Jo abi bija stārķi: viņš melnais stārķis, bet viņa balto stārķu mātīte. Bet, kaut ari abi nedz domāja, nedz runāja, viss tomēr notika tieši tā.

No sakuma viss gāja labi. Bet tad viņš aicinaja viņu ligzdā. Ielūdza pēc visiem likumiem, kā melnajiem stārķiem tas pieņemts: viņš ilgi un neatlaidīgi māja ar galvu, pat ilgāk, kā to parasti mēdz darīt, — draudzene taču nesaprata. Bet viņa gaidīja citu aicinājumu: balto stārķu tēviņi aicina mātītes ligzdā, klabinādami knābi. Viņš nesaprata savu draudzeni, bet viņa nesaprata draugu. Un abiem vajadzēja šķirties. Zināms, viņi nedomāja par mīlestību — putni nav spējīgi domāt par mīlestību, un tadā nozīmē, kā šīs jutas izprotam mēs, tas putniem diez vai ir pazīstamas. Abi vienkārši izturējās tā, ka tūkstošiem gadu pirms viņiem izturējušies visi stārķi. Viņš rīkojas ta kā visi melnie stārķi, viņa — ka baltie. Un tie rīkojas atšķirīgi un runā dažadās valodas.

Pavasari tu droši vien būsi redzejis kāpostu balteņus. Šie tauriņi lido pa vienam un bieži arī pa diviem vai trim kopa. Tad tie itin kā vijas cits ap citu. Te viens uzšaujas augstāk, te otrs. šie tauriņi nevis tikai rotaļājas, bet sarunajas. Ieskaties: tauriņi parasti nolaižas uz kada auga. Taču šie ta arī aizlidos, ne reizes nenosēdušies. Zināms, galu galā jau viņi kaut kur nosedisies. Bet sarunajas viņi labpratāk gaisa.

Bet kads cits tauriņš, kas lido jūlija beigās, — sila samtene atzīst par labaku «atzities mīlestībā» uz zemes.

Tēviņš gaida parādāmies mātīti. Gaidīt viņš var ilgi, pacietīgi. Un, kad mātīte atlido, metas tai pretī. Tēviņu ieraudzījusi, ta tūliņ nolaižas uz zemes. Viņš nosēžas blakus un sak lakstoties. Āre, viņš nostājies mātītes priekšā īpaša poza, trīcinadams spārnus, kustinādams usiņas. Tad paceļ spārnus, paradīdams spārnu skaisto apakšpusi. Un atkal tricina sparniņus un kustina ūsas. Pēc tam viņš piepeši noliecas, zemu paklanīdamies un plati izplezdams greznos spārnus. «Esmu pie jūsu kājām,» viņš it kā saka. Mātīte pastiepj pretī savas ūsiņas, un viņš, palikdams «uz ceļiem», iespiež tās starp spārniem, ko izslien gaisā un sakļauj kopa. Atzīšanās mīlestībā ir notikusi. Un «līgavainis», gluži apreibis aiz prieka, laižas dejā: ātri ciladams kājiņas, staigā «līgavai» apkārt.

Reizēm sila samteņu tēviņš kļūdas: te pēkšņi notur par tauriņu lidojošu lapiņu, te dzenas pakaļ citas sugas tauriņu mātītei. Tiesa gan, tādas traģēdijas ka stārķiem nebūs — citas sugas tauriņš viņa lakstošanos nepieņems un gluži vienkārši aizlidos. Tauriņiem ta ir sīka kļūdīšanās, bet zinātniekiem šī kļūda pārvērtās par nopietnu mīklu. Kapee tauriņš dzenas pakaļ pat sīkam kukainītim, lapai, dažkārt strazda lieluma putnam? Vai tiešam apbrīnojami labā oža tam neko nepavēsta? Izrādās, ka šaja gadījuma tauriņš ožu neizmanto.

Bet acis? Vai tiešām tēviņš neredz, ka viņa priekšā ir visparastaka lapa vai putns, nevis tauriņu mātīte?

Lai to noskaidrotu, zinātnieki izdarījuši gandrīz piecdesmittūkstoš mēģinājumu. Tēviņus mānīja, radot tiem tauriņu un citu kukaiņu maketus un dažādas figūriņas. Tur bija figūriņas un maketi, kas izkrāsoti tāpat ka īstie tauriņi; bija maketi, kas gan daudz lielāki, gan krietni mazāki par tauriņu. Tomēr tēviņus neietekmēja ne manekļa krāsojums, ne lielums. Drīzāk otrādi: tie labprātak traucās paka| prāvākiem vai tumšākiem mānekļiem, acīmredzot tumšos un lielos viņi labak saskatīja. Arī aplīšiem, kvadrātiņiem un trijstūriem tēviņš metas pakaļ tapat kā īstām tauriņu mātītēm. Bet īstiem tauriņiem dažreiz nepieversa uzmanību. Izrādās, ka viņam svarīgs bija tikai viens: kustiba — deja.

Nu, tauriņi ir tādi viegli un jautri radījumi. Tiem it ka piederas dejot. Bet no drūmajiem zirnekļiem gan šādu naskumu butu grūti sagaidit, vai ne? Tomēr izradās, ka ari tie ir braši dejotāji un lekataji. Kas nu ar astoņām kājām ko nedejot! Var ceļgalus izlocīt, var izlēkāties. Tad nu zirnekli ari cenšas. Dažādi zirnekļi dažadi ari dejo, bet visi to dara braši!

Jūras zirdziņš — zivtiņa, kas mazliet atgadina šaha zirdziņu, ta celies tas nosaukums — ari sarunājas deju valoda. Ieraudzījis mātīti, juras zirdziņš bikli, kā kautrēdamies peld tai klat un jau pa gabalu sāk pieklājīgi klanīties. Gadās, ka lepnā skaistule aizpeld garam. Bet, ja kavalieris tai iepaticies, tā paziņo viņam par to ar pieņemtu zīmi. Un tad sākas deja. Pareizak sakot, dejas. Vispirms kadri|a.

Jūras zirdziņi lēnam tuvojas viens otram, paklanās un atkal atpeld nost, tad no jauna tuvojas un atkal paklanījušies izšķiras. Ta tas turpinās diezgan ilgi, reizēm vairākas dienas.

Kadri|ai seko valsis. Nedzirdamas mūzikas ritma zivtiņas griežas ka īsti dejotāji.

Tomēr viskaislīgākie dejotāji un visgalantākie kavalieri laikam ir putni.

Varbūt tev ir gadījies pavērot, ka jau februāri, kad ara ir sals, bet debesis skaidras un saulainas, spēlējas vārnas. Te viens, te otrs no putniem uzšaujas augstu gaisa un kā akmens krīt lejup. Reizēm tie uzšaujas abi kopā un kopa arī traucas lejup. Tās ir vārnu pavasara speles. Pavasaris nav aiz kalniem, kaut arī vēl ir auksts. Zvirbuli ari ir galanti pielūdzēji: pavēro pavasari zvirbuļu baru, un tu noteikti ieraudzīsi, ka, vedek|veidīgi izplētis spārnus un asti, zvirbulis dejo lepnās zvirbulienes priekša. Putni dejo gan uz zemes, gan gaisa. Vieni atgādina neveiklus dejotājus, citi — īstus baleta māksliniekus. Tie griežas un skraida, te augstu cilādami kajas, te zemu noliekdamies savu dāmu

priekša, te pēkšņi sākdami dedzīgi riņķot, te sastingdami uz vietas. Reizēm putni dejo pa pāriem, reizem — lielās grupas. Un visas šīs dejas ir «atzīšanās mīlestība», «rokas un sirds» piedāvājums.

«ES JŪS MĪLU, ES JUMS DĀVINU . ..»

Dejas — lielisks paņemiens, ka atzīties mīlestībā. Taču tas nav vienīgais paņēmiens. Daudzi dzīvnieki atzīstas mīlestībā ar dāvanām. Piemeram, tropiskajos mežos dzīvojošo meža blakšu tēviņi nēsa sev līdzi gumijkoka sēklas. Un, sastapuši mātīti, pasniedz tai šādu sēklu — sak, pacienājieties. (Šis blaktis pārtiek no augu barības.)

Šupotņu mušām — tās var pazīt pēc gara, taisna snuķīša un apa|as galvas — nav tiesību pat tuvoties mātītēm bez dāvanas: sīkas mušiņas vai odiņa. Reizēm mātītes pieprasa nevis cienastu, bet ziedus. Teviņiem ir vien jaapmierina arī šie viņu untumi. Tiesa gan, veselu pušķi vai kaut ziedu tie nespej pasniegt — jāsamierinās ar vienu pašu ziedlapiņu. (Vai tad svarīgs daudzums — svarīgs ir uzmanības apliecinājums!)

Gadas arī tādas untumnieces, kam nepietiek ar dāvanu vien —tām vēl vajag, lai davana būtu iesaiņota, kā pieklājās. Un tēviņiem ir vien jāiesaiņo sava velte zīdainā kokoniņā, ko tie savij paši. Tiesa gan, daži pamanās iebledīt

mātītēm tukšu kokonu, bez dāvanas—bieži atrodami arī starp kukaiņiem! Tomēr daža veida šūpotņu mušas vēlīgi pieņem ari tukšus kokonus, ja vien tie ir glīti savīti.

Dāvanas pieprasa ari zirnekļu mātītes. Tas ir ļoti praktiskas: tam nevajag ziedu vai kokonu vāžu. Tām vajadzīgas mušas. Un zirneklis, tuvodamies mātītei, stiepj sev pa priekšu zirnekļu tīkla iesaiņotu mušu.

Pasniegšana — tā ir saruna, ko saprot abi; par to liecina tas, ka zirnekļu mātīte pieņem «iesaiņoto» mušu un tūliņ sak to ēst. Bet cita gadījuma tā nebūtu mušai pievērsusi uzmanību — parasti zirnekļus interesē tikai kustīgi kukaiņi.

Dzīvnieki visai bieži izmanto dāvanu valodu.

Zīriņu tēviņš — šie putni ir līdzīgi kaijām —, meklēdams sev draudzeni, noķer zivi un ar šo dāvanu dodas pastaigā. Viņš soļo gar krastu, pētīdams tur tupošos putnus, un, izraudzījies kādu mātīti, pasniedz tai zivi. Gadas, ka mātīte zivi nepieņem un lepni aizgriežas. Tad viņš paķer zivi un dodas talak. Viņu nesamulsina arī otrais un trešais atteikums. Viņš zina — agri vai vēlu kada dāvanu pieņems. Tā ari notiek: kada zīriņu mātīte galu galā zivi pieņem. Un tad abi, turēdami zivi katrs aiz sava gala, kadu laiku tup blakus.

Šo par dāvanu pasniegto zivi zīriņi neaped — tā vajadzīga nevis ēšanai, bet sarunai.

Lai parunatos sava starpa ar dāvanas palīdzību, nav katrā ziņā jādāvina kaut kas ēdams. Var, piemēram, dāvināt akmentiņus vai sprungulīšus, kā to dara daži putni.

Adeles pingvīni pasniedz mātītēm nevis vienu akmentiņu, bet veselu kaudzīti. Dažkart mātīte šo bagātību nepieņem, un pingvīns meklē citu līgavu. Nokrāvis tai pie kājām savu mantību, pingvīns gaida atbildi. Un, ja dāvanas tiek vēlīgi pieņemtas, akmeņu kaudzīte noder par pamatu nākošajai ligzdai.

Ziemeļu sultānvistiņas pasniedz viena otrai ūdensaugu

gabaliņus, bet Amerikas ziclastes — odziņas. Tomēr, saņēmusi odziņu, mātīte var to apēst un aizlaisties, atstajot tēviņu vienu pašu. Bet, ja viņš tai patik, zldaste dāvanu noteikti atdod. Tēviņš tai atkal pasniedz odziņu, un mātīte to atkal atdod. Tā tas turpinās daudz reižu pec kartas. «Saruna» var izrādīties ilgstoša — var ievilkties stundu un pat divas.

Taču saruna ar dāvanu palīdzību var notikt ari tad, kad putni jau sen ir «precēts paris». Tādos gadījumos dāvanu pasniegšanai ir cita nozīme.

Dažu sugu kaijas un jūras kraukļi, atlidojuši ligzda, vienmēr atnes otram šķipsniņu udensaugu vai zāles. Bez šādas dāvanas ne mātīte tēviņam, ne tēviņš mātītei nedod vietu ligzdā, kur atrodas oliņas.

Kuitalu tēviņš, atlidojis ligzdā, pasniedz mātītei kadu akmentiņu vai sprungulīti un zemu klanas. Mātītei dāvana jāpieņem, un, iekams viņa to nav izdarījusi, viņš neizbeidz klanīšanos.

šis «sarunas» nozīme pagaidām vel nav skaidra, kaut gan tai, bez šaubām, ir kāda jēga. Bet kas gan ir kuitalas akmentiņi un sprungulīši vai pat Adeles pingvīnu akmentiņu kaudzītes, salīdzinot ar bagātibam, ko savām mātītēm piedāvā Austrālija dzīvojošie lapeņputni!

Lapeņputnu ir vairākas sugas, tās atšķiras cita no citas ar lielumu un spalvu krasu, taču visām sugām ir kada īpatnība, kas cilvēkos izraisa neizpratni un

sajūsmu un radījusi ļoti daudz minējumu un visfantastiskāko hipotēžu. Šo putniņu tēviņi ce| būdiņas jeb lapenites un savāc neparastas kolekcijas, ar kuram iekaro mātīšu sirdis.

Darbs, kādu paveic lapeņputni, lai uzceltu un izrotātu lapeniti, liecina, kāda milzīga nozīme viņu dzīvē ir «sarunai». Tāpat ka tas ir ari citu dzīvnieku dzīvē.

«taisies ka tiec, kamēr vel āda vesela!»

Mēs ar sumbru audzētavas direktoru gajam gar aplokiem, ko no ce|a atdalīja diezgan resni bajķēni. Man ļoti gribējās apskatīt jaundzimušu sumbrēnu. Bet, tiklīdz mēs tuvojamies aplokam, kura atradās jaundzimušais, sumbru māte draudīgi pielieca savu milzīgo galvu ar asiem, pusmetru gariem ragiem. Mes tomēr gājām tuvāk. Un tad sumbru mate pēkšņi ieskrējas un metās mums virsu vilciena ātrumā. Man uzreiz kļuva skaidrs, ka aploka žogs viņai nebūs par šķērsli, ka šie ba|ķēni lūzīs ka sērkociņi, bet sumbru mātes ragi spej itin viegli izdurties cilvēkam cauri. Un es, protams, metos sānis. Taču mans ceļabiedrs pat nepakustējās. Viņš labi pazina sumbru paradumus un ari šoreiz nekļūdījās. Atskrējusi apmēram metra attāluma no žoga, sumbru māte apstājās un pagriezusies mierīgi aizsoļoja atpakaļ pie sumbrēna, kas gulēja zāle. Turklāt viņa tik labsirdīgi vicināja asti, ka bija grūti iedomāties, ka pirms mirkļa bija neganti metusies mums virsū. Bet tad viņa jau bija piegājusi pie sava mazuļa un atskatijas. Ieraudzījusi, ka mēs vēl esam tepat, viņa apņēmīgi pagriezās, atkal pielieca galvu un atkal metas mums virsū. Tas pats atkartojās arī trešo, ceturto un piekto reizi. Beidzot, pārliecinājusies, ka draudi nelīdz un mes netaisāmies iet prom, surnbru mate nolēma aiziet pati. Viņa devās iekšā brikšņos, bet viņas jaundzimušais telēns ar trīcošām kājām sekoja mātei.

Es, zināms, sapratu, ka sumbru māte bija mūs tikai biedē j u s i. Tomēr, ja man līdzās nebutu pieredzējuša cilvēka, draudi, bez šaubām, butu iedarbojušies.

Draudīga poza vai kustība, kas brīdina: «Neuzmācies, ej prom, citādi klāsies plāni,» — tā dzīvnieku vidu ir ļoti izplatīta. Visi labprāt biedē un draud — gan kukaiņi, gan putni, gan zvēri.

Luk, steidzas maza šļaceja skrejvabole. Ta neprot ne kost, ne skrāpēt. Tomēr tai ir aizsarglīdzeklis — ta var «izšaut» stipri smaržojošu šķidrumu. Tomēr pat briesmu bridi tā nedara to uzreiz — vispirms nostājās uz galvas un piedraud: «Ej prom, šaušu!» Un poz.a iedarbojas uz pretinieku: ne velti ir ari vaboles, kas šaut nevar, bet pieņemt draudīgu pozu ka šļācēja skrejvabole prot. Un šī poza tām palīdz glābties no ienaidniekiem.

Indīgā čūska kobra, pirms uzbruk, piepūš kaklu. Un ari tie ir draudi, brīdinājums.

Zoss, draudēdama ienaidniekam, izstiepj kaklu; gārnis piepeši kļūst daudz lielāks — sabož spalvas, izslej kaklu, it ka gatavodamies knābt; gulbis izpleš spārnus, piepūš kaklu un pievelk galvu pie muguras.

Vardu sakot, draudošu pozu, brīdinājumu pirms izšķirošās ricibas dzīvnieki pieņem tad, kad tuvojas ienaidnieks, kad apdraudēta dzīvība. Bet ir īpaša draudu valoda, kurā dzīvnieki sarunājas tikai ar saviem ciltsbrāļiem. To sauc par «robežvalodu», un tā dzīvniekiem kalpo savu īpašumu apsargāšanai. Bet īpašumus tie apsarga tikai pret «radiniekiem». Citu sugu pārstāvjiem tie nepieverš uzmanību. Strazds, piemēram, no savas teritorijas nedzīs prom zīlīti un nepavisam neliksies zinis par suni. Bet, ja uzradisies cits strazds, tūdaļ sāks tam draudēt, pieprasit, lai tas atstāj teritoriju. Un, ja tas neklausīs, spers izšķirošus soļus.

Stagars ir ne tikai galants kavalieris. Tas ir arī drosmīgs savu īpašumu sargātājs. Tiklīdz ligzdas tuvumā parādās

kads cits stagars, saimnieks metas pretī, dejodams kaujas deju. Ja deja nelīdz, stagars, nostājies ar galvu uz leju, sāk nikni kodīt smiltis. Tam acīmredzot ir galīgi janobaida nekrietnelis, kurš ielauzies svešā īpašuma. Taču, ja arī tas nelīdz, zivtele ķeras pie visbargākajiem draudiem — pagriežas ar sāniem pret ienaidnieku un izpleš pavēderes lielās adatas.

Ari putniem |oti nepatīk, ja viņu teritorijā ierodas svešinieki. Piemēram, kaijas sagaida pretinieku uz savas noskatītās teritorijas robežas, zemu noliekušas galvu, un sāk draudīgi plūkāt zāli vai kodīt smiltis. Mandžūrijas dzērvēs izstiepj kaklu uz priekšu un šņakdamas drāžas pretī ienaidniekam. Šķiet, tūlit, tūlīt dzerve izdurs tam cauri savu šķēpam līdzīgo knābi. Tomēr parasti ta nenotiek: svešajam pietiek ar brīdinājumu, un, kauju nepieņēmis, tas pamet cīņas lauku.

Tomēr uz pretinieku vienmēr neiedarbojas šī draudu poza, proti, komanda: «Vācies prom!» Dažkārt sāncenšiem nakas sastapties krūti pret krūti.

Uz kāda veca žoga pavasarī saulītē sildās mušas. Turpat noteikti klīst apkārt astoņkajainais laupītajs lecējzirneklis. Piezogas mušai un veikli uzlec tai mugurā. Uz žoga droši vien ir vairāki lēcejzirnek|i, bet katram ir sava vieta. Stingru robežu gan nav, tomēr tie cenšas turēties tālāk cits no cita. Bet ja nu gadās

sastapties . . . «Oho! Piesargies! Tūlīt tev klāsies plāni!» zirnekli itin ka saka viens otram, izslējuši priekšejas kajas un plati atpletuši žokļus. Tie lenitem nāk viens otram tuvāk, sagrūžas kopā ar galvām, gatavi iecirst viens otra indīgos āķus, un . . . mierīgi aiziet katrs uz savu pusi. Abi pierādījuši, ka ir gatavi cīņai, tomēr neviens cīņu neuzsāk, it kā saprazdami — ja zirnekļi, ikreiz sastopoties, uzsāktu cīņu uz dzīvību un nāvi, tie jau sen butu cits citu iznicinājuši un lēcējzirnekļu pasaule vairs nebutu.

Ziemeļamerikas dienvidos sastopamas dimantčūskas vislielākās un visbīstamākās no klaburčuskām. To garums sasniedz divarpus metru, svars — desmit kilogramu. Katrai no šīm čuskam ir savs medību iecirknis, un, šķiet, iecirkni paradījies sāncensis ir nolemts briesmīgam liktenim: indes taču šai čūskai ir desmitreiz vairāk neka kobrai, zobi spējīgi pārkost pat biezu adu. Tomēr slikti var klāties ari iecirkņa saimniekam — viņa pretiniekam taču ir tadi paši ieroči. Un, kaut arī čūskas nav parak uzņēmīgas pašas pret savām indēm, ievainojumi, kas gūti izmisīgā cīniņā, var izrādīties nāvīgi.

Un, luk, divas čūskas dodas cīņā viena pret otru. Tiesa gan, sakumā uzbrukums vairāk atgadina deju: čūskas rāpo blakus, galva pie galvas, līgani, pat nemēģinādamas uzbrukt viena otrai. «Pirmais raunds» ilgst minūtes piecas, tad čūskas aizslīd katra uz savu pusi.

Pec pārtraukuma tas atkal sanak kopa — satuvinās ar augsti izslietam galvām — un savijas kopa. Ta, apvijušās viena ap otru, tas stāv kādu brītiņu, atvirzās nost, tad atkal sanāk kopa un apvijas viena ap otru. Kamēr abām pozīcijas vienādas, tas tikai «dejo». Bet tad vienai pozīcija izradās izdevīgāka — tai laimejies sagrābt kā spīlēs pretinieces kaklu. Nekavejoties seko zibenīgs rāviens — un pretiniece ir «uz lāpstiņām». Uzvarētāja varētu it viegli ar to izrēķināties. Tomēr čūska to nedara. Un cīņas laikā neviena no čuskam nelaiž darbā zobus. Čūskas it ka

apzinās, kādas briesmas viņās slēpjas, un atzist par labaku izšķirt «teritoriālos strīdus» ar sporta cīņu. Uzvarētāja, kādu bridi saturējusi ciet uzvarēto, palaiž to vaļā, un zaudētāja atstaj šo vietu.

Žiglās ķirzakas, padraudējušas viena otrai un pārliecinājušās, ka draudi nelīdz, sāk kost viena otrai kakla. Turklāt tiek stingri ievērota kodienu secība un to spēks. Neviena no ķirzakām nekož tā, lai pretinieci ievainotu. Un tad kāda no cīņas dalībniecēm neiztur, un divkauja beidzas. Uzvārētājā paliek šajā iecirknī, pieveiktā dodas meklet sev jaunu dzīvesvietu.

Lieliski duelanti, kas zina visus noteikumus un katrā ziņā tos ievēro, — ir nagaiņi: antilopes, brieži, dambrieži. To divkaujas var sākties dažādi — vieni, stāvēdami viens pret otru, ar priekškāju nagiem kārpa zemi, it kā aicinādami pretinieku apdomāties un atstāt cīņas lauku bez cīņas; citi soļo pa loku; vēl citi iet viens otram blakus, pirms uzsāk cīņu. Tad sākas cīniņš. Un tiem, kā īstiem cīkstoņiem, ir raundi un atelpas brīži starp raundiem. Atpūtušies pretinieki atkal sanāk kopā, un tā tas turpinās tik ilgi, līdz viens no cīkstoņiem atzīst otru par pārāku. Uzvarētais bēg, uzvarētājs to nevajā. Galvenais dueļa mērķis nav vis pretinieku nogalināt vai ievainot, bet pierādīt tam savu spēku.

Pirms cīņas pretinieki apmainās žestiem, kurus varētu iztulkot apmēram ta:

«Ej prom, citādi klāsies plāni.» Un nereti viens no abiem aiziet. Bet, ja neaiziet, tad sakas cīņa. Cīņai beidzoties, atkal seko žests (vai žesti), kas cilvēku valodā nozīmē: «Padodos.»

Daži dzīvnieki to paziņo nevis ar žestu, bet pieņemdami kādu miermīlīgu vai pazemīgu pozu. Piemēram, piežmiedz asti vai noguļas uzvarētajam pie kājām. Tādas pozas raksturīgas, piemēram, kucēniem un dažiem putniem.

Vientuļniekvēzis, zaudējis cīņu par kāda mītnei piemerota gliemežvāka iegūšanu, noguļas uz sāniem vai uz muguras, un pretinieks tam vairs neuzbrūk.

Žigla ķirzaka, kas nav izturējusi kodienus, atzīdama sevi par uzvarētu, pagriežas ar asti pret uzvarētāju un sak lēkāt, it ka atdarinādama bēgšanu. Suņi un vilki pavērš uzvarētājam pretī kaklu — visvieglāk ievainojamo vietu. Taču uzvarētājs nekad to neizmanto. Signāls «padodos» viņā izraisa atbilstošas j utas — viņš vienmēr «piedod» zaudētājam.

Bet šodienas zaudētājs, pēc dažiem gadiem kļuvis spēcīgāks un pieredzējušāks, arī dāvinās kādam dzīvību, kad tas ar žestu pateiks: «Padodos.»

Stiprie vienmēr ir labsirdīgi.

CETURTĀ NODAĻA KĀ VĒL SARUNĀJAS DZĪVNIEKI

ar krāsu, gaismu un… asti

Smaržu valoda. Deju valoda. Skaņu valoda. Kustību valoda . . . Tie nepavisam vēl nav visi sazināšanas un signalizācijas veidi, tās nav visas valodas, kādās runā dzīvnieki.

Dzīvnieki atšķir krasas. Reiz tika izdarīts interesants mēģinājums, jo zinātnieki strīdējās: vai odi atšķir krāsas? Lai to pārbaudītu, ņēma kubu un nokrāsoja to dažādās krāsās. Tad nolika šo kubu vietā, kur lidinās odi, un sāka novērot. Un tad izrādījās, ka uz vienas krāsas laukuma no-

sēdās ļoti daudz odu, uz otras — mazāk, uz trešās — vēl mazāk, bet uz kāda laukuma nenosēdas neviens kukainis. Tātad tiem nav vienalga, kur nolaisties! Cilvēki izdarīja praktisku secinājumu: to strādnieku drēbes, kuri strada vietās, kur daudz odu, sāka krāsot tadā krasa, kas odiem nav pa prātam.

Tomēr odi jau neatšķir krāsas tapat vien, skaistuma deļ. Odu dzīvē krāsām ir praktiska nozīme. Citādi daudzi no tiem nevarētu, piemēram, atrast barību. Taču izrādās, ka krāsa odiem palīdz gan sarunāties citam ar citu, gan pazīt draugus un ienaidniekus.

Krāsas noder ari par visvienkāršāko sazināšanas līdzekli. «Neaiztiec mani — esmu pretīga,» ar visu savu izskatu saka mārīte un, rādīdama savu labi pamanāmo un viegli iegaumejamo sarkano muguriņu, mierīgi rāpo pa zariņu.

Lai pateiktu, ka arī viņu nevajag aizskart, krupis rada savu spilgti plankumoto vēderu un kaklu. Šadu ienaidnieka atbaidīšanas veidu ir daudz. Taču krietni daudz ir arī veidu, kā «parunaties» ar krāsu palīdzību.

Daudziem putniem krāsaini plankumi noder par pazīšanās zīmi: piemēram, «spogulīši» uz pīļu spārniem.

Pēc tiem piles atšķir savas sugas pārstāvjus no svešas sugas, pēc spilgtā spplvojuma mātītes pazīst tēviņus. Tomēr pats interesantākais ir saruna ar krāsainu plankumu palīdzibu.

Cielavai divu malējo astes spalvu gali ir balti: Vienmer to gan nevar pamanīt, bet tikai tad, kad putniņš grib kaut ko pateikt. Šāda nolūkā tas izvērš astīti kā vedekli, un plankumi kjOst redzami.

Lūk, cielaviņa mierīgi staiga gar krastmalu, astīti šūpodama. Piepeši aste izvēršas vedeklī, un drīz vien līdzās šai cielavai paradās otra.

Ari stērstēm uz astes ir šadi plankumiņi. Tiklīdz putniņš atrod barību, tas ar astes plankumiņiem signalizē: «Šurp, pie manis, te ir barība!»

Ja tu kādreiz ziemu meža vai dārzā ieraudzīsi skaistus sarkankrutainus svilpjus un to pelēkās draudzenes, pavēro tos. Un tu kļūsi par liecinieku neparastai putnu sarunai.

Kamēr svilpji tup mierīgi, tiem nav lielas vajadzības sarunāties. Vai arī tie var parunaties, pārmijot savu «du-īb-dūīb». Bet tad bariņš nolemj pārlidot uz citu vietu. Tūliņ tiek dots signāls: «Uzmanību, gatavoties lidojumam!» Un šis signāls ir balts plankumiņš, kas atrodas putniem uz krustiem. Kamēr putni tup, plankumiņš nav redzams — to nosedz spārniņi. Bet pirms pacelšanas spārnos putneļi spārnus nolaiž uz leju, un plankumi kļūst redzami. Tie labi saskatāmi pat iztālēm. Un, lai visi tos pamanītu, svilpji vairākas reizes pagrozās. Lidojumā šie plankumi noder par lielisku orientieri tiem, kas varētu atpalikt.

Ļoti līdzīgs signāls ir ari Tālo Austrumu briežiem. Pakaļpusē tiem ir diezgan liels balts plankums — spogulītis. Tālo Austrumu briedis prot labi slēpties krūmos, starp kokiem — tā ir viņa aizsargašanās prasme. Briesmu gadijuma'tas bēg. Mazam briedēnam ir grūti saskatīt māti biezā krūmājā, it īpaši tad, ja māte jau aizskrējusi dažus so|us nost no mazu|a. Un tad nu, lai briedens nenoklīstu, briežu mātei ir šāds spogulītis. Krūmu zaļumā spogulītis ir labi saredzams, un tas briedenam ziņo: «Esmu te, steidzies šurp!» Bet, ja māte nolaiž savu īso astīti, kuras apakšpusi klāj balta spalva, tas nozīmē: «Stāvi! Nekusties!»

Tuksnesī dzīvo kāda ķirzaka. Tā ir smilšu krāsā — ka daudzi tuksneša iemītnieki. Taču šī ķirzaka prot tā noslēpties, ka pat radinieki nespēj to atrast. Bet, kad ķirzakai vajag, lai to ierauga, tā izslien gaisā astīti. No apakšpuses astīte ir svītraina — «krāsota» gaišam un tumšām svītrām kā robežstabs. Ķirzaka izslien astīti, un šis stabiņš ir redzams iztālēm. Tas itin kā saka: «Esmu te, nāciet šurp!»

Rudastes erickiņu tēviņš ar krāsu palīdzību sarunājas par ko citu: tas atlido agrak par mātīti un samekle mājokli piemerotā koka dobumā. Un tad rodas sarežģīta situācijā: mājoklis ir, bet draudzenes nav. Ja viņš dosies meklēt draudzeni, mājokli paņems sev cits putniņš. Taču erickiņu tēviņš ir atradis izeju: tas izbāž laukā no dobuma savu spilgti rudo asti un izpleš to kā vēdekli. Aste ir saredzama iztālēm — tā ir spilgta un slejas gaisā kā karogs. Mātītes gluži labi saprot, ko tas nozīmē, un neliek uz sevi gaidīt.

Krāsu valoda ir |oti daudzveidīga, un dzīvnieki to izmanto gandrīz vai visos dzives gadījumos. Dzīvnieki izmanto arī «spīdošās krāsas» — sarunajas ar uguņu palīdzību. Visīstāko un tajā paša laikā pavisam neīstu uguņu.

Pie mums dzīvo jāņtārpiņi mazas tumšbrūnas vabolītes. Dienu vabolīte ne ar ko neizcejas. Toties nakti tā kļūst par mazītiņu lidojošu lukturīti. Zālē ne-

kustīgi sēž citi jāņtārpiņi — to lukturīši ir vel spožāki. Šie kukaiņi atgādina tārpiņus. Un tos tā arī sauc — par jāņtārpiņiem. Patiesībā tie nepavisam nav tārpi, bet vaboles, tadas pašas ka lidojošās. Tikai tās ir mātītes. Tu droši vien zini, ka dažu kukaiņu mātītes ļoti atšķiras no tēviņiem.

Tēviņš lidodams raida gaismas signālus: «Es tevi meklēju! Kur tu esi?» Mātīte, zālē tupēdama, atbild: «Esmu te!» Un vaboļu tēviņš, ieraudzījis gaismas signālu, laižas pie tās.

Pie mums dzīvo viena veida jāņtārpiņi, un tapec to signāli nav visai izteiksmīgi. Vabolītēm nevajag par sevi stāstīt — tām svarīgāk citai citu ieraudzīt. Bet tropu mežos, kur ir daudz visādu spulgonīšu, «uguņu valoda» ir ļoti daudzveidīga. Citādi nav iespejams: ja visi spīdētu vienādi, kā tad kukaiņi pazitu savus radiniekus? Tie lidotu uz kuru katru uguntiņu un droši vien lielākoties kļūdītos. Tāpēc tur katram spulgonītim ir sava «uguns valoda». Un, tā kā ir daudz dažadu spulgonīšu, tad arī valodu ir daudz. Citiem «lukturīši» deg pastāvīgi, citiem — te nodziest, te iedegas. Bet arī tas vēl nav viss: vieniem tie nodziest un iedegas biežāk, citiem — retāk; vieniem deg ilgi, citiem — neilgi; vieni aizdedz lukturīšus, kad lido augšup, citi — kad laižas lejup. Vieni spulgonīši signalizē pa vienam, citi — ieslēdz un izslēdz gaismu veseliem bariem. Un lukturīši tiem ir dažādas formas — ir apaļi un iegareni, ari gari kā stiepllte. Amerikas tropiskajā josla ir vaboles, kam uz krūtīm vai uz muguras ir divi lieli lukturi. Šie lukturīši atgadina starmešus, un vaboles ir iesauktas par «automobilišiem». Šīs vaboles var savu «starmešu» gaismu padarīt te spilgtāku, te bālāku. Tām ir vēl trešais lukturītis — pie astes. Tas iedegas ka gaišzaļa vai gaišdzeltena uguntiņa, vabolei nolaižoties vai paceļoties gaisā.

Un ir ari tādas vaboles, kam lukturīši ir sarkani un zaļi. Tās sauc par signālvabolēm. Šo vaboļu mātīte līdzīga lielam baltam kāpuram, sānos tai ir virkne zaļu uguntiņu, bet uz galvas — sarkans lukturis. Ja vajadzīgs, tā var iedegt visas «lampiņas» reizē vai tikai vienu.

Jūru dziļumos iluminācijā ir vēl jo daudzveidīgāka. Tur uguņu valodā sarunājas gandrīz visi — gan sīki, tikko pamanāmi jūras dzīvnieki, gan milzīgas dziļūdens zivis. Dažām zivīm spīd ķermenis, citām ir uz galvas spilgti prožektori. Ir zivis, kas izrotātas ugunim ka kuģi svētkos, un ir arī tādas, kas atver muti, un liekas, ka tam iekša plosās liesmas.

Un arī tas ir nepieciešams, lai tās tumsa pazītu un atrastu cita citu un varētu «sarunāties».

un kā vēl?

Zinātnieki lēš, ka cilvēki uz zemeslodes runā vairāk neka divtūkstoš valodās. Dzīvniekiem valodu ir daudz vairāk. Dzīvnieku valodu ir tikpat daudz, cik dzīvnieku sugu uz zemes, — gandrīz katrai sugai sava ābece, savs sazināšanās veids.

Piemēram, tu zini, ka katram putnam ir sava dziesma (pat tad, ja tā aizgūta no cita putna). Bet ir taču putni, kas neprot dziedāt. Vel vairak — tiem vispār nav balss. Un tomēr tie sarunājas. Tie atrod dažādus līdzekļus, lai sarunātos.

Atcerēsimies kaut vai stārķi. Viss tam ir jauks — gan spalvas, gan augums. Bet, lūk, balss gandrīz nav. Ko tad lai iesāk? Vajag taču apsveikt draudzeni, kā pieklājas, kad ta atlido ligzdā, vai ari nobaidīt nekauņu, kas pienācis parak tuvu ligzdai. Un tad stārķis klabina knābi. Un nedara to vienkārši, bet reizēm skaļi, reizern klusāk, reizēm bieži, reizēm reti.

Daži putni ar īpašiem ierobiem spārnos lidojot rada īpatnēju svelpjošu skaņu. Ši skaņa ir pazīšanās zīme: «Te lidojam mēs!» Un ciltsbrāļi šo skaņu ļoti labi saprot.

Mērkaziņa piesaka sevi ar apspalvojuma palīdzību. Kad mērkaziņa no augstuma piepeši strauji traucas lejup ar ātrumu deviņi līdz desmit metri sekundē, tai sak drebēt īpašas astes spalvas un rada diezgan skaļu «blējošu» skaņu.

Daži putni, kaut gan tiem ir balss, reizēm sarunājas arī ar dažādu ietaišu vai instrumentu palīdzību. Piemeram, dzeņi. Tie dažkārt, izraudzījušies sausu zaru, bieži un spēcīgi sit pa to ar knābi. Tas tomēr netiek darīts tādēļ, lai dabūtu laukā kukaiņus, bet gan lai paziņotu saviem radiem par sevi. Uri, lai «nenoklausītos» tie, kam tas nav jāzina, katra dzeņu pasuga bungo citādi.

Starp citu, bungu rīboņai līdzīga skaņa ir visai izplatīts daudzu putnu skaņu signāls.

Dažas vabolītes, atrazdamas koksnē, paziņo par sevi, bieži sitot ar galvu pa savas ejas sieniņu. Tas laikam gan nav diezin cik patīkami, bet, ko lai dara, cita paņēmiena tās nezina, bet pavēstīt par sevi ļoti gribas!

Ilgu laiku cilvēki nevarēja uzminēt, ka termīti no diezgan liela attāluma padod cits citam briesmu signālu. Un nesen ši mīkla tika atminēta. Izrādās, ka sargtermīti, pamanījuši briesmas, sāk bungot ar galvu pa mitekļa eju sieniņām. Šos rībienus sadzird citi un gatavojas cīņai. Lai šo atminējumu pārbaudītu, zinātnieki izklāja eju sieniņas ar skaņu slapējošu materiālu. Un, kad sargtermīti sāka bungot trauksmi, pārējie šo signālu nesadzirdēja. lenaid-

nieki iekļuva miteklī un sastapa termītus nesagatavojušos.

Ar rībināšanu, spēcīgi sitot ar kājām un asti pa zemi, sarunājas pilnīgi mēmie dzīvnieki — ķenguri. Tomēr, pateicoties mākai bungot un saprast šo rībienu valodu, ķenguri ļoti labi iztiek bez balss.

Laikam jau rībienu valoda nemaz nav tik peļama, ja to izmanto ari zaķi un truši, kaut gan tie pārzina arī citas valodas.

Ļoti interesanti sarunājas zirnekļu tēviņš ar savu mātīti. Negantā mātīte, kas turklāt vēl ir paakla, var mesties virsu jebkuram piemērota lieluma kustīgam priekšmetam. Pat tad, ja vēlāk atklāsies,' ka tā uzklupusi savam ciltsbrālim, kurš turklāt vēl nes tai dāvanu, tas zirnekļu mātīti neatturēs, tā pabeigs, ko ■ iesākusi, — apēdis zirnekli. Tādēļ zirneklis tuvojas mātītei ar zināmu bailību, jau iztālēm sākdams raidīt signāllus: tas, sak, esmu es, tavs līgavainis. Tomēr viņš tik un tā nav pārliecināts, ka paliks dzīvs. Tādēļ, tiklīdz mātīte izdara spējāku kustību, zirneklis atlec drošā attālumā. Un viss sākas no gala: viņš lēni tuvojas mātītei un raida signālus.

Tiem zirnekļiem, kas auž tīklus, ir mazliet vieglāk. Tēviņš aizvelk savu tīklu līdz mātītes tīklam un sāk to vieglītēm raustīt. Tomēr tā nav vienkārša raustīšana, bet noteikti signāli. Vispirms viņš piesakās: tas esmu es. Tālāk signāls nozīmē ko citu: «Vai drīkst jūs apciemot?»

pēdējo nodaļu vietā

Es tev vēl ļoti daudz ko neesmu izstāstījis.

Piemēram, to, ka mazie krokodiiēni, vēl neizšķilušies no olam, sak saukt savu māti, kurai jāatrok smiltis un japalidz mazu|iem izkļūt laukā.

Ari to, ka sarunajas zilonis. Un tas savas izjūtas var izteikt ari ar balss palīdzību. Teiksim, klusa rūkoņa un iesmilkstēšanas pauž labpatiku, varens rēciens — bailes, griezīga taurējoša skaņa — draudus pirms uzbruku ina.

Vēl zilonis var sarunāties gan ar žestiem, gan kustībām. To darīt viņam palīdz gan ausis, gan snuķis.

Varētu pastāstīt ari par to, kā sarunajas vilki: klusi un stiepti kaucieni ir pulcēšanās signāls, spalgi kaucieni — tā ir komanda doties pa pēdām, aprauti rejieni un gaudas nozīmē, ka medījums jau redzams.

Tomēr, lai pastāstītu par visiem dzīvnieku sarunāšanās veidiem, ir jāuzraksta ne tikai viena, bet daudz šadu grāmatu.

Bet es vēlējos, lai tu izprastu, kā sarunājas dzīvnieki un ar ko viņu sarunas atšķiras no cilvēku sarunām.

Tas pirmkārt. Un otrkārt, lūk, kas.

Nedomā, lūdzams, ka dzīvnieku valodu spej saklausīt, saprast un apgūt tikai speciālisti. Pieredzējuši mednieki, pēddziņi un ce|otaji bieži vien lieliski saprot dzīvnieku balsis. Arī tu vari iemācīties saklausīt to balsis un saprast, ko runā zvēri un putni.

Reiz pavasarī es agrā rītā aizgāju az mežu. Saule bija tikko uzlēkusi, un varens putnu koris to apsveica. Un piepeši starp pazīstamajam meža skaņām es saklausīju kaut kādas dīvainas, nesaprotamas un nepazīstamas skaņas. Tās nāca no krūmiem. Bija skaidrs, ka tā ir dziesma. Taču es tādu vēl nekad nebiju dzirdējis. Tā sākās ar neskaidru rūkšanu un pakāpeniski pārgāja spalgā, sēcoša spiegšanā. Tad ta negaidot pārtrūka — to nomainīja skali klakšķi un pukšķēšana, un pēc neilga partraukuma viss atkal sākās no gala. Es uzmanīgi piegāju pie krūmiem, sagatavojies uz visnegaiditako. IJn tomēr tas, ko ieraudzīju, mani |oti pārsteidza. Zem krūma, sabazuši kopā purniņus, tupēja divi eži. Tie arī dziedāja šo dziesmu!

Varbūt paveiksies arī tev — un tu ieraudzīsi un dzirdēsi dziedam ežus. Un, ja nelaimesies, neskumsti, tu dzirdēsi daudz citu dziesmu.

Varžu dziesmu tu noteikti esi dzirdējis. Paklausies to vēlreiz. Pavasaros vardes dzied visas kori. Tomēr var gadīties, ka dzirdēsi ari solokoncertus. Vardes ne tikai dzied «serenādes», tās ari sarunājas. Piemēram, dažas varžu sugas skaļi paziņo saviem radiniekiem, ka šis apvidus aizņemts un ta saimnieks viesus negaida.

Ja tu izbiedēsi vardi, kas sež krastmalā, tā ielēks ūdenī un tā īpaši iekurkstēsies. Tas ir signāls: briesmās!

Un, ja pavasarī kaut kur seklā ūdenī ieraudzīsi tritonus, pavēro tos, un iespējams, ka tu kļūsi par liecinieku ļoti interesantai tritonu sarunai. Tēviņš (tu viņu pazīsi pēc spilgtajiem plankumiem un valnīša visgaram mugurai un astei) aizpeld uz priekšu un ar asti dzen uz mātītes pusi mazas ūdens strūkliņas. Šo nodarbību viņš laiku pa laikam pārtrauc, dejodams ap mātīti. Un tad atkal raida uz tās pusi ūdens strūklas.

Un ne jau to vien tu ieraudzīsi un izdzirdēsi, ja saksi intereseties par dzīvnieku valodu.

Bet es zinu — tu noteikti pavaicasi: kāpēc gan vajag pētīt dzīvnieku valodu? Un kāpēc ar to nodarbojas nopietni zinātnieki, veseli institūti, kāpēc cilvēki tam tērē laiku, speķus, enerģiju?

Pirmkārt stingri iegaumē — zinātni nedrīkst novērtēt tikai no praktiskā ieguvuma viedokļa. Tas, kas šodien šķiet veltīgs, atrauts no dzīves, jau rīt var sniegt milzīgu labumu. Tam ir ļoti daudz piemēru. Tajā skaitā arī dzīvnieku valoda.

Tomēr, pirms par to pastāstu, gribu ierosināt, lai tu padomā: vai tad cilvēki jau sensenos laikos netika izmantojuši dzīvnieku valodu?

Papūlies nu atcerēties kaut vienu piemēru. Ja nevari, es pateikšu priekšā — suns. Jau pirmatnējām tautām suns kalpoja par sargu un ar savu riešanu vai rukšanu brīdinaja par sveša cilvēka vai zvēra tuvošanos.

Mednieki pēc dzīvnieku balsim bieži vien atrod medijumu, pēddziņi var uzzināt, kāds bus laiks. Vai gan dzīvnieku balsis maz pastasta cilvēkiem, kas prot tās saprast.

Taču cilvēki neapmierinās ar to vien, ka pazīst dzīvnieku balsis, ka saprot to valodu. Viņi mācās paši runāt šajā valodā. Mācās nopietni, jo zina — dzīvnieku valoda ļoti noderēs.

Mēs jau runājām, ka dažiem kukaiņiem ir komanda: «Spārnos!» No sākuma cilvēki, uzzinājuši par šo komandu, atklājumu nenovērtēja, jo nesaskatīja praktisku nozimi.

Bet izrādījās, ka var būt pat ļoti liela nozīme. Ar šo jautājumu jau nodarbojusies Starptautiskā komisija cīņai ar siseņiem. Kā būtu, ja komandu «Spārnos!» izmantotu cīņā ar šo briesmīgo ienaidnieku? Teiksim, siseņu bars atlidotu kādā laukā, bet nebūtu vēl paguvuši nosēsties, kad atskanētu komanda: «Spārnos!» (Si skaņa, protams, butu ierakstīta magnetofona lentē.) Un, kaut arī siseņi ir izsalkuši un tiem vairs nav spēka lidot tālāk, komanda tiek izpildīta bez ierunām. Aizlido bars uz citu lauku — un atkal skan komanda. Un atkal siseņi to izpilda. Un izpildīs tik ilgi, līdz galu galā nokritis zeme beigti.

Kurš ir bijis taigā vai purvainās vietās, tas zina, cik daudz mocību sagādā odi. Nelīdz ne speciāli tikli, ne ciešs apģērbs. Bet ja nu odus atbaidītu?

Un, lū1 ', inženieri konstruē aparātu, kas atdarinās nelaimē nokļuvušu odu sīkšanu. Ar nāves briesmu signāliem aparāts atbaidīs šos asinssūcējus.

Vēl gluži nesen biškopji noteiktā periodā nepazina atpūtas — viņiem visu laiku bija jābūt modriem. Dzima jaunas bites. Stropā k|uva šauri. Un tad pienāca bridis, kad no stropa izlidoja jauns spiets. Biškopis centās nepalaist garām šo brīdi, izsekot, kurp spiets aizlaižas, noķert to un ievietot jaunā stropā. Bet ne jau vienmēr izdevās piesteigties laikā. Un izlidojušo spietu ne vienmer atrada. Taču bites jau nespieto klusēdamas. Tās visu laiku dūc. Turklāt jaunā spieta zumēšana ir gluži īpatnēja, zinātājs to nesajauks ne ar gurdo no darba atlidojušo bišu dūkšanu, ne arī ar iztraucētu bišu dusmigo spindzoņu. Jo vairāk sarodas «jaundzimušo» bišu, jo skaļāka zumešana un jo tuvāk ir brīdis, kad spiets atstās stropu. 1959. gadā kāds inženieris izgudroja īpašu aparātu, kas ļoti noteikti un precīzi reaģeja tieši uz šim skaņām — uz topoša spieta zumēšanu. Kad skaņa pieauga līdz noteiktam stiprumam, aparāts noraidīja signālu uz biškopja māju. Un bridi, kad atskanēja bišu komanda «Spārnos!», bitenieks jau bija klāt.

Zinādami kukaiņu balsis, cilvēki ir iemācījušies tās ari pa īstam saklausīt. Ir uzkonstruēti aparāti, kas uztver un pastiprina kaitīgu kukaiņu balsis graudos, koksnē un citur. Iedomājies, cik ļoti tas atvieglo cīņu ar kaitekļiem!

Cīņai ar kaitīgajiem kukaiņiem cilvēki jau iemācījušies izmantot smaržu valodu — vienus kukaiņus ar to atbaida, citus apmulsina un neļauj tiem savairoties.

Un putnu balsis? Šobrīd pat grūti iedomāties, cik daudz labuma cilvēkiem dos putnu valodas saprašana.

Daži putni nodara lielu ļaunumu dārziem un vīnogulājiem, ik gadus iznicinot gandrīz trešo daļu ražas. Amerikā un Indijā tie bieži vien iznīcina tik daudz graudu, ka vietējiem iedzīvotājiem draud bads. Putnu «briesmu sauciens», ierakstīts magnetofona lentē un atskaņots skaļrunī, nekavejoties un uz ilgu laiku padzen putnus no tīruma, dārza vai vīnogulāju lauka.

Jau daudzās zemes cilvēki iemācījušies aizbaidīt putnus ar trauksmes signāliem.

Putni sak radīt nopietnas briesmas arī lidmašīnām. Tā, piemeram, Kanādā no 1956. līdz 1968. gadam notikušas 486 putnu sadursmes ar lidmašīnām, tajā pašā laikā ASV — 430, Anglijā — 145. Šādas sadursmes bieži vien beidzas traģiski. Tomēr pat tad, ja katastrofa nenotiek, tiek sabojats lidmašīnas apšuvums, motors. Angļu lidmašīnas remonts pēc sadursmes ar putnu vidēji izmaksa 6,5 -tūkstoši mārciņu sterliņu. Kanādā lidmašīnu remontam pec sadursmēm ar putniem jau iztērēti divi miljoni dolāru.

Lai padzītu putnus no lidlaukiem, angļu ierēdņi reiz iztērēja divtūkstoš mārciņu sterliņu par naftalīnu, cerēdami ar smaku aizbaidīt putnus. (Ierēdņi nezinaja, ka naftalīns uz putniem nepavisam neiedarbojas, jo tiem ļoti vāji attīstīta oža.)

Toties mēģinājums putnus atbaidīt ar .<briesmu saucienu» deva lieliskus rezultātus.

Bez ievērības nav palikušas ari zivis. Zivju «pļāpību» jau arī iespējams izmantot! Āfrikas zvejnieki taču izmanto zivju «sarunas». Bet zivju balsis ir iespejams noklausīties, ari nebāžot galvu ūdenī un neizmantojot airi. Tam kalpo speciālas ierīces un pat speciāli kuģi. Zemūdene «Severjanka», piemēram, ar hidrofona palīdzību uzmeklē zivju barus un pa radio ziņo zvejas kuģiem, kur šie bari atrodas.

Zivīm ir laba oža? Lieliski! Vai nebūtu

iespējams to izmantot zivju pievilināšanai, pat ievilināšanai tiklos? Arī ar šo jautājumu nodarbojas zinātnieki.

Zivis ūdenī labi dzird? Jā. Ari tas jāizmanto. Piemēram, dažās zivsaimniecībās ūdenī iegremdē zvanu. Un zivis pēc zvana skaņām atpeld noteiktā vieta saņemt barību.

Kad zem ūdens notiek spridzināšanas darbi, iet boja ļoti daudz zivju. Cilvēki mēģināja ar dažādiem lidzek|iem aizbaidīt zivis no bīstamajām vietām — gan ar rībošām mucām, gan pat ar elektrisko strāvu, bet nekas nelīdzēja. Ja nu izmantotu smaku vai «briesmu saucienu», lai aizdzītu zivis? Tas taču iedarbotos, noteikti iedarbotos!

Vel kāds piemērs: tagad uz upēm ce| daudz dambju. Lai zivis varētu peldēt augšup pa upi vai ari lejup, ierīko īpašas ejas — zivju caurlaides. Da|a zivju dodas šajās caurlaidēs, bet da|a — nē, neparko! Kā butu, ja pie dambjiem un citiem zemūdens šķēršļiem, pret kuriem atduras zivis, novietotu atbaidīšanas ierīces, bet zivju caurlaides tieši pretēji — pievilināšanas ierīces? Cik daudz vērtīgu zivju tiktu izglābts! Lūk, pie šādiem un vēl daudziem citiem jautājumiem strādā cilvēki, kas pēta dzīvnieku valodu.

To es gribēju tev pastāstīt pēdējo nodaļu vietā.

Un vēl paskaidrot, kāpēc grāmatā nav pēdējo nodaļu.

Pirmkārt, tāpēc, ka tu pats, novērodams dzīvniekus, vari uzrakstīt jaunu nodaļu.

Otrkārt, tāpēc, ka pēdējās nodaļās visam jābūt jau nobeigtam. Bet dzīvnieku valodas izpētīšana vēl tikai sākas. Katra diena var nest jaunus atklājumus, katru dienu cilvēki atmin daudz mīklu. Bet atminēto vietā rodas atkal jaunas. Un ari tās ir jāatmin. Un cilvēki tās atminēs!

Un, kamēr es rakstīju šo grāmatu un mākslinieks zīmēja ilustrācijas un kamēr tā tika iespiesta tipogrāfijā, un pat kamēr tu šo grāmatiņu lasīji, — zinātnieki izdarījuši daudz atklājumu — uzrakstījuši daudz jaunu nodaļu.

Bet tā jau būs cita grāmatiņa. Un arī tai nebūs pēdējo noda|u. Tādēļ ka īstā zinātnē nemēdz būt pēdējo nodaļu.

saturs

Priekšvārds, kurā autoram ar lasītāju par šo to jāvienojas 4 Par ko stāsta ši grāmata … 4 Svilpienu un bungu valoda 6 Vārdi un izjūtas………………………………… 11

PIRMĀ NODAĻA

Vai svarīgākais ir deguns? … 14

Ko nezināja ievērojamais zinātnieks 14

Kamene un lacis dod ziņu par sevi 18

«Sekojiet man! Nenožēlosiet!» 22 «Vieta aizņemta! Meklējiet sev

citu!»…………………………… 28

«Glābjas, kas var!» ^ . . . . 34

OTRA NODAĻA

šī rēcošā, čiepstošā, dziedošā pasaule 39

Sienāži pie telefona…………………. 39

Spiegs stropa………………………… 43

Jurnieku kļūdīšanās un zvejnieku noslēpumi 48

Zemūdens dziedoņi, p|apas un svil-

pji-lupji ………………………. 51

«īsta» runāšana izrādās pavisam

neīsta …………………………. 55

«Neīsta» runāšana izrādās ista 63

Kā sarunājas pērtiķi …. 76

TREŠA NODAĻA

Balets — tā nav tikai māksla vien 82

«Es dejoju—esmu atradis barību!» … 82

«Es dejoju — es jūs mīlu!» 86

«Es jūs rnilu, es jums dāvinu …» 90 «Taisies ka tiec, kamēr vēl ada

vesela!» ……………………….. 93

CETURTĀ NODAĻA

Ka vēl sarunājasdzīvnieki? 98

Ar krasu, gaismu un asti … 98

Un ka vēl?…………………………. 103

Pēdējo noda|u vietā………………… 106

Jaunākā skolas vecuma bērniem Juriļs Dmitri'ļevs

SVEIKA, VAVERIT! KA KLAJAS, KROKODIL?

Redaktore G. Leja. Mākslinieciskais redaktors A Sprūdis. Tehniska redaktore V. Ruskule. Korektore V. Duka.

Nodota salikšanai 03.05.83. Parakstīta iespiešanai 21.06.83. Formāts 60X90/16. Ofseta papirs Ni I. Literatūras garnitūra. Ofsetspiedutns. 7 uzsk. iespiedi.; 14.5 uzsk. krāsu nov.; 5,74 izdevn. I. Metiens 45 000 tks. Pašūt. Jw 605 Cena 25 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Riga, Padomju bulv. 24 Izdevn. Ni 23I/31609/B-756. Iespiesta LKP CK izdevniecības tipogrāfija. 226081 Rīgā, Balasta dambi 3.

Content

Dmitrijevs Jurijs Sveika, vāverīt! Kā klājas krokodil?

PRIEKŠVĀRDS, kurā autoram ar lasītāju par šo to jāvienojas par ko stāsta ši grāmata

svilpienu un bungu valoda

vārdi un izjūtas

PIRMĀ NODAĻA VAI SVARĪGĀKAIS IR DEGUNS?

OTRĀ NODAĻA Šī RĒCOŠĀ, ČIEPSTOŠĀ, DZIEDOŠĀ PASAULE

TREŠĀ NODAĻA BALETS —TĀ NAV TIKAI MĀKSLA VIEN

CETURTĀ NODAĻA KĀ VĒL SARUNĀJAS DZĪVNIEKI

saturs