Berouzs Edgars Raiss

Tarzāns un dubultnieks

EDGARS RAISS BeROUZS

TARZāNS UN DUBULTNIEKS

1. DRAUGI VAI IENAIDNIEKI

Cilvēkam ir pieci jutekļi — daži no tiem attīstīti labāk vai sliktāk, daži vairāk vai mazāk atrofējušies. Dzīvniekiem ir tādi paši jutekļi, bet viens vai reizumis divi no tiem ir attīstīti tik augstu, ka civilizēts cilvēks to nemaz nespēj iedomāties. Šie divi jutekļi ir oža un dzirde. Putniem piemīt fenomenāla redze, toties daudziem dzīvniekiem tā ir vāja. Suns aizvien pārbaudīs savu acu liecību, pieiedams redzētajam tuvāk un apostīdams to. Viņš zina, ka acis var pievilt, bet deguns — nekad.

Šķiet, dzīvniekiem ir vēl viena maņa, kuru nepazīst cilvēks. Neviens nezina, kas tas ir, taču katrs no mums kādreiz dzīvē ir redzējis tā izpausmi: suns naktī pēkšņi sabož spalvu, ierūcas un cieši, kā izbijies skatās uz kaut ko tādu, ko jūs nespējat saskatīt. Daži apgalvo, ka suņi spējot saredzēt bezmiesīgus garus vai vismaz sajust to klātbūtni.

Tarzanam no pērtiķu cilts piemita visi pieci jutekļi, kas kopīgi cilvēkiem un dzīvniekiem, un tie viņam bija attīstīti daudz labāk nekā parastam cilvēkam. Turklāt viņam bija arī šī savādā, neizprotamā maņa, kuru minēju. Viņš pats nevarētu pateikt, kas tas ir. Iespējams, viņš pat neapzinājās, ka tāda viņam piemīt.

Taču patlaban, piesardzīgi ejot pa džungļu taku, Tarzanam radās nojauta, ka viņam uzglūn — ka medīts tiek mednieks pats. Neviens no jutekļiem neapstiprināja šādu slēdzienu, tomēr džungļu cilvēks nespēja atbrīvoties no šīs parliecības.

Tagad viņš kustējās vēl uzmanīgāk, jo meža zvēra piesardzības instinkts brīdināja, ka nedrīkst atstāt šo zīmi bez ievērības. Tarzans nebaidījās; viņš nepazina tādas bailes, kādas pazīstam mēs. Viņš nebaidījās no nāves, ar kuru tik bieži bija saticies aci pret aci. Vairāk vai mazāk apzināti viņu tikai mudināja dabas pirmais^likums — pašsaglabāšanās. Kā suns, kurš naktī apjauš spoka klātbūtni, viņš juta — lai kas šobrīd skar viņa apziņu, tas ir drīzāk ļauns nekā labvēlīgs.

Tarzanam bija daudz ienaidnieku. Vispirms dabiskie ienaidnieki, piemēram, lauva Numa un pantera Šita. Tādi tie bijuši vienmēr, jau kopš tās dienas, kad Tarzans piedzima vientuļajā būdiņā tālajā rietumkrastā. Par tiem viņš bija uzzinājis jau tad, kad vēl zīda savas audžumātes, lielās pērtiķienes Kaļas krūti. Viņš bija mācījies izvairīties no šiem ienaidniekiem, bet ne baidīties no tiem, — un mācījies arī tos vajāt un kaitināt.

Tomēr visļaunākie Tarzana ienaidnieki bija cilvēki — cilvēki, kurus vajadzēja sodīt par viņu pārkāpumiem, Āfrikas iedzimtie un baltie jeb, Tarzana mežonīgo, pinkaino ciltsbrāļu valodā, goman- gani un tarmangani.

Numu un Šītu viņš apbrīnoja — bez tiem viņa pasaule būtu vientulīga; toties cilvēkus, savus ienaidniekus, vienīgi nicināja. Tarzans viņus neienīda. Naids piedienēja viņiem pašiem, to viņi perināja savās mazajās, samudžinātajās smadzenītēs. Džungļu valdniekam tas nebija vajadzīgs.

Meža zvērs, kurš tiecas izdzīvot, neatstās neizpētītu neko, kas neparasts; tāpēc Tarzans pa koku augstajiem zariem vēlreiz mēroja pats savu ceļu atpakaļ, paļaudamies uz dabisko pieņēmumu, ka tad, ja viņš tiek izsekots, sekotājs būs gājis pa viņa pēdām.

Traukdamies pa lapotni un turēdamies vidējā augstumā,, lai zemākie zari viņu labāk paslēptu no lejā stāvoša ienaidnieka acīm, Tarzans atskārta, ka vējš, pūšot tādā virziena kā patlaban, visviens aiznestu projām meklējamo smārdu un ka viņam japaļaujas tikai uz savu dzirdi, lai iegūtu pirmo ziņu par ienaidnieka klātbūtni. Viņš sāka justies mazliet muļķīgi, jo džungļu parastajās skaņās neiejaucās neviena tāda, kas vēstītu ko ļaunu. Viņš pat salīdzināja sevi ar antilopi Vāpi, kura ir aizdomu pilna un baidās no visa kā. Beidzot, kad Tarzans jau dzīrās griezties atpakaļ, viņa modrās ausis atšķīra skaņu, kuru neizraisīja pirmatnīgie džungļi. Tur šķindēja metāls pret metālu, klusais troksnis atlidoja no tālienes.

Ceļam atkal bija mērķis, un Tarzans vēl ātrāk, bet ne mazāk klusi virzījās turp, no kurienes bija nākusi skaņa. Šis troksnis, kuru viņš bija saklausījis, vēstīja par cilvēku klātbūtni, jo džungļu iemītnieki nemēdz šķindināt metālu pret metālu. Nu Tarzans izdzirda vēl citas skaņas — apslapētu dunoņu, ko radīja zābakotu kaju soļi, ieklepošanos un tad ļoti klusas balsis.

Tagad Tarzans steidzās pa kreisi un apmeta plašu loku, lai apietu apkārt savam medījumam un tuvotos tam no aizmugures un pret vēju, novērtējot tā spēku un veidu, iekams riskēt, ka tiek ieraudzīts pats. Pa izcirtuma malu, gar upes krastu viņš nonāca vieta, kur vējš Uša atnesa smārdu, kas liecināja par melno un balto cilvēku bara klātbūtni. Tarzans- nosprieda, ka tur jābūt divdesmit trīsdesmit vīriem, starp tiem ne vairāk kā diviem trim baltajiem.

Kad viņš tos ieraudzīja, tie jau bija sasnieguši izcirtumu upes krastā un gatavojās ierīkot apmetni. Tur bija divi baltie un vismaz divdesmit melnādaino. Tā varēja būt parasta medību kompānijā, taču nelaga priekšnojauta lika Tarzanam turēties nomaļus. Koka lapotnes apslēpts, viņš vēroja. Vēlāk, kad satumsīs, viņš pieies tuvāk un paklausīsies, jo nevarēja atstat gluži bez ievērības brīdinājumu, ko bija devusi savādā maņa.

Patlaban, nākdams no upes, viņa ausis aizsniedza cits troksnis — airu šļaksti ūdenī. Tarzans iekārtojās ērtāk un gaidīja. Varbūt tur tuvojās draudzīgi iedzimtie, varbūt naidīgi, — šajā mūžameža daļā mita mežonīgas ciltis.

Cilvēki tur, lejā, nekādi neizrādīja, ka būtu pamanījuši katiu laivu tuvošanos pēc trokšņa, kurš Tarzanam bija pilnīgi skaidrs. Pat tad, kad upē parādījās četras kanu laivas, vīri apmetnē tās neieraudzīja. Tarzans brīnījās, kā tik dumjiem radījumiem vispār izdodas izdzīvot. No baltajiem cilvēkiem viņš neko labāku arī nebija gaidījis, taču juta, ka iedzimtajiem jau sen būtu vajadzējis nojaust svešinieku tuvošanos.

Tarzans ieraudzīja, ka pirmajā laivā sēd divi baltie, un pat no tāluma samanīja vienā no tiem kaut ko pazīstamu. Nu arī kāds no melnādainajiem safari medniekiem atklāja jaunpienācējus un brīdinoši iesaucās, lai pievērstu tiem savu biedru uzmanību. Tai paša brīdī vīri, kas sēdēja pirmajā laivā, ieraudzīja cilvēkus krastā un, mainījuši virzienu, vadīja pārējās laivas uz apmetnes pusi. Pie upes tos sagaidīt devās abi baltie un divi askari — afrikāņu karavīri. Drīz, pēc īsas sarunas, kuru Tarzans nespēja saklausīt, visas četras kanu laivas lika izvilktas krastā un jaunpienācēji gatavojās ierīkot otru safari apmetni līdzās pirmajai.

2. DIVAS SAFARI APMETNES

Kad abi baltie izkāpa no laivas, Pelemam Datonam par viņiem neradās diez cik labs iespaids. Vīri izskatījās drūmi un draudīgi, tomēr viņš tos laipni sveicināja.

Bils Gantrijs, Datona pavadonis un mednieks, tuvojās vienam no vīriem, pastiepis roku sveicienam.

—     Sveiks, Tom! Sen neesi redzēts! — Viņš pievērsās Datonam. — Tas, mister Daton, ir Toms Kramps — ilgus gadus pavadījis šeit.

Kramps īdzīgi pamāja.

—     Un tas ir Minskis, — viņš noteica, norādīdams uz savu ceļabiedru.

Sēdēdams kokā pašā izcirtuma malā, Tarzans pazina Krampu — tas bija malumednieks ar sliktu slavu, ziloņkaula tīkotājs, kuru Tarzans pirms dažiem gadiem bija aiztriecis no šī apvidus. Kramps bija liels neģēlis un bīstams cilvēks, kuru meklēja vismaz divu valstu policija. Pārējos trīs — Datonu, Gantriju un Minski — Tarzans nekad nebija

is, u> f)atotļS atstaja labu iespaidu. Gantrijs vispār neatstāja nekādu iespaidu, toties Minski Tarzans domās ierindoja starp tādiem pašiem tipiem kā Kramps.

Kramps un Minskis kādu bridi bija aizņemti, vadot laivu izkraušanu un savas apmetnes ierīkošanu. Datons aizgāja uz otro apmetni, bet Gantrijs palika pie jaunatnacējiein.

Beidzis rosīties, Kramps uzrunāja Gantriju.

—     Ko tu te dari, Bil? — viņš noprasīja. Tad pamāja uz Datonu, kurš stāvēja pie savas telts. — Kas tas par zelli? Vai nav kāds tie- sasvīrs?

Varēja skaidri nomanīt, ka Kramps ir nervozs un aizdomu pilns.

—    Neraizējies, — Gantrijs mierināja. — Viņš pat nav anglis. Viņš ir amerikānis.

—    Medījat? — Kramps jautāja.

—     Medījām gan, — atbildēja Gantrijs. — Es biju pavadonis un mednieks tam Datonam un vēl vienam vecam naudasmaisam, Timotijam Pikerolam, — tu tak zināsi «Pikerola alu»! Manuprāt, viņš ir no Edinburgas. Nu, un večukam līdzi bija meita, Sandra. Bet viendien apmetnē ienāk tāds milžonīgs puisietis, no drēbēm šim tikai gurnu apsējs. Tāds milzenis, pēc izskata tīri glīts. Un saka — šā vārds esot Tarzans no pērtiķu cilts. Esi dzirdējis par tādu?

Kramps saviebās.

—     Kā nu ne, esmu gan, — viņš noteica. — Pamatīgs nekrietnelisJ Pirms diviem gadiem viņš mani padzina no labas ziloņu medību vietas.

—     Nu, izrādījās, ka arī Pikerolu skuķis un viņas tētuks bija dzirdējuši par to Tarzanu. Šis apgalvojis, ka esot kaut kāds valdnieks vai ; karalis un izturējies tā, it kā bīitu nule atradies brālis. Tā nu vienu dienu šie aiziet medībās, meiča dodas pastaigāt kopā ar Tarzanu, un abi vairs neatgriežas. Mēs nospriedām, ka viņi nogalināti vai tamlīdzīgi un veselu nedēju dzinām šiem pēdas, līdz satikām iedzimto, kurš bija abus redzējis. Viņš stāstīja, ka Tarzans sasējis meičai rokas uz muguras un vedis viņu virvē, kas apmesta ap kaklu. Tad, mēs sa-j pratām, ka viņa nolaupīta. Vecais Pikerols dabūja sirdslēkmi, bet Datons nozvērējās, ka atradīšot meiču, lai šim vai gals klāt, jo viņš tai Pikerolu skuķī ir ieķēries. Vecais apsolīja tūkstoš mārciņu par meitas glābšanu un piecus simtus par Tarzanu, dzīvu vai mirušu. Tētiņš gribēja doties līdzi pats, bet sirds dēļ neuzdrīkstējās. Tāpēc mēs esam Šeit — un tev itin nemaz nav jābažījas.

—     Tātad tu gribētu dabūt rokā Tarzanu, ko? — Kramps noprasīja.

—    Protams!

—     Un es arī. Man ar viņu ir šādi tādi rēķini, un, ja par viņa galvu sola piecsimt mārciņu, tad būtu gan vērts ziedot laiku šim pasākumam. Turklāt — atrast viņu varu tieši es.

—    Kā tā? — Gantrijs brīnījās.

—     Redzi, es nupat biju varuturi apgabalā, gribēju drusciņ patirgo- ties. Tie varuturi ir šausmīgi ļautiņi — cilvēkēdāji un tādā garā, bet es varen labi saprotos ar viņu virsaiti, veco Mutimbvu. Reiz izdarīju viņam krietnu pakalpojumu un arvien aiznesu daudz dāvanu. Kad biju tur, viņi man stāstīja par kādu kailu balto, kurš nolaupījis šiem pulka sieviešu un bērnu. Viņš mitinoties aiz lielā ērkšķu biezokņa, kurš aug Ruturi kalnu pakajē. Tas ir nejauks apvidus. Domāju, ka neviens baltais tur nekad nav spēris kaju; bet paši iedzimtie stāsta par to briesmu lietas. Daži varuturi reiz izsekojuši to zelli un itin labi zina, kur viņš slapstās, taču, nonākuši aiz ērkšķu biezokņa, viņi pārbīstas un griežas atpakaļ, jo tas novads esot tabu.

Kramps brīdi klusēja un tad piemetināja:

—     Jā, es laikam iešu kopā ar jums un palīdzēšu atrast to meiču un Tarzanu.

—    Tu gan labprāt notēmētu uz savu veco draugu Tarzanu? — Gantrijs vaicāja.

—    Un uz pusotru tūkstoti mārciņu ari, — Kramps sacīja.

—    Tur nu nekas nesanāks, — Gantrijs piezīmēja, — tās ir manas.

Kramps pavīpsnāja.

—    Tas pats vecais Gantrijs, ko? Taču šoreiz tu esi manos nagos. Es to varu nodarīt viens pats, jo zinu ceļu, bet, ja tu mēģināsi sekot, tad nonāksi varuturi zupas katlā. Man tikai jāpasaka, ka tu nāc, un šie ar saindētām bambusu šķembām rokā gaidīs tevi uz katras takas. Vienīgais iemesls, kāpēc es vispār ņemu tevi līdzi, ir — jo vairāk šaujamo, jo lielākas izredzes.

—     Labs ir, — Gantrijs noburkšķēja. — Tu esi vinnējis. Un es jau tikai pajokoju.

—    Vai Datons arī grib savu daļu? — Kramps jautāja.

—     Nē, viņš piedalās tikai tāpēc, ka ir ieķēries tajā meitenē. Turklāt naudas viņam kā spaļu.

—    Mums jāņem līdzi arī Minskis.

—    Ne velna! — Gantrijs iesaucās.

—     Paga, paga, Bil! — Kramps atcirta. — Mēs ar viņu visu dalām uz pusēm. Arī draugs viņš ir labs; taču piesargies, ja nepatīc viņam! Tad šaujamais var noblīkšķēt kuru katru mirkli. Labāk pielūko, ka iepaticies viņam.

—    Tu joprojām esi tas pats vecais krāpnieks, — Gantrijs ar pretīgumu noteica.

—     Es gan drīzāk būtu ar mieru, ka mani krāpj, nevis nošauj, — Kramps zīmīgi attrauca.

īsā ekvatoriālā krēslas stunda bija garām, un apmetne tinās tumsā, kad baltie cilvēki pabeidza vakara maltīti. Melnādainie tupēja ap saviem mazajiem vakariņu ugunskuriem, kamēr tika gatavots lielāks sārts, lai aizbaidītu plēsīgos kaķus. Meža naksnīgie trokšņi piešķīra džungļiem noslēpumainību, kuru Pelems Datons asi izjuta. Uz pārējiem baltajiem, kas sen bija pie tā pieraduši, un uz iedzimtajiem, kuriem šeit bija aizritējis viss mūžs, nekādu iespaidu neatstāja tāluma slāpētās meža balsis — krītoša koka brīkšķis, sienāžu čirpsti, cikādu spalgā svelpoņa, varžu nerimtīgais koris, lemura sērīgais sauciens savai draudzenei un lauvas rēciens tālē.

Datons nodrebinājās. Viņš domāja par to, ka tur, kaut kur šajā baismīgaja tumsas, mežonības un noslēpumu pasaulē ļaundara gūstā cieš meitene, kuru viņš mīl. Datons vēlējās, kaut viņa zinātu par šo mīlestību. Viņš nebija to Sandrai teicis un tagad atskārta, ka pats nav to aptvēris, līdz meitene tika nolaupīta.

Vakariņu laikā Kramps bija viņam pastāstījis, ko dzirdējis varuturi apgabalā, un arī to, ka neviena sieviete, kuru nozadzis «pērtiķcil- vēks», kā viņu dēvēja Kramps, nekad nav atdota atpakaļ. Datona gaistošās cerības mazliet atdzīvināja Krampa apgalvojums, ka viņš varot parādīt ceļu uz nolaupītāja midzeni, un Datons centās mierināt sevi ar domu, ka tad, ja neizdosies glābšana, viņš vismaz varēs atriebties.

Sārts zvēru atbaidīšanai bija iekurts, un liesmas šāvās augstu, apgaismodamas visu apmetni. Pēkšņi kāds melnādainais iekliedzās izbrīnā un šausmās, un baltie, pacēluši skatienus, ieraudzīja, ka šurp lēnām nāk milzis, nobrūnējis kā bronza, gandrīz kails, vienīgi gurnu apsējā.

Kramps pielēca kājās.

— Tas ir tas sasodītais pērtiķcilvēks! — viņš iesakās un, izrāvis pistoli, notēmēja tieši uz Tarzanu.

3. MEDĪBAS

Norībēja Krampa neapdomīgais šāviens, bet Tarzana reakcija bija tik zibenīga, ka gandrīz tajā pašā mirklī Krampa labajā plecā ieurbās bulta, padarīdama bezspēcīgu roku, kas turēja pistoli.

Viss noritēja tik strauji un beidzās tik ātri, ka apmetnē brīdi valdīja apjukums — un Tarzans sakusa ar meža tumsu.

— Nepratīgais! — Datons uzkliedza Krampam. — Viņš taču nāca uz apmetni! Mēs būtu varējuši viņu izvaicāt. — Datons pacēla balsi un sauca: — Tarzan, Tarzan, nāc atpakaļ! Dodu vārdu, ka mēs nedarīsim tev neko ļaunu! Kur ir mis Pikerola? Nāc un pasaki to mums!

Tarzans gan dzirdēja šo jautājumu, taču viņam tas neko neizteica un viņš neatgriezās. Viņam nebija nekādas vēlēšanās, lai Kramps šauj vēlreiz, turklāt džungļu cilvēks domāja, ka Kramps šāvis aiz tīri personīgas atriebības kāres.

Tonakt Tarzans gulēja kokā un pirms aizmigšanas prātoja, kas varētu būt mis Pikerola un kāpēc kādam šķiet, ka viņš varētu zināt šīs sievietes atrašanās vietu.

Agri nākamajā ritā Tarzans sadzina pēdas mazai antilopei un nošāva to. Nometies blakus medījumam, viņš ieturēja maltīti, kamēr hiēna Dango un šakālis Ungo skaudīgi meta ap viņu lokus, gaidīdami pārpalikumu.

Vēlāk Tarzans tālāk priekšā pamanīja pulciņu iedzimto, taču te vēl bija draudzīgs apgabals, kura iemītnieki pret džungļu cilvēku neizturējās naidīgi. Šeit viņš bija klaiņojis gadiem ilgi un zināja, ka iedzimtie uzskata viņu par draugu un aizstāvi. Tāpēc Tarzans nebija tik piesardzīgs kā parasti un nedomāja ne par kādām briesmām, kad viņam garām aizzibēja no paslēptuves raidīts šķēps — tik tuvu, ka viņš sajuta tā sacelto vēsmu.

Ja gribat nogalināt vai ievainot meža zvēru, tad pielūkojiet, lai pirmais uzbrukums ir veiksmīgs. Iekams uzbrucējs paguva aptvert, vai metiens bijis trāpīgs, Tarzans jau bija nozudis meža zaļumā.

Apmetis plašu loku, Tarzans uzmanīgi atgriezās atpakaļ, turēdamies vidēji augstos zaros, lai uzzinātu, kas viņam uzbrucis. Drīz viņš uzdūrās kādiem divdesmit karotājiem, kuri bija saspiedušies ciešā pūlītī un acīm redzami pārdzīvoja briesmīgas izbailes.

—    Tu viņam netrāpīji, — viens no tiem sacīja, — un tagad viņš atgriezīsies, lai atriebtos.

—     Mēs rīkojāmies muļķīgi, — piebilda otrs. — Vajadzēja nogaidīt, kamēr viņš atnāks uz mūsu ciemu. Tur mēs izturētos pret viņu draudzīgi, bet, kad viņš zaudētu modrību* bruktu virsū un sasietu viņu.

—     Tas viss man nepatīk, — ierunājās trešais. — Es baidos no Tarzana.

—     Bet atalgojums ir tik liels! — uzstāja cits. — Stāsta, tas esot tik liels, ka par to varētu nopirkt simt sievu katram vīrietim ciemā un vēl tādu daudzumu govju, kazu un cāļu, kādu vēl neviens nav redzējis!

Džungļu cilvēkam tas viss likās gaužām mīklaini, un viņš nolēma izdibināt šo noslēpumu, iekams doties tālāk.

Tarzans zināja, kur atrodas šo melnadaino ciems. Pēc tumsas iestāšanās viņš aizgāja turp un apmetās netālu kādā kokā. Viņš pazina šo ļaužu ieradumus un zināja — tā kā vakars ir kluss, cieminieki nedejo un nežūpo, tad drīz tie visi snaudīs uz pītajiem paklājiņiem savās būdās un vienīgais, kas paliks nomodā, būs sargs pie virsaiša mitekļa. Ar dzīvnieka bezgalīgo pacietību Tarzans vēroja sava medījuma midzeni un, kad ciems iegrima pilnīgā klusumā, tuvojās pāļu žogam. Pēdējos soļus viņš veica skriešus, gluži kā kaķis uzrāpās uz žoga un tad bez trokšņa nolēca ēnā aiz tā.

Sasprindzinājis visus jutekļus, Tarzans apsvēra atkāpšanās ceļu. Viņš ievēroja lielu koku; viens zars liecās pāri žogam. Tas atbilstu viņa nolūkam, kaut arī būtu jātiek garām vairākām būdām, lai koku sasniegtu. Sargs pie virsaiša mitekļa bija sakūris mazu ugunskuru, lai sasildītos, jo nakts bija dzestra; taču liesmas jau sāka plakt, un Tarzans noprata, ka vīrs iesnaudies.

Turēdamies būdu tumšākajās ēnās, džungļu cilvēks klusu lavījās uz sava medījuma pusi. Viņš saklausīja gulētāju smago elpu būdās un nebaidījās, ka tie varētu viņu atklāt; tomēr pastāvēja briesmas, ka viņu var saost kāds vaukšķošs šunelis.

Zvaigžņu gaisma, slīdēdama pār planētu, nesaceļ troksni. Tikpat klusu virzījās džungļu cilvēks. Nemanīts viņš sasniedza virsaiša būdu un tur atrada meklēto — snaudošu sargu. Tarzans nedzirdami piezagās vīram klāt no aizmugures. Tai pašā mirklī dzelžaini pirksti sagrāba sarga kaklu un stipra roka aizspieda viņam muti. Pie sarga auss atskanēja balss:

—    Klusē, un es nenogalināšu.

Vīrs cīnījās pretī, bet Tarzans uzsvieda viņu sev plecā. Sargu stindzināja šausmas, taču tad viņš uz mirkli atbrīvoja muti no Tarzana plaukstas un izgrūda pārbīļa kliedzienu. Džungļu cilvēks aizžņaudza gūsteknim rīkli un sāka skriet uz koku pie pāļu žoga, bet cieminieki jau bija kājās. No būdām riedami izdrāzās suņi, un tiem sekoja samiegojušies, apjukuši karavīri. Milzīga auguma karotājs aizšķērsoja Tarzanam ceļu, taču Džungļu valdnieks metās pretiniekam virsū, iekams viņš paguva laist darbā ieroci, nosvieda viņu gar zemi un, pārlēcis nokritušajam pāri, joņoja uz koka pusi, kamēr pa pēdām dzinās suņi un karavīri.

Vējš koku jau kā tievu dzinumu bija saliecis uz žoga pusi apmēram par četrdesmit pieciem grādiem. Iekams karavīrs, kurš skrēja pa priekšu, paguva Tarzanu panākt, viņš uzsteidzās augšā pa nolīkušo zaru un nozuda lapotnē. Mirkli vēlāk viņš nolēca zemē žoga otrā pusē, pilnīgi pārliecināts, ka turp iedzimtie viņam nesekos, vismaz tiknļēr, kamēr nebūs izšķieduši daudz laika un vārdu, kas vispār raksturīgs Āfrikas mežoņiem, — bet tad viņš kopā ar gūstekni jau būs tālu prom mežā. Tarzans atlaida melnādainā rīkli no ciešā tvēriena un nostādīja vīru uz kājām.

—     Klusām nāc man līdzi, — viņš sacīja, — un nekas ļauns tev nenotiks.

Melnādainais trīcēja.

—    Kas tu esi? — viņš vaicāja.

Bija pārāk tumšs, lai viņš varētu saskatīt sava gūstītāja seju, un arī iepriekš nebija radusies iespēja to ieraudzīt.

—    Es esmu Tarzans, — džungļu cilvēks atbildēja.

Melnādainais sāka drebēt vēl stiprāk.

—    Nenogalē mani, bvana Tarzan, — viņš lūdzās, — un es darīšu visu, ko tu vēlies!

Tarzans neatbildēja, tikai klusēdams veda vīru dziļāk mežā.

Viņš apstājās tūliņ aiz izcirtuma malas un uzcēla gūstekni sev līdzi kokā; no šis izdevīgās vietas varēja saredzēt, vai nav sākusies pakaļdzīšanās.

—    Tagad, — Tarzans ierunājās, ērti iekārtojies uz liela zara,

—     es tev uzdošu dažus jautājumus. Kad atbildēsi, lai tavi vārdi būtu patiesi — ja gribi dzīvot.

—    Jā, bvana Tarzan, — melnādainais atbildēja, — es teikšu tikai patiesību.

—    Kāpēc tava ciema karavīri šodien uzbruka man un mēģināja mani nogalināt?

—     Bungas mums lika tevi nogalināt, jo tu nākot zagt mūsu sievietes un bērnus.

—    Tava cilts pazīst Tarzanu jau sen, — džungļu cilvēks sacīja.

—    Tavējie zina, ka Tarzans nezog ne sievietes, ne bērnus.

—     Bet viņi stāsta, ka Tarzana sirds esot kļuvusi ļauna un tagad viņš zogot sievietes un bērnus. Varuturi ir redzējuši, ka viņš ved sievietes uz savu mitekli aiz ērkšķu biezokņa pie pauguriem Ruturi kalnu pakājē.

—    Tu tici varuturi vārdiem? — Tarzans noprasīja. — Tie ir slikti ļaudis. Cilvēkēdāji un meļi, un tas zināms visiem.

—     Jā, bvana, visi zina, ka varuturi ir cilvēkēdāji un meļi. Taču tris vīri no mana ciema pirms nepilna mēneša redzēja, kā tu, bvana, gāji pa mūsu apgabalu, vezdams balto meiteni ar virvi ap kaklu.

—     Tagad tavi vārdi nav patiesi, — Tarzans attrauca. — Jūsu apgabalā es neesmu bijis daudzus mēnešus.

—     Es nesaku, ka pats tevi redzēju, bvana, — melnādainais taisnojās. — Es tikai atkārtoju, ko stāstīja tie trīs.

—     Ej atpakaļ uz savu ciemu, — džungļu cilvēks pavēlēja, — un pastāsti savējiem, ka jūsu karavīri ir redzējuši nevis Tarzanu, bet gan kādu cilvēku ar ļaunu sirdi, kuru Tarzans atradīs un nogalinās, lai jūsu sievietēm un bērniem vairs nebūtu jābaidās.

Nu Tarzanam bija noteikts mērķis. Nākamajā rītā viņš devās uz Ruturi kalnu pusi, joprojām lauzīdams galvu par to, kur cēlušies šādi stāsti par viņa briesmudarbiem. Viņš bija apņēmies to izdibināt un spriest tiesu par vainīgo.

Agrā pēcpusdienā Tarzans uztvēra smārdu, kas liecināja, ka pa taku tuvojas iedzimtais. Viņš zināja, ka nācējs ir vienatnē, tāpēc necentās slēpties. Drīz viņš sastapās aci pret aci ar karavīru, kuram bija spīdīgam melnkokam līdzīga ādas krāsa. Ieraugot džungļu cilvēku, vīrieša acis apjukumā iepletās; tai pašā mirklī viņš raidīja uz Tarzanu šķēpu, bet pats drāzās prom, ko kājas nes. Melnādaini Tarzans bija pazinis kāda draudzīgi noskaņota virsaiša dēlu, un šis atgadījums, pievienots iepriekšējiem piedzīvojumiem, liecināja, ka pret Tarzanu vērsta ikviena, pat viņa draugu roka.

Tagad viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka ir kāds, kurš uzdodas par viņu, un, ta kā šis cilvēks jāatrod, tad nedrīkst atstāt neatšķetinātu nevienu pavedienu. Tāpēc Tarzans dzinās pakaļ karavīram un no koka, kurš auga takas malā, uzlēca tam uz pleciem.

Karavīrs gluži bezcerīgi cīnījās, lai atbrīvotos no džungļu cilvēka tvēriena.

—     Kādēļ tu gribēji mani nogalināt? — Tarzans jautāja. — Es taču biju tavs draugs!

—     Bungas, — karavīrs atteica un izstāstīja tieši to pašu, ko naktī bija sacījis melnais sargs.

—    Un ko vēl vēstīja bungas? — Tarzans noprasīja.

—    Tās vēstīja, ka četri baltie ar lielu safari mednieku baru meklē tevi un meiteni, kuru tu esi nozadzis.

Tad tāpēc Kramps bija šāvis uz viņu! Tas izskaidroja arī otrā vīrieša jautājumu: «Kur ir mis Pikerola?»

—     Pasaki savējiem, — Tarzans uzrunāja melnādaino karotāju, — ka tas nebija Tarzans, kas nozaga viņu sievietes un bērnus, ka tas nebija Tarzans, kas nolaupīja balto meiteni. Tas ir kāds ļaundaris, kurš nozadzis Tarzana vārdu.

—    Varbūt kāds dēmons, — karotājs ieminējās.

—    Cilvēks vai dēmons, bet Tarzans viņu atradīs, — džungļu cilvēks teica. — Ja šurp atnāks baltie, atstāsti manus vārdus arī viņiem.

4. LAUPĪJUMS

Drūmais gājiens pa mežu smagi nomāca Sandru Pikerolu, neļaujot viņai ievērot orhideju krāšņumu, paparžu smalkos rakstus, milzu liānu gleznās cilpas, kuras vijās no koka uz koku. Viņa aptvēra tikai to, ka mežs ir draudīgs, noslēpumains, briesmīgs.

Sakumā viņa bija baidījusies no vīrieša, kurš veda viņu ar kakla apmestu virvi kā trulu dzīvnieku uz kaušanu; taču, kad aizritēja dienas, bet viņš pat negrasījās nodarīt viņai neko ļaunu, bailes mitējās. Šis vīrietis Sandrai bija mīkla. Visās nogurdinošajās dienās, kopš viņi soļoja pa bezgalīgo mežu, viņš tikpat kā nebija pateicis ne vārda. Viņa vaibstos Sandra bieži ievēroja mulsuma un šaubu izteiksmi. Tas bija liela auguma labi veidots vīrietis, varbūt tuvu trīsdesmitiem, kā viņa sprieda, ar visai patīkamu, atklatu seju. Meitene nodomāja, ka viņš itin nemaz neizskatās pēc nelieša un ļaundara; bet kas viņam vajadzīgs no viņas? Patlaban, kad abi apsēdās, lai atpūstos un ieturētu maltīti, Sandra vai simto reizi jautāja:

—    Kas tu esi? Kurp tu mani ved?. Kāpēc tu neatbildi?

Vīrietis papurinaja galvu, it kā censtos notraukt zirnekļtīklus no

smadzenēm. Tad vērīgi paskatījās Sandrā.

—      Kas es esmu? Tarzans, protams. Es zinu, ka esmu Tarzans, taču vigi sauc mani par dievu — bet… — Viņš pieliecās meitenei tuvāk. — Csst, es neesmu dievs! Tikai nesaki viņiem, ka es tev to pateicu.

—    Kas ir tie «viņi»? — Sandra jautāja.

—     Alentaho, — viņš atbildēja. — Da Gama saka — es esot dievs, bet vecais Ruiss teic, ka es esot velns, kurš sūtīts, lai nestu alentaho ciltij nelaimi.

—     Kas ir da Gama un Ruiss? — meitene vaicāja, brīnīdamās, ka vīrietis tik pēkšņi pārtraucis klusēšanu, un cerēdama ar jautājumu palīdzību izdibināt ko vairāk.

—     Da Gama ir karalis, — vīrietis atteica, — un Ruiss ir augstais priesteris. Viņš grib tikt no manis vaļā, jo viņam nepatīk, ka turpat līdzās dzīvo dievs. Saproti, dievs ir stiprāks par augsto priesteri. Vispirms viņš lūkoja pierunāt da Gamu, lai tas mani nogalina, bet da Gama nebija ar mieru. Pēdīgi Ruiss pavēstīja, ka dievam neesot nekādas vērtības bez dievietes. Pēc kāda laika da Gama tam piekrita un lika, lai es ejot un sameklējot dievieti, citādi mani nogalināšot. Šī dieviete esi tu. Es vedu tevi līdzi, un tagad viņi mani nenogalinās.

—     Kādēļ tu griezies atpakaļ? — Sandra jautāja. — Augstais priesteris gluži vienkārši atradīs citu ieganstu, lai tevi nomaitātu.

—     Kurp gan lai es ietu, ja ne atpakaļ uz Alentaho? — viņš attrauca.

—    Ej uz turieni, no kurienes pats esi nācis, — meitene ieminējās.

Vīrieša sejā atkal pavīdēja mulsā izteiksme.

—     To es nespēju, — viņš sacīja. — Esmu nācis no debesīm. Tā teica da Gama; un es ari nezinu, kā turp nokļūt. Viņš stāstīja, ka es esot nolaidies no debesīm. To apgalvo viņi visi. Paši esot to redzējuši. Taču es nezinu, kā aizlidot atpakaļ, un, ja arī zinātu, tad neprastu atrast debesu valstību. Tomēr es nemaz nedomāju, ka esmu dievs. Es esmu Tarzans.

—     Es tev pateikšu, kas darāms, — Sandra steigšus iesāka. — Tu kopā ar mani iesi pie manējiem. Ja atvedīsi mani atpakaļ, viņi izturēsies draudzīgi. Es parūpēšos, lai viņi nenodarītu tev neko ļaunu.

Vīrietis papurināja galvu.

—     Nē, man jarīkojas tā, kā liek da Gama, vai arī viņš ļoti sadusmosies.

Sandra centās strīdēties pretī, taču viņš palika nelokāms. Meitene secināja, ka šim vīram jābūt gaužām vientiesīgam, un, ja da Gama viņam kaut ko iestāstījis, tad tas iesakņojies viņa apziņā tik cieši, ka viņš nemaz nav spējīgs apsvērt citu ierosinājumu; tomēr pēc plānprātiņa viņš neizskatījās. Galva bija labi veidota, seja saprātīga. Valoda bija ka izglītotam cilvēkam, izturēšanās pret gūstekni — kā džentlmenim.

Sandra bija dzirdējusi stāstus par Tarzanu no pērtiķu cilts, un viss dzirdētais bija viņu pārliecinājis, ka Tarzans ir pārāk gudrs, lai iedomātos, ka ir dievs, bet par tik neierobežotu pakļaušanos tādam da Gamam vai kādam citam nevarēja būt ne runas, par to viņa bija droša; tomēr šis cilvēks neatlaidīgi apgalvoja, ka esot Tarzans. Paraustījusi plecus, Sandra izmisumā apklusa.

Kad abi atpūtušies atsāka ceļojumu, vīrietis turpināja runāt. Šķita, ka viņa vārdu krājumam līdz šim bijis priekšā aizsprosts, un tagad, kad tas salauzts, viņš jūt atvieglojumu par valodas brīvo plūdumu.

—     Tu esi ļoti skaista, — viņš pēkšņi sacīja. — Tu būsi brinišķīga dieviete. Da Gama visādā ziņa būs apmierināts. Man bija tik ilgi jāmeklē, iekams atradu tevi. Es vedu viņiem melnās sievietes uu meitenes, bet tās viņiem nederēja par dievietēm, tāpēc daudzas no tām atdeva par maltīti Alentaho sargiem. Katram reiz jādod tiem kāds ziedojums, pat dievam; tāpēc es tagad aizvien cenšos atvest līdzi kādu sievieti vai bērnu. Alentaho sargiem vīriešu gaļa diez kā negaršo.

—     Kas ir šie Alentaho sargi, kuri ēd cilvēku gaļu? — Sandra jautāja, taču jautājums palika bez atbildes, jo, tiklīdz viņa bija to izrunājusi, abus ielenca ap divdesmit izkrāsotu karavīru.

—    Varuturi! — nočukstēja viltus Tarzans.

—    Tas ir Tarzans! — iesaucās virsaitis Mutimbva.

Divi karotāji, atvēzējuši šķēpus, metās uz priekšu, taču virsaitis Mutimbva nostājās starp tiem un balto cilvēku.

—    Nenogaliniet viņu, — virsaitis sacīja. — Mēs aizvedīsim viņu uz ciemu un sauksim cilti uz mielastu.

—     Bet viņš nozaga mūsu sievas un bērnus! — viens no karotājiem iebilda.

—    Tāpēc lēna nāve būs jo labāka tad viņš gan pieminēs! — Mutimbva noteica.

—    Vai tu saproti, ko viņi saka? — Sandra jautāja vīrietim.

Viņš pamāja.

—    Jā, un tu?

—    Pietiekami labi, — meitene atbildēja.

—     Neraizējies, — vīrietis mierināja. — Es izglābšos, bet pēc tam atnākšu un aizvedīšu tevi.

—    Kā tad tu izglābsies? — Sandra vaicāja.

—     Es varu pamēģināt, — skanēja atbilde, — un, ja tiešām esmu dievs, ka apgalvo da Gama, tad izglābties būs viegli; bet, ja es esmu Tarzans, un to es zinu, tad aizbēgt nemaz nebūs sarežģīti.

Patlaban viņi soļoja pa mūžameža taku, gājiena priekšgalā un noslēgumā turējās melnādainie. Sandrai šķita, ka aizbēgt no šejienes nebūtu viegli pat dievam. Piepeši cilvēks, kurš doiņājās esam Tarzans, pacēla galvu un izgrūda griezīgu, savādu un baismu kliedzienu. Kāds melnais iebelza viņam ar šķēpa rokturi un lika apklust, tomēr kliedziens bija krietni izbiedējis varuturi, un tie nemitīgi raidīja uz visām pusēm bažīgus skatienus.

No tālienes atskanēja atbildes sauciens. Melnie satraukti sabu- binājās savā starpā, un Sandra vairākkārt saklausija vārdu, kurš apzīmēja dēmonu. Pēc virsaiša Mutimbvas skubinājuma pulciņš laidās teciņus. Visus acīm redzami bija pārņēmušas jaunas priekšnojautas.

—     Kāds atbildēja uz tavu saucienu, — meitene uzrunāja vīrieti. — Kas tas bija?

Viņš pasmaidīja.

—    Viens no dieva kalpiem. Drīz viņi nāks un aizvedīs mani sev līdzi.

Meitene apmulsa. Tas likās pārdabiski — šo atbildes skaņu ne- vareja būt raidījusi cilvēka balss.

Pēc brīža viņi nonāca klajākā apvidū un Sandrai par atvieglojumu atkal pārgāja lēnākā solī. Kopš nolaupīšanas viņa bija ēdusi neregulāri un maz, un garie, nogurdinošie pārgājieni bija novārdzinājuši viņas spēkus. Pēkšņi meitene aizmugurē izdzirda ska|u šausmu kliedzienu un pagriezusies ieraudzīja skatu, kurš viņai likās tikpat briesmīgs kā pagalam pārbiedētajiem melnādainajiem: varuturi karotajiem bija uzbrucis bars milzīgu, ņurdošu un rūcošu cilvēkveidīgo pērtiķu. Viņu varenie ilkņi un spēcīgās, muskuļainās rokas sacēla negantu jucekli baiļu sagrābto varuturi vidū. Visi kā viens tie metās bēgt, raudami Sandru Pikerolu sev līdzi. Lielie pērtiķi kādu gabaliņu dzinās tiem pa pēdām un tad pagriezās atpakaļ. Kad Mu- timbvam izdevās sapulcēt un nomierināt savus karotājus, atklājās, ka baltais gūsteknis, kuru viņi uzskatīja par Tarzanu, ir nozudis.

Tatad dievs ir izglābiesl Sandra gan drīzāk priecājās par to, ka nav aizbēgusi kopā ar viņu, jo milzīgie, pinkainie pērtiķi likās vēl briesmīgāki par melnādainajiem varuturi. Melnie taču bija cilvēki. Viņa var piedāvāt izpirkšanas maksu un varbūt pierunās tos, lai aizved viņu atpakaļ uz apmetni; taču Sandra nepazina ne varuturi, ne viņu ierašas. Un viņu neatstāja zināmās šaubas. Kopš pirmā brīža, kad bija radusies iespēja krietni nopētīt šos karavīrus, viņa bija ievērojusi, ka tie visi kā viens valkā zelta rotaslietas. Katram bija tīra zelta aproces un kāju sprādzes, un gandrīz visiem ausīs mirdzēja zelta riņķi. Vai gan viņas tēva nauda spēs iekārdināt ļaudis, kuriem pašiem pieder tādas bagātības?

Viņi sasniedza varuturi virsaiša ciemu, un tur Sandra ieraudzīja vel vairāk zelta un bagātību.

Tiklīdz viņi iegāja ciemā, Sandru nodeva sieviešu rokās. Tās viņai sita, spļava, noplēsa gandrīz vai visu apģērbu un būtu viņu nogalinājušas, ja neiejauktos virsaitis Mutimbva.

—    Tagad pietiks! — virsaitis uzsauca. — Atstājiet viņu vienatnē, un nākamajā vakarā mums būs mielasts.

—    Vai tu esi virsaitis? — Sandra jautāja.

Mutimbva pamāja.

—    Es esmu virsaitis Mutimbva, — viņš apstiprināja.

—    Aizved mani atpakaļ pie manējiem, — meitene sacīja, — un nosauc izpirkšanas maksu, kādu vien vēlies.

Viņa runāja lauzitā suahili valodā.

Mutimbva iesmējās.

—    Ja baltajam cilvēkam ir kas tāds, kas mums vajadzīgs, mēs ejam un paņemam to, — viņš paziņoja.

—    Ko jūs darīsiet ar mani? — Sandra vaicāja.

Mutimbva noradīja uz zupas katlu un noglaudīja sev vēderu.

5. CILVĒKĒDĀJU MIELASTS

Džungļu cilvēks tagad atradās pavisam nepazīstamā apvidū, jo tuvojās varuturi apgabala robežām. Šos ļaudis viņš pazina tikai pēc sliktās slavas. Viņš zināja, ka tie ir nežēlīgi mežoņi un cilvēkēdāji, un viņa vienīgās rūpes bija — ne brīdi nezaudēt modrību.

Tarzans gribēja izsekot balto cilvēku, kas uzdodas par viņu, un iznīcināt to. Baltās meitenes glābšana nebija tik svarīga. Ja viņš varēs atrast meiču un aizvest atpakaļ uz apmetni, lai tā būtu; taču vispirms jānogalina viltvārdis, kurš zog sievietes un bērnus tiem, kas reiz bijuši Tarzana draugi.

Satumsa otrā nakts, kopš Tarzans bija iegājis varuturi apgabalā. Viņš nebija nedz sastapis kadu varuturi, nedz uzgājis viltvārža un meitenes pēdas. Tagad viņš posās meklējumiem Ruturi kalnos.

Vēlu pēcpusdienā Tarzans bija sagādājis sev medījumu un ieturējis maltīti. Patlaban viņš gatavojās naktsguļai liela koka žuburā. Džungļu naksnīgie trokšņi jau sāka ieaijāt viņu miegā, kad auss uztvēra klusinātu bungu dārdoņu. Džungļu cilvēks sasprindzināja dzirdi un ieklausījās. Bungas aicināja cilti uz mielastu, kas gaidāms nākamajā vakarā. Tarzans nojauta, ka tās ir varuturi bungas.

Viņš pārlika prātā visu, ko zināja. Baltajai meitenei un viņas sa- gūstitājam bija jāšķērso varuturi apgabals. Varuturi bija cilvēkēdāji. Nu viņi aicināja savus ciltsbrāļus no citiem ciemiem uz mielastu. Kas gan cits tas varēja būt, ja ne cilvēkēdāju mielasts? Tarzans nolēma to pārbaudīt. Virziens, no kura atplūda bungu dārdi, ļāva viņam noprast ciema atrašanās vietu un attālumu līdz tam. Tarzans ērti

iekārtojās koka žuburā un laidās miega. Rīt viņš dosies uz ciemu.

* * *

Tuvojās Sandras Pikerolas gūsta otrā nakts. Virsaiša Mutim- bvas ciemā mudžēt mudžēja ļaudis. Visu dienu šurp bija nākuši karavīri, sievietes un bērni no citiem ciemiem. Sandra tos vēroja no būdas, kurā bija ieslodzīta. Aprēķinājusi to skaitu, Sandra nikni nodomāja, ka no viņas nemaz neiznāks katram pa kumosam. Pat tik šausmīgas nāves tuvumā meitene smaidīja. Tāda kaluma nu viņa bija.

Beidzot karavīri nāca pēc viņas. Milzīgajos katlos burbuļoja ūdens. Zem lielā koka virsaiša būdas priekšā gulēja piecas sasietas, blējošas kazas. Sandru aizvilka turp un nostādīja līdzās kazām. Cilts burvis un daži karotāji sāka ap tām dejot. Viņi vienmuļi dziedāja, un bungas uzturēja grūtsirdigu ritmu.

Pēkšņi burvis ar spalgu kliedzienu metās loka pie vienas no kazām un ar dunci paršķēla tai rīkli; dziedāšana pārgāja gaudās, kam pievienojās visi cieminieki.

Sandra nojauta, ka tāds ir rituāls. Viņa noskatījās, kā priesteris sadala nokautās kazas ķermeni. Kaut ko buldurēdams, viņš sniedza nogriezto gabalu karavīram, tas savukārt padeva to kādai sievietei, un tā lika gaļu vienā no katliem.

Cita pēc citas kazas tika nokautas un sadalītas. Burvis patlaban grieza gabalos piekto kazu. Sandra saprata, ka nu nāks viņas kārta. Meitene centās nezaudēt drosmi. Nedrīkst izrādit bailes šo zvērisko mežoņu priekšā. Kazas bija blējušas, bet viņa vis nekliegs. Sandra iedomājās tēvu un draugus. Atcerējās Pelemu Datonu. Un lūdza Dievu, lai, meklēdami viņu, vīrieši nenonāktu varuturi nagos.

Pēdējais piektās kazas gaļas kumoss bija iemests katlā. Burvis nāca uz Sandras pusi. Karotāji dejoja viņai apkārt. Dziedāšana kļuva arvien skaļāka un mežonīgāka.

Klāt bija pēdējais brīdis. Burvis drāzās pie Sandras, asinīm notrieptajās rokās turēdams asiņaino dunci, kuram vajadzēja pāršķelt viņas rīkli. Piepeši burvis sastinga uz vietas, izgrūda vienu vienīgu brēcienu un sabruka zemē, bet viņam no krūtīm rēgojās bultas gals. Tai pašā mirklī no koka Sandrai līdzās nolēca baltais cilvēks, gandrīz pilnīgi kails, ja neņem vērā gurnu apsēju. Viņš ielēca dejojošo cilvēkēdāju vidū tieši taja brīdī, kad dejošana mitējas un visu acis pievērsās burvja līķim.

Viss norisinājās tik strauji, ka diez vai kads pēc tam spētu pateikt, kā tas īsti noticis. Nule upuris vēl stāvēja tepat un burvja duncis tuvojās tā kaklam. Taču nākamajā mirklī burvis jau bija miris, bet gūstekne nozudusi.

Pat Sandra nevarētu aprakstīt, kā tas notika. Viņa bija stāvējusi un gaidījusi nenovēršamu nāvi, bet kādas rokas bija satvērušas viņu ap vidu un atrāvušas no zemes. Tad viņa jau atradās kokā pie virsaiša būdas, un kāds viņu nesa prom pa lapotni nakts tumsā. Sandra nesaprata, kā tikusi pari žogam. Nonākot izcirtumā, viņa bija pa pusei paģībusi no pārsteiguma un bailēm. Pirmais, ko meitene spēja atcerēties, bija: viņa sēd augstu koka zaros, un nokrist neļauj spēciga vīrieša roka, kas tur viņu ap vidukli.

—    Kas tu esi? — Sandra izdvesa.

—     Es esmu Tarzans no pērtiķu cilts, — atbildēja dobja balss.

—     Da Gamam būs taisnība, — meitene sacīja. — Tu tiešām esi dievs, jo neviens cits nebūtu jaudājis niani izglābt.

Balss gan likās sveša, tomēr tas nevarēja būt neviens cits kā viņas savādais sagūstītājs, kurš bija solījies nākt un atbrīvot viņu.

—    Es nezinu, par ko tu runā, — Tarzans atteica.

—     Par to pašu, ko tu man vakar stāstīji, — Sandra paskaidroja. — Tu domā, ka esi Tarzans, bet da Gama apgalvo, ka tu esot dievs.

—     Vakar es tevi nesatiku, — džung|u cilvēks sacīja. — Es nekad neesmu tevi redzējis. Es esmu Tarzans no pērtiķu cilts.

—    Tu gribi teikt, ka nenolaupīji mani no mana tēva apmetnes un neatvedi uz šo apvidu?

—     Tas bija kāds cits, kurš uzdodas par mani. Es viņu meklēju, lai nogalinātu. Vai tu zini, kur viņš ir? Vai arī viņš bija varuturi gūsteknis?

—     Nē, viņš aizbēga, taču nosolījās atgriezties un izglābt mani.

—     Pastāsti kaut ko par viņu, — džungļu cilvēks mudināja.

—    Tāds dīvains radījums, — meitene iesāka. — Manuprāt, reiz viņš ir bijis izglītots cilvēks. Viņš nedarīja man pāri, izturējās uzmanīgi un godbijīgi.

—    Tad kādēļ viņš tevi nozaga?

—     Viņš stāstīja — da Gama apgalvojot, ka viņš esot dievs, un licis sameklēt balto sievieti, kura būtu dieviete. Man šķiet, — viņa sastomījās, — man šķiet, ka viņš nav gluži pie pilna prāta. Tomēr viņš bija tik pārliecināts, ka ir Tarzans no pērtiķu cilts! Vai tu skaidri zini, ka esi Tarzans?

.— Pilnīgi noteikti, — džungļu cilvēks attrauca.

—     Kāpēc tu mani izglābi? — Sandra jautāja. — Kā tu zināji, ka esmu varuturi ciemā?

—     Es nezināju. Bungas man izpauda, ka varuturi šovakar sarīkojuši mielastu. Zinādams, ka viņi ir cilvēkēdāji un ka tu atrodies šajā meža apvidū, es devos uz viņu ciemu, lai redzētu, kas tur notiek.

—     Un tagad tu aizvedīsi mani pie teva?

—    Jā, — džungļu cilvēks atbildēja.

—    Vai tu zini, kur ir viņa apmetne?

—     Ir viena safari apmetne ar četriem baltajiem vīriem, kuri meklē mani, lai nogalinātu, — Tarzans, drūmi smaidīdams, noteica. — Tā, bez šaubām, ir tava tēva apmetne.

—     Mūsējā bija tikai trīs baltie, — Sandra iebilda. — Mans tēvs, Pelems Datons un mūsu pavadonis un mednieks, vārdā Gantrijs.

—     Šajā safari apmetnē bija kāds vīrs, vārdā Kramps. Viņš šāva uz mani, bet netrāpīja.

—    Mūsu apmetnē nekāda Krampa nebija!

—     Kā izskatās tavs tēvs?

Kad meitene bija aprakstījusi tēva ārieni, Tarzans nogrozīja galvu.

—    Tava tēva tanī apmetnē nav.

Taču, kad Sandra aprakstīja Datonu un Gantriju, viņš tos pazina.

—     Kramps un ceturtais vīrietis pievienojās Datonam un Gantri- jam pirms kāda laika. Kramps ir slikts cilvēks. To otro es nepazīstu, bet, ja viņš biedrojas ar K rampu, tad arī nebūs nekāds krietnais, — Tarzans sacīja.

To nakti Sandra Pikerola pavadīja neērta guļvietā, ko Tarzans viņai ierīkoja augstu mūžveca džungļu koka zaros, tomēr gulēja labi, jo bija pārguruši. Viņu nemāca bailes — šim vīrietim piemita kaut kas tāds, kas iedvesa paļāvību.

No rīta Sandra pamodās vienatnē un, aptvērusi savu stāvokli, izbijās. Viņa nebūt nejutās gatava stāties pretī briesmām, kuras uzglūnēja mūžamežā, un viņai nebija ne jausmas, kurā pusē meklēt safari apmetni, kur viņu gaida.

Sandra prātoja, kāpēc vīrietis nozudis. Tas nekādi nesaskanēja ar viņa rīcību pagājušā naktī, kad viņš bija riskējis ar dzīvību, lai izglābtu meiteni no varuturi gūsta. Sandra nosprieda, ka visi šie mežonīgie džungļu iemītnieki ir bezatbildīgi un varbūt mazliet jukuši. Nelikās ticami, ka baltais cilvēks, būdams pie pilna prata, puspliks skraidītu pa džungļiem, nevis izvēlētos dzīvi civilizētos apstakļos.

Meitene jutās gaužām izsalkusi, taču viņai nebija ne mazākā priekšstata, kā sagādāt barību. Viņa zināja, ka daži meža koku augļi ir ēdami, bet tuvumā neredzēja neviena, ko viņa pazītu, un ēst citus viņa neuzdrīkstējās. Viss šķita bezcerīgi, tik bezcerīgi, ka Sandra sāka apsvērt, cik ilgs laiks paies, iekams viņa nomirs badā, ja vien tikmēr viņu neaprīs kāds džungļu zvērs.

Un tad, pašos izmisuma dziļumos, viņa izdzirda troksni kokā sev aiz muguras un pagriezusies ieraudzīja savu vakarnakts glābēju. Viņš viegli uzlēca uz zara Sandrai līdzās, vienā rokā turēdams dažādu augļu ķekarus.

—    Tu gribi ēst? — viņš jautāja.

—    Ļoti!

—     Tad ēd; un, kad būsi paēdusi, mēs sāksim meklēt tavu draugu apmetni.

—     Es nodomāju, ka tu esi mani pametis, — Sandra atzinās.

—     Es tevi nepametīšu, — vīrietis atteica, — kamēr dzīvu un veselu nebūšu aizvedis atpakaļ pie tavējiem.

Tarzans tikai vispārīgi nojauta virzienu, kurā meklēt meitenes draugu safari apmett i, tomēr zināja, ka beigu beigās to atradīs, lai gan Centrālāfrik L'elie meži aizņem platību, kās pārsniedz trīssimt tūkstošus kvai tjūdžu.

Datona safari apmetnes vīriem kārojās svaigas gaļas, tāpēc baltie nolēma dienu pakavēties turpat un pamedīt. Agri no rīta kopā ar saviem ieroču nesējiem viņi devās cejā, katrs uz savu pusi. Kādu jūdzi no apmetnes Kramps uzdūrās ūdenim, ko par dzeršanas vietu acīmredzot izmantoja džungļu dzīvnieki. Atradis paslēptuvi krūmos, viņš tur iekārtojās, lai sagaidītu atnākam medījumu, i Kramps bija sēdējis paslēptuvē apmēram stundu, nemanīdams ne zīmes no medījuma, kad izdzirda kādu tuvojamies. Balsis viņš saklausīja, vēl neredzēdams nācējus, un viena no tām likās piederam sievietei; tāpēc Kramps nejutās pārsteigts, kad parādījās Tarzans un Sandra Pikerola.

Krampa lūpas savilkās ļaunā smīnā. Viņš piesardzīgi pacēla bisi un rūpīgi notēmēja uz džungļu cilvēku, tad nospieda gaili. Tarzans sabruka zemē.

6. AUKSTASINĪGS APRĒĶINS

Kad Tarzans nokrita, Kramps pielēca kājās un, saukdams meitenes vārdu, steidzās pie viņas.

—     Kas jūs tāds esat? — viņa noprasīja.

—     Viens no tiem, kas jūs meklē, — Kramps atbildēja. — Mans vārds ir Toms Kramps.

—     Kāpēc jūs viņu nošāvāt? — Sandra nikni jautāja. — Jūs esat viņu nogalinājis!

—     Domāju gan, — Kramps sacīja. — Ko citu viņš bija pelnījis, nolaupīdams jūs?

—     Viņš mani nenolaupīja! Viņš izglāba man dzīvību un veda mani uz Pelema Datona apmetni."

—     Ko nu vairs, viņš ir beigts, — Kramps noteica, ar kāju pabikstīdams Tarzana nejūtīgo ķermeni. — Nāciet man līdzi! Es jūs aizvedīšu pie Datona. Mūsu apmetne ir tikai kādu jūdzi no šejienes.

—    Vai viņa labā jūs neko nedarīsiet? — Sandra noprasīja.

—    Ar viņu es jau esmu izdarījis visu, ko gribēju, — Kramps iesmējās. — Tagad nāciet!

—    Vai jūs viņu neapglabāsiet?

—     Es neesmu nekāds kapracis. Viņu apglabās hiēnas un šakāļi. Tagad nāciet! Nevaru vairs tērēt laiku. Ja te arī būtu bijis kāds medījums, tad šāviens būs to aizbaidījis.

Kramps saņēma Sandru pie rokas un devās apmetnes virzienā.

—    Viņš teica, ka jūs esat slikts cilvēks, - ī andra sacīja.

—     Kas teica, ka es esmu slikts?

—    Tarzans.

—    Nu, pret viņu es vēl biju pārāk labs.

Kamēr abi gāja prom, no biezokņa aizsega viņus vēroja pāris asinīm pieplūdušu acu, kuras pēc tam pievērsās nekustīgi guļošajam Tarzanam no pērtiķu cilts.

Sandra un Kramps sasniedza apmetni pirms pārējo ierašanās. Tikai vēlu pēcpusdienā atgriezās Datons — pēdējais no trijotnes, nesdams mazu antilopi un pāris zaķu.

Ieraudzījis meiteni,Datons nosvieda medījumu un steic'zās pie viņas.

—     Sandra! — viņš sauca, satverdams meitenes rokas. — Vai tā patiesi esat jūs? Es gandriz biju zaudējis cerības!

Datona balss saviļņojumā trīcēja, un viņa acis meitene pamanīja atvieglojuma un laimes asaras.

—    Kas jūs atrada? — viņš jautāja.

—     Viņu atradu es, — paziņoja Kramps, — un dabūju rokā arī to sasodīto Tarzanu. Meitenes viņš vairs nezags!

—     Viņš mani nenozaga, — Sandra iejaucās. — Desmitām reižu esmu to sacījusi šim cilvēkam! Vakarnakt Tarzans izglāba mani varuturi ciemā, kad tie jau grasījās mani nogalināt. Bet šis cilvēks viņu aukstasinīgi nošāva un pameta mežā. Ak, Pelem, vai jūs nepasauktu pāris puišus un kopā ar mani neatgrieztos tur, lai vismaz pieklājīgi apbedītu viņu?

—     Protams, — Datons piekrita, — un es to darišu tūliņ, ja vien mēs vēl varam pagūt līdz tumsai.

—" Tas nav tālu, — Sandra sacīja.

—    Vai jūs varēsiet atrast to vietu? — Datons jautāja.

—    Nezinu, — viņa atbildēja.

—     Ja jums paliks labāk no tādas apbedīšanas, — Kramps teica, — tad es parādīšu, kur viņš ir. Man gan šķiet, ka tā ir sasodīta muļķība. Varbūt viņu taisni pašlaik ēd nost. Hiēnas vai lijas barību uziet ātri.

—    Cik šausmīgi! — Sandra iesaucās. — Iesim tūliņ, Pelem!

Datons paaicināja sešus melnādainos, un, Krampam rādot ceļu,

viņi ar Sandru devās meklēt Tarzana līķi. Gantrijs un Minskis, degdami ziņkārībā redzēt džungļu cilvēku tuvumā, gāja viņiem līdzi.

Pēc pusstundas viņi nonaca pie ūdens. Kramps, kurš gaja pa priekšu, aprāva soli, izbrīnā izgrūdis skaļu lāstu.

—     Kas noticis? — jautāja Datons.

—    Tā maitasgabala tur vairs nav, — Kramps atbildēja.

—    Jūs būsiet viņu tikai ievainojis, — Datons piezīmēja.

—     Ievainojis — ko vēl ne! Es viņam trāpīju galvā! Viņš bija beigts un pagalam. Nolāpīts, kas ar šo būs noticis?

—    Miroņi nestaigā apkārt, — sacīja Gantrijs.

—    Tad kāds būs viņu pievācis, — Kramps noteica.

—     Varbūt viņš ir kaut kur tepat, — Sandra ieminējās un vairākkārt skaļi sauca Tarzana vārdu, taču atbildes nebija.

—    Tas vissr ir gaužām savādi, — Datons sacīja. — Vispirms jūs, Sandra, nolaupa viens Tarzans, pēc tam izglābj otrs. Interesanti, kurš no viņiem tiešām bija Tarzans — ja kāds no abiem vispār bija.

—    Tarzans bija tas, kuru es nošāvu, — Kramps paziņoja. — To otru es neesmu redzējis, bet šito zelli pazinu labi.

—     Varam mierīgi iet atpakaļ uz apmetni, — Gantrijs ierosināja. — Nav nekādas jēgas te klimst.

—     Kaut jel es zinātu … — Sandra iesāka.

—    Ko zinātu? — Datons vaicāja.

—     Vai viņš neguļ kaut kur tepat tuvumā tikai ievainots, varbūt atkal bez samaņas, laupījums pirmajam plēsoņam, kas atklīdis šurp. Viņš bija tik drošsirdīgs! Viņš riskēja ar dzīvību, lai glābtu mani.

—     Nu, ievainots viņš vis neguļ, — Kramps norūca. — Viņš ir beigts. Viņu būs aizvilcis lauva vai cits dzīvnieks; turklāt es nudien nesaprotu, kāpēc būtu tik briesmīgi jāuztraucas sasodīta pērtiķ- cilvēka dēļ.

—     Viņš vismaz bija cilvēks, nevis zvērs, — Sandra rūgti sacīja.

—     Būtu es zinājis, ka šis jums tik tuvu pie sirds, tad nebūtu šāvis šo nost, — Kramps zobojās.

—     Apklustiet! — Datons viņam uzsauca. — No jums mēs \tairāk neko nevēlamies dzirdēt.

—    Ak tā gan? — Kramps ieņurdējās.

—     Nevajag, — Sandra sāka lūgties, — neķīvējieties! Mums jau tāpat ir bijis pietiekami daudz nepatikšanu. Lūdzu, Pelem, aizvediet mani atpakaļ uz apmetni! Rīt mēs kopā ar pavadoņiem dosimies pie tēva.

—     Jā-ā? — ņirdzīgi novilka Kramps. — Mēs ar Minski iesim jums līdzi.

—    Jūs mums nebūsiet vajadzīgi, — Datons attrauca.

—    Jums varbūt ne, bet mēs visviens iesim līdzi. Es gribu saņemt atalgojumu.

—    Kādu atalgojumu? — Sandrā nesaprata.

—    Jūsu tēvs apsolīja tūkstoš mārciņu jūsu atradējam, — Datons paskaidroja, — un vēl piecus simtus tam, kurš dzīvu vai mirušu dabūs rokā cilvēku, kas jūs nolaupījis.

—    Tādā gadījumā atalgojumu nesaņems neviens, — meitene noteica. — Jūs nogalinājat cilvēku, kas mani izglāba, bet tas, kurš mani nolaupīja, vēl aizvien ir brīvībā.

—    To mēs vēl redzēsim, — Kramps noskaldīja.

Kad pulciņš devās atceļā uz apmetni, to vēroja mežonīgas acis. Daudzo acu vidū bija vienas, kuras nebija ne mežonīgas, ne naidīgas. Tās piederēja cilvēkam, kurš sevi uzskatīja- par Tarzanu. Pārējie vērotāji bija lielie, pinkainie cilvēkveidīgie pērtiķi, kurus viņš dēvēja par dieva kalpiem.

Pēc tam kad cilvēki bija nozuduši apmetnes virzienā, vīrietis ar saviem pavadoņiem izgāja klajumā. Viņš veda līdzi melnādainu sievieti, kurai ap kaklu bija apmesta virves cilpa. Redzēdams Sandru Pikerolu, viņš bija pārsteigts, jo domāja, ka mēiteni jau nogalinājuši varuturi. Ieraugot Sandru, vīrietis atguva zaudēto dūšu, jo nu viņam atkal bija izredzes aizvest uz Alentaho balto sievieti. Viņš jutās mazliet nobijies, ka nāksies atgriezties bez tās, tāpēc bija sagūstījis varuturi sievieti, lai vestu to kā nelielu izlīguma piedāvājumu da Gamam.

Pār džungļiem sabiezēja tumsa, kad viltus Tarzans ar savu mežonīgo baru piezagās tuvu balto apmetnei, lai to novērotu un apsvērtu tālāko rīcību.

Sandra un Datons sēdēja pie telts, pārrunadami notikušo un spriezdami, ko iesākt, kamēr drošā atstatumā no viņiem sačukstējās Kramps, Minskis un Gantrijs.

—     Es netaisos atsacīties no savas atalgojuma daļas, — Kramps paziņoja, — un man padomā ir šis tas, kas ienesīs mums divtik daudz.

—    Proti? — Gantrijs jautāja.

—    Tas zellis, Datons, itin kā nejaušības dēļ tiks nogalināts; tad mēs ar Minski pievāksim meiteni. Tu aiziesi pie vecā un stāstīsi, ka cīnījies pretī, bet netiki ar mums ealā. Tu pateiksi, ka mēs palaidām tevi vaļā, lai tu ej un pasaki viņam, ka meitu mēs atdosim par trīstūkstoš mārciņām izpirkšanas maksas. Mēs esam trīs. Visu sadalīsim trijās daļās. Katrs dabūsim tūkstoti, un tu ne ar ko neriskē.

—    Nekāda slepkavībā es nepiedalīšos, — Gantrijs attrauca. — Āfrikā mani papīri ir tīri, un es nedomāju tos saķēpāt.

—    Tas ir tikai tāpēc, ka tu vēl neesi pieķerts! — Kramps noteica.

—    Un arī šoreiz negribu, lai mani pieķer, — Gantrijs sacīja.

—     Bez tam — Datons ir krietns puisis.

—     Nav nekādas jēgas žmiegt viņu nost, — iejaucās Minskis.

—     Klausieties, ko sacīšu es.

—     Rauj vaļā! — Kramps atļāva.

—    Kad Datons un meiča šovakar aizies gulēt, — Minskis klāstīja,

—     mēs ar Krampu savāksim savu apmetni, tad sasiesim tevi tavā teltī, aizbāzīsim tev muti, bet meiteni nozagsim. Kad Datons no rīta tevi atradīs, tu varēsi viņam pateikt, ka mēs piedraudējām tev ar šaujamo, bet, iekams aizvest meiču, pateicām tev, ka vecais var dabūt skuķi atpakaļ, ja nosūta mums trīstūkstoš mārciņu.

—    Uz kurieni? — Gantrijs vaicāja.

—    Tūliņ paskaidrošu,— Minskis atbildējā. — Tu taču zini vecā virsaiša Pvonjas ciemu pie Upindi upes, vai ne?

—    Jā, — Gantrijs atteica.

—     Nu re, turp mēs aizvedīsim meiteni. Un gaidīsim tur divus mēnešus. Ja tu pa šo laiku neieradīsies ar izpirkšanas maksu, tad mēs gan izdomāsim, ko darīt ar meiču.

—     Bet, ja jau es zināšu, kur jūs esat, tad tak arī būšu iejaukts visā tajā ķezā, — Gantrijs iebilda.

—     Nebūsi vis, — Minskis sacīja. — Pasaki šiem, ka tev bija ja- izvēlas — darīt, ko liekam, vai dabūt lodi pierē — arī par to, ja piekrāpsi mūs. Zinādami Toma reputāciju, viņi tev noticēs.

—    Tava reputācija arī nemaz nav tik smalka, — Kramps norūca.

—    Mūsu abu reputācijas droši ir trīstūkstoš mārciņu vērtas, — Minskis pavīpsnaja, — un tās nudien ir varen vērtīgas reputācijas.

—     Bet ja nu jūs piekrāpsiet mani? — Gantrijs noprasīja.

—     Nemūžam, Bil, — Kramps apgalvoja. — Tu tak zini, draugus es nekrāpju nekad.

Taču Gantrijs neko tādu nezināja, nenojauta arī to, kas šiem vīriem prātā; savukārt tie nezināja, kas padomā Gantrijam. Ne Kramps, ne Minskis ir negrasījās atdot Gantrijam kādu daļu no trīstūkstoš mārciņām. Kramps bija iecerējis nogalināt Minski, tiklīdz nauda būs viņa rokās, un pievākt visu sev. Toties Gantrijam nenāca ne prātā iet uz virsaiša Pvonjas ciemu pie Upindi upes, līdzko viņš dabūs naudu. Viņš bija daudz dzirdējis par Holivudu un sprieda, ka ar trim tūkstošiem kabatā tur varētu dzīvot zaļi. Tur viņš varētu mitināties ar izdomātu vārdu un neviens neko nenojaustu. Tādus plānus kala šie trīs dižie ļautiņi, kamēr mēness paslēpās aiz mākoņa un Sandra un Datons devās katrs uz savu telti.

Cilvēks, kurš domājās esanuTarzans, pacietīgi vēroja un gaidīja. Viņš ielāgoja telti, kurā iegāja riīeitene, un tagad gaidīja, kad nozudīs pārējie. Beidzot arī Gantrijs devās uz savu telti, bet Kramps un Minskis vēl rosījās starp nesējiem. Viltus Tarzans noraudzījās, kā melnādainie sien saiņus, nesaprazdams, kam tas vajadzīgs; tad viņš pamanīja, ka viens no baltajiem aiziet uz Gantrija telti. Pēc brītiņa viņš iznāca ārā un piebiedrojās otrajam. Nesēji pēdīgi uzcēla saiņus plecos un devās ceļā uz rietumu pusi.

Tas viss bija ļoti interesanti. Cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, pielavījās tuvāk. Viņš vēlējās, lai abi baltie ar visiem nesējiem aiziet, tad viegli varētu nolaupīt meiteni, taču tie negāja un negāja prom, un vīrietis sāka zaudēt pacietību.

Sandra nevarēja iemigt. Fiziski viņa bija pārguruši, taču prāts un riervi drudžaini darbojās. Viņa nespēja aizgainīt domas par Tarzana noslepkavošanas ainu. Acu priekšā nemitīgi vīdēja staltais stāvs, kurš sabrūk bez dzīvības; vienu mirkli tik spēkpilns un mundrs, otru mirkli — nekustīgs kā mālu klucis.

Sandra ienīda Krampu par viņa nodarījumu — un tagad šis cilvēks būs jāredz ik dienas nedēļām ilgi, kamēr viņi mēros garo, mokošo atceļi! uz tēva apmetni. Toties viņa pateicās Dievam, ka te ir Pelems Datons. Bez viņa ceļojums atpakaļ pie tēva nebūtu iedomajams. Sandra centās atvairīt domas par Tarzana nāvi, prātodama par Pe- lemu. Intuīcija viņai sacīja, ka viņa ļoti patīk šim virietim. Datons nekad nebija runājis par milestību — bet šodien, kad viņš sasveicinājās ar Sandru, viņa acis jautās kas tāds, kas izteica daudz vairāk par vārdiem. Sandra raudzīja novērtēt pati savas jūtas. Kā jau katrai normālai meitenei, viņai gadījās gan aizraušanās, gan mazs flirts. Dažkārt bija licies, ka tā ir mīlestība, taču šīs izjūtas nekad nepalika gana noturīgas, lai viņa to pagūtu noskaidrot. Sandra zināja, ka jūtas pret Pelemu Datonu ir citādākas nekā pret kādu vīrieti lidz šim. Tās bija nopietnākas, spēcīgākas un patīkamākas jūtas — un arī iepriecinošas. Kad šodien satiekoties Datons bija satvēris viņas plaukstu, Sandrai nācās apvaldīt spēju vēlēšanos piekļauties un paslēpties viņa skavās, meklējot aizstāvību un līdzjūtību; tomēr tā, viņa sev iegalvoja, varēja būt dabiska reakcija pēc visa pārdzīvotā. Tādas pašas jūtas taču būtu pret ikvienu draugu, kurš viņai patīk un kuram viņa uzticas!

Sandra' joprojām prātoja par šo jautajumu, kad telts priekškars pavērās un ienāca Kramps un Minskis.

7. NOLAUPĪŠANA

Pie ūdens padzerties bija atnācis liels pērtiķis. Tāpat kā visi meža dzīvnieki, kuri ir lauvas Numas vai panteras Šītas dabiskais laupījums, tas vispirms pavēroja apkārtni un tikai pēc tam iznāca klajumā. No slēpņa biezoknī pērtiķis bija pārlūkojis klajumu, līdz beidzot pamanījis sakustamies kāda krūma galotni tuvu pie ūdens. Vēja, kas varētu to sašūpot, nebija, un dzīvniekā modās aizdomas. Tas gaidīja un noskatījās, kamēr ieraudzīja aiz krūma izsiienamies tarmangani ar ieroci; viņš notēmēja un izšāva. Tikai tad, kad Tarzans knūpus sabruka zemē, pērtiķis pamanīja gan viņu, gan meiteni. Nogaidījis, kad meitene un vīrietis, kurš bija šāvis uz Tarzanu, aiziet, pērtiķis izgāja klajumā un tuvojās džungļu cilvēka nekustīgajam ķermenim. Viņš pagrieza to uz muguras un apostīja, izdvesdams klusas, vaidiem līdzīgas skaņas, pēc tam pacēla to savās lielajās, spalvainajās ķetnās un aiznesa mūžamežā.

Sandra Pikerola uztrūkās sēdus savā saliekamajā gultiņā.

—     Kas jūs esat? — viņa uzsauca. — Ko jums vajag?

—    Apklustie!' — noņurdēja Kramps. — Neko ļaunu mēs jums nedarīsim, ja turēsiet muti. Mēs ejam prom, un jūs nāksiet mums līdzi.

—    Kur ir misters Datons? — Sandra jautāja.

—     Ja viņam paveicies, tad viņš guļ. Bet, ja jūs celsiet troksni un pamodināsiet viņu, tad viņš dabūs lodi pierē.

—     Ko jūs gribat no rnanis? Kurp jūs mani vedīsiet? — meitene satraukti vaicāja.

—     Aizvedīsim jūs uz tādu vietiņu, kur jūs būsiet drošībā, — Kramps nosmīkņāja.

—     Var jau viņai pateikt, — piebilda Minskis. — Klausieties, cienītā, mēs jūs aizvedīsim uz turieni, kur neviens jūs neatradīs, kamēr jūsu tēvs neatsūtīs trīs tūkstošus mārciņu. Ja vēlat labu pati sev un Datonam, tad nesagādājiet mums raizes!

Sandra aši apsvēra dzirdēto un saprata — ja viņa sauks pēc palīdzības, Datons atnāks un tiks nošauts. Šie taču bija bīstami, briesmīgi cilvēki, kuru stāvokli maz ietekmētu vēl kāds noziegums vairāk.

—     Ļaujiet man apģērbties un paņemt dažas mantas, — viņa teica, — un es klusēdama iešu līdzi.

—     Nu jūs runājat prātīgi, — Kramps sacīja, — bet drošības pēc mēs tepat pagaidīsim, kamēr ģērbsieties.

Viltus Tarzans, kam cieši pa pēdām sekoja dieva kalpi, bija piezadzies pavisam tuvu nometnei, kura netika apsargāta, jo Kramps bija aizsūtījis visus askari līdzi nesējiem.

Kad Kramps, Sandra un Minskis izgāja no telts, cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, metās uz priekšu. lielo pērtiķu pavadīts. Rūkdami, sizdami un skrapēdami pinkainie dzīvnieki uzbruka abiem vīriešiem, kamēr cilvēks, viņu vadonis, pakampa meiteni un žigli aizvilka viņu prom no apmetnes.

Dažās sekundēs viss bija galā; taču troksnis bija uzmodinājis Datonu, kurš izskrēja no savas telts, rokā turēdams bisi. Ugunskura lipinošajā gaismā viņš ieraudzīja Krampu un Minski; abi lēnam slējās kājās apstulbināti un trīcoši, no daudzajām seklajam brūcēm sūcās asinis.

—     Kas noticis? — Datons iesaucās. — Kas te bija?

Minskis pirmais aptvēra stāvokli.

—     Es pamanīju, ka ap mis Pikerolas telti kāds ložņā, — viņš sāka klāstīt. — Pamodināju Krampu, un mēs steidzāmies turp. Tad mums virsū metās kāds ducis gorillu, bet es redzēju ari kādu balto, kurš sagrāba meiteni un aizdrāzās prom. Tas atkal bija Tarzans!

—     Nāciet, — Datons aicināja, — mums viņa jāatrod! Jāizseko viņi un meitene jāatņem!

—     Tas ir bezjēdzīgi, — Kramps iebilda. — Pirmkārt, viņu ir pārāk daudz. Otrkārt, ir pārlieku tumšs. Mēs nemūžam neatrastu pēdas. Pat ja mēs viņus panāktu, šaut visviens nevarētu, lai netīšām netrāpītu meitenei.

—    Jāgaida līdz rītam, — Minskis piemetināja.

—     Bet jābūt taču kādai iespējai! — Datons neatlaidās.

Kamēr abi tielējās, Minskis bija ieslīdējis Gantrija teltī, atraisījis

viņu un reize izstāstījis notikušo.

—       Viņš grib iet meklēt meiču, — Minskis sacīja. — Paej kādu gabalu līdzi un tad pierunā viņu griezties atpakaļ vai arī laid, lai iet viens pats, man vienalga. Pa to laiku mēs dabūsim puišus atpakaļ uz apmetni. Ja tie pārnāks, kamēr Datons ir te, viņam noteikti radīsies aizdomas.

—     Labs ir, — Gantrijs piekrita un pirmais izgāja no telts.

Datons redzēja abus nākam, taču Minskis aizsteidzās priekšā

viņa aizdomām.

—     Šitais zellis nu gan ir guļava! — Minskis sauca. — Visu nogulējis! Man bija jāiet viņu modināt.

—     Es eju meklēt mis Pikerolu, — Datons teica. — Vai jūs, vīri, nāksiet man līdzi?

—    Es ne, — Kramps atbildēja, — jo labuma nekāda nebūs.

—    Es gan iešu jums līdzi, mister Daton, — Gantrijs pieteicās.

—     Labi, tad nāciet, — amerikānis sacīja un devās tajā virzienā, kuru bija norādījis Kramps, stāstīdams par meitenes nolaupīšanu.

Stundas ceturksni viņi klaiņoja pa mežu. Datons laiku pa laikam skaļi sauca Sandras vārdu, taču atbildes nebija.

—     Nekas neiznāks, mister Daton, — Gantrijs drīz ieminējās. — Nakti mēs viņus neatradīsim, un pat tad, ja uzdurtos viņiem netīšām, ko gan mēs varētu iesākt? Kramps teica — tur bijuši kādi desmit vai piecpadsmit. Mēs negūtu virsroku un neuzdrīkstētos arī šaut, lai neievainotu mis Pikerolu.

—     Jums taisnība, — Datons izmisis padevās. —- Jāgaida līdz rītam. Tad sapulcēsim tik daudz vīru, cik daudziem pietiks ieroču, un sekosim laupītājiem, kamēr panāksim tos.

—     Man domāt, tas būs prātīgāk, — Gantrijs piekrita, un abi devās atpakaļ uz apmetni. Kad viņi atgriezās, nesēji un askari jau bija klāt un nevarēja pat nojaust, ka viņi gājuši prom.

Rītam uzaustot, viltus Tarzans veda divas sievietes ar virvi ap kaklu. Viena bija melnādainā varuturi, bet otra — Sandra Pikerola. Viņām pa pēdām sekoja pinkainie, mežonīgie dieva kalpi.

Abas sievietes jutās gaužām nogurušas, taču vīrietis tikai trenca tās uz priekšu. Viņš zināja — iekams nebūs sasniegts ērkšķu biezoknis Ruturi kalnu pakājē, draudēs briesmas gan no varuturi, gan no baltajiem cilvēkiem, kuri noteikti dzīsies pakaļ. Taču viņš neparko nedrīkst vēlreiz pazaudēt balto sievieti, citādi da Gama neganti dusmosies. Tas bija drausmīgs gājiens ar retiem, īsiem atpūtas brīžiem. Trūka ēdiena, jo vīrietis neuzdrošinājās atstāt viņas uz tik ilgu laiku, lai sameklētu barību, taču, krēslai biezējot, pat šis cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, jutās pārguris. Viņi nolikās turpat zemē un nogulēja līdz rītam.

Izbadējušies kā vilki, taču atpūtušies, viņi rītausmā atsāka ceļu un ap pusdienas laiku sasniedza ērkšķu biezokņa malu.

Likās, šajā nebeidzamajā dzelkšņainajā saaudzē nav nevienas spraugas, tomēr vīrietis beidzot atrada vietu, kur, lienot četrrāpus, varēja izvairīties no ērkšķiem. Tā viņi rāpoja vairākus jardus, līdz priekšā pavērās taka, pa kuru varēja iet stāvus.

Pirmo reizi sagūstījis Sandru, vīrietis ilgu laiku tikpat kā nebija runājis un tapat klusēja arī šoreiz, ierunādamies tikai tad, kad bija nepieciešams dot pavēles. Taču, kad viņi šķērsoja ērkšķu biezokni un izgāja klajumā, viņa izturēšanās mainījās.

Viņš izdvesa atvieglojuma nopūtu.

—    Tagad mēs esam drošībā, — viņš sacīja. — Šoreiz es aizvedīšu da Gamam balto sievieti.

—    Ak, kādēļ tu to izdarīji? — Sandra iesaucās. — Es taču neesmu nodarījusi tev neko ļaunu!

—     Es tev arī ne, — viņš attrauca, — un arī negrasos to darīt. Es tev izdaru lielu pakalpojumu. Vedu tevi turp, kur tu būsi dieviete. Tev piederēs viss labākais, kas atrodams Alentaho, un tevi pielūgs.

—     Es esmu tikai parasta angļu meitene, — Sandra teica. — Es neesmu dieviete un nevēlos tāda būt.

—    Tu esi gaužām nepateicīga, — vīrietis piezīmēja.

Taka uzvijās piekalnes pauguros. Tālāk priekša Sandra ieraudzīja augstu valni — milzīgu barjeru, kas acīmredzot bija Ruturi kalnu grēdas Mažino līnija. Pirms vaļņa sasniegšanas viņi nonāca pie šauras aizas, gar kuru pacēlās stiprs žogs. Sandra nosprieda, ka šis būs ciems, uz kuru viņu ved. No žoga apakšas, saulē vizuļodams, plūda dzidrs strauts, aiztraukdamies lejup pār pakalniem uz lielā meža pusi.

—    Vai te ir Alentaho? — Sandra jautāja.

Vīrietis papurināja galvu.

—    Nē. Šeit mājo Alentaho sargi. Alentaho ir otrā pusē.

Pēkšņi meitene sadzirdēja mežonīgu rēcienu, kuram sekoja citi,

tik drausmīgi skaļi, ka notrīcēja zeme.

Sandra bailīgi paskatījās apkārt.

—    Lauvas! — viņa iesaucās. — Kur mēs bēgsim, ja tie uzbruks?

—     Neuzbruks, — vīrietis smaidīdams atteica, — jo mums tie nevar tikt klāt.

Viņi pienāca tuvāk žogam, kura pāļi bija apmēram sešu collu atstatumā cits no cita, un Sandra varēja paskatīties tam pāri — aizā, kura kļuva plataka. Lauvas! Lauvas! Savu mūžu viņa nebija redzējusi tik daudzus vienkop. Sajutuši cilvēka tuvumu, tie ņurdēdami un rūkdami pulcējās pie žoga.

Vienā žoga galā gar aizas malu augšup veda šaura taka. Tā bija ļoti stāva, un tikt pa to augšā varēja tikai tāpēc, ka tajā bija izcirsti rupji pakāpieni. Tur vīrietis noņēma virvi Sandrai no kakla un nodeva meiteni diviem pērtiķiem, kuri satvēra katrs vienu viņas roku; pēc tain vīrietis noraisīja virvi arī no otrās sievietes kakla un sev pa priekšu dzina viņu augšup pa taku. Sasniegusi žoga augšmalas līmeni, taka izlīdzinājās un sāka vīties gar aizas malu. Lejā dziļumā uz augšu lēca rēcoši lauvas, pūlēdamies aizsniegt cilvēkus. Taka bija šaura. Viens aplams solis — un sekotu kritiens lejā, pie uzglūnošajiem plēsoņām. Lielie pērtiķi, cieši turēdami Sandras rokas, gāja pa taku — viens pa priekšu, otrs aizmugurē. Vīrietis un melnādainā sieviete virzījās dažus soļus pa priekšu.

Sandra tikai ar grūtībām spēja atraut skatienu no lauvām;:>daži no tiem lēca tik augstu, ka gandrīz aizsniedza viņus. Pērtiķis, kurš gāja pa priekšu, apstājās. Sandra pacēla acis, lai redzētu, kāpēc tā, — un šai mirklī ieraudzīja, ka baltais vīrietis nogrūž melnādaino sievieti no šaurās takas.

Atskanēja griezīgs kliedziens, un sieviete nogāzās lejā pie lauvām. Dziļumā atskanēja mīkstu ķetnu švīkstoņa, mežonīgi rēcieni un rūkoņa.

Sandra nespēja skatīties.

—    Tu zvērs! — viņa iesaucās. — Kāpēc tu to izdarīji?

Vīrietis izbrīnījies pagriezās atpakaļ.

—    Es neesmu zvērs. Alentaho sargiem taču jāpaēd.

—    Un nākamā būšu es? — meitene jautāja.

—    Protams, ne, — viņš atbildēja. — Tu esi dieviete.

Tagad viņi soļoja klusēdami. Taka stāvus uzvijās kanjona pretējā pusē, pār kuru slējās milzīgas klintis divu triju tūkstošu pēdu augstumā, — kraujas, gandrīz vertikālas klintis, no kuru virsotnes brāzās krāšņs ūdenskritums, veidojot strautu, ko Sandra bija redzējusi plūstam zem pāļu žoga.

Varenā klints aizšķērsoja tālāko ceļu. Pa labi slējās nepieejamā, vertikālā kanjona siena; pa kreisi — aiza un lauvas.

Klints pakājē taka kļuva krietni plataka. Tur pērtiķis, kurš bija gājis Sandrai aiz muguras, atlaida viņas roku un ļāva iet pa priekšu viņai un vīrietim. Milzīgais radījums satvēra vīrieša roku un kāpa augšup, palīdzēdams vīrietim tikt no viena nedroša atbalsta punkta uz nākošo. Sandra vilcinājās sekot, taču pērtiķis rāva viņu uz priekšu un tad sāka kāpt augšup pats, vilkdams meiteni sev nopakaļ.

Klintī bija spraugas, sīkas iedobes, nelieli balsti rokām un kājām, šur tur no kādas niecīgas plaisas bija izspraucies sīks krūms. Meitene bija pārbijusies, gandrīz sastingusi aiz bailēm. Likās pilnīgi neiedomājami, ka jel kāda dzīva radība, izņemot ķirzaku vai mušu, spētu pievārēt šo drausmīgo augstumu; un lejā" gaidīja lauvas.

Beidzot viņi sasniedza kādu šķeltni, šauru gultni, kurā pērtiķi iekļuva ar pūlēm. Tur viņi kustējās mazliet ātrāk, jo spraugas sienas bija nelīdzenas un tajās atradās dažas šķērsplaisas — lielisks balsts kājām un rokām.

Sandra paskatījās augšup. Virs sevis viņa redzēja pirmo pēr- liki un vīrieti. Lejup skatīties Sandra neuzdrīkstējās. Jau šī doma vien viņu paralizēja.

Viņi kāpa augstāk un augstāk, ik pa brīdim apstādamies, lai atpūstos un atvilktu elpu. Pagāja viena šausmu pilna stunda, tad otra. Vai viņi nekad nesasniegs virsotni? Piepeši meiteni sagraba drausmīga priekšnojauta, ka viņa kritis, ka viņai jākrīt, ka nekas nespēs novērst beigu traģēdiju; tomēr viņi turpināja lēno, grūto ceļu uz augšu. Sandras nervi bija saspīlēti līdz pēdējam. Gribējās kliegt. Viņa gandrīz vai vēlējās izrauties no pērtiķa tvēriena un lēkt, darīt kaut ko, lai izbeigtu šīs neizsakāmās šausmas.

Un tad tas notika! Pērtiķis nolika pēdu uz izciļņa klintsgabala, bet, kad atspērās uz tā, lai sniegtos pēc jauna balsta, šķemba atlūza, un pērtiķis slīdēja atpakaļ, ar visu sparu gāzdamies virsū meitenei. Izmisīgi, akli viņa tvēra pēc atbalsta. Pirksti sakampa kādas spraugas malu. Pērtiķis atsitās pret viņas plecu un palēca atpakaļ; taču smagā ķermeņa trieciens atslābināja Sandras tvērienu, un viņa krita lejā.

8. ALENTAHO

Saules gaisma slīpiem stariem plūda caur mūžvecu koku lapotni, izraibinādama zāli mazā klajuiniņā pašā meža vidū. Tur valdīja miers un klusums. Tikko dzirdami sačukstējās koku lapas, ļaudamās vieglas vēsmas glāstiem šeit, mūžameža sirdī, kuru vēl nebija aptraipījuši cilvēka nesaudzīgie soļi.

Ducis lielu pērtiķu tupēja apkārt kaut kam, kas gulēja ēnā vienā klajuma malā. Tas bija nekustīgs baltā cilvēka ķermenis.

—     Beigts, — sacīja Ga-uns.

Ungo, pērtiķu valdnieks, nogrozīja galvu.

—     Nē, — viņš ierūcās.

Atnāca pērtiķiene, nesdama mutē ūdeni, un ļāva tam tecēt uz vīrieša pieres. Zu-to viegli sapurināja lielo ķermeni.

—     Beigts, — Ga-uns atkārtoja.

—     Nē, — Ungo uzstāja, un Zu^to vēlreiz viegli sapurināja džungļu cilvēka ķermeni.

Tārzana plaksti notrīcēja un pavērās. Viņš kā apreibis skatījās lielo pērtiķu sejās. Tad pārlaida acis klajumam. Briesmīgi sāpēja galva. Viņš vārgi pacēla roku pie deniņiem un sataustīja sakaltušas asinis ap bīstamo brūci. Tarzans centās atbalstīties uz elkoņa; Ungo pabāza ķepu viņam zem pleciem un palīdzēja piecelties pussēdus. Tarzans ieraudzīja, ka augums viņam nošķiests sarecējušām asinīm.

—    Kas notika, Ungo? — viņš jautāja.

—     Tarmatiļļani atnāk ar ugunsnūju. Blīkš! Tarzans krīt. Tarzanam tek asinis. Ungo nes Tarzanu projām.

—     Un tarmangani sieviete? — Tarzans vaicāja. — Kas notika ar viņu?

—    Viņa aiziet ar tarmangani.

Tarzans pamāja. Tātad viņa ir drošībā, pie savējiem. Tad viņš sāka prātot, kas un kāpēc uz viņu šāvis. Krampu viņš redzējis nebija. Jā, šķita, ka pret Tarzanu pacelta ikviena cilvēka roka. Vēl jo lielāks iemesls, lai aši atveseļotos un meklētu viltvārdi, kurš pie tā visa vainīgs.

Tarzans drīz atkopās no brūces sekām — galvaskauss bija tikai nobrāzts, bet ne lauzts.

Kādu dienu, jau atkal juzdamies gluži labi, viņš iztaujāja Ungo. Pavaicāja, vai tas kādreiz redzējis citu balto cilvēku, kas staigā kails tāpat kā Tarzans. Ungo pamāja un pacēla divus pirkstus.

Tarzans saprata, ka Ungo šādu cilvēku redzējis divas reizes.

—    Ar svešiem mangani, — Ungo piebilda.

Tas bija interesanti — vīrietis, kurš apgalvo, ka esot Tarzans, biedrojas ar lielajiem pērtiķiem.

—     Kur? — Tarzans jautāja.

Ungo pavicināja ķepu plašā žestā, kurš varēja aptvert vai pusi lielā meža.

—    Ungo naks līdzi Tarzanam? — džungļu cilvēks vaicāja.

Ungo apspriedās ar pārējiem pērtiķiem. Daži gribēja atgriezties

savos medību apgabalos. Viņi jau ilgi bija prom no tiem un jutās nemierīgi, tomēr beidzot piekrita iet Tarzanam līdzi, un nākamajā dienā Tarzans no pērtiķu cilts kopā ar saviem cilvēkveidīgajiem draugiem devās uz Ruturi kalnu pusi.

♦ * *

Kad pērtiķa ķermenis no augšas atsitās pret Sandras plecu, dzīvnieks atsprāga sānis pietiekami tālu, lai neuzgāztos virsū pārējiem pērtiķiem, kuri atradās zemāk; toties Sandra ar visu sparu triecās pret pērtiķi sev aiz muguras. Lai gan tas nespēja viņu noturēt, tad tomēr nobremzēja Sandras kritienu, un pērtiķim, kurš atradās zemāk, izdevās viņu noķert aiz potītes.

Karādamās ar galvu uz leju, meitene redzēja krītošo pērtiķi atsita- mies un lidojam dziļumā, tālajā aizā. Kā noburta viņa vēroja rokas un kājas, kuras smieklīgi airējās gaisā, taču, pirms dzīvnieks atsitās pret zemi, viņa aizvēra acis. Un tad saklausīja, kā rēc un ņurd lielie plēsoņas, cīnīdamies ap pērtiķa ķermeni.

Vīrietis, sasniedzis kādu dzegu, kas bija samērā drošs atbalsts, paskatījās lejup un ieraudzīja, cik kļūmīgā stāvoklī ir meitene un pērtiķis, kas viņu tur. Viņš redzēja, ka lielais antropoīds nevar nedz tikt uz priekšu, nedz atkāpties un palīdzēt nespēja arī pērtiķi, kuri atradās augstāk un zemāk par to. Meitene, karadamās ar galvu uz leju, bija pilnīgi bezspēcīga.

Arī Sandra, šausmu pārņemta, atskārta savu likteni. Vienīgais veids, kā pērtiķis varēja glābt savu dzīvību, bija — atlaist tvērienu. Cik ilgi lielais dzīvnieks vēl nepadosies pašsaglabāšanās likumam?

Te viņa sadzirdēja vīrieša balsi:

—     Es nometīšu tev virvi. Apsien to stingri sev ap vidu! Tad mēs ar Sančo varēsim uzvilkt tevi augšā.

Runādams viņš sasēja kopā abas virves, aiz kurām bija vedis sievietes, un vienu galu nometa lejā Sandrai. Ar lielām pūlēm, taču, cik vien ātri spēdama, meitene to cieši apsēja zem padusēm sev apkārt.

—    Esmu gatava, — viņa uzsauca un atkal aizvēra acis.

Pērtiķis Sančo un vīrietis lēnām, sprīdi pa sprīdim, vilka viņu

augšā. Tā likās kā nebeidzama, šausmu pilna mūžība, tomēr pēdīgi Sandra nostājās uz šaurās dzegas blakus savam glābējam. Baismīgā pārbaudījuma laikā viņa bija turējusies braši, bet nu nāca reakcija, un meitene sāka stipri trīcēt.

Vīrietis uzlika plaukstu uz viņas rokas.

—    Tu biji ļoti drosmīga, — viņš sacīja. — Tagad nevajag sašļukt. Ļaunākais ir garām, un drīz mēs būsim virsotnē.

—    Tas nabaga pērtiķis, — viņa drebēdama teica. — Es redzēju, kā viņš krita lejā — tur, dziļumā, pie lauvām.

—     Jā, — vīrietis piekrita, — tas bija bēdīgi. Fernando bija labs kalps. Bet tā jau dažreiz gadās. Tomēr tur ir arī savs izdevīgums. Alentaho sargi nekad nav gana paēduši. Reizumis viņi aiz bada nogalē cits citu. Un izsalkuši ir aizvien.

Drīz Sandra atguvās, un kāpšana varēja turpināties, tikai šoreiz Sančo un vīrietis turēja virvi, kas bija apsieta viņai ap vidu.

Pēc īsa brīža viņi nonāca vietā, kur lielā plaisa iegrebās klintī dziļāk un aizsniedza tās virsotni, slīpi celdamās augšup apmēram četrdesmit piecu grādu leņķī. Salīdzinot ar noieto ceļu, šis posms meitenei likās tikpat kā pastaiga pa līdzenu zemi, un pēc pusstundas, vairākkārt" apstādamies, lai atvilktu elpu, viņi sasniedza virsotni.

Meitenes skatienam pavērās milzīga, līdzena plakankalne. Netālu vīdēja mežs, un tepat līkumoja mazs strauts, kas, plūzdams pār klints malu, veidoja ūdenskritumu, kura krāšņumu Sandra nebija spējusi saskatīt ceļa šausmu dēļ.

Cilvēks, kuru dēvēja par dievu, ļāva meitenei atlaisties zaļajā zālē un atpūsties.

—     Es zinu, ko tu esi pārcietusi, — viņš līdzjūtīgi teica, — bet tas nu ir garām, un tu esi drošībā. Es ļoti priecājos, ka beidzot esmu atvedis tevi šurp.

Vīrietis saminstinājās, un viņa acīs Sandra pamanīja to pašu apjukumu, kas tur bija spoguļojies jau agrāk.

—     Es vienmēr priecājos, kad esmu kopā ar tevi. Kāpēc tas ir tā? Es nesaprotu.

—    Es arī ne, — meitene sacīja.

—     Es nemaz negribēju dievieti, — viņš turpināja. — Negribēju iet tādu meklēt. Un, kad atradu tevi, negribēju vest tevi šurp. Zinu, ka tu mani ienīsti, un tas mani apbēdina, tomēr ļoti priecājos, ka tu esi kopā ar mani. Nedomāju, ka būtu kādreiz juties tik priecīgs. Pat neatceros nevienu tādu brīdi.

—     Bet tev jau nevajadzēja vest mani šurp, — Sandra ieminējās. — Tu varēji palikt mana tēva safari apmetnē.

—     Nevarēju vis. Da Gama piekodināja, lai atvedu tevi, un būtu gaužām dusmīgs, ja es to nebūtu izdarījis.

—    Tev nevajadzēja šurp atgriezties! Neticu, ka te ir tava īstā vieta. Tu esi ļoti savāds cilvēks.

—     Jā, es esmu savāds, — viņš piekrita. — Nesaprotu pats sevi. Vai zini, — viņš paliecās meitenei tuvāk, — man šķiet, ka es esmu drusku ārprātīgs. Es pat esmu par to pārliecināts.

Sandra par to bija vairāk nekā pārliecināta, tikai nezinaja, ko teikt, un tāpēc klusēja.

—    Tu taču domā, ka es esmu ārprātīgs, vai ne? — vīrietis noprasīja.

—    Tu esi izdarījis šo to stipri dīvainu, — viņa atbildēja, — šo to stipri pretrunīgu.

—    Pretrunīgu?

—     Lai gan tu nolaupīji mani tēvam un vēlāk — draugiem, tu tomēr izturējies visai laipni un uzmanīgi; turpretī gluži aukstasinīgi un bez kāda iemesla nogrūdi pie lauvām to nabaga sievieti.

—    Tur es neredzu nekā aplama, — viņš atteica. — Visām Dieva radībām ir jāēd. Varuturi ēd sev līdzīgos. Kādēļ lai lauvas, kuriem ari jādzīvo, neēstu varuturi? Tu ēd daudzas Dieva radības, kuras cilvēki notvēruši un nogalinājuši tevis dēļ. Kāpēc ir aplam, ja lauvas apēd kādu no Dieva radībām, bet pareizi, ja to pašu dari tu?

—     Ir taču starpība, — Sandra iebilda. — Tā sieviete bija cilvēks!

—     Viņa bija nežēlīga un mežonīga cilvēkēdāja, — vīrietis sacīja. — Mazās antilopes, kuru gaļu ēd tu, ir miermīlīgas un nedara nevienam ļaunu; tātad, ja kāds rīkojas aplam, tad tā esi tu.

—     Mēs droši vien nekad nespēsim pārliecināt viens otru, — Sandra nopūtās, — un galu galā kāda tam nozīme?

—    Es tur saskatu lielu nozīmi, — viņš teica.

—    Kāpēc? — meitene brīnījās.

—    Tāpēc, ka tu man patīc un es vēlos patikt tev.

—    Vai tev nešķiet, ka tu iztēlojies pārlieku daudz, domādams, ka man spētu patikt vīrietis, kurš nolaupījis mani tēvam un atvedis uz šo briesmīgo vietu, no kuras man nav cerību izkļūt?

—     Alentaho nav briesmīga vieta, — viņš iebilda. — Te dzīvot ir ļoti jauki.

—     Vienalga, cik te briesmīgi vai jauki, — Sandra sacīja, — man būs jāpaliek šeit, jo tikt lejā pa šo drausmīgo klinti es nespētu nekad.

—     Es cerēju, ka tev iepatiksies Alentaho un … ari es, — vīrietis ieminējās.

—    Nemūžam! — meitene attrauca.

Vīrietis skumīgi pašūpoja galvu.

—     Man nav draugu, — viņš teica. — Man šķita, ka varbūt beidzot būšu vienu atradis.

—    Te taču ir tavi ciltsbrāļi! Viņu vidū tev katrā ziņā ir draugi.

—    Tie nav mani ciltsbrāļi. Es esmu dievs un dievam draugu nav.

Viņš apklusa, un pēc īsa brīža turpinājās gājiens uz mežu, kurš šķērsoja plakankalni. Viņi soļoja gar strautu pa cieti nomīdītu taku, kas visbeidzot ieveda mežā. Apmēram pēc pusjūdzes meža ceļa pārsteigtās meitenes skatienam piepeši atklājās izcirtumā uzcelta liela pils. Šādas pilis Sandra bija redzējusi kādā no tēva iepriekšējiem medību ceļojumiem Abeslnijā; septītā gadsimta sākumā šādas pilis tur bija būvējis portugālis, svētais tēvs Pedro Diass.

Sandra bija daudz lasījusi par Portugāles iecerēto Abesīnijas kolonizāciju un labi pazina šī neveikstnigā plāna detaļas. Viņas sa- gūstītājs vairākkārt bija minējis da Gamu, taču tas viņai neizteica neko īpašu, kamēr viņa neieraudzīja pili. Tagad varēja izskaidrot ari pārējo vīrieša nosaukto vārdu izcelsmi: augstais priesteris Ruiss, pērtiķi Fernando un Sančo — visiem bija portugāļu vārdi!

Sandra bija sastapusies ar jaunu noslēpumu.

9. LAUVAS LECIENS

Nakamajā rītā pēc tam, kad Sandru bija nolaupījis viltus Tarzans un viņa dieva kalpi, Datons piecēlās jau pirms ausmas. Viņš sāka meklēt savu kalpotāju, taču nespēja puisi atrast. Nesaprazdams, kas noticis, viņš pamodināja askari vadoni, lika tam pasaukt pārējos, gatavot brokastis un saiņot mantas, jo bija nolēmis ar visu apmetni doties Sandras meklējumos. Pēc tam viņš uzmodināja Gantriju un abus pārējos baltos.

Gaismai austot, kļuva skaidrs, ka trūkst vairāku kalpotāju, un Datons atkal ataicināja vadoni.

—     Kas noticis? — viņš jautaja. — Kur ir nesēji un askari, ja viņu nav apmetnē?

—     Bvana, — vadonis atbildēja, — viņi izbijās un pa nakti laikam būs aizgājuši prom.

—    No kā tad viņi izbijās?

—     Uzzināja, ka vakar naktī apmetnē ieradies Tarzans ar saviem pērtiķiem un aizvedis meiteni. Viņi baidās no Tarzana un negrib viņu sadusmot. Un baidās arī no varuturi, jo tie ir cilvēkēdāji, bet mēs esam tik tālu no mājām. Tāpēc viņi gribēja atgriezties savos apgabalos.

—     Viņi ir paņēmuši daļu mūsu pārtikas, — Datons noteica. — Kad atgriezīsimies, viņi saņems sodu.

—     Jā, bvana, — vadonis sacīja, — taču viņi drīzāk ir ar mieru saņemt sodu mājās nekā tikt nogalināti šeit. Jūsu vietā, bvana, es grieztos atpakaļ. Šai apvidū jūs neko nevarat iesākt pret Tarzanu un varuturi.

—    Tarzans ir miris, — iejaucās Kramps. — To es zinu skaidri, jo pats viņu nošāvu. Bet, kas attiecas uz varuturi, tad mēs varam turēties pa gabalu no viņu ciemiem. Turklāt mums pietiek ieroču, lai nelaistu viņus par tuvu.

—     Es pateikšu savējiem, — askari vadonis piekāpās, — bet jūsu vietā es gan grieztos atpakaļ.

—     Manuprāt, sava taisnība viņam ir, — piezīmēja Gantrijs. — Tas viss man diez kā nepatīk.

—    Tad ej atpakaļ, ja gribi! — Kramps atcirta. — Es vis tik lēti neatteikšos no atalgojuma.

—    Un arī es ne, — viņam pievienojās Minskis.

—     Bet es nelikšos mierā, iekams nebūšu atradis mis Pikerolu, — Datons noteica.

Tajā rītā līdzi četriem baltajiem devās gaužām negribīgu nesēju un askari bariņš. Datons un Gantrijs soļoja pa priekšu, pa pērtiķu nomīdīto sliedi, bet Kramps un Minskis noslēdza gājienu, lai neļautu nevienam aizbēgt. Iedzimtie bija saīguši. Parasti runātīgais vadonis gāja klusēdams. Neviens pat nedungoja, noskaņojums bija saspringts un nomākts. Viņi klīda visu dienu, atpūzdamies vienīgi pusdienas laikā, taču meiteni un viņas sagūstītāju nepanāca.

Vēlu pēcpusdienā viņi uzdūrās vientuļam karavīram. Tas centās aizbēgt, bet Kramps pacēla bisi un nošāva viņu.

—     Varuturi, — viņš paziņoja, aplūkojis līķi. — Vai redzat apvīlētos zobus?

—     Žēlīgā debess! — Gantrijs iesaucās. — Paskatieties uz šīm zelta rotaslietām! Tas zellis tak ir apkāries ar zeltu līdz acīm!

Safari melnādainie salasījās ap līķi. Pamanījuši apvīlētos zobus, viņi murmināja:

—    Varuturi.

—    Mtu mla vatu, — viens baiļpilnā balsī izdvesa.

—    Jā, — askari vadonis atbalsoja, — cilvēkēdāji.

Varēja skaidri redzēt, ka pat viņš ir satraukts un izbijies, lai gan bija savā apgabalā slavens karotājs.

Tovakar apmetnē valdīja gaužām nīgra noskaņa, bet, pamodušies nakamajā rītā, baltie atklāja, ka ir palikuši vieni.

Kramps zvēroja aiz dusmām. Viņš lādēdamies skraidīja pa apmetni kā jucis.

—    Tie melnie sātani ir paņēmuši līdzi visu mūsu pārtiku un lielāko tiesu ieroču! — viņš auroja.

—    Cilvēkēdājs, kuru tu nošāvi, bija pēdējais piliens viņu kausā, — Gantrijs sacīja, — un es viņus pārāk nevainoju. Cilvēkēdāji nav nekas patīkams. Tiem puišiem būs bijis krietni vairāk prāta nekā mums.

—    Baidies, ko? — Kramps noprasīja.

—     Neteiksim, ka baidos, un neteiksim, ka nebaidos, — Gantrijs izvairīgi attrauca. — Es šai zemē esmu ilgāk nekā tu, Tom, esmu redzējis dažu labu darbiņu, ko pastrādājuši cilvēkēdāji, un arī dzirdējis stāstus no veciem |audīm, kuri vēl atceras Stenlija1 laikus. Lai tiktu pie cilvēka gaļas, tie mežoņi ir gatavi uz visu. Kad Stenlija vīri mira no bakām, cilvēkēdāji pat sekoja viņu safari, kašņāja ārā no zemes līķus un ēda tos. Man liekas, vīri, ka būs vien jagriežas atpakaļ.

—    Un jāatmet ar roku atalgojumam? — iesaucās Minskis.

—     Un mis Pikerola jāatstāj likteņa vara, pat nemēģinot viņu atrast?

—     Mēs jau mēģinājām viņu atrast, — Gantrijs teica. — Nav nevienas iespējas no miljona, ka mēs četri varētu šķērsot šo apvidu un palikt dzīvi. Un nav nevienas iespējas no miljona, ka, panākuši Tarzanu un viņa pērtiķus, mēs varētu izglābt meiteni.

—     Lai nu kā, es iešu tālāk, — Datons nepiekāpās. — Jūs varat rīkoties, kā gribat.

—    Un es iešu jums līdzi, — Kramps pavēstīja.

—     Pāris nieka mārciņu dēļ tu lien vai no ādas laukā, —; Gantrijs nošņāca.

—    Te gan ir kas vairāk nekā pāris nieka mārciņas, — Kramps atcirta. — Tu taču redzēji, kas zelta bija tam karavīram, kuru es vakar nošāvu, ko? Nu re, un tas man atgādināja kaut ko pirms dažiem gadiem dzirdētu. Zelts nāk no Ruturi kalniem. Tur tas lienot ārā no zemes tik lieliem gabaliem kā divas dūres kopā. Kaut kur tajos pakalnos ir visu zelta dzīslu dzīsla! Un, ja to var atrast varuturi, tad varam arī mēs.

—     Kā rādās, tev, Gantrij, būs jākāto atpakaļ vienam, — Minskis noteica.

—     Tu sasodīti labi zini, ka viens es savu mūžu netikšu atpakaļ! — Gantrijs atkliedza. — Labi, es iešu jums līdzi, bet man jādabū sava daļa no atalgojuma un no visa zelta, ko atradīsim.

' Angļu ce|otājs un petnieks Henrijs Stenlijs 19. gs. beigas vadija ekspedīcijas, kuras šķērsoja Āfriku no austrumiem uz rietumiem. (Tulk. piez.)

—     Par to zeltu ir dzirdēts daudz jokainu stāstu, — Kramps iegrima atmiņās. — Runā, ka to sargājot tūkstotis lauvu un divas ciltis, kas mītot augstu Ruturi kalnos.

—     Kā tad varuturi tiek tam klāt? — Minskis jautāja.

—     Redz, tiem ļautiņiem tur kalnos neesot ne sāls, ne dzelzs. Lai nopirktu to no varuturi, šie sūtot lejā zeltu — ne jau nu pārak bieži, bet laiku pa laikam. Sāli un dzelzi varuturi pērkot no citām ciltīm par ziloņkaulu, jo zinot, ka agrak vai vēlāk kalnieši nāks lejā un atnesīs zeltu.

—     Kāpēc tu domā, ka izdosies atrast zelta raktuves? — Gantrijs vaicāja.

—     Nu, tās taču ir Ruturi kalnos, un augšā jābūt takām, kuras turp ved.

—    Un jūs, Daton? — Gantrijs ieprasījās. — Vai jūs piedalaties?

—     Mums ir pamats domāt, ka mis Pikerola aizvesta uz Ruturi kalniem. Jūs turp iesiet meklēt savas zelta raktuves. Kamēr mūsu ceļš vedīs vienā virzienā, mēs varam turēties kopā. Es palīdzēšu jūsu meklējumos, ja jūs palīdzēsiet manējos. Paliekot kopā, mums būs vairāk izredžu sasniegt mērķi. Četras bises ir labākas par vienu, divām vai trim.

—    Tas ir prātīgi, — Minskis atzina. — Turēsimies kopā.

—     Viens kas jādara, lai mēs ietu, kurp iedami, — Gantrijs ieminējās, — japaēd! Bet nekā ēdama mums vairs nav. Rīt vajadzēs drusku pamedīt.

Agri nākamajā rītā četri vīri devās katrs uz savu pusi medīt. Datons gāja uz rietumiem. Mežs bija klajš un iešana laba. Viņš cerēja, ka viens no četrotnes kaut ko nomedīs un tad varēs turpināt Sandras Pikerolas meklēšanu. Datons ticēja, ka viņi iet pa nolaupītāju pēdām un ka ir lielas cerības atrast meiteni. Viņu kaitināja katra vilcināšanās, pat medījuma dēļ, tomēr nācās rēķināties ar pārējo vēlmēm. Galu gala nemitīgi klaiņot ar tukšu vēderu arī nebija iespējams.

Datons modri lūkojās pēc zīmēm, kuras vēstītu par medījumu, taču viņš bija civilizēts cilvēks, simtiem gadu vecas civilizācijas pārstāvis. Viņa oža un dzirde nebūt nebija asa. Desmit pēdu atstatumā viņš varētu paiet garām krāšņākajai antilopei pasaulē, ja dzīvnieks būtu apslēpts viņa skatienam; taču mežā bija vēl citi mednieki — ar izcili jutīgu degunu un ausīm.

Lauva Numa iepriekšējā naktī nebija nomedījis neko. Viņš sāka kļūt vecs. Lēcieni vairs nepadevās tik strauji un droši kā senās dienās. Viņš pārāk bieži netrāpīja mērķī — dažreiz tikai par naga tiesu. Šodien Numa jutās izsalcis. Jau labu laiku viņš sekoja pa pēdām Datonam, tomēr baltā cilvēka svešā smaka darīja lauvu neparasti piesardzīgu. Viņš lavījas nopakaļ amerikānim, pēc iespējas cenzdamies palikt apslēpts, žigli noguldamies un nekustēdamies, kad Datons brīžam apstājās, lai ieklausītos un skatītos pēc medījuma.

Pa mežu klīda vēl viens mednieks, kura jutekļu un smadzeņu spējas bija vēl pārākas nekā Datonam vai Numam. Vējš Uša atnesa cilvēka un lauvas smārdu līdz viņa jutīgajām nāsīm; un tagad, drīzāk ziņkārības nekā labdarības dzīts, viņš klusi un graciozi traucās pret vēju pa koku zariem uz abu pusi.

Datonam jau sāka likties, ka šai mežā vispār nav nekāda medījuma. Viņš nodomāja, ka varbūt iet aplamā virzienā, un nolēma pagriezties pa kreisi, lai paraudzītos, vai neatradīsies kāda zvēru taka ar pēdām, kurām viņš varētu sekot.

Lauva tagad bija izgājis klajumā. Mirklī, kad Datons apstājās, lielais kaķis pieplaka pie zemes, taču vairs neslēpās, un, kad Datons nogriezās pa kreisi, viņa acis pamanīja zvēru valdnieka dzeltenbrūno kažoku. Datons ieskatījās ciešāk, lai redzētu, kas tas ir, un sirds viņam pamira. Lauvu viņš nekad nebija nomedījis, toties bija dzirdējis pietiekami daudz stāstu, lai zinātu, ka pat tāds lauva, kura sirdī ieurbušies lode, vēl var palikt dzīvs tik ilgi, lai saplosītu un nogalētu mednieku pašu. Turklāt Datons zināja arī to, ka nav diez cik labs šāvējs. Viņš sāka kāpties atpakaļ uz kāda koka pusi, cerēdams, ka tā zaros varēs gūt patvērumu, iekams viņu sasniegs lauva.

Numa gausi un majestātiski piecēlās un tuvojās Datonam, atņirdzis dzeltenos ilkņus un dobji, klusi rūkdams. Datons pūlējās atcerēties visu, ko jel kad dzirdējis par lauvu medīšanu. Viņš zināja, ka zvēra smadzenes ir ļoti mazas un atrodas dziļi galvaskausā, kur tās aizsargā biezais kauls. Trāpīt vajadzēja kreisajā krūšu pusē, tieši starp plecu un kaklu. Tad lode ietriektos sirdī — taču mērķis izskatījās tik mazs, un, lai gan lauva gāja soļiem, tas tomēr šūpojās šurpu turpu, augšup un lejup. Kāpdamies atpakaļ, Datons piepeši atdūrās pret koku. Atviegloti nopūzdamies, viņš pacēla skatienu augšup. Sirds viņam no-> drebēja, jo zemakais zars atradās desmit pēdu augstumā. Datons ne- zinaja, ka tad, ja zars būtu tikai četru pēdu augstumā, lauva lēcienā būtu aizsniedzis viņu, pirms viņš pagūtu paglābties no briesmām, uzrapdamies augstāk; jo pasaulē grūti atrast kaut ko tādu, kas būtu ātrāks par lecošu lauvu.

Lielais lauva tuvojās. Nākdams tas šķita augam. Tagad tas draudīgi rūca; dzeltenzaļās acis, vērodamas upuri, šaušalīgi dzalkstīja.

Klusībā skaitīdams lūgšanu, Datons pacēla bisi un notēmēja. Viņš nospieda gaili, un atskanēja spalgs šāviens. Lauva, lodes ķerts, atsviedās uz pakaļkājam un mirkli apstājās, bet pēc tam, baismīgi ierēkdamies, lēca.

10. CILVĒKA UPURIS

Stāvot Alentaho varenās pils priekšā, Sandra Pikerola juta mostamies cerību. Šādā diženā celtnē droši vien mīt civilizēti vīrieši un sievietes, kuri jutīs viņai līdzi un varbūt pēdīgi būs pierunājami atdot viņu atpakaļ tēvam.

Sandra bija domājusi, ka viņu aizvedīs uz kādu nabadzīgu iedzimto ciemu, kurā valda sultāns un kur viņu varbūt zākās un mocīs pārdesmit sievu un konkubīņu. Sagūstītāja apgalvojumi, ka viņa būšot dieviete, Sandru nepārliecināja, jo viņa jutās pilnīgi droša, ka šis cilvēks ir jucis un ka viņa stāsti ir tikai aptumšota prāta fantāzijas.

—    Tātad šī ir Alentaho pilsl — viņa pusbalsī noteica.

—     Jā, — vīrietis apstiprināja. — Šī ir Kristoforo da Gamas, Alentaho karaļa pils.

Pils ārpusē nemanīja nekādu dzīvības zīmju, bet, kad Sandras pavadonis piegāja tuvāk un ar dunča spalu pieklauvēja pie lielajiem vārtiem, no sargtorņa izliecās kāds vīrs un sveicināja viņu.

Uzsaucis: — Kas nāk? — viņš attapās. — A, ir atgriezies dievs!

—     Jā, — meitenes sagūstītājs atbildēja. — Tas, kuru karalis sauc par dievu. Ielaid mūs un pavēsti karalim Kristoforo da Gamam, ka es esmu pārnācis un atvedis dievieti.

Vīrs nozuda, un Sandra dzirdēja, kā viņš uzsauc kādam aiz vārtiem, kuri patlaban lēnām vērās vaļā. Mirkli vēlāk Sandra līdz ar savu pavadoni iesoļoja nocietinātā pagalmā, bet dieva kalpi atgriezās mežā.

Aiz vārtiem stāvēja vairāki karavīri, brūni kā šokolāde, zelta ķiverēs un zelta važiņu bruņās. Brūnās kājas bija ieautas rupjās sandalēs. Visiem bija zobeni, dažiem kaujas cirvji un vēl citiem — senas musketes, kuras izskatījās gaužām draudīgas par spīti tam, ka Alentaho jau gandrīz četrdesmit gadu nebija tām atbilstošas munīcijas.

Plašajā pagalmā, kurš acīmredzot ietvēra visu pili, stiepās dārzeņu vagas, kurās strādāja gan vīrieši, gan sievietes. Arī tie, tāpat kā karotāji pie vārtiem, lielākoties bija šokolādes brūnumā. Vīrieši valkāja ādas kamzoļus un platmalainas cepures, sievietes — apģērba gabalu, kas atgādināja ap gurniem aptītu sarongu. Virs jostasvietas sievietes bija kailas. Ieraudzījuši Sandras pavadoni, visi izrādīja priecīgu satraukumu, un, kad abus vēlāk veda pāri pagalmam uz pils galveno ieeju, ļaudis nokrita ceļos un meta krustus.

Meiteni pagalam apmulsināja pierādījums, ka vismaz šie cilvēki uzskata viņas sagūstītāju par dievu. Varbūt jukuši bija viņi visi? Tāda doma viņu stipri izbiedēja. Pietika jau ar to, ka viņa satikusi vienu vājprātīgo, bet kļūt par gūstekni vājprātīgo valstī — tas bija pārāk šausmīgi, lai to apcerētu.

Pilī viņus sagaidīja seši vīri garos apmetņos un kapucēs. Katram ap kaklu bija rožukronis, kurā karājās krusts. Tie acīmredzot bija priesteri. Pa garu gaiteni viņi aizveda atnācējus uz plašu telpu, un Sandra tūliņ atskārta, ka tā ir troņa zāle.

It kā nule saaicināti, pa citām durvīm zālē nāca ļaudis un pulcējās pie paaugstinājuma, uz kura atradās trīs troņi.

Priesteri veda Sandru un viņas ceļabiedru uz paaugstinājuma pusi. Kad viņi šķērsoja zāli, ļaudis atkapās uz abain pusēm, krita ce jos un krustījās.

«Tie nudien ņem viņu nopietni!» Sandra nodomāja.

Uzkāpuši uz paaugstinājuma, trīs priesteri pieveda pie troņa la bajā pusē vīrieti, kurš domājās esam Tarzans un kuru sauca par dievu; otri trīs apsēdināja Sandru kreisās puses tronī, vidējo at stādami tukšu.

Drīz zāles viņā galā ieskanējās taures. Plaši atdarījās durvis, un ienāca procesija ar diviem taurētajiem priekšgalā. Tiem sekoja resns vīrs ar zelta kroni galvā, bet aiz viņa rinda pa diviem soļoja karotāji zelta ķiverēs un bruņās, ar lieliem abpusgriezīgiem zobeniem pie sāniem. Tie visi, izņemot resno vīru ar kroni, uzkapa uz paaugsti najuma un nostājās aiz trim troņiem.

Vīrietis ar kroni galvā mirkli apstājās Sandras priekšā, pielieca celi un parmeta krustu; viņš pārmeta krustu arī tā cilvēka priekšā kuru šeit dēvēja par dievu, vēlreiz nometās ceļos un tad apsēdās vidējā tronī.

Atkal ieskanējās taures, un troņa zālē iesoļoja otra procesija To vadīja vīrietis garā, melnā mantijā ar kapuci. Viņam ap kaklu bija rožukronis, kurā karājās krusts. Ada šim cilvēkam bija daudz tumšāka nekā pārējiem telpā, taču vaibsti nelikās nēģeriski. Drīzāk seja bija semītiska, un vīrietis atgādināja vanagu. Tas bija Ruiss, aug stais priesteris. Viņam sekoja septiņas karaļa sievas. Sievietes apsē dās vidējā troņa pakajē uz bifeļu un lauvu ādam, kas bija noklātas uz paaugstinājuma. Augstais priesteris apstājās pie paaugstinājuma un pievērsās sanākušajiem ļaudīm.

Kad viņš ierunājās, Sandra atskārta, ka šī valoda ir portugāļu un bantu valodas sajaukums, un spēja saprast pietiekami daudz, lai uzzi nātu, ko vīrietis saka. Viņš pavēstīja ļaudīm, ka tiem tagad esot gan dievs, gan dieviete un ka turpmāk viņiem allaž uzsmaidīšot veiksme

Ruiss nostājās pie zema akmens altāra, kurš šķita nokrāsots brūngani sarkanā krāsā.

Ilgu laiku augstais priesteris Ruiss palika visu uzmanības centrā Nepārtraukti turpinājās rituāli — acīmredzot reliģiskas dabas. Trīs reizes Ruiss kvēpināja pār altāri kādu pulveri. Pēc šausmīgās smakas Sandra sprieda, ka pulveris lielākoties sastāv no matiem. Sapulce uzsāka vienmuļu dziesmu, ko pavadīja noslēpumaina, paga- niska tamtama duna. Augstais priesteris ik pa brīdim pārmeta krusta zīmi, tomēr Sandra apjauta, ka ir kļuvusi par dievieti kādai viltus reliģijai, kurai nav nekā kopīga ar kristietību, izņemot krusta simbolu, kuram augstā priestera un viņa sekotāju acīs nepārprotami nebija nekādas dziļākas nozīmes.

Vairākkārt viņa dzirdēja pieminam Kibuku, kara dievu; bieži skanēja lūgšanas Valumbem, nāves dievam, turklāt ievērojamu vietu dziesmās un lūgsnās ieņēma Mizimo, mirušo gari. Bija pilnīgi skaidrs, ka tā ir ļoti primitiva paganiskas reliģijas forma, uz kuru balstās džungļu burvju kults.

Garās ceremonijas ritumā skatītāju acis bieži pievērsās Sandrai — un jo sevišķi to varēja teikt par Kristoforo da Gamu, Alentaho karali.

Sākumā rituāli bija interesējuši jauno sievieti, taču, laikam aizritot, tie sāka likties vienmuļi un garlaicīgi. Sākumā viņu bija interesējuši arī šie cilvēki. Tie acīmredzot bija portugāļu un nēģeru pēcnācēji un atgādināja maurus. Milzīgais zelta daudzums telpā uzjundīja Sandras ziņkāri, jo, izņemot viņu pašu, vīrieti, kuru dēvēja par dievu, un augsto priesteri Ruisu, visi kā viens bija bagātīgi izgreznojušies ar zelta rotaslietām vai bruņojumu. Karaļa sievas līka zem tādas zelta nastas, ka Sandra brīnījās, kā viņas vispār spēj paiet.

Sandru pārņēma dziļš nogurums. Viņai vēl nebija dota iespēja atpūsties; mugurā viņai joprojām bija noplīsušās, daudzcietušās drānas, garajā ceļojumā pārklājušās ar dubļiem un putekļiem. Miegs nāca tā, ka acis gandrīz vai krita ciet. Sandra juta, ka plaksti aizveras, un turpat vai iesnaudās, kad no miegainības viņu izrāva skaļi kliedzieni.

Pacēlusi skatienu, viņa ieraudzīja, ka telpā iedejo divpadsmit kailas meitenes, bet divi karavīri tam nopakaļ velk kliedzošu, gadus divpadsmit vecu nēģeru meitenīti. Publika nu kļuva modra, kakli izstiepās, visu acis pievērsās bērnam. Tamtami dārdinaja mežonīgu ritmu. Lēkādamas, locīdamās un virpuļodamas dejotājās tuvojās altārim, un, kamēr tās dejoja, karavīri pacēla kliedzošo meitenīti un uz muguras noguldīja to uz brūni plankumotās altāra virsmas.

Augstais priesteris ar rokām izdarīja neizprotamus žestus pār upura ķermeni, dziedādams bezjēdzīgu vārdu savārstījumu. Bērna kliedzieni pārgāja vaidošos šņukstos, kad Ruiss no savas mantijas izvilka dunci. Sandra, sažņaugusi troņa rokubalstus, paliecās uz priekšu, plati ieplestām acīm lūkodamās drausmīgajā ainā.

Telpā iestājās nāves klusums, kuru pārtrauca vienīgi meitenītes apslāpētās elsas. Ruisa duncis mirkli nodzalkstīja virs upura; tad smaile ietriecās meitenītes sirdī. Priesteris steigšus pārgrieza upurim rīkli, iemērca rokas asiņu šaltī un izšļakstīja tās pār ļaudīm, kup tiecās tuvāk, lai uztvertu tās; taču Sandra Pikerola vairs neko neredzēja. Viņa bija paģībusi.

11. BALSS NAKTI

Lauvam lecot, Datons izšāva vēlreiz un netrāpīja. Tad sev par milzīgu brīnumu viņš ieraudzīja, ka no koka, zem kura viņš stāv, tieši lauvam uz muguras nolec gandrīz kails vīrietis un acumirklī notriec lielo plēsoņu pie zemes.

Milzu kaķa uzmanība, novērsta no iecerētā medījuma, tagad pārsviedās uz cilvēku, kas sēdēja pašam mugurā. Dzelžaini muskuļota roka žņaudza lauvas kaklu, spēcīgas kājas bija apvijušās tam ap sāniem. Lauva saslējās paka|kājās un centās nokratīt šo radījumu sev no muguras.

Apstulbis un pārbijies Datons stāvēja un skatījās. Viņš redzēja, kā mirdzošais asmens, ko tur vīrieša kreisā roka, vēl un vēlreiz ietriecas zvēram sānos, dzirdēja cilvēka rēcienus saplūstam ar plēsoņas rēcieniem, un mati viņam sacēlās stāvus. Datons gribēja palīdzēt vīrietim, taču nevarēja neko iesākt, jo abi augumi cīnīdamies kustējās tik strauji, ka nebija iespējams izmantot ieroci, neriskējot ievainot pašu glābēju.

Drīz viss bija galā. Lauva, bises un dunča nāvīgi ievainots, brīdi stāvēja trīcošām kājām, tad smagi nogāzās zemē un sastinga bez dzīvības.

Datons zināja, ka tas, kas notika pēc tam, neizdzēšami paliks viņa atmiņā visu mūžu. Uzvarētājs piecēlās no pieveiktā pretinieka ķermeņa, uzlika vienu kāju uz lauvas sāniem, pavērsa seju pret debesīm un izgrūda šaušalīgu, garu kliedzienu. Tas bija pērtiķa uzvaras sauciens, taču Datons to nezināja. Tad vīrietis pagriezās pret viņu; cīņas mežonīgais spīdums acīs jau sāka dzist.

—    Tu esi Pelems Datons? — viņš jautāja.

—    Jā, — Datons atbildēja, — bet kā tu to zini?

—     Esmu redzējis tevi jau agrāk. Meitene, kuru tu meklē, pateica man tavu vārdu un aprakstīja izskatu.

—     Bet kas esi tu?

—     Es esmu Tarzans no pērtiķu cilts.

—     Kurš īsti? — Datons noprasīja.

—     Ir tikai viens Tarzans.

Te Datons ievēroja pussadzijušo brūci Tarzana deniņos.

—    A, — viņš novilka, — tu neesi tas, kurš nolaupīja mis Pikerolu. Tu esi tas, kurš viņu izglāba un kuru ievainoja Kramps.

—    Tātad uz mani šāva Kramps, — Tarzans sacīja.

—    Jā, Kramps. Viņš domāja, ka mis Pikerolu esi nolaupījis tu.

—    Tomēr vairāk viņš būs domājis par atalgojumu un atriebību. Viņš ir slikts cilvēks. Viņu vajag iznīcināt.

—     Nu, gan jau likuma roka viņu beigu beigās aizsniegs, — Datons piezīmēja.

—    Beigu beigās viņu aizsniegs mana roka, — Tarzans teica.

Vardi izskanēja ļoti vienkārši, taču Datons jutās priecīgs, ka nav Krampa ādā.

—     Ko tu te, mežā, darīji viens pats? — Tarzans jautāja.

—     Medīju, — amerikānis atbildēja. — Safari pavadoņi mūs atstāja, paņemdami līdzi visu pārtiku un munīciju.- Mums tāpēc nebija ko ēst un šorīt mēs devāmies katrs uz savu pusi medībās.

—     Kas ir tie pārējie? — Tarzans vaicāja. — Kramps, Minskis un Gantrijs?

—    Jā, — Datons apstiprināja. — Kā tu zini viņu vārdus?

—     Meitene pateica. Un vēl sacīja, ka no visiem četriem viņa uzticoties tev vienīgajam.

—     Es neparko neuzticētos Krampam vai Minskim, — Datons piekrita. — Un arī par Gantriju neesmu visai drošs. Pēdējā laikā viņš ar tiem pārāk daudz sačukstas, un prāts viņam kavējas vairāk pie atalgojuma nekā pie mis Pikerolas glābšanas. Redzi, viņas tēvs ir apsolījis tūkstoš mārciņu tam, kurš izglābs meitu.

—     Un piecus simtus par mani, dzīvu vai mirušu, — Tarzans, drūmi smaidīdams, piebilda.

—     Nu, šo summu viņš apsolīja par to cilvēku, kurš ir nozadzis viņa meitu — un kurš mums apgalvoja, ka esot Tarzans no pērtiķu cilts.

—     Kur jūs atstājāt mis Pikerolu, kamēr paši medījat? — Tarzans jautāja.

—     Viņas pie mums vairs nav, — Datons sacīja. — Viņu atkal nolaupīja pērtiķu bars, ko vadīja kāds baltais. Tas būs tas pats, kurš uzdevās par Tarzanu no pērtiķu cilts.

—     Un jūs viņu meklējat? — džungļu cilvēks vaicāja.

—    Jā.

—    Tad mums ir pa ceļam, jo es meklēju meitenes nolaupītāju. Viņš jau ir sagādājis pārlieku daudz nepatikšanu. Es viņu iznīcināšu.

—    Vai tu nāksi mums līdzi? — Datons noprasīja.

—     Nē, — džungļu cilvēks attrauca. — Man nepatīk tavi biedri. Es brīnos, ka trīs vīri, kuri labi pazīst Āfriku, tā riskē, katrs kādu trīssimt mārciņu dēļ — vai, augstākais, piecsimt, ja viņi nogalinātu arī mani. Domāju, ka bez safari pavadoņiem un tikai ar četrām bisēm jums nav itin nekādu izredžu.

—     Viņus urda kas cits, — Datons teica.

—    Kas tad?

—    Ruturi kalnos atrodoties teiksmainas zelta raktuves.

—    Jā, — Tarzans atzina, — par tādām es esmu dzirdējis. Manuprāt, nav šaubu, ka tās patiešam pastāv, tomēr viņi tur nekad nenonāks.

—     Bet tu taču grasies iet uz Ruturi kalniem viens pats! — Datons iesaucās. — Kā tu domā to paveikt, ja tev šķiet, ka mums tas neizdosies pat četratā?

—     Es esmu Tarzans, — džungļu cilvēks sacīja.

Datons apsvēra dzirdēto. Šī cilvēka ramā pārliecība, ka viņš viens pats iespēj to, ko nejaudā izdarīt četri vīri, atstāja dziļu iespaidu. Datonu ietekmeja arī vīrieša drošsirdība, par kuru liecināja tuvcīņā uzvarētais zvēru valdnieks.

—     Es labprat ietu tev līdzi, — Datons ierunājās. — Tu gribi atrast cilvēku, kas nolaupījis mis Pikerolu; tātad, ja tu atradīsi nolaupītāju, es atradīšu meiteni. Tā kā reiz tu viņu jau izglābi, tad esmu drošs, ka palīdzēsi man glābt viņu atkal. Pārējos uz priekšu dzen tikai mantkārība. Ja nebūtu apsolīts atalgojums, viņi ne pirkstu nepakustinātu, lai izpestītu mis Pikerolu. Atraduši zelta raktuves, viņi tūliņ pat pārtrauks meklēt meiteni.

—     Tev droši vien ir taisnība, — Tarzans piekrita.

—     Tad es drīkstu iet tev līdzi? — Datons vaicāja.

—     Bet kā būs ar pārējiem trim?

—     Viņi nodomās, ka man gadījusies nelaime, bet nesāks pat meklēt. No manis viņiem nudien nav nekāda labuma.

—     Labi, — džungļu cilvēks sacīja, — vari nākt man līdzi, ja vien spēsi samierināties.

—     Ar ko tad?

—     Ar to, ka tev būs jābiedrojas ar meža zvēriem. Būs jāmācās domāt un rīkoties ka meža zvēram, un civilizētam cilvēkam tas padodas grūti. Meža zvēri neko nedara aiz mantkārības, un pat atriebība gaužām reti ir viņu dzinulis. Tiem piemīt vairāk cieņas nekā cilvēkam. Tie nogalina vienīgi aizstāvēdamies vai arī tad, kad ir izsalkuši. Tie nemelo, nekrāpjas un ir uzticīgi saviem draugiem.

—     Tu gan augstu vērtē meža zvērus, vai ne? — Datons piezīmēja.

—     Un kāpēc lai tā nebūtu? — džungļu cilvēks attrauca. — Es piedzimu un uzaugu to vidū. Biju jau gandrīz pieaudzis, iekams ieraudzīju cilvēku vai pat aptvēru, ka ir vēl citi radījumi, kas līdzīgi man. Un tikai kā pieaudzis vīrietis pirmoreiz ieraudzīju balto cilvēku.

—     Bet tavi vecāki? — Datons jautāja.

—     Es viņus neatceros, — Tarzans sacīja. — Biju vēl zīdainis, kad viņi nomira.

—     Man šķiet, es saprotu, ko tu jūti pret cilvēkiem, — Datons noteica. — Pats dažkārt jūtu tieši to pašu. Es iešu tev līdzi.

—     Vai tu nevēlies vispirms atgriezties apmetnē?

—     Nē. Viss, kas man pieder, ir man līdzi.

—    Tad iesim.

Tarzans pagriezās un sāka soļot uz ziemeļiem.

Datons viņam sekoja, prātodams, ko gan piedzīvos kopā ar šo savādo radījumu. Sirdī viņš juta zināmu paļavību; bet varbūt tas bija tāpēc, ka pret saviem trim biedriem viņš nekādu paļavību nejuta. Drīz abi nonāca klajumā, kur plūda strauts. Datons nevilšus apsta- jās un satvēra ciešāk bisi, jo klajumā tupēja ducis lielu cilvēkveidīgu pērtiķu — milzīgi, pinkaini mežonīga izskata dzīvnieki. Viņš redzēja, ka, Tarzanam tuvojoties, tie ņurdēdami slienas kājās, tad izdzirda, ka vīrietis runājas ar tiem kādā dīvainā mēlē un dzīvnieki atbildēdami nomierinās.

Tarzans pagriezās un ieraudzīja, ka Datons apstājies.

—     Nāc, — viņš aicināja. — Lai viņi tevi aposta un iepazīst. Es sacīju, ka tu esi mans draugs. Viņi nedarīs tev pari, taču arī draudzīgi nebūs nekad. Netraucē tos, īpaši pērtiķienes un balu.

—    Kas ir balu? — Datons jautāja.

—     Mazu|i, bērni, — Tarzans paskaidroja.

Datons gāja tuvāk; lielie pērtiķi pienāca klāt, apostīja un aptaustīja viņu ar savām cietajām plaukstām. Pēkšņi viens no tiem satvēra bisi un izrāva to Datonam no rokas. Tarzans kaut ko pateica pēr- tiķim, un tas atdeva ieroci viņam.

—     Šaujamieroči tiem nepatīk, — Tarzans brīdināja. — Es pateicu, ka tu to izmantosi vienīgi tādēļ, lai sagādātu barību vai aizsargātu cilti. Pielūko, ka tiešām nelieto bisi nekam citam.

—     Jā, barība, — Datons ieminējās. — Kā tev liekas, vai es šeit tuvuma varētu kaut ko nomedīt? Es gandrīz vai mirstu badā! Pēdējo dienu laikā esmu apēdis tikai dažus augļus.

Tarzans pacēla galvu un ostīja gaisu.

—     Pagaidi tepat, — viņš noteica. — Es atnesīšu tev barību.

To sacījis, Tarzans uzlēca kokā un nozuda lapotnē.

Datons skatījās uz lielajiem, mežonīgajiem dzīvniekiem sev visapkārt un diez cik laimīgs vis nejutās. Tiesa, tie nelikās par viņu ne zinis, taču viņš bija dzirdējis stāstām, ka pērtiķu tēviņi dažkārt satrakojoties bez kāda iemesla. Datons iegrima domās, un pēkšņi viņam uzmācās šaubas. Te bija baltais cilvēks, kurš biedrojās ar pērtiķiem. Balts cilvēks pērtiķu bara pavadībā bija nolaupījis Sandru. Vai tiešām džungļos varēja būt divi šādi radījumi? Vai varēja pieļaut lādu sagadīšanos? Datons sāka apšaubīt Tarzana vārdu patiesīgumu un lūkojās visapkārt, meklēdams kādu zīmi, kas liecinātu par Sandras klātbūtni. Viņš piecēlās un pagājās šurpu turpu, ieskatīdamies aiz krūmiem. Ja nu atrodas kāds pavediens! Stāstu grāmatās allaž atradās kāds pavediens — mutautiņš, no apģērba norauta drānas strēmele, viegls pēdas nospiedums. Neko tamlīdzīgu viņš neuzgāja, tomēr vēl arvien nerimās un klīda pa klajumu, kad atgriezās Tarzans, pār plecu nesdams mazu antilopi.

Tarzans izgrieza medījumam šķiņķa gabalu un pasvieda to Datonam.

—    Vai uguni sakurt proti? — viņš noprasīja.

—    Protu, — amerikānis atbildēja.

—     Nogriez to, ko gribi apēst tagad, — džungļu cilvēks pamācīja, — un pārpalikumu paglabā rītdienai.

—     Es varu sacept arī tavu da|u, — Datons piedāvāja. — Cik tu apēdīsi?

—    Cep vien sev, — Tarzans atteica, — gan es parūpēšos pats.

Viņš uzšķērda medījumu, nogrieza vairākus gabalus, iekšas aiznesa pa vējam un iemeta krūmos. Atgriezies viņš izdalīja pa gabalam katram pērtiķim, kuri, lai gan zālēdāji būdami, palaikam ēd arī ga|u. Tad tie kopā ar Tarzanu nometās turpat zemē un, klusu ņurdēdami, ar ilkņiem sāka plosīt jēlo gaļu.

Datonu pārņēma šausmas, jo šis cilvēks ēda gaļu jēlu tāpat kā dzīvnieki un arī ņurdēja tāpat kā tie. Tas bija baismīgi. Datona bažas auga augumā. Šobrīd viņš par savām izredzēm vairs nedeva ne plika graša.

Kad viņi pabeidza maltīti, bija satumsusi nakts.

—     Es tūlīt būšu atpakaļ, — Tarzans uzrunāja Datonu. — Ierīko sev kaut kur guļvietu. Ja draudēs kādas briesmas, pērtiķi tevi brīdinās.

Tad viņš piekodināja Ungo, lai pielūko, ka cilvēkam nenotiek

nekas ļauns. Ungo piekrītoši ierūcās.

* * *

Bija jau vēls, kad pēdējais no trim vīriem atgriezās apmetnē. Veicies nebija nevienam. Katrs bija salasījis un apēdis dažus augļus un riekstus, taču viņiem kārojās gaļas, labas, svaigas gaļas, kas dotu spēku.

—     Diez kur tas švauksts palicis, — ieminējās Gantrijs. — Domāju, ka šis jau būs klāt, kad pārnāksim.

—     Man nospļauties par to, kur viņš ir, — Kramps noburkšķēja. — Jo ātrāk pienāks brīdis, kad es viņu vairs nemūžam neredzēšu, jo labāk. No tādiem dīkdieņiem nav nekādas jēgas.

—    Tik nejēdzīgs jau viņš nemaz nebija, — Gantrijs iebilda.

—     Uz mata tāds pats kā šie visi! — Minskis atcirta. — Tu tak zini, ko tādi par mums domā! Skatās kā uz padibenēm un attiecīgi arī izturas. Kā es ienīstu visu to nolādēto buržuāziju! Tā ir kapitālisma sistēmas sastāvdaļa, kas atrauj kumosu strādnieku mutēm un mīda proletariātu zem imperiālisma dzelzs papēža!

—     Velns parāvis! — Kramps iesaucās. — Man pašam viņi nepatīk, bet vēl mazāk man patīk šitāds sasodīts boļševiks!

—    Tas tāpēc, ka tu esi kapitālisma produkts, — Minskis turējās pretī. — Varbūt tu pat ej baznīcā un tici Dievam!

—    Aizveries! — Kramps uzbļāva.

—     Paklausieties, — Gantrijs iejaucās, vairāk par visu gribēdams mainīt tēmu, — vai jūs pēcpusdienā dzirdējāt kliedzienu?

—    Jā, — Minskis apstiprināja. — Kā tu domā, kas tur bija?

—     Arī es dzirdēju, — Kramps piebilda. — Izklausījās pēc … nu … es nezinu, pēc kā.

—     Tas atgādināja uzvaras saucienu, — Gantrijs teica. — Iedzimtie man stāstīja, ka tā dažreiz kliedzot pērtiķu tēviņi, nogalinājuši medījumu … Bet nu es likšos uz auss, — viņš piemetināja.

—     Labs ir, — sacīja Kramps. — Es stāvēšu sardzē četras stundas, pēc tam pamodināšu tevi. Tad būs Minska kārta. Pielūkojiet abi, ka neizlaižat uguni un neaizmiegat sardzē!

Minskis un Gantrijs apgūlās turpat zemē, kamēr Kramps piemeta ugunskura sprunguļus un notupās tam līdzās. Valdīja dziļš klusums. Aiz ugunskura gaismas robežas pletās melns tukšums. Visa šīs trijotnes pasaule bija ietverta mazajā sārta gaismas lokā.

Kramps domaja par to, ko iesāks ar atalgojuma naudu, un par bagātībām, kuras cerēja pārnest no teiksmainajām Ruturi zelta raktuvēm, kad klusumu pēkšņi pārtrauca balss, kas atskanēja no tumsas.

—     Ejiet prom! — tā sauca. — Ejiet prom paši uz savu zemi! Ejiet prom, kamēr neesat miruši!

Gantrijs un Minskis kā dzelti pietrūkās sēdus.

—     Velns parāvis, kas tas bija? — Minskis izbiedētā balsī nočukstēja.

12. KARALIS NĀK

Kad Sandra atguva samaņu, viņa gulēja ar bifeļādām noklātā guļvietā. Par viņu, buldurēdams kaut ko pagalam nesaprotamu, bija noliecies augstais priesteris Ruiss, bet notiekošo vēroja četras iedzimto sievietes un gadus deviņpadsmit vecs puisis. Pārbijušies iedzimtie platām acīm blenza uz viņu un, ieraudzījuši meitenes plakstus paveramies, nokrita ceļos un parmeta sev krustu.

Ruiss palocīja galvu.

—     Es atvedu viņu atpakaļ no debesīm, mani bērni, — viņš pavēstīja. — Kopiet viņu labi! Tā pavēl Kristoforo da Gama, Alentaho karalis, un Ruiss, augstais priesteris.

Viņš pārmeta krustu un izgaja no telpas. Iedzimtie palika stāvam uz ceļiem.

—     Piecelieties, — Sandra ierunājās, taču tie nekustējās. Viņa pamēģināja vēlreiz — suahili valddā, un ļaudis piecēlās.

—    Kas jūs esat? — viņai tai pašā valodā jautaja.

—    Tavi vergi, — atbildēja puisis.

—    Kāpēc jūs esat tik nobijušies? — meitene noprasīja.

—     Mums bail atrasties tik tuvu dievietei, — puisis paskaidroja. — Nenogalini mūs! Mēs tev uzticīgi kalposim.

—    Zināms, ka es jūs nenogalināšu. Kāpēc jūs domājat, ka es to darišu?

—      Augstais priesteris nogalina daudz iedzimto un nomet tos Aien- taho sargiem. Dieviete taču gribētu nogalināt vēl vairāk ļaužu nekā augstais priesteris, vai ne?

—     Es nevienu negribu nogalināt. Nebaidieties no manis. Kā tevi sauc?

—     Kjomja, — jauneklis atbildēja. — Ka lai mēs tev pakalpojam, dieviete?

Sandra apsēdās uz guļvietas malas un paskatījās apkārt. Telpa bija plaša un gandrīz tukša. Vienīgās mēbeles bija vienkāršs galds un daži soli. Grīda bija noklāta ar bifeļu un lauvu ādām. Logu vietā divas šauras, neiestiklotas lūkas. Vienā telpas pusē atradās liels kamīns. Kamēr viņa ir dieviete, Sandra nosprieda, derētu gūt no tā lielāko iespējamo labumu.

—    Kjomja! — viņa pasauca.

—    Jā, dieviete?

—     Es gribu nomazgāties, uzvilkt tīras drānas un paēst. Esmu pagalam izsalkusi.

Iedzimtie izskatījās pārsteigti, un Sandrai ienāca prātā, ka viņi varbūt domā — dieviete nevar būt izsalkusi vai arī viņai vispār nav vajadzīga barība.

Kjomja pagriezās pret vienu no meitenēm.

—     Sagatavo peldi! — viņš tai uzsauca. Tad pavēlēja otrai: — Ej atnes ēdienu! Es pasniegšu dievietei tērpu.

Pēc brīža trīs meitenes ieveda Sandru blakustelpā, kur uz ogļu pannas sila katls ar ūdeni. Meitenes viņu izģērba un divas sāka mazgāt, kamēr trešā sukāja viņai matus. Sandra jau sāka justies kā īsta dieviete.

Drīz ienāca Kjomja, nesdams tērpu; un tas patiesi bija tērps, nevis kāds parasts apģērba gabals. Kjomja acīmredzot savu mūžu nebija dzirdējis par smalko toni, jo ienāca telpā nepieklauvējis un, šķiet, nemaz nemanīja, ka Sandra ir gluži kaila. Viņš noklāja tērpu uz sola un aizgāja, bet trīs meitenes sāka Sandru post. Vispirms tās uzvilka viņai apakšģērbu no mīksti izmiecētas trušādas, bet tam pāri — svārkus no smalka zelta tīkla, ar šķēlumu vienos sānos. Divr bagātīgi izrotāti zelta diski balstīja viņas krūtis. Sandaļu siksniņas bija nosētas ar zelta knie- dītēm. Vēl tur bija zelta diadēma, kā arī kāju sprādzes, aproces un gredzeni no šī paša metāla.

Sandra gan saprata, ka viņas tērps ir mazliet vairāk neka dekoltēts, taču, tā kā neviena sieviete, ko viņa bija redzējusi Alentaho, virs jostasvietas vispār nevalkāja neko, tad Sandra nolēma, ka ir visai atturīgi ģērbusies. Turklāt — vai gan viņa varēja spriest par to, kā jātērpjas dievietei? To neviens nezinātu pat slavenākajos modes namos.

Pelde bija Sandru atsvaidzinājusi un uzmundrinājusi, un tagad savās krāšņajās drānās viņa gandrīz vai spēja justies kā dieviete. Taču, lai pūlētos kā pūlēdamās, viņa nespēja izdzēst no atmiņas briesmīgo ainu, kuru bija vērojusi troņa zālē. Visu savu mūžu viņa redzēs acu priekšā žēlo figūriņu uz altāra un dzirdēs kliedzienus un mokošās elsas.

Nākamajā telpā viņai bija uzklāts galds, un, kamēr viņa ieturēja maltīti, visi pieci vergi grozijās turpat apkārt, padodami te šo, te to.

Galdā bija svaigi augļi, saknes un sautējums — kā viņa vēlāk uzzināja, no bifeļa gaļas. Tas bija stipri vircots un ļoti garšīgs; vēl tika pasniegts biezs vīns, kurš Sandrai atgādināja portvīnu, un stipra, melna kafija. Alentaho karalis acīmredzot dzīvoja, cepuri kuldams. Kāds tur brīnums, ka viņš tik resns.

Brīdī, kad Sandra beidza savu maltīti, ieskanējās taures, durvis atsprāga vaļā un ienāca karalis.

Sandra Pikerola bija apķērīga. Citādi viņa būtu cēlusies kājās un palocījusies, bet tai pašā mirklī, kad aptvēra, ka tas ir karalis, viņa atcerējās, ka pati taču ir dieviete. Un tāpēc palika sēžam.

Karalis tuvojās, pielieca celi un pārmeta krustu.

—    Jūs varat apsēsties, — Sandra sacīja. Viņa runāja suahili valodā, cerēdama, ka to karalis sapratīs, turklāt pateica šos vārdus pietiekami ātri, lai viņš nepagūtu apsēsties bez atļaujas. Labāk norādīt karalim viņa vietu jau pašā sākumā.

Da Gama izskatījās mazliet pārsteigts, tomēr apsēdās uz sola viņai iepretim; pēc tam pavēlēja vergiem atstāt telpu.

—     Kjomja paliks, — Sandra uzstāja.

—     Bet es liku, lai viņš iet, — karalis iebilda.

—    Viņš paliks, — valdonīgi noteica dieviete Sandra.

Da Gama paraustīja plecus. Viņš acīmredzot bija atradis īstu dievieti.

—     Ka vēlaties, — viņš sacīja.

Nabaga Kjomja izskatījās gaužām apjucis. Uz pieres viņam spīgoja sviedru lāses un ap redzokļiem ievizējās acu baltumi. Tas bija visai sarežģīti — izvairīties nokaitināt dievieti, reizē nenokaitinot karali.

—    Vai jūs labi apkalpoja? — da Gama jautāja. Viņa skatiena priekšā Sandra jutās kā izģērbta.

—    Ļoti labi, — viņa atbildēja. — Mani vergi ir ārkārtīgi uzmanīgi. Mani nomazgāja, ietērpa un pēc tam pasniedza cienastu. Tagad es vēlos vienīgi atpūsties, — viņa ar uzsvaru piebilda.

—    Kur dievs jūs atrada? — karalis vaicāja.

—     Kur gan var atrast dievieti? — Sandra attrauca.

—    Tad viņš laikam būs runājis patiesību, — karalis noteica.

—     Ko tad viņš teica? — meitene pajautāja.

—     Viņš teica, ka jūs pie viņa esot atsūtīta tieši no debesīm.

—    Dievs zina, — Sandra pavēstīja.

—    Jūs esat ļoti skaista, — karalis sacīja. — Kā jūs sauc?

—    Mani sauc Sandra. Bet jūs varat saukt mani par Svēto vai par Dievieti. Vienīgi dievi drīkst uzrunāt mani par Sandru.

—     Uja, ūja, — vīrietis teica. — Būsim draugi! Un neturēsimies pie ceremonijām. Galu galā es esmu karalis. Varat saukt mani par Krišu, ja vēlaties.

—     Nevēlos, — viņa atcirta, — un saukšu jūs par da Gamu. Starp citu, da Gama, kā jūs tikāt pie šī vārda?

—     Es esmu Kristoforo da Gama, Alentaho karalis, pirmā Kristoforo da Gamas, Vasko da Gamas brāļa, tiešs pēctecis.

—    Kāpēc jūs tā domājat?

—     Kāpēc es tā domāju! — karalis izsaucās. — Tas ir ierakstīts Alentaho vēsturē! Četrsimt gadu tēvi to stāstījuši dēliem!

—     Ja vien atmiņa mani neviļ vai vēsture nemelo, tad Kristoforo da Gamu, Vasko da Gamas brāli, sakāva musulmaņi un pēc tam nogalināja līdz ar visiem viņa četrsimt piecdesmit musketieriem. Vismaz da Gama tika notiesāts uz nāvi.

—     Tad jūsu vēsture melo, — karalis paziņoja. — Kristoforo da Gama kopā ar pusi savu musketieru izglābās. Musulmaņu orda trenca viņus uz dienvidiem, kamēr viņi beidzot atrada patvērumu. Viņi ieguva vergus un pārticību; pirmajos simt gados viņi un viņu pēcnācēji uzcēla šo pili. Taču musulmaņi apmetās ielejas otrā pusē un pastāvīgi karoja ar Alentaho. Viņu pēcteči tur mīt joprojām un bez mitas karo ar mums, izņemot tos brīžus, kad mēs karojam ar viņiem.

—     Alentaho, — meitene ieminejās, — ļoti pazīstams vārds; tomēr es īsti neatceros …

—     Ta sauca apvidu, no kura cēlušies da Gamas, — karalis paskaidroja, un nu viņa atminējās.

—    Ak, jā, tā ir province Portugālē!

—     Portugāle, — viņš atkārtoja. — Jā, tā mūsu vēsturē ir pieminēta. Kādreiz es domāju, ka došos ceļā, iekarošu pasauli un atradīšu Portugāli, bet tepat Alentaho ir ļoti patīkami. Kādēļ lai es dotos sazin kur pie kailiem barbariem, kuri turklāt droši vien ēd šausmīgu barību?

—     Manuprāt, jūs rīkojaties gudri, — Sandra uzslavēja. — Bez šaubam, pasauli iekarot nebūtu vērts. Jā, starp citu, vai jūs vēl aizvien neesat uzvarējis tos musulmaņus ielejas viņā pusē?

—    Zināms, ka ne, — da Gama steigšus atbildēja. — Ja es tos uzvarētu, mums nebūtu ar ko karot un dzīve kļūtu pārlieku garlaicīga.

—     Līdzīgas jūtas laikam valda visā pasaulē, — meitene piezīmēja. — Bet tagad, da Gama, jūs varat iet. Es vēlos atpūsties.

Da Gama paraudzījās viņā no puspievērtu plakstu apakšas.

—    Šoreiz es iešu, — viņš noteica, — tomēr mēs kļūsim draugi. Ļoti labi draugi. Jūs varat būt dieviete, taču reizē jūs esat arī sieviete.

Atstājis Sandras istabu, karalis gaitenī sastapa Ruisu.

—    Ko tu te dari, Kris? — augstais priesteris noprasīja.

—    Nu tu sāc atkal, — da Gama gaudās. —Varētu nodomāt.

ka tu te esi karalis. Vai šī nav mana pils? Vai es taja nedrīkstu staigat, kur tīk?

—     Es tevi gan pazīstu, Kris! Tā ka tu man turētos tālāk no dievietes! Es jau redzēju, kā tu šodien uz viņu skatījies.

—     Nu un tad? — da Gama atcirta. — Es esmu karalis. Vai es nesēžu vienādā augstībā ar dievu un viņa dievieti? Es esmu tikpat svēts kā viņi. Esmu gan dievs, gan karalis; un dievi nedara aplamības.

—     Nieki! — augstais priesteris iesaucās. — Tu zini tikpat labi kā es, ka viņš nav nekāds dievs un viņa nav nekāda dieviete! Liktenis atsūtīja šo vīrieti no debesīm — nezinu, kā; taču esmu pārliecināts, ka viņš ir tāds pats mirstīgais kā tu vai es. Pēc tam tev iešāvās prātā, ka, valdot pār viņu, tu varēsi valdīt pār baznīcu, jo zini, ka tas, kurš valda pār baznīcu, valda arī pār valsti. Tu mani apskaudi, tas arī viss! Un tad izprātoji, ka vajag vēl arī dievieti, ar kuras palīdzību divkāršot varu. Jā, nu tev viņi ir, bet man viņi noderēs gluži tāpat kā tev. Ļaudis jau tic tiem abiem, un, ja es pie viņiem aizietu un sacītu, ka tu esi nodarījis meitenei pāri, tad viņi saraustītu tevi gabalos. Starp citu, vai zini, Kris, ļaudis tevi diez kā neieredz, un pietiek augstmaņu, kuri uzskata, ka da Serra būtu labāks karalis.

—    Csst! — da Gama nošņāca. — Nerunā tik skaļi! Kāds var noklausīties. Bet nestrīdēsimies, Pedro. Mums ir kopīgas intereses. Ja Osorio da Serra kļūs par Alentaho karali, tad Pedro Ruiss mirs mīklainā nāvē un par augsto priesteri kļūs priesteris Kvesada. Viņš pat var kļūt par augsto priesteri jau manas valdīšanas laikā!

Ruiss, tikko manāmi nobālējis, nikni saviebās. Tad pasmaidīja un uzsita karalim pa plecu.

—     Nestrīdēsimies, Kris, — viņš teica„— Es jau domāju tikai par tavu labklājību. Bet tu, protams, esi karalis, un karalis nedara aplamības.

13. CILVĒKĒDĀJU GŪSTĀ

Naktī, kad no tumsas atskanēja balss, Gantrijs bija slikti gulējis. Balss bija ierunājusies tikai vienu reizi, taču šajā naktī, aizvadītā bez miega, Gantrijs to bija dzirdējis vēl un vēlreiz. Tas bija pirmais, kas viņam ienāca prātā pamostoties. Kramps un Minskis jau bija kājās.

—     Labāk sāksim kustēt, — Minskis sacīja. — Šodien jānomedī kaut kas, ko likt uz zoba.

—    Kā jums liekas, kas tas bija? — Gantrijs jautāja.

—     Kas man liekas un kas bija? — Kramps noprasīja.

—    Tā balss naktī.

—    Kā lai es to zinu?

—     Tā runāja suahili valodā, taču pēc iedzimtā balss neizklausījās, — Gantrijs turpināja. — Tā pavēlēja mums iet atpakaļ, citādi mēs tikšot nogalināti.

—     Kā tad balss var nogalināt? — Minskis norūca.

—    Šai balsij piemita vēl kāda īpašība, — Gantrijs teica. — Man neliekas, ka tā bija cilvēciska.

—     Blēņas! — Kramps iesaucās. — Ejam. Jāsāk kustēties.

—     Uz kurieni tu iesi? — Gantrijs vaicāja.

—     Un kā tev šķiet? Uz Ruturi kalniem, protams!

—    Tad es neeju līdzi, — Gantrijs paziņoja. — Es jūtu, kad man pietiek, un nu es griezīšos atpakaļ.

—    Tā jau es domāju, tu esi gļēvulis, — Kramps nošņāca.

—    Sasodīts, domā, ko gribi, — Gantrijs attrauca. — Es griežos atpakaļ.

—    Manis pēc, — Kramps sacīja. — Par vienu mazāk pie atalgojuma dalīšanas.

—     Miroņi naudu nemaz nevar notērēt, — Gantrijs piezīmēja.

—     Aizveries! — Minskis uzbrēca.

—     Un vācies pie velna! — Kramps viņam pievienojās.

—    Vākšos ari, — Gantrijs noteica, iekāra bisi elkonī un sāka soļot uz dienvidiem.

Pirms Gantrijs nozuda skatienam, viņš pagriezās un paskatījās atpakaļ uz abiem bijušajiem biedriem. Vai viņš nojauta, ka pēdējo reizi redz balto cilvēku sejas?

Pēc divām dienām varuturi bungas aicināja ciltsbrāļus uz mielastu.

* * *

Kad Tarzans aizgāja, atstādams Datonu vienatnē ar pērtiķiem, amerikānis lūkoja iemigt, taču prāts tik rosīgi atdzīvināja nesenos piedzīvojumus un centās atrisināt vismaz dažas no mulsinošajām mīklām, ka iegrimt miegā viņš nespēja.

Jo vairāk Datons domāja par Tarzanu un pērtiķiem, jo dziļāka kļuva pārliecība, ka Tarzans ir tas pats cilvēks, kurš nolaupījis Sandru. Bet kādēļ Tarzans izturējās tik draudzīgi? Varbūt tikai izlikās, lai pēcāk atbrīvotu savu gūstekni pret izpirkšanas maksu, kas, pēc Datona nule radušās pārliecības, bija īstais iemesls Sandras nolaupīšanai, ja vien šis cilvēks patiesi nebija nepieskaitāms ārprātīgais.

Jebkurā gadījumā viņš nevarēja neko iegūt, palikdams kopā ar Tarzanu, jo cerība izglābt Sandru būtu atkarīga no tā, vai viņš nokļūs pie meitenes pirms Tarzana.

Pēdīgi Datons nosprieda, ka vienīgais glābiņš ir — aizbēgt no šī ārprātīgā un vienam doties uz Ruturi kalniem. Tā kā patlaban Tarzans bija prom, izdevīgāku brīdi nemaz nevarēja vēlēties.

Datons piecēlās un sāka lēnām virzīties prom no pērtiķiem. Tie nedaudzie, kuri vēl nebija aizmiguši, nepievērsa viņam nekādu uzmanību, un mirkli vēlāk viņš jau bija nozudis mežā.

Zvaigznes, kuras ik pa laiciņam pamirdzēja starp koku zariem, palīdzēja saglabat pareizo virzienu. Nospriedis, ka dienā šim pašam nolūkam kalpos mazais kabatas kompass, Datons taustījās uz priekšu nakts tumsā, — bezpalīdzīgs radījums, kurš tikai daļēji apzinās savu bezpalīdzību. Kamēr viņš palēnām gāja uz ziemeļiem, Tarzans no pērtiķu cilts atsteidzās uz lielo pērtiķu apmetni, kur tūliņ atklāja, ka amerikānis nozudis. Pārliecinājies, ka nekur tuvumā Datona nav, Tarzans skaļi sauca viņa vārdu, taču atbildes nebija. Nu Tarzans pamodināja pērtiķus un izvaicāja tos. Divi bija redzējuši, ka tarmangani aiziet no apmetnes. Tomēr neviens nezināja neko vairāk. Varētu nodomāt, ka dzīvnieki tīšām atbrīvojušies no cilvēka un tagad melo Tarzanam, jo bija skaidri izradījuši, ka šis cilvēks viņiem nepatīk un tā klātbūtne nav vēlama; bet Tarzans zināja, ka dzīvnieki nemelo.

Tarzans steidzās reti. Džungļu iemītniekiem laiks nenozīmē neko. Viņš zināja, ka beigu beigās panāks viltvārdi un iznīcinās to, taču nebija būtiski, vai tas notiks šodien, rīt vai nākamajā mēnesī. Tāpēc Tarzans un viņa pinkainie pavadoņi nesteidzīgi virzījās uz Ruturi kalnu pusi, un pērtiķi gādāja barību, kamēr cilvēks dienvidus karstumā gulēja, laiski kavēdamies sapņos.

Gluži citādi klājās jaunajam amerikānim, kurš sasprindzināja spēkus līdz galējai robežai, lai sasniegtu savu mērķi, iekams viņu panāk cilvēks, kuru viņš uzskatīja par ārprātīgu un par bīstamu kā sev, tā Sandrai Pikerolai.

Neilgajā laikā, ko viņš bija pavadījis Āfrikā, Datonam blakus aizvien bija atradies kāds, kura pieredze šeit bija daudz lielākā un uz kuru varēja paļauties. Tieši tāpēc džungļos pavadītajās nedēļās Datons neko lielu iemācījies nebija un palika nevarīgs, neaizsargāts gan pret pārsteigumiem, gan pret uzbrukumiem un klīda pa mūžamežu, neapzinādamies briesmas, kas uzglūnēja no visām pusēm.

Ziloņi, degunradži, bifeļi, leopardi un lauvas Āfrikā nebūt neslēpjas aiz katra krūma. Cilvēki ir šķērsojuši visu kontinentu, neierau- dzīdami nevienu pašu lauvu; tomēr allaž pastāv iespēja nejauši sastapt kādu no šiem bīstamajiem zvēriem, un tam, kurš grib palikt dzīvs, vienmēr jābūt modram.

Kustēties klusu nozīmē kustēties ar vislielāko drošību, jo troksnis pavēsta ar asu dzirdi apveltītajam ienaidniekam par cilvēka tuvošanos, reizē neļaudams cilvēkam sadzirdēt trokšņus, ko izraisa dzīvnieks.

Datons prātoja par savām problēmām un tāpēc, iespējams, nemaz neatskārta, ka ik pa laiciņam uzsvilpo kādu melodiju vai pat iedziedas. Taču, ja to neatskārta viņš, tad pienāca brīdis, kad to sadzirdēja ducis melnīgsnēju karavīru. Viņi apstājās, ieklausījās un sāka sačukstēties; pēc tam nozuda pamežā abpus takai un, kad Datons nonāca viņiem līdzās, tie izsteidzās no paslēptuves, ielenca vientuļo ceļinieku un draudīgi pavērsa pret viņu šķēpus. Viņš ieraudzīja zelta rotaslietas un apvīlētos zobus un pēc kādreiz dzirdētā saprata, ka ir saticies ar varuturi cilvēkēdājiem. Pirmā doma bija — glābties ar bises palīdzību, tomēr gandrīz tai pašā mirklī Datons apjauta, cik veltīga būtu pretošanās, turklāt šo kārdinājumu tūliņ iznīcināja kāds briesmīga izskata karotājs, izraudams ieroci viņam no rokām.

Pēc tam iedzimtie izturējās pret viņu visai rupji, sizdami un bakstīdami ar saviem šķēpiem, sasēja viņam rokas uz muguras, ap kaklu apmeta virvi un veda Datonu atpakaļ pa to pašu ceļu, kuru viņš nule bija mērojis, līdz sasniedza taku, kas nogriezās uz austrumiem, uz varuturi ciemu.

Tarzans no ziemeļiem nāca pa to pašu taku, pa kuru uz dienvidiem virzījās varuturi ar savu gūstekni; taču viņš gāja lēni, tik lēni, ka nebija šaubu — mežoņi nogriezīsies uz austrumiem, pirms Tarzans būs sasniedzis krustojumu. Tik tuvu Datonam bija iespējamā palīdzība.

Datons aptvēra stāvokļa nopietnību. Viņš atskārta, ka ir kritis cilvēkēdāju gūstā. Kā gan varētu tos pārliecināt, lai palaiž viņu vaļā? Vienīgais, kas Datonam ienāca prāta, bija izpirkšanas maksa, taču, ieraudzījis zelta rotaslietas, ar kuram bija izgreznojušies gūstītāji, viņš saprata, ka tas ir veltīgi. Arī no draudiem nebūtu nekāda labuma, jo viņi mita pārak dziļi Āfrikas vidienē, lai kaut ko zinātu par balto cilvēku likumu vai tā spēku; un, pat ja būtu kāds arguments, ar kuru Datons spētu mežoņus pārliecināt vai pierunāt viņu atbrīvot, tad kā gan lai viņš to izteiktu nedaudzajos suahili vārdos, kurus prata?

Tomēr viena cerība vēl atlika. Datons zinaja, ka ārprātīgais Tarzans iet no ziemeļiem uz Ruturi kalniem. Viņš bija paglābis Sandru Pikerolu no šiem pašiem cilvēkēdājiem. Vai tad viņš neatrastu līdzekļus, lai paglabtu arī Datonu? Bet varbūt Datons pats, pamezdams Tarzanu, bija zaudējis jebkuras tiesības uz viņa palīdzību?

Datona prātā šaudījās šīs drūmās domas, kad varuturi nogriezās pa kreisi, citā takā, un amerikanim pamira sirds, jo nu vairs cerības nepalika.

Karotājs, kurš bija atņēmis Datonam ieroci, gauži lepojās ar savu ieguvumu, nemitīgi aptaustīja bisi un spēlējās ar to, kamēr netīšām uzvilka un nospieda gaili. Ta ka stobrs bija pavērsts pret vīru, kurš soļoja pa priekšu, tad tieši viņam iznākums bija visnelaimīgākais, taču savu neveiksmi viņš, par laimi, nepaguva novērtēt, jo lode izšāvās tieši caur viņa sirdi.

Nelaimes gadījums lika visiem apstāties, un sākās satraukta pļāpāšana, kuras laika nogalinātā brālis apveltīja Datonu ar vairākiem šķēpa roktura belzieniem, un Datons pats būtu dabūjis galu, ja neiejauktos bara vadonis, gudri piezīmēdams, ka nogādāt cepeti ciemā vieglāk būs uz paša kajam, nevis nēšus.

Vēl vairāk laika pagāja, darinot rupjas nestuves, kuras aiznest mirušo atpakaļ uz ciemu; no jautra līdzbiedra tas nu bija pārvērties par nākošo maltīti, un šis apstāklis ievērojami mazināja pakaļpalicēju sēras. Manuprāt, jūs paši varat iztēloties, kā būtu, ja jūs justu milzīgu izsalkumu un nomirtu jūsu bagātais tēvocis, un jūs ne vien mantotu viņa bagātību, bet piedevām drīkstētu radagabalu apēst. Taču šis salīdzinājums, protams, nekur neder, jo bagāta tēvoča jums droši vien nemaz nav, un, ja ari būtu, tad viņš drīzāk novēlētu savu mantu kādiem misionāriem — kā kukuli Svētajam Pēterim par vārtu atslēgšanu.

Pirms došanās ceļā varuturi atraisīja Datonam rokas un pavēlēja ķerties pie nestuvēm, uz kurām gulēja līķis.

14. «… TAD ATVĒRĀS DURVIS …»

Karalis aizgāja, un vergi saposa Sandru gulētiešanai. Viņi nodzēsa lāpu, kura bija apgaismojusi telpu, un Kjomja nogūlās uz sliekšņa pie durvīm, kas veda uz gaiteni. No tālienes tikko dzirdami skanēja Alentaho sargu rēcieni, kad pārgurusī meitene iegrima snaudā.

Nākamā diena pagāja bez starpgadījumiem. Sandra neredzēja ne karali, ne Ruisu. Divu karavīru apsardzībā un Kjomjas pavadībā viņa pēcpusdienā devās pastaigā. Apmetuši pusloku ap pili, viņa ieraudzīja ciemu, kas sastāvēja no salmiem apjumtām būdām un stiepās no pils vaļņa tālāk līdzenumā. Tur dzīvoja vienkāršie ļaudis — zemnieki, gani, amatnieki un parastie karavīri. Cieminieku bija daudz, un, kad Sandra gāja garām, tie krita ceļos un meta krustus. Kjomja jutās varen lepns.

Vienā ciema malā atradās plaši aploki ar bifeļu bariem. Tos redzēdama, Sandra brīnījās, jo aizvien bija domājusi, ka Āfrikas bifelis ir mežonīgs, nepieradināms dzīvnieks, varbūt pat bīstamākais no visiem Melnā kontinenta zvēriem.

—     Bet kur gan tos var izmantot? — viņa jautāja Kjomjam.

—     Tie ir kara bifeļi, — puisis paskaidroja. — Mums ir vēl daudz vairāk, bet tos gani pašlaik aizdzinuši ganibās. Šos izmanto Alentaho karavīri, kad dodas karā pret musulmaņiem.

—     Musulmaņi — kas tie tādi? — Sandra vaicāja.

—     Tie ir mani ciltsbrāļi, — Kjomja atbildēja. — Mēs dzīvojam kalnu ciemā līdzenuma viņā pusē. Dažreiz nokāpjam lejā, lai sirotu, medītu vai zagtu Alentaho bifeļus. Mēs esam gailas, bet mūs dēvē par musulmaņiem. Nezinu, kāpēc. Arī mēs karā izmantojam bifeļus. Pirms trim lietiem es piedalījos gailu sirojumā. Toreiz alentaho mani sagūstīja un padarīja par vergu.

—    Vai visus šos bifeļus viņi taupa karam? — Sandra jautāja.

—     No tiem dabū arī gaļu, pienu un ādas. Alentaho un mums tie ir ļoti vērtīgi. Manam tēvam piederēja daudz bifeļu. Viņš bija bagāts cilvēks. Nogalinājuši bifeli, alentaho nezaudē neko, jo to, ko nevar izlietot paši, nosviež no lielas klints lauvām.

Todien Kjomja pastāstīja daudz ko. Un izstāstīja arī par bagātīgajām zelta raktuvēm kalnos aiz ielejas.

—     Zelta tur ir tik daudz, ka no turienes reizumis atnes gabalus cilvēka galvas lieluma, — un tas ir tīrs zelts! Nereti bifelis nemaz nevar panest to zelta daudzumu, kas savākts vienā pašā dienā, tomēr iegūt zeltu alentaho nenākas viegli, jo raktuves atrodas kalnos netālu no mūsu ciema, un gandrīz vienmēr, kad viņi atnāk rakt, mēs viņiem uzbrūkam.

Tai vakarā pēc maltites pie Sandras durvīm atskanēja klauvējiens. Tas viņu pārsteidza, jo līdz šim neviens nebija klauvējis pie durvīm. Visi, kas vēlējās, nāca iekšā bez kādām ceremonijām.

Meitene atsaucās; tad atvērās durvis un telpā ienāca cilvēks, kuru dēvēja par dievu.

Ieraudzījusi viņu, Sandra atcerējās karaļa apciemojumu un nosprieda, ka šis vīrietis nācis tāda pašā nolūkā.

Viņš pārlaida skatienu telpai.

—    Šķiet, viņi ir parūpējušies par tavām ērtībām, — viņš paziņoja.

—    Jā, — Sandra atbildēja. — Ja vien viņi liktu mani miera.

—    Ko tu ar to domā? — vīrietis nesaprata.

Sandra pastāstīja par kara|a apmeklējumu un tuvināšanās centieniem — drīzāk, lai brīdinātu vīrieti, nevis kada cita iemesla dēļ.

—     Zvērs! — viņš iesaucās. Tad maigi uzlika plaukstu uz Sandras rokas. — Vai tu spēsi man piedot, ka atvedu tevi šurp? Es jūtos vainīgs — bet allaž esmu tāds kā apjucis. Nekad īsti nezinu, kāpēc kaut ko daru. Viņi man liek, un es daru, bet kādēļ? Vai tad es neesmu dievs? Jā, es esmu dievs un tomēr esmu nodarījis pāri tev, vienīgajam cilvēkam pasaulē, kuru nevēlētos sāpināt. Bet varbūt vēl varu labot savu kļūdu?

—     Kā? — Sandra atjautāja.

—     Mēģinot aizvest tevi no šejienes, — vīrietis atbildēja.

—    Vai tiešām tu to darītu?

—    Tavā laba, Sandra, es izdarīšu visu. Pasaulē nav nekā tāda, ko es nebūtu ar mieru izdarīt tavā labā.

Viņa balss tonī un acis jautās kaut kas līdzīgs brīdinājumam, tomēr pēkšņi, pirmo reizi, meitene vairs nebaidījās no viņa.

Abi runājas kādu pusstundu, tad vīrietis novēlēja Sandrai labunakti un aizgāja, bet viņai vēl vairāk nekā iepriekš bija jālauza galva par šo cilvēku. Sandra juta, ka nožēla par viņas nolaupīšanu ir patiesa. Bija arī gluži skaidrs — viņš tiešām uzskatīja, ka bijis spiests to darīt un tolaik nebija varējis atteikties pakļausit karalim. Sandra zināja, ka tagad ir citādi. Šī maldīgā uzticība da Gamam vīrieti vairs nesaistīja.

Pēc viesa aiziešanas Sandra sēdēja un prātoja par viņu. Šis vīrietis, bez šaubām, bija mikla, kurai viņa nespēja rast atminējumu. Viņas interese par šo cilvēku auga augumā. Sākumā viņa bija to nikni ienīduši par nodarīto, pēc tam naids bija pārvērties aizvainojumā, bet vēlāk, vīrieti sastopot biežāk, viņas attieksme sāka mainīties, līdz patlaban viņa apjauta, ka cenšas atrast viņam aizbildinājumus. Tas Sandru mazliet sadusmoja, jo viņa nespēja izprast savu nostāju vai arī atrast saprātīgu izskaidrojumu šī Vīrieša nostājai pret sevi. Meitene centās analizēt šo to no viņa sacītā un ikreiz nonāca pie viena un tā paša pieņēmuma, taču tas bija tik smieklīgs, ka viņa nespēja tam noticēt. Tomēr — vai tad tas, ka šis vīrietis viņu mīl, bija tik smieklīgi? Abi ilgu laiku bija pavadījuši kopā. Sandra zināja, ka viņa ir pievilcīga meitene un bez tam vienīgā baltā sieviete, kuru viņš visās šajās nedē|ās redzējis. Sandra bija pārliecināta — lai kādas būtu šī vīrieša jūtas pret viņu, tās nediktēja tīri dzīvnieciska kaislība. Viņa tik ilgi bija atradusies šī cilvēka varā un pieredzējusi no viņa tikai pieklājīgu izturēšanos.

Meitene prātoja, vai šis savādais vīrietis patiešām viņu mīl, un tad pēkšņi vaicāja sev, ko pati par to domā.

Atstājis meitenes istabu, vīrietis, kuru dēvēja par dievu, devās pats uz savējo, kura atradās gaiteņa galā. Atvērdams durvis, viņš neviļus pameta skatienu atpakaļ un pamanīja, ka tobrīd gaitenī ienāk Ruiss.

Virietis vēroja priesteri un redzēja, ka tas dodas uz Sandras istabu. Tad iegāja savā miteklī un aizvēra aiz sevis durvis.

Sandras kalpi apģērba viņu, lai sapostu naktsguļai, kad istabas durvis atvērās un ienāca augstais priesteris Ruiss.

—     Ko gan jūs iedomājaties, — meitene uzsauca, — ienākdams manās telpās bez atļaujas?

Ruisa lūpas savilkās nicīgā smaidā.

—     Neizturieties pret mani tik augstprātīgi, — viņš attrauca. — Ja jūs savās telpās vakaros varat izklaidēt dievu, tad noteikti varēsiet izklaidēt arī viņa augsto priesteri. Jūsu zināšanai, pilī uz katra soļa ir mani spiegi, un viens no tiem man pastāstīja, ka dievs ir nācis šurp un pavadījis te ilgu laiku. Viņš būs aizgajis tieši pirms manas ierašanās.

—    Vācieties ārā! — meitene pavēlēja.

—     Ūja, ūja, būsim taču draugi, — augstais priesteris aicināja. — Ja būsiet laipna pret mani, tad varēsiet dabūt gandrīz visu, kas atrodams Alentaho, — un mēs abi kopā varēsim pārvaldīt šo valsti.

—    Arā! — viņa atkārtoja.

Priesteris glūnīgi tuvojās viņai.

—    Nepieskarieties man! — Sandra iekliedzās, atlēkdama sāņus.

Vīrietis sagrāba viņu aiz rokas un vilka sev klāt, kamēr Kjomja un

četras verdzenes pārbijušies tupēja kaktā.

—    Kjomja, palīgā! — meitene sauca.

Mirkli vilcinājies, Kjomja pietrūkās kājās un skrēja uz guļvietas pusi. Ruiss izdzirda viņa soļus un apcirtās, joprojām nelaizdams Sandru vaļā. Ar brīvo roku viņš spēcīgi iesita jauneklim pa seju, notriekdams viņu gar zemi.

Kjomja pielēca kājās.

— Liec mierā manu dievieti! — viņš iekliedzās. — Liec viņu mierā, vai es tevi nogalināšu!

Tad puisis metās virsū priesterim.

Ruisam nācās palaist Sandru vaļā un cīnīties ar gailu vergu. Pārākums bija augstā priestera pusē, jo viņš acumirkli bija izrāvis no mantijas dunci un tagad ietrieca to dziļi Kjomjam sirdī. Viena no verdzenēm kaktā spalgi iespiedzās — viņa bija mīlējusi Kjomju.

Sandra centās izvairīties no Ruisa un sasniegt durvis, taču viņš atkal satvēra meiteni un aizvilka viņu uz guļvietu. Sandra sita un spēra, bet priesteris lēnām lieca viņas augumu atpakaļ — un tad atvērās durvis.

15. «… ATBRĪVOJIET BALTO!»

Lielie pērtiķi meklēja barību — banānus, maigus dzinumus un, ja gadījās, pa sulīgam kāpuram. Tarzans piecēlās un izstaipījās.

—    Nāciet! — viņš tos aicināja. — Tagad iesim.

Viņš sāka nesteidzīgi soļot pa taku uz dienvidiem, kad viņa dzirdi aizsniedza bises šāviens. Tas būs Datons, Tarzans nodomāja. Vai viņš medī? Vai varbūt nokļuvis nelaimē? Šāviens atskanēja no tās puses, uz kuru devās Tarzans, un viņš nolēma izdibināt, kas noticis. Uzkāpis tuvējā kokā, viņš traucās tieši turp, no kurienes bija atskanējis bises šāviena troksnis.

Varuturi virzījās uz savu ciematu, skubinādami Datonu ar dunkām un ik pa brīdim iebikstīdami viņam ar šķēpa smaili.

Iepriekšējā naktī baltais cilvēks nebija gulējis, visu dienu tikpat kā izticis bez ēšanas un tagad streipuļoja zem smagās nastas, saņemdams sitienus. Vairākkārt viņš tikko noturējās, nenometis nestuves un neuzbrucis saviem spīdzinātājiem, juzdams, ka labāk nomirt uzreiz, nevis paciest ņirgāšanos tikai tādēļ, lai pēdīgi sagaidītu jaunas mocības un nāvi. Viņš nožēloja, ka nav uzsācis cīņu tad, kad viņam vēl bija ierocis; tiesa, tobrīd vēl bija bijušas arī cerības. Tagad viņš zināja, ka nekādu cerību vairs nav.

Divi iedzimtie nesa nestuvju priekšgalu, kamēr Datons viens pats stiepa pakaļgalu. Piepeši viens no melnādainajiem iebrēcās un knu- pus sabruka zemē. Viņam starp lāpstiņām rēgojās bulta. Pārējie melnādainie apjukuši apstājās un sapulcējās ap pakritušo, skatīdamies uz visām pusēm, lai ieraudzītu uzbrucēju.

—     Baltais! — iesaucās nošauta brālis. — To ir izdarījis viņš!

Un karavīrs pacēla šķēpu, lai triektu to Datonam sirdī — taču tad sabruka zemē pats ar bultu krūtīs.

Nu melnādainie apstulba un izbijās galīgi, un tad atskanēja kāda balss:

—    Atbrīvojiet balto!

Melnādainie brīdi apspriedās un nolēma dzīt savu gūstekni tālāk uz priekšu, atstādami savus trīs mirušos, jo trīs bija pārāk daudz līdznešanai, bet kaut kur tuvumā uzglūnēja noslēpumains ienaidnieks.

Balss atskanēja atkal:

—     Atbrīvojiet balto!

Taču melnādainie nu jau laidās gandrīz skriešus.

Bultas ķerts, zemē sa|ima vēl viens vīrs, un balss vēlreiz pieprasīja, lai gūsteknis tiktu atbrīvots.

Tas nu melnajiem bija par daudz, un mirkli vēlāk Datons stāvēja uz takas viens pats, kamēr varuturi bēga uz māju pusi.

Uz takas līdzas Datonam nolēca Tarzans.

—    Tev nevajadzēja iet prom no apmetnes, — viņš sacīja. — Tas vienmēr ir bīstami. Pērtiķi būtu tevi aizsargājuši.

Tarzans domāja, ka Datons nakli ir izgājis no apmetnes un tad viņu sagūstījuši varuturi.

—    Tu nudien ieradies īstaja laikā, — Datons teica. — Nezinu, kā spēšu tev pateikties.

Viņš atskārta — Tarzans nenojauš, ka viņš aizbēdzis no apmetnes, un nolēma, ka drošāk būs palikt ārprātīgā gūstā, kamēr atradīsies Sandra. Tad atliks nogaidīt pietiekami labu izdevību bēgšanai.

Agri nākamajā rītā viņi sasniedza ērkšķu biezokni, kur Tarzans bez pūlēm atrada slepeno ieeju, un mazliet vēlāk viņi nonāca pie aizas un ieraudzīja Alentaho sargus.

Pērtiķi diez ka negribēja rāpties augšup pa šauro taku virs lauvām, bet, kad Tarzans uzstāja, tie paklausīja, un viņi beidzot sasniedza stāvās klints pakāji.

Tarzans paskatijas augšup, uz virsotni, un viņa asā redze drīz atklāja zīmes, ka pa klinti nesen kāds kāpis. Viņš pagriezās pret Datonu.

—    Ceļš izskatās grūts, vai ne? — Tarzans ieteicās.

—     Jā, — amerikanis atsaucās, — tomēr ir iespējams to veikt. Esmu visai daudz kāpis kalnos Kanādas ziemeļrietumos, Savienotajās Valstīs un Šveicē, bet tev gan es neieteiktu mēģināt.

—    Ak, man liekas, es tomēr lūkošu, — džungļu cilvēks sacīja.

—    Vai tev šķiet, ka tu spēsi to veikt? — Datons noprasīja.

—     Jā. Cilvēks, kuru es meklēju, un arī meitene būs mērojuši šo pašu ceļu, un, ja to spēja viņi, tad gan jau spēšu ari es.

—    Tu gribi sacīt, ka mis Pikerola tika augša pa šo drausmīgo klinti?! —Datons izsaucās.

—      Nu, ja viņas nav šeit, tad viņa būs uzkāpusi augšā, ja vien nav nokritusi pie lauvam. Es visu ceļu saodu pēdas — gan meitenes, gan ta cilvēka, kurš sauc sevi par Tarzanu, gan viņu pavadoņu pērtiķu pēdas.

—     Pērtiķi būs aizgājuši atpakaļ, — Datons piezīmēja, — tāpat kā būs jāaiziet tavējiem.

—     Kādēļ lai tie ietu atpakaļ? — Tarzans vaicāja.

—     Bet tie taču ir pārāk lieli, smagi un neveikli, lai uzrāptos šaja klintī!

Par atbildi Tarzans uzrunāja Ungo. Pērtiķis kaut ko norūca pārējiem un, to pavadīts, sāka kāpt klintī.

Datonu izbrīnīja dzīvnieku izveicība un ātrums, ar kādu tie traucās augšup pa vertikālo klinti, bet mirkli vēlāk viņš izbrīnījās vēl vairak, redzēdams, ka tiem tikpat izveicīgi seko Tarzans. Vēl pēc brītiņa Datons aptvēra, ka džungļu cilvēks ir daudz veiklāks un ātrāks par dzīvniekiem.

Nogrozijis-galvu, kāpt sāka arī Datons, tomēr nespēja turēties pārējiem līdzi. Tie ne vien kāpa ātrāk par viņu, bpt ari neapstājās, lai atpūstos, un tāpēc sasniedza virsotni labu stundu agrāk nekā Datons. Smagi elpodams, viņš pēdīgi nokrita zālē. Tarzans skatījās uz viņu ar tikko jaušamu smaidu.

—     Re nu, man un pērtiķiem tas tomēr izdevās, vai ne? — viņš ierunājās.

—     Nepārmet man, — Datons, skumji smaidīdams, atteica. — Es jau tāpat jūtos pietiekami muļķīgi.

Kad Datons atpūtās, viņi atsāka ceļu. Džungļu cilvēka acīm skaidri saskatāmas pēdas veda pār plakankalni uz meža pusi. Drīz viņi saklausīja kliedzienus un saucienus tālu priekšā.

—     Diez kas tas varētu būt? — Datons vaicāja.

Džungļu cilvēks pašūpoja galvu.

—     Izklausās pēc cīņas, — viņš sacīja.

—     Bet es nedzirdu šāvienus, — Datons iebilda.

—     Pasaulē vēl ir ļaudis, kuri cits citu nogalina ar vienkāršiem ieročiem, — džungļu cilvēks paskaidroja. — Viņi izmanto lokus un bultas un, protams, šķēpus.

—1 Kā tu zini, ka viņiem ir loki un bultas? — Datons jautaja.

—     Es dzirdu loku stiegru trinkšķus, — Tarzans atteica.

Datons neko neatbildēja, toties viņa pārliecība par to, ka šis

vīrs ir jucis, kļuva vēl stiprāka. Kā gan visā šai troksnī tādā attālumā varētu izšķirt loka stiegras trinkšķi?

—     Ko darīsim? — Datons jautāja.

—     Jāiet un jāpaskatās, kas tur notiek. Varbūt tava draudzene nokļuvusi nelaimē; un kaut kur turpat nāvi gaida cilvēks, kuru meklēju es.

—    Tu viņu nogalināsi? — Datons iesaucās.

—     Noteikti. Tas ir slikts cilvēks, kuru vajag iznīcināt.

—     Bet likums?

—    Es pats esmu likums, — Tarzans atteica.

Kad viņi iegāja mežā, trokšņa skaļums pieauga un nevienam no viņiem nepalika šaubu par to, ka tepat netālu plosās ciņa. Viņi piesardzīgi virzījās uz priekšu, un skats, kas pavērās, sasniedzot meža malu, izbrīnīja pat aukstasinīgo džungļu cilvēku. Viņu priekšā pacēlās dižena viduslaiku pils; tās sargtorņos un uz mūriem stāvēja brūni karotāji zelta ķiverēs un zelta bruņās, sviezdami šautras, šķēpus un akmeņus lejā, kur kliedza un lādējās ar lokiem, bultām uņ šķēpiem bruņotu melnadainu karavīru bars.

—     Apbrīnojami! — Datons izsaucās. — Paskaties tur, uz tām trepēm! Šie ļaudis ir īsti varoņi, bet izredžu gan viņiem nav. Un — palūk vien, kas nu notiks!

Viņš parādīja ar roku iesānis.

Tarzans paraudzījās turp un ieraudzīja torni pils aizsargmūra augstumā. Tas bija pilns ar melnādainiem karavīriem, un uz mūra pusi to vilka divdesmit bifeļi, kurus skubināja aurojoši melnādainie, vicinādami smagas pātagas.

Abus vīrus tik ļoti bija aizravis satraucošais notikums, kas risinājās acu priekšā, ka neviens no viņiem, pat ne asiem jutekļiem apveltītais Tarzans vai viņa pinkainie pavadoņi, nepamanīja, ka melno karotāju grupiņa ir viņus atklājusi un no aizmugures zogas klāt. Mirkli vēlāk, mežonīgi brēkdami, tie uzbruka.

Bridi tiem izdevās pārvarēt cilvēkus un pērtiķus, tomēr drīz lielie antropoidi un Džungļu valdnieks sāka uzbrucējus atsist. Tiesa, juceklī tika nogalināti divi pērtiķi un sagūstīts Datons.

Pret tādu pārspēku Tarzans neko nevarēja iesākt un, kad melnie, otras grupas atbalstīti, metās viņam virsū, viņš ielēca kokā un nozuda.

16. NESEKMĪGAIS PLĀNS

Vakarā pirms tam,kad Datonu sagūstīja melnādainie gailu karotāji, cilvēks, kuru da Gama sauca par dievu, iegāja savā istabā un aizvēra durvis. Mirkli viņš stāvēja, nespēdams izšķirties. Viņš bija redzējis, ka augstais priesteris Ruiss nogriežas pa gaiteni uz Sandras istabas pusi. Viņš atcerējās, ko meitene bija stāstījusi par karaļa apciemojumu, un sāka bažīties. Pēc brīža viņš atvēra durvis un izgāja gaitenī. Nekas ļauns jau nenotiks, ja viņš paskatīsies. Lēnām soļodams pa gaiteni, viņš izdzirda sievietes kliedzienu un metās skriet.

Atrāvis vaļā Sandras istabas durvis, viņš ieraudzīja Ruisu, kurš žņaudza meiteni, cenzdamies nospiest viņu uz gultas. Vīrietis ieraudzīja arī Kjomjas līķi uz grīdas un četras pārbiedētās verdzenes, kuras bija iespiedušās kaktā.

Mirkli vēlāk augstā priestera plecu sagrāba smaga roka.Tā atrāva viņu no upura un apsvieda apkārt, aci pret aci ar cilvēku, kuru viņš sauca par dievu. Kad Ruiss pazina uzbrucēju, viņa seju izķēmoja niknums.

—     Stulbenis! — viņš uzbrēca un, zaudējis visu savaldību, izrāva no mantijas dunci. Veltīgs žests.

Cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, sakampa priestera rokas locītavu, izgrieza dunci no tvēriena un aizsvieda to pāri istabai. Nebildis ne vārda, viņš atkal apgrieza Ruisu apkārt, sagrāba aiz spranda un grūda uz durvīm, kuras joprojām stāvēja atvērtas. Tur viņš ar dunku un spērienu izlidināja priesteri gaitenī, kur tas izstiepās uz grīdas. Tad vīrietis aizvēra durvis un pievērsās meitenei.

—     Es nekad nespēšu tev atlīdzināt, — viņa izdvesa, — bet ko viņi tagad izdarīs ar tevi?

Vīrietis paraustīja plecus.

—    Ko gan viņi var izdarīt dievam?

Sandra pašūpoja galvu.

—     Tu neesi nekāds dievs — pacenties to aptvert! Ne Ruiss, ne da Gama neuzskata tevi par dievu vai mani par dievieti. Viņi vienīgi izmanto mūs, lai politisku iemeslu dē| muļķotu ļaudis.

—    Kāpēc tu tā domā? — viņš jautāja.

—     Nabaga Kjomja vakar vakarā noklausījās, ko abi runā gaitenī.

—     Pārsteigts es nejūtos, — vīrietis sacīja. — Nekad netiku uzskatījis, ka esmu dievs, taču nezināju arī, kas īsti esmu, un, kad viņi uzstāja, ka es esot dievs, vieglāk likās tam piekrist. Priecājos, ka neesmu dievs — un ka tu neesi dieviete.

—     Bet kas tu esi? — Sandra vaicāja.

—    Nezinu.

Sandra redzēja, ka vīrieša sejā atgriežas savādā, mulsā izteiksme. Pēkšņi viņš atplauka.

—     Es esmu Tarzans no pērtiķu cilts! Gandrīz biju to aizmirsis.

—     Nē, tu neesi Tarzans no pērtiķu cilts, — meitene teica. — Esmu viņu redzējusi. Jūs pat neesat līdzīgi, tikai apmēram vienādā augumā un neviens no jums nav pienācīgi apģērbies.

—    Kas tad es esmu? — vīrietis bezcerīgi ieprasījās.

—     Vai tu patiešām nespēj atcerēties neko no savas agrākās dzīves? — Sandra jautāja.

—    Vienīgi to, ka atrados šeit un man pateica, ka es esot nolaidies no debesīm un esot dievs, lai arī es uzstāju, ka esmu Tarzans.

—     Bet kā tu biji ģērbies, kad ieradies? Tavas drānas katrā ziņā kaut ko liecinātu par tavu izcelšanos un varbūt pat par to, kas tu īsti esi.

—     Es biju ģērbies tieši tāpat kā patlaban — tikai gurnu apsējā … un man bija duncis, loks un bultas.

—     Pilnīgi neizskaidrojami, — meitene nopūtās. — Cilvēki neuzrodas ne no šā, ne no tā, turklāt vēl pilnīgi pieauguši. Un saki, lūdzams, kā tu nonāci mana tēva apmetnē? Tā taču atradās vismaz simt jūdžu attālumā no šejienes!

—     Da Gama sūtīja mani meklēt dievieti, un man līdzi kā palīgi un aizstāvji devās arī dieva kalpi. Mēs gājām un gājām, kamēr atradām tevi.

—     Jūs šķērsojāt visu šo bīstamo apgabalu bez safari apmetnes, bez pārtikas krājumiem, un tomēr jums nenotika nekas ļauns?

—     Mēs gan sastapām lauvas un leopardus, taču tie mums neuzbruka. Varbūt baidījās no pērtiķiem, jo nedaudzie iedzimtie, kurus mēs sastapam, no tiem baidījās noteikti. Bet, kas attiecas uz pārtiku, pērtiķi rūpējās par sevi paši, un es bez pūlēm sagādāju sev medījumu. Ar loku un bultām es rīkojos lieliski, kā jau Tarzans no pērtiķu cilts.

—    Kaut jel es zinātu … — meitene noteica, un šķita, ka vīrietis nojauš viņas domas.

—    Es arī vēlētos zināt, — viņš piebalsoja.

Vīrietis izvilka Kjomjas līķi gaitenī un aizvēra durvis, pēc tam pacēla no grīdas dažas zvērādas un noklāja tās pie sliekšņa.

—    Ko tu dari? — Sandra jautāja.

—     Es gulēšu te, — viņš atbildēja. — Neuzdrošinos vēlreiz atstāt tevi vienatnē.

—     Paldies tev, — meitene pateicās. — Es, bez šaubām, gulēšu mierīgāk, zinādama, ka te esi tu.

Viņai pat neienāca prāta brīnīties par pārvērtībām jūtās pret šo cilvēku, no kura viņa vēl tik nesen bija baidījusies, kuru bija ienīduši un uzskatījusi par ārprātīgu.

Kamēr Alentaho visi gulēja, no kalniem līdzenuma viņā pusē nokāpa melnādaini karotāji un sapulcējās mežā aiz pils; turpat viņi atradās arī nākamajā rītā, kad četri vergi Sandras Pikerolas istabā klāja brokastgaldu divām personām.

Ieturēdami maltīti, abi baltie apsprieda savus nākotnes nodomus.

—     Manuprāt, mums jārauga izkļūt no šejienes, — vīrietis teica. — Da Gamas pilī tu nekad nebūsi drošibā.

—     Bet kā gan lai mēs tiekam prom? — Sandra jautāja.

—     Visiem pārējiem, izņemot da Gamu un Ruisu, mēs vēl aizvien esam dievs un dieviete. Pili es vienmēr atstāju, kad man patika, un neviens nemēģināja mani aizturēt.

—     Uz kurieni mēs varētu doties?

—     Varam atgriezties pa to pašu ceļu, pa kuru nācām, un iet uz tava tēva apmetni, — viņš ierosināja.

—     Bet klints! — meitene iesaucās. — Es nemūžam nespētu tikt leja pa to šaušalīgo taku! Es skaidri zinu, ka nokristu.

—     Par to gan reraizējies, — vīrietis mierināja. — Es parūpēšos, lai tu tiktu lejā, un līdzi mēs paņemsim dieva kalpus, lai tie ceļā palīdzētu un apsargātu mūs.

Meitene notrīsēja.

—     Neticu, ka spēšu to izdarīt, — viņa nočukstēja.

—    Tu to izdarīsi, Sandra, — vīrietis ar uzsvaru teica. — Es tevi šurp atvedu, un es tevi arī aizvedīšu.

—    Bet, ja mēs abi iziesim no pils un mums sekos pērtiķi, kādam noteikti radīsies aizdomas.

—     Pērtiķi droši vien jau ir mežā, — viņš sacīja. — Tur tie pavada lielāko daļu laika. Kad būsim mežā, drošībā, es pasaukšu, un tie būs klāt.

—     Labi, — Sandra noteica. — Rīkosimies!

—    Mēs iziesim pa priekšējiem vārtiem, — vīrietis skaidroja, — tad apmetīsim loku ap pili un nonāksim mežā. Ja viņi mūs meklēs, tad domās, ka esam ciemā.

Viņi nokāpa pa kāpnēm, šķērsoja pagalmu un bez grūtībām nokļuva pie priekšējiem vārtiem. Sandra bija pārliecināta, ka tur nu viņus apturēs, taču, kad abi tuvojās vārtiem, karavīri nometās ceļos un krustījās, bet bēgļi devās uz ciemu.

Lēnā gaitā, lai neradītu aizdomas, viņi apgāja pilij apkārt un nozuda mežā.

—        Tas bija brīnum viegli, — meitene sacīja. — Būt dievietei — 'tas tik ir kaut kas!

—    Tikpat viegli izdosies arī viss pārējais, — vīrietis apgalvoja. — Tagad tu jau esi drošībā.

Taču viņš vēl nebija paguvis izteikt šos vārdus, kad abus ielenca melnādainu karotāju bars.

Pretoties bija veltīgi. Pārsvars bija piecdesmit pret vienu. Vīrietis ātri apsvēra stāvokli. Viņš zināja, ka tie ir aprobežoti mežoņi, un, ja jau Alentaho vairāk civilizētie iemītnieki ticēja, ka viņš ir dievs, tad varbūt tam noticēs arī šie gailas.

—    Ko jūs no mums gribat? — viņš valdonīgi noprasīja. — Vai jūs nezināt, ka es esmu dievs un tā ir mana dieviete?

Varēja redzēt, ka tas atstājis uz melnādainajiem iespaidu, jo vadonis kopā ar vairākiem vietniekiem pagāja malā, kur visi brīdi sačukstējās. Beidzot vadonis atgriezās un nostājās abu bēgļu priekšā.

—     Mēs esam dzirdējuši par jums, — viņš paziņoja.

—    Tad dodiet ceļu un ļaujiet mums iet! — vīrietis pavēlēja.

Melnādainais tikai nogrozīja galvu.

—    Mēs vedīsim jūs pie sultāna, — viņš pavēstīja.

Kad viņš apklusa, no pils otras puses šurp atplūda skaļi kliedzieni un kņada.

—    Viņi ir klāt! — vadonis iesaucās. — Nu mums jāuzbrūk no šīs puses!

Un viņš pievērsās vienam no saviem vietniekiem.

—    Nem desmit karavīrus un nogādā šos abus pie sultāna!

17. BALTAIS VERGS

Minskis bija izsalcis un kāroja pēc svaigas gaļas, taču, kad ieraudzīja antilopi un grasījās to nošaut, Kramps viņu aizkavēja.

—     Vai tu, muļķi, nesajēdz, ka mēs esam varuturi apgabalā? — viņš uzkliedza. — Vai gribi šiem izpaust, kur meklēt gardu kumosiņu gaļas katliem? Tūliņ vesels bars to sātanu būtu klāt kā likts!

—     Man šķita, tu esi lielos draugos ar veco virsaiti Mutimbvu, — Minskis sacīja. — Tu tak stāstīji mums, cik lieliski jūs abi sapro- toties un ka bez tevis mēs nekādi netikšot cauri varuturi apgabalam. Tu mūždien piestaigāji uz viņa ciemu un nesi viņam dāvanas — vai tad ne?

—    Tas bija tādēļ, lai šie nemurkšķētu, ka nevēlamies sadzīvot ar šiem mierā, — Kramps atteica. — Es negribu nepatikšanas, ja var iztikt bez tām. Varuturi ciemā bijis un veco Mutimbvu redzējis es esmu tikai vienu reizi, un tad man līdzi bija pavadoņi ar divdesmit bisēm. Es iedevu viņam šādas tādas mantiņas par dažām kazam un cāļiem, un viņš mums atļāva šķērsot savu apgabalu, bet īstais iemesls bija tas, ka viņš baidījās no tām divdesmit bisēm. Ja viņš nogrābtu mūs divus vien, tad mēs vairs varētu tikai ardievoties viens no otra, tāpēc tev kādu brīdi būs jāpārtiek no banāniem — ja vien tu nedod priekšroku sienāžiem un termītiem.

Minskis to visu rūpīgi pārdomāja un, jo vairāk domāja, jo sāpīgāk nožēloja to, ko Kramps bija ar viņu izdarījis. Varuturi apgabalā viņš nebūtu gājis iekšā ne par kādu daudzumu zelta, ja nebūtu noticējis, ka Kramps ir draugos ar Mutimbvu. Tagad viņš bija slazdā, no kura diezin vai izdosies tikt āra, bet, ja paveiksies izglābties, tad pirmām "kārtām viņš nogalinās Krampu. Par to Minskis nemitējās prātot, kamēr abi zaglīgi lavījās pa tumšo mežu.

Pēdīgi viņi nonāca klajumā un aiz plaša līdzenuma, kurā vietumis auga pa kokam, tālumā ieraudzīja violeti vīdam Ruturi kalnu grēdu.

—    Nu, — Kramps ierunājās, —^tik traki nemaz nebija.

—    Kas nebija traki? — Minskis noprasīja.

—     No varuturi apgabala mēs esam laukā. Viņi ir meža iemītnieki. Nepastāv pat viena iespēja no tūkstoša, ka uzdursimies viņiem šeit, klajumā. Lūk, tur ir kalni, kuros atrodams zelts, un tur — ērkšķu biezoknis.

—    Un tur ir cilvēki, — Minskis piebilda, rādīdams pa labi.

Viņi atgriezās meža aizsegā un novēroja cilvēku virknīti, kas kustējās pa labi, pie pašas ērkšķu biezokņa malas. Abi saskaitīja piecpadsmit vīrus, kuri soļoja vienā rindā.

—    Tie nav varuturi, — Kramps sacīja.

—     Kās šiem mugurā? — Minskis vaicāja. — Rādās, ka spīdīgi kamzoļi un cepures.

—     Pieci nes uz galvas saiņus, — Kramps pavēstīja. — Izskatas j pēc safari, bet tad tas ir visērmīgākais safari, kādu esmu redzējis.

—    Tie laikam būs baltie; un, ja viņi nav varuturi, tad varbūt iz-i turēsies draudzīgi. Līdīsim ārā un paskatīsimies!

Drīz pēc tam, kad Kramps un Minskis izgāja klajumā, ceļinieki viņus pamanīja un apstājās. Abi redzēja, ka visu sejas ir pievērstas viņiem. Tomēr viņi atradās pārāk tālu, lai izšķirtu detaļas. Nevarēja pateikt, vai cilvēki ir balti vai melnādaini, taču abi nosprieda, ka tie ir; baltie safari mednieki, kuri neturpina gājienu, bet stāv un gaida, kad vīri nāks tuvāk.

—     Baltie viņi nav, — pēc brīža paziņoja Minskis.

—     Un melnie arī ne, — Kramps piebilda. — Tikai četri nesēji —; tie gan ir melnie. Piektais izskatās pēc baltā cilvēka. Paklau, šitiem zeļļiem ir zelta krekli un cepures!

—     Un āda gaišbrūna, kā iedegusi, — Minskis sacīja. — Varbūt tie tomēr ir baltie.

—     Man vienalga, kādā krāsā viņi ir, — Kramps attrauca, ļ — Skaidrs ir tas, ka viņi zina, kur atrodas zelta raktuves, un, lai kur viņi ietu, mēs iesim viņiem līdzi.

Te viņus uzrunāja kāda balss.

•— Klausieties, — tā sauca, — vai jūs saprotat angliski?

Kramps un Minskis redzēja, ka runātājs ir baltais nesējs.

—    Zināms, ka saprotam! — Kramps atkliedza. — Un kas tad būtu?

—     Tad jūs sapratīsiet, ko teikšu! Taisieties, ka tiekat prom no; šejienes, kamēr šie ļaudis nav jūs noķēruši! Aiznesiet ziņu pirmajai tuvākajai angļu amatpersonai, ka Frensiss Boltons-Čiltons ir gūsteknis Ruturi kalnos!

—    Jūs gribat teikt, ka viņi mūs nogalinātu, ja dabūtu rokā? —| Kramps jautāja.

—    Nē, — vīrietis atbildēja, — viņi padarītu jūs par vergiem tāpat kā mani.

—     Mēs varētu izglābt to zelli, — Minskis ieminējās. — Tiem tur nav šaujamo. Mēs varētu tos nokniebt citu pēc cita.

Viņš pacēla bisi.

—     Rimsties, — Kramps iebilda. — Mēs taču meklējam zelta rak- ; tuves, vai varbūt ne? Un te paveras iespēja tās atrast. Lai viņi padara j mūs par vergiem! Kad atradīsim raktuves un dabūsim to, ko gribam, . mēs varēsim izbēgt.

—     Tā nu gan ir izdevība, ko tu neteiksi! — Minskis iesmējās.

—     Simt mārciņu ziloņkaula dēļ es esmu izmantojis daudz sliktākas izdevības, — Kramps attrauca. — Iesi man līdzi vai viens pats kājosi atpakaļ caur varuturi apgabalu?

—      Iešu lidzi, — Minskis noteica. — Kamēr viņi nav mūs nogalinājuši, izredzes paliek vienmēr. Varuturi apgabalā es viens neat- griezīšos.

Viņš domāja par to, kads muļķis bijis, ielaizdamies ar Krampu. Šobrīd viņš vairāk nekā jebkad bija apņēmies nogalināt savu partneri, kad tas vairs nebūs noderīgs. Kramps jau atkal soļoja uz priekšu, uz svešinieku pusi, un Minskis viņu panāca.

—     Ejiet atpakaļ! — kliedza Boltons-Čiltons. — Vai jūs nesapratāt, ko es teicu?

—     Mēs iesim līdzi, draudziņ, — Kramps atsaucās. — Mēs zinām, ko darām.

Abi sasniedza safari, un viņus ielenca septiņi astoņi brūni karotāji zelta bruņās un ķiverēs. Viens no karotājiem uzrunāja viņus valodā, kuru abi gan neprata, bet kura tomēr šķita tāda kā pazīstama.

Boltons-Čiltons apsēdās uz sava saiņa.

—    Jūs esat divi sasodīti ēzeji, — viņš noteica.

—     Ko viņi saka? — jautāja Kramps. — Šito buldurēšanu es nesaprotu.

—     Viņi saka jums, ka jūs tagad esat gūstekņi, un liek mest zemē bises. Ja gribat runāt ar viņiem, mēģiniet to darīt suahili valodā. To saprot pat šejienieši.

—    Tie Zanzibāras melnie savā laikā ir sagrābuši pamatīgas platības, — Kramps piezīmēja. — Vēl neesmu bijis tādā Āfrikas apvidū, kur kāds nesaprastu suahili valodu.

Tad viņš pagriezās un uzrunāja karavīru, kurš bija vērsies pie viņa.

—     Mēs esam draugi, — Kramps teica. — Mēs gribam iet jums līdzi uz jūsu ciemu un patērzēt ar virsaiti.

Viņus ielenca karavīri.

—    Jūs nāksiet mums līdzi uz Alentaho, — pavēstīja vadonis; pēc tam abiem no rokām tika izrautas bises. — Jūs nāksiet kā vergi. Ņemiet šīs divas nastas! Pārējiem vergiem jāatpūšas.

—     Vai es neteicu, ka jūs esat sasoditi ēzeļi? — noteica Bol- ton<fČiltons.

—     Tevi viņš ir novērtējis taisnīgi, Kramp, — Minskis ar pretīgumu sacīja.

— Pagaidi! — Kramps uzsauca pulciņa vadonim. — Tev nav tiesību tā rīkoties! Es tev saku — mēs esam draugi! Mēs neēsam nekādi vergi!

—     Ņemiet šīs divas nastas! — karavīrs atkārtoja, norādīdams uz saiņiem un reizē iebakstīdams Krampam ar šķēpu.

Noņurdējis lāstu, Kramps uzcēla vienu no saiņiem sev uz galvas; Minskis paņēma otru.

—     Nav ko šos kaitināt, — Kramps norūca. — Vai tad mēs ar katru soli netiekam tuvāk zelta raktuvēm? Un tie saiņi nemaz tik smagi nav.

—    Galvenais nav svars, — Boltons-Čiltons iebilda. — Galvenais ir šis nolādētais pazemojums — jāstiepj kaut kādu jaukteņu nastas!

—    Kurp viņi iet? — Minskis jautāja. — Kurp viņi mūs ved?

—     Uz Alentaho, — anglis atbildēja.

—     Kas tā par vietu? — Kramps vaicāja.

—     Tur es nekad neesmu bijis, — Boltons-Čiltons paskaidroja — Pirms gadiem diviem mani sagūstija gailas, kuri mitinās ciemā pie līdzenuma, kurā atrodas Alentaho. Pa gabalu esmu redzējis Alentaho pili, bet pats tur neesmu bijis. Pirms dažam nedēļām es kopā ar bariņu citu vergu un gailu karavīru apsardzi atgriezos no raktuvēm, un mēs uzdūrāmies šiem nekauņām. Izcēlās neliels kautiņš, un mani sagūstīja Gailas pret mani nemaz tik slikti neizturējās. Lādzīgi, primitīvi ļautiņi Toties par Alentaho iemītniekiem es gan esmu dzirdējis briesmu lietas. Viņi piekopjot kaut kādu pagānisku reliģiju ar cilvēku upurēšanu un tamlīdzīgi, un gailas stāsta, ka viņi izbarojot cilvēkus iesprostotiem lauvām.

—     Jūs esat sabijis te divus gadus, un jums ne reizi nav radusies izr- devība bēgt? — Minskis jautāja.

—    Neviena pati, — Boltons-Čiltons atbildēja.

—    Jūs gribat sacīt, ka te mums būs jānodzīvo viss atlikušais mūžs? — Minskis noprasīja.

—     Esmu pavadījis te divus gadus, — anglis teica, — un nav bijis nomoda brīža, kurā es nemeklētu iespēju bēgt. Protams, es nezinātu kādā virzienā doties, un droši vien dzīvs netiktu cauri varuturi apgabalam, tomēr cilvēkam labāk būt beigtam nekā dzīvot ilgu mūžu verdzībā, lai pēdīgi nomirtu badā vai tiktu par barību lauvam. Kad gailu gūsteknis slimības vai vecuma dēļ vairs nejaudā strādāt, viņam nedod ēst un viņš, dabiski, nomirst badā, toties alentaho, kā esmu dzirdējis, nometot savus vecos vergus lauvām. Ja jūs būfu rīkojušies tā, kā es lūdzu, tad nebūtu sagūstīti un arī es varbūt tiktu izglābts.

—    Tas viss šitā gudrinieka dēļ, — Minskis nošņāca, uzmezdams niknu skatienu Krampam. — Ar savām divām bisēm mēs paši būtu varējuši jūs izglābt, bet nē — šim, redz, jāatrod zelta raktuves!

Boltons-Čiltons rūgti iesmējās.

—     Viņš tik tiešam atradīs savas zelta raktuves — taču strādās tajās saules svelmē kā galeru vergs. Viss vēl ne tuvu nebūs galā, kad viņam jau riebsies pat paskatīties uz zeltu.

—     Es tomēr riskēšu, — Kramps attrauca, — un divus gadus vis te nepalikšu.

Kādu laiku viņi soļoja klusēdami; tad grupas vadonis nostadija savus vīrus un vergus citu citam blakus dažu pēdu atstatuma.

—     Kas nu būs? — Minskis jautāja anglim. — Mēs tak nedosi- mies kaujā, ko?

—      Viņi mūs šādi izkliedē, — Boltons-Čiltons paskaidroja, — lai mēs neatstātu labi saskatāmas pēdas uz slepeno ieeju ērkšķu biezoknī.

Brīdi atkal valdīja klusums, un to no jauna pārtrauca Minskis.

—    Kas atrodas tajos saiņos? — viņš vaicāja.

—     Sāls un dzelzs, — anglis atbildēja. — Mēs aiznesām zeltu uz varuturi ciemu, lai iemainītu to pret sāli un dzelzi. Gan gailas, gan alentaho to dara vairākas reizes gadā.

Šķērsojuši ērkšķu biezokni, viņi ieraudzīja cieti nomidītu taku, kas veda tieši uz augsta vaļņa pusi; tomēr alentaho negāja pa šo taku. Viņi pagriezās pa kreisi, atkal nostājās cits citam blakus un sāka soļot gandrīz perpendikulāri takai.

—     Gailas apgalvo, ka šī taka esot domāta galvenokārt ļaužu muļķošanai, — Boltons-Čiltons stāstīja. — Alentaho gan kādreiz rāpjas augšā klintī, taču tas ir grūti un bīstami. Otrs ceļš uz plakankalni ir daudz vieglāks, bet viņi cenšas nekad neiet divreiz pa vienu un to pašu stigu un nekad nesoļot vienā rindā, izņemot kādu vietu, kur uz augšu nav citas iespējas tikt. Ja jūs tiešām cerat kādreiz izbēgt, tad cītīgi vērojiet, kur mēs ejam, un paturiet prātā katru apvidus iezīmi! Es tā rīkojos, kāpjot lejup, un atkārtoju, dodoties augšup.

—    Tātad iespēja izbēgt tomēr pastāv? — Minskis vaicāja.

—    Cerība paliek vienmēr, — Frensiss Boltons-Čiltons atbildēja.

18. VISU PĒRTIĶU VALDNIEKS

Alentaho kauja, kas nebija nekas vairāk par strauju sirojumu, drīz bija galā. Aizstāvji nogrūda lejā melnādainos, kuri grasījās kāpt augšā pa mūri pils meža pusē, bet, kad ienaidnieks apdraudēja ciemu otrā pusē, atsprāga pils lielie vārti, un Osorio da Serra veda prettrieciena divdesmit kaujasratus, kurus vilka auļojoši bifeļi un kuri bija pilni ar karotājiem. Ciešā rindā, trakos auļos tie brāzās virsū gallām, kuri pagriezās un bēga, aizdedzinājuši ar salmiem apjumtās būdas un nodūruši zemniekus, ko bija gribējuši vest sev līdzi verdzībā.

Osorio da Serra nedzinās pakaļ melnādainajiem, jo tas nesaskanētu ar kara likumiem, kuri bija izstrādājušies ilgo gadu laikā, kopš valdīja šī ieraža.

Pēkšņie sirojumi piederēja pie spēles, kuru savā starpā spēlēja «musulmaņi» un «kristieši», un tiem bija savi noteikumi, kas tika vairāk vai mazāk stingri ievēroti. Sirojumi noderēja, lai piešķirtu dzīvei mazliet asuma un ļautu izpausties cilvēka dabiskajai izrādīšanās kārei. Alentaho karavīriem patika izgreznoties bruņās un ķiverēs un nēsāt nelietojamas musketes, kurām nebija munīcijas. Gailas tīksminājās ap savu kara krāsojumu, košajām spalvu rotām un šķēpiem. Katras puses prototipu var atrast, ja palūkojas uz zobenu šķindi- nātājiem prūšiem un uz lielmutīgo, plātīgo Eiropas diktatoru.

Tā nu uzvarētājs Osorio da Serra triumfēdams iebrauca atpaka| pa Alentaho vārtiem, un resnais karalis vai smaka nost aiz skaudības, kura uzkurināja viņa naidu.

No meža aiz pils kauju vēroja Tarzans no pērtiķu cilts, ieinteresēts skatītājs, kurš redzēja tikai to, ka cīņa beidzās tikpat atri, cik spēji bija sākusies. Viņš noraudzījās, ka melnādainie karotāji savāc savus kritušos un ievainotos un aizved tos ppom līdz ar trepēm un lielo, divdesmit bifeļu vilkto torni, kuram vispār nebija bijis nekādas jēgas.

Tarzans brīnījās par notikušā bezjēdzību un par cilvēku un lietu veltīgo iznīcināšanu, par neldzīgo laika nosišanu un pūliņiem bez redzama mērķa. Viņa zemais vērtējums par cilvēkiem kļuva vēl zemāks. Tarzanam bija savi nolūki, taču tajos bija iejaukusies šī ģeķīgā sadursme. Viņš bija nodomājis pārdroši nostāties pie pils vārtiem un sagaidīt viesmīlību, kura, kā viņš zināja, ir parasta civilizētu, ļaužu vidū; bet tagad vajadzēja pavilcināties līdz nākamajai dienai, jo uzbrukums cietoksnim būs padarījis ta aizstāvjus nervozus un aizdomu pilnus.

Tarzana sapņus rupji pārtrauca kņada, rūcieni un mežonīgi ņur- dieni, kuros viņš ik pa laikam saklausīja «kr'ūg-ā!» un «bundolo!». Nospriedis, ka Ungo pērtiķi taisas kauties savā starpā, Tarzans piecēlās un pa koku zariem traucās uz to pusi, no kuras nāca troksnis. «Krug-ā!» ir brīdinājumā sauciens, bet «bundolo!» nozīmē pamudinājumu vai mēģinājumu nogalināt; ikviens no abiem var būt izaicinājums. Nonācis virs vietas, kur bija sapulcējušies pērtiķi, Tarzans ieraudzīja, ka Ungo un viņa draugiem pretī nostājies bars svešu pērtiķu. Katra no grupām centās sasniegt tādu uzbudinājuma stāvokli, kuram beigās jānoved līdz kaujai.

Tarzans, atrazdamies virs viņiem, acumirklī saskatīja situācijas nopietnību.

—     Es nogalinu! — rūca Ungo, bet liels pērtiķu tēviņš viņam iepretim atņirdza ilkņus un atkārtoja šo izaicinājumu.

—    Es esmu pērtiķu valdnieks Ungo! — Ungo izbrēca.

—     Es esmu Mal-gašs, pērtiķu valdnieks! — iekliedzās otrais.

Džungļu cilvēks nolēca no koka tieši abiem lielajiem dzīvniekiem

pa vidu un pagriezās pret Mal-gašu.

—     Es esmu Tarzans, visu pērtiķu valdnieks, — viņš noteica.

Mal-gašs un viņa biedri, dieva kalpi, bridi ļāvās apjukumam, jo

šis cilvēks bija gluži kails, ja neņem vērā gurnu apsēju, tikpat kails kā otrais, kuru viņi pazina kā Tarzanu; turklāt viņš nosauca to pašu vārdu — Tarzans, kas visu pērtiķu valodā nozīmē «baltādai- nais».

Mal-gašs aizlumzāja atpakaļ pie saviem draugiem, un tie brīdi pa- tarkšķēja cits ar citu. Tad vadonis pagriezās un piegāja pie džungļu cilvēka.

—     Tarmangani nav Tarzans, — viņš paziņoja. — Mal-gašs nogalina!

—    Tarzans nogalina! — džung|u cilvēks ierūcās.

—    Kriig-ā! — Mal-gašs iesaucās un lēca uz cilvēka pusi, vicinādams milzīgās rokas.

Pārējie pērtiķi noskatījās pat nepakustēdamies, lai piedalītos cīņā, jo, kad viens pērtiķu valdnieks sastopas ar otru, strīds tiem jāizšķir pašiem, un no šī strīda iznākuma ir atkarīgs, kurš īsti valdīs. Ja Mal-gašs uzvarētu Tarzanu, vai nu nogalinot viņu, vai piespiežot padoties, tad patiesi varētu pasludinat sevi par visu pērtiķu valdnieku. Protams, Mal-gašam nebija nekādu šaubu, ka viņš jau ir šis valdnieks, tomēr būtu jauki sajust, kā ilkņi iegrimst šī nīkulīgā un iedomīgā cilvēka rīklē. Mal-gašs metās uz priekšu, lai sagrābtu Tarzanu, bet, kad milzīgās rokas sakļāvās, Tarzana starp tām nebija, toties Mal-gašs saņēma pa galvu tādu triecienu, ka sagrīļojās. Ar mežonīgu rēcienu viņš vēlreiz gāzās virsū džungļu cilvēkam un vēlreiz zaudēja līdzsvaru, kad veiklais pretinieks izlocījās no izstiepto ķetnu tvēriena un apcirties uzlēca pērtiķim mugurā. Dzelžaina roka aptvēra tā īso kaklu un kā spailēs saspieda zodu. Pērtiķis raustīja šo roku, cik jaudas, taču jauns sitiens aiz auss viņu apdullināja un padarīja bezspēcīgu.

Skatītāji bija nemierīgi, un Mal-gaša biedros pēkšņi pamodās bažas, jo tie bija gaidījuši ātru sava valdnieka uzvaru. Un tad skatītāji ieraudzīja, ka džungļu cilvēks pēkšņi pagriežas un salīkst uz priekšu, Mal-gaša smagais augums uzlido virs pretinieka galvas un tad smagi nogāžas zemē. Kad pērtiķis nokrita, Tarzans lēca uz priekšu, sagrāba vienu tā spalvaino roku, un Mal-gaša ķermenis vēlreiz uzlidoja virs džungļu cilvēka galvas, lai pēc tam smagi nodunētu pret cieto zemi.

Šoreiz Mal-gašs palika guļam, un Tarzans metās viņam klāt, gaisā nozibinādains savu lielo medību dunci.

—    Kagoda? — viņš noprasīja.

Mal-gašs,- pārsteigts un apdullis, redzēja virs sevis iemirdzamies dunci un sajuta pirkstus sev pie rīkles.

—     Kagoda, — viņš izdvesa; šis vārds nozīmēja gan «vai tu padodies?», gan «es padodos», atkarībā no balss modulācijas.

Tarzans piecēlās kājās un iesita sev pa krūtīm, jo pazina šos antropoīdus un zināja, ka valdniekam ir ne vien jāpierāda savas tiesības valdīt, bet arī pastāvīgi jāiedarbojas uz savu sekotāju vienkāršajiem prātiņiem, sitot sev pa krūtīm un dižojoties, — gluži tāpat, kā tiek ietekmēts vienkāršs fašistisks prātiņš.

—     Es esmu Tarzans, visu pērtiķu valdnieks! — viņš iesaucās un pārlaida skatienu pērtiķiem, lai redzētu, vai ir kāds, kurš uzdrošinātos apšaubīt viņa valdīšanas tiesības. Taču tie bija redzējuši, ko Tarzans izdarīja ar vareno Mal-gašu, un dieva kalpi pašapzinīgā vienaldzībā lēnām sāka virzīties prom, bet Tarzans pasauca tos atpakaļ.

—    Mal-gašs joprojām ir jūsu valdnieks, — viņš teica, — un Ungo ir savas cilts valdnieks. Taču, kamēr Ungo ir jūsu apgabalā, jums visiem jāsadzivo miera. Savus kopīgos ienaidniekus jūs sakausiet kopa; un, kad es, Tarzans no pērtiķu cilts, saukšu, tad jūs nāksiet.

Mal-gašs mazliet drebelīgi pieslējās kājās.

—    Es esmu Mal-gašs, — viņš sacīja, sizdams sev pa krūtīm. — Es esmu Mal-gašs, ho-denu cilts pērtiķu valdnieks.

Tā nu Mal-gašs palika meža pērtiķu valdnieka goda, tomēr paris jaunu un spēcīgu tēviņu meta uz viņu domīgus skatienus. Katrs no tiem domāja — ja jau vārgulīgais tarmangani spēja piespiest Mal-gašu pateikt «kagoda», tad to spētu arī katrs no viņiem, tā kļūdams par valdnieku; tomēr, novērtējuši Mal-gaša diženos muskuļus un spēcīgos, dzeltenos ilkņus, abi nolēma vēl drusku pagaidīt.

Atlikušo dienas daļu Tarzans klīda kopā ar pērtiķiem, bet, naktij nākot, atstāja tos un ierīkoja sev guļvietu kokā netālu no Alentaho pils mūra.

19. TRAKAIS BIFELIS

Gaismai austot, Tarzans piecēlās un izstaipījās, bet pec tam uzmeklēja mazo strautu, kurš plūda cieši gar mūri vienā pils galā pa ceļam uz savu šaušalīgo kritienu pāri klints dzegai plakankalnes malā. Padzēries un nomazgājies, Tarzans izlūkoja, kādu barību var piedāvāt mežs. Savus plānus viņš bija pārdomājis, taču nesteidzās, un tuvojās jau pusdienlaiks, kad viņš sasniedza Alentaho vārtus.

Sargs torni, viņu pamanījis, nosprieda, ka atgriezies dievs, un tāpat domāja arī karavīri, kuri atdarīja viņam vārtus. Kad viņš pagāja tiem garām, karotājiem radās aizdomas, taču, iekams tie paguva svešinieku apturēt vai izvaicāt, viņu uzmanību novērsa kliedzieni un saucieni pils pagalma attālajā galā. Visu acis pavērsās trokšņa virzienā un ieraudzīja pārbijušos zemniekus, kuri, panikas pārņemti, pa galvu pa kaklu bēga no ceļa šņācošām bifelim.

Pagalma centrā, tieši tur, kurp drazās dzīvnieks, stāvēja varena auguma vīrs, tērpies tīra zelta ķiverē un bruņās. Tas bija Osorio da Serra, Alentaho augstmanis. Vīrietis mirkli svārstījās, pa pusei izvilcis milzīgo zobenu, tomēr, acīmredzot aptvēris, cik veltīga būs pretošanās, viņš pagriežas un bēga. Zvērs, kura acis bija pieplūdušas asinīm un kaklu un sānus klāja putas, tagad sāka vajāt tieši šo bēgošo cilvēku, — tāda ir ikviena traka dzīvnieka dabiskā reakcija.

Kad da Serra pavisam tuvu paskrēja garām Tarzanam, džungļu cilvēks saprata, ka vēl pēc pāris jardiem bifelis savu upuri panāks. Pēc tam uzsviedīs to gaisa, badīs un bradās kājām.

Tarzans zināja, ka tad, ja paliks mierīgi stāvam, dzīvnieks paskries viņam garām, visu uzmanību pievērsdams skrienošajam cilvēkam, šai kustīgajai figūrai, kura pati aicināja, lai tai seko.

Tiklīdz bifelis nonāca Tarzanam blakus, džung|u cilvēks pieskrēja tam klāt, satvēra vienu ragu un purnu un nolieca dzīvnieka galvu lejup un sānis. Bifelis paklupa un gāzās zemē, gandrīz izraudamies no džungļu cilvēka tvēriena, tomēr stiprās rokas izturēja, un, lai gan lielais zvērs cīnījās šņākdams un baurodams, cilvēks sagrieza tam galvu un spieda to pie zemes, tā ka bifelis nejaudāja piecelties.

Da Serra, aptvēris, ka nespēs aizbēgt no vajāta ja, bija izrāvis zobenu un pagriezies, lai stātos pretī dzīvniekam, bet tagad kļuva par svešinieka rīcības liecinieku, apbrīnodams viņa drosmi un pārcilvēcīgo spēku. Da Serra metās skriet uz cilvēka un dzīvnieka pusi, aicinadams palīgā karotājus. Taču, kamēr viņi tos abus sasniedza, varenais bifelis atbrīvoja savu galvu un grīļīgi piecēlās kājās.

Tarzans bija noturējis vienu ragu un tagad sagraba otru, stāvēdams aci pret aci ar saniknoto dzīvnieku. Bifelis sapurināja noliekto galvu un šņākdams kārpīja zemi, bet tad metās uz priekšu, lai sabadītu un sabradātu džungļu cilvēku. Džungļu valdnieka muskuļi zem zeltainbrūnās ādas saspringa, kad viņš, sakopojis visus savus varenos spēkus, apturēja bifeli un lēnām grieza sānis tā galvu.

Baiļu pārņemtie alentaho, izbrīnā iepletuši acis, noskatījās, kā milzīgais baltais cilvēks vēlreiz nospiež lielo bifeli uz ceļiem un tad ar pēdējo rāvienu nogāž to uz sāniem.

Šoreiz Tarzans turēja pretinieku ciet tik ilgi, Jīdz dzīvnieks, elsodams un savaldīts, beidzot gulēja rāms. Tad piesteidzās divdesmit ganu un apmeta virves ap bifeļa ragiem. Kad Tarzans atslābināja tvērienu un dzīvnieks pieslējās kājās, gani veda to prom — desmit vīru katrā pusē.

Osorio da Serra piegāja pie džungļu cilvēka.

—     Es tev esmu dzīvību parādā, — viņš teica. — Kas tu esi un kā lai es tev atlīdzinu?

—     Es esmu Tarzans no pērtiķu cilts, — Džungļu valdnieks atbildēja.

Da Serras sejā spoguļojās izbrīns.

—     Tas taču nevar būt! — viņš iesaucās. — Tarzanu no pērtiķu cilts es pazīstu labi; jau divus gadus viņš ir Alentaho dievs.

—     Es esmu Tarzans no pērtiķu cilts, — džungļu cilvēks atkārtoja. — Tas otrais ir viltvārdis.

Osorio da Serras acis domīgi piemiedzās.

—     Nāc man līdzi, — viņš uzaicināja. — Tu būsi mans viesis Alentaho pilī.

—     Un kas esi tu? — Tarzans jautāja.

—     Es esmu Osorio da Serra, Alentaho karavīru pavēlnieks.

Da Serra pagriezās pret karotajiem, kuri drūzmējās visapkārt, apbrīnodami balto milzi, kuram bija pa spēkam pieveikt un savaldīt bifeli.

—     Šis, mani bērni, ir īstais dievs, — da Serra pavēstīja. — Tas otrais bija viltvārdis.

Visi, kas to dzirdēja, nokrita ceļos un pārmeta krustu.

Ne mazākais vaibsts neatklāja Tarzana izbrīnu. Viņš nogaidīs, līdz izdibinās, ko nozīmē šis muļķīgais pieņēmums. Varbūt tas uzlabos viņa stāvokli starp svešajiem. Viņš prātoja, kāds iemesls da Serram licis pasludināt viņu par dievu. Jānogaida un jāpaskatās.

—     Nāc, — da Serra aicinaja, — iesim uz manu mitekli.

Un Tarzanam pa priekšu viņš devās uz pili.

Krēslainajos gaiteņos, kur nebija viegli izšķirt sejas pantus, visi, kam Tarzans gāja garam, krita ceļos un pārmeta krustu. Pilī vēja ātruma izplatījās ziņa, ka dievs ir atgriezies. Tā aizsniedza arī da Gamas ausis, un viņš nekavējoties lika pasaukt augsto priesteri Ruisu.

—     Ko es dzirdu? — karalis noprasīja. — Dievs esot atgriezies?

—     Es pats to tikko uzzināju, — Ruiss atbildēja. — Stāsta, viņš pagalmā esot savaldījis traku bifeli un da Serra esot aizvedis viņu uz savām istabam.

—    Aicini abus šurp! — da Gama pavēlēja.

Alentaho karavīru pavēlnieks da Serra savā istabā nopietni runājās ar Tarzanu.

—    Tu- izglābi man dzīvību. Tagad ļauj, lai es tevi paglābju no verdzības vai nāves.

—    Ko tu gribi sacīt? — džungļu cilvēks vaicāja.

—     Visi svešinieki, kuri nonāk karaļa da Gamas rokās, ir nolemti verdzībai līdz mūža galam vai arī tiek upurēti uz augstā priestera Ruisa altāra. Saproti — ja mēs spēsim pārliecināt ļaudis, ka tu esi īstais dievs, tad ne da Gama, ne Ruiss neuzdrīkstēsies padarīt tevi par vergu vai nogalināt. Rīkojies, kā es lieku, un tev nebūs jābaidās.

—     Es nebaidos, — džungļu cilvēks atteica. — Ja es baidītos, tad nebūtu nācis šurp.

—     Bet kādēļ tu atnāci? — da Serra jautāja.

—     Lai nogalinātu cilvēku, kas uzdodas par Tarzanu no pērtiķu cilts un zog sievietes un bērnus, vērsdams pret mani manu draugu ienaidu.

—    Tātad tu atnāci šurp, lai nogalinātu dievu? Tu esi drosmīgs vīrs, ja uzdrošinies man to izpaust. Un ja nu es ticētu tam cilvēkam, kuru da Gama sauc par dievu?

—    Vai tad tu viņam neticēji? — Tarzans jautāja.

—     Nē, gluži tāpat kā da Gama un Ruiss; taču ļaudis ticēja, ka viņš ir dievs. Da Gama un Ruiss zinās, ka tu neesi dievs, bet tam nav nozīmes, ja vien ticēs ļaudis. Izdzirdējuši stāstu par bifeli, viņi sapratīs, ka neviens mirstīgais nespētu izdarīt to, ko paveici tu.

—     Bet kādēļ lai es krāptu cilvēkus? — Tarzans noprasīja.

—    Tu viņus nekrāpsi. Viņi krāps paši sevi.

—     Kālab? — džungļu cilvēks neatlaiidās.

—     Tālab, ka pār vienkāršajiem ļaudīm ir viegli valdīt ar viņu pašu māņticības palīdzību, — da Serra paskaidroja. — Tas notiek viņu labā, un viņiem sagādā prieku, ka ir pašiem savs dievs. Šis dievs pasaka, kas jādara, un viņi tic.

—     Tas man nepatīk. Es neteikšu, ka esmu dievs. Pēc tam kad būšu nogalinājis cilvēku, kas uzdodas par Tarzanu, es došos prom. Kur viņš ir? Un kur ir meitene, ko viņš atveda sev līdzi?

—     Vakar lielas kaujas laikā viņus abus nolaupija musulmaņi.

—     Tie nēģeri, kuri vakar uzbruka jūsu pilij? — Tarzans pārjautāja.

—     Jā.

—     Man šķita, ka tie ir gailas, — džungļu cilvēks teica.

—     Tie ir gailas un reizē arī musulmaņi. Viņu ciems atrodas līdzenuma galā, kalnu pakājē.

—     Es iešu turp un sameklēšu viņu, — Tarzans paziņoja.

—     Tevi nogalinās, — da Serra iebilda. — Musulmaņi ir gaužām neganti.

—     Es tomēr iešu.

—     Nav kur steigties, — da Serra sacīja. — Ja viņi vēl nav nogalinājuši šo cilvēku, tad viņš visu mūžu paliks tur kā vergs. Tāpēc tu brīdi varētu palikt Alentaho un palīdzēt man.

—     Kā es varu tev palīdzēt?

—     Da Gama ir slikts karalis, un augstais priesteris Ruiss ir otrs nelietis. Mēs gribam tikt no tiem vaļā un izvēlēties jaunu karali un augsto priesteri. Kad redzēsim, ka cilvēki tev tic pietiekami stipri, tad tev atliks tikai pavēlēt tiem, lai saceļas pret da Gamu.

—     Un tad par karali kļūsi tu, — Tarzans piebilda.

Da Serra pietvīka.

—     Karalis būs tas, kurti izvēlēsies augstmaņi un karavīri, — viņš atteica.

Tiklīdz da Serra apklusa, parādījās ziņnesis un karaļa vārdā aicināja abus uz troņa zāli.

20. SULTĀNS

Gaudojoši melnādainie sagaidīja gūstekņus, kad tie savas apsardzes pavadībā ieradās sultāna Ali ciemā.

—     Izbēgām gan! — rūgti noteica Sandra Pikerola. — Alentaho mums būtu klājies nesalīdzināmi labāk!

Vīrietis soļoja, noliecis galvu.

—     Es visu daru aplam, — viņš ierunājās. — Es sagādāju tev šīs ciešanas, es — kurš spētu tavā labā mirti"

Sandra maigi pieskārās viņa rokai.

—     Nepārmet sev, — viņa mierināja. — Tagad es saprotu, ka tu nezināji, ko dari. Bet varbūt tas galu galā bija liktenis, — viņa mīklaini piemetināja.

Ciems sastāvēja no jukjukām sabūvētām salmu būdām, velēnu vai kleķa mājelēm un dažiem namiņiem no klintsgabaliem. Lielākais nams atradas ciema centrā, plaša laukuma malā. Turp viņus veda aurojošu melnādaino bara ielenkumā. Pie nama viņiem lika apstāties, un no iekštelpām drīz iznāca drukns nēģeris. Viņam pa priekšu, aiz muguras un katrā pusē soļoja karotāji, viens vergs nesa saulessargu pār viņa galvu, bet otrs gaiņāja prom mušas, vicinādams nūjas galā piesietu spalvu pušķi. Resnais vīrs bija sultāns Ali. Viņš apsēdās krēslā, bet galms sapulcējās viņam apkārt.

Gūstekņu apsardzes vadonis pagājās uz priekšu un nometās ceļos sultanam pie kājām.

—     Mēs uzvarējām kaujā ar alentaho, — viņš pavēstīja, — un atvedām šos divus gūstekņus savam sultānam.

—     Jūs iedrošināties mani traucēt, — Ali iesaucās, — lai atvestu man divus alentaho baltos vergus? Vediet tos uz cietumu! Bet tevi.. .

—     Žēlastību, ak, sultān! — karavīrs lūdzās. — Tie nav vergi. Tie ir Alentaho dievs un dieviete!

Sultāns Ali nikni saviebās.

—    Tie nav nekādi dievi! — viņš uzbrēca. — Nav cita dieva kā vienīgi Allāhs. Vediet vīrieti uz cietumu! Sieviete man patīk. Varbūt es paturēšu viņu sev, vai arī, ja alentaho vēlēsies saņemt savus dievus atpakaļ, es tos viņiem atdošu, ja viņi atsūtīs man divsimt bifeļu. Aiznesiet šo ziņu karalim Kristoforo: divsimt bifeļu pirms mēness pilnat- nēm!

—     Jā, ak, sultān! — karavīrs sauca, zemodamies sultāna priekšā. — Es tūlīt došos uz Alentaho, nesdams pamiera karogu!

Sandra paspēra soli uz melnā sultāna pusi.

—     Kāpēc tu gribi paturēt mūs šeit kā gūstekņus? — viņa jautāja nedrošā suahili. — Mēs neesam ienaidnieki. Mēs neesam darījuši tev neko ļaunu. Mēs bijām alentaho gūstekņi. Un tagad, kad esi izglābis mūs no viņiem, ļauj mums iet. No mums tikpat nebūs nekāda labuma.

—     Vīrietis ir stiprs, — Ali attrauca. — Viņš strādās raktuvēs. Tu esi skaista. Bet, ja Kristoforo atsūtīs divsimt bifeļu, es aizsūtīšu jūs atpakaļ pie viņa.

—    Ja laidīsi mani vaļā, mans tēvs iedos tev vairāk nekā divsimt bifeļu vērtību, — Sandra ierosināja.

—     Ko viņš man iedos? — Ali noprasīja.

—    Viņš dos tev zeltu, — meitene atbildēja.

Sultāns iesmējās.

—     Zeltu! — viņš sauca. — Man ir tik daudz zelta, ka es nemaz nezinu, ko ar to iesākt!

—     Mani radinieki ir bagāti un vareni, — meitene neatlaidās. — Un viņu ir daudz. Kādu dienu tie ieradīsies un sodīs tevi, ja nelaidīsi mūs brīvībā!

Sultāns nicīgi pavīpsnāja.

—     No baltajiem mēs nebaidāmies. Viņi baidās no mums. Ja viņi atnāks, mēs viņus padarīsim par vergiem. Vai viņi kādreiz ir raidījuši pret mums karavīrus? Nē, viņi baidās! Bet nu pietiek. Vediet vīrieti uz cietumu un atdodiet meiteni sievām. Piekodiniet, lai tās parūpējas, ka viņai nenotiktu nekas ļauns, vai arī tās piemeklēs Ali dusmas!

Sandra pagriezās pret vīrieti, kurš domājās esam Tarzans.

—     Man liekas, tas ir pilnīgi bezjēdzīgi, — viņa izmisusi teica.

—     Diemžēl ja, — viņš piekrita, — bet nezaudē cerības! Mēs vēl varam atrast ceļu, kā izbēgt. Es domāšu vienīgi par to.

Atnāca dažas sievietes un aizveda Sandru, kamēr bariņš karotāju dzina otro gūstekni pretējā virzienā. Iedams uz cietuma pusi, virietis nemitīgi skatījas atpakaļ, varbūt pēdējo reizi nolūkodamies meitenē, kuru bija iemīlējis.

Cietums — netīrs laukums, ko ietvēra augsts pāļu žogs — bija gluži tukšs. Ieeja bija viena, to noslēdza smagi vārti ar diviem lieliem aizbīdņiem ārpusē. Vienā nožogojuma galā vīrietis ieraudzīja nojumi. Tajā mētājās sažuvušas zāles kumšķi un novazāti guļampaklāji, bet apkārt bija izsvaidīti apskapstējuši katli.

Vīrietis ar skatienu nomēroja žoga augstumu — un pašā augšā pamanīja karājamies cilvēka galvu. Ap to>spindzot mudžēja mušas, lodādamas iekšā ārā pa ausim, nāsīm un vaļējo muti. Riebumā nodrebējis, vīrietis novērsās.

Vēlā pēcpusdienas saule meta ēnu uz vienu no cietuma sienam. Vīrietis aizgāja un apsēdās nojumē, atspiedies pret sienu. Fiziski viņš nejutās noguris, toties garīgais pagurums bija milzīgs. Viņš nepārtraukti pārmeta sev, ka nodarījis meitenei tik daudz ļauna. Prātā zibēja neprātīgi glābšanās plāni. Viņš bez mitas atkārtoja: «Es esmu Tarzans. Es esmu Tarzans. Nav nekā tāda, ko es nespētu izdarīt.» Tomēr ikreiz nācās attapties un no jauna aptvert, ka viņš ir pilnīgi bezpalīdzīgs.

Vakarpusē cietuma vārti atvērās un ienāca piecpadsmit vai divdesmit vergi. Tie visi, izņemot vienu, bija nomocījušies un nosmulējušies melnādainie vai alentaho. Vienīgais izņēmums bija baltais cilvēks. Tas bija Pelems Datons.

Vīrietis pielēca kājās un steidzās atnācējam klāt.

—    Daton! — viņš iesaucās. — Kā gan tu esi nokļuvis te?

Amerikāņa acīs pazibēja dusmas.

—     Ak Dievs, ja man būtu ierocis, ar ko tevi nogalināt! — viņš nošņāca.

Vīrietis pašūpoja galvu.

—     Es neapvainojos, — viņš sacīja. — Par to, ko es izdarīju, esmu pelnījis nāvi — tomēr es gribu dzīvot, lai palīdzētu glābt Sandru.

Amerikānis nicīgi iesmējās.

—     Ko tu man gribi iestāstīt? Tu nolaupīji viņu nevis vienu, bet gan divas reizes. Atvedi viņu uz šo velnišķīgo apvidu. Dievs vien zina, ko tu esi viņai nodarījis, un nu vēl apgalvosi, ka gribi dzīvot, lai viņu glābtul Vai tu tiešām domā, ka es tam noticēšu?

Otrais atkal pašūpoja galvu.

—     Nē, — viņš atzina, — tu neticēsi. Tomēr tas ir taisnība, ka es nožēloju izdarīto un labprāt palīdzētu viņai.

—     Kāpēc tavi nodomi tik spēji mainījušies? — Datons skeptiski jautāja.

—    Saproti, es nekad neesmu zinājis, kādēļ kaut ko daru.

Datons pamanīja vīrieša acīs sāpju pilnu apjukuma izteiksmi.

—     Es tikai darīju to, ko pavēlēja da Gama. Es domāju, ka tas ir jādara. Nemāku paskaidrot, kāpēc. Es pats to nesaprotu. Viņš lika man iet un sameklēt balto sievieti, kura būtu dieviete, un sagadījās tā, ka pirmā baltā, ko es sastapu, bija Sandra Pikerola. Taču, kad mēs atgriezāmies Alentaho, es atklāju, ka ne karalis, ne augstais priesteris netic, ka es esmu dievs. Viņi tikai izmantoja mani, lai muļķotu viēTr- kāršos ļaudis. To man izskaidroja Sandra. Viņa izskaidroja man daudz ko, par ko manas smadzenes nebija spējīgas spriest. Redzi, es biju domājis, ka izdaru viņai lielu pakalpojumu, aizvezdams uz Alentaho, kur viņa kļūs par dievieti, bet, kad atklāju, ka pat cilvēks, kurš bija pēc viņas sūtījis, netic, ka viņa ir dieviete, kad atklāju, kā mani krāpuši, izmantojuši un piespieduši nodarīt tādu postu, tad nolēmu atrast veidu, kā glābt meiteni un aizvest viņu atpakaļ pie tēva. Šorīt mums izdevās izkļūt no pils, un mēs jau devāmies prom no Alentaho, kad mūs sagūstīja šie musulmaņi.

—     Sandru sagūstīja reizē ar tevi? — Datons jautāja. — Un viņa ir šo melno sātanu nagos?

—    Jā.

—     Vai tu patiesi centies aizvest viņu prom? — Datons noprasīja.

—     Dodu tev vārdu, — atbildēja sarunas biedrs.

—     Nudien nezinu, kāpēc, — Datons sacīja, — taču es tev ticu.

—    Tad mēs varam sadarboties, lai atbrīvotu Sandru, — vīrietis teica un pastiepa roku, it kā gribētu apstiprināt norunu.

Datons, mirkli vilcinājies, satvēra pasniegto roku.

—    Ceru, ka uz tevi var paļauties, — viņš sacīja, — un nez kāpēc ticu, ka tā tas ir, par spīti tavam smieklīgajam vārdam un visam pārējām.

—     Es uzskatīju, ka tas tiešām ir mans vārds, līdz Sandra pateica, ka nav.

—    Kāds tad ir tavs vārds? — Datons jautāja.

—    Šis ir vienīgais, kuru es zinu.

«Galīgi jucis,» Datons nodomāja.

—    No kurienes tu nāc? — vaicāja cilvēks, kurš sevi dēvēja par Tarzanu.

—    No zelta raktuvēm, — Datons atbildēja. — Gandrīz katru dienu mūs ved turp strādāt.

—    Ja viņi izvedīs mūs no cietuma, tad varbūt radīsies iespēja bēgt!

—     Nemūžam! Mums līdzi iet pārāk daudz karavīru.

—    Tad mums pašiem jāsagādā kāda izdevība, — vīrietis noteica, — ja gribam glābt meiteni, kamēr nav par vēlu. Ali jau nosūtīja pie da Gamas ziņnesi, piedāvādams atbrīvot mūs pret divsimt bifeļiem. Ja da Gama neatsūtīs bifeļus, tad Ali draud paturēt Sandru sev — un tu saproti, ko tas nozīmē.

—     Vai tu zini, kur viņa atrodas? — Datons jauta ja.

—    Jā. Es redzēju, ka sievietes aizveda viņu uz būdu līdzās sultāna pilij, — tā laikam viņš to dēvē.

Tonakt, pirms abi vīrieši iegrima nemierīgā miegā, viņi ilgi kala veltīgus bēgšanas plānus.

21. JAUNAIS DIEVS

Karaļa vēstnesis, iegājis da Serras apartamentos, ieraudzīja Tarzanu, un viņa sejā parādījās milzu pārsteigums. Viņš mirkli pielieca ceļus. Vēstnesis bija sūtīts, lai ataicinātu da Serru un «svešinieku», bet pirmajā acu uzmetienā viņam šķita, ka šis cilvēks ir dievs.

Brīdī, kad vēstnesis vilcinājās pirms ziņas nodošanas, da Serra skarbi uzrunāja viņu.

—    Uz ceļiem! — viņš pavēlēja. — Kā tu iedrošinies stāvēt dieva klātbūtnē?

Puisis apjucis nometās uz viena ceļgala un pārmeta krustu. Palicis šajā pozā, viņš pavēstīja par da Gamas aicinājumu.

—    Pasaki karalim, — da Serra teica, — lai sapulcē augstmaņus un karotājus troņa zālē, kur pienācīgi sagaidīt īsteno dievu, kas beidzot ieradies Alentaho.

Tā nu vēl viens jaunai ticībai pievērstais traucās pa pili, nesdams vēsti, ka Alentaho ieradies īstenais dievs, un šī ziņa vēja spārniem izplatījās gan pilī, gan ciemā, kur mita vienkāršie ļaudis.

Kad jaunums sasniedza karali, ikviens pili to jau bija dzirdējis un augstmaņi un karotāji gandrīz vai ziņnesim pa pēdām steidzās uz troņa zāli. Tur visi cits citam ar izpušķojumiem atkārtoja stāstu par to, kāds pārcilvēcisks spēks piemīt šim īstenajam dievam, kurš kailām rokām jaudājis pieveikt bifeli.

Da Gama zvēroja dusmās.

—    Tas ir da Serras triks! — viņš sūdzējās Ruisam. — Viņš grib tādu dievu, pār kuru varētu valdīt pats! Paklausies tik, ko tērga tie nelgas, — viņi vēl ne acīs nav redzējuši svešinieku, bet jau runā par viņu kā par īsteno dievu! Tie jau noticēs visam kam.

—     Varbūt pateikt viņiem, ka tas zellis ir viltvārdis? — augstais priesteris deva padomu.

—    Tad saki pats, — karalis attrauca. — Tu esi augstais priesteris un, ieraudzījis dievu, pazīsi to labāk nekā jebkurš cits.

Ruiss brīdi domāja. Ja viņš noliegs šo dievu, bet ļaudis viņu atzīs, tad augstajam priesterim neviens vairs neticēs. Bet, ja ļaudis atzīs šo dievu, tad visa vara piederēs da Serram, un Ruiss baidījās, ka tas varētu nozīmēt gan viņa, gan da Gamas galu. Apsvēris to, viņš aši izšķirās, nokāpa no paaugstinājuma, nostājās aiz altāra un pieprasīja klusumu.

—     Jūs visi zināt, ka musulmaņi nolaupīja īsteno dievu, — Ruiss iesāka. — Ja šis ir īstenais dievs, kurš atgriezies pie mums, tad mums visiem jājūtas pateicīgiem; bet, ja tā nav, tad šis cilvēks ir viltvārdis un viņam jākļūst vai nu par vergu, vai par barību Alentaho sargiem.

Pārpildītajā troņa zālē atskanēja murmināšana, taču neviens nevarētu pateikt, vai ta ir piekrītoša vai noraidoša.

Tad no telpas dziļuma atplūda kāda balss. Tā piederēja Osorio da Serram.

—    īstenais dievs ir šeit! — karavīru pavēlnieks iesaucās.

Visu skatieni pievērsās abiem vīriešiem, kuri stāvēja durvīs. Kad tie lēnām devas uz paaugstinājuma pusi, daudzi nokrita ceļos un meta krustus, tomēr daudzi palika stāvam.

—    īstenais dievs! — sauca vieni.

—    Viltvārdis! — atbalsoja otri.

Da Serra apstājās telpas vidū.

—     Daudzi no jums būs dzirdējuši* kā šis īstenais dievs pils pagalma apturēja traku bifeli, pārspēja to un nogāza gar zemi. Vai otrais būtu to spējis? Vai to būtu spējis jebkurš mirstīgais? Ja jūs vēl šaubāties, tad ļaujiet pavaicāt, vai jums šķiet, ka musulmaņi būtu varējuši sagūstit īstenu dievu? Viņš uz vietas būtu tos nogalinājis!

Nu atskanēja piekrišanas saucieni, un vēl vairāk karavīru un augstmaņu nokrita ceļos. Daži augstmaņi pievērsās Ruisam.

—    Vai šis cilvēks ir īstenais dievs? — tie jautāja.

—  .Nē! — augstais priesteris iekliedzās. — Viņš ir viltvārdis!

—    Tas ir da Serras triks! — piebalsoja da Gama. — Grabiet ciet abus — gan viltvārdi, gan nodevēju! Prom pie lauvām!

Pāris augstmaņu metās uz Tarzana un da Serras pusi.

—     Nost ar da Gamu un Ruisu! — iesaucās karavīru pavēlnieks un izrāva zobenu.

Kāds karavīrs trieca Tarzanam ar savu plato zobenu, bet džungļu cilvēks palēca sānis, sagrāba pretinieku, pacēla to augstu virs galvas un ar visu spēku iesvieda sejās tā biedriem. Tērgāšana apklusa, un kāda balss iesaucās:

—    Nost ar da Gamu! Lai dzīvo karalis Osorio!

Gluži ka burvju spēka vadīti, augstmaņi un karavīri sapulcējās ap da Serru un Tarzanu, un tērauda asmeņu veidots aplis pavērsās pret atlikušo saujiņu da Gamas piekritēju.

Augstais priesteris lādējās un zākājās, aicinādams karavīrus saglabāt uzticību savam karalim un īstenajam dievam, kurš, kā priesteris solīja, drīz atgriezīšoties. Taču no augstā priestera ne tikai ļoti baidījās — viņu arī ļoti ienīda. Pēc viņa sniedzās rokas, un viņš iekliegdamies aizbēga pa mazajām durtiņām aiz paaugstinājuma, bet viņam līdzi aizmuka karalis Kristoforo. Tā Osorio da Serra kļuva par Alentaho karali un Tarzans no pērtiķu cilts — par īsteno dievu.

Tiklīdz da Serra un Tarzans apsēdās troņos uz paaugstinajuma, no pūļa iznira priesteris Kvesada un nometās ceļos džungļu cilvēka priekšā.

Da Serra paliecās Tarzanam tuvāk.

—     Šis ir tavs jaunais augstais priesteris, — viņš pačukstēja.

—     Pasludini to ļaudīm!

Taču Tarzanam nepatika šī loma, turklāt viņš nezināja, kā īsti jāizturas dievam, tāpēc neteica neko, un pēdīgi da Serra pats pasludināja Kvesadu par Alentaho augsto priesteri.

Jaunais karalis pavēlēja rīkot mielastu visiem, bet, kamēr tas tika gatavots, viņam atnesa vēsti, ka atgriezusies karotāju grupa, vezdama līdzi trīs baltos vergus un piecas nastas sāls un dzelzs.

Da Serra lika, lai gūstekņus ieved troņa zālē.

—    Tā ir laba zīme manas valdīšanas sākumā, — viņš sacīja.

—     Mēs reti sagūstām baltos vergus, un pat visvecākie ļaudis neatminas, kad būtu sagūstīti trīs uzreiz.

Tarzans juta garlaicību un nemieru. Viss, ko šie cilvēki darīja, viņam likās muļķīgi. Tāda lētticība bija pārsteidzoša. Tarzans salīdzināja viņus ar pērtiķiem, un pērtiķi šai salīdzinājumā nebūt nezaudēja. Visam, ko darīja pērtiķi, bija kāds mērķis, praktiska nozīme. Šie ļaudis mainīja dievus un valdniekus, nezinādami, vai uzlabos savu stāvokli. Kad savu valdnieku mainīja pērtiķi, tad tie zināja, ka ir izvēlējušies varenāku vadoni, kurš tos vadīs un aizstāvēs.

Tarzans piecēlās un izstaipījās. Viņš bija nospriedis, ka nu reiz pietiek, jāiet prom, taču, kad viņš piecēlās kājās, visi nokrita ceļos un meta.krustus. Džungļu cilvēks izbrīnīts nolūkojās ļaudīs un ieraudzīja, ka troņa zālē ienāk karavīri, vezdami līdzi trīs baltos. Divus Tarzans pazina — tie bija Kramps un Minskis. Te nu risinājās kaut kas interesants. Tarzans atkal apsēdās, un augstmaņi un karotāji piecēlās kājās.

Trīs vīrus ar dunkām aizdzina pie paaugstinājuma, un Kramps izgrūda lamuvārdiem izpušķotu pārsteiguma saucienu. Tad piebikstīja Minskim.

—    Paskat, — viņš teica, — re, kur tas sasodītais pērtiķcilvēks!

—     Un sēž tronī, — Minskis piebalsoja. — Es vis negribētu būt tavā ādā. Nekādas zelta raktuves tev vairs nebūs lemts ieraudzīt.

Kad visi trīs apsēdās zemē pie paaugstinājuma, Tarzans tikpat kā nepagodināja Krampu un Minski ar skatienu, toties viņa acis pakavējās pie Boltona-Čiltona.

—    Vai tu esi anglis? — Tarzans jautāja.

—    Jā.

—     Kā tu gadījies kopā ar šiem abiem?

—    Tie paši [audis, kuri sagūstīja mani, vēlāk saņēma gūstā arī viņus, — Boltons-Čiltons paskaidroja.

—    Tātad tie nav tavi draugi? — džung|u cilvēks vaicāja.

—    Nekad agrāk neesmu viņus redzējis.

—     Kā tu nokļuvi gūstā? — Tarzans jautāja.

—     Pirms diviem gadiem mani sagūstīja vecā sultāna Ali gailas, bet nupat nesen noķēra šie zeļļi.

—    Tu divus gadus nodzīvoji gailu ciemā?

—    Jā. Un tad?

—    Var būt, ka tu man būsi noderīgs un es pret pakalpojumu atlaidīšu tevi no šejienes.

—    Vai tu esi virsaitis? — anglis jautāja.

Džungļu cilvēka lūpās ievijās smaida ēna.

—     Nē, — viņš atteica, pamādams ar galvu uz da Serras pusi, — karalis ir viņš. Es esmu dievs.

Boltons-Čiltons iesvilpās.

—     Nudien, tas tik ir kaut kas, sevišķi, ja to neņem pārāk nopietni!

Viņš bija ievērojis smaidu.

—    Tieši tā, — Tarzans piekrita.

—     Ko viņš tur saka? — iejaucās da Serra. — Vai tu viņu pazīsti?

—     Es pazīstu visus trīs, — Tarzans atbildēja. — Šis vīrs ir mans draugs. Es ņemšu viņu līdzi. Ar pārējiem vari darit, ko vēlies.

—     Pagaidi nu, — da Serra iebilda. — Galu gala es noteikšu, kas darāms. Es, vai zini, esmu karalis!

—     Toties es esmu dievs, — džungļu cilvēks attrauca, — vai vismaz tā uzskata visi šie ļaudis. Vai nu es varu ņemt savu draugu līdzi?

Da Serra nebija ļauns pēc dabas, taču karaļa tronī sēdēja pirmo reizi un greizsirdīgi sargāja savu autoritāti.

—     Beigu beigās, — viņš piekāpās, — es daudz esmu tev parādā. Vari jņemt to vīru sev par vergu.

Krampu un Minski aizveda uz vergu mītni, bet Čiltons palika turpat un, svētkiem beidzoties, devās līdzi Tarzanam un da Serram uz jaunā karaļa apartamentiem.

Tarzans piegāja pie loga un pāri ciema salmu būdām nolūkojās uz tālajiem kalniem. Pēdīgi viņš pievērsās Boltonam-Čiltonam.

—    Vai tu labi pazīsti gailu ciemu? — viņš jautāja. — Vai zini viņu paražas un kaujas spēku?

—    Jā, — Čiltons atbildēja.

—    Tur patlaban atrodas kāds cilvēks. Esmu mērojis tālu ceļu, lai viņu nogalinātu. Gūstā kopā ar viņu ir angļu meitene, kuru es vēlētos izglābt. Būs vieglāk, ja man līdzi ies kāds, kurš labi pazīst to apvidu. Ja man paveiksies, glābts būsi ari tu.

Vīrietis papurināja galvu.

—     No turienes aizbēgt nevar, — viņš teica. — Tevi pašu sagūstīs, visviens, vai tu esi dievs vai ne, — viņš vīpsnādams piebilda.

Tāds pats viegls smaids pavīdēja džungļu cilvēka sejā.

—     Es zinu, ka neesmu dievs, — viņš sacīja, — toties es esmu Tarzans no pērtiķu cilts.

Boltons-Čiltons pārsteigts paraudzījās viņā un tad iesmējās.

—     Vispirms dievs un tagad Tarzans no pērtiķu cilts! — viņš iesaucās. — Kas nāks tālāk? Kenterberijas arhibīskaps? Neesmu redzējis nevienu no viņiem, taču katrs ir pietiekami slavens un varens.

Tarzans redzēja, ka šis vīrs viņam netic, tomēr tas nebija svarīgi. Viņš pievērsās da Serram.

—    Cilvēks, kuru es gribu nogalināt, un angļu meitene ir gūstekņi gailu ciemā.

—     Jā, — da Serra atsaucās, — es zinu. Šorīt ieradās sultāna Ali ziņnesis un piedāvāja atbrīvot abus baltos, ja da Gama nosūtītu uz turieni divsimt bifeļus kā izpirkšanas maksu. Da Gama atteicās.

—    Dosimies turp un atbrīvosim viņus! — Tarzans ierosināja.

—     Kā tu to iztēlojies? — da Serra vaicāja.

—    Paņemsim līdzi visus tavus karavīrus un uzbruksim ciemam.

—    Kādēļ lai es to darītu? — da Serra jautāja.

—    Tu nule kļuvi par karali, bet es ievēroju, ka ne jau visi uzņēma to ar sajūsmu. Ja tu tagad izcīnīsi lielu uzvaru pār saviem ienaidniekiem, tad tev piederēs visu tavu karotāju uzticība. Ļaudīm patīk valdnieki, kuri uzvar kaujās.

—     Varbūt tev taisnība, — da Serra atzina. — Vismaz — par to ir vērts padomāt.

22. KAUJA

Tērpusies krāšņajās drānās, kādas, pēc da Gamas ieskata, piederējās dievietei, Sandra Pikerola gulēja netīrā un piedrazotā gailu būdā, gandrīz apātiski gaidīdama, kāds būs nākamais likteņa trieciens. Ja da Gama atsūtīs divsimt bifeļus kā izpirkšanas maksu par viņu un otro gūstekni tad abi vismaz atkal būs kopā, — lai gan meitene juta, ka drošība nebūs arī tad.

Domas kavējās pie cilvēka, kurš bija ienācis viņas dzīvē un tik pilnīgi to pārvērtis. Viņa vairs nepārmeta vīrietim, jo apjauta, ka viņš nevar atbildēt par savu rīcību. Sākumā Sandrai bija licies, ka viņš ir ārprātīgs, taču, jo labāk meitene viņu iepazina, jo dziļāka kļuva pārliecība, ka tā nav taisnība. Lai gan Sandra nekad nebija redzējusi amnēzijas slimniekus, tomēr pietiekami zināja par to no citu stāstītā un lasītā, lai saprastu, ka vīrietis ir šīs dīvainās nelaimes upuris. Noslēpums, kurš audās ap šo cilvēku, modināja Sandras ziņkāri. Kas viņš ir? Kas bijis agrāk? Meitene domāja par viņu tik nerimtīgi, ka pati gandrīz vai izbijās, ieskatījusies savos sirds dziļumos. Taču viņa bija godīga un atzina, ka no naida izaugusi draudzība, kura robežojas pat ar vēl spēcīgākām jūtām.

To apjaušot, Sandrai aizrāvas elpa. Cik briesmīgi, ka viņa atļāvusies iemīlēties vīrietī, par kuru nezina neko — un kurš neko nezina pats par sevi! Varbūt viņš ir noziedznieks vai, vēl ļaunāk, precējies!

Nē, tādām domām nedrīkstēja ļauties. Viņš jāizmet no prāta. Tomēr to bija vieglāk nolemt nekā izdarīt. Par spīti labajiem nodomiem viņa tēls nemitīgi atausa Sandras domās. Turpretī vīrietis, strādadams zelta raktuvēs Āfrikas saules dedzinošajā svelmē, centās atsaukt atmiņā meiteni un izbaudīja apziņu, ka viņu mīl, lai gan aptvēra savas aizraušanās bezcerīgumu. Datons, strādādams viņam blakus, kavējās līdzīgās atmiņās un priecājās par savu mīlestību pret to pašu meiteni. Abu garīgo mieru veicināja tas, ka viens nespēja nolasīt otra domas.

Gailu uzraugi, kaut arī stingri darbu vadītāji, nebūt nebija pārspīlēti cietsirdīgi. Daudzi nēsāja līdzi patagu, taču lietoja to reti, vienīgi tādēļ, lai paskubinātu kādu, kurš nepārprotami slaistījās. Vīrieši neizturējās nežēlīgi pret saviem padotajiem, toties vecākās sievietes būtu vērsušas pret Sandru visu savu necieņu un cietsirdību, ja nebaidītos no Ali, kurš bija pavēlējis, lai gūsteknei nenotiktu nekas ļauns.

Starp sievietēm bija kāda jauna meitene, kura nesa Sandrai ēdienu un izturējās laipni. No viņas Sandra uzzinaja, ka ziņnesis atgriezies no da Gamas un ka Alentaho karalis atteicies dot izpirkšanas maksu par- Sandru un cilvēku, kurš domājās esam Tarzans.

Sandra jautāja meitenei, kas tagad notiks ar viņu, taču atbilde nemaz nebija vajadzīga, jo tajā mirklī būdā ienāca kāda vecene un, ņirgdama dzeltenos zobus, lādēdamās un plosīdamās niknumā, izstāstīja jaunumus, ko ciemā jau zināja ikviens. Ali bija pasludinājis balto gūstekni par savu jauno sievu un noteicis dienu laulību rituāliem.

Veča bija pārskaitusies tāpēc, ka viņas, sultāna vecākās sievas, pienākums bija rūpēties par līgavas sapošanu kāzām.

Sandra krita izmisumā. Viņa lūdzās, lai meitene atnes dunci, ar ko varētu padarīt sev galu, taču meiča baidījās. Kāzu mielasts un žūpošanas orģija bija paredzēta visas nakamās dienas garumā, un svinībām bija jābeidzas tikai vakarā. Tikmēr Sandrai vajadzēja atrast veidu, kā izbēgt, vai arī jāizdara pašnāvība. Tomēr tagad viņu novēroja tik cītīgi, ka iespējams nelikās ne viens, ne otrs.

No raktuvēm atgriezās vergi, un tenkas iekļuva arī gūstekņu cietumā. To izdzirdēja abi baltie vīrieši, un viņus pārņēma šausmas.

—     Mums jātiek ārā no šejienes! — iesaucās cilvēks, kurš domājās esam Tarzans.

Datons norādīja uz baiso galvu, kura šūpojās žoga augšmalā.

—     Re, kas notiek ar vergiem, kuri lūko bēgt, — viņš noteica.

—    Tomēr jāmēģina, — otrais neatlaidās. — Varbūt rīt, ejot uz raktuvēm Vai atgriežoties no tām, radīsies kāda izdevība.

Taču izdevību nenesa arī nākamā diena, kad viņi mēroja pazīstamo taku uz raktuvēm.

Ciemā ritēja gatavošanās svinībām. Tika gādāti ēdieni un brūvēts alus, bet pārbiedēto līgavu apmācīja, kā viņai jāizturas rituālu laika.

Pēc pusdienas ciemā ieradās kāds aizelsies karotājs un skrēja uz sultāna pili, kur paziņoja Ali, ka pakalnos aiz ciema redzējis alentaho armijas apmetni.

Tā nu bija gluži jauna taktika un krietni apmulsināja Ali. Agrāk alentaho vienmēr bija devušies uzbrukumā tieši pāri līdzenumam, pūzdami taures un aizsmakušās balsīs izbrēkdami kaujas saucienus. Šāda piezagšanās no aizmugures bija kaut kas gluži neredzēts. Ali nesaprata, kādēļ viņi ierīkojuši apmetni. Tas likās savādi, ja jau alentaho bija nākuši karot. Viens no sultāna karaspēka vadoņiem ieminējās, ka alentaho varbūt nogaidot, lai uzbruktu tumsā, un Ali jutās sašutis. Kaut kas tāds vēl nebija piedzīvots!

Sultāns pavēlēja atsaukt karavīrus un strādniekus no raktuvēm un apbruņot visus vergus, jo saņemtā ziņa lika domāt, ka alentaho karotāju varētu būt daudz vairāk par viņa paša cīnītājiem.

Par spīti draudošajai kaujai turpinājās iecerētā gatavošanās kāzām.

Sandra šajās norisēs nepiedalījās un palika savā būdā, stingras apsardzes uzmanīta, toties līgavainis kopā ar saviem karotājiem krietni ieturējās un dzēra alu uz nebēdu, ta ka dejojot, mielojoties un dzerot ienaidnieks aiz sultāna vārtiem gandrīz tika aizmirsts.

Satumstot naktij, nepilnas jūdzes attālumā pakalnu aizsega uz ciema pusi lēni virzījās tūkstoš bifeļu. Kararati bija atstāti Alentaho; tā bija gluži jauna taktika, ko alentaho karavīri bija pieņēmuši tāpēc, ka tā pavēlēja viņu dievs.

Gausi soļojošā bifeļu bara vienā pusē gāja Tarzans un Čiltons, bet Džungļu valdniekam sekoja Ungo un Mal-gašs ar visiem saviem pērtiķiem. Tarzans zināja, ka puspieradināto bifeļu savaldīšana naktī ir bīstama. Tumsai biezējot, tie kļuva arvien satrauktāki un nemierīgāki, tomēr vēl aizvien lēnām virzījās uz ciema pusi un, par prieku Tarzanam, palika neparasti rāmi. Māvieni un baurošana, kas ieskanējās ik pa brīdim, ciemā nebija saklausāmi, jo tos nomāca dejotāju klaigas, izsaucieni un sieviešu spiedzieni.

Sultāns Ali, visai apskurbis un grīļīgs, iegāja būdā, kur bija ieslodzīta Sandra Pikerola. Atgrūdis malā sievietes, Ali satvēra meiteni aiz rokas, izrāva no būdas un vilka uz savu pili, taču šajā mirklī, brīdinoši aurodams, ciemā iedrāzās sargkareivis.

—    Alentaho nāk! — viņš sauca. — Alentaho jau ir klāt!

Šis trieciens šķita atskurbinām Ali. Viņš atlaida Sandras roku un sāka izkliegt pavēles karaspēka vadoņiem un karavīriem. Apbruņotie vergi tika izlaisti no cietuma un nostādīti vienā rindā pie ciema robežas, lai sagaidītu tuvojošos alentaho.

—    Tā ir izdevība! — cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, pačukstēja Datonam. — Lēnām virzies man līdzi turp, uz Sandras būdu! Kaujas burzma mēs tiksim laukā no šejienes.

Nakts tumsā aiz ciema Tarzans deva rīkojumu, kuru bija gaidījuši Alentaho karavīri, un pēc viņa signāla aiz muguras pārsteigtajiem bifeļiem atskanēja tauru skaņas un kaujas saucieni. Karotāji metās klāt pinkainajiem dzīvniekiem un sāka bikstīt tos ar šķēpu rokturiem. Baurodami un šņākdami, izbiedētie dzīvnieki laidās rikšos, un drīz viss milzīgais ganāmpulks drāzās uz sultānā Ali ciematu. Tiem lī''zi skrēja Tarzans, Čiltons un lielo pērtiķu bars.

Milzīgie bifeļi, zemi dārdinādami, joņoja pa ciemu, un tajā izcēlās briesmīgas jukas. Viltus Tarzans aizsteidzās uz Sandras būdu un sauca viņu, taču atbildes nebija. Meitene stāvēja turpat pie pils, kur viņu bija atstājis Ali.

Daži gailas neatkāpās, bet svieda šķēpus un degošas pagales uz auļojošiem bifeļiem. Citi pagriezās un Iidz ar sievietēm un bērniem bēga no satrakoto dzīvnieku ceļa, nonākdami Ungo un Mal-gaša pērtiķu ķetnās.

Aiz bifeļu bara Sandra Pikerola izdzirda Alentaho karotāju saucienus un saprata, ka pēc īsa brīža tie ienāks ciemā un viņa atkal tiks sagūstīta. Izklīstošajā ganāmpulkā viņa ieraudzīja paveramies ceļu un metās skriet, cerēdama izkļūt laukā no ciema. Viltus Tarzans pamanīja meiteni un kopā ar Datonu drāzās uz viņas pusi. Viņš pasauca Sandru vārda un, satvēris viņas roku, sāka līkumot starp bifeļiem, līdz viņi izkļuva gan no dzīvnieku bara, gan no ciema. Tumsas aizsegā abi steidzās uz priekšu, kamēr aizmugurē skanēja bifeļu baurošana, pērtiķu rēkšana un karavīru kliedzieni, kuri kļuva aizvien klusāki, kad bēgļi attālinājās no ciema.

Sandra pameta skatienu atpakaļ.

—    Kāds mums seko, — viņa pavēstīja.

—    Tas ir Datons, — vīrietis atbildēja.

Sandra apstājās kā iemieta.

—    Pelem! — viņa iesaucās. — Vai tas tiešām esat jūs?

Prieks viņas balsī gluži kā ledains svins skara viltus Tarzana sirdi, jo viņš nojauta, ka Datons mīl meiteni, un saprata, ka ir pietiekami daudz iemeslu, lai Sandra atbildētu uz šo mīlestību. Savukart viņš pats nebija pelnījis neko citu ka vien viņas naidu un nicinājumu.

Izstiepis rokas, Datons steidzās uz priekšu.

— Ak, Sandrai — viņš sauca. — Ko gan jūs esat pārcietusi! Bet varbūt tas viss tagad ir galā. Varbūt mēs beidzot tiksim prom no ši nolādētā apgabala.

Soļodami nakts tumsā, Sandra un Datons stāstīja viens otram par piedzīvojumiem, kas viņiem bija atgadījušies kopš šķiršanās. Viņu balsīs skanēja prieks, turpretī cilvēks, kurš soļoja abiem nopakaļ, jutās noskumis.

23. PASLĒPTUVĒ

Gailu sakāve bija pilnīga, un, kad bifeļi beidzot atstaja ciemu, tajā iesoļoja Osorio da Serra un viņa karotāji. Tarzanu viņi atrada meklējam meiteni un cilvēku, kuru viņš bija nācis nogalināt. Tomēr meklējumi bija veltīgi, un Tarzans nojauta, ka abi aizbēguši no ciema lidz ar mūkošajiem melnādainajiem. Šai naktī nebija jēgas viņus meklēt. Rīt viņš tos atradīs. Toties viņi uzgāja sultānu Ali, kurš bija paslēpies pilī, un Osorio da Serra saņēma viņu gūstā, lai triumfējot aizvestu uz Alentaho.

Uzvarētāji alentaho iekārtojās gailu ciemā kā mājās, pabeigdami maltīti un alu, ko bija pametuši gailas.

Tarzans pasauca pērtiķus un, kad tie sapulcējās ap viņu, lika tiem doties uz saviem apgabaliem, jo noprata, ka pat viņš vairs nespēs tos aizkavēt necik ilgi. Drīz pērtiķi izgāja no ciema — par lielu atvieglojumu Alentaho karotajiem.

—     Kas būs tālāk? — Čiltons ieteicās. — Man tā vien šķiet, ka patlaban būtu īstais brīdis, lai postos prom.

Tarzans pamāja.

—     Drīz mēs iesim abi, — viņš sacīja. — Es tikai gribu vēlreiz pārbaudīt, vai ciemā nav tā cilvēka, kuru esmu nācis nogalināt.

—     Vai tu tiešām gribi teikt, ka esi atnācis uz šejieni tikai tādēļ, lai atrastu šo cilvēku un nogalinātu viņu? — Čiltons noprasīja. — Nu, vai zini, to tu nemaz nevari izdarīt! Tā būtu slepkavība.

—     Ja tu ar zabaku sašķaidītu indīgu zirnekli, tad vis nesauktu to par slepkavību, — džungļu cilvēks attrauca. — Manās acīs šis cilvēks nav ne par matu labāks kā zirneklis.

—     Viņš būs tev nodarījis kaut ko briesmīgu, — Boltons-Čiltons uzdrošinājās piezīmēt.

—     Tā arī ir. Viņš nolaupīja manu vārdu un pēc tam zaga manu draugu sievietes un bērnus, lai aizvestu tos verdzībā vai nomaitātu.

—    Kā viņš sevi sauca? — anglis jautāja.

—     Par Tarzanu no pērtiķu cilts.

Boltons-Čiltons pakasīja pakausi.

—    Tas laikam pielīp, — viņš secinaja.

Tarzans vēlreiz apstaigaja ciemu, pārmeklēdams būdas un izvaicādams Alentaho karotājus un to gūstekņus, tomēr neatrada ne pēdu no Sandras vai cilvēka, kuru izsekoja. Viņš atgriezās pie Čiltona, un abi, nepievērsdami sev citu uzmanību, atstāja ciemu.

—     Vai zini, — Čiltons ieminējās, — es vienmēr biju domājis, ka ap visiem iedzimto ciemiem ir uzcelts pāļu žogs.

—     Šeit ir citādi, — Tarzans atteica. — Da Serra man to izskaidroja. Gallām ir tikai viens ienaidnieks — alentaho, un jau četrsimt gadu alentaho uzbrukuma taktika nav mainījusies. Viņi nāk pār līdzenumu, pūzdami taures un izkliegdami kaujas saucienus. Gailas drāžas ārā, viņiem pretim. Izceļas īsa sadursme, kuras laikā daži vīri tiek nogalināti un daži saņemti gūstā; pēc tam katra karojošā puse atgriežas savā ciemā. Nekad agrāk alentaho nav mēģinājuši iekļūt gailu ciemā. Šoreiz tā bija mana ideja, jo citādi es nevarētu atrast ne meiteni, ne cilvēku, kuru meklēju.

—    Gallām labāk vajadzētu uzcelt žogu, — Čiltons sacīja.

Kādu laiciņu abi soļoja klusēdami, bet tad anglis apvaicājās, ko

Tarzans domājot darīt tālāk.

—     Es atradīšu to cilvēku un, kad būšu viņu nogalinājis, aizvedīšu tevi uz kādu apmetni pie Kongo, kur tu varētu sameklēt transportu, ar kuru tikt prom no šīs zemes.

—     Cik saprotu, prom no šejienes ved tikai divi ceļi, — Boltons- Čiltons teica.

—     Es zinu tikai vienu, — Tarzans atbildēja, — un tur gaida visai grūts kāpiens lejup pa klinti.

—     Par to es esmu dzirdējis, — Čiltons piekrita, — tomēr divreiz esmu mērojis vieglāku ceļu, kuru, šķiet, spēšu atrast. Tad mums nevajadzēs tuvoties Alentaho un riskēt vēlreiz nokļūt gūstā.

—    Labi, — džungļu cilvēks sacīja, — meklēsim otro ceļu.

—     Bet kā būs ar meiteni?

—     Meiteni viņš droši vien ved sev līdzi, — Tarzans noteica.

♦ * *

Kamēr da Serra bija gatavojies kopā ar savu armiju iziet no Alentaho, vergiem bija pavēlēts sadzīt kopā bifeļus, kuriem vajadzēja iet pa priekšu uzbrūkošajam karaspēkam. Šaja juceklī Krampam un Minskim bija izdevies aizbēgt mežā aiz pils, kur tie slēpās, līdz satumsa nakts. Tumsas aizsegā viņi devās pa līdzenumu uz kalnu pusi.

—    Rīt mēs uzmeklēsim zelta raktuves, — Kramps paziņoja.

—     Rīt, — Minskis atcirta, — mēs meklēsim ceļu, kas vestu ārā no šī nolādētā apgabala! Te es vairs nekavēšos, un jods lai parauj tās zelta raktuves!

—    Būtu es zinājis, ka tu esi tads gļēvulis, tad nebūtu ņēmis tevi lidzi, — Kramps nošņaca.

—    Būtu es zinājis, ka tev nav vairāk sajēgas kā ēzelim, tad nemaz nebūtu nācis, — Minskis attrauca. — Kad nav ne ieroča, nekā, ar ko nogalināt medījumu, es vēl tērēšu laiku, meklēdams zelta raktuves! Nu nē, es skatīšos tikai pēc ceļa, kas vestu prom no šejienes, un vēl man pietiks laika vienīgi tam, lai pameklētu ēdamo.

Kramps kurnēdams vilkās uz priekšu. Vienam palikt viņam negribējās, kaut arī ceļabiedrs bija tikpat bezpalīdzīgs kā viņš pats. Tomēr zelta kārdinājums viņā pārspēja jebkuru citu dziņu.

Tā kā viņi bija metuši lielu līkumu, lai izvairītos no sastapšanās ar Alentaho karavīriem, kuri varētu atgriezties no gailu ciema, tad gandrīz ausa rīts, kad abi vīri, izsalkuši, nosmulējušies un pārguruši, sasniedza pakalnus un nogūlās atpūsties. Šajos pašos kalnos slēpās arī Sandra, Datons un cilvēks, kurš domājās esam Tarzans.

No rīta Sandra pamodās pirmā. Abpus viņai gulēja vīrieši, sargādami meiteni. Sandra bija gulējusi slikti un nepavisam nejutās atpūtusies, tāpēc nemodināja savus pavadoņus, priecādamas, ka var vēl bridi palikt mierīgi guļam. Prātā zibēja savado notikumu virtene, kas bija risinājusies šajās ilgajās nedēļās, pilnās briesmu un bezcerības. Šķita, ka pagājusi vesela mūžība, kopš viņa aizvesta no tēva apmetnes. Tagad Sandra bija brīva. Viņa centās domāt vienīgi par to, jo neuzdrīkstējās ielūkoties nākotnē, kura nepiedāvāja daudz vairāk cerību kā pagātne.

Viņa bija brīva, bet — uz cik ilgu laiku? Ja viņu nesagūstīs gailas vai alentaho, tad vēl vajadzēs šķērsot drausmīgo varuturi apgabalu, turklāt nemitīgi draudēja briesmas no plēsīgiem zvēriem vai laupīt- kāriem cilvēkiem, bet vienīgie aizstāvji bija šie divi vīrieši, bruņoti ar lokiem, bultām un šķēpiem, kas tiem bija iedoti pēc sultāna Ali rīkojuma, kad viņš bija pavēlējis izvietot vergus priekšējā līnijā, lai tie stātos pretī uzbrūkošajiem alentaho. Kā gan ar šiem nožēlojamiem ieročiem varētu aizstāvēties pret varuturi, lauvu vai leopardu? Viņa zināja, ka abi pavadoņi gan ir drosmīgi vīri, taču ne pārcilvēki — un tad atcerējas Tarzanu no pērtiķu cilts, kuru, pēc viņas domām, bija nošāvis Kramps. Cik droši Sandra bija jutusies kopā ar Tarzanu!

Meitene pagrieza galvu, ieraudzīja vīrieti, kurš bija nozadzis Tarzana vārdu, un atkal sāka prātot par to, kas viņš patiesībā ir. Sandra noraudzījās, kā viņa krūtis cilājas vienmērīgā elpā. Viņa ievēroja izspūrušu matu cirtu uz vīrieša pieres un sajuta vēlēšanos pasniegties un atglaust to atpakaļ. Tā bija vēlēšanās glāstīt; to apjautuši, viņa samulsa un nokaunējās. Tad Sandra paskatījās uz Datonu. Tas bija vīrietis no viņas aprindām, vīrietis, kurš viņu mīl, par to Sandra bija pārliecināta. Tomēr noglaust ar plaukstu viņa pieri meitenei negribējās. Viņa nopūtās un aizvēra acis. Lūk, te nu bija vēl viens iemesls sirdēstiem un nemieram, itin kā nebūtu gana ar tiem pārbaudījumiem, kuri gaidāmi! Sandra vēlējās, kaut jel nekad nebūtu satikusi cilvēku, kas sauca sevi par Tarzanu, bet, kad atkal atvēra acis, sastapās ar viņa skatienu. Vīrietis pasmaidīja, pasaule ieguva jaunu mirdzumu, un meitene priecājās, ka ir dzīva un atrodas šeit, jo šeit bija viņš. Atskārsme par šīm jūtām lika viņai spēji pietvīkt, bet viņš atsmaidīja pretī un sacīja:

—    Labrīt!

Tad pamodās ari Datons un piecēlās sēdus.

—     Mums vajadzētu apsvērt, ko darīt tālāk, — viņš teica. — Pagājušā naktī neviena izdevība neradās. Man šķiet, ka dažas dienas vajadzētu slēpties šepat kalnos un pēc tam, naktī, doties garām Alentaho uz klinti.

Sandra nodrebēja.

—    Es skaidri zinu, ka nemūžam netikšu pa to lejā, — viņa izdvesa.

—     Ir vēl viens ceļš, — ieminējās cilvēks, kurš domājās esam Tarzans. — Esmu dzirdējis, ka tas esot daudz vieglāks, taču nezinu, kur tas ir. Liekas, kaut kur tajā pusē, — un viņš norādīja uz ziemeļrietumiem.

—     Kamēr paliekam kalnos, mēs varētu to pameklēt, — Sandra ieminējās. — Ja tiešām ir otrs ceļš, tad uz to droši vien ved taka.

—     Mums jāsagādā arī pārtika, — Datons piezīmēja. — Iesim tajā virzienā.

Un trijotne devās uz priekšu, uz ziemeļrietumiem.

24. LIELO PĒRTIĶU GŪSTĀ

Pēc kaujas Ungo pērtiķi un Mal-gaša pērtiķi bija aizgājuši pakalnos, kur abi bari gandrīz nekavējoties izšķīrās. No rīta gan vieni, gan otri posās meklēt barību. ^

Jau pēc dabas nervozi, aizdomu pilni un nepacietīgi, lielie dzīvnieki patlaban bija divkārt bīstami, jo bija ne vien izsalkuši, bet ari iepriekšējās nakts kaujas satraukti.

Tie nemitīgi ķīvējās savā starpā, un, ja abi bari būtu palikuši kopā, beigu beigās izceltos nikns kautiņš, jo starp dažādām pērtiķu ciltīm nav vairāk brālīgu jūtu kā starp dažādām cilvēku ciltīm. Tiesa, tie nemeklē cits citu vienīgi tādēļ, lai nogalinātu, kā palaikam mēdz rīkoties cilvēki, tomēr nejauša sastapšanās viegli var novest pie asinsizliešanas.

Sandra Pikerola un abi viņas pavadoņi arī meklēja barību — taču pagaidām bez sekmēm. Meitene bija ļoti nogurusi. Viņa prātoja, cik ilgi vēl spēs paiet, un apbrīnoja to, cik lielas mocības var paciest cilvēka miesa. Tomēr viņa nesūdzējās. Datons bija vājākais no abiem vīriešiem, jo ilgāku laiku bija pavadījis kā gailu vergs, turklāt viņam nepiemita tik liela izturība kā cilvēkam, kurš apgalvoja, ka esot Tar- zans. Bet ari Datons ne ar zīmēm, ne ar vārdiem neizpauda, ka nonācis tuvu sabrukumam.

Taču otrs vīrietis ievēroja, ka ceļabiedru solis brīžiem kļūst grīļīgs.

—     Jus abi esat stipri noguruši, — viņš ierunājās. — Varbūt bus labāk, ja paliksiet tepat un atpūtīsieties, kamēr es meklēšu pārtiku. Tur tālāk ir bambuskoku audze, bet pa kreisi — mežs. Vai nu vienā, vai otrā es atradīšu medījumu.

—     Manuprāt, šķirties nevajadzētu, — Sandra iebilda. — Jo vairāk cilvēku kopā, jo lielāks tiem spēks, kaut arī skaits būtu neliels; tad paliek vismaz lielāka drošības sajūta.

—     Pilnīgi piekritu, — Datons sacīja. — Turēsimies kopā, līdz kāds no mums vairs nespēs paiet, un tad ari izlemsim, kā rīkoties. Tikmēr mēs varbūt kaut ko nomedīsim, un krietna maltīte dos mums jaunu sparu.

Otrais vīrietis piekrītoši pamāja. - — Kā vēlaties, — viņš noteica. — Mēs varētu sameklēt arī kādu drošāku un apslēptāku vietu.

Kamēr ceļinieki sarunājās, no bambusu biezokņa, kurp viņi devās, viņus vēroja niknas, vienotrai tuvu izvietotas acis, un, kad trijotne piegāja pavisam tuvu audzei, vērotājs pagriezās, lai ietu projām.

—    Tur kāds ir! — iesaucās cilvēks, kurš sevi dēvēja par Tarzanu. — Kāds liels dzīvnieks! Jaizmēģina laime.

To sacījis, viņš aši ielika lokā bultu un raidīja to biezoknī uz stāvu, ko tur neskaidri saskatīja kustamies.

Tai pašā mirklī atskanēja sāpju un dusmu brēciens, lūstošu bambusu brīkšķi, un no biezokņa izdrāzās milzīgs pērtiķu tēviņš. Tūliņ šķita atdzīvojamies viss biezoknis. Koki locījās un krakšķēja, un ducis pērtiķu rēkdami atsaucās sava ciltsbrāļa kliedzienam.

Sandru pārņēma šausmas, kad milzīgie dzīvnieki lumpačoja uz viņu pusi, ņurdēdami un dauzīdami sev pa varenajām krūtīm.

—     Dieva kalpi! — iesaucās cilvēks, kurš dēvējās par Tarzanu. Viņš uzrunāja pērtiķus alentaho valodā, ko bija tiem iemācījis. Viņš pavēlēja tiem apstāties, un dzīvnieki mirkli sastomījās — taču tikai mirkli. Tad ievainotā tēviņa vadībā tie uzbruka.

Abiem vīriešiem vēl pietika laika raidīt pa vienai bultai, bet tās tikai satracināja pērtiķus vēl vairāk. Var būt, ka tie pazina cilvēku, kas bija bijis dievs un sauca sevi par Tarzanu; taču, ja arī pazina, tad agrāko padevību izkliedēja niknums, ko bija izraisījis viņa uzbrukums.

Vīrieši nometa lokus, satvēra šķēpus un sagatavojās aizstāvēt sevi un Sandru, likdami uz spēles dzīvību. Meitene būtu varējusi bēgt un izglābties; tomēr viņa stāvēja vīriešiem aiz muguras, gaidija un skatījās. Cik vāji un bezpalīdzīgi viņi izskatijās salīdzinājumā ar pinkainajiem briesmoņiem — un cik bezgala drosmīgi!

Sandra redzēja, kā vīrietis, kurš sevi sauca par Tarzanu, uzbrūk vienam pērtiķim ar šķēpu. Dzīvnieks sagrāba ieroci un izrāva to no cilvēka tvēriena tik viegli, it kā viņa pretinieks būtu mazs bērns. Tad Sandra ieraudzīja, ka pērtiķis atvēzē šķēpu un triec to pret vīrieša deniņiem. Viens no viņas aizstāvjiem saļima zemē — miris, kā šķita Sandrai; un tad milzīgs pērtiķu tēviņš sakampa Datonu. Vīrietis cīnījās, veltīgi laizdams darbā dūres, bet lielais pērtiķis pievilka viņu sev klāt un ietrieca dzeltenos ilkņus cilvēka kaklā. Šai mirklī Sandra pagriezās un sāka skriet. Viņa nevarēja darīt itin neko, lai palīdzētu saviem ceļabiedriem, — tie abi acīm redzami bija pagalam. Tagad viņai jādomā par sevi.

Meitene bija noskrējusi tikai dažus soļus, kad smaga, pinkaina ķetna nogūla viņai uz pleca un kāds viņu rāva atpakaļ ar tādu sparu, ka viņa nokrita gar zemi.

Sandrai līdzās rēkdams un ņurdēdams stāvēja varens pērtiķis, un drīz visapkārt nostājās pārējie. Pienāca vēl viens pērtiķu tēviņš un grasījās sagrābt meiteni. Viņas sagūstītājs ierūkdamies metās tam virsū, bet, kad abi saķērās cīniņa uz dzīvību un nāvi, kāds jauns pērtiķis pacēla Sandru no zemes, sakampa zem vienas milzīgās ķetnas un luīnpačoja prom, cik ātri vien ļāva nastas svars un paša strupās kājas.

Tomēr viņam nebija lemts tik viegli aizmukt ar visu guvumu. Pakaļ jau dzinās cits pērtiķis, un pirmajam nācās nomest gūstekni un brukt virsū savam ciltsbrālim.

Apskrambāta, pārbijusies, gandrīz spēkus zaudējusi, Sandra ar pūlēm uzslējās kājās. Gabaliņu tālāk viņa ieraudzīja mežu. Ja viņa to sasniegtu, tad koku aizsegā varētu rast patvērurfiu. Meitene pameta skatienu atpakaļ. Abi pērtiķi joprojām cīnījās, bet pārējie viņai nesekoja. Bija radusies izdevība, un viņa to izmantoja. Mirkli sajutusi jaunu spēku pieplūdumu, sastopoties ar briesmām, meitene sāka skriet, lai gan vēl nupat bija jutusi, ka drīz vairs nejaudās ne paiet.

Bēgšanai drīz pienāca gals. Pērtjķis, kurš bija skrējis prom, nesdams Sandru, pievārēja savu pretinieku un, kamēr tas ņurdēdams manījās prom, apcirtās apkārt un metās pakaļ meitenei. Pietika ar dažām sekundēm, lai dzīvnieks viņu panāktu. Tas vēlreiz pacēla meiteni no zemes un gāzelēdamies steidzās uz meža pusi. Paraudzījusies atpakaļ, Sandra pamanīja, ka pārējie pērtiķi šoreiz seko. Tie nedzinās pakaļ, tikai sekoja, tomēr pērtiķis, kurš nesa meiteni, acīmredzot neuzdrīkstējās apstāties, lai citi viņu nepanāktu un neatņemtu laupījumu. Ta nu dzīvnieks klamzāja uz mežu, tam pa pēdām sekoja viss bars, bet bambusu biezoknī palika guļam Pelems Datons un cilvēks, kurš sevi dēvēja par Tarzanu.

25. VIENATNE

Kramps un Minskis augu dienu nesekmīgi meklēja ko ēdamu. Tiesa, viņi bija uzgājuši ūdeni, un tikai tas palīdzēja viņiem izturēt. Biezējot krēslai, abi nolikās gulēt, būdami tuvu pilnīgam spēku izsīkumam. Nakts bija vēsa, un abi drebinādamies saspiedās ciešāk kopā. Viņi izdzirdēja rēcam lauvu, kurš nāca lejup no pakalniem medīt, un viņus sagraba šausmas. Vēlāk abi atkal saklausīja lauvas rūcienu, un šoreiz tas skanēja pavisam tuvu. Lauva bija ierūcies, uzdurdamies divu cilvēku ķermeņiem bambusu biezoknī. Sākuma lauvu iztrūcināja cilvēka smaka, un tas mazliet nobijās, taču drīz piegaja tuvāk un apostīja vienu no nekustīgajiem augumiem. Lauva nebija cilvēkēdājs, un šīs gaļas smārds tam nepatika, bet plēsoņa bija neganti izsalcis, tāpēc sakampa līķi aiz pleca un pacēlis aiznesa to dziļi bambusu biezoknī.

Var būt, ka mirušais izglāba dzīvību Krampam vai Minskim, jo tonakt lauva vairs medībās negāja.

Gaismai austot, lauva, krietni pieēdies, ielīda biezokņa dziļumos un nolikās gulēt. Kramps un Minskis, pārsaluši stīvi, drebelīgi pieslējās kājās.

—     Mums jākustas, — Minskis sacīja. — Mēs nevaram te gulšņāt, līdz nosalstam vai nomirstam badā.

—     Varbūt tajos bambusu brikšņos var atrast kādas putnu olas vai ko citu, — ieminējās Kramps.

— Tur, otrā pusē, ir mežs, — ceļabiedrs teica. — Vai nu te, vai tur mums kaut kas jāsameklē.

Abi sāka virzītffes uz bambusu biezokņa pusi, bet Minskis, kurš gāja pa priekšu, drīz apstājās.

—     Kas tad tas? — viņš iesaucās un radīja ar roku.

—     Cilvēks, — Kramps attrauca. — Viņš tur ir gulējis. Un nupat ceļas augšā. Ei, bet tas tak ir tas pērtiķis, Tarzans!

—     Nē, — Minskis iebilda, — šis ir otrais, tas dēlietis, kas nemitīgi zaga to meiču.

—     Meiču! — Kramps atkārtoja. — Diez kur šī ir? Ja mēs varētu viņu atrast, tad vēl dabūtu sayas trīstūkstoš mārciņas.

—     Vispirms viņu vajadzētu izvest cauri varuturi apgabalam, — Minskis piezīmēja.

Cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, sēdēja un skatījās apkārt. Viņš nule bija atguvis samaņu, jutās pārsalis, sastindzis un stīvs. Vīrietis raudzījās pēc Sandras un Datona, taču neredzēja ne vienu, ne otru; tad pamanīja tuvojamies abus vīrus ūn pazina tos. Ko tie šeit dara? Viņš zināja, ka tie ir ļauni cilvēki, un sāka prātot, vai tiem varētu būt kāds sakars ar Sandras pazušanu, bet tad pēkšņi atcerējās pērtiķu uzbrukumu. Trieciens ar šķēpu bija viņu pamatīgi apdullinājis, un prāta skaidrība atgriežas gausi. Viņš piecēlās un pagriezās pret abiem nācējiem.

—     Man vajadzētu nogalināt to zelli, — Kramps teica Minskim klusā balsī, kas nesasniedza vīrieša dzirdi.

—     Ar ko tad tu viņu nogalināsi? — Minskis noprasīja. — Varbūt pārbiedēsi līdz nāvei, ko? Tev tak nav cita ieroča ka vien lielā mute.

Nu abi bija pavisam tuvu vīrietim.

—    Sveiks! — Kramps uzsauca.

Vīrietis pamāja.

—    Kā jūs te nok|uvāt? — viņš jautāja. — Vai neesat redzējuši mis Pikerolu?

—     Nē, — Kramps atbildēja, — vairs neesam, kopš tā brīža, kad tu viņu nozagi no manas apmetnes. Ko tu ar viņu izdarīji? Kur viņa ir?

—     Viņa un Datons bija kopā ar mani līdz vakardienas pievakarei. Tad mums uzbruka lielo pērtiķu bars, un tas ir pēdējais, ko es šobrīd atceros. Viens no tiem iebelza man pa galvu ar manu šķēpu. Datonu un mis Pikerolu pērtiķi būs aiznesuši sev līdzi.

—     Bet varbūt arī ne, — Minskis iebilda. — Varbūt viņi vienkārši aizmuka no tevis. Viņam, vai zini, tā meiča varen patika, un no tevis jau šiem nebija nekāda labuma, tu tak nez cik reižu nolaupīji to meiteni.

—     Neticu, ka viņi būtu tā rīkojušies, — vīrietis sacīja. : — Tagad mēs esam labi draugi, un es gribēju aizvest mis Pikerolu atpakaļ pie tēva.

—     Paskatieties uz šīm asinīm! — Kramps iesaucās. — Te tak būs vai vesels galons! Vai tu biji ievainots?

—     Nē, — atbildēja cilvēks, kurš sevi dēvēja par Tarzanu. — Ievainots būs kāds no viņiem.

Nometies ceļos, viņš nopētīja prāvo asins peļķi, kas vēl nebija gluži sarecējusi.

—    Kurš? — Minskis noprasīja.

—     Kaut jel es to zinātu, — vīrietis nopūtās. — Tas varēja būt jebkurš no abiem.

—    Ja tie nogalināja vienu un aizstiepa otru, — Kramps paziņoja, — tad gan būs ņēmuši līdzi meiteni, nevis vīrieti.

—     Man viņi jāizseko un jāizdibina patiesība, — sacīja cilvēks, kurš dēvēja sevi par Tarzanu.

—     Mēs iesim tev līdzi, — Kramps pieteicās. — Neesam ēduši tik sen, ka zarnas jau līp pie mugurkaula! Tev ir loks un bultas. Tu varētu pamedīt, kamēr mēs meklējam.

—    Jā, — vīrietis piekrita, — nāciet.

Un viņš sāka so|ot uz meža pusi, sekodams pa lielo pērtiķu skaidri saskatāmajām pēdām.

* * *

Kad Sandru iepriekšējā pēcpusdienā aiznesa pērtiķu tēviņš, tam bez mitas nācās iet uz priekšu, jo pakaļ dzinās pārējie. Viņš rāva

Sandru caur brikšņiem, uzgrūzdams gūstekni kokiem un krūmiem. Meitenes āda bija nobrāzta un saskrāpēta, bet zelta rota uz krūtim un svārki no zelta tīkla vairākkārt gandrīz tika noplēsti. Tomēr tie bija noturējušies un noderēja par zināmu vairogu šajā baismīgajā ceļojumā.

Meitene bija domājusi, ka citas situācijas, kurās viņā nokļuvusi pēdējo nedēļu laikā, bijušas bezcerīgas, taču, salīdzinot ar pašreizējo stāvokli, tās tagad likās gluži nenozīmīgas. Viņa bija viena un neapbruņota, lielo pērtiķu gūstekne, bet abi vīrieši, kuri būtu varējuši viņu glābt, gulēja miruši turpat, kur bija mēģinājuši viņu aizstāvēt.

Ungo pērtiķi barību meklēja mežā. Tas bija nabadzīgs medību lauks, un dzīvnieki bija izsalkuši un īgni. Tie bieži ķīvējās savā starpā, un pērtiķu valdniekam Ungo nereti nācās sodīt kādu no padotajiem, lai uzturētu mieru. Viņš nupat bija izšķīris Zu-to un otru pērtiķi, jo tie abi bija uzkārojuši vienu un to pašu kāpuru, bet šai brīdī Ga-uns izbrēca brīdinošu «krīig-ā!».

Acumirklī ikviens no bara sagatavojās draudošajām briesmām. Ieklausījušies pērtiķi sadzirdēja kādu tuvojamies un driz ieraudzīja Ga-una satraukuma iemeslu. Tas bija Sančo, viens no dieva kalpiem, kurš tuvojās, nesdams tarmangani sievieti. Viņš atskatījās uz pērtiķiem, kuri sekoja nopakaļ, tāpēc svešos pērtiķus nepamanīja uzreiz. Tos ieraudzījis, Sančo apstājās un brīdinoši atņirdza dzeltenos ilkņus. Ungo izkliedza izaicinājumu un tuvojās atnācējam savu milzīgo pērtiķu pavadībā. Sančo metās atpakaļ, izbrēkdams izaicinājumus un saukdams savus ciltsbrāļus.

Ungo drāzās uz priekšu un sagrāba meiteni aiz rokas, pūlēdamies izraut viņu no Sančo tvēriena. Abi vilka un stiepa, zvetēdami viens otru ar brīvo ķetnu, un būtu pārplēsuši meiteni uz pusēm, ja nepie- steigtos pārējie dieva kalpi, sākdami cīniņu, tā ka gan Sančo, gan Ungo bija spiesti palaist Sandru vaļā, lai paši varētu aizstāvēties.

Sandra nokrita zemē, kamēr visapkart kāvās lielie pērtiķi. Viņa redzēja, kā tie plosa cits citu ar varenajiem ilkņiem un apveltī ar šaušalīgiem lielo roku triecieniem, brēkdami un rūkdami sāpēs un niknumā.

Tā bija pirmatnēja cīņa, tāda, kādu būtu uzsākuši pirmo cilvēku senči, lai iegūtu kādu iekārotu lietu. Cīņa bija dzīvnieciska un primitīva, tajā netika laisti darbā cilvēces rafinētie ieroči — mašīnpistoles un indīgās gāzes, un tā bija arī daudz neiedarbīgāka, jo brūces pa lielākai daļai bija virspusējas un troksnis drīzāk bija obligāts nosacījums, nevis liecināja par pirmsnāves agoniju.

Grūstīdamies, raustīdami, stumdīdami un dunkādami ciltsbrāļus, Ungo pērtiķi lēnām atspieda dieva kalpus atpakaļ. Sandra Pikerola pamanīja, ka radies izdevīgs brīdis, un nemanīta rāpoja prom. Pametusi skatienu uz pērtiķiem, viņa redzēja, ka tie nepievērt viņai nekādu uzmanību; nu viņa ar pulem piecēlās kajas un grī|īgi steidzas projām, mežā.

Kadu laiku viņa vēl dzirdēja, kā tālumā noklust cīņas troksnis. Tad Sandra Pikerola atkal bija brīva, taču — viena nepazīstamā mūžamežā, kur viņu negaidīja nekas cits kā vien bada nāve vai bojāeja kāda plēsoņas nagos. No tā viņa baidījās — un tomēr mazāk nekā no cilvēkiem.

26. ZELTS

Kramps, Minskis un «Tarzans», meklēdami meitenes pēdas un ari barību, neatrada ne vienu, ne otru. Viņi bija noguruši un zaudējuši dūšu, bet Kramps un Minskis gandrīz pilnīgi bez spēka. «Tarzans» gan bija izsalcis, taču viņa prāts nekavējās pie ēdiena. Tajā rosījās domas par Sandru Pikerolu un minējumi par viņas likteni. Vai pie bambusu biezokņa viņi zemē bija redzējuši meitenes vai Datona asiņu lāmu? Vienam no abiem šīs asinis piederēja, par to vīrietis bija pārliecināts; bet, ja viens ticis nogalināts, tad kā bija izdevies aizbēgt otram? Viņš nepiekrita Krampa teorijai par to, ka Sandru aiznesuši pērtiķi, jo, lai gan bieži bija dzirdējis, ka lielie pērtiķi mēdzot nolaupīt sievietes un nest tās prom, nekad nebija tam ticējis. Vairak iespējams šķita, ka Datona un Sandras līķus aiznesis kāds plēsoņa, tomēr Viltus Tarzana mīlestība pret meiteni neļāva viņam atteikties no meklējumiem, kamēr palika kaut vai sīkākā šaubu ēna par viņas likteni. Šī iemesla dēļ pret medībām viņš izturējās gaužam pavirši un tās bija pagalam neveiksmīgas.

Lai gan šis vīrs uzskatīja sevi par Tarzanu, viņa izmanība mežā daudz nepārsniedza parasta civilizēta cilvēka iespējas, tāpēc viņš pazaudēja lielo pērtiķu pēdas un nogriezās pa citu taku, kas veda augstāk pakalnos. Šai mazajai novirzei bija traģiskas sekas.

—    Nolādēts apvidus! — šķendējās Minskis. — Neesmu redzējis pat ne sienāzi, bet, ticiet man, ja būtu kādu ieraudzījis, tad uz vietas apēstu! Ak debestiņ, kā man gribētos bļodiņu zivju zupas!

—    Aizveries! r— Kramps uzkliedza. — Vēl vienu tādu jociņu, un es…

—    Neko tu neizdarīsi, — Minskis atcirta. — Bet pēc zivju zupas es ēstu šķiņķi un olas!

Kramps metās viņam virsū, taču Minskis izlocījās, un uzbrucējs izstiepās garšļaukus. Minskis sāka smieties.

—    Vai varbūt es notiesātu pamatīgu, biezu bifšteku ar krietnu kārtu sīpolu!

—    Izbeidz, — «Tarzans» iejaucās. — Viss jau tapat ir pietiekami slikti, lai vēl sāktu strīdēties.

—     Kas tu tāds esi, lai pavēlētu man, ko darīt un ko ne? — Minskis noprasīja. — Ja es gribēšu austeres gliemežvāka pusītē vai ābolu pirāgu, vai plānās pankūkas, tad es tās ēdīšu, un neviens mani neapturēs!

—     Es apturēšu tavu tērgāšanu, —: «Tarzans» noteica un ar plaukstu iesita Minskim pa vaigu. Sitiens nebija pārāk spēcīgs, taču Minskis pastreipuļoja pāris soļu atpakaļ un smagi nosēdās zemē.

—     Tagad klausieties, — turpināja cilvēks, kurš domājās esam Tarzans. — Jūs abi tūliņ beigsiet šo kašķēšanos, vai arī es jūs pametīšu. Bet bez mana loka un bultām jūs nemūžam nedabūsiet barību.

—     Nav gan vēl manīts, ka tu būtu ko nošāvis, — Kramps noņurdēja.

—    Jūs dzirdējāt, ko es sacīju, — «Tarzans» attrauca. — Kā nu vēlaties.

Viņš pagriezās un sāka kāpt augšup nogāzē, pa kuru veda taka. Kramps un Minskis pieslējās kājās un sekoja viņam, sadrūmuši un īgni, pilni naida pret šo cilvēku, pilni naida viens pret otru.

Drīz viņi nonāca pie lielas bedres ieplakas mala. «Tarzans» apstājās pie tās un paskatījās lejup. Bedre bija savas divdesmit piecas pēdas dziļa un aizņēma apmēram pusakru. Taka veda lejup, bedrē.

Kramps un Minskis pienāca un nostājās blakus savam pavadonim. Tiklīdz Kramps pameta skatienu bedrē, viņš sajūsmā iesaucās:

—     Raktuves! Zelts! Zelts! Skatieties!

Un viņš klupdams krizdams steidzās pa taku lejup, bet cieši pa pēdām sekoja Minskis.

Tās patiešām bija alentaho un gailu teiksmainās raktuves, uz laiku pamestas kaujas un Ali sagūstīšanas dēļ. Prāvi zelta gabali, izrakti, taču vēl neaiznesti, mētājās visapkārt zemē.

Kramps metās tiem klāt, atkatīgi vākdams kopa pašus lielākos, kādus varēja atrast.

—    Tie ir mani! — viņš uzsauca.

—     Ko tu ar tiem darīsi? — «Tarzans» jautāja.

—     Ko darīšu, tu, stulbeni? Vedīšu uz Angliju! Un būšu bagāts, ta, redz!

Kramps norāva kamzoli un, paklājis to zemē, sāka mest tajā zelta gabalus.

Minskis bija aizņemts ar līdzīgu darbošanos.

—     Es nopirkšu jahtu, — viņš pavēstīja, — un salīgšu franču šefpavāru!

—     Cik tālu tad jūs domājat to visu aiznest? — «Tarzans» vaicāja. — Jūs taču paši tikko velkaties.

—    Tu varētu mums palīdzēt, ja tev būtu kāds praķis, — Kramps attrauca. — Paga — es novilkšu bikses! Tajās saies labi daudz!

—     Vari pats palikt savās biksēs, — «Tarzans» noteica. — Man ne prātā nenāk to visu nest.

—     Ko? — Kramps uzbrēca. — Tu gribi sacīt, ka nepalīdzēsi mums? Un atstāsi visu te mētājāmies, lai to savāc kaut kādu mežoņu bars, kas pat nezina, ko iesākt ar zeltu? Tas ir zelts, cilvēk, zelts! Par to var nopirkt itin visu — sievietes, vīnu, zirgus! Ja pietiks zelta, es nopirkšu pat titulu — sers Tomass Kramps! Tik slikti nemaz neizklausās.

—    Tev laikam trūkst kādas skrūvītes, — Minskis norūca. — No tādiem kā tu lordi neiznāk. Tu nu gan esi āksts.

Kramps par to nelikās ne zinis un atkal pievērsās «Tarzanam».

—     Nav brīnums, ka tev pietrūkst sajēgas valkāt bikses, — viņš sacīja. — Palīdzi mums nest daļu zelta, un tad mēs dalīsimies ar tevi. Tu esi stiprāks par mums un varēsi panest divtik daudz.

Vīrietis papurināja galvu.

—    Tas mani neinteresē. Es iešu medīt un meklēt mis Pikerolu. Ja gribat dzīvi tikt prom no šī apgabala, tad labāk aizmirstiet šis muļķības un nāciet man līdzi.

—     Nemūžam! — Kramps atcirta. — Ej tik un medī! Es gan tikšu ārā no šī apgabala un visu zeltu aiznesīšu līdzi.

«Tarzans» paraustīja plecus un sāka iet atpakaļ pa taku, jo, redzēdams, ka tā izbeidzas raktuvēs, aptvēra, ka ir nomaldījies un ka tagad jagriežas atpakaļ un jācenšas sameklēt pazaudētās pērtiķu pēdas.

—     Kā tev liekas, cik no visa šitā mēs jaudāsim pastiept? — Minskis iejautājās. Viņš saņēma kopā kamzoļa stūrus un parbaudīja nastas svaru. — Sasodīts, ir nu gan smags!

Kramps turpināja kraut zeltu kaudzē.

—     Vairāk es diemžēl nepanesīšu, — viņš pēdīgi paziņoja. Tad, cik vien labi varēdams, sasēja kamzoļa stūfus un centās uzstīvēt nastu plecā — tomēr nespēja to pat pacelt no zemes.

—    Kā rādās, no titula tev nāksies atteikties, — Minskis zobojās.

—     Es tevi nositīšu! — Kramps iešņācās.

Minskis izgrūda nievīgu, ņirdzīgu smiekliņu, tad sasēja savu kamzoli ap savākto zeltu un pūlējās to atraut no zemes. Beidzot viņam izdevās uzcelt nastu uz viena ceļgala un pēc tam, sakopojot visus zūdošos spēkus, uzstīvēt to plecā.

Kramps nometa malā pāris zelta gabalu un mēģināja vēlreiz, taču bez panākumiem. Viņš nolādēja zeltu, «Tarzanu» un Minski, tad aizsvieda vēl dažus zelta gabalus, un pēdīgi viņam izdevās uzcelt smago saini plecā. Tā nu viņš tur stāvēja Āfrikas karstās saules svelmē, elsodams un trīcēdams; pār pieri acis un mutē ritēja sviedru straumītes. Kramps tās notrausa un izgrūda vēl dažus lāstus.

Minskis sāka iet pa taku prom no raktuvēm. Ik pēc pāris soļiem nācās apstāties un atpūsties. Pusceļā viņš pakrita un palika guļam, aizgūtnēm kampdams gaisu.

Kramps, lādēdamies un ņurdēdams, tuvojās viņam.

—     Vācies nost no ceļa! — viņš uzsauca.

—    Tu vēl neesi te nonācis, — Minskis atcirta, — un es varu derēt uz pāris tūkstošiem mārciņu, ka ar to nastu ari nenonāksi!

Tiklīdz šie vārdi bija izskanējuši, Kramps paklupa un nogāzās gar zemi. Viņš gulēja, šaušalīgi lādēdamies, gandrīz vai ar putām uz lūpām.

—     Labāk izsvied ārā dažus sacīkšu zirgus un divas trīs meičas, — Minskis pamācīja. — Tu neesi tik stiprs, lai reizē panestu veselu zirgu stalli un vēl harēmu.

—     Ja es tevi panākšu, tad nudien nositīšu, — Kramps piedraudēja.

—     Aizveries! — Minskis noseca. — Labak tad būtu nesis savu lorda titulu tai lielajā mutē!

Minskis lēnām uzrausās uz viena ceļgala un centās atkal uzstīvēt nastu plecā. Tā bija neganti smaga, un viņš saprata — pat tad, ja to izdosies pacelt, viņš nespēs uzrāpties līdz bedres malai. Driz viņam prātā ienāca cits plāns. Palikdams sēdus, viņš pašļūca kādu pēdu uz priekšu un tad ar lielām pūlēm, sprīdi pa sprīdim, vilka sev līdzi zelta pilno kamzoli. Šādā veidā izdevās virzīties uz augšu, un Kramps, to redzēdams, sekoja Minska piemēram.

Ceļā pagāja ilgs laiks, un, kad smagās nastas beidzot atradās uz bedres malas, abi vīri nogūlās tām blakus atpūsties.

—     Diez cik mums te ir? — Kramps ieminējās.

—    Varbūt miljons sterliņu mārciņu, — Minskis atteica.

—    Bet varbūt divi miljoni, — nosprieda Kramps.

27. MEDNIEKS RATENGS

Cik gan daudzi no mums, kurus ferma vai pilsēta nolēmusi vienmuļai eksistencei, ir ilgojušies pēc piedzīvojumiem, ir sapņojuši par dzīvi pie dabas krūts, tālu no civilizācijas trokšņiem, jucekļa un problēmām, un sajūsminājušies, iztēlodamies sastapšanos ar plēsīgiem zvēriem un mežonīgiem cilvēkiem, kurus, bez šaubām, pārspētu ar savu daudz pārāko viltību un izveicību. Sēdēdami pie radio vai ērti ierīkojušies mīkstā krēslā ar labu grāmatu rokā, mēs esam pārdzīvojuši briesmas — kaut arī tikai iztēlē.

Varbūt tas galu galā ir vislabākais un katrā ziņā drošākais veids, kā izbaudīt piedzīvojumus; tā noteikti būtu apgalvojusi Sandra Pikerola, vientuļa un izmisusi klīstot Alentaho pakalnos, jo tieši piedzīvojumu kāre bija atvedusi viņu tēvam līdzi uz Āfriku. Tagad, meklēdama taku, kas vestu prom no plakankalnes, viņa būtu ar mieru atdot visu prāvo mantojumu, kurš reiz piederēs viņai, lai tikai atkal varētu būt drošībā, Skotijā.

Tai pašā laika Ralengs, gailu karavīrs no sultāna Ali ciema, medija — pagaidam bez sevišķiem panākumiem vai, patiesību sakot, gliļži nesekmīgi. Ratengam šķita, ka visi dzīvnieki atstājuši šo apvidu. Viņam sašļuka dūša, un viņš devās atpakaļ uz ciemu.

Klusajā mājupceļā medniekam Ratengam prātā ienāca daudz domu. Viņš prātoja, ko alentaho darīs ar sagūstīto sultānu Ali. Bez šaubām, nogalinās, un tad par sultānu kļūs Ali vecakais dēls. Jau Ali bija pietiekami negants, Ratengs sprieda, bet viņa dēls būs vēl daudz sliktāks. Ratengam viņš nepatika dažādu iemeslu dēļ, taču galvenais bija tas, ka sultāna dēls bija apņēmis par sievu meiteni, kuru bija gribējis precēt Ratengs; turklāt šis vīrs bija augstprātīgs, iedomīgs un nežēlīgi izkalpināja padotos. Kļuvis par sultānu, viņš būs gatavais tirāns.

Ratengs bija bijis starp tiem karotājiem, kuri mežā aiz pils sagūstīja alentaho dievu un dievieti, un starp tiem, kuri veda gūstekņus uz sultāna Ali ciemu. Nu viņš prātoja arī par to. Kas gan bija noticis ar balto dievu un dievieti, kuri, kā Ratengs zināja, bija aizbēguši, kad bifeļi, lielie pērtiķi un alentaho uzbruka ciemam?

Mednieka domas kavējās pie baltās dievietes. Viņa bija tik skaista savā zelta tērpā un krūšu rotā, un ar zelta kroni galvā! Ja alentaho nebūtu uzbrukuši, tagad viņa jau būtu Ali sieva. Ratengs nopūtās. Cik jauki būt sultānam un turēt tik daudz sievu, cik sirds kāro, pat balto dievieti starp tam! Bet viņš jau nebija sultāns, un baltas sievas viņam nebūs nekad. Ratengs būtu laimīgs pat tad, ja dabūtu par sievu vairāk nekā vienu iedzimto.

Lai gan mednieka Ratenga prāts risinaja šīs un vēl daudzas citas domas, viņa modrību tas nemazināja. Ausis un acis asi uztvēra apkārtni, un Ratengs saklausīja, ka viņam pretī kads nāk.

Ratengs ciešāk satvēra šķēpu un paslēpās aiz pazema krūma. Tupēdams tur, viņš gaidīja, vēroja un klausījās.

Nācējs tuvojās lēnām. Varbūt tas bija medījums. Ratengs noguldīja šķēpu zemē, ielika lokā bultu, bet mirkli vēlāk ieraudzīja balto dievieti, par kuru bija sapņojis.

Ratengam aizrāvās elpa. Viņa šķita esam pats daiļuma iemiesojums. Viņš ievēroja, cik novārgusi ir meitene, cik nedroši viņas soļi, tomēr gailas sirdī nemodās līdzjūtība. Viņš redzēja vienīgi sievieti un domāja vienīgi par sevi.

Kad viņa tuvojās, mednieks piecēlās kājās un nostājas aci pret aci ar meiteni.

Sandra izbijusies apstājās un pakāpās atpakaļ un tad, tikai šausmu dzīta, neapzinādamās savas rīcības veltigumu, pagriezās un metās prom.

Bada un paguruma novājināta, viņa paguva noskriet tikai dažus soļus, kad Ratengs viņu panāca un rupji satvēra aiz rokas. Strauji pagriezis meiteni pret sevi, vīrietis turēja viņu ciet, skatīdamies viņai sejā.

Ratenga vaibsti bija mežonīgi — pat pēc mežoņu priekšstatiem. Sandra aizvēra acis, lai neredzētu šo nežēlīgo, dzīvniecisko seju.

Ratengs nu bija sagūstījis dievieti un apsvēra notikušo no visiem viedok|iem. Šī negaidītā veiksme varēja nest gan labumu, gan gluži pretējo. Viss bija atkarīgs no tā, kā viņš to izdevību izmantos.

Ja viņš aizvedīs dievieti atpakaļ uz ciemu, tad nevarēs to paturēt sev. Viņu atņemtu sultāna dēls, bet Ratengs par savām pūlēm nesaņemtu neko. Bez šaubām, alentaho dos par savu dievieti izpirkšanas maksu, ja nevarēs to atgūt citā veidā; taču, ja Ratengs aizvestu viņu uz Alentaho, tad nesaņemtu citu atalgojumu kā vien verdzību uz mūžu, ja vien tie neupurētu viņu savam pagānu dievam vai nenosviestu lauvām, tiem sātaniem, ko iesprostojuši lielās klints pakajē.

Tomēr bija viena izeja, kura likās ļoti vilinoša. Ratengs zināja kādu vietu tālāk pakalnos, kur bija labs ūdens, gardi augļi un omulīga ala zem klints nokares. Tur viņš dažas dienas varētu tēlot sultānu, bet, kad būtu gatavs doties atpakaļ uz ciemu, pārgrieztu meitenei rīkli un pamestu viņu turpat, — neviens jau neko neuzzinātu. Ratengs nolēma rīkoties tieši tā.

—    Tu esi viena? — viņš noprasīja gailu valodā.

—     Es nesaprotu, — Sandra atbildēja stomīgā suahili.

Ratengs atkartoja jautājumu suahili valodā.

Sandra aši apsvēra savu stāvokli.

—    Es neesmu viena, — viņa meloja. — Tepat netālu ir mani draugi. Viņi drīz būs klāt.

Ratengs tam nenoticēja, jo viņa asā dzirde nebrīdināja par citu cilvēku klātbūtni. Tomēr — drošs paliek drošs — viņš negribēja, lai kāds nolaupa šo tīkamo guvumu.

—    Nāc! — viņš uzsauca un vilka meiteni uz augstāko pakalnu pusi.

—    Ko tu no manis gribi? — Sandra jautāja. — Ko tu ar mani darīsi?

—    Tas tev būtu jāzina, — mednieks attrauca. — Tu esi sieviete.

—    Es neesmu mirstīga sieviete! Es esmu dieviete! — Sandra ķērās pie salmiņa.

Ratengs iesmējās.

—     Nav cita dieva kā vienīgi Allāhs.

—    Ja tu nodarīsi man pāri, tad mirsi! — meitene piedraudēja.

—    Tu esi neticīgā, — Ratengs atteica, — un par katru neticīgo, ko es nogalinu, man būs lielāks gods debesīs.

—    Tu mani nogalināsi? — viņa izdvesa.

—     Vēlāk, — Ratengs atbildēja.

Līdz šim brīdim Sandra Pikerola bija domājusi, ka viss ļaunākais viņu jau piemeklējis. Viņa nebija iztēlojusies neko vairāk. Meitene centās izprātot kādu glābšanās plānu. Ja viņa būtu tikpat stipra un mundra kā parasti, tad varbūt spētu paskriet ātrāk par šo mežoni, taču tagad, tik novārgušai, nebija vērts pat domāt par to. Vienīga izeja likās esam pašnāvība — bet kā lai viņa nonāvējas bez ieroča? Viņai nebija itin nekā. Pēkšņi Sandras skatiens apstājās pie bultu saišķa, kas kara jās pār vīrieša kailo plecu. Lūk, ieroči, bet kā tos iegūt?

Ratengs cieši satvēra Sandras labās rokas locītavu savā kreisajā dūrē un vilka viņu uz priekšu. Ar kreiso roku Sandra nespēja aizsniegties tik tālu, lai nočieptu no maka bultu.

Beidzot viņa izgudroja plānu. Un cerēja, ka iedzimtais būs gana dumjš, lai viņu varētu apvest ap stūri.

—     Nevelc mani tā, — meitene ierunājās. — Man sāp roka! Es iešu tev līdzi tāpat, jo esmu par vārgu, lai aizbēgtu.

Ratengs ieņurdējās un atlaida Sandras roku.

—    Tālu tu netiktu, — viņš noteica, — bet, ja mēģināsi bēgt, es tev sitīšu.

Klusēdami abi gāja tālāk. Pamazām, sprīdi pa sprīdim, meitene palika iepakaļ, līdz viņas plecs bija aiz vīrieša pleca. Tad viņa pasniedzās un satvēra bultu. Bija jārīkojas ļoti uzmanīgi, lai nesakustinātu bultu maku un neatklātu vīrietim savu nodomu.

Vieglītēm un pamazītēm Sandrai izdevās izvilkt bultu no maka. Nu viņa to stingri turēja labajā rokā. Būtu vajadzīgs tikai viens ārkārtīgās drosmes mirklis, lai ietriektu bultas smaili sev sirdi. Meitenes prātā nozibēja tūkstošiem pagātnes atmiņu. Viņa atcerējās tēvu. Viņš nekad neuzzinās par notikušo. Un droši vien jau sen uzskata meitu par mirušu. Neviens cilvēks pasaulē, izņemot šo mežoni, neuzzinās, kā viņa mirusi un kur Āfrikas saule balinās viņas kaulus, kad hiēnas, šakāli un lijas būs noplēsuši no tiem miesu. Tomēr viņai jāpaliek vēl vairāk iepaka|, lai īstenotu savu nolūku, un tas varētu izsaukt sagūstītāja aizdomas. Taču citas izejas nebija. Vajadzēja riskēt.

Sandra atpalika vēl mazliet. Viņa redzēja, kā soļojot zem vīrieša ādas kustas plecu muskuļi. Šī spīdīgā mugura un kustīgie muskuļi nobūra meiteni. Viņas acis iezibsnījās spējā atskārsmē un mute izkalta šausmās par domu, kura bija ienākusi prātā, taču Sandra vairs nevilcinājās. Ātvēzējusi roku, kas turēja bultu, viņa no visa spēka ietrieca ieroci medniekam Ratengam mugurā.

Sāpēs un dusmās iekliedzies, mežonis pacirtās pret viņu; seju izķēmoja šaušalīga naida un moku grimase. Atņirdzis zobus kā vilks, viņš metās meitenei virsū un sagrāba viņu pie rīkles. Sandra palēca atpakaļ un pakrita, bet vīrietis, joprojām žņaugdams viņas kaklu, nogāzās viņai virsū.

28. ATKAL KOPA

Cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, meklēja barību. Sirdi māca bēdu smagums, jo viņš uzskatīja, ka meitene, kuru viņš mīl, ir mirusi. Pagalam bija ari Datons. Par spīti greizsirdībai, Datons viņam bija paticis. Viņš jutās ļoti vientuļš, jo Krampu un Minski par biedriem neuzskatīja. Atcerēdamies, kā abi bija lādējušies un ķīvējušies ap zeltu, viņš spēja par tiem domāt tikai ar nicinājumu. Cik nožēlojams radījums gan var būt cilvēks, viņš nosprieda.

Viltus Tarzans lūkoja sadomāt kādu plānu, bet šķita, ka nav atlicis vairs nekas, ko apsvērt. Viņš, Sandra un Datons bija gribējuši izglābties visi kopā. Ceļabiedri būtu zinājuši, kurp doties tālāk. Viņš to nezināja. Viņš pazina tikai šo mūžameža pasauli. Likās, ir vairs tikai viens ceļš — atgriezties Alentaho. Viltus Tarzans nezināja, ka Osorio da Serra ir atņēmis da Gamam troni, bet pat tad, ja zinātu, izturētos pret to vienaldzīgi, jo saprata, kāda vara pašam ir pār vienkāršajiem ļaudīm, kuri uzskata viņu par dievu. Alentaho vismaz varētu rast zināmu mieru un drošību, daudz ērtību un labu ēdienu, tomēr viņš apzinājās, ka prāts nekad nebūs mierīgs, jo sirds dziļumos rosījās nemiers un jautājumi, kurus viņš nespēja izprast. Ne mirkli nerimās tieksme kaut ko meklēt, neapjaušot, kas īsti jāmeklē. Šī pastāvīga dziņa pēc nezināmā, nesasniedzamā darīja viņu vai traku.

Grūtsirdīgos sapņojumus piepeši pārtrauca aizsmacis, baismīgs kliedziens. Tā varēja kliegt vienīgi cilvēks pirmsnāves agonijā. Vīrietis, kurš domājās esam Tarzans, sajuta sevī ierunājamies cilvēcības ideālus, kurus viņš piedēvēja savai Tarzana būtībai, un, sažņaudzis rokā gailu šķēpu, metās trokšņa virzienā, nospriedis, ka plēsīgs zvērs uzbrucis kādam cilvēkam.

Noskrējis mazliet vairāk par simt jardiem, viltus Tarzans ieraudzīja skatu, kas viesa viņā ļaunas nojautas. Zemē nekustīgi gulēja Sandra Pikerola, bet, pārkritis viņai pāri, — melns gailu karavīrs, kam no muguras rēgojās bultas gals. Viltus Tarzans pameta skatienu apkārt, lai ieraudzītu ienaidnieku, kas abiem uzbrucis, taču no tāda nemanīja ne zīmes. Tad viņš steidzās uz priekšu un norāva gailas ķermeni no meitenes. Vīrietis bija miris.

Cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, nometās ceļos blakus Sandrai un pacēla meiteni uz rokām. Vispirms viņš neredzēja nekādas dzīvības pazīmes, bet, piespiedis ausi meitenei pie krūtīm, saklausīja vājus sirdspukstus. Viņš ņēmās berzēt Sandras rokas, piekļāva viņu sev klāt, kā gribēdams sasildīt, aizmirsis, cik svelmaini kveldē saule.

Beidzot meitenes acis pavērās un tad iepletās izbrīnā, ieraugot vīrieša seju.

—     Ak Dievs! — viņa vāri nočukstēja, aizvēra plakstus, nodrebēja un piekļāvās vīrietim vēl ciešāk.

—    Tātad tāda ir nāve!

Tā bija tikai dvesma, gandrīz nedzirdama, tomēr viņš uztvēr vārdus.

—    Tā nav nāve, — viņš sacīja. — Tas nozīmē dzīvi!

—     Bet tu taču esi miris, — Sandra izdvesa. — Es redzēju, ka pērtiķi tevi nogalināja, un, ja mēs atkal esam kopā, tad tas ir tāpēc, k mirusi esmu arī es.

Vīrietis apskāva viņu ciešāk.

—     Nē, mana mīļā, — viņš teica. — Neviens no mums nav miris

Tā bija pirmā reize, kad viņš veltīja Sandrai mīļus vārdus, u

viņa neiebilda. Gluži otrādi, meitene pacēla rokas, apvija tās vīrietim ap kaklu un piekļāvās tam vēl tuvāk.

Labu bridi abi klusēja. Vārdi nebija vajadzīgi. Ari bez tiem valdīja pilnīga saprašanās.

Klusumu pārtrauca vīrietis.

—     Kas te notika? — viņš jautāja. — Kas viņu nogalināja?

Meitene nodrebēja — un tad visu izstastīja.

—     Kāda drosme! — viltus Tarzans iesaucās.

—    Tas bija izmisums. Es tik briesmīgi baidījos.

—    Viņš ir nomiris gandrīz uzreiz, — vīrietis noteica.

—     Jā. Viņš jau bija satvēris manu kaklu, bet nomira, nepaguvis sažņaugt pirkstus. Bulta biīs ietriekusies viņam sirdī.

Sandra nodrebēja vēlreiz.

—    Es esmu nogalinājusi cilvēku.

—     Tu esi nogalinājusi zvēru, kurš citādi būtu nomaitājis tevi. Tagad mums jāpadomā pašiem par sevi un jālūko atrast ceļš, k; vestu prom no šī apgabala.

—     Kur ir Pelems? — Sandra jautaja. — Vai viņu nogalināja pērtiķi?

Vīrietis pamāja.

—     Diemžēl tā būs. Mēs neatradām viņa pēdas. Nospriedām, ka pērtiķi nogalējuši jūs abus. Kā tu izglābies?

Sandra īsi atstāstīja savus šausmīgos pārdzīvojumus kopš tā laika, kad pēdējo reizi bija redzējusi viltus Tarzanu.

—     Un tagad, — viņa teica, — mēs laikam esam vienīgie, kas palikuši dzīvi.

—     Ne, dzīvi ir arī Kramps un Minskis. Nesen atstāju abus gailu zelta raktuvēs, kur viņi apkrāvās ar tādu zelta daudzumu, kādu nemūžam nespēs panest. Es devos medībās. Ēst mēs dabūjām gaužām maz, un viņus abus ir galīgi novārdzinājis bads un pagurums.

—    Tad tev būs kaut kas jānomedī, — Sandra sacīja, — un jāaiznes ēdamais arī viņiem.

—     Nē, — vīrietis stingri noteica. — Viņus nav vērts glābt. Ja es būtu viens, tad sameklētu viņiem barību, taču tevi es viņiem nemūžam nerādīšu. Tie ir visšausmīgākie neģēļi, kādus es jel kad esmu redzējis!

—    Tu pametīsi viņus drošai nāvei? — meitene iesaucās.

—     Viņiem ir zelts, — viltus Tarzans atteica. — Tieši to viņi karoja vairāk par visu pasaulē. Lai nomirst laimīgi.

—     Un ko iesāksim mēs?

—     Mēs varētu atgriezties Alentaho un atkal būt dievs un dieviete, — viņš sacīja. — Vai ari — es varētu novest tevi lejā no klints un nogādāt atpaka| pie tēva.

—     Ak, es nezinu, — Sandra nopūtas. — Man tik ļoti gribas dzīvot — tagad, kad dzīve ieguvusi jēgu.

—     Mēs dzīvosim, — vīrietis drošināja, — un būsim laimīgi. Es to zinu.

—     Un kas mums jadara? — meitene vaicāja. — Izlem, un es darīšu visu, ko tu liksi.

—    Iesim pie klints, — viņš paziņoja.

Tagad, kad blakus atradas šis vīrietis, Sandra it kā bija ieguvusi jaunus spēkus. Pagurums pa lielai daļai izzuda, un viņa soļoja līdzās savam pavadonim, kad abi devās ceļā lejup no pakalniem, uz plakankalnes pusi, kur bija Alentaho un milzīgā klints.

Vēlāk pēcpusdiena viltus Tarzans ar trāpīgu šāvienu nomedīja mazu antilopi.

Dzīvnieks bija dzēris pie neliela strauta, tā ka ceļinieki ņu atrada gan pārtiku, gan ūdeni. Brīdi apstaigājis apkārtni, vīrietis uzgāja mazu, aiza apslēptu klajumiņu, kurā diezgan droši varēja apmesties.

—     Mēs paliksim te,«— viņš teica, — līdz tu atgūsi spēkus. Šādā stāvoklī tu tālu netiksi. Mums ir ūdens un gaļa, un dažos no šiem kokiem ienākušies ēdami augļi.

Vīrietis sadalīja medījumu, savāca žagarus, un pēc daudziem neveiksmīgiem mēģinājumiem viņam pēdīgi izdevās uzšķilt uguni, lietojot primitīvo metodi — virpinot noasinātu nūjiņu otra koka gabala iedobumā, kas piepildīts ar viegli uzliesmojošām sūnām. Kad gaisā pacēlās pirmā tievā dūmu strūkliņa, meitene sasita plaukstas.

—     Brīnišķīgi! — viņa iesaucās. — Man jau likās, ka tev neizdosies, bet, lai cik izsalkusi es būtu, jēlu gaļu es tomēr nespētu ēst.

Vīrietis apcepa dažus gaļas gabalus uz nosmailinātām nūjām. Gaļa bija pa pusei jēla un pa pusei apdegusi, tomēr, kad ta pietiekami atdzisa, lai nesvilinātu lūpas, abi ēda kā vilki, bet paēduši aizgāja pie strauta un, nogulušies uz vēdera, padzērās tā, kā dzer dzīvnieki.

Meitene atslīga kuplajā zālē un salika rokas zem pakauša.

—     Nekad nebūtu domājusi, ka reiz atkal jutīšos tik laimīga, apmierināta un droša, — viņa ierunājās. — Te ir lieliski.

—     Kopā ar tevi es visur justos lieliski, — vīrietis sacīja.

—     Varbūt tieši tāpēc, ka esam kopā, mēs abi jūtamies lieliski, — Sandra teica. — Iedomājies, vēl pavisam nesen es jutu pret tevi tikai naidu un bailes!

Viņš pamāja.

—    Tev bija savs iemesls.

—     Un pat tagad es nezinu, kā tevi sauc, kas tu esi un no kurienes nāc.

—    Tu zini tikpat daudz kā es, — vīrietis nopūtās.

—     Kā tev šķiet, vai kādreiz mēs to uzzināsim? — meitene iejautājās.

Viņš paraustīja plecus.

—     Kāda tam nozīme? Mēs zinām, ka mīlam viens otru. Vai ar to nepietiek?

Saule norietēja, un tālumā ierēcās lauva.

29. ZELTS UN NĀVE

Kramps un Minskis gulēja turpat, kur nokrituši, raktuvju malā, pārāk novārguši un piekusuši, lai pieceltos. Katrs turēja satvertu savu zelta saini, itin kā baidītos, ka to kāds varētu nozagt. Labu laiku abi elsodami gulēja nežēlīgajā saules svelmē. Tad Minskis paslējās uz elkoņa un paskatījās apkārt. Netālu viņš ieraudzīja koku, kas meta niecīgu ēnu, un ar pūlēm rāpoja turp, līdzi vilkdams savu bagatību kaudzi.

—    Ko tu tur dari? — Kramps noprasīja.

—     Dzenos pakaļ ēnai, — Minskis atbildēja. — Saulē es vairs nevaru nogulēt.

Kramps piecēlās un vilkās uz koka pusi, stiepdams līdzi savu nastu, un beidzot abi sasniedza ēnu.

—    Ja atpūtīsimies kadu brītiņu, — Kramps ieminējās, — tad varēsim sākt iet.

—     Nekur es neiešu, kamēr tas zellis neatgriezīsies ar ēdamo, — Minskis atcirta. — Ja iešķūrēsim kaut ko māgā, tad arī spēks būs.

Diena sliecās uz vakaru. Abi vīrieši cieta slāpes, taču baidījās izkustēties no vietas, lai nepalaistu garām mednieku, ja tas atgrieztos ar ēdamo.

Satumsa nakts.

—     Kā tev šķiet, kas lēcies tam nolādētajam pērtiķcilvēkam? — Kramps ievaicājās. — Jau sen šim bija jābūt atpakaļ.

—     Varbūt viņš nemaz nenāks, — Minskis sacīja.

—     Kāpēc? — Kramps noprasīja.

—     Un kāpēc lai viņš atgrieztos? — Minskis atjautāja. — Mēs viņam neko nenozīmējam. Ko tad mēs varam izdarīt viņa labā? Un mūs mīlēt jau nu viņam nav ne mazākā iemesla.

—    Ja tik es dabūšu viņu savos nagos, tad nospiedīšu kā blakti! — Kramps sodījās.

—     Ko niekus! — Minskis attrauca. — Tu mūžīgi taisies kādu nogalināt. Bet tagad gan nenogalināsi vairs nevienu, jo tev nav bises, ar ko šaut mugurā.

IU6

Kramps kaut ko klusu noņurdēja, un iestājās ilgs klusums, kuru visbeidzot pārtrauca Minska gārdzošā elpa. Viņš bija iemidzis.

Kramps paslējās uz elkoņa un paskatījās uz guļošo ceļabiedru. Viņš noladēja sevi, ka nav tik stiprs, lai panestu abus zelta saiņus, domādams par to, cik viegli būtu nogalēt aizmigušo Minski. Bet kads no tā labums? Kramps nejaudāja pastiept pats savu nastu. Varbūt vēlāk, kad viņi būs paēduši, padzēruši un atguvuši spēkus, radīsies cita izdevība.

—    Divi miljoni sterliņu mārciņu, — viņš nomurmināja, pirms pārguris iegrima miegā.

Kad pienāca rīts, abi vīrieši jutās mundrāki un daudz spēcīgāki nekā iepriekšējā pēcpusdienā. Viņi atmeta cerības, ka mednieks vēl varētu atgriezties, un Kramps izšķieda lērumu elpas, lamādams viņu.

Minskis neteica ne vārda. Viņš bija saprātīgākais no abiem un daudz bīstamāks par savu biedru. Gan viņš reiz satiks šo džungļu cilvēku, Minskis domāja, un rokā viņam tad būs iemīļotā bise, kuras gaili jau gandrīz vai varēja sajust pirkstos.

Tomēr drīz viņš izmeta šīs domas no prāta un ierunājās:

—    Sāksim labāk iet. Mums jāatrod ūdens. Bez ēdamā vēl laiciņu varēs iztikt, bet ūdens mums jaatrod.

Abi viri piecēlās un ar pūlēm uzcēla plecos nastas. Minskim ejot pa priekšu, abi lumpačoja atpakaļ pa taku, kas veda prom no gailu raktuvēm.

No sākuma, rīta vēsumā, viņi tika uz priekšu itin raiti, lai gan bieži klupa un dažkārt gandrīz pakrita. Toties, kad saule pacēlās augstāk un sāka svilināt, abi mocījās neciešamās slāpēs, tomēr stūrgalvīgi turpināja ceļu.

—    Te jābūt ūdenim! Te jābūt ūdenim! — Kramps bez mitas murmināja.

—     Aizveries! — Minskis noņurdēja.

—    Te jābūt ūdenim! Te jābūt ūdenim! — Kramps ķērkstēja.

Nebeidzamā diena vilkās tikpat lēni kā viņu šļūcošās, smagās

kajas, bet ūdens nebija. Kā ļauna Nemesīda nepielūdzamā saule trieca savus starus cauri viņu cepurēm, cauri galvaskausam, cauri smadzenēm, izraisīdama savādas vīzijas un halucinācijas. Kramps vēl un vēlreiz centās norīt siekalas, taču mute bija izkaltusi un rīkles muskuļi atteicās paklausīt viņa gribai. Abi vairs pat nesvida. Viņi bija kā izžuvušas čaulas, ko uz priekšu trenca tikai dzīvotdziņa un alkatība. Bija grūti pateikt, kurš no abiem dzinējspēkiem ir stiprāks un kā labad viņi cīnītos ilgāk — zelta vai dzīvības dēļ.

Krampa saplaisājušās un pietūkušās lūpas kustējās, murminot par pagājušo dzīvi, par «savu veceni», par ēdieniem un dzērieniem, par vīriešiem, ko viņš nogalinājis, un meitenēm, kuras ieguvis. Tad viņš sāka sausi, ķērkstoši smieties.

Minskis paskatījās uz viņu.

—     Izbeidz! — viņš nošņāca. — Tu sāc jukt!

—     Sers Tomass Kramps, — otrais ņurdēja. — Lūk, kas es esmu — sers Tomass Kramps, bet tu esi mans sulainis! Ei, Minski, padod manu monokli un rītakurpes! Es iešu ciemos pie kara|a, dabūšu ga|as un nieru sacepumu un četrus galonus ūdens … ūdens . .. ūdens!

—    Galīgi stulbs, — Minskis noteica.

Kādu laiku abi gāja klusēdami, sasprindzinājuši acis, lai samanītu kādu zīmi, ka tuvumā ir ūdens. Minskis juta, ka prāts sāk aptumšoties. Ik pa brīdim viņš redzēja upes, dīķus un pat ezeru, kurā peldēja laivas, tomēr saprata, ka tās ir halucinācijas, un ar gribas piepūli ikreiz savaldīja domas.

Abu spēki strauji gāja mazumā. Ik pēc dažām minūtēm nācās apstāties un atpūsties, taču nastas viņi neuzdrošinājās nolikt zemē, jo zināja, ka nepietiks spēka tās pacelt. Viņi tikai brīdi pastāvēja, grīļodamies un elsdami, lai tad atsāktu mokošo cīnīšanos uz priekšu.

Minskis, stiprāks un apņēmīgāks būdams, gāja kādas simt pēdas Krampam pa priekšu, kad negaidot uzdūrās zālē apslēptam klints- gabalam un pakrita. Viņš necentās tūliņ slieties kājās, nolēmis brītiņu palikt guļus un atpūsties.

Kramps paspēra dažus vārgus soļus uz Minska pusi.

—     Neiztemp visu! — viņš iesaucās. — Atstāj man arī, tu, cūka!

Viņš bija nospriedis, ka Minskis, gulēdams ar seju pret zemi, dzer

atrasto ūdeni. Tomēr yajadzēja apstāties un atpūsties. Arvien, nolicis kāju uz zemes, Kramps tik tikko spēja to atkal pacelt, nenogāzdamies garšļaukus. Viņš zvārojās no vienas puses uz otru, uz priekšu un atpakaļ, pūlēdamies saglabāt līdzsvaru, tad pavilkās vēl pāris soļus uz priekšu. Beidzot viņš sasniedza Minski, nometās ceļos un nokrita knūpus, meklēdams ūdeni. Tad sāka briesmīgi lamāties, veltīdams Minskim visus zaimojošos apzīmējumus, kādus vien spēja izrunāt.

—     Tu visu izdzēri! — Kramps ķērca. — Tu visu izdzēri! Un man neatstāji ne lāsītes!

—     Nekada ūdens te nebija, — Minskis atteica. — Es vienkārši pakritu. Nodauzīju kājas īkšķi. Pagulēšu tepat un mirkli atpūtīšos.

Kramps neatbildēja — un sāka šņukstēt.

—     Es domāju, ka te ir ūdens, — viņš elsoja.

Pusstundu viņi nogulēja turpat, kur pakrituši, kamēr saule iz- žaudēja viņu pēdējās spēka paliekas. Tad Minskis sāka slieties augšā.

—     Labāk iesim, — viņš sacīja. — Man rādās, es kaut ko dzirdēju.

—     Ko? — Kramps jautāja.

—     Ūdeni, — Minskis atbildēja. — Dzirdēju, ka tek ūdens. Tas ir tur, lejā, šajā gravā, tepat mūsu priekšā.

Kramps saspringti ieklausījās.

—     Jā, — viņš piekrita, — es ari dzirdu. Abi mēs tak nevaram kļūdīties!

Un viņi nekļūdījās, jo turpat dažus jardus tālāk seklā grava plūda strauts, pa ceļam uz plakankalni urdzēdams pār klint$ atlūzām un oļiem, kas klāja gultni.

Minskis cēlas kājās.

—    Zeltu mēs varam atstāt tepat, — viņš ieteicās, — un pēc tam atnākt tam pakaļ.

Viņš raudzīja piecelties no zemes, taču rokas saļima zem ķermeņa svara, un Minskis sabruka zālē. Nu lūkoja piecelties Kramps. Viņš uzslējās ceļos, bet tālāk tikt nejaudāja.

—    Celies, sulaini, — viņš sēca, — un atnes man ūdeni!

—     Ej ellē! — Minskis atcirta. — Celies pats!

Tomēr ari viņš mēģināja celties — un bezspēcīgi atkrita atpakaļ.

Kramps viņam iesita.

—    Celies augšā, stulbeni! — viņš kliedza. — Nes šurp ūdeni, citādi mums abiem beigas!

Minskis mēģināja vēlreiz. Kramps centās viņam palīdzēt, vilkdams aiz krekla stērbeles, un Minskim beidzot izdevās uzslieties uz ceļgaliem. Viņš lūkoja atbalstīt pret zemi vienu pēdu, taču zaudēja līdzsvaru un nokrita uz sāniem.

—    Celies! Celies, cūka! — Kramps ķērca.

—     Nevaru, — Minskis izdvesa.

—    Vari gan! — Krampa balss skanēja griezīgi un čērkstoši. — Vari gan! Tu te gulšņā un tik gaidi, kad es atstiepšu kājas, lai varētu dabūt manu zeltu, bet es tev rādīšu, es tev gan rādīšu, un manu zeltu tu nemūžam nedabūsi!

Kramps pagriezās un rakņājās pa sasieto kamzoli, līdz sagrābāja lielu tīra zelta gabalu. Viņš noliecās pār Minski, roka sažņaudzis smago, mirdzošo metāla klunci.

Minskis joprojām gulēja uz sāniem tapat, kā nokritis.

—     Manējo tu nemūžam nedabūsi, — Kramps sēca, — toties es dabūšu tavējo!

Viņš pacēla zelta gabalu un smagi trieca to pret Minska deniņiem. Minskis konvulsīvi nodrebēja un sastinga.

—    Tā tev būs mācība, — Kramps noņurdēja un sita vēlreiz; tad spējā maniakalu dusmu uzplūdā sāka dauzīt ar metāla gabalu Minska galvu, līdz tā pārvērtās asiņainā kaulu un smadzeņu murskulī.

Kramps notupās uz papēžiem un aplūkoja savu rokudarbu. Pēc tam sāka smieties.

—    Es teicu, ka tevi nogalināšu! — viņš noteica. — Nākošreiz, kad es kaut ko sacīšu, tu man ticēsi!

Viņš bija zaudējis prātu.

—     Nu man piederēs viss, gan tavs, gan mans!

Šā tā pietrausies uz ce(iem, Kramps sagrāba Minska zelta saini un pūlējās uzcelt to plecā, tomēr nespēja ne izkustināt. Viņš mēģināja vēl un vēl, taču spēka ar katru reizi palika arvien mazāk, un pēdīgi viņš pagriezās, lai mestos pie sava zelta. Alkatīgi sažņaudzis savu saini, Kramps sāka šņukstēt.

Mazais strauts, auksts un dzidrs, vizujoja un dzalkstija saules gaismas pielietajā gravā.

30. MUSU PIRMĀ MĀJVIETĀ

Tarzans nebija steidzies uzmeklēt vieglāko taku, kas veda lejā no Alentaho plakankalnes. Bija vēl kas svarīgāks — vajadzēja atrast cilvēku, kas bija piesavinājies viņa vārdu un laupījis viņam labo slavu. Vajadzēja sagādāt arī barību. Vērojumi liecināja, ka pakalnos un līdzenumā tikpat kā nav medījuma, tāpēc Tarzans nolēma uzkāpt augstāk kalnos, jo viņiem ar Čiltonu bija kaut kas jāēd.

Vairāk par visu citu Čiltons vēlējās izkļūt laukā no šī apgabala, taču drīz atklāja, ka te nu viņam nav nekādas teikšanas, ja vien viņš nedomā iet projām viens. Visus lēmumus pieņēma Tarzans, turklāt, lai darītu ko darīdams, nekad nesteidzās. Čiltons uzskatīja, ka viņš ir laisks — bet Čiltons jau vēl nekad nebija redzējis Tarzanu rīkojamies galējas bīstamības brīdī.

Daudzā ziņā Tarzans Čiltonam atgādināja plēsīgu zvēru, sevišķi lauvu. Lauvas kustas lēni, ar zināmu slinku majestātiskumu. Tie neapzinās laika plūdumu. Toties Čiltons zināja, ka uzbudināts lauva it kā pārvēršas par gluži citu radījumu, un prātoja, vai tas pats attiektos arī uz Tarzanu.

Medības gan aizveda viņus kādu gabalu atpaka| pakalnos, taču bija veiksmīgas, un nu viņiem pietika gaļas, ko ēst līdz ar Tarzana savāktajiem augļiem un saknēm.

Džungļu cilvēks bija sadalījis medījumu, pusi atdodams Čiltonam, un Čiltons šausminājās, redzēdams, ka ceļabiedrs aiznes savu daļu mazliet nostāk, notupstas uz papēžiem un plosa jēlo gaļu ar zobiem kā meža zvērs. Šīs šausmas pieauga, kad Čiltons saklausīja dobjo rūkoņu, ar kādu džungļu cilvēks ēda.

Čiltons nopētīja prāvo jēlās gaļas gabalu, ko turēja rokās. Pēdīgi viņš uzdrošinājās ieminēties:

—    Paklau, vai zini, es laikam nevarēšu ēst to jēlu.

—    Tad izcep, — Tarzans attrauca.

—    Bet mums nav sērkociņu, — Čiltons iebilda.

—     Savāc žagarus, — džungļu cilvēks izrīkoja. — Es sakuršu tev uguni.

Nākamajā dienā viņi klīda gluži bezmērķīgi, kā likās Čiltonam, turpretī Tarzans gan zināja, ka šai klaiņošanai ir sava jēga. Aizvien, nokļuvis jaunā apvidū, viņš to krietni izpētīja, jo reiz varbūt nāksies tur atgriezties. Viņš ievēroja ikvienu raksturīgu iezīmi un nekad to neaizmirsa. Noskaidroja, kur ir ūdens, kā pūš vējš, kā izturas dzīvnieki un kur tie atrodami. Tarzans varēja likties slinks un vienaldzīgs Čilto- nam, kurš nepazina ne Tarzana, ne citu meža iemītnieku paradumus.

Viņi gāja lejup pa pakalniem, uz līdzenuma pusi, kad Tarzans pēkšņi apstājās un saspringa.

Apstājās arī Čiltons un palūkojas visapkārt.

—     Vai tu kaut ko redzi? — viņš jautāja.

—    Tur ir kāds baltais, — Tarzans sacīja, — un viņš ir miris.

—     Es neko neredzu, — Čiltons atzinās.

—     Es arī ne, — Tarzans atteica, dodamies virzienā, kuru bija norādījis.

Čiltons neko nesaprata. Tas, ka sejā pūta viegls vējiņš, viņam neko nenozīmēja. Viņš ieprātojās, vai tikai ceļabiedrs nav mazliet ķerts, un būtu gatavs saderēt uz pāris mārciņām, ka nekāda mirušā tur nav. Ja te būtu Rends, tad gan varētu saderēt. Rendam trakoti patika slēgt derības.

Viņi uzkapa nelielā nogāzē un lejā, tuvu gravas malai, ieraudzīja divu vīriešu līķus. Čiltons iepleta acis.

—     Klausies, — viņš ievaicājās, — kā tu to zināji?

—     Pateicoties treniņam, kurā neietilpst ne Oksfordas, ne Kembridžas programma, — ar vieglu vīpsnu atbildēja džungļu cilvēks.

—     Lai kur tu to būtu iemācījies, tas ir gaužām neparasti, — Čiltons noteica.

Viņi apstājās līdzās līķiem, un Tarzans tos nopētīja.

—     Abi pagalam, — viņš sacīja. — Nominiši no slāpēm un pārguruma.

Viņš pieliecās un aplūkoja saiņus.

—     Zelts! — Čiltons iesaucās. — Nudien, un cik daudz! Un paskaties, cik lieli tīrradņi! Tie jau nav nekādi tīrradņi, tie ir gabali, tīra zelta gabali!

—     Divu nevērtīgu dzīvību cena, — džungļu cilvēks teica. — Cik tas raksturīgi civilizētam cilvēkam! Viņi labpratāk ir izlaiduši garu pāris soļu no ūdens, nekā pametuši savu zeltu.

—     Alentaho viņiem būtu klājies labāk, — Čiltons piezīmēja.

—     Labāk ir, ka divi tādi nelieši dabūjuši galu, — Tarzans attrauca.

—    Tu viņus pazini? — Čiltons jautāja.

—     Pazinu. Šis te mēģināja mani nošaut.

Viņš ar kāju pieskārās Krampa līķim.

Čiltons noliecās un pacēla abas zelta nastas.

—     Maza, jauka bagātība, vai ne? — viņš sacīja.

Tarzans paraustīja plecus.

—    Vai tu gribi nest to līdzi? — viņš noprasīja.

—    Un dabūt tādu galu? — Čiltons norādīja uz abiem līķiem.

— Nu nē, paldies. Ja tikšu projām no šejienes, man piederēs viss, ko vēlos.

—    Tad iesim, — džungļu cilvēks aicinaja.

« * *

Saule, kas iespīdēja sejā, pa pusei pamodināja Sandru, taču viņa nevēra vaļā acis. Viņa bija sapņojusi par mājām un domāja, ka guļ savā gultā tēva namā. Drīz meitene sajuta, ka gulta ir gaužām cieta, atvēra plakstus un — ieraudzīja zilas debesis. Vēl īsti nepamodusies, viņa paskatījās pa kreisi un redzēja pakalnus, kokus un nelielu strautu, i Mirkli Sandra nosprieda, ka sapņo, taču tad pagrieza galvu uz otru j pusi un netālu ieraudzīja iemigušu vīrieti. Nu viņa atcerējas visu, un .> sirds viņai nodrebēja. Šķita, ka viņa pēkšņi aizrauta no savām mājām uz svešu pasauli — mežonīgu un bīstamu. Tomēr, kad skatiens pakavējās pie vīrieša, Sandra nomierinājās un nodomaja — labāk būt šeit kopā ar viņu, nevis jebkur citur pasaulē bez viņa.

Meitene klusu piecēlās, aizgāja pie strauta un padzērās, tad no- ļ mazgāja rokas un seju skaidrajā, aukstaja ūdenī. Viņa atminējās, ka naktī dzirdējusi lauvas rēcienu un nobijusies, tomēr jutusi tādu pār- j gurumu, ka aizmigusi par spīti briesmām, kuras vēstīja šis rēciens.

Arī šobrīd viņa būtu pārsteigta un izbijusies, ja zinātu, ka lauva naktī atnācis pie strauta un, stāvēdams pretējā krastā, noskatījies uz abiem mēnessgaismā guļošajiem cilvēkiem. Tas ilgi bija stāvējis un vērojis, tad pagriezies un majestātiski devies prom, jo balto cilvēku smārdu viņa nāsis nepazina, un meža zvēri piesardzīgi izturas pret parādībām, kuras nepazīst. Turklāt lauva nejutās pārāk izsalcis.

Kad Sandra atgriezās, vīrietis sēdēja un skatījās uz viņu. Abi pārmija labrītu.

—    Vai tu labi gulēji? — viņš apjautājās.

—    Jā. Un es esmu tik labi atpūtusies!

—    Tas ir jauki, tomēr šodien mēs paliksim tepat, lai tev būtu iespēja atgūt spēkus.

Sandra palūkojās apkārt.

—    Te ir debešķīgi, — viņa paziņoja. — Man gandrīz vai gribētos, lai mēs te paliekam uz visiem laikiem. Šī ir pirmā reize kopš vairākām nedēļām, kad es jūtos droša un priecīga.

Dienu viņi pavadīja atpūzdamies un sarunādamies — jo bija tik daudz, par ko runāt. Sandra stāstīja par savām mājām, par māti, ko bija zaudējusi jau kā maza meitenīte, par tēvu, kurš vienmēr bijis viņas draugs.

Vīrietis spēja atcerēties tikai divus gadus ilgu laikposmu — līdz dienai, kad bija attapies Alentaho pilī; vairāk neko viņš nezināja. Par nākotni nekas daudz nebija sakāms, varēja vienīgi salīdzināt abu cerības.

—     Pirmām kārtām, — Sandra teica, — mēs izdibināsim, kas tu esi. Kaut ko es par tevi zinu droši un par kaut ko citu esmu gandrīz tikpat pārliecināta.

—     Par ko tad, piemēram? — viņš jautāja.

—     Nu, es zinu, ka tu esi džentlmenis.

—     Vai tad džentlmeņi zog meitenes un aizved tās gūstā? — viņš jautāja.

—    Tas nebiji tu — patiesais tu, — Sandra viņu aizstāvēja.

—    Ceru, ka ne. Bet kas ir tas otrais, ko tu par mani zinot?

—     Es esmu pārliecināta, ka tu esi amerikānis. Esmu pazinusi daudzus, no visām Amerikas malām — un tev ir tāda mīksta izruna, kāda raksturīga Dienvidu štatu iedzīvotājiem.

Vīrietis papurināja galvu.

—     Esmu atmetis cerības atminēties. Dažreiz man šķiet, ka zaudēšu prātu, pūlēdamies atcerēties kaut ko no savas pagātnes. Varbūt, atcerējies to, es vēlēšos, kaut tas labāk nebūtu noticis. Ja nu es esmu bijis noziedznieks vai aizbēdzis no taisnas tiesas? Tu taču nezini, varbūt es esmu slepkava vai zaglis, vai sazin kas.

—    Tam nav nekādas nozīmes, — meitene apgalvoja.

Vīrietis viņu apskāva un noskūpstīja.

—     Man būs grūti atstāt šo vietu, — Sandra sacīja, — bet prātā man aizvien paliks tās izskats.

—     Un man arī, — viņš piebalsoja. — Mūsu pirmā mājvieta! Bet rīt mums tā jāatstāj un jādodas lejup no kalniem.

31. «.. . ES TEVI NOGALINĀŠU»

Nākamajā rīta pamodies, Čiltons atklāja, ka palicis viens. Viņš paskatījās visapkārt, taču neredzēja ne zīmes no sava pavadoņa.

«Vai tikai tas slaists nebūs mani pametis,» viņš prātoja. «Pēc tāda viņš neizskatījās, bet nekad jau nevar zināt. Esmu dzirdējis, ka visi šie mežoņi esot mazliet jukuši. Un kāpēc gan lai viņš neietu tālāk viens? No manis nekāda lielā labuma nav. Viņam mani jābaro, jāmeklē man ūdens, un, manuprāt, viņam nāktos mani vēl arī aizstāvēt, ja mēs iekultos nepatikšanās. Protams, es varētu meklēt viņam to taku, bet pēc šī laika, ko esmu sabijis kopā ar viņu, man šķiet, ka viņš to var atrast arī pats, ja vien grib. Liekas, šajā sasodītajā zemē nav nekā tāda, ko tas zellis nezinātu.»

Čiltons bažīgi palūkojās apkārt vēlreiz.

—     Ei, Tarzan, vai kā nu tevi sauc, — kur ellē tu esi? — viņš iekliedzās. «Būtu tomēr šausmīgi, ja es te būtu atstāts viens,» viņš nodomāja.

Tomēr drīz Čiltons aizmugurē izdzirda kādu troksni un, spēji apcirties, ieraudzīja džungļu cilvēku, kurš nesa jaunu mežacūku un dažus augļus. Čiltons atviegloti nopūtās, taču Tarzanam par savām bažām neko neteica.

—    Tev ir veicies, — Čiltons pavēstīja, norādīdams uz mežacūku.

—    Šķiet, ka man ir veicies arī citā ziņā, — Tarzans sacīja.

—     Naktī es sāku domāt par tiem diviem vīriem, ko mēs vakar uzgājām, un man ienāca prātā, ka to atrašanās vieta varētu norādīt, kur ir cilvēks, ko es meklēju. Tāpēc es vēlreiz devos turp, lai izsekotu viņu pēdas.

—    Tu taču negribēsi teikt, ka šorīt paguvi tik tālu aiziet? — Čiltons iesaucās.

—     Es biju vēl krietni tālāk, jo no šejienes aizgāju pāris stundu pirms ausmas. Drīz pēc tam, kad nonācu līdz viņiem, uzausa gaisma, un es gāju pa viņu pēdām, līdz atradu baltā cilvēka pēdas, kuras veda uz rietumiem. Viņš ir gājis basām kājām. Šajā apvidū ir ļoti maz balto, bet basām kājām, manuprāt, staigāju vienīgi es un šis viltvārdis. Pēdas bija paris dienu vecas, bet man vairāk neko nevajag. Tagad es zinu, ka drīz viņu atradīšu un nogalināšu. Tiklīdz būsim paēduši, dosimies atpakaļ un sekosim pēdām.

—    Vai viņš tev tiešām noteikti jānogalina? — Čiltons jautāja.

—     Tzklausās šausmīgi cietsirdīgi.

—    Kāpēc lai es viņu nenogalinātu? — Tarzans attrauca.

—    Varbūt viņam ir savi iemesli. Varbūt viņš var paskaidrot.

—     Kā gan viņš varētu paskaidrot, kādēļ nolaupījis manu vārdu un manu draugu sievietes un bērnus? — džungļu cilvēks noprasīja.

—     Kad es viņu atradīšu, viņam nāksies runāt ļoti ātri. Visu savu sakāmo viņam vajadzēs izklāstīt pa to laiku, kamēr viņu sasniegs mana bulta.

—     Bet, mīļais draugs, galu galā tu nedrīksti to darīt! Tā nemēdz rīkoties. Tas nav humāni. Civilizēti cilvēki tā nedara.

—    Tu nerunā ar civilizētu cilvēku, — Tarzans sacīja.

—    Jā, — Čiltons novilka. — No tā jau es baidījos.

Kad abi nonāca pie Krampa un Minska līķiem, tos plosīja hiēnas. Šis skats satrieca un šķebināja Čiltonu, toties Tarzans no pērtiķu cilts pagāja garām, tikpat kā neuzmetis notiekošajam ne aci.

Drīz viņi sasniedza vietu, kur Tarzans varēja sākt pēdu dzīšanu, un nogriezās pa kreisi. Čiltons nemanīja nekādas zīmes, ka šeit kāds būtu gājis, bet Tarzans gariem, elastīgiem soļiem traucās pa pēdām, ne mirkli tās nepazaudēdams.

Viņi bija gājuši gandrīz stundu, tad Tarzans spēji apstājās, un Čiltons redzēja, ka viņš saspringti klausās.

—     Kāds nāk, — Tarzans noteica. — Es iešu pa priekšu. Tu vari lēnām sekot.

Un viņš, iedams savā līganajā, straujajā gaitā, nozuda.

«Apbrīnojams radījums,» Čiltons nopūtās. «Es nevienu neredzu un neko nedzirdu. Ka gan viņš zina, ka tur kāds ir? Tomēr varu derēt, ka viņam taisnība. Tas ir tik neparasti, gaužām neparasti!»

Tarzans žigli un klusi traucās turp, no kurienes bija atlidojusi skaņa. Sākumā tā bija bijusi tikai nojauta par skaņu, ko pārmāca lapu čaboņa un kukaiņu dūkoņa. Tomēr Tarzana auss izšķīra cilvēku balsis. Viņš gan jutās apmulsis, jo sākumā bija gājis pa viena vienīga cilvēka pēdām, un patlaban vēl atradās pārāk tālu, lai varētu noteikt, vai balsis pieder melnādainajiem vai baltajiem. Pārliecināts viņš bija tikai par to, ka tās ir balsis.

Sandra un cilvēks, kurš domājās esam Tarzans, rokroka soļoja lejup, ielejas dziļumā. Viņi jutās laimīgi. Sandrai šķita, ka tādu laimi nekas nevar izpostīt. Viņā kūsāja optimisms un cerības. Varbūt tā bija dabiska reakcija pēc tik daudzām nedēļām, kas pavadītas prom no mājām, vai arī meitene ignorēja to, kas varētu būt sagaidāms nākotnē. Pietika ar to, ka viņa soļoja līdzās vīrietim, kuru mīlēja. Sandra, par laimi, nenojauta, ka pa džungļiem šurp nāk cilvēks, apveltīts ar plēsoņa mežonību, ka viņš nāk tuvāk un tuvāk, sirdī nesdams apņemšanos nogalināt šo vīrieti.

Un tad viņš pēkšņi nostājās abu gājēju priekšā.

—     Tarzan! — Sandra iesaucās. — Ak, Tarzan, es domāju, ka tu esi miris!

Džungļu cilvēks neatbildēja. Saltās, pelēkās acis bija kā piekaltas vīrietim, kurš sevi dēvēja par Tarzanu. Nekad agrāk viņš viltvārdi nebija redzējis, taču lieki bija jautāt, vai šis ir tas pats, kuru viņš meklē. To izpauda gan apģērbs, gan tas, ka līdzās stāvēja nolaupītā meitene.

Tarzans piegāja viņam cieši klāt un apstājās. Tad nosvieda zemē savus ieročus.

—    Met nost loku un šķēpu! — viņš uzsauca.

Otrais vīrietis izskatījās apmulsis.

—     Kāpēc? — viņš jautāja.

—    Tāpēc, ka es tevi nogalināšu, tomēr došu tev iespēju aizstāvēties.

Vīrietis nosvieda ieročus.

—     Nezinu, kāpēc tu gribi mani nogalināt, — viņš sacīja, — bet mēģināt tu vari.

Bailes viņš neizrādīja.

—     Es tevi nogalināšu tāpēc, ka tu nolaupīji gan manu vārdu, gan manu draugu sievietes un bērnus. Un vai nu nomaitāji tos, vai aizvedi verdzībā. Mani draugi uzskata, ka to esmu izdarījis es, un tāpēc ir nostājušies pret mani. Tagad nogalināšu es!

Pēkšņi starp abiem vīriešiem metās Sandra un pievērsās Tarzanam.

—    Tev mani jāuzklausa! — viņa iesaucās. — Tu nedrīksti nogalināt šo cilvēku!

Tarzans pārsteigts paraudzījās viņā.

—     Kāpēc ne? — viņš noprasīja. — Viņš ne vien darīja pāri man, bet nolaupīja un aizveda verdzībā ari tevi. Jau par to vien viņš ir pelnījis nāvi.

—    Tu nesaproti, — Sandra neatlaidas. — Lūdzu, paklausies! Šis cilvēks nav ļaundaris. Viņam kaut kas ir noticis. Viņš ir zaudējis atmiņu. Un pats nezina, kas viņš ir, taču es esmu viņu pārliecinājusi, ka viņš nav Tarzans. Laupīt viņu piespieda Kristoforo da Gama, Alentaho karalis. Tici man! Šis vīrs ir džentlmenis un krietns cilvēks.

—    Vai tas ir viss? — Tarzans jautāja.

—    Nē, — meitene atbildēja.

—     Kas tad vēl?

—    Es viņu mīlu.

Tarzans pagriezās pret vīrieti.

—     Un kas sakāms tev? — viņš noprasīja.

—     Mis Pikerola runā patiesību. Es nezinu, kas es esmu. Kamēr viņa mani nepārliecināja, es tiešām domāju, ka esmu Tarzans no pērtiķu cilts. Es nezināju, ka tas, ko daru, ir slikti. Tagad es cenšos vērst to par labu. Es mēģināšu aizvest mis Pikerolu atpakaļ pie viņas tēva. Tiesa, es nespēju atdzīvināt tos, kas manis dēļ miruši, vai atbrīvot tos, kurus esmu aizvedis verdzībā. Es priecātos, ja to spētu.

Tarzans bija vērīgi raudzījies vīrietī un patlaban mirkli stavēja klusēdams un pētīja viņu. Tad pieliecas un pacēla savus ieročus. Viņš lieliski prata novērtēt raksturus un ticēja šim cilvēkam.

—     Labi, — Tarzans noteica. — Es tev palīdzēšu aizvest mis Pikerolu atpakaļ pie tēva. Viņš izlems, ko ar tevi darīt.

Vīrietis nolieca galvu.

—     Esmu ar mieru, — viņš sacīja. — Man rūp vienīgi tas, lai mis Pikerola droši nonāktu mājās.

—    Tagad es zinu, ka mums vairs nekas nedraud, — Sandra uzrunāja džungļu cilvēku, — jo kopā ar mums esi tu.

—     Kur ir tavi pārējie ceļabiedri? — Tarzans jautāja.

—     Pelemu Datonu pirms dažām dienām nogalināja lielie pērtiķi, — meitene atbildēja. — Pārējos es jau sen neesmu redzējusi.

—     Kramps un Minskis ir miruši, — Tarzans teica. — Vakar es uzgāju viņu līķus. Viņi nomira aiz slāpēm un pārguruma.

—     Atlikuši esam tikai mēs, — sacīja cilvēks, kurš bija dēvējis sevi par Tarzanu.

—    Skatieties! — Sandra pēkšņi iesaucās un rādija ar roku. — Kads nāk! Kas tas tads?

32. RENDS

Frensiss Boltons-Čiltons lēnām gāja virzienā, kurā bija nozudis • Tarzans, taču nejutās drošs, ka tas ir istais virziens. Viņš mežā neorientējās. Pēdas spētu uzost tikai pats Tarzans vai jebkurš cits džungļu iemītnieks. Taku te nebija. Visapkārt pletās tikai mūžamežs, pat bez sīkākiem krūmiem.

—     Kā gan tas ellīgais mežavīrs iztēlojas, ka spēšu viņam sekot? — Čiltons murmināja. — Nosaka tikai: «Seko man!», palecas un pazūd. Apbrīnojams zellis, tādu es savu mūžu neesmu sastapis, un lāga puisis, pat ja būtu maķenīt jucis, jo skraida apkārt gurnu apsējā, ēd jēlu gaļu un ēzdams ņurd ka lauva zvērudārza. Dažreiz vai mati ceļas stāvus — bet, jānudien, uzticibu viņš iedveš. Es sazin kāpēc jūtos drošībā, kad viņš ir blakus, pat ja nezinu, vai šis kuru katru bridi nemetīsies man virsū un neizkodīs gabalu šķiņķa. Tīrais absurds, ne?

Gluži nejauši Čiltons uzdūrās abiem vīriešiem un meitenei.

—    Žēlīgais Dievs! — viņš iesaucās. — Veseli divi!

Jo nu viņš redzēja vēl otru vīru, kurš bija tērpies uz mata tāpat kā Tarzans.

Pēc Sandras brīdinājuma Tarzans pagriezās un ieraudzīja nakam Boltonu-Čiltonu.

—     Mans draugs, — viņš vienkārši noteica.

Boltons-Čiltons, piegājis tuvāk un labāk apskatījis cilvēku, kas

bija dēvējis sevi par Tarzanu, steidzās tam klāt, izstiepis roku sveicienam.

—     Nē, nudien! Rend! — viņš kliedza. — Tas tik ir brīnišķīgi, veco zēn! Divus gadus domāju, ka tu esi miris!

Par Rendu nosauktais sarauca uzacis un mulsi papurināja galvu.

—    Tu būsi kļūdījies, — viņš teica. — Es tevi nekad neesmu redzējis.

Čiltona roka noslīga lejup.

—    Ko! — viņš izdvesa. — Tu gribi sacīt, ka neatceries mani? Es esmu Frensiss—Frensiss Boltons-Čiltons!

Vīrietis atkal nogrozīja galvu.

—     Nekad neesmu dzirdējis šo vārdu, — viņš teica.

Sandra pievērsās Boltonam-Čiltonam.

—     Vai jūs viņu pazīstat? — viņa dedzīgi jautāja.

—    Protams, ka pazīstu, — Čiltons atbildēja. — Velns parāvis, kāpēc viņš tiepjas, ka nepazīst mani? Neko nesaprotu.

—    Viņam kaut kas ir atgadījies, — Sandra skaidroja. — Viņš atceras tikai to, kas noticis pēdējos divos gados. Izstāstiet viņam, kas viņš ir.

—    Viņš ir Kolins T. Rendolfs, juniors, amerikānis no Rietum- virdžīnijas.

—     Redzi nu, man taisnība! — Sandra sacīja Rendam. — Es jau tev teicu, ka tu esi amerikānis no Dienvidiem!

—     Kur tu biji visu šo laiku? — Čiltons vaicāja.

—     Alentaho, — Rends atbildēja. — Vai tu esi drošs, ka zini, kas es esmu? Vai tur nav kāda kļūda?

—     Itin nekādas, manu zēn!

Renda acīs pavīdēja atvieglojums.

—     Cik labi apzināties, ka kāds zina, kas esmu, lai ari pats nespēju to atcerēties, — viņš noteica. — Varbūt kādreiz es to spēšu.

—     Vai jūs par viņu zināt visu? — Sandra jautaja.

—     Tikpat kā visu. Mēs abi kopa veselu gadu bijām kara lidotāji Spānijā. Tādos apstākļos cilvēki stipri satuvinās un daudz runā par savu dzīvi un mājām. Jā, es pat zinu, kā sauca kalpus viņa tēva mājās, lai gan nekad tur neesmu bijis; un Rends tikpat daudz zināja par mani, pirms … pirms tas notika.

—    Tālad jūs zināt … - meitene sastomījās. — Jūs zinātu to, ka viņš … ka …

Viņa apklusa.

—    Ko īsti? — Boltons-Čiltons nesaprata.

—    Vai viņš ir precējies? — Sandra vārā balsī jautāja.

Boltons-Čiltons pasmaidīja un papurināja galvu.

—     Nē, manu dārgo jaunkundz, — viņš sacīja. — Ja vien viņš nav apprecējies pēdējo divu gadu laikā.

—     Es tikai domāju, ka viņam tas būtu jāzina, — Sandra neveikli taisnojās.

—     Ja, parasti jau cilvēkam jāzina, vai viņš ir precējies, vai nav, — Čiltons piekrita.

Tarzans bija ieinteresēti klausījies. Viņš priecājās, ka meitenes ticība attaisnojusies, bet vēl vairāk priecājās par to, ka nav Rendu nogalinājis. Taču tagad, kad mīkla bija gandrīz atminēta, vajadzēja pievērsties kam svarīgākam. Uz Tarzana pleciem gūlās atbildība par to, lai šie trīs cilvēki tiktu izvesti no viena naidīga apgabala un šķērsotu otru, kur draudēs briesmas, un viņš vēlējās tikt ar to gala.

—    Nāciet, — viņš aicinaja, — iesim.

—     Uz kurieni? — Rends jautāja.

—     No šejienesprom vedot kāda vieglāk ejama taka. Es to meklēju.

—     Un mes ari, — Rends teica.

Tarzans uzņēma strauju soli, un iespējas sarunāties bija maz, lidz viņi vakarā ierīkoja apmetni. Bija vēss, ceļinieki iekūra ugunskuru un sasēdās ap to, cepdami gaļas gabalus no Tarzana iepriekšējā vakara medījuma, kurus Čiltons un Tarzans bija atnesuši līdzi.

Visu ceļu Sandru bija mocījusi ziņkāre uzzināt no Boltona- Čiltona ko vairāk par Kolinu T. Rendolfu, junioru. Viņa apsēdās līdzās vīrietim, kurš bija uzskatījis sevi par Tarzanu.

—     Rend, — viņa ierunājas, — tu nemaz neaptver, cik brīnišķīgi, ka ir vārds, kurā tevi saukt. Vai zini, ka visu laiku, kopš tevi pazīstu, es tevi vispār nekā neesmu saukusi?

—     Nu jā, tu biji pārliecināt^, ka es neesmu Tarzans, un varbūt tikpat pārliecināta, ka neesmu ari dievs.

—     Tieši tā, — meitene piekrita. — Bet tagad, kad es zinu, kā tevi sauc, es gribu uzzināt ari, kas tu esi, un visu pārējo par tevi.

Viņa pagriezās pret Boltonu-Čiltonu.

—     Vai jūs man nepastāstītu visu, ko zināt, — kā viņš te nokļuva, un tamlīdzīgi?

—     Labprāt, — anglis piekrita. — Redziet, kā jau teicu, mēs ar Rendu bijām lidotāji Spānijā. Pēdīgi mums tie slaktiņi apnika, un mēs devāmies prom, bet Rends pa ceļam uz Ameriku iegriezās ciemos pie manis Anglijā. Ir viens, kas jums jāzina par Rendu. Viņš ir nelabojami azartisks. Nē, nē, viņš nespēlē kārtis, kauliņus vai ko tādu! Bet viņš mūždien slēdz derības. Var saderēt uz divdesmit mārciņām, ka viena lietuslāse sasniegs rūts apakšu ātrāk nekā cita. Pirms uzlidojuma viņš vienmēr slēdza derības par to, ka atgriezīsies, vai arī par to, ka neatgriezīsies. Partneris varēja izvēlēties. Viņš slēdza derības par visu ko — lai tikai varētu saderēt. Tāpēc viņš ir šeit; tāpēc šeit esmu es; un arī jūs acīmredzot šeit esat tāpēc.

—     Un arī es, — Tarzans piebilda.

—     Bet es nesaprotu, kāds tam visam sakars, — Sandra ieminējās. — Viņš taču nebūs saderējis, ka ieradīsies Āfrikā un nolaupīs mani! Par mani viņš pat dzirdējis nebija.

—     Centīšos paskaidrot, — Boltons-Čiltons atbildēja. — Taču tad man jāizstāsta vēl senāki notikumi. Redziet, Rends mēdza daudz runāt par Tarzanu no pērtiķu cilts. Tā bija tīrā apsēstība. Viņš teica, ka esot tik daudz lasījis par Tarzanu un tik ļoti viņu apbrīnojot, ka esot nolēmis sacensties ar viņu, un tāpēc iemācījās visu, cik spēdams, no tā, ko darīja Tarzans. Viņš izkopa savas fiziskās dotības tikmēr, kamēr kļuva stiprs kā vērsis un veikls kā kaķis. Trenējās šautuvē, kamēr prata lieliski rīkoties ar loku un bultām. Viņš man stāstīja, ka uzvarējis visos turnīros, kuros piedalījies. Renda mērķis bija — aizbraukt uz Āfriku un mēģināt dzīvot tā, kā dzīvo Tarzans. Es mūždien vilku viņu uz zoba un apgalvoju, ka, vienatnē palicis Centrālāfrikā, viņš nedēļas laikā nomirtu badā, ja vien viņu pirms nāves neaprītu lauva. Taču viņš nekad neatzina nevienu no šīm iespējam. Protams, tā bija tikai tāda ķircināšanās, un nevienam no mums ne prātā nenaca, ka Rends to tiešām mēģinās. Šī pļāpāšana īsināja laiku, kad mums nevajadzēja doties uzlidojumos.

Rends klausījās ar tādu pašu interesi kā Sandra un Tarzans, jo arī viņam šis stāsts bija kas jauns. Viņš bija saraucis pieri, pūlēdamies atcerēties. Sandra ievēroja saspringto izteiksmi Renda acīs un uzlika plaukstu viņam uz rokas.

—    Nomierinies, — viņa sacīja. — Reiz tu to visu atcerēsies. Necenties panākt to ar varu.

—    Tas būtu jauks stāsts par kādu citu, — Rends ar sāju smaidu teica. — Bet, ja to stāsta par mani, tad es pats sev liekos galīgs stulbenis.

—    Itin nemaz, — Čiltons iebilda. — Lai nu kas, mu|ķis tu nebiji, un tagad, kad esmu sastapis isto Tarzanu, es domāju, ka sacensībā ar viņu tev veicies gluži labi.

—    Turpiniet, — Sandra lūdza. — Ka viņš nonāca šeit?

—     Atgriezušies Anglija, — Boltons-Čiltons atsāka, — mēs kadu dienu sēdējām manā klubā un lasījām avīzes, un Rends uzdūrās kādam rakstam, kurš vēstīja, ka Dienvidāfrikā kādu iedzimto zēnu sagūstījis paviānu bars. Zēns sācis uzvesties tāpat ka tie un pa lielākai daļai skraidījis uz visam četrām, turklāt nesapratis nevienu valodu, izņemot pavianu mēli, ja vien tāda ir. «Paskat,» Rends man teica, radīdams avīžrakstu, «tas pierāda manu taisnību! Ja tas puika spēj dzīvot džungļos, tad to spētu ari es.» — «Bet viņš taču ir iedzimtais,» es iebildu. «Nekādu citu dzīvesveidu viņš nepazīst. Ja jau paviāni viņu pievaca, tad arī baroja un aizstāvēja. Tu būtu viens pats. Nē, tur tu nespētu izdzīvot pat ne nedēļu!» — «Saderam uz tūkstoš mārciņām, ka varētu gan,» Rends ierosināja. Es piekritu derībām. Mēs veselu stundu apspriedām šo pasākumu un beigās izlēmām, ka es viņu lidmašīna aizvedīšu uz Čentrāiāfriku. Kad atradīsim vietu labā medību apgabalā, kur varētu nolaisties, es viņu tur atstāšu un pēc mēneša atlidošu pakaļ. Viņam vajadzēja ģērbties tapat kā Tarzanam un izmantot tādus pašus ieročus. Tomēr ik pēc pāris dienām man vajadzēja pārlidot pār apvidu, kur viņš atradās, un, ja viņš būtu dzīvs, tad signalizētu man ar ugunskura dūmiem. Viens dūmu stabs nozīmētu: «Viss kārtībā!», bet divi: «Vajadzīga palīdzība.» Ja Rends izturētu mēnesi, tad saņemtu tūkstoš mārciņu. Ja ne, to pašu summu dabūtu es. Mēs izmantojām Renda lidmašīnu, un sakumā viss ritēja lieliski. Kad tuvojāmies vietai, kur gribējām meklēt nolaišanās laukumu, Rends pārģērbās savā Tarzana tērpā — gurnu apsēja, paņēma dunci, virvi, loku un bultas, un visu pārējo. Mēs ielidojām nejaukā apvidū ar kalniem un zemiem mākoņiem. Labi tur neizskatījās, nebija vietas, kur nolaisties, un šķita, ka mākoņi slīd arvien zemāk. Tad mēs nolēmām pacelties virs tiem. Tie bija šausmīgi biezi, un mēs lidojām uz labu laimi, kāda kalna smaile ik pa brīdim parādījās tik tuvu, ka diez cik patīkami mēs'ne- jutāmies. Un te pēkšņi motors apklusa. Rends teica, lai es lecot ārā. Nekas cits vairs neatlika. Būtu tīrā pašnavība mēģināt akli nolaisties šādos apstakļos. Tad es izlēcu, un tā bija pēdējā reize, kad redzēju Rendu, ja neņem vērā šo dienu. Tas notika pirms diviem gadiem. Es nokritu klajā plakankalnē netālu no kada iedzimto ciema. Brīdi paliku turpat, gaidīdams, kad nolaidīsies Rends, taču viņš neparādījās. Es devos uz ciemu. Tas bija sultāna Ali ciems, un tur es ari sabiju visu šo laiku kā vergs, strādādams vispasakainākajās zelta raktuvēs, kadas jebkad esmu redzējis vai par kurām man stāstīts. Tas tad arī būtu viss.

—     Bet tu, Rend? — Sandra jautāja. — Vai tas tev neliek kaut ko atcerēties?

—    Tas vienīgi izskaidro manu nonākšanu Alentaho, — Rends atbildēja. — Viņi teica, ka es esot nolaidies no debesīm, tātad es bušu izlēcis un nolaidies netālu no da Gamas pils. Taču es neatceros itin neko. Atliek vienīgi ticēt Boltona-Čiltona vārdiem, tomēr tas viss ir ārkārtīgi mīklaini. Pirmo reizi dzirdu par tādu lidošanu.

Boltons-Čiltons pašūpoja galvu.

—     Varbūt tu to nezini, — viņš sacīja, — bet tu biji viens no laba- kajiem pilotiem, kādus es esmu redzējis.

—     Un kas notika ar lidmašīnu? — Sandra vaicaja.

—    Ta būs nogāzusies kaut kur Alentaho tuvumā, — Boltons- Čiltons teica.

—    Ja tā būtu, es būtu par to dzirdējis, — Rends iebilda, — bet Alentaho neviens nekad nepieminēja kaut ko tādu.

—    Vēl viena mīkla, — Sandra piezīmēja.

33. LIDMAŠĪNA

Nākamajā rītā viņi devās lejup, līdzenumā, lai meklētu taku prom no plakankalnes. Pa ceļam viņi pagāja garām Krampa un Minska izsvaidītajiem kauliem, kurus hiēnas, šakā|i un lijas bija nokopuši gandrīz pilnīgi. Mirkli gājēji apstājās, lai nospriestu, ko darīt ar abiem zelta saiņiem, kuri tik lielā mērā bija vainojami abu vīru navē. Čiltons pasvārstīja vispirms vienu nastu, tad otru.

: — Būs savi divdesmit pieci līdz piecdesmit tūkstoši sterliņu mārciņu, — viņš paziņoja. — Maza, jauka bagātība.

—     Man gan šķiet, ka tai būs jāpaliek tepat, par laupījumu gailam vai alentaho, — noteica Rends.

Viņi bez nožēlas turpinaja ceļu lejup, uz plakankalnes pusi. Taku, ko zināja gailas un alentaho, viņiem neizdevās atrast, un viņi bija jūdzēm tālu no tās, kad nonāca pie garas, līdzenas terases vairākus simtus pēdu zemāk par galvenas plakankalnes līmeni. Tā bija josla bez kokiem, kādu jūdzi gara un pusjūdzi plata, klāta ar biezu, sulīgu zāli. Tā atradas tālu no gailu un alentaho iemītajām takām, un varbūt vēl neviens cilvēks nebija tur spēris kāju.

Tarzans, iedams pa priekšu, ieraudzīja terasi, apstājās un rādija ar roku.

—    Skatieties! — viņš teica. — Lidmašīna.

Pārējie sajūsmināti sapulcējas ap viņu.

—     Kāda laime! — iesaucās Sandra. — Varbūt tā varēs aizvest mūs visus!

—     Piķis un zēvele! — Boltons-Čiltons iekliedzās. — Nevar būt… tas nav iespējams … bet, ja tā nav Renda lidmašīna, es esmu gatavs to apēst! Ja es to redzētu tuvāk, tad pazītu uzreiz!

—     Tas neliekas ticami, — Sandra iebilda. — Šī lidmašīna vis neizskatās kā cietusi avārijā.

—     Nokāpsim lejā un paskatīsimies, — Boltons-Čiltons ierosināja. — Tas tik būs joks, ja varēsim to iedarbināt!

—     Nekādu lielo izredžu mums nav, — Sandra sacīja. — Divus gadus tā ir te stāvējusi visdažādākajos laika apstākļos. Korpuss būs satrunējis.

—    Tai nekas nevar kaitēt, — Boltons-Čiltons apgalvoja. — Tā visa bija no metāla.

Pagāja gandrīz stunda, kamēr viņi norāpās uz terases un aizkļuva pie lidmašīnas.

—     Jā, tā ir Renda lidmašīna, — Boltons-Čiltons noteica, — un no šejienes izskatās tikpat labā kārtībā kā vienmēr. Nolaišanās ierīces neliekas bojātas.

Sasnieguši lidmašīnu, viņi ieraudzīja, ka Čiltonam taisnība. Riteņi gan bija saplakuši, bet citādi lidmašīna šķita esam lieliskā stāvoklī.

—     Rends tomēr būs nolaidies, — Sandra ieminējās, — bet, protams, ir to aizmirsis.

—     Nedomāju vis, ka es būtu nolaidies ar to, — Rends iebilda, — jo visi alentaho apgalvoja, ka es esot ieradies no debesīm, tas ir — nolaidies viens.

—     Lidmašīna ir piezemējusies pati, — Boltons-Čiltons paziņoja. — Protams, tas ir ārkārtīgi neparasti, tomēr tā ir gadījies jau senāk. Atminos, es lasīju par diviem armijas lidotājiem, kuri pirms vairākiem gadiem izlēkuši ar izpletņiem kaut kur Kalifornijā. Viņu lidmašīna nevainojami piezemējusies pati, bet pilots nodots kara tiesai.

Kolins T. Rendolfs, juniors, apgāja apkārt savai lidmašīnai, nopētīdams to no visām pusēm, acīs kvēlojot dedzībai. Viņš uzlēca uz spārna, iekāpa iekšā, un viņam sekoja pārējie. Rends iegāja pilota kabīnē un apsēdās pilota sēdeklī. Viņš aplūkoja instrumentu paneli, maigi noglauzdams to ar rokām. Tad satvēra stūri — tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Rends pēkšņi atbrīvojās no saspringuma un pagriezās pret pārējiem; viņam acīs mirdzēja asaras.

—    Ak, Sandra, Sandra! Tagad viss ir kārtībā! Es visu atceros!

Meitene piegāja un nostājās viņam blakus, taču jūtu uzplūds

apslāpēja vārdus, kuri bija viņai uz lūpām.

—     Klausieties, — Boltons-Čiltons ierunājās, — nu, vai tas nav vareni? Bija vajadzīgs kaut kas šāds, lai atdzīvinātu tavu atmiņu; kaut kas, ko tu agrāk būtu ļoti mīlējis. Un šo lidmašīnu tu nudien mīlēji.

—      Tagad es atceros, — Rends lēnām noteica. — Kad tu izlēci, es minūtes piecas paliku lidmašīnā un tad lēcu. Un nokritu Alentaho pils pagalmā. Nu es atkal to skaidri redzu — šo apbrīnojamo pili mūžameža vidū un savādos mazos, brūnos cilvēciņus zelta bruņās, kuri stāvēja un blenza uz mani. Gaisā es stipri sagriežos un pirms pašas nolaišanās iedrāžos pils sienā. Šis trieciens ari būs izsitis no manis visu sajēgu.

—     Kā tev šķiet, vai tā lidos? — Sandra jautāja.

—    Ja nelidos, mēs piespiedīsim, — Rends atteica.

Kamēr pārējie piesūknēja riepas, lūgdami Dievu, lai tās izturētu, Rends izjauca karburatoru, atrada bojājumu un izlaboja to.

Sekoja pārbaude un eļļošana, un pēc divām stundām visi, cieši saspiedušies kopā, sēdēja lidmašīnā, aizturējuši elpu, kamēr Rends gatavojās iedarbināt motoru.

Viņu gaidas atalgoja propellera ierūkšanās.

—     Kaut nu izturētu riepas, — Rends sacīja. — Varbūt labāk kāpiet visi ārā un ļaujiet man izmēģināt vienam.

—     Nē, — Sandra atsaucās, — es ārā nekāpšu.

Rendu atstāt negribēja ari Tarzans un Boltons-Čiltons.

Lidmašīna sāka kustēties pa terasi uz priekšu.

—     Ja gribat paņemt to zeltu, — Tarzans ieminējās, — tad tagad jums ir iespēja. Netālu no turienes, kur nomira Kramps un Minskis, var nolaisties.

—     Es negribu, — atsaucās Boltons-Čiltons. — Man ir viss, kas vajadzīgs, un Rendam tāpat. Esmu pārliecināts, ka arī Timotija Pikerola meitai neko vairāk nevajag. Bet kā ir ar tevi, Tarzan?

Tarzans pasmaidīja.

—     Ko lai es iesāktu ar zeltu? — viņš jautāja.

Rends apgrieza lidmašīnu un pa vējam vadīja to pa terasi, palielinādams ātrumu. Lidmašīna atravās no zemes. Motors tagad darbojās ar pilnu jaudu. Riepas bija izturējušas.

—     Paldies Dievam! — Sandra nočukstēja, kad lidmašīna viegli pacēlās gaisā. — Paldies Dievam par visu.

SATURS

1.   Draugi vai ienaidnieki . . . .

2.   Divas safari apmetnes . . . .

3.   Medības………………………………….

4.   Laupījums……………………………….

5.   Cilvēkēdāju mielasts……………………

6.   Aukstasinīgs aprēķins . . . .

7.   Nolaupīšana……………………………..

8.   Alenlaho………………………………….

9.   Lauvas lēciens…………………………..

10.   Cilvēka upuris…………………………..

11.   Balss naktī………………………………

12.   Karalis nāk………………………………

13.   Cilvēkēdāju gūsta…………………..

14.   «…Tad atvērās durvis.. j> .

15.   «… Atbrīvojiet balto!» …

16.   Nesekmīgais plāns ….

17.   Baltais vergs………………………..

18.   Visu pērtiķu valdnieks . . .

19.   Trakais bifelis……………………….

20.    Sultāns……………………………….

21.   Jaunais dievs………………………..

22.    Kauja…………………………………

23.    Paslēptuvē …….

24.    Lielo pērtiķu gūstā ….

25.    Vienatnē……………………………..

26.    Zelts………………………………….

27.    Mednieks Ratengs ….

28.    Atkal kopa…………………………..

29.   Zelts un nāve………………………..

30.    MUsu pirmā mājvieta …

31.   «…Es tevi nogalinašu»

32.    Rcnds…………………………….

33.    Lidmašīna……………………….

Edgars Raiss Barouzs

TARZANS UN DUBULTNIEKS

Redaktore A. Baumane Tehniska redaktore V. Irbe Korektore J. Indanc

Parakstīta iespiešanai 20.06.91. IRA Nr. 2-0124. Formāls 60 X 84/16. Avīžu papīrs. Taims garnitūra. Orsetspiedums. 7.44 uz.sk. iespiedi.: 7,91 u/sk krasu nov.; 8.94 i/-de*n. I. Metiens 60 000 eks. Pašūt. Nr. 261 ■ Līgumcena. Latvijas Žurnālistu savienības Komerccentrs. 226050 Rīga. Marsta|u iela 4.

Iesr;csts -V'S «Preses nams

226081 Rīga. Balasta dambi 3.

Barouzs E. R.

Ba697 Tarzans un dubultnieks. / No ang(u valodas tulkojusi S. Brice, vāku noformējis A. Lamsters. — R.: Latvijas Žurnālistu savienības Komerccentrs, 1991.—124. lpp.

84.7 Amer—44

KOMERCFIRMAS

«REITERNS»

veikalā Rīgā, Mārstaļu ielā 4 plašā izvēlē AMERIKĀŅU FIRMAS

POLAROID

fotopreces par mērenām cenām

it melnbaltās un krāsainās filmas;

•k slaidu filmas, attīstīšanas laiks 2—2,5 minūtes;

•k lokšņu filmas paketēs, attīstīšanas laiks 2—2,5 minūtes.

Tuvāku informāciju par sortimentu varat saņemt pa telefonu

229572.

Apmaksa brīvi konvertējama valūta.

Content

Berouzs Edgars Raiss Tarzāns un dubultnieks

1. DRAUGI VAI IENAIDNIEKI

2. DIVAS SAFARI APMETNES

3. MEDĪBAS

4. LAUPĪJUMS

5. CILVĒKĒDĀJU MIELASTS

6. AUKSTASINĪGS APRĒĶINS

7. NOLAUPĪŠANA

8. ALENTAHO

9. LAUVAS LECIENS

10. CILVĒKA UPURIS

11. BALSS NAKTI

12. KARALIS NĀK

13. CILVĒKĒDĀJU GŪSTĀ

14. «… TAD ATVĒRĀS DURVIS …»

15. «… ATBRĪVOJIET BALTO!»

16. NESEKMĪGAIS PLĀNS

17. BALTAIS VERGS

18. VISU PĒRTIĶU VALDNIEKS

19. TRAKAIS BIFELIS

20. SULTĀNS

21. JAUNAIS DIEVS

22. KAUJA

23. PASLĒPTUVĒ

24. LIELO PĒRTIĶU GŪSTĀ

25. VIENATNE

26. ZELTS

27. MEDNIEKS RATENGS

28. ATKAL KOPA

29. ZELTS UN NĀVE

30. MUSU PIRMĀ MĀJVIETĀ

31. «.. . ES TEVI NOGALINĀŠU»

32. RENDS

33. LIDMAŠĪNA

SATURS