Berrouzs Edgars Raiss

Tarzāns un skudru cilvēki

Edgars Raiss Borrows(uzvārds tāds kā rakstīts latviešu oriģinālizdevumā)

TARZANS UN SKUDRU CILVĒKI

ROMĀNU SĒRIJA I.- V. 1936.gads

1. nodaļa Sensenais žogs

Trīs cilvēki iznāca no Lorda Grejstoka bungalo un lēnām gāja uz vārtiem pa rozēm apstādīto taku, kas graciozi vijās pa labi apkopto dārzu, kurš sniedzās apkārt pērtiķa cilvēka vienstāva mājai. Divi vīrieši un viena sieviete, visi ģērbušies aizsarga krāsas tērpos. Vecākais vīrietis turēja rokā lidoņa cepuri un brilles un mierīgi smaidīdams klausījās jaunākā vārdos.

„Ja māte būtu šeit," teica jaunākais, „viņa tev nekad to neatļautu."

„Man bail, ka tev taisnība, manu dēl," atbildēja Pērtiķu Tarzans, „bet vienu reizi man tomēr jālido. Pēc tam apsolu tev vairs nelidot, kamēr viņa būs atbraukusi. Tu taču pats teici, ka esmu labs skolnieks un ka pilnīgi spēju pats vadīt lidmašīnu. Pēc tādiem vārdiem tev vajadzētu man pilnīgi uzticēties. Vai nav taisnība, Meriem?" viņš griezās pie jaunās sievietes.

Viņa papurināja galvu. „Es vienmēr baidos par jums, mans tēvs, tāpat kā mans dārgais virs," atteica viņa. „Jūs esat tik pārgalvīgs, it kā jūs sevi iedomātos nemirstīgu. Jums vajadzētu būt uzmanīgākam."

Jaunais cilvēks aplika roku ap sievas pleciem. „Meriemai ir taisnība," viņš teica, „tev gan vajadzētu būt uzmanīgākam."

Tarzans paraustīja plecus. „Ja es klausītu tev un mātei, mani nervi un muskuļi jau sen būtu kļuvuši nederīgi. Bet tie man doti lietošanai un es gribu tos lietot — ar apdomu. Drīz jau pienāks tas laiks, kad es būšu vecs un nespējīgs."

Mazs bērns, aizelsušās audzinātājas vajāts, pēkšņi izskrēja no bungalo un piesteidzās pie Meriemas.

„Māmiņ," viņš iesaucās, „es gribu nākt līdz!"

„Lai viņš mūs pavada līdz biplānam," teica Tarzans.

„Lūk!" iesaucās zēns, triumfējoši skatīdamies uz audzinātāju. „Man atļāva!"

Klajumā, kas sniedzās no bungalo līdz mūža mežam, kurš rēgojās ziemeļrietumos, kā tumši-zaļš žogs, stāvēja biplāns.

Tā pavēnī sēdēja divi vazīru kareivji, kurus Ko- raks, Tarzana dēls, bija apmācījis vispirms par mē- chaniķiem un vēlāk arī par patstāvīgiem lidotājiem.

Šis apstāklis ari bija viens no iemesliem, kas bija pamudinājuši Pērtiķu Tarzanu papildināties lidošanas mākslā, jo viņam, kā vazīru virsaitim, neklājās ļauties sevi pārspēt saviem padotajiem. Uzlicis cepuri un brilles, Tarzans iekāpa lidmašīnā.

„Labāk ņem mani līdz," teica Koraks.

Labsirdīgi smaidot, Tarzans papurināja galvu.

„Tad paņem kādu no puišiem," nerimās viņa dēls. ,,Tev var gadīties (kāda klizma, kas tevi piespiedīs nolaisties. Ko tad tu darīsi bez mēchaniķa?"

„Iešu kājām," atcirta pērtiķa cilvēks. «Pagriez mašīnu, Andua!" viņš pavēlēja vienam no melnajiem.

Mirkli vēlāk biplāns aizjoņoja pa klajumu un tad gludi un graciozi pacēlās gaisā, pariņķoja, sasniedza lielāku augstumu un aizsteidzās taisnā līnijā, kamēr lejā visi seši cieši raudzījās tam pakaļ, līdz tas bija galīgi pazudis no viņu redzes aploka.

„Kā tu domā, kur viņš dosies?" jautāja Me- riema.

Koraks papurināja galvu. „Viņš nedomāja nekur doties, viņš vienkārši gribēja izdarīt savu pirmo patstāvīgo lidojumu; bet cik es viņu pazīstu, es gan nebrīnītos, ja tas būtu nodomājis aizlidot uz Londonu un apciemot māti."

„Bet to viņš nekad nespētu!" iesaucās Meriema.

,,Parasts cilvēks ar tik nepietiekošu pieredzi gan nespētu; bet tev taču jāatzīst, ka tēvs nav parasts cilvēks."

Kādas pusotras stundas Tarzans lidoja nemainot kursu un neievērodams, kādu lielu distanci viņš bija veicis; tik ļoti tas jūsmoja par to vieglumu, ar kādu vadīja mašīnu un tik neparasta šķita šī bezgalīgā brīvība, kas viņu padarīja līdzīgu putniem, vienīgajiem mūža meža iemītniekiem, kurus tas jebkad bija apskaudis.

Te pēkšņi viņš savā priekšā ieraudzīja lielu baseinu, vai pareizāki sakot, vairākus baseinus, ko aplenca mežoti pakalni. Pa kreisi viņš pazina līkumaino Ugogo upi, bet viss pārējais baseinu apgabals tam bija pilnīgi svešs. Viņš pārsteigts apķērās, ka atradās pāri par simts jūdzēm tālu no mājām un gribēja tūlīt doties atpakaļ; bet baseinu noslēpums viņu kārdināja — viņš nevarēja atgriezties tos neapskatījis tuvāk.

Kā tas varēja gadīties, ka viņš savos daudzos klejojumos nekad nebija iekļuvis šai zemē? Pat iedzimtie, kas dzīvoja te kaimiņos, nekad nebija viņam par to stāstījuši. Viņš nolaidās zemāk, lai labāk apskatītu baseinus, kas tagad izrādījās par sen izdzisušu vulkānu krāteru virkni. Viņš redzēja mežus, ezerus, un upes, par kuru esamību neikad nebija ne sapņojis. Vai tad šai zemē, kas viņam tik pazīstama, varēja būt tik liels apgabals, par ko tam nebija ne jausmas? Pēkšņi viņam iešāvās prātā šī šķietamā noslēpuma atrisinājums.

Tur lejā stiepās tā saucamais Lielais Ērkšķu Mežs. Gadiem ilgi viņš jau pazina šo necaurejamo biezokni, ko visi iedomājās pārklājam plašu apgabalu; nu tas izrādījās par samērā šauru žogu, kas aplenca jauku, dzīvei piemērotu zemi; bet vai tik ērkšķains bija šis žogs, ka tas no laika gala varēja būt sargājis savu noslēpumu no cilvēka acīm?

Tarzans nolēma pirms mājup došanās pārlidot šo senapslēpto zemi un nolaidās zemāk, lai to labāk apskatītu. Lejā zaļoja liels mežs, aiz kura sākās plašs klajums, ko noslēdza stāvi klinšaini pakalni.

Nu tikai viņš apķērās, ka neparastās ainavas aizrauts bija ļāvis lidmašīnai nolaisties pārāk zemu. Bet pirms vēl viņš būtu varējis pagriezt stūri, bi- plāns pieskārās kāda veca džungļu ķēniņa lapotam kronim, sagrīļojās, apsviedās un nogāzās lejā.

īsu. brīdi lūzdami krakšķēja koka zara un mašīnas koka daļas, tad iestājās klusums.

2. nodaļa Alaļu cilts

Pa meža taku kūņojās kāda spēcīga būtne, pēc ķermeņa spriežot cilvēks, bet ļoti necilvēcīga izskata; liels nezvērs, kas staigāja divām kājām un turēja rungu savā tulznainā rokā. Viņa garie mati nesukāti krita uz pleciem, krūtis bija spalvainas, tāpat arī rokas un kājas, bet tomēr ne spalvainākas kā daudziem civilizēto tautu vīriešiem.

Ap viduci tam bija ādas gabals, no kura nokarājās vairākas siksniņas, pie kuru apakšējiem galiem bija piestiprināti apaļi akmeņi vienas līdz divu collu caurmērā. Pie katra akmeņa bija piesietas vairākas mazas spalvas, pa lielākai daļai spilgtās krāsās. Siksniņas bija piestiprinātas pie jostas vienas līdz divu collu atstarpēs un to garums bija ap astoņpadsmit collu, veidojot itkā bārkšķu svārkus, kas sniedzās gandrīz līdz valkātāja ceļgaliem.

Viņa lielās kājas bija basas un baltā āda iedegusi gaiši brūna. Liela auguma iespaids radās vairāk no masīviem pleciem un stipri attīstītiem roku un muguras muskuļiem nekā no garuma, kaut gan tas bija ap seši pēdu. Seja bija masīva, platu degunu un resnām lūpām. Acis bija normāla lieluma, uzacis resnas un pinkainas, piere plata un zema.

Staigājot savādā būtne kustināja lielās plakanās ausis un laiku pa laikam strauji raustīja savu ādu, lai atgaiņātu mušas, gluži tāpat kā to dara zirgs ar vēdera muskuļiem. Viņa gāja klusu, cieši novērojot apkārtni savām tumšām acīm un bieži pieveikdama savas kustīgās ausis, lai saklausītu kādas nejaušas skaņas.

Piepeši sieviete — jo tā bija sieviete — apstājās, pavēra ausis uz priekšu un izplēta nāsis, lai paostītu gaisu. Kāda smarša vai skaņa, ko mūsu vājie jutekļu orgāni nemaz nevarētu uztvert, bija saistījusi viņas uzmanību. Piesardzīgi viņa kustējās pa taku tālāk, līdz kādā līkumā ieraudzīja cilvēka ķermeni, kas gulēja pieplacis ar seju pie zemes.

Tas bija Pērtiķu Tarzans. Viņš gulēja bez samaņas; viņa lidmašīna galīgi salauzta karājās liela koka zaros, kuram pieskaroties tā bija nogāzusies.

Sieviete ciešāk satvēra savu rungu un pienāca klāt. Viņas sejā izpaudās pārsteigums, ko savādais atradums bija radījis viņas pirmatnīgā prātā, bet tā neizrādīja nekādu baiļu. Pacēlusi rungu sitienam, viņa tuvojās guļošajam cilvēkam, bet kaut kas apturēja viņas roku.

Ceļos nometusies, viņa sāka apskatīt svešinieka drēbes, tad apvēla to uz muguras un pieplaka ar ausi pie viņa sirds. Acumirkli viņa burzīja viņa kreklu un tad pēkšņi atrāva to vaļā savām spēcīgām rokām. Tad atkal klausījās, pieliekusies pie kailās miesas.

Nu viņa piecēlās un raudzījās apkārt, ostīdama un klausīdamās, tad noliecās, pacēla pērtiķa cilvēka ķermeni, viegli uzmeta to uz sava platā pleca un devās tālāk agrākajā virzienā.

Kādu gabalu taka vijās vēl pa mežu, tad turpinājās pa ciņainu klajumu līdz klinšainiem pakalniem un beidzās šaurā aizā, ko dabas elementi bija izkaluši smilšakmenī. Starp groteskām, it kā fantastiskā sapni veidotām klintīm, sieviete nesa savu nastu arvienu tālāk pa iemīto ceļu.

Kādu pusjūdzi no ieejas aizā gājējai pavērās plašs, rupji veidots amfiteātrs, kura stāvajās sienās rēgojās daudzas alas. Pie alām staigāja neveiklas būtnes, līdzīgas tai, kas atnesa Tarzanu šai savādā, mežonīgā apvidū.

Viņai ienākot tās visas cieši uz viņu raudzījās, jo to lielās jūtīgās ausis bija ziņojušas šis sievietes ierašanos vēl ilgi pirms tā kļuva redzama. Ieraugot viņu ar savu nastu, daudzas piecēlās un devās tai pretim. Visas tās bija sievietes, pēc izskata un apģērba līdzīgas pērtiķa cilvēka sagūstītājai, lai gan atšķirdamās pēc auguma un sejas izskata, tāpat kā atšķiras savā starpā visu tautu piederīgie.

Neviena nerunāja ne vārda, arī atnācēja klusu ciešot devās uz priekšu, acīmredzot kādas alas virzienā. Savu rungu cietāk satvērusi, viņa to vicināja gaisā un sarauktām uzacīm uzmanīgi vēroja katru savu biedreņu kustību.

Viņa bija pienākusi pie savas alas, kad pēkšņi kāda no sekotājām metās uz priekšu un tvēra pēc Tarzana. Kaķa veiklībā sieviete nolaida savu nastu, pagriezās pret pārdrošnieci, un, zibeņa ātrumā pacēlusi savu rungu, smagi iezvēla viņai pa galvu.

Tad nostājusies guļošajam Tarzanam līdzās, viņa skatījās apkārt zvērojošām acīm, kā saniknota lauvu mātīte, mēmi jautādama, kura nākošā mēģinās viņai izraut tās laupījumu. Bet pārējās atkāpi pie savām alām, atstājot pieveikto nesamaņā guļai karstajās smiltīs. Nu uzvarētāja atkal uzņēma savj nastu uz pleca un netraucēta turpināja ceļu līdz sj= vai alai, kur diezgan nevērīgi nometa pērtiķa cilvēku zemē, ieejas pavēnī. Tad, pietupusies viņam līdzk ar skatu uz āru, lai izsargātos no nejaušiem pārst( gurniem, viņa sāka sīki apraudzīt savu atradum

Tarzana drēbes bija modinājušas viņas ziņkāri vai sacēlušas viņā riebumu, jo tā gandrīz vai tūlīt sāka viņu izģērbt, un, neprazdama apieties ar pogām un sprādzēm, vienkārši norāva drēbes ar varu. Smagie zābaki viņu kādu brītiņu kavēja, bet to šuves padevās viņas spēcīgajiem muskuļiem. Vienīgi dimantiem apsēto medaljonu, ko viņš bija mantojis no mātes, viņa atstāja karājoties kaklā pie zelta ķēdītes.

Kādu acumirkli viņu aplūkojusi, sieviete piecēlās, atkal uzmeta viņu uz pleca un devās uz amfiteātra centru, kura lielākā daļa bija pārklāta zemām būvēm, kas bija uzceltas no milzīgām akmeņu plātnēm, kuras stāvot veidoja sienas, bet līmeniski guļot — jumtus. Cieši kopā stāvēdamas un vienai otrai ievirzoties amfiteātrī, šīs akmeņu būves aplenca ovālu laukumu plaša pagalma veidā.

Būvju ieejas bija aizsprostotas ar divām akmens plātnēm, no kurām viena, stateniska, aizvēra ieeju, bet otrā bija tai pieslieta no ārienes, lai no iekšpuses neviens nevarētu to atgrūzt.

Atnesusi savu paģībušo gūstekni pie vienas no šīm ieejam, sieviete nolika viņu zemē, pagrūda akmens plāksnes sāņus un iestiepa viņu drūmā, pustumšā telpā. Nolikusi viņu uz grīdas, viņa trīs reizes skaņi sasita plaukstas. Tūlīt telpā iekūņojās kāds pusducis abējāda dzimuma bērnu, no viena līdz sešpadsmit vai septiņpadsmit gadiem.

Pat jaunākie no tiem veikli turējās kājās un likās spējīgi paši gādāt par sevi. Meitenes, arī pašas mazākās, bija apbruņojušās rungām, kurpretim zēniem nebija nekādu ieroču, nedz uzbrukumam, nedz aizsardzībai.

Viņiem ienākot sieviete rādīja ar pirkstu uz Tarzanu, iesita sev ar saspiestu dūri pa galvu un vairākas reizes piegrūda savu tulznaino īkšķi pie krūtīm. Viņa izdarīja ar rokām vēl dažas kustības, tik izteiksmīgas, kā pat tas, kam šī zīmju valoda būtu pilnīgi sveša, gandrīz varētu to saprast; tad pagriezās, izgāja ārā, nolika akmeņus savā vietā pie ieejas un devās atpakaļ uz savu alu, nelikdamās nemaz ievērojam to sievieti, ko tā nesen bija notriekusi un kas tagad pamazām atguva samaņu.

Tikko viņa bija nosēdusies savas alas priekšā, otrā pēkšņi uzrāvās, paberzēja galvu, apmulsusi paskatījās apkārt un grīļodamās piecēlās kājās. Kādu acumirkli viņa vēl šūpojās, bet tad tūlīt saņēmās, un, uzmetusi ātru skatu savai ienaidniecei, devās uz savu alu.

Viņa vēl nebija to sasniegusi, kad viņas uzmanību pēkšņi saistīja soļu dimdoņa, kas nāca arvienu tuvāk. Viņa apstājās, pievilka savas lielās ausis un pavērsa skatu uz taku, kas veda no ielejas augšup. Ari pāiējās šīs savādās pilsētas iemītnieces, vismaz visas tās, kas patlaban atradās ārā, tāpat skatījās un klausījās, kamēr viņu modrību apbalvoja, viņu sugas būtne, kas parādījās pie amfiteātļ-a ieejas. Tā bija milzīga auguma sieviete, vēl plecīgāka un smagāka, kaut gan nedaudz garāka par to, kas bija sagūstījusi pērtiķa cilvēku. Uz viena pleca tā nesa nobeigtu antilopi, uz otra kādu ķermeni, kam bija pa pusei cilvēka, pa pusei dzīvnieka izskats, lai gan tas droši vien nebija ne viens, ne otrs.

Antilope bija beigta, bet otrā būtne gan nē. Karādamās tā vāji raustījās; tās veltīgās kustības nevarēja apzīmēt par pretestību. Ķermeņa viducis gulēja uz sagūstītājas kailā, brūnā pleca, rokas un kājas bezspēcīgi mētājās gaisā. Vai nu tā bija nesamaņa, vai arī baiļu paralizēta.

Sieviete, kas Tarzanu bija atnesusi amfiteātri, piecēlās kājās un nostājās savas alas ieejas priekšā. Mums viņa būs jāsauc Pirmā sieviete, jo vārda tai nebija; savās slinkajās smadzenēs viņa nekad nebija sajutusi ne mazāko vajadzību pēc kāda atšķirīga nosaukuma, un savu biedreņu starpā tā bija tāda pat bezvārdniece kā tās pašas; tādēļ, lai atšķirtu viņu no citām, mēs viņu sauksim par Pirmo sievieti. To būtni, ko viņa bija notrieikusi ar savu rungu, mēs atkal dēvēsim par Otro sievieti, bet to, kas nupat ienāca amfiteātri, ar nastu uz katra pleca, par Trešo.

Tā tad Pirmā sieviete piecēlās, pievilka ausis un cieši raudzījās atnācējā. Tāpat piecēlās Otrā sieviete un visas citas, kas atradās apkārt, zvērojošām acīm lūkojoties Trešā sievietē, kas droši soļoja garām, uzmanīgi vērodama savu biedreņu draudošos stāvus.

Šī Trešā sieviete bija ļoti liela un spēcīga; tādēļ pārējās kādu laiku tikai stāvēja un sikatījās viņā. Bet tad Pirmā sieviete paspēra soli uz priekšu un uzmeta ilgu skatu Otrai sievietei, tad atkal paspēra soli uz priekšu, apstājās un atkal uzlūkoja Otro, rādīdama ar pirkstu uz sevi, tad uz Otro sievieti un pēc tam uz Trešo, kas tagad paātrināja soļus savas alas virzienā, jo tā bija sapratusi Pirmās sievietes skaidri izteiktos draudus.

Otrā sieviete tāpat saprata tos un devās tagad Pirmai līdzi. Neviens vārds, neviena skaņa nenāca pāri šo mežoņu lūpām — lūpām, kas nekad nebija smaidījušas, nedz pazinušas smieklus.

Abām tuvojoties, Trešā sieviete nosvieda savu laupījumu čupā sev pie kājām, ciešāki satvēra savu rungu un nostājās, lai aizstāvētu sava» tiesības.

Rungas vicinādamas, abas metās tai virsū. Pārējās sievietes tagad bija tikai skatītājas; varbūt viņu cilts senā paraža aprobežoja uzbrucēju skaitu ar nastu daudzumu, piešķirot cīņas tiesību tam, kas pirmais to uzsāka.

Kad Otrā sieviete uzbruka Pirmajai, visas pārējās turējās atstatu, jo Otrā sieviete pirmā bija gribējusi atkarot Tarzanu sev. Tagad Trešā sieviete bija atnākusi ar divām nastām un Pirmā ar Otro devušās tai pretī; tā tad pārējās jau nedrīkstēja vairs iejaukties. Kad nu visas trīs sanāca cīņā, varēja iedomāties, ka Trešā sieviete katrā ziņā saļims zem pretinieču rungām; bet viņa atvairīja to sitienus ar piedzīvojuša paukotāja veiklību, un tad, nogaidījusi izdevīgu brīdi, ar briesmīgu spēku iezvēla Pirmai sievietei pa galvu. Nedzīva tā palika guļam zemē; maza asinspeļķe liecināja par rungas vicinātājas briesmīgo spēku, kas Pirmo sievieti bija aizraidījis viņsaulē neviena neapraudātu.

Nu Trešā sieviete varēja visu savu uzmanību veltīt Otrai, bet Otrā sieviete, redzēdama savas bie- a drenes likteni, neiedrošinājās vairs cīņu turpināt un u; lielā steigā aizskrēja uz savu alu. ju Savādā būtne, ko Trešā sieviete bija atnesusi gujtopā ar beigto antilopi, acīmredzot gribēja savas saistītājas cīņu ar uzbrucējām izmantot bēgšanai an iē'.āošus aizzagās prom. Viņas mēģinājums varēja būļ sekmīgs, ja vien cīņa būtu ieilgusi; bet Trešās

sievietes izveicība un niknums bija pabeidzis visi lietu pāris acumirkļos, un tagad, pagriezusies, viņi pamanīja savu laupījumu mūkam un ātri metās tam pakaļ.

Nu atkal Otrā sieviete skrēja atpakaļ, lai sagrābtu antilopi, bet dzīvais laupījums uzlēca kājās un ātri metās prom pa taku, kas veda pa amfiteātra aizu uz ieleju.

Tagad tik kļuva redzams, ka tas bija vīrietis vai vismaz vīrieša dzimuma būtne, kas piederēja pie tās pašas sugas kā šīs savādās sievietes, tikai mazāka auguma un arī ne tik spēcīgs. Viņš bija kādas pieci pēdas garš, augšlūpa un zods tam bija mazliet spalvaini, piere daudz zemāka nekā sievietei un acis atradās ciešāki klāt viena otrai.

Kājas viņam bija daudz garākas un veiklākas nekā sievietēm, kas acīmredzot atšķīrās vairāk ar savu spēku, nekā ar veiklību. Bija redzams, ka Tre- šai sievietei nebija nekādas cerības panākt savu be gošo laupījumu. Un nu tik kļuva skaidrs, kam noderēja dīvainie siksnu un akmeņu svārki. Satvērusi vienu no siksnām, viņa veikli noņēma to no savas jostas, pie kuras tās bija piekārtas, un, saspiežot siksnas galu starp īkšķi un rādītāja pirkstu, lika tai virpuļot gaisā līdz kamēr spalvotais akmens tās galā bija sācis griezties lielā ātrumā — tad palaida sik snu vaļā.

Kā bulta tā aizjoņoja bēglim pakaļ. Akme īs, valrieksta lielumā, atsitās pret vīrieša pakausi un notrieca viņu zemē bez samaņas.

Tad Trešā sieviete pagriezās pret Otro, kas pa to laiku bija sagrābusi antilopi, un, rungu pacēlusi, metās viņai pretim. Otrā sieviete, 'kam bija vairāk drosmes, nekā prāta, gatavojās aizstāvēt savu laupījumu un savukārt pacēla rungu sitienam.

It kā vesels muskuļu kalns Trešā sieviete uzbruka Otrai, kas gan nikni sita pretim, bet spēcīgā pretiniece ar briesmīgu belzienu salauza tās rungu. Nu viņa bija nodota pretinieces žēlastībai, kurai nupat vēl gribēja atņemt tās medījumu. Un acīmredzot viņa zināja, cik maz žēlastības tā varēja sagaidīt.

Viņa nemetās ceļos lūgdamās — nē, viņa norāva no jostas dažus akmeņus un mēģināja aizstāvēties. Veltīgs mēģinājums! Milzīgā iznīcinātāja runga aprakstīja gaisā lielu apli un neaizkavēta nolaidās uz Otrās sievietes galvu.

Trešā sieviete apstājās un paskatījās apkārt itkā jautādama: „Vai ir vēl kāda, kas gribētu man atņemt manu antilopi vai manu vīrieti? Lai iznāk uz priekšu!" Bet neviena nepieņēma viņas izaicinājumu un Trešā sieviete pagriezās un piegāja klāt guļošajam vīrietim.

Rupji purinot viņa to piecēla kājās. Lēnām atjēgdamies, viņš mēģināja stāvēt, bet viņa pūles tomēr bija veltīgas. Un nu viņa atkal uzmeta to uz pleca un gāja atpakaļ pie beigtās antilopes. Uzmetot to uz otra pleca, viņa devās uz savu alu, kur ar joni nometa abas nastas zemē.

Paķērusi izdobtu koka gabalu, viņa iebēra tanī sausas, sasmalcinātas piepes, un, veikli griežot sa- smailētu vālīti aizdedza uguni; tad, nogriezdama prāvus gabalu antilopes gaļas, sāka rijīgi ēst. Pa to laiku vīrietis atguva samaņu, uzrāvās, nosēdās un apmulsis paraudzījās apkārt. Viņa nāsis uztvēra ceptas gaļas smaršu un viņš rādīja uz to ar pirkstu.

Sieviete pasniedza viņam rupju akmens nazi, ko tā jau bija nosviedusi uz alas grīdas, un savukārt rādīja uz gaļu. Rīku paķēris, vīrietis nogrieza krietnu gabalu un sāka to cepināt. Ar lielu baudu viņš to ēda pusapdegušu un pusjēlu. Viņam ēdot sieviete sēdēja un skatījās viņā vērīgām acīm.

Viņš nebija nekāds iznesīgais, bet sievietei viņš laikam šķita skaists. Viņa nenēsāja nekādu rotu, vīrietim turpretim bija aproces un stilbu gredzeni, kā arī kakla rota no zobiem un akmeņiem. Viņa matos, kas bija satīti mazā mezglā uz pieres, bija iesprausti vairāki ikoka irbuļi, kas līmeniski šķērsoja galvu dažādos virzienos. Kad vīrietis bija paēdis, sieviete piecēlās, saķēra viņu aiz matiem un iestiepa alā. Viņš skrāpējās, mēģinot tikt vaļā, bet šī cīņa ar sagūstītāju bija gluži veltīga. Tāds ir dzimumu stāvoklis — a 1 a ļ u cilts starpā.

Amfiteātrī, alu tuvumā, gulēja zemē Pirmā un

Otrā sieviete un tām pāri riņķoja melnie gaisa liekēži. Maitas ērglis, S k a, vienmēr pirmais ierodas mielastā.

3. nodaļa lauva

Gulēdams pustumsā, dīvainā, klinšainā telpā, kur Pirmā sieviete viņu bija tik nerūplgi nolikusi, Tarzans tūlīt kļuva par uzmanības centru alaļu jauniešiem, kas drūzmējās tam apkārt. Viņi vērīgi aplūkoja to, apvēla otrādi, tvarstīja, knaibīja, un beidzot kāds no zēniem, ieskatījis zelta medaljonu, noņēma to no pērtiķa cilvēka kakla un uzlika savā.

Viņi laikam bija zemākais loceklis cilvēku dzimuma attīstības ķēdē un nekas nevarēja ilgi saistīt viņu uzmanību. Drīzi vien Tarzans tiem jau bija apnicis un tie izgāja saulainā pagalmā, atstādami pērtiķa cilvēku guļam vienu. Vai viņš beidzot atgūs samaņu vai nē — tas viņiem visiem bija gluži vienalga.

Džungļu valdniekam par laimi, viņa pēkšņo kritienu meža jumtam cauri bija stipri mīkstinājuši lielā koka lokanie zari, tā kā viņš gāžoties dabūja samērā vieglu smadzeņu satricinājumu. Nu tas pamazām atguva samaņu; drīz pēc alaļu jauniešu aiziešanas, viņa acis atvērās, mulsumā apskrēja tumšai telpai apkārt un tad atkal aizvērās. Elpa viņam bija normāla un kad tas atkal atvēra acis, tam šķita, itkā viņš būtu pamodies no dziļa dabiska miega; tikai dunoņa galvā vēl atgādināja tam viņa kritienu. Uzrāvies, viņš paskatījās apkārt, acīm pamazām ap- rodot ar telpas vājo gaismu. Viņš atradās kādā savādā patvērumā, kas bija rupji salikts no lieliem klintsgabaliem. Pa plašu caurumu varēja ietikt blakus telpā, kas jau bija daudz gaišāka par to, kur viņš bija gulējis. Viņš lēnām piecēlās un devās uz ieeju otrā telpā. Tur viņš ieraudzīja otru eju, kas veda brīvā gaisā un saules gaismā. Izņemot netīra siena čupas uz grīdas, telpas bija galīgi tukšas un nekas tur neliecināja, ka tās būtu domātas par mitekli cilvēcīgām būtnēm.

Piegājis pie otrās ejas, viņš paskatījās ārā un viņam pavērās šaurs pagalms, ko ielenca lielas, zemē stāvus iedzītas akmens plātnes. Tur staigāja jaunie alaļi, citi saulgozī, citi ēnā.

Manāmi apmulsis, Tarzans raudzījās viņos. Kas tie tādi bija? Kas tā bija par vietu, kur viņš acīmredzot atradās ieslodzīts? Vai tie bija viņa sargi, vai cietuma biedri? Kā viņš šeit bija nokļuvis?

Ar raksturīgu apmulsuma žestu, ieķēris pirkstus savos melnajos matos, viņš papurināja galvu. Tagad viņš atcerējās sava lidojuma nelaimīgo iznākumu, atcerējās savu kritienu lielā koka lapotnei cauri, bet viss pārējais bija pilnīgi no atmiņas zudis.

Kādu bridi paraudzījies alaļos, kas nemaz nemanīja viņa tuvumu, tas drošsirdīgi iegāja pagalmā, kā lauva, kas, baiļu nepazīdams, nemaz neievēro šakāļus klāt esam.

Viņu ieraudzījuši, visi piecēlās un sadrūzmējās ap viņu; meitenes grūda zēnus nost un bezbailīgi nāca viņam klāt. Tarzans uziunāja tos, vispirms vienā iedzimto izloksnē, tad citā, bet tie nelikās saprotam, jo neatbildēja ne vārda.

Tad, ķerdamies pie beidzamā līdzekļa, viņš sāka runāt pirmatnīgajā pērtiķa Manu valodā, pirmajā, ko Tarzans bija iemācījies, kad tas, vēl nevarīgs bērns būdams, zīda pērtiķa mātes Kaļas spalvainās krūtis un klausījās Kerčakas cilts piederīgo gāmur- skaņās. Atkal viņi neko neatbildēja, vismaz neteica nekā vārdos, un tikai kustināja rokas, plecus, šūpoja ķermeņus un purināja galvas, acīmredzot izteikdamies kādā īpatā zīmju valodā. Bet neviena skaņa, kas varētu liecināt, ka tie lietoja savā starpā kādu runājamo valodu, nenāca pāri viņu lūpām.

Pēc kāda brītiņa tiem jau zuda jebkāda interese pret atnācēju un viņi atkal sāka staigāt pa pagalmu, kamēr Tarzans soļoja turp un atpakaļ, vērīgām acīm meklēdams kādu ceļu bēgšanai; viņš redzēja, ka ar garu sparīgu ieskrējienu tas droši vien varētu, rokas izstiepis, aizsniegt pagalma sienas augšējo malu; bet pagaidām vēl bija par agru! Vajadzēja nogaidīt krēslu, lai tā aizslēptu viņa mēģinājumu no tiem, kas bija pagalmā, un tāpat no tiem, kas bija ārā. Krēslai metoties pārējo patvēruma iemītnieku izturēšanās manāmi mainījās: viņi sāka staigāt šurj,u, turpu, pastāvīgi iedami garām būves ieejai un šad tad ienākdami pirmā telpā, bet bieži vien arī otrā, kur apstājās pie lielā akmeņa, kas aizsprostoja ārējo izeju; tad tie atkal ienāca pagalmā un turpināja savu nemitīgo pastaigu.

Beidzot viens no alaļiem uzsita ar kāju uz zemēs, citi darīja to pašu un drīzi viņu baso kāju troksnis vienmērīgā taktī skanēja tik skaļi, *ka tam vajadzēja būt sadzirdamam pa gabalu aiz viņu šaurā cietuma pagalma robežām.

Lai kāds bija šīs procedūras nolūks, tā acīmredzot palika bez cerētām sekām; un nu viena no meitenēm, dusmās saviebusi seju, ciešāk satvēra abām rokām savu rungu un, piegājusi pie sienas, sāka spēcīgi dauzīt kādu no tās milzīgām akmens plātnēm. Pārējās meitenes uzreiz sekoja viņas piemēram, kamēr zēni joprojām sita kājas taktī.

Kādu brītiņu Tarzans apmulsis raudzījās viņu kustībās, mēģinādams tām atrast kādu izskaidrojumu, bet tad beidzot viņa paša vēders deva tam atbildi: ieslodzītie bija izsalkuši un mēģināja sev pievērst savu sargu uzmanību; līdz ar to viņu uzvešanās apstiprināja to iespaidu, ko Tarzans bija ieguvis tos novērojot, kopš atradās te ar viņiem kopā: šim būtnēm nebija valodas, varbūt pat nemaz nebija balss.

Meitene, (kas pirmā bija sākusi dauzīt sienu, pēkšņi aprāvās un rādīja uz Tarzanu. Pārējie paskatījās Tarzanā un tad meitenē, pēc kam tā rādīja uz savu rungu un atkal uz Tarzanu; tad viņa notēloja mazu pantomīmu, ļoti īsu, bet tomēr ārkārtīgi reālistisku, tā ka tās nozīme bija nepārprotami skaidra: rungai vajadzēja nolaisties Tarzanam uz galvas, un pēc tam tēlotāja, kopā ar biedriem un biedrenēm, varēs viņu apēst!

Nu rungas vairs nedauzīja sienu, kājas vairs nemīdīja zemi — visus tagad interesēja vienīgi jaunais priekšlikums. Izsalkušām acīm viņi lūkojās Tarzanā. Māte, ko tie gaidīja atnākam ar barību — Pirmā sieviete — bija mirusi. Viņi to nezināja; viņi zināja tikai, ka bija izsalkuši un ka Pirmā sieviete kopš vakardienas nebija neko atnesusi.

Viņi nebija cilvēkēdāji. Tikai beidzamā bada pakāpē tie būtu varējuši apēst viens otru, kā tas ir gadījies arī civilizēto tautu jūrniekiem pēc kuģa bojā ejas; bet svešinieks tiem nešķita viņu sugas būtne. Viņš tiem bija tikpat nelīdzīgs kā jebkuj-š cits dzīvnieks, ko Pirmā sieviete tiem mēdza atnest ēdienam. To apēst nebūtu lielāks grēks kā apēst antilopi.

šī doma viņiem pašiem tomēr nebūtu iešāvusies prātā: tā nāca no vecākās meitenes, bet arī viņai tā nebūtu radusies, ja vien tur būtu kāda cita barība;

jo viņa zināja, ka Pimiā sieviete to nebija atnesusi apēšanai, bet gan izraudzījusi par savu vīru. Ikga- dus šīs pirmatnīgās rases sievietes devās sev gūstīt vīrus mežu biezokņos, kur biklie vīrieši dzīvoja vientulībā, izņemot tās nedaudzās nedēļas, kad valdītājs dzimums turēja tos gūstā savos akmeņu cietumos, kur pat viņu pagaidu sievu bērni izturējās pret tiem brutāli un nicinoši.

Reizēm viņi paši paguva aizbēgt, lai gan tas reti kad izdevās; beidzot viņus tomēr laida brīvībā, jo bija vieglāk sagūstīt jaunu viru nākošā gadā, nekā augu gadu barot to pašu gūstā, šo mežonīgo pus- zvēru ģimenes attiecībās nebija nekā, kas kaut cik varētu atgādināt kādu mīlestību. Bērni, bez mīlas iejemti, nepazīdami savus tēvus, nejuta arī ne mazāko piekļāvību viens otram, nedz arī kādai citai būtnei.

Zināmas saites tomēr vienojā viņus ar to mežonīgām mātēm, kuru krūtis tie zīda dažus mēnešus un kuras nesa viņiem barību, līdz tie bija jau tik tālu pieauguši, ka varēja paši doties pēc medījuma vai citas barības, ko tiem apgādāja devīgā daba.

Ap piecpadsmito vai sešpadsmito dzīves gadu jaunos vīriešus laida brīvībā un aizdzina mežā, pēc kam to mātes neprata vairs viņus atšķirt no svešiem vīriešiem; tanī pat vecumā meitenes pārgāja mātes alā, kur tās dzīvoja, pavadot māti ikdienas medībās, līdz kamēr pašas paguva sagūstīt sev pirmo vīni. Pēc tam viņas dibināja sev mitekļus atsevišķās alās, un saites starp māti un bērniem bija sarautas tik pilnīgi, it kā tādas nekad nebūtu pastāvējušas. Nākošā gadā tās varēja pat kļūt sāncenses kāda vīrieša dēļ, vai arī sanākt nāvīgā cīņā par medījumu.

Akmeņu patvērumu būvēšana bērniem un vīriešiem bija vienīgais darbs, ko sievietes veica kopējiem spēkiem, un to viņām vajadzēja darīt pašām, jo vīrieši, ja tos izlaistu no patvērumiem, lai viņi piedalītos darbā, būtu izmantojuši pirmo izdevību, lai aizmuktu mežā, un to pašu, bez šaubām, būtu darījuši arī lielākie bērni, kupem pietiktu spēka strādāt; bet lielās mātes pilnīgi spēja pašas veikt savus titāniskos darbus.

Spēcīgiem stāviem un tērauda muskuļiem apveltītas, viņas izlauza lielos akmeņus no kāda pakalna, kas cēlās amfiteātrim pāri, novēla tos mazajā ielejā un ar vienkāršu fizisku spēku nolika tos vajadzīgā vietā.

Reti kad nācās uzcelt jaunu patvērumu, jo sieviešu lielās mirstības dēļ vienmēr pietika neaizņemtu mitekļu pieaugušām meitenēm. Greizsirdība, kāre, medību nejaušības, starpcilšu kap — viss prasīja smagas nodevas sieviešu dzīvību veidā. Arī nicinātais vīrietis, cīnīdamies par savu brīvību, reizēm nokāva savu sagūstltāju.

Dabiskais cēlonis alaļu riebīgam dzīves veidam bija pretdabiskā ačgārnība dzimumu attiecībās. Daba liek vīrietim spert pirmo soli un ar savām valdnieka spējām iedvest vispirms cienību, tad apbrīnu pret sevi tās sievietes sirdī, pēc kūpas viņš tīko; mīla jau rodas kā minēto jūtu sekas. Pakāpeniski pieaugušais alaļu sieviešu pārākums par vīriešiem galu galā neļāva vairs rasties šīm cienības un apbrīna jūtām pret vīrieti; tādēļ nevarēja vairs rasties arī mīla.

Nemīlēdama savu vīru un kļūstot par viņu arvien spēcīgāka, alaļu sieviete drīzi vien sāka izrādīt pretējā dzimuma pārstāvjiem brutālu nicināšanu, tādējādi izskaužot vīrieša sirdī jebkādu vēlēšanos un tieksmi pēc mīlas — jo tas nevarēja mīlēt būtni, kas viņam iedvesa bailes un naidu, nevarēja cienīt vai apbrīnot negantās būtnes, par kādām alaļu sievietes bija kļuvušas; tādēļ viņš slapstījās mežos un džungļos, un tur valdītājas sievietes viņu medīja, lai neļautu savai sugai izzust no zemes virsus.

šādas izvirtušas mežones pēcnācēju priekšā nu stāvēja Tarzans, pilnīgi apzinādamies to kannibāli- skos nodomus. Zēni viņam tūlīt neuzbruka, l>et sāka cītīgi stiept sausu zāli un mazus koka gabalus no patvēruma ārā; un kad nu trīs meitenes, viena no tām tikko septiņu gadu veca, piesardzīgi tuvojās pērtiķa cilvēkam ar paceltām rungām, zēni uzkurināja uguni, domādami drīzi vien sākt cepināt sulīgs gos gaļas gabalus, kurus dabūs no šis dīvainās būtnes, ko tiem bija atnesusi viņu spalvainā māte.

Viens no zēniem, kādu sešpadsmit gadu vecs, pienāca klāt stipri uztraukts, žestikulēdams ar rokām, galvu un ķermeni. Acīmredzot tas mēģināja atrunāt meitenes, lai tās neizpildot savu nodomu; viņš pat aicināja palīgā citus zēnus, bet tie tikai paskatījās meitenēs un turpināja savus kulināros priekšdarbus. Beidzot, kad meitenes pienāca pērtiķu cilvēkam arvienu tuvāk, viņš nostājās tām tieši ceļā un mēģināja viņas apturēt.

Rungas pacēlušas, visas trīs raganiņas lēca uz priekšu, lai viņu iznīcinātu. Bet zēns, veikli izvairījies, norāva no savas jostas dažus spalvotus akmeņus un meta tos uz uzbrucējām. Tik veikls bija šis metiens, ka divas meitenes gaudodamas nokrita zemē.

Trešais akmens, no mērķa novirzījies, trāpīja deniņos kādam zēnam, nositot to uz vietas. Tas bija tas pats zēns, kas Tarzanam noņēma medaljonu. Bailīgs kā visi viņa sugas vīrieši, viņš visu laiku, kopš Tarzans samaņu atguvis bija ienācis pagalmā, turēja roku medaljonam priekšā.

Vecākā meitene, nebūt neiebiedēta, lēca uz priekšu trakās dusmās saviebtu seju. Zēns atkal meta tai ar akmeni, tad pagriezās un pieskrēja klāt pērtiķa cilvēkam. Ko viņš no tā varēja sagaidīt, tas viņam pašam droši vien nebija skaidrs.

Varbūt tas bija kādu senizdzisušu kopības jūtu uzliesmojums, kas viņu skubināja nostāties Tarza- nam līdzās, — varbūt Tarzans, kam piemita stipra uzticība savam dzimumam, bija viņā atmodinājis šīs atrofētās jūtas. Lai nu kā, bet zēns pieskrēja un nostājās Tarzanam blakus, kamēr meitene, acīmredzot nojaudusi ko bīstamu sava brāļa neparastā drosmē, tuvojās tiem jau daudz piesardzīgāki.

Ar zīmēm viņa laikam deva tam saprast, ko viņa tam nodarīs, ja viņš vēl mēģinās ar savu vājo spēku pretoties tās gastronomiskām iegribām; bet viņš izaicinoši žestikulēja pretī un palika savā vietā. Tarzans smaidīdams uzsita viņam pa muguru. Zēns briesmīgi atņirdza zobus, bet acīmredzot tas gribēja atdarināt pērtiķa cilvēka smaidu, lai tam atbildētu ar to pašu.

Tagad meitene bija pienākusi tiem gandrīz klāt. Tarzans pats nezināja, kas viņam tagad būtu darāms. Viņa iedzimtais bruņnieciskums tam neļāva viņai uzbrukt, kaut arī pašaizstāvēšanās nolūkā; bet viņam tomēr bija skaidrs, ka tas varbūt netiks ar viņu galā, pirms nebūs to nokāvis; meklēdams citu izeju, viņš gatavojās arī šai varbūtībai, kas tam bija tik pretīga, liet cerēja tomēr izglābties citā ceļā.

Trešā sieviete, vedot savu jauno vīru no alas uz patvērumu, kur tam vajadzēja pāris nedēļas palikt gūstā, bija izdzirdusi baso kāju un smago rungu troksni, kas nāca no Pirmās sievietes patvēruma, un tūlīt sapratusi tā nozīmi. Gar Pirmās sievietes pēcnācēju likteni viņai personīgi nebija nekādas dajas.

Cilts instinkts tomēr skubināja viņu tos atbrīvot, lai viņi varētu sev meklēt barību un nemirtu bada nāvē, kas atrautu ciltij viņu dzīvo spēku. Viņa protams nemaz nedomāja tos barot, jo tie nebija viņas bērni, bet gan atvērt viņu cietuma vārtus un izlaist tos brīvībā, kur tie varēs sev atrast barību vai neatrast, palikt dzīvi vai aiziet bojā, saskaņā ar nepielūdzamo likumu, kas nosaka, ka piemērotākais pārdzīvo citus.

Trešai sievietei nebija kur steigties. Ieķērusi savus spēcīgos pirkstus saniknota vīra matos, viņa to aizstiepa uz patvērumu, nobīdīja lielo akmeni no ieejas, rupji iegrūda vīrieti iekšā, paskubinot viņu piedevām ar kājas spērienu, nolika akmeni savā vietā un tad lēnām devās uz Pirmās sievietes patvērumu, kas atradās turpat tuvumā.

Akmeni nobīdījusi, viņa izgāja cauri abām telpām un ienāca pagalmā taisni tai brīdī, kad vecākā meitene tuvojās Tarzanam. Apstājusies pie patvēruma ieejas, viņa sita ar rungu pret sienu, acīmredzot, lai pievērstu sev patvēruma iemītnieku uzmanību. Tūlīt visi pavērsa skatus uz viņas pusi.

Viņa bija pirmā pieaugušā sieviete, ko Pirmās sievietes bērni kādreiz bija redzējuši, izņemot pašu māti. šausmu pārņemti tie atlēca nost. Zēns, kas stāvēja pērtiķa cilvēkam līdzās, paslēpās tam aiz muguras, un Tarzans nebūt nebrīnījās par šīm bailēm. Viņš pirmoreiz redzēja pieaugušo alalieti, jo kad Pirmā sieviete viņu atstāja vienu, tas vēl nebija samaņu atguvis.

Meitene, kas viņam bija draudējusi ar savu run- guf tagad likās viņu aizmirsusi un lūkojās atnācējā sašaurinātām acīm un niknu seju. No visiem bērniem viņa šķita vismazāk sabijusies.

Pērtiķa cilvēks vēroja milzīgo, zvēram līdzīgo sievieti, kas stāvēja pagalma attālākā galā un cieši skatījās Tarzanā savām mežonīgām acīm. Viņa to vēl nebija redzējusi, jo tanī laikā, kad Pirmā sieviete atnesa savu laupījumu amfiteātrī, viņa bija mežā, medībās.

Viņa nebija zinājusi, ka Pirmās sievietes patvērumā bija kāds vīrietis, izņemot tās pašas dēlus. Laupījums bija rokā. Viņa to nogādās savā patvērumā. Ar šo nodomu prātā un zinādama, ka tas no viņas neaizbēgs, ja tik viņš ar viltu nepaspruks tai garām uz izeju, viņa lēnām tuvojās tam, neievērodama vairs citus patvēruma iemītniekus.

Tarzans, nezinādams viņas īsto nolūku, domāja, ka tā grib viņam uzbrukt kā bīstamam svešniekam, kas iekļuvis aizliegtā vietā. Viņš redzēja tās lielo augumu, milzīgos muskuļus, smago rungu, ko tā vicināja gaisā, un salīdzināja to visu ar savu l>ezsi)ē- cīgo kailumu.

Džungļos dzimušajam bēgšana no veltīgas un nevienādas kaujas nav nekāda gļēvulība; Pērtiķu Tarzans nevien bija džungļos dzimis un džungļos uzaudzis, bet arī, tāpat kā agrāk, līdz ar drēbēm nometis plāno, nedabisko civilizācijas apvalku. Ala- lietei pretī tagad stājās meža zvērs, nevien stiprs, bet arī gudrs, — zvērs, kas zināja, kad jācīnās un kad jābēg.

Tarzans meta ātru skatu atpakaļ. Tur, bailēs drebēdams, tupēja alaļu zēns. Aiz viņa stiepās pagalma pakaļējā siena, no kuras lielajiem akmeņiem viens bija mazliet noslīps. Gauss ir cilvēka prāts, gausāka viņa acs, salīdzinot ar lamatās nokļuvuša zvēra aci un prātu. Tik ātrs bija pērtiķu cilvēks, ka tas jau bija prom, pirms vēl Trešā sieviete varēja saprast, ka viņš apsver bēgšanu — un viņam līdzi bija prom arī vecākais alaļu zēns.

Vienā jonī Tarzans bija uzmetis zēnu uz pleca, pāris lēcienos sasniedzis pagalma pakaļējo sienu un kaķa veikiībā uzskrējis pa noslīpo akmeņplātni, aizsniedzot pirkstiem augšējo malu; ne reizi atpakaļ nepaskatījies viņš uzvilkās augšā, nometa zēnu zemē otrā pusē un pats sekoja tam tik ātri, ka abi nonāca lejā gandrīz reizē. Tad viņš palūkojās apkārt.

Pirmoreiz viņš redzēja dabisko amfiteātri un alas, kuru priekšā vietvietām vēl sēdēja sievietes. Drīz vajadzēja mesties krēslai. Saule rietēja arvie- nu zemāk aiz kalnu virsotnēm.

Tarzans redzēja vienu vienīgu ceļu bēgšanai — aizu amfiteātra lejgalā, pa kuru alaļu iemītā taka veda uz ieleju un mežu. Turp nu viņš skrēja zēna pavadīts.

Pēkšņi viņu ieraudzīja kāda sieviete, kas sēdēja savas alas ieejas priekšā. Rungu paķērusi viņa uzlēca kājās un skrēja viņam pakaļ. Drīzi tai pievienojās vēl otra, tad trešā, līdz kamēr tur jau joņoja kādas piecas-sešas.

Zēns, ceļu rādīdams, ātri skrēja pērtiķa cilvēkam priekšā, bet lai cik ātrs būdams, viņš tomēr nevarēja uzveikt skrējienā tos tērauda muskuļus, kas kādreiz tik bieži aiznesa savu īpašnieku no saniknotā N u m a s straujā uzbrukuma vai apgādāja viņam ēdienu, panākot ātro alni Baru.

Smagām, neveiklām sievietēm nebija nekādu izredžu panākt abus skrējējus, ja tām būtu jāpaļaujas vienīgi uz savu ātrumu, bet to viņas nemaz ari negribēja. Viņām bija savi akmeņi, ko tās vingrinājās mest gandrīz no pirmās dzīves dienas, ar laiku sasniedzot ideālu nemaldību to mešanā tiklab nekustīgos kā ari kustošos mērķos.

Bet nu jau sāka tumst, ceļš vijās līkumos un bēgļu ātrums padarīja tos par pārāk nedrošiem mērķiem, lai tajos varētu raidīt metamos, ar nolūku apdullināt un nevis nokaut. Protams, bieži vien gadījās, ka apdullināšanai domātais metamais nosita savu upuri, bet medījumam ar šo varbūtību bija jāsamierinās. Instinkts tomēr pavēlēja sievietēm saudzēt vīriešu dzīvību, lai gan neliegdams viņām ar šiem pašiem vīriešiem apieties ārkārtīgi brutāli.

Ja Tarzans zinātu, kādēļ sievietes viņu vajāja, viņš droši vien būtu skrējis vēl ātrāk; kad metamie sāka lidot viņam pāri, tas mazliet paātrināja savu skrējienu. Ja kāds no tiem viņam trāpītu, Pērtiķu Tarzans būtu beigts, jo sievietes, redzēdamas ka nakts drīz apsegs bēgļus ar savu tumšo segu, svieda metamos arvienu niknāk, nemaz vairs nebaidīdamās savus upuļ-us nokaut.

Nu pērtiķa cilvēks sasniedza mežu un it kā gaisā izšķīdis pazuda no vajātāju skata, jo tagad tas beidzot bija savā elementā Izbrīnā viņas to mēģināja saredzēt, bet viņš ātri joņoja prom, nenovēršot skatu no alaļu zēna, kas skrēja pa taku lejā.

Vīrietim pazūdot, sievietes apstājās un devās atpakaļ uz savām alām. Zēns viņām nebija vajadzīgs. Kādus divus trīs gadus viņš tagad klejos pa mežiem un tad, ja tas izglābsies no plēsīgiem zvēriem un no skudru cilvēku šķēpiem un bultām, viņš būs pieaudzis un kāda sieviete viņu sagūstīs kā skaistu laupījumu. Pagaidām viņš dzīvos samērā drošs un laimīgs.

Tomēr viņa agrā bēgšana bija stipri pamazinājusi viņa izredzes palikt dzīvam. Ja Pirmā sieviete vēl dzīvotu, viņa to būtu paturējusi patvērumā mazākais vēl kādu gadu; tad viņš būtu kļuvis spējīgāks cīnīties ar briesmām un nejaušībām, kādas vien gadās mežos un džungļos dzīvojot.

Zēns, kupa asā dzirde tam bija ziņojusi, ka sievietes vairs nedzenas viņam pakaļ, apstājās un sāka skatiem meklēt dīvaino būtni, kas viņu bija atsvabinājusi no ienīstā patvēruma; bet nakts tumsā viņš maz ko varēja saredzēt. Svešnieks nekur nebija nedzams.

Zēns pievilka ausis un vērīgi klausījās. Nekur nebija dzirdami cilvēku soļi, izņemot aizejošo sieviešu soļus, kas kļuva arvienu vājāki. Bet viņš gan dzirdēja citas skaņas — viņam svešas meža skaņas, kas piepildīja viņa apmulsušās smadzenes ar neskaidrām šausmām; skaņas, kas nāca no koku zariem — un ari kādas šausminošas smaršas.

Tumsa, galīga un necaurredzama, bija aptvērusi viņu tik pēkšņi, ka viņš drebēja no bailēm. Viņš to sajuta gandrīz kā milzīgu smagumu, kas viņu samala un atstāja neizsakāmu šausmu varā. Apkārt skatīdamies zēns neko nevarēja saredzēt un šķita it kā tam vairs nebūtu acu. Bet balss viņam tiešām nebija un tas nevarēja iekliegties, nedz lai atbaidītu savus ienaidniekus, nedz arī lai sauktu šo dīvaino būtni, kas viņam bija labu darījusi un viņa krūtīs sacēlusi kādu savādu jūtu uztraukumu, neizskaidrojamu, bet tīkamu.

Viņš nevarēja to izskaidrot vārdiem jo vārdu tam nebija bet viņš to juta arvien vēl sildām viņa krūtis un gribēja ar kādu troksni atsaukt šo dīvaino būtni pie sevis. Viņš bija ļoti vientuļš, un ļoti izbijies.

Kāda krākšķoņa tuvējos krūmos sacēla viņā jaunas un vēl lielākas šausmas. Kaut kas liels tuvojās viņam caur melno nakti. Atspiedies pret lielu koku, zēns neiedrošinājās ne pakustēties.

Viņš paostīja gaisu, bet vējš pūta taisni tanī virzienā, no kurienes tuvojās drausmīgā meža būtne un tādēļ viņš nevarēja to pazīt; bet viņa instinkts tam teica, ka šī būtne viņu bija ievērojusi un nāca klāt. lai viņu aprītu.

Viņš neko nezināja par lauvām; bet meža iemītnieku instinkts varbūt slēpj sevī to būtņu attēlus, kujm tiem instinktīvi jābaidās. Savā mūžā viņš nekad vēl nebija atstājis Pirimās sievietes patvērumu, un tā kā šiem ļaudīm nav valodas, viņa māte nevarēja tam neko pastāstīt par apkārtējo pasauli; bet kad lauva ierūkdamies pēkšņi lēca tam pretim, viņš zināja, ka tas bija lauva.

4. nodaļa Kailie mednieki

Kad saule iespīdēja Pirmās sievietes pagalmā, tanī nebija vairs nevienas dzīvas būtnes. Vienīgi zēna līķis gulēja turpat, kur tas vakar bija nokritis.

Kāds plankums parādījās tālajā debesu zilgmē. Tuvodamies tas kļuva arvienu lielāks, līdz beidzot pārvērtās par putnu, kas spārnus nekustinot viegli slīdēja pa gaisu. Tuvāk un tuvāk tas nāca, šad tad lēnām mezdams lielus apļus, un beidzot jau laidās pār Pirmās sievietes pagalmu. Vēlneiz metis apli, tas strauji nogāzās zemē pagalma vidū — Skā, maitas ērglis, bija klāt.

Kādu stundu zēna līķis bija lielo putnu bara aplenkts. Kad viņi beidzot aizlaidās, tur palika vairs tikai tīri apknābtie kauli, bet vienam putnam kaklā kaj-ājās zelta ķēdīte an dimantiem apsētu medaljonu. Skā mēģināja atsvabināties no šī bumbuļa, kas lidojot mētājās pa gaisu un traucēja viņu staigāt pa zemi, bet tas bija apmeties viņam divkāršā cilpā ap kaklu un viņš nevarēja to dabūt nost. Un tā nu viņš aizlaidās pāri Lielajam Ērkšķu Mežam, gaišiem dimantiem zaigojot un dzirkstījot saulē.

Pērtiķu Tarzans, aizbēdzis mežā no sievietēm, kas mēģināja panākt viņu ar alaļu zēnu, bija uzkāpis kokā, zem kura Pirmās sievietes dēls patlaban bailēs sastindzis redzēja savu galu klāt esam. Viņš bija tur, kad Numa lēca zēnam virsū. Ātri roku izstiepis, viņš saķēra zēnu aiz matiem un uzvilka to augšā, kamēr lauvas ķetnas tvēra tukšo gaisu zem alaļa kājām.

Nākošā dienā pērtiķa cilvēks sāka nopietni rūpēties par barību, ieročiem un apģērbu. Kailam un neapbruņotam viņam būtu plāni izgājis, ja tas nebūtu Pērtiķu Tarzans; un tāpat būtu izgājis alaļu zēnam bez pērtiķa cilvēka. Augļus un riekstus

Tarzans gan atrada; ari putnu olas; bet viņam gribējās gaļas un tā tad bija jādodas medībās, un nevien gaļas, bet arī ādas, zarnu un cīpslu dēļ, no kurām viņš varētu sev pagatavot tās lietas, kas viņam bija vajadzīgas drošībai un visnepiecieša- mākai ērtībai.

Meklēdams medījumu viņš meklēja arī piemērotus kokus, no kā pagatavot šķēpu, stopu un bultas; tādus sameklēt šai mežā nenācās vis grūti, bet tikai pievakare vieglais vējš beidzot vēstīja viņa jūtīgām nāsīm, ka Bara, meža alnis, ir tuvu.

Kokā uzrāpies viņš pamāja alalim, lai tas viņam seko, bet zēns bija tik dulls un lempīgs, ka Tarzanam nācās to uzstiept augšā zaros; tad viņš ar zīmēm mēģināja tam ieskaidrot, ka tam jāpaliek turpat un jāpieskata materiāli, ko pērtiķa cilvēks bija savācis ieročiem, kamēr viņš pats turpinās medības.

Vai zēns viņu bija sapratis, to viņš nemaz nevarēja droši zināt, bet, lai nu kā, zēns nesekoja Tarzanam, kad tas klusu devās meža biezoknim caura dzīt pēdas atgremotājam dzīvniekam, kura smaka vienmēr vēstīja pērtiķu mātes Kaļas audžu dēlam par aļņa Baras tuvumu, lai gan parasti arī šoreiz, tā patiesībā bija antilope. Bet bērnības iespaidi ir stipri, un kopš tās senpagājušās dienas, kad Tarzans sēdēja sava tēva būdā, rietumpiekra- stes ostas tuvumā, mācīdamies no krāsainās ābeces, ka ,.A ir Alnis" un apbrīnodams skaistā dzīvnieka attēlu, — kopš tās dienas tas dzīvnieks, kas šim visvairāk bija līdzīgs, proti, antilope, ko Tarzans labi pazina, uz visiem laikiem palika viņam ,.alnis Bara"4 .

Pienākt antilopei pietiekoši tuvu, lai to pieveiktu ar šķēpu vai bultu — tā ir māksla, kas tālu pārsniedz civilizētā cilvēka spējas. Arī iedzimtais mednieks bieži vien zaudē šai uzmanības un apķērības spēlē. Lai nu pieveiktu Barā vienīgi ar tiem ieročiem, kuriem viņš bija apveltīts jau no dabas, Tarzanam vajadzēja tos abus un arī pašu antilopi pārspēt uztveres spēju asumā un prāta un muskuļu sadarbības ziņā.

Kad nu Tarzans, savas osmes vadīts, klusi steidzās uz Baras pusi, viņš saprata no smakas stipruma, ka tuvumā jābūt veselam antilopju baram. Iztēlojoties sev šo mielastu, kas viņu gaidīja, pērtiķa cilvēkam mutē saskrēja siekalas. Smakas stiprumam pieaugot, lielais mednieks arvien uzmanīgāk virzījās uz priekšu, kā ēna starp meža ēnām, līdz viņam pavērās kāds klajums, kur tas ieraudzīja ganāmies kādas desmit divpadsmit antilopes. Uzkāpis kokā pašā klajuma malā, pērtiķu cilvēks uzmanīgi vēroja bara kustības, gaidot kamēr kāda antilope pienāktu pie apkārtējiem kokiem tik tuvu, ka būtu kaut mazākā izredze viņu sagūstīt ar pēkšņu lēcienu. Pacietīgi gaidīt, bieži vien stundām ilgi tas ietilpst tanī lielajā spēlē, kas jāsj>ēlē medniekiem mūža mežā. Viena pāragra jeb neaixlomātā kustība var aizbaidīt biklos dzīvniekus tālu tālu, un tad viņi atkal jāgaida dienām ilgi.

Lai to novērstu, Tarzans, nekustīgs kā akmens- tēls, palika gaidot kādu antilopi pienākam tuvāk. Pēkšņi viņa nāsis uztvēra lauvas Numas smaku. Tarzans dusmās sarauca pieri.

Vējš pūta no antilopju puses, bet starp Tarzanu un antilopēm lauvas nebija. Tā tad tam vajadzēja būt viņpus klajuma, bet kādēļ tad zāļēdāju jūtīgās nāsis nebija uztvērušas viņu lielākā ienaidnieka smaku pirms tā sasniedza pērtiķa cilvēku? Ka viņas to nebija saodušas, to pierādīja viņu mierīgā izturēšanās; astes luncinādamas tās ganījās klajumā un šad tad kāda antilope ausis pievilkusi pacēla galvu un skatījās apkārt; bet nekas neliecināja par šausmām, kas taču tūlīt pārņemtu viņas, ja tās pamanītu Numu savā tuvumā.

Pērtiķa cilvēks nu secināja, ka kāda untumaina gaisa strāva, kas savā virzienā bieži vien atstāj nekustīgu ..gaisa maisu", patlaban bij antilopes aptvērusi, izolējot tās ari no tuvākās apkārtnes. Un kamēr viņš par to domāja, vēlēdamies, kaut Numa aizietu tālu prom, viņš pēkšņi satrūkās, izdzirdis krākškoņu krūmos, klajuma pretējā malā. Antilopes tūlīt izklīda uz visām pusēm; tanī pašā bridi parādījās jauns lauva, un šausmīgi ierūkdamies lēca viņam pakaļ.

Tarzans trakās dusmās varēja vai matus sev noplēst. Jaunais lauva ar savu ļempīgo muļķību bija atņēmis viņam gaļu - antilopes klīda kur kurā. Bez apdoma uzbrucis, lauva bija pazaudējis pats savu un arī Tarzana ēdienu. Bet lūk! - kas tur bija?

Kāds āzis, no bailēm akls, glābdamies no plēsoņa nagiem, skrēja taisni uz koku, kur sēdēja Tarzans. Tikko tas bij atskrējis zem koka, vingrs brūns ķermenis pašāvās no tā lapotnes ārā, tērauda pirksti satvēra āža rīkli, stipri zobi iekodās viņam kaklā. Mežonīgā mednieka svars nospieda āzi zemē, un pirms vēl tas varētu atkal uzlēkt kājās, spēcīgās rokas straujā paņēmienā salauza viņam kaklu.

Atpakaļ nepaskatījies, pērtiķa cilvēks uzmeta āzi uz pleca un uzlēca tuvākā kokā. Viņam neva» jadzēja atskatīties, lai zinātu, ko darīs Numa, jo viņš zināja, ka bija Baru pieveicis zvēru karaļa acu priekšā. Tikko viņš bija drošībā, lielais kaķis jau drāzās pāri tai vietai, kur viņš bija stāvējis.

Apmulsis, šausmīgi rūkdams, Numa pagriezās un zvērojošām acīm lūkojās pērtiķa cilvēkā. Tarzans tikai pasmīnēja.

„Hiēnas dēls," viņš zobojās, „staigā vien izsalcis līdz iemācīsies medīt!" un nicīgi svieda lauvam acīs ar nolauztu zaru; tad, nesdams medījumu uz sava platā pleca, pērtiķa cilvēks pazuda koku lapotnē.

Saule vēl nebija norietējusi, kad Tarzans atgriezās tur, kur viņu gaidīja alalis. Zēnam bija līdzi mazs akmens nazis; ar to nu Tarzans nogrieza prāvu gabalu antilopes gaļas Pirmās sievietes pēcnācējam, otru sev. Angļu lorda stiprie baltie zobi kāri iekodās jēlā gaļā, bet alaļu zēns, izbrīnā uz viņu raudzīdamies, meklēja ar ko iekurināt uguni.

Tarzans uzjautrināts novēroja viņu, līdz tas bija pagatavojis sev ēdienu pa savam prātam — ārpusi pārogļotu, iekšpusi jēlu; tomēr tā bija cepta gaļa un tās ēdējs droši vien jutās stipri pārāks par rupjiem kustoņiem, kas savu medījumu aprij jēlu,— taisni it kā viņš būtu kāds civīlizēts dzīves baudītājs, kas ēd nesvafgu gaļu un pūstošu sieru kādā Londonas klubā.

Tarzans smaidīja, domādams, cik neskaidra galu galā ir tā līnija, kas šķir pirmatnējos cilvēkus no civīlizētajiem instinktu un apetītu ziņā. Kādi no viņa franču draugiem, sēdēdami ar viņu pie pusdienu galda,šausmināti dabūja zināt, ka tas ēda kāpurus, tāpat kā daudzas afrikāņu ciltis un arī pērtiķi; savas šausmas izteikdami, viņi tanī pašā laikā ar lielu baudu ēda gliemežus.

Amerikāņu provinciālis zobojas par francūzi, kas ēd vardes stilbiņus, bet pats viņš kožļā mošus- žurkas kājiņu. Eskimosi ēd jēlus zivju taukus; amazoņi, tiklab baltie kā iedzimtie, ēd papagaiļu un mērkaķu iekšas un uzskata tās par delikatesi; un Ņujorkā ir kāds cilvēks, gluži godīgs un nekaitīgs, kas ēd Limburgas sieru ar Bartleta bumbieriem.

Nākošā rītā, gaļas krājumam pietiekot dažām dienām, Tarzans sāka strādāt gar saviem ieročiem un savu priekšautu. Rādīdams alalim, kā griezt antilopes ādu ar akmens nazi, pērtiķa cilvēks ķērās pie darba. Viņam nebija citu rīku, kā vienīgi akmeņi, ko tas bija dabūjis no kāda strauta gultnes. Ar tiem nu vajadzēja pagatavot ieročus, lai sekmīgi atvairītu alaļu sievietes lielos plēsoņus un visus citus ienaidniekus, kādi vien tam ar laiku varētu rasties. Strādādams viņš novēroja alaļu zēnu un jautāja sev, ko gan varētu tam līdzēt šis nabaga radījums, kad viņam bija jāizlauž sev ceļš caur ērkšķu mežu, lai tiktu pazīstamā apvidū un dotos mājup. Ka nabadziņš bija bikls, to skaidri pierādīja viņa uzvešanās bēgot no alaļu sievietēm un viņa šausmas ieraugot Numu. ' Valodas viņam nebija, tā tad viņš nevarēja būt nekāds derīgs ceļa biedrs. Pavisam tam trūka arī apķērības un orientēšanās spējas, — viņam bija tikai neattīstīta, instinktīva maņa, kas Tarzanam neko nevarēja līdzēt. Bet šas zēns bija nostājies viņam līdzās tur pagalmā, kad tam draudēja briesmas; lai arī šī palīdzība būtu gluži veltīga, viņš bija izpelnījies kādu ievērību no Tarzana puses. Bija skaidlri redzams, ka tas bija Tarzanam piekļāvies un nodomājis palikt ar viņu kopā.

Gar ieročiem strādājot, Tarzanam iešāvās prātā jauna doma — viņš uztaisīs tādus pašus ieročus jaunajam alalim un iemācīs viņu tos lietot. Viņš zināja, ka ala|u sieviešu rupjie ieroči nevarētu tām līdzēt pret stopu un bultām, vai arī pret labu šķēpu. Viņas nevarēja sviest savus akmeņus tik tālu, kā labs strēlnieks savu bultu, un viņu rungas bija bezspēcīgas pret šķēpu, ko raidījusi veikla roka.

Jā, viņš pagatavos zēnam ieročus un apmācīs viņu tos lietot; tad tas varētu būt derīgs palīgs medībās un, ja vajadzēs, ari cīņā. Kamēr Pērtiķu Tarzans apsvēra šo lietu, alalis pēkšņi pārtrauca savu darbu un pielieca ausi pie zemes, tad pacēla galvu un pavērsa acis uz Tarzanu, rādot uz viņu, uz viņa ausīm un tad uz zemi. Pērtiķa cilvēks noskārta, ka tam bija jāklausās — tāpat kā zēnam — un, ausi pie zemes pielicis, viņš skaidri izdzirda soļus, kas tuvojās pa iemīto taku.

Salasījis savus piederumus, viņš tos uzstiepa augstu kokos līdz ar aļņa Baras gaļas atliekām, tad atgriezās un palīdzēja zēnam tikt augšā. Alalis jau bija daudzmaz apradis dzīvot kokos un jau labāk prata tajos rāpties, bet pēc Tarzanā domām tas arvien vēl bija galīgi nevarīgs radījums.

Viņiem nenācās ilgi gaidīt. Uz takas parādījās viena no briesmīgajām amfiteātra sievietēm, kādus piecpadsmit soļus aiz viņas otrā, un aiz otrās vēl trešā. Viņas nemēdza bieži tā staigāt, jo dzīvoja katra savrup, gandrīz nepazīdamas kopības instinktu; tomēr reizēm tās kopā izgāja medībās, sevišķi tad, kad bija jāmedī kāds bīstams zvērs, kas aizskāra viņu tiesības, vai ari, kad vairākas sievietes, ne- paguvušas sev sagūstīt vīrus, sabiedrojās, lai uzbruktu kaimiņu cilts patvērumiem.

Pa taku kūņodamās, visas trīs tagad gāja zem tā koka, no kupa Tarzans ar zēnu tās novēroja. Lielās, plakanās ausis kūtri kustējās, tumšās acis raidīja skatus uz visām pusēm, un laiku pa laikam viņas strauji raustīja ādu, mēģinādamas nokratīt uzbāzīgos kukaiņus.

Abi biedri sēdēja kokā nepakustoties, kamēr trīs briesmones pazuda no viņu skatiem aiz kāda ceļa līkuma; tad, vēl kādu brīdi paklausījušies, tie nokāpa zemē un atkal ķērās pie pārtrauktā darba. Pērtiķa cilvēks smīnēja, atceroties šīs nupat pagājušās minūtes — Pērtiķu Tarzans, Džungļu Valdnieks, slēpjas kokos no trim sievietēm!

Bet no kādām sievietēm! Viņš maz ko zināja par viņām un to ieradumiem, bet tomēr diezgan, lai atzītu, ka tās bija varenākas ienaidnieces, kādas viņš jebkad būtu redzējis, un ka neapbruņots viņš nevarēja stāties cīņā pret viņu lielām rungām un ātriem metamiem.

Dienas pagāja; pērtiķa cilvēks un viņa mēmais biedrs papildināja ieročus, kas viņiem ļautu vieglāk iegādāties barību; zēns mēchaniski sekoja. Beidzot pienāca laiks, kad Tarzans ar alali jau bija visiem vajadzīgiem piederumiem apgādāti, un tad viņi kopā izgāja medībās; nu vīrietis rādīja zēnam kā apieties ar stopu un šķēpu, un ar garo zāļu virvi, kas bērnībā bija pērtiķa cilvēka vienvienīgais ierocis.

Pēc kāda laika ar alaļu zēnu pēkšņi notika liela pārmaiņa. Līdz šim viņš mēdza vērīgi zagties pa mežu, bieži apstādamies, lai paskatītos šurpu turpu, baidīdamies katras būtnes, kas vien klīda pa ēnainām meža takām — bet visvairāk savas sugas nikno sieviešu; nu pēkšņi viss mainījās it kā ar burvību.

Lēnām viņš iemācījās lietot stopu un šķēpu; ar dziļu interesi un godbijību viņš vēroja Tarzanu pieveicam lielus un mazus meža dzīvniekus. Reiz viņš redzēja, ka tas ar vienu šķēpa sviedienu nokāva lauveni Saboru, kad tā bija pārsteigusi pērtiķa cilvēku kādā klajumā, tālu no viņa iemīļotiem kokiem.

Un tad pienāca zēna lielā diena. Viņš ar Tarzanu mēdīja nelielu meža cūku baru, nokaujot divas ar bultām. Citas izklīda uz visām pusēm, bet tad kāds vepris, alali ieraudzījis, metās tam preti.

Zēns gribēja bēgt, jo paaudžu paaudzēm iedzimtais instinkts skubināja to uz bēgšanu. Vienmēr alaļu vīrietis bēga no briesmām: bēgot ir no meža plēsoņiem, ir no pašu sugas sievietēm, tie bija kļuvuši ļoti žigli — tik žigli, ka nekāds- ienaidnieks nevarētu tos panākt; alaļu vīrietis bija sagūstams tikai ar viltu.

Viņš varēja no vepra aizbēgt — viens acumirklis, viņš būtu bēdzis — bet kāda pēkšņa doma to apturēja — pērtiķa cilvēka iemācīts viņš atvēzās un ar visu spēku raidīja šķēpu uz vepri, kas drāzās tam pretim. Šķēps ķēra vepri krūtīs, kreisā puse, un ieurbās sirdi. Vepris Horta saļima uz vietas beigts.

Jauna izteiksme parādijās alaļa acīs un sejā. Tā nebija vairs sabiedēta, vajāta vārguļa izteiksme; viņš vairs nezagās pa mežu, bailīgus skatus uz vi* sām pusēm mezdams.

Tagad viņš staigāja taisnu stāvu, drošu skatu, ne jau baidīdamies sievietes, bet varbūt pat gaidīdams to nākam. Viņš bija atriebējas vīrišķības iemiesojums. Viņa krūtīs smeldzēja sensenais naids, kas bija krājies gadsimtiem ilgi, ciešot nievāšanu un pārestības no sievietēm.

Droši vien viņš to visu pats neapzinājās, bet Tarzanam bija skaidrs, ka pirmā sieviete, kas šim zēnam gadītos ceļā, piedzīvos tādu pārsteigumu, kāda tai savā mūžā vēl nav bijis.

5. nodaļa Jauni draugi

Ar suņa padevību alaļu zēns piekļāvās Tarzanam. Tas bija piesavinājies sava protežē trūcīgo zīmju valodu, kas šajos primitīvos apstākļos tomēr bija piemērota visām vajadzībām un izrādījās par pietiekošu sazināšanās līdzekli. Zēns, ievingrinājies savu jauno ieroču lietāšanā, kļuva arvien pašpaļāvīgāks un neatkarīgāks, tā ka abi bieži vien jau devās medībās katrs savrup, tādējādi iegādājoties lielākus pārtikas krājumus.

Kādu dienu, kad Tarzans atkal bij izgājis medībās, tam pēkšņi pavērās dīvains skats. Sek'odams aļņa Baras pēdām, viņš piepeši ieraudzīja kādu alaļu sievieti. Tas nozīmēja, ka kāds cits mēģinās atņemt viņam tā laupījumu.

Pērtiķa cilvēka izturēšanos tagad noteica vai vienīgi džungļu zvēra mežonīgais instinkts. Tas vairs nebija smalkais lords Grejstoks no Londonas — tas bija pirmatnējs zvērs, kas vizošus ilkņus atņirdzis gatavojās aizstāvēt savas medibu tiesības.

Pie kokiem turēdamies viņš ātri devās uz alaļu sievietes pusi, bet, pirms vēl tā varētu viņu ieraudzīt, jauna smaka ieplūda viņam nāsīs — savāda, jauna smaka, kas viņu pārsteidza. Tā bija cilvēku smaka, tomēr ārkārtīgi savāda un neparasta. Nekad vēl tāda nebija viņa uzmanību saistījusi.

Tā bija ļoti vāja, un tomēr viņš manija to tuvu esam, un tad1 tas izdzirda balsis — zemas, muzikālas balsis, kas tikko sadzirdamas sasniedza viņa ausis; bet lai gan tās bija zemas un mūzikālas, to tembrā bija izjūtams kāds uztraukums. Nu Tarzans virzījās tālāk jau piesardzīgāki; bet alni Baru viņš nebūt nebija aizmirsis.

Tuvodamies viņš manīja, ka tur bija daudz balsu un liela drūzmēšanās, un tad viņš iznāca lielā klajumā, kas sniedzās līdz attālajiem kalniem; pašā priekšā, kādos simt jardos no sevis, tas ieraudzīja aina, kas droši vien varēja tam dot iemeslu neticēt savām acīm. Vienīgā pazīstamā figūra bija milzīga ala]» - sieviete.

Viņai apkārt drūzmējās vesels bars mazu cilvēku — mazu, baltu karavīru — kas jāja kādas īpatas sugas antilopēs, kuras mitinās Āfrikas rie- tumpiekrastes novados. Šķēpiem un zobeniem apbruņoti, viņi nemitīgi uzbruka alalietei, vērsdami sitienus pret viņas milzīgajām kājām. Alaliete, lēnām atkāpdamās uz meža pusi, nikni vairījās no uzbrucējiem un sita pretī ar savu smago rungu.

Tarzanam kļuva skaidrs, ka tie mēģināja ala- lieti notriekt zemē; ja tas viņiem izdotos, tie viegli varētu viņu nokaut; bet, lai gan viņu droši vien bija ap simtu, izredzes tiem bija ļoti vājas, jo ar vienu kājas spērienu milzene varēja satriekt kādus divpadsmit uzbrucējus, ja ne vairāk. Kādi piecdesmit jau bija krituši un kopā ar antilopēm gulēja izkaisīti klajumā, apzīmēdami ceļu, pa kuru kauja bija norisinājusies līdz tam bridim, kad ieradās Tarzans.

Cīnītāju drosme lika Tarzanam viņu apbrīnot. Viņi metās gandrīz drošā nāvē, neatlaidīgi pūlēdamies milzeni notriekt zemē; un te pēkšņi pērtiķa cilvēks saprata viņu izmisuma varonības cēloni, kas lika tiem tik neprātīgi upurēt savas dzīvības — kreisajā rokā alaliete turēja vienu no mazajiem karavīriem. Acīmredzot pārējie bija apņēmušies viņu glābt un tagad bez apdoma gāja veltīgā cīlņā.

Pirmā romāna beigas

Edgars Raiss Borrows

TARZANS UN SKUDRU cilvĒki

ROMĀNU SĒRIJA II.

No angļu valodas tulkojis Valdis Bāliņā

IZDEVNIECĪBA „POPULARA LEK'IĪRA" RĪGA, GRĒCINIEKU IELĀ NR. 25

Jauni draugi

Ne mazāk par pašiem karavīriem Tarzanam bija jāapbrīno viņu drosmīgie un vingrie dzīvnieki. Karaliskā antilope ir pati mazākā savas sugas pārstāve; viņš arvien bija iedomājies to par visbiklāko radījumu pasaulē, bet ne jau tādas bija šīs karalisko antilopju māsīcas. Ārējais izskats viņām bija gluži tāds pats, tikai augums mazliet lielāks; savu jātnieku vadītas, tās bez bailēm lēkāja alalietes milzīgo kāju un lielās smagās rungas tuvumā.

Apseglojums bija tik labs, ka muskuļi šķita darbojamies ideālā saskaņā ar jātnieku domām. Turp un atpakaļ tās lēkāja, tikko pieskārdamās kājām pie zemes, līdz kamēr atkal bija drošā atstatumā no draudošās rungas. Ar vienu lēcienu viņas veica kādas seši pēdas; Tarzans brīnījās nevien par antilopju vingrību, bet arī par to gandrīz pārdabisko izveicību, ar kādu jātnieki turējās savu strauji lēkājošo un riņķojošo dzīvnieku mugurās.

Tā bija skaista un iedvesmojoša aina; lai cik fantastiska tā viņam šķita pirmā brīdī, Tarzans tūlīt saprata, ka viņa priekšā bija īstās pigmeju rases cilvēki — ne tās melnās cilts, kas daudzmaz pazīstama vai visiem Āfrikas pētniekiem, bet tās pazudušās baltās rases, par ko reizēm vēstī seno ceļotāju un pētnieku manuskripti, mīti un leģendas.

Sākumā šī satikšanās viņu interesēja kā gluži neutrālu novērotāju, bet drīzi vien viņa simpātijās sāka nosvērties uz mazo kapaviru pusi; un kad nu kļuva skaidrs, ka alaliete tomēr pagūs aizbēgt mežā ar savu gūstekni, pērtiķa cilvēks nolēma iejaukties šai lietā.

Pirmie, kas viņu ieraudzīja no meža iznākam, bija mazie karavīri. Acīmredzot tie noturēja viņu par alalietes otrinieku, jo ar spalgu izmisuma kliedzienu metās atpakaļ — pirmo reiz, kopš Tarzans novēroja šo nevienādo cīņu.

Gribēdams paskaidrot maziem cilvēkiem savus nodomus pirms tie viņam uzbruktu, viņš ātriem soļiem tuvojās sievietei; tikko tā bija viņu ieraudzījusi, viņa pavēloši pamāja tam lai viņš palīdzētu tai izklīdināt pigmejus. Viņa bija pieradusi, ka tās ciltsbrāļi viņas baidījās un klausīja viņas pavēlēm. Varbūt šī vīrieša drosme tai likās mazliet dīvaina, jo parasti visi vīrieši mēdza no viņas bēgt; bet šobrīd viņš tai bija steidzīgi vajadzīgs un viņa jau nedomāja ne par ko citu.

Tuvodamies Tarzans pavēlēja viņai tai pašā zīmju valodā, ko tas bija iemācījies no zēna, lai tā atlaistu savu gūstekni un aizietu, liekot mazos cilvēkus mierā. Par atbildi viņa neganti savieba seju un devās viņam pretim. Pērtiķa cilvēks uzlika bultu uz loka.

„Ej prom!" viņš tai māja.,, Ej prom, citādi es tevi nogalināšu! Ej prom, un noliec mazo cilvēku zemē!"

Viņa mežonīgi ierūcās un paātrināja soļus. Tarzans pacēla bultu īidz savas acs līmenim un vilka to atpakaļ līdz kamēr loks saliecās. Pigmeji, redzēdami, ka dīvainais milzis, vismaz šobrīd, ir viņu sabiedrotais, apturēja jājamos un sāka gaidīt divkaujas iznākumu.

Pērtiķa cilvēks cerēja, ka sieviete paklausīs viņa pavēlei pirms tas būtu spiests viņu aizraidīt viņsaulē; bet viņas sejas izteiksme skaidri liecināja, ka tā nebūt nedomāja atteikties no sava nodoma iznīcināt pārdrošo svešinieku, kas bija stājies tai ceļā.

Viņa tuvojās. Nu viņa bija jau tik tuvu, ka turpmāk kavēties būtu bīstami, un pērtiķa cilvēks nolaida bultu. Tā ieurbās viņas mežonīgajā sirdī; un viņai krītot Tarzans lēca tai pretim un saķēra mazo karavīru pirms viņa būtu kritusi tam virsū un samalusi to ar savu smagumu.

Pārējie karotāji, acīmredzot pārprazdami viņa nodomus, piespieda antilopēm piešus un ar skaļiem kliedzieniem drāzās uz priekšu zobeņus vicinot; bet pirms tie bija klāt, viņš jau bija nolicis izglābto cilvēciņu zemē.

Vienā mirklī pigmeju izturēšanās atkal mainījās un kaujas saucieni pārvērtās gavilēs. Piejājuši izglābtam karavīram klāt, viņi apturēja savas antilopes; daži nolēca zemē, un ceļos nolaidušies pacēla viņa roku pie savām lūpām. Tagad varēja redzēt, ka neviens no tiem nebija vairāk kā astoņpadsmit collu gaļ'š.

Pērtiķa cilvēkam tāpat kļuva skaidrs, ka izglābtajam bija ļoti augsts — laikam vadoņa — stāvoklis citu starpā; tagad viņš ar interesi gaidīja, kāda būs pigmeju izturēšanās pret viņu pašu, un jautri smaidot novēroja viņus tāpat kā mēdz novērot skudru ' baru.

Kamēr tie apsveica savu biedru ar brīnišķo izglābšanos, Tarzans paguva viņus aplūkot tuvāk. Viņu āda bija saulē nodegusi mazliet tumšāka nekā viņa paša, bet nevarēja nemaz šaubīties, ka tie bija balti cilvēki; sejas panti tiem bija pareizi veidoti, augums proporcionāls; no mūsu rases skaistuma viedokļa tie katrā ziņā bija atzīstami par skaistiem.

Protams, visi neizskatījās vienādi; bet visā visumā viņi bija skaisti cilvēki. Sejas visiem bija gludas un viņu starpā, likās, nebija vecu cilvēku;bet tas, ko Tarzans bija izglābis no alalietes, šķita esam jaunāks par pārējiem un daudz jaunāks par tiem, kas bija nokāpuši no antilopēm lai viņu apsveiktu.

Nu jaunais vīrietis lika pārējiem celties un uzrunāja tos, tad viņš pagriezās pret pērtiķa cilvēku un teica tam dažus vārdus, no kuriem Tarzans protams, nevarēja saprast it nevienu. No tā izturēšanās viņš tomēr noģida, ka tas viņam pateicas un varbūt arī apjautājas par viņa turpmākiem nodomiem; par atbildi pērtiķa cilvēks mēģināja pigmejiem likt saprast, ka vēloties sev viņus par draugiem. Lai uzsvērtu savus miermīlīgos nodomus, viņš nosvieda savus ieročus zemē un paspēra soli uz priekšu, rokas pacēlis un plaukstas pagriezis pret viņiem.

Jaunais vīrietis likās sapratis viņa draudzīgos žestus, jo viņš tāpat iznāca uz priekšu un pasniedza Tarzanam roku. Pērtiķa cilvēks saprata, ka roka pasniegta skūpstam, bet to viņš nedarīja, jo gribēja būt cieņā līdzīgs pigmeju augstākam vīram.

Tādēļ viņš nolaidās uz viena ceļgala, lai ērtāk varētu saņemt pigmeja roku, un, viegli saspiežot viņa pirkstiņus, palocīja galvu sveicienam bez kādas pazemības zīmes. Mazais likās apmierināts, atbildēja ar tādu pašu sveicienu un tad mēģināja paskaidrot pērtiķa cilvēkam, ka viņš ar savu pulku gatavojas aizjāt klajumam pāri un uzaicina jauno draugu viņiem sekot.

Iespēja tuvāk iepazīties ar šo dīvaino tautiņu kārdināja Tarzana ziņkāri, un tā tad viņš labprāt pieņēma ielūgumu. Bet pirms ceļā došanās pulks izklīda lai pievāktu kritušos un ievainotos, un nokautu tās antilopes, kuru ievainojumi bija pārāk smagi, lai dotos ceļā. To viņi darīja ar samērā gapo, taisno zobenu, kas ietilpa katra karavīra apbruņojumā. šķēpus tie atstāja cilindriskos ietvaros, kas bija piesieti pie segliem labajā pusē.

Bez šiem ieročiem Tarzans redzēja vēl tikai mazu nazi, ko katrs nēsāja makstī labos sānos. Asmens bija abpusēji ass kā rapierim, bet tikai pusotras collas garumā, ar ļoti asu galu.

Kad mirušie un ievainotie bija pievākti, jaunais pavēlnieks apskatīja ievainotos to piecu-sešu biedru pavadībā, kas bija ap viņu sapulcējušies, kad Tarzans to nolika zemē. Acīmredzot tie bija virsnieki. Tarzans redzēja, ka tie aptaujāja ievainotos, un trijos, acīmredzot bezcerības gadījumos pavēlnieks ātri iedūra zobenu nelaimīgo cilvēku sirdīs.

Tas bija nežēlīgs, bet šinīs apstākļos tomēr pareizs solis. Pa to laiku kareivji, apakšvirsnieku vadībā, izraka gapu grāvi, blakus kritušiem, kuru bija divdesmit; rakšanai viņi lietoja lāpstas, kas karājās pie segliem un bija viegli uzmaucamas šķēpa kātā. Viņi strādāja ārkārtīgi ātri un pēc noteikta plāna, kas likās izslēdzam jebkādas liekas kustības; neticami īsā laikā tie jau bija izrakuši grāvi piecdesmit collu garumā, astoņpadsmit platumā un deviņu dziļumā; samērā ar normālu cilvēka augumu attiecīgie izmērījumi būtu kādas septiņpadsmit, seši un trīs pēdas.

šai grāvī viņi ieguldīja kritušos kā sardīnes, divās kārtās. Tad piebēra atstarpes starp līķiem ar zemi līdz augšējās kārtas līmenim un uzbēra virsū oliņus. Kad kaps bija pārklāts ar oliņu kārtu divu collu biezumā, viņi vēl uzbēra virsū atlikušo vaļējo zemi.

Pa to laiku citi bija noķēruši noklīdušās antilopes un piesējuši ievainotos pie to mugurām. Pēc komandiera mājiena viss pulks nostājās militārā kārtībā; viena nodaļa tūlīt aizjāja ar ievainotiem, un kādu brīdi vēlāk viss pulks jau bija seglos un devās ceļā.

Tarzans ar lielu interesi novēroja viņu ceļā došanās kārtību, kas bija augstākā mērā oriģināla. Visi stāvēja rindā ar seju pret komandieri, kas sēdēja seglos, tāpat kā viņa tuvākie pavadoņi. Katrs kapotājs turēja savu antilopi aiz pavadas.

Komandieris deva ātru signālu ar paceltu zobenu — neviens vārds nenāca pāri viņa lūpām — un, strauji nolaidis to, pagrieza savu dzīvnieku, kas ātri aizlēca prom; tāpat it kā vienēju smadzeņu ierosinātas, pagriezās un aizlēca ari viņa pavadoņu antilopes, un tanī pašā brīdī katra otra ierindnieka antilope izlēca uz priekšu, bet tās jātnieks ar spalvas vieglumu uzlēca seglos.

Tikko pirmā rinda bija prom, otras rindas antilopes savkārt lēca uz priekšu, viņu jātnieki tāpat uzlēca seglos, un tad, ar otru, garāko lēcienu, atstarpes atkal bija slēgtas, un viss pulks jāja uz priekšu vienā slēgtā rindā. Tas bija ļoti asprātīgs un parocīgs izvēršanās veids, kas ļāva jātniekiem doties ceļā tikpat ātri, kā to dara kājnieki; nebija jāzaudē daudz laika, lai nostātos atstatēs, uzlēktu seglos un slēgtu rindas.

Pulkam aizjājot, desmit kareivji atdalījās no kreisā flanga; sekodami kādam virsniekam, kas pirms tam bija jājis komandiera pavadoņu starpā, viņi atgriezās pie Tarzana. Ar zīmēm virsnieks paskaidroja Tarzanam, ka viņam jāseko šai nodaļai, kas viņam rādīs ceļu. Galvenais pulka kodols bija jau tālu aizjājis pa klajumu, viņu vingriem dzīvniekiem veicot pieci-seši pēdas vienā lēcienā. Pat ātrais Tarzans nebūtu varējis tiem sekot.

Ceļā dodamies, pērtiķa cilvēks atcerējās alaļu zēnu, kas tagad viens pats bija medībās kautkur mežā; bet ilgi viņš par to nebēdāja, jo zēns taču bija labāk apbruņots nekā jebkāds no tā sugas; apciemojis pigmeju zemi, viņš katrā laikā varēs atgriezties un uzmeklēt savu biedru.

Tarzans, kas bija pieradis pie gariem un ātriem pārgājieniem, soļoja vidējā ātrumā, kādu viņš varēja ieturēt stundām ilgi bez atpūtas; viņa pavadoņi, aulekšodami savos graciSzos dzīvniekos, turējās nedaudz priekšā. Klajums nebija tik līdzens, kāds tas izskatījās no mežmalas; tanī gadījās arī koku puduri; zāle auga ļoti kupla un vietām ganījās lielākās sugas antilopu bari.

Ieraugot jātniekus un Tarzanu, antilopes izklīda uz visām pusēm un skrēja prom. Reiz jātniekiem ceļā gadījās degunradzis, bet viņi meta tikai nelielu līkumu; vēlāk, pie kāda koku pudura, virsnieks pēkšņi lika stāt, un, šķēpu satvēris, lēnām tuvojās kādam krūmājam, reizē ar to pavēlēdams saviem ļaudīm izklīst un ielenkt visu puduru.

Tarzans apstājās un gaidīja. Vējš pūta koku virzienā, tā ka viņš nevarēja noteikt, kāds dzīvnieks bija saistījis virsnieka uzmanību.

Kad nu kareivji bija pilnīgi ielenkuši krūmāju un iegāja tanī, turot šķēpus gatavībā, no biezokņa vidus atskanēja nejauks rūciens un acumirkli pēc tam no krūmiem izlēca meža kaķis, taisni uz virsnieku, kas gaidīja ar šķēpu rokā.

Zvēra smagums un spars tomēr neapgāza mazo jātnieku, kura šķēps iedūrās kaķim taisni krūtīs. Dažus acumirkļus zvērs vēl krampjaini raustījās; ja šķēps būtu lūzis, viņš varētu vēl vārīgi sakost vai pat nogalināt savu pretinieku, jo šim mazajam cilvēkam kaķis bija tāds pats liels plēsonis kā mums lauva. Tikko tas bija nobeidzies, četri kareivji pielēca klāt un ar saviem asiem nažiem neticamā ātrumā noņēma zvēram galvu un ādu.

Tarzans jau bija novērojis ka šie ļaudis dari- ja visu ar maksimālo ātrumu. Nekad viņiem negadījās liekas kustības, nekad neviens nedomāja, kas gan viņam būtu darāms, nekad neviens netraucēja citus. Tikko desmit minūtes bija pagājušas kopš viņi satika kaķi — un jau visa nodaļa atkal jāja uz priekšu; zvēra galva bija piesieta pie viena, āda pie cita kareivja segliem.

Virsnieks, kas komandēja nodaļu, bija jauns cilvēks, varbūt ne vecāks par pulka komandieri. Ka viņš bija drosmīgs, to Tarzanam bija apliecinājusi viņa uzstāšanās pret kaķi, kas tik maza auguma cilvēciņiem bija visai spēcīgs un bīstams zvērs; bez tam jau visa pulka izmisīgais uzbrukums alalie-" tei bija pierādījis, ka tie visi bija drosmīgi; un pērtiķa cilvēks apbrīnoja un cienīja drosmi.

šie mazie cilvēki viņam tiešām patika, lai gan reizēm viņš gandrīz vai šķitās tos redzam sapnī; tik gj-ūti mums ir ticēt tādu dzīvības veidu esamībai, kas mums nav pazīstami vai nu pieredzes ceļā, vai, mazākais, no ticamām liecībām.

Kādas seši stundas viņi jau ceļoja pa klajumu; vējš bija mainījies, un Tarzana nāsis pēkšņi uztvēra aļņa Baras smaku. Pērtiķa cilvēks visu dienu nebija neko ēdis, un gaļas smarša tagad uzmodināja viņā visus tos mežonīgos instinktus, ko viņā bija attīstījuši savādie jaunības apstākļi.

Skriešus panācis nodaļas komandieri, viņš deva tam zīmi, lai apstājas; pēc tam, cik labi vien prazdams — jo zīmes tomēr ir samērā gpūts un nepilnīgs sazināšanās līdzeklis — viņš paskaidroja, ka viņš ir izsalcis, ka tur priekšā ir gaļa, un lai viņi paliek nopakaļ līdz kamēr viņš būs dabūjis savu medījumu.

Virsnieks saprata un bija ar mieru; Tarzans nu zagšus pierāpās pie kāda koku pudura, aiz kura vajadzēja būt antilopēm; viņam sekoja jātnieku nodaļa, tik klusu, ka pat pērtiķa cilvēka smalkā dzirde neuztvēra ne mazākā trokšņa.

Koku aizsegts, Tarzans ieraudzīja kādas divpadsmit antilopes ganāmies netālu no viņa; tuvākās bija tikko simt pēdas no pudura. Izņēmis vairākas bultas no sava kocera, pērtiķa cilvēks klusu pievirzījās pie koka, kas atradās antilopēm vistuvāk. Jātnieki gaidīja netālu aiz viņa; tikko virsnieks bija ieraudzījis Tarzana medījumu, visa nodaļa uz reiz apstājās, lai to neaizbaidītu.

Pigmeji ar lielu interesi novēroja pērtiķa cilvēku rīkojamies ar loku 1111 bultām. Tāpat kā pirmīt, kad tas nošāva alalieti, tie redzēja viņu uzliekam bultu uz loka, pavelkam to atpakaļ un nolaižam to fandrīz ar vienu vienīgu paņēmienu, tik ātri viņš īkojās ar savu ieroci.

Tad viņi redzēja antilopi aizlecam, bet pirmai bultai sekoja otra un trešā, un šaujot Tarzans lēca savam medījumam pakaļ, bet tas gan nevarēja pazust. Otra bulta notrieca buku zemē, un kad Tarzans to panāca, tas jau bija beigts.

Kareivji, kas bija cieši sekojuši Tarzanam, kopš tas bija raidījis pirmo šāvienu, jau pulcējās ap beigto dzīvnieku un sarunājās daudz dzīvāk nekā agrāk. Viņu interese acīmredzot bija vērsta uz nāvīgām bultām, kas tik ātri notrieca šo lielo dzīvnieku zemē, jo viņiem antilope bija tikpat liela kā mums vislielākais zilonis; uztvēruši pērtiķa cilvēka skatu, viņi smaidīja un sāka ātri berzt plaukstas apļveidīgā kustībā, kas acīmredzot atbilda mūsu aplausiem.

Ielicis bultas atkal savā kocerī, Tarzans ar zīmēm paskaidroja virsniekam, ka gribētu no viņ» aizņemties tā rapieri. Kādu acumirkli mazais cii vēks likās kavējamies, un visi biedri viņā cieši ska tījās, bet tad viņš izvilka rapieri no maksts un pa sniedza to pērtiķa cilvēkam ar rokturi uz priekšu.

Ja gribat ēst jēlu gaļu kamēr tā vēl silta, tad neļaujat asinīm notecēt. Tarzans to arī nedarīja, bet vienkārši nogrieza prāvāku gabalu un sāka mieloties.

Mazie cilvēki pārsteigti, pat šausmināti lūkojās Tarzana paņēmienos; kad viņš tiem piedāvāja gaļu, tie atteicās un atkāpās nost. Viņš skaidri nezināja, ko nozīmēja viņu izturēšanās, bet acīmredzot tiem bija stiprs riebums pret jēlu gaļu.

Vēlāk viņš dabūja zināt, ka šis i'iebuma cēlonis bija tas, ka visi dzīvnieki, ko viņi pazina kā jēlas gaļas ēdējus, tiklab apēda arī pašus pigmejus. Tādēļ, redzēdami vareno milzi sava medījuma gaļu ēdam jēlu, viņi dabiski secināja, ka lielā izsalkuma brīdī tas varētu uzbrukt ari viņiem.

Ietinis gabalu gaļas paša buka ādā, Tarzans uzlika to mugurā un visi atkal devās ceļā. Kareivji tagad šķita uztraukti, un, klusu sarunādamies bieži vien uzmeta skatus pērtiķa cilvēkam. Viņi nebaidījās par sevi, jo šie karavīri tiklab kā nepazina baiļu. Bažas viņiem radīja apziņa, ka viņi tagad veda ciemos pie savas tautas šādu milzīgu jēlgaļas ēdēju, kas vienā paņēmienā, lielā steigā, bija apēdis porciju, kufa atbilstu pieauguša cilvēka svaram.

Ap saules rietu Tarzans ieraudzīja tālumā kādu simmetrisku jumolveidīgu uzkalniņu grupu; tad, pienākot tuvāk, viņš redzēja jātnieku nodaļu, kas aulekšoja viņam pretī. Sava lielākā auguma dēļ, viņš tos ieraudzīja agrāk nekā viņa pavadoņi, un ar zīmēm paziņoja virsniekam savu atklājumu; bet nelīdzenais apvidus aizsedza pretimnācējus no viņa pavadoņu skata.

To redzēdams, Tarzans noliecās un, pirms vēl virsnieks varētu saprast viņa nodomus, saņēma antilopi ar jātnieku savās spēcīgās rokās un pacēla tos augstu gaisā. Kādu acumirkli pārējie bija pārsteigti; zobenus vicinādami viņi raidīja brīdinājuma saucienus; arī drosmīgais pigmejs Tarzana rokā izvilka savu mazo ieroci; bet pērtiķa cilvēka smaids viņus visus nomierināja, un brīdi vēlāk virsnieks jau saprata, kādēļ Tarzans viņu bija pacēlis.

Viņš kautko uzsauca saviem biedriem, un no viņu izturēšanās Tarzans saprata, ka pretimnācēji bija pašu ļaudis; pēc dažām minūtēm viņu tiešām aplenca vairāki simti pigmeju, kas viņā lūkojās draudzīgiem un ziņkārīgiem skatiem. Viņu starpā bija arī tas, ko Tarzans bija izglābis no alalietes; abi sadevās rokas sveicienam.

Virsnieks, kas bija pavadījis Tarzanu, jaunais kaj-avadonis un daži vecāki karavīri noturēja apspriedi. No viņu seju izteiksmes un no viņu balsu toņa Tarzans saprata, ka tā bija kāda nopietna lieta; bet skati, ko tie raidīja viņa virzienā, liecināja, ka saruna attiecās uz viņu.

Viņš tomēr nevarēja zināt, ka apspriedes temats bija virsnieka ziņojums, ka spēcīgais viesis ir jēlgaļas ēdējs un tā tad varētu kļūt bīstams viņu tautai.

Jaunais komandieris tomēr nokārtoja šo jautājumu, aizrādot, ka milzim gan vajadzējis būt ļoti izsalkušam, ja tas varējis apēst tik daudz gaļas, bet tomēr viņš ceļojis stundām ilgi un nemēģinājis aiztikt savus pavadoņus, lai gan to skaits bijis visai neliels. Acīmredzot, to atzina par drošu pierādījumu viņa labiem nodomiem, un visa kavalkāde devās tālāk uzkalniņu virzienā, kas tagad vairs bija tikai kādu pārs jūdžu attālumā.

Tuvojoties Tarzans ieraudzīja neskaitāmus mazus cilvēkus staigājam ap uzkalniņiem, un drīzi vien izrādījās, ka šie šķietamie uzkalniņi patiesībā bija simmetriskas mazu akmeņu kopas, ko acīmredzot bija uzcēluši paši pigmēji. Tie, kas tur staigāja, bija strādnieki, jo visi devās vienā virzienā, vienā gapā rindā, kas sākās no kādas bedres un virzījās pa skaidri noteiktu ceļu līdz kādam uzkalniņam, kas nebija vēl pabeigts būvēt.

Otra rinda, tukšām rokām, virzījās pretējā virzienā uz otru bedri; katrai rindai blakus, nelielās atstatēs soļoja apbuņoti kareivji; tādas pašas strādnieku rindas sargu pavadībā nāca un gāja citās torņveidīgās būvēs, atgādinot pērtiķa cilvēkam skudras, kas strādā gar saviem pūžņiem.

Trohanadalmaka

Maitas ērglis Skā, lielus apļus mezdams, lēnām lidinājās pāri Ugogo upes labajam krastam. Saules staros zaigoja medaljons, kas viņu vairs netraucēja lidot; tikai pa zemi staigājot tas kļuva par traucēkli un viņš to mina kājām; bet nu viņš jau sen vairs nemēģināja to nokratīt, jo sajuta to par neizbēgamu ļaunumu.

Lejā viņš ieraudzīja nekustīgi guļam bifeli Gor- go, kupa stāvoklis liecināja, ka tas jau derēja mielastam. Lielais putns nolaidās kādā tuvākā kokā. Viss bija labi; ienaidnieki nekur nebija manāmi.

Apmierināts Skā nolaidās uz kritušā dzīvnieka raga; kas notika pēc tam, lai paliek neaprakstīts, aiz cieņas pret cīvilizēto lasītāju smalkiem nerviem.

Skudru cilvēku pilsētā Tarzanu uzņēma kā dārgu viesi; nolēmis palikt kādu laiku viņu vidū, lai iepazītos ar viņu dzīvi un tikumiem, viņš vispirms sāka cītīgi mācīties to valodu. Tā kā viņš jau prata vairākas valodas un daudzus dialektus, tad pērtiķa cilvēkam nekad nenācās grūti papildināt savas valodnieciskās zināšanas; pēc samērā īsa laika viņš jau varēja saprasties ar viesmīlīgiem pigmejiem viņu valodā.

Nu viņš dabūja zināt, ka sākumā viņš tiem bija šķitis esam kāds alalis, ar kuru nekad nebūs iespējams sazināties citādi kā tikai ar zīmēm. Dzirdot viņu izrunājam atsevišķas skaņas, tos pārņēma liela sajūsma; kad viņi saprata, ka viņš grib iemācīties to valodu, karalis Adendrobāks nozīmēja viņa

rīcībā dažus skolotājus un pavēlēja, lai visi viņa pavalstnieki, kam vien būtu kādas darīšanas ar milzīgo viesi, palīdzētu viņam jo ātrāk iemācīties runāt.

Adendrohākam bija sevišķi labs prāts uz Tarzanu, jo tas bija izglābis no alalietes nagiem viņa dēlu Komodoflorensalu; tādēļ viss tika darīts, lai milzim būtu patīkama viesošanās. Simts vergu nesa viņam ēdienu ārpus pilsētas, kur viņš bija apmeties kāda liela vientuļa koka ēnā.

. Kad viņš staigāja starp jumolveidīgām būvēm, jātnieku nodaļa jāja viņam priekšā, lai atbrīvotu ceļu, jo viņš viegli varēja samīdīt kādu garāmgājēju; bet Tarzans bija ļoti uzmanīgs, un nekādi nelaimes gadījumi ar iedzīvotājiem nenotika.

Valodu iemācījies, viņš dabūja daudz ko zināt par šo interesanto tautu. Princis Komodoflorensals gandrīz ik dienas piedalījās sava kolosālā viesa skološanā, un no viņa Tarzans mācījās visvairāk. Bet viņa acis arī neslinkoja, kad tas staigāja pa pilsētu. Sevišķi interesantas bija metodes, ko izlietāja milzīgo apaļo namu celšanai, kas pat lielam Tarzanam cēlās augstu pāri.

Vispirms apzīmēja pamata aploci, lietojot tam vienāda lieluma akmeņus, ap piecdesmit mārciņu svarā. Divi vergi viegli nesa šādu akmeni ietītu virvju tīklā, un tā kā vergu bija tūkstošiem, tad darbs veicās ātri.

Kad apaļais pamats, simt piecdesmit līdz divi simt pēdu caurmērā, bija apzīmēts, tā iekšpusē nosprauda otru aploci ap desmit pēdu atstatumā no pirmās. Katrā aplocē atstāja četras starpas nākamām ieejām, kas atbilda četrām galvenām debess pusēm. Ieeju sienas nosprauda uz zemes ar tādiem pašiem akmeņiem, ko izlasīja mazliet rūpīgāk, lai tie būtu pavisam vienādi; pēc tam visas četras telpas piekrāva ar akmeņiem.

Tad nosprauda pirmā stāva korridorus un telpas un piekļ-āva starpas ar akmeņiem, ar ārkārtīgu rūpību pielāgojot katru akmeni blakus gulošiem un virsū uzliekamiem, jo šiem akmeņiem bija jāiztur visas celtnes milzīgais smagums. Korridori parasti bija trīs pēdas plati, kas atbilstu divpadsmit pēdām mūsu apstākļos; telpas bija dažāda lieluma, atkarībā no tam, kādam nolūkam tās bija domātas. Celtnes centrā atstāja apaļu atvaru desmit pēdu caurmērā; būvi pabeidzot no šī atvara izveidojās gaisa vads, kas sniedzās no apakšējā stāva līdz jumtam.

Pirmai būves kārtai sasniedzot sešu collu augstumu, korridoros novietoja koka arkas, ko pārklāja ar plāniem koka dēļiem, kas sniedzās gar korri- doriem no arkas līdz arkai, līdz kamēr korridori bija pilnīgi pārklāti. Dēļus novietoja pārlaidus un piestiprināja pie spriešļu lokiem ar koka tapām.

Uzceļot iekšējās un ārējās sienas divdesmit četru collu augstumā, līdz korridoru griestu līmenim, starpas starp telpām un korridoriem aizpildīja ar akmeņiem un pieblīvēja atlikušās spraugas ar oliņiem un granti. Tad visām telpām pārlaida pāri no cieta, sīksta koka izcirstas griestu sijas sešu collu šķērsgriezumā; lielākās telpās tās vēl atbalstīja ar tāda paša veida stabiem.

Griestu sijas pārklāja ar cieši piegulošiem dēļiem, ko tāpat piestiprināja ar tapām. Telpu griesti tagad cēlās seši collas pāri par apkārtējo būves kārtu. Tad atveda simtiem katlu, kuros izkausēja kādu Ipatu asfaltu un ar to aizblīvēja nākošās sešu collu kārtas starpas; pabeidzot visu būves kārtu vienā līmenī trīsdesmit collu augstumā, tai pārlika pāri otru akmeņu un asfalta kārtu sešu collu biezumā, un pēc tam līdzīgā veidā izbūvēja otru stāvu.

Adendrohāka pils bija celta pēc šīs metodes, divisimt divdesmit pēdu caurmērā, simt desmit pēdu augsta, trīsdesmit sešos stāvos, kupos varēja dzīvot astoņdesmit tūkstoš cilvēku; tas bija īsts cilvēku skudru pūznis. Pilsētā pavisam bija desmit tādas celtnes, mazliet mazākas par karaļa pili, un tanīs dzīvoja piecsimt tūkstoš cilvēku, no kuj-iem divi trešdaļas bija vergi — pa lielākai daļai valdītāju šķiras amatnieki un apkalpotāji.

Pusmiljona vergu — melna darba strādnieku — dzīvoja akmeņlauztuvēs, no kurām dabūja būvmateriālus pilsētas celtnēm. Apakšzemes ejas un telpas bija labi izbūvētas un izklātas ar koku, un vergi tur varēja dzīvot gluži ērti; tā kā pilsēta bija uzcelta uz senās morēnas virsas, tad drenāža bija nevainojama un vergiem nebija jāsūdzas par savas dzīves apstākļiem apakš zemes.

Jumolveidlgās celtnes bija labi vēdinātas; bez lielā centrālā gaisa vada tām bija daudz logu katrā stāvā, līdzīgās atstarpēs. Apakšējā stāvā, kā jau minēts, bija tikai četras ieejas. Logi, seš ar ceturt- daļ collu plati un astoņpadsmit ar pus collu augsti, gan ļāva iekļūt arī gaismai; bet celtņu iekšējās telpas tomēr bija ļoti tumšas un tās apgaismoja ar svecēm, kas dega ļoti lēnām un bez dūmiem.

Tarzans ar lielu interesi novēroja jaunās celtnes uzbūves darbus, jo tā viņam bija vienīgā izdevība redzēt šāda dīvaina cilvēku stropa iekšieni. Komo- doflorensals ar draugiem ātri atklāja viņam savas valodas noslēpumus, un tad, iemācījies valodu, viņš dabūja zināt daudz ko interesantu par šīs dīvainās tautiņas dzīvi.

Izrādījās, ka vergi bija vai nu kara gūstekņi vai arī kara gūstekņu pēcnāči. Daži jau paaudžu paaudzēm dzīvoja vergu kārtā un viņu izcelšanos vairs nevarēja noskaidrot; tādēļ tie uzskatīja sevi par tādiem pašiem Trohanadalmakas pilsētas pilsoņiem, kā jebkurš NO dižciltīgiem. Visā visumā altiem apgājās labi un pēc otras paaudzes vairs pārmērīgi nestrādināja.

Jaunsaņemtos gūstekņus un viņu bērnus pa lielākai daļai ieskaitīja melna darba strādnieku kastā, kurus verdzināja līdz beidzamam. Tie bija kalnrači, akmeņlauži un būvstrādnieki; puse gāja bojā no pārstrādāšanās. No otrās paaudzes sākās bērnu apmācība; tos, kas izrādīja spējas kādam amatam, tūlīt pārcēla no akmeņlauztuvēm pilsētas celtnēs, kultie sāka dzīvot samērā vieglu, pārtikušas vidusšķiras dzīvi.

Atsevišķs cilvēks varēja arī izglābties no akmeņlauztuvēm citā ceļā — proti, apprecoties ar valdītāju šķiras locekli. Likās gan savādi, ka šī tauta, kam šķiras apziņa bija tik raksturīga un kasta bija gandrīz vai fetišs, neuzskatīja tādas laulības par kaunu; gluži otrādi, zemākas šķiras piederīgais automātiski pārgāja augstākā kastā.

„Tas ir tā, Adendrohāka Dēla Glābēj!" paskaidroja Komodoflorensals, kad Tarzans jautāja tam par šo savādo izņēmumu no stingriem šķiru liku miem, kurus karaļa dēls viņam tik bieži bija pasvītrojis: ,.Senos laikos, karalim Klamataamorosa- lam valdot Trohanadalmakas pilsētā, Veltoptisma- kas pilsētas karaļa Veltoptishago karaspēks uzbruka mūsu pilsētai un galīgi sakāva mūsu senču karaspēku. Tūkstošiem mūsu vīriešu un sieviešu aizveda verdzībā, un no pilnīgās iznīcināšanas mūs izglāba vienīgi mūsu vergi, kas varonīgi cīnījās par savu kungu lietu.

„Klamataamorosals, kupa pēcnācis es esmu, cīnīdamies pirmajās rindās, ievēroja vergu lielāko augumu; viņi bija stiprāki par abu pilsētu karavīriem un likās nemaz nenogurstam, kurpretim abu karojošo pilsētu dižciltīgie, lai gan ļoti drosmīgi, jau pēc dažām minūtēm bija pavisam bez spēka.

..Kad kauja bija beigusies, Klamataamorosals sasauca visus savus augstākos virsniekus, kas vien nebija krituši vai sagūstīti, un aizrādīja, ka mūsu neveiksmes cēlonis bijis netikdaudz karaļa Veltoptishago karaspēka skaitliskais pārsvars, cik gan mūsu karavīru fiziskā vājība; tad viņš jautāja, vai tam tā jābūt un vai nevarētu šo ļaunumu novērst. Jaunākais no visiem, lai gan ievainots un vājš no asiņu noplūduma, bija vienīgais, kas prata dot ticamu izskaidrojumu un ieteikt līdzekli vainas novēršanai.

„Viņš aizrādīja, ka Trohanadalmakas tauta bija pati vecākā no visas minuniešu rases, un ka kopš gadsimtiem tā nebija sevī uzņēmusi jaunu asiņu, jo likums aizliedza precēties ārpus savas kastas, kurpretim vergi, kas nāca no visām Minunijas pilsētām, laulājās savā starpā, un tādēļ bija kļuvuši stipri, bet viņu kungi arvienu vājāki.

„Viņš lūdza Klamataamorosalu izdot likumu, kas paceltu karavīru kārtā katru vergu vai verdzeni, kuļ- u šīs kārtas piederīgais būtu izvēlējies par laulātu draugu, un bez tam vēl uzlikt katram karavīram par pienākumu izvēlēties vismaz vienu sievu savu verdzeņu starpā. Sākumā, protams, pret šādu priekšlikumu sacēlās skarbu iebildumu vētra, bet Klamataamorosals ātri saprata tā pareizumu un nevien izdeva tādu likumu, bet pats pirmais apprecēja verdzeni; un ko darīja karalis, to jau gribēja darīt ari citi.

„Jau nākošā paaudze pierādīja jaunās kārtības lietderību un katra turpmākā paaudze arvien vairāk attaisnojusi Klamataamorosala cerības, tā ka šodien trohanadalmakieši ir pati varenākā un kareiviskākā no visām minuņu ciltīm.

„Kad mūsu senie ienaidnieki, veltoptismakieši, dabūja zināt no mums atņemtiem vergiem par mūsu jauno kārtību, viņi pasteidzās to pārņemt, bet mēs jau bijām aizsteigušies tiem priekšā var vairākām paaudzēm. Tagad jau visu Minunijas pilsētu karavīri prec savas verdzenes. Un kādēļ gan nē? Mūsu vergi visi cēlušies no citu pilsētu karavīriem, kas kādreiz krita gūstā. Mēs visi esam no vienas rases, mums visiem viena valoda un ari parašas galvenos vilcienos ir vienas un tās pašas.

„Ar laiku ir uznākušas dažas pārmaiņas šo jauno dzīvesbiedru izvēlēšanās kārtībā; un šodien bieži vien pieteic karu citai pilsētai vienīgi tādēļ, lai saņemtu gūstā tās dižciltīgākās un skaistākās sievietes.

,.Mūsu karalisko dzimtu jaunā kārtība izglābusi no izmiršanas. Mūsu senči mantoja no saviem vecākiem slimības un vājprātību. Jaunās, tīrās vergu asinis ir izskalojušas šo indi no mūsu dzīslām, un mūsu uzskati ir tiktālu grozījušies, ka verdzenes un karavīra bērni, kas kādreiz skaitījās zemākie no zemākiem — ārpus jebkādas kastas — šodien ir augstākie no augstākiem, jo karaliskās dzimtas piederīgam tagad neklājas precēt citu sievieti kā tikai verdzeni!"

„Un tava sieva?" jautāja Tarzans. ,.Vai tu tāpat sagūstīji to kapā ar citu pilsētu?"

„Man nav sievas," atteica Komodoflorensals. ,.Mēs pašlaik gatavojamies karam ar Veltoptisma- ku, kūpas karaļa meita, pēc turienes vergu nostāstiem, ir skaistākā sieviete visā pasaulē. Viņu sauc Džanzaru un tā kā viņa man nav rada, tad tā ir piemērota sieva Adendrohāka dēlam."

,.Kā tu zini, ka viņa tev nav rada?" jautāja pērtiķa cilvēks.

,.Mēs glabājam Veltoptismakas un dažu citu tuvāko pilsētu karalisko dzimtu radu rakstus tikpat rūpīgi kā mūsu pašu," atbildēja Komodoflorensals.

,,Ziņas mēs saņemam no gūstekņiem; parasti no tiem, ko mūsu tautieši izraugās laulībām.

„Kopš vairākām paaudzēm Veltoptismakas karaļiem nav laimējies dabūt sev kādu no mūsu princesēm nedz ar ieročiem nedz ar viltu, lai gan tie nekad nav mitējušies to mēģināt; tādēļ viņi bijuši spiesti meklēt sev dzīves biedres citās, bieži vien ļoti attālās pilsētās.

«Tagadējais Veltoptismakas karalis, Elkomoel- hago, princeses Džanzaras tēvs, ņēmis sev sievu, princeses māti, no kādas ļoti tālas pilsētas, kas nekad vēl, vismaz vēsturiskos laikos, nav ņēmusi vergus no Trohanadalmakas; tāpat arī mūsu kapavlri nav bijuši tanī pilsētā, ciktālu vien sniedzas mūsu tautas atmiņa. Tā tad Džanzara man būs visai piemērota sieva."

„Bet — ja nu jūs viens otram nepatiktu?" jautāja Tarzans.

Komodoflorensals paraustīja plecus. „Viņa man dzemdēs dēlu, kas kādreiz būs Trohanadalmakas karalis," viņš atteica, „un tas ir viss, ko var prasīt."

Kamēr pilsēta gatavojās karagājienam pret Vel- toptismaku, Tarzanu bieži atstāja vienu. Ar neatslābstošu interesi viņš novēroja mazo cilvēciņu gaitas.

Te viņš lūkojās nebeidzamās vergu rindās, kas stiepa savas smagās nastas uz jauno celtni, kura auga ar gandrīz neticamu ātrumu; tad atkal viņš devās ārpus pilsētas, kur citi vergi ara auglīgo zemi ar maziem arkliem, ko vilka d i a d. e t i, mazās antilopes, kūpas šeit bija vienīgie mājlopi.

Pirmās un otrās paaudzes vergus vienmēr pavadīja apbruņoti karavīri, proti tādē], lai tie nemēģinātu aizbēgt vai sacelties, kā arī tādēļ, lai apsargātu viņus pret plēsīgiem zvēriem un ienaidniekiem, jo vergiem neļāva nēsāt ieročus un tā tad viņi nespētu aizstāvēties.

Pirmās un otrās paaudzes vergus viegli varēja pazīt pēc gapās, zaļās tūnikas, kas bija viņu kastas vienīgais apģērbs; uz krūtīm un uz muguras tiem bija uzšūtas melnas zīmes, kas aprādīja verga dzimto pilsētu un viņa tagadējo īpašnieku. Visi vergi, kas bija nodarbināti valsts darbos, piederēja karalim Adendrohākam, bet uz laukiem daudziem pilsoņiem bija savi vergi.

Pa pilsētu staigāja savās darīšanās tūkstošiem vergu baltās tūnikās. Viņi uzraudzīja zemāko kastu vergus viņu smagajos darbos, piekopa savus arodus un pārdeva savas preces pilnīgā brīvībā; tomēr, tāpat kā citi vergi, viņi valkāja tikai vienu apģērbu un rupjas sandāles, kas abām šķirām bija tās pašas; bet uz krūtīm un uz muguras viņiem bija tikai viņu kungu emblēmas, sarkanā krāsā; tādas pašas bija arī otrās paaudzes vergiem, kas valkāja zaļas tūnikas; viņi jau bija pilsētā dzimuši un skaitījās par tās iedzīvotājiem.

Augstāko kastu vergiem bija arī citas, sīkākas zīmes uz viena vai abiem pleciem, vai arī uz piedurknes. Tās aprādīja nēsātāja nodarbi. Zirgu puisis, sulainis, majordoms, virtuvnieks, frizieris, zeltkalis, podnieks — no pirmā acu uzmetiena varēja pateikt, kāds tam arods; un katrs ar miesu un dvēseli piederēja savam kungam, kam bija jāuztur un jāģērbj šie vergi, kuļ-u darba augļi piederēja vienīgi viņam.

Ja kāda karavīru dzimta pārtika no skaistu zelta un sudraba rotu pārdošanas saviem bagātiem tautiešiem, tad visi tās arodpratēji vergi, izņemot mājas kalpotājus, strādāja zeltkaļa darbus. Cita dzimta varēja nodoties zemkopībai, cita atkal diadetu audzēšanai, bet visus darbus veica vergi, izņemot vienīgi diadetu apjāšanu, jo šo nodarbi nevien neuzskatīja par necienīgu, bet taisni otrādi — par sevišķi piemērotu dižciltīgiem ļaudīm. Pat karaļa dēls pats apjāja savus diadetus.

Bezrūpīga skatītāja lomā Tarzans pavadīja savas dienas. Kad viņš jautāja, vai esot kāda iespēja aiziet no šīs dīvainās, ērkšķu krūmiem apžogotās zemes, viņam vienmēr atbildēja, ka iekļūt ērkšķu mezā esot tīrais nieks, bet, tā kā tas aizsniedzoties līdz galējām pasaules robežām, tad tam nebūtu nekādas nozīmes. Pigmeju priekšstats par pasauli aprobežojās ar to, ko viņi varēja redzēt — un tā bija kalnu, ieleju un mežu zeme, ko ielenca ērkšķu koki.

Viņu auguma būtnēm tiešām bija viegli iekļūt šai ērkšķu mežā, bet Tarzana augums bija citāds. Tomēr viņš nekad nebeidza domāt par aiziešanu, lai gan sevišķi nesteigdamies, jo minunieši viņam rādījās ļoti interesanti, un savā tagadējā primitīvā gara stāvoklī viņam,patika bezbēdīgi slinkot Trohanadal- makā.

Bet tad pēkšņi nāca pārmaiņa; kāda rīta agrumā, kad austrumos tikko manāmi sārtojās pirmie ausmas stari.

Karš

Alaļu zēns, Pirmās sievietes dēls, klejoja pa mežu, meklēdams pērtiķa cilvēku, vienīgo būtni, kas jebkad bija modinājusi viņa mežonīgās krūtīs kādas siltākas jūtas; bet viņš to neatrada. Totiesu viņš satika divus savas sugas vīriešus, un visi trīs sāka kopā iet medībās, šie vājie radījumi dažreiz mēdza biedroties.

Viņa jaunie paziņas nelikās nemaz ievērojam viņa dīvānos ieročus — abiem pilnīgi pietika ar rungu un ar akmens nazi. Reizēm viņi noķēra kādu grauzēju sugas dzīvnieku; sūnā un koku spraugās tie atrada daudz kāpuru un kukaiņu. Pa lielākai tiesai viņi tomēr pārtika no augļiem un riekstiem.

Ne jau tā Pirmās sievietes dēls. Viņš atnesa daudz putnu un šad tad arī kādu antilopi, jo ar katru dienu tas arvien vairāk ievingrinājās loka un šķēpa lietošanā; un tā kā viņš bieži vien atnesa vairāk, nekā pats varēja apēst, un atstāja pārējo saviem biedriem, tad viņi piekļāvās tam uz visiem laikiem, vai vismaz līdz tam laikam, kad kāda drausmīga sieviete izjauktu viņu idillisko dzīvi un aizstieptu vienu no viņiem uz savu alu.

Savā kūtrā un stulbā prātā viņi gan mazliet brīnījās par viņu, jo tas likās esam citāds nekā viņi paši un citi vīrieši. Viņš turēja galvu augstāk un viņa skats bija daudz noteiktāks un drošāks.

Arī solis tam nebija tik piesardzīgs, bet varbūt viņi tomēr smējās, domādami par to neatvairāmo bridi, kad viena no viņu negantām, spalvainām sievietēm uzbruks tam ar savu rungu, un, aiz matiem saķērusi, aizstieps viņu mežā.

Un kādā dienā tas ari notika, vismaz pa daļai: '.ādā klajumiņā meža vidū viņi ieraudzīja milzīgu sievieti. Abi Pirmās sievietes dēla biedri metās prom; tad, sasnieguši drošu vietu meža biezoknī, viņi apstājās un paskatījās, vai sieviete viņiem dzenas pakaļ, un kas noticis ar viņu biedru.

Viņi varēja priecāties, jo alaliete tiem nesekoja; bet cik gan liels bija viņu apjukums, kad tie redzēja, ka viņu pavadonis nebija aizbēdzis, bet gan stājies sievietei pretim un māja viņai, lai tā aizejot, ja negribot mirt! Tādu muļķību! Viņš laikam bija piedzimis bez smadzenēm.

Viņiem nenāca prātā, ka tā varēja būt drosme. Drosme bija sieviešu darīšana; vīrietis dzīvoja bēgdams no briesmām un no savas sugas sievietēm.

Bet viņi tām bija pateicīgi, jo ar savu pārdrošību viņš to? abus bija izglābis: sieviete taču paņem . ndzi tika' vienu, un tas viens protams būs viņš, kas tik m iļķīgi izaicina viņu uz cīņu.

Sieviete, kas nebija apradusi ar tādu nekaunību no vīreļu puses, bija pārsteigta un taisnīgu dusmu 7->s rņemta. Pārsteigums lika tai apstāties divdesmit ^o]us no jau ekļa; dusmas lika tai ķerties pie metamā akmens. Bet nu viņas liktenis bija izšķirts.

Pirmās sie ietes dēls, uzlicis bultu uz loka, negaidīja, ko viņ; darīs; tikko viņas pirksti sāka atraisīt spalvoto akmeni 110 jostas siksniņas, viņš pievilka bultu pie vaiga un nolaida to.

Viņa biedri no savas slēptuves redzēja alaiieti saviebjam seju sāpju krampjos; trakās dusmās satvērusi kādu spalvotu vālīti, kas izcēlās no tās krūtīm, viņa saļima un izstiepās gar zemi; kādu bridi viņa vēl raustījās, tad aizmiga mūžīgā mierā.

Kad Pirmās sievietes dēls piegāja savam upurim klāt un izrāva tai bultu no krūtīm, abi novērotāji iznāca no savas patveršanās vietas; apjukuši viņi ar neticīgu skatu lūkojās nedzīvā ķermenī, tad aikal godbijīgi raudzījās uz savu biedru.

Apskatījuši loku un bultas, viņi atkal vēroja brūci alalietes krūtīs. Tas viss bija pārāk dīvaini.

Un Pirmās sievietes dēls? Lepni paceltu galvu, izgāztām krūtīm, viņš stāvēja klāt. Nekad vēl neviens alalietis nebija juties varoņa lomā.

Bet viņš gribēja rādīt abiem vēl ko citu. Saķēris sievietes ķermeni, viņš to atstiepa pie tuvākā koka un pieslēja to sēdus pie koka stumbra. Tad, atgājis kādas divdesmit pēdas nost, viņš pamāja biedriem, lai skatoties, pacēla savu smago šķēpu un raidīja to šai nesen vēl dzīvajā mērķī; šķēps izdū- rās tam cauri un iedūrās kokā.

Abi alaļi bija ārkārtīgi uztraukti. Viens no tiem gribēja atkārtot šo brīnumdarbu; kad viņš netrāpīja, viņa biedrs arī mēģināja to pašu. Pēc tam abi gribēja pavingrināties šaušanā.

Vairākas stundas visi trīs palika pie sava drausmīgā mērķa, līdz kamēr izsalkums pamudināja tos aiziet; bet Pirmās sievietes dēlam bija jāapsolās saviem biedriem, ka viņš iemācīšot tos taisīt tādus pašus ieročus.

Tas bija ārkārtīgs notikums alaļu vēsturē; bet šie trīs to apzinājās tikpat maz kā simtām alaļu sieviešu, kas pārnāca savās alās un nemaz nenojauda, kādu triecienu viņu virskundzība bija dabūjusi no j;.unā dumpinieka.

Tanī pašā laikā arī Tarzana dzīvē Trohanadal- makā notika pēkšņas pārmaiņas un sākās notikumi, kam bija nepārredzamas un pilnīgi neticamas sekas.

Pērtiķa cilvēks gulēja uz zāļu cisām zem liela koka ārpus karaļa Adendroāka pilsētas. Ausma sārtoja debesis, kad Tarzans pēkšņi pamodās no savāda trokšņa, kas šķita nākam no zemes klēpja.

Troksnis bija tik attāls un neskaidrs, ka mēs ar jums diez' vai būtu to uztvēruši, pat ja mums par to būtu ziņots; bet tas nelīdzinājās parastiem nakts trokšņiem, un ar to pietika, lai skārtu Tarzana apziņu pat miegā.

Pamodies viņš joprom uzmanīgi klausījās. Viņš zināja, ka dimdoņa nenāca vis no zemes klēpja, bet gan no virsas, ne visai tālu, un dzirdēja to ātri tuvojamies. Kādu brīdi viņš bija apjucis, tad pēkšņi saprata un uzlēca kājās.

Līdz karaļa pilij bija ap simt jardu. Pie dienvidu ieejas viņu apturēja mazs sargs.

„Ej ziņo tavam karalim," teica pērtiķa cilvēks, .,ka Tarzans dzird daudz diadetu aulekšojam uz Tro- hanadalmaku, un ka uz katra sēž ienaidnieka karavīrs."

Sargs pagriezās un sauca; no korridora tūlīt iznāca virsnieks ar dažiem kareivjiem. Tarzanu ieraugot, viņi apstājās.

„Kas noticis?" jautāja virsnieks.

„Karaļa viesis sakās dzirdam daudz diadetu tuvojamies," atteica sargs.

„No kurienes?" jautāja virsnieks Tarzanam.

„Kāju dimdoņa nāk no tās puses," atbildēja pērtiķa cilvēks un rādija uz rietumiem.

„Veltoptismakieši!" iesaucās virsnieks un pagriezās pret saviem pavadoņiem: „Ātrāk, uzmodiniet Trohanadalmaku — es brīdināšu karali!" Un viņš ieskrēja celtnē, kamēr citi steidzās ārā, lai uzmodinātu visu pilsētu.

Pēc neticami īsa laika sprīža Tarzans jau redzēja tūkstošiem kareivju plūstam no visām desmit celtnēm. No katras celtnes ziemeļu un dienvidu ieejas nāja jātnieki, no austrumu un rietumu ieejas kājnieki. Nebija nekādas drūzmēšanās; viss notika ar militāru noteiktību un acīmredzot pēc sīki izstrādāta apsardzības plāna.

Mazas jātnieku nodaļas aulekšus devās uz četrām debess pusēm; tie bija izlūki, kas vēdekļa veidā izvērtās ārpus celtnēm un drīzi ielenca visu pilsētu; zināmā attālumā tiem vajadzēja apstāties, un tad, ienaidniekam tuvojoties, atsteigties pilsētā ar ziņām.

Viņiem sekoja stiprākas jātnieku nodaļas, kas tāpat devās uz ziemeļiem un dienvidiem, uz austrumiem un rietumiem, lai ieņemtu pozicijas tieši aiz izlūku līnijas, šīs nodaļas bija pietiekoši stipras, lai aizkavētu ienaidnieka uzmākšanos; tas uzturēja sakarus ar galveniem jātnieku spēkiem, lai tie varētu laikā ierasties sevišķi apdraudētā vietā.

Un tad nāca galvenie jātnieku spēki, kas devās uz rietumiem, jo ienaidnieka uzbrukuma virziens šoreiz jau bija zināms; bet kājnieki, jaunām kolonnām arvien vēl nākot 110 celtnēm, tāpat devās uz visām debess pusēm četrās lielās nodaļās, 110 kuļ ām lielākā gāja uz rietumiem.

Priekšējās kājnieku nodaļas apstājās netālu 110 pilsētas, bet tie jātnieku un kājnieku spēki, kas pēdējie iznāca no celtnēm, novietojās to tuvumā, palikdami rezervē; tur palika arī karalis Adendro- hāks, lai no šīs centrālās vietas sekmīgāk vadītu pilsētas aizstāvēšanu.

Princis Komodoflorensals komandēja galveno jātnieku nodaļu, kam vajadzēja pirmai stāties ienaidniekam pretim. Tanī bija septiņi tūkstoši piecsimt jātnieku un tā novietojās divas jūdzes no pilsētas, pusjūdzes aiz jātnieku patruļas, kurā bija četri grupas, pa piecsimt vīru katrā, kas ieņēma pozicijas četrās debess pusēs.

Jātnieku izlūki, skaitā pieci simti, atkal novietojās pusjūdzes tālāk par patruļām, divisimt pēdu at- statēs, pilnīgi ielencot pilsētu trīs jūdžu attālumā. Iekšpus pilsētas palika rezervē piecpadsmit tūkstoš jātnieku.

Novērodams šo metodisko sagatavošanās gaitu, Tarzans arvien vairāk apbrīnoja mazos minuniešus. Viņš nedzirdēja ne kliedzienu, ne dziesmu, bet katra garāmnākošā karavīra sejā atspoguļojās jūsmīga pacilātība. Nevajadzēja ne kaujas saucienu, ne kapa dziesmu, lai uzmundrinātu vājos — jo vāju te nebija.

Troksnis, kas nāca no rietumiem, bija rimies. Acīmredzot, veltoptismakiešu izlūki bija noskaidrojuši, ka pilsēta neļausies pārsteigties. Vai viņi tagad domāja grozīt uzbrukuma plānu? Jeb galvenie spēki bija tikai apstājušies, lai nogaidītu izlūkošanas rezultātu?

Tarzans jautāja kādam virsniekam, vai ienaid nieks nebūšot pavisam atteicies no uzbrukuma pilsētai? Virsnieks smaidot papurināja galvu.

„Minunieši nekad neatsakās no uzbrukuma," viņš atteica.

Lūkodamies pilsētas desmit celtnēs, ko tagad apspīdēja uzlēcošās saules stari, Tarzans redzēja katra loga ambrazūrā vienu karavīru, kam blakus gulēja liels sainis īsu šķēpu, bet aiz viņa vesela kaudze mazu akmeņu. Pērtiķa cilvēks pasmaidīja.

„Viņi neko neaizmirst," viņš sevi nodomāja. „Bet vergi akmeņlauztuvēs? Ko tie darīs? Vai viņi nesacelsies pret saviem kungiem lai izmantotu ienaidnieka uzbrukumu bēgšanai?" Viņš atkal griezās pie virsnieka un jautāja tam to pašu.

Virsnieks pagriezās un rādīja uz tuvāko akmeņlauztuvi. Tarzans ieraudzīja simtiem vergu baltās tunikās, kas virsnieku vadībā krāva klinšu gabalus. Uz šķēpiem atspiedušies, blakus stāvēja vesela nodaļa kājnieku.

„Tur iekšā nocietinājusies otra karavīru nodaļa," paskaidroja virsnieks Tarzanam. „Ja arī ienaidnieks iebruks pilsētā un iedzīs šo ārējo sardzi celtnēs vai iznīcinās to, vai saņems to gūstā, tad iekšējā sardze vēl var aizturēt veselu armiju, jo tai uzbrukt var tikai pa vienam cilvēkam. Tā tad mūsu vergi ir drošībā, ja vien pilsēta nepadosies, un tas vēl nevienai Minunijas pilsētai līdz šim nav gadījies.

,.Lielākais, uz ko velloptismakieši tagad var cerēt, ir — saņemt pāris gūstekņus, bet tikpat daudz gūstekņu bez šaubām kritīs arī mūsu rokās. Ja viņi mūs būtu pārsteiguši, tad varbūt viņi būtu iebrukuši kādā celtnē un aizlaidušies ar nolaupītām sievietēm un mantām."

„Bet tagad mūsu spēki tik labi novietoti, ka nez' vai pat ļoti liels pārspēks varētu nopietni apdraudēt mūsu pilsētu. Es pat šaubos vai kājniekiem nāksies cīnīties."

..Kur viņi novietoti?" jautāja Tarzans.

„Pieci tūkstoši novietoti celtņu logos," atteica virsnieks; ,.pieci tūkstoši paliek rezervē un no tiem dažas nodaļas norīkotas akmeņlauztuvju apsargāšanai. Vienu jūdzi no pilsētas stāv četras citas jātnieku nodaļas; austrumos, ziemeļos un dienvidos pa tūkstoš vīru, bet rietumos, kur gaidāms ienaidnieka uzbrukums, septiņi tūkstoši."

,.Tā tad tu domā, ka pašā pilsētā kaujas nebūs?" jautāja Tarzans.

„Nē. Laimīgi ir tie, kas iedalīti jātniekos viņiem daudzmaz būs jācīnās. Es šaubos vai kādam kājniekam maz nāksies izvilkt zobenu vai raidīt šķēpu; bet tā jau tas parasti notiek — cīnīties vienmēr nākas jātniekiem."

„Tā tad tu jūties nelaimīgs, ka neesi iedalīts kādā jātnieku vienībā. Vai tevi nevar pārcelt?

..Mums jānodien savs laiks abās ieroču šķirās pēc kārtas," paskaidroja virsnieks. ,.Mēs visi esam jātnieki, bet pilsētas apsardzībai mūs iedala uz četri mēnešiem kājniekos, tad atkal uz pieci mēnešiem jātniekos" (attiecīgais apzīmējums viņa valodā bija d i a d e t a x); ,.katru jauna mēness nakti pieci tūkstoši vīru pāriet no vienas šķiras otrā."

Tarzans pagriezās un paskatījās rietumos. Viņš labi redzēja tuvākās karaspēka nodaļas. Arī galvenos jātnieku spēkus, divi jūdzes aiz pilsētas, viņš vēl varēja saredzēt, jo to bija tik daudz; bet izlūku nodaļas nemaz nebija saredzamas.

Uz sava šķēpa atspiedies viņš vēroja šo ainu, ko neviens viņa rases cilvēks ne mūžam vēl nebija redzējis; redzot mazo cilvēku nopietnību, viņam neviļus ienāca prātā, ka viņa pasaulē karaspēku bieži vien sapulcē daudz mazāk svarīgiem nolūkiem, nekā šeit, kur mazie Adendrohāka karavīri, pulks pēc pulka, nāca aizstāvēt savu pilsētu un savas mājas.

Kad pēdējie aizsedzes pulki bija atstājuši pil- sētUv Tarzans piegāja klāt Adendrohākam, kas vairāku augstu virsnieku ielenkts sēdēja uz sava dia- deta. Karalis bija ģērbies ādas tērpā, ko greznoja daudzas zelta ripiņas.

Ap viduci tam bija plata ādas josta ar trim zelta sprādzēm. Pie šīs jostas kapājās viņa rapieris un nazis, kuru makstis bija kupli izrotātas ar zeltu un citiem metalliem, ļoti sarežģītā un skaistā veidā.

Kāju stilbi bija aizsargāti ar ādas getrām, kas sniedzās līdz ceļgaliem, bet rokas ar metalla uzročiem, kas apsedza tās gandrīz līdz elkoņiem. Kājās tam bija stipras sandales ar zelta gredzeniem. Galvu apsedza cieši pieguļoša ādas kaska.

Kad Tarzans apstājās viņa priekšā, karalis viņu draudzīgi sveica. „Sargu virsnieks man ziņoja, ka tu pirmais pamanīji veltoptismakiešu tuvošanos. Atkal tu esi izpelnījies lielu pateicību no Trohanadalmakas tautas. Kā lai mēs tev pateicamies?"

Tarzans noliedzoši pamāja ar roku. „Tu man neko neesi parādā, Trohanadalmakas karali," viņš atteica. ..Dāvini man savu draudzību un ļauj man pievienoties tavam dižciltīgajam dēlam; tad es bušu tas, kam būs jāpateicas tev."

„Līdz kamēr nāve mani aiznesīs, es vienmēr būšu tavs draugs, Tarzan," žēlīgi atbildēja karalis. ,.Ej kur vien vēlies, un es nebrīnos, ka tu esi izvēlējies kaujas lauku."

Tā bija pirmā reize, ka kāds minunietis viņu sauca īstā vārdā. Līdz šim viņu vienmēr bija saukuši Prinča Glābēju, Karaļa Viesi, Meža Milzi un līdzīgos nepersoniskos vārdos. Minunieši uzskata cilvēka vārdu par tā svēto īpašumu, ko drīkst lietot vienīgi izredzēti draugi un ģimenes locekļi. Saukdams viņu ,.Tarzan", karalis Adendrohāks ar to apliecināja viņam savu visciešāko personīgo draudzību.

Pērtiķa cilvēks dziļi palocīdamies izteica savu atzinību. „Adendrohāka draudzība ir svēts gods, kas pacilā to, kam tas parādīts. Es to glabāšu visu mūžu kā manu visdārgāko mantu," viņš teica klusā balsī; un tā nebija nekāda salkana jūtelība no Džungļu Valdnieka puses. Viņš jau sen apbrīnoja šo mazo tautu, un pret Adendrohāku viņš juta dziļu personīgu cienību.

Kopš viņš bija iemācījies viņu valodu, viņš nekad nebeidza apjautāties par šo ļaužu parašām un tikumiem; izrādījās, ka Adendrohāka personība bija tik nesaraujami saistīta ar katra viņa pavalstnieka dzīvi, ka visās atbildēs, ko Tarzans saņēma uz saviem jautājumiem, spīdēja cauri karaļa slava.

Adendrohāks ar redzamu patiku uzņēma Tarzana vārdus, un tad pērtiķa cilvēks atsveicinājās un devās uz fronti. Pa ceļam viņš nolauza kādu lapotu zaru, jo viņam nāca prātā, ka šāds ierocis varētu labi noderēt pret minuniešiem, un šai dienā vajadzēja sagatavoties visām varbūtībām.

Tikko viņš bija pagājis garām priekšējām kājnieku nodaļām, viņš redzēja kādu kurjeru trakā steigā aizjoņojam viņam garām uz pilsētu. Tarzans vērīgi palūkojās uz priekšu, bet nevarēja saredzēt nekā tāda, kas liecinātu, ka tur notiek kauja; un kad viņš panāca galvenos jātnieku spēkus, tur arvien vēl no ienaidnieka nebija ne vēsts.

Princis Komodoflorensals silti sasveicinājās ar viņu un mazliet izbrīnījies paskatījās zarā, ko Tarzans nesa uz pleca.

„Kas jauns?" jautāja Tarzans.

„Es nupat aizsūtīju ziņnesi pie karaļa," atteica princis, „lai viņam ziņotu, ka mūsu izlūki nākuši sakaros ar ienaidnieku, tas ir, pēc mūsu domām ar veltoptismakiešu izlūkiem. Stipra patruļa pārrāva ienaidnieka izlūku līniju un viens drosmīgs kareivis paguva pat nokļūt Gartolas kalna virsotnē, no kurienes viņš ieraudzīja visus ienaidnieka spēkus pulcējamies uzbrukumam. Viņš stāsta, ka tur kādi divdesmit vai trīsdesmit tūkstoši."

Tikko Komodoflorensals beidza runāt, viņi izdzirda kādu dārdoņu atskanam no rietumu puses.

„Viņi nāk!" teica princis.

Pārspēks uzveic

Skā, sēdēdams uz nobeigtā Gorgo raga, piepeši pamanīja kādu kustību tuvējā biezoknī. Galvu pagriezis, viņš ieraudzīja lauveni Saboru, kas iznāca no lapotnes un lēnām devās uz viņa pusi.

Skā neizbijās. Viņš aizlaidīsies, bet gluži cienīgi. Viņš pietupās, lai uzlēktu augšā un izplēta savus lielos spārnus.

Bet maitas ērglis Skā nepaguva pacelties. Kaut kas bija apķēries viņam ap kaklu un nelaida viņu vaļā. Viņš atkal uzlēca kājās un ar joni mēģināja aizlidot. Bet atkal viņš netika ne no vietas.

Tagad Skā šausmīgi izbijās. Ienīstais bimbulis, kas tik ilgi jau karājās tam ap kaklu, noturēja viņu pie zemes — zelta ķēdītes cilpa bija apmetusies ap bifeļa Gorgo ragu. Skā bija nokļuvis slazdā.

Viņš raustījās, spārnus sizdams. Sabora apstājās, skatīdamās viņa trakos lēcienos. Nekad vēl Skā nebija tik dīvaini uzvedies. Bet lauvas ir jūtīgi, temperamentīgi dzīvnieki; tādēļ Sabora bija nevien pārsteigta, bet gandrīz jau sabiedēta.

Kādu brīdi viņa vēl novēroja viņa ālēšanos, tad pagriezās un aizzagās krūmos, šad tad pagriezdamās un rūkdama, it kā lai teiktu: „Uzbrūc man, ja tev pietiek drosmes!" Bet Skā nemaz nedomāja viņai uzbrukt. Nekad vairs maitas ērglis Skā nevarēs nevienam uzbrukt.

..Viņi nāk! Viņi nāk!" sauca Trohanadalmakas princis.

Paskatījies ciņainā klājumā uz ienaidnieka pusi, Tarzans tagad jau ieraudzīja veltoptismakiešus uz priekšu virzāmies.

,.Mūsu izlūki atkāpjas," viņš ziņoja Komodolflo- rensalam.

..Vai vari redzēt ienaidnieku?" jautāja princis.

,.Jā."

..Saki man, kā viņi kustas."

„Viņi virzās uz priekšu vairākās garās līnijās, izvēršoties plašā frontē," atteica pērtiķa cilvēks. ..Mūsu izlūki atgriežas pie sava priekšpulka, kas acīmredzot gatavojas ienaidniekam turēties pretī. Bet to satrieks — ja ne pirmā ienaidnieka rinda, tad nākošās."

Komodoflorensals nodeva īsu komandu. Tūkstoš jātnieku aizjoņoja uz priekšu, dzīdami savus diadetus, kas veica seši vai pat septiņi pēdas vienā lēcienā. Pa ceļam izvērsdamies, viņi devās uz priekšpozicijām.

Otrā tūkstoš vīru nodaļa ātri aizjāja pa labi, trešā pa kreisi no jātnieku priekšpulka pozicijām, jo Tarzans ziņoja, ka ienaidnieks nupat sadalījies divās grupās, lai ielenktu Trohanadalmakas jātnieku spēkus no abām pusēm.

,.Viņu nodoms ir saņemt vairāk gūstekņu," teica princis Tarzanam.

„Otrā un trešā līnija izvērtušās ap centru un nāk taisni mums virsū," sacīja Tarzans. „Tagad viņi sasnieguši mūsu priekšpozicijas; mūsējie virzās tiem līdz, s,īvi uzbrukdami ar rapieriem."

Komodoflorensals sūtīja ziņnešus uz aizmuguri.

,.Tas ir mūsu cīņas veids," viņš teica, it kā gribēdams paskaidrot priekšējo spēku rīcību. „Tev jau laiks atgriezties atpakaļ, citādi ienaidnieks pēc kāda brīža tevi ielenks. Kad tie mūs sasniegs, mēs tāpat pagriezīsimies un uzsāksim tuvcīņu, virzoties ienaidniekam līdzi uz pilsētu.

,.Ja viņi arvien vēl domā iebrukt pilsētā, tad kauja vairāk līdzināsies sacīkstes skrējienam, jo tādā steigā nevarēs nopietni cīnīties; bet ja viņi no tāda nodoma atteikušies un domā tikai saņemt vairāk gūstekņu, tad mums būs sīva cīņa, līdz kamēr sasniegsim mūsu kājnieku pozicijas; tālāk viņi laikam gan netiks.

..Sava skaitliskā pārsvara dēļ viņi saņems dažus gūstekņus, bet ari mēs kādus saņemsim. Bet tagad ātrāk! tev jāatgriežas pilsētā, ja vien jau nav par vēlu."

..Es domāju palikt šeit," atteica pērtiķa cilvēks.

„Bet viņi tevi sagūstīs, vai ari nonāvēs."

Pērtiķu Tarzans smaidīdams pavicināja savu lapoto zaru. ..Es viņu nebaidos," viņš atbildēja.

„Tas ir tādēļ, ka tu viņus nepazīsti," teica princis. „Tavs lielais augums tevi dara pārāk pašpaļāvīgu; bet atceries, ka tu esi tikai četrreiz lielāks par minunieti un viņu varbūt trīsdesmit tūkstoši."

Veltoptismakieši ātri tuvojās. Princim vairs nebija laika pierunāt Tarzanu, lai tas atkāptos; apbrīnodams šī dīvainā milža drosmi, viņš līdz ar to nožēloja viņa vieglprātību. Komodoflorensals labi ieredzēja savu viesi un ļoti gribēja to glābt, bet tagad viņam bija jāuzņemas sava karaspēka vadība, jo ienaidnieks jau gandrīz bija klāt.

Tarzans vēroja mazos cilvēkus tuvojamies. Uz saviem vingriem diadetiem jādami, viņi plūda pār ciņaino klajumu, rinda pēc rindas, atgādinādami Tarzanam okeana bangas. Atsevišķs piliens ir gluži nekaitīgs, bet no to neskaitāmā daudzuma rodas nežēlīgs un briesmīgs iznīcinātājs spēks. Pērtiķa cilvēks smaidot paskatījās savā zarā. Varbūt viņš tagad tomēr nožēloja savu pašpaļāvību.

Bet tagad visa viņa uzmanība bija pievērsusies kaujai, kas norisinājās pirmās divās līnijās. Plecu pie pleca ar veltoptismakiešiem jāja Adendrohāka izlūki un tie tūkstoš jātnieku, ko izsūtīja viņiem palīgā. Katrs sev bija izraudzījies kādu ienaidnieka jātnieku un pūlējās to notriekt no segliem; rapieri vien zibēja šinīs ārkārtīgi straujās divkaujās; bet dažkārt lietoja arī šķēpus, un ne bez panākumiem.

Daži diadeti, bez jātnieka palikuši, lēca uz priekšu, daži metās atpakaļ un sāņus, bieži vien nogāzdami citus zemē, kopā ar jātniekiem; bet vēl biežāk jātnieki uz saviem diadetiem pārlēca šiem sabiedētiem dzīvniekiem pāri. Minuniešu jāšanas māksla bija lieliska; ar pasakainu vieglumu viņi valdīja savus straujos diadetus.

Patlaban kāds jātnieks, augstu uzrāvis savu diadetu, no augšas iecirta savam pretiniekam ar rapieri pa galvu, notriecot viņu zemē; bet šai kaleido- skopiskā juceklī viss mistrojās kopā, un nu jau visa milzīgā masa nāca Tarzanam virsū.

Ar savu lapoto zaru viņš bija nodomājis slaucīt mazos cilvēkus nost no sava ceļa, bet tagad draugs un ienaidnieks bija tik sapinušies, ka viņš baidījās to darīt. Tā tad viņš pacēla zaru un gaidīja, kamēr pirmās rindas būtu aizjoņojušas viņam gājām, un viņam apkārt būtu vairs tikai Adendrohāka pretinieki; tad viņš varēs tos atsviest sāņus un apturēt viņu galveno spēku uzmākšanos.

Viņš redzēja pārsteigumu veltoptismakiešu sejās — pārsteigumu, bet ne bailes — un dzirdēja viņu kliedzienus, kad viens otrs paguva piejāt viņam klāt un iecirst ar rapieru kājās. Nu viņam jau vajadzēja aizstāvēties. Viņš sita apkārt ar savu zaru.

bet pirmās, samērā vaļējās rindas jau bija gaj-ām aizgājušas, un tagad veltoptismakiešu galvenie spēki ciešā masā drāzās viņam virsū.

Viņi nemēģināja viņam aizjāt garām ar likumu. Nepārtrauktās rindās viņi uzmācās savam titāniskam ienaidniekam. Viņa zars vairs nevarēja viņam derēt par ieroci. Nosviedis to zemē, lai aizkavētu pretinieku uzmākšanos, viņš sāka tos ķert kailām rokām, noraudams jātniekus no segliem un sviezdams tos citiem virsū. Bet viņi nāca un nāca.

Viņu diadeti veica kuru katru šķērsli. Viens jātnieks iedūra Tarzanam ar rapieri vēderā, tā ka viņš sagrīļojās un atlēca kādu soli atpakaļ. Citi atkal cirta viņam kājās un sāņos.

Kā adatas rapiej-i iedūrās viņa brūnajā ādā, līdz tas bija asinīm noplūdis no gūžām līdz pēdām, un arvien vēl tūkstošiem ienaidnieku traucās viņam klāt. Viņš nemaz nemēģināja lietot savus ieročus, jo tie viņam neko nevarētu līdzēt. Kailām rokām viņš grāva viņu rindas, bet katra notriekta ienaidnieka vietā nāca simts citu.

Viņš dusmīgi smīnēja, redzēdams, ka viņam, nesalīdzināmajam Tarzanam, Džungļu Valdniekam, tagad būs jāliecas šo mazo cilvēciņu priekšā, šo cilvēciņu, kas bija četrreiz mazāki par viņu. Viņš saprata, ka veltoptikmakieši viņu bija galīgi ielenkuši.

Trohanadalmakas karaspēks, cīnīdamies ar ienaidnieku, jāja ar to kopā, pretim septiņu tūkstošu kājnieku nodaļai, kas gaidīja ienaidnieka briesmīgo triecienu. Tarzans gribēja, kaut viņš varētu redzēt šo kauju, bet tagad par to jau nevarēja vairs ne domāt.

Atkal kāds jātnieks iedūra viņam vēderā un atkal viņš sagrīļojās. Pirms vēl viņš spētu atgūties, cits iedūra viņam tai pašā vietā; šoreiz viņš saļima un palika guļot; neskaitāmiem bariem, kā skudras, ienaidnieki traucās viņam pāri. Viņš mēģināja piecelties — un tad viss sajuka un viņš zaudēja samaņu.

Gūstā

Kad Pērtiķu Tarzans atguvās, viņš gulēja uz mālu klona kādā lielā istabā. Acis atvēris viņš redzēja. ka istaba bija labi apgaismota labi, bet ne pārāk spulgi — un ka viņš tanī nebija viens.

Vēlāk, kad viņš jau bija pilnīgi atguvis domu skaidrību, viņš ievēroja, ka istabā dega divas milzīgas sveces, kādas trīs pēdas caurmērā; lai gan pa daļai jau nokusušas, tās tomēr šķita mazākais piecu pēdu garas. Dakts katrai bija cilvēka rokas stilba resnumā; lai gan degdamas tāpat kā parastās sveces, tās tomēr nemaz nekūpēja, un griestu sijas virs svecēm nemaz nebija piekvēpinātas.

šīs augstākā mērā dīvainās sveces pirmās bija saistījušas j)ērtiķa cilvēka uzmanību, bet tagad viņa acis sāka lūkoties citos cilvēkos, kas atradās šai istabā. Tur bija ap simtu viņa auguma cilvēku, bet viņi bija ģērbušies un apbruņoti gluži tāpat kā mazie Trohanadalmakas un Veltoptismakas iemītnieki.

Uzacis saraucis Tarzans ilgi raudzījās viņos ciešu skatu. Kas viņi tādi? Kur viņš atrodas?

Lēnām atgūstot samaņu, viņš sajuta sāpes; rokas viņam bija smagas un notirpušas. Viņš mēģināja tās pakustināt, bet nu izrādījās, ka tās viņam bija cieši sasietas aiz muguras. Viņš pakustināja kājas — tās bija vaļā.

Beidzot, ar lielām pūlēm, jo viņš bija ārkārtīgi vājš, Tarzans uzcēlās sēdus un paskatījās apkārt. Istaba bija pilna ar kaļ-avīriem, kas izskatījās gluži līdzīgi mazajiem veltoptismakiešiem, bet augums tiem bija tāds pats kā normāliem cilvēkiem, un pati istaba bija milzīgi liela.

Uz grīdas stāvēja vairāki soli un galdi; cilvēki pa lielākai daļai vai nu sēdēja uz soliem vai arī gulēja izstiepušies uz cietā klona. Daži cilvēki staigāja ap viņiem un likās ar tiem kaut ko darām.

Tad Tarzans beidzot ievēroja, ka gandrīz vai visi šie cilvēki bija ievainoti, daudzi no tiem pat ļoti smagi. Tie, kas staigāja apkārt, acīmredzot kopa ievainotos; viņi bija ģērbušies baltās tūnikās, tāpat kā augstākās kastas vergi Trohanadalmakā. Bez ievainotiem un slimniek kopējiem tur bija vēl kādi seši apbruņoti karavīri, kas likās gluži veseli. Viens no tiem pirmais piegrieza vērību Tarzanam, kad tas bija paguvis uzcelties sēdus.

,.Ho!" viņš iesaucās. „Milzis ir atguvis samaņu", un šķērsām caur istabu piegāja klāt pērtiķa cilvēkam. Nostājies viņa priekšā, kājas plaši izplētis, viņš lūkojās Tarzanā ar ņirdzīgu smīnu sejā. „Tavs lielais augums tev maz ko līdzējis," viņš zobojās, „un tagad mēs esam tikpat lieli kā tu. Mēs arī esam milži, ko?" un viņš smiedamies pagriezās pret saviem biedriem, kas skaļi smējās tiem līdz.

Redzēdams, ka viņš ir gūsteknis, ienaidnieku apstāts, pērtiķa cilvēks sekoja raksturīgam meža zvēru piemēram — proti, viņš drūmi klusēja. Neko neatbildējis, tas palika sēžam, lūkodamies savos ienaidniekos ar vajāta zvēra nikno, nejēdzīgo skatu.

„Viņš ir mēms kā tās stulbās alu sievietes," teica kaj-avīrs saviem biedriem.

„Varbūt viņš ir no viņu sugas," sacīja cits.

.,Jā," pievienojās trešais, „varbut viņš ir tāds pats zertakololis."

„Bet viņu vīrieši visi ir gļēvuļi," atteica pirmais runātājs, „bet šis cīnījās kā īsts varonis."

„Jā, viņš cīnījās kailām rokām, līdz kamēr viņu notrieca zemē."

..Vajadzēja gan redzēt, kā viņš svieda gaisā dia- detus un jātniekus, it kā tie būtu mazi akmentiņi."

„Viņš nemaz nedomāja atkāpties, un visu laiku tikai smaidīja."

„Viņš neizskatās pēc zertakoloļu vīrieša; pajautā viņam, vai viņš tāds ir."

Pirmais kareivis griezās pie Tarzana ar jautājumu, bet pērtiķa cilvēks joprom tikai lūkojās viņos zvērojošām acīm.

..Viņš mani nesaprot," teica karavīrs. ..Es tomēr nedomāju, ka viņš būtu zertokololis. Bet kas viņš īsti ir, to es nezinu."

Viņš piegāja klāt un palūkojās Tarzana ievainojumos. „Tie jau drīz būs sadzijuši. Pēc kādas nedēļas viņš jau derēs par akmeņlauzi."

Viņi apkaisīja viņa ievainojumus ar kādu brūnu pulveri un atnesa viņam ēdienu un ūdeni un antilopes pienu. Tad, ievērojuši, ka rokas viņam bija piepampušas un zilas, viņi atnesa dzelzs ķēdi un piestiprināja vienu galu ar piekarināmu atslēgu pie viņa viduča, bet otru galu piekabināja pie gredzena, kas bija ietaisīts telpas sienā, un pēc tam pārgrieza virves, ar ko bija sasietas viņa rokas.

Domādami, ka viņš nesaprot viņu valodu, viņi atklāti sarunājās viņa klātbūtnē; bet tā kā viņu valoda gandrīz pilnīgi līdzinājās trohanadalmakiešu valodai, tad Tarzans saprata katru vārdu. Tādējādi viņš dabūja zināt, ka kauja pie Adendrohāka pilsētas nebija veikusies veltoptismakiešiem tik labi, kā to būtu vēlējies viņu karalis Elkomoelhago. Viņi bija zaudējuši daudz kritušu un gūstekņu, bet ienaidnieka zaudējumi bija daudz mazāki; arī gūstekņu viņi bija saņēmuši samērā maz, bet Elkomoelhago bija tanīs domās, ka Tarzana viena dēļ jau bijis vērts izcīnīt šo neilgo kapu.

Kā viņi bija varējuši pārvērsties viņa auguma cilvēkos, to Tarzans nevarēja saprast; un no visām viņu sarunām viņš tāpat nevarēja izlobīt nevienu norādījumu, kas palīdzētu viņam atrisināt šo noslēpumu. Bet neticamības kalngals bija sasniegts pēc dažām dienām, kad viņš korridorā, blakus savai istabai, ieraudzīja vairākus sava auguma karavīrus, kas visi jāja uz milzīgām antilopēm; bet pēc visa sava ārējā izskata tās bija karaliskas antilopes — un tā ir pati mazākā antilopju suga! Tarzans ieķēra pirkstus matos un nemēģināja vairs uzminēt šo dīvaino mīklu.

Viņa ievainojumi drīzi vien bija sadzijuši, tāpat kā veltoptismakiešiem. kas ārstējās viņam blakus; septītā dienā kādi seši kaj-avīri atnāca pēc viņa un noņēma viņam ķēdi, lai viņš varētu tiem sekot. Viņa sargi jau vairs nemēģināja viņu uzrunāt, domādami, ka viņš nesaprot viņu valodu un ka viņš tā tad ir tikpat mēms kā kāds alalis, jo viņi nevarēja iedomāties. ka pasaulē varētu būt kāda cita valoda kā tikai viņu paša. Bet kad viņu aizveda no istabas pa līkumotu korridoru, viņš saprata no sargu sarunas, ka viņu ved pie karaļa Elkomoelhago, kas bija izteicis vēlēšanos redzēt savu dīvaino gūstekni tiklīdz tas būs izveseļojies no saviem ievainojumiem.

Garais korridors, pa kupu tie gāja, bija apgaismots ar nišās novietotām mazām svecēm; bet gaisma plūda tanī arī no apgaismotām telpām, kuru durvis vērās uz korridoru. Vergi un karavīri divās nepārtrauktās rindās virzījās pa šo korridoru, un tāpat pa tiem, kas to krustoja.

Tur nāca augstākās kastas vergi baltās tunikās ar savu īpašnieku sarkanām emblēmām un savas nodarbes zīmēm; otras paaudzes vergi zaļās tunikās ar savu kungu pazīmēm melnā krāsā, uz krūtīm un uz muguras, un pirmās paaudzes vergi zaļās tunikās ar savas dzimtas pilsētas melnām emblēmām uz krūtīm un savu kungu emblēmām uz muguras. Tur nāca visu šķiru un pakāpju karavīri.

Otrā romāna beigas

Edgars Raiss Borrows

TARZANS UN SKUDRU cilvĒki

ROMĀNU SĒRIJA III.

No angļu valodas tulkojis Valdis Bāliņš

izdevmeclba „ populāra lektlra" rlga, grēcinieku iela nr. 25

Princese Džanzara

Jaunie un mazturīgie valkāja vienkāršus ādas tērpus; bagātiem tērpi bija dārgakmeņiem nosēti; abos virzienos lielā ātrumā jāja citi karavīri uz savām varenām antilopēm, kas joprom bija vislielākais brīnums, kādu vien Tarzans bija pieredzējis Veltop- tismakā.

Gar korridoru, līdzīgās atstarpēs, Tarzans redzēja kāpnes, kas veda uz augšējo stāvu; tā kā nevienas neveda uz leju, tad viņš secināja, ka atradās pašā zemākā stāvā. Viss konstrukcijas veids lika tam domāt, ka celtne līdzinājās tai, ko viņš bija redzējis būvējam Adendrohāka pilsētā; bet atceroties, ka šai celtnē uzturas viņa auguma ļaudis, viņš apjuka izbrīnā par tās milzīgajiem apmēriem.

Palielinot Adendrohāka celtni attiecīgajā proporcijā, tai vajadzētu būt astoņsimt astoņdesmit pēdu caurmērā un četrdesmit pēdu augstai, šķita gluži neticams, ka šāds celtniecības diždarbs būtu veicams ar tiem primitīviem līdzekļiem, kādi bija šo ļaužu rīcībā; tomēr Tarzans redzēja velvētos korri- dorus, no lieliem akmeņiem saliktās sienas un lielās istabas ar smagām griestu sijām un stiprām kolonnām — viss tāpat kā Trohanadalmakā, tikai daudz lielākos apmēros.

Kamēr viņa acis un domas kavējās pie šīm mīklām, viņa pavadoņi ieveda viņu citā korridorā, kas krustoja pirmo taisnā leņķī; tad pēkšņi apstājām pie kādas telpas ieejas, šai telpā gar sienām stiepās garas plauktu rindas, kas bija piekpautas visādiem izstrādājumiem. Tur bija sveces, lielas un mazas, visādos lielumos un veidos, kādus vien var iedomāties; tur bija bruņu cepures, jostas, sandales, tunikās; podi, krūzas, vāzes un tūkstošiem citu minu- niešu ikdienišķās dzīves piederumu, ar ko Tarzans bija daudzmaz iepazinies Trohanadalmakā.

Apstājoties, viens no kapavīriem sauca, lai kāds nāk ārā; tūlīt no telpas iznāca vergs baltā tūnikā.

„Zaļu tūniku šim trohanadalmakietim!" teica karavīrs.

„Kādas zīmes mugurā?" jautāja vergs.

„Viņa kungs ir Zoantrohāgo," kapavīrs atteica.

Vergs ātri pieskrēja pie kāda plaukta un paņēma no tā zaļu tūniku. No otra plaukta viņš paņēma divus lielus koka klučus, katrā no tiem bija iegriezta citāda zīme. Pārklājis tās ar kādu īpatu krāsu, viņš ielika tūnikā gludu dēli, nolika vienu kluci ar zīmējumu pret drēbi, uzsita vairākas reizes ar koka veseri un pēc tam atkārtoja šo paņēmienu ar otro kluci uz tūnikas otrās puses.

Kad viņš nodeva tērpu Tarzanam, lai tas to uzģērbtu, pērtiķa cilvēks redzēja krūšu un muguras pusē pa vienai melnai zīmei, bet tās izlasīt viņš neprata, — viņa izglītība vēl nebija tik tālu progresējusi.

Tad vergs viņam iedeva pāris sandaļu; kad Tarzans tās bija uzlicis kājās, karavīri atkal aizveda viņu tālāk pa korridoru, kas tagad strauji mainījās savā izskatā. Rupjās akmeņu sienas bija pārklātas ar apmetumu un greznotas ar krāsainiem gleznojumiem, kas lielāko tiesu attēloja kaujas un medību ainas. Gleznojumu malas bija izrotātas sarežģītiem rakstiem. Pārsvarā bija spilgtas krāsas. Visās dega raibas sveces.

Karavīru tērpi bija sevišķi grezni. Zaļās tunikās ģērbušos vergu gandrīz vairs negadījās redzēt. Turpretim augstākās kastas vergu baltās tūnikas bija darinātas no greznāka auduma un daudzi vergi nēsāja dārgakmeņu un smalkādas rotas.

Telpu greznums un spožums arvien pieauga, līdz kamēr Tarzans ar pavadoņiem pienāca pie masīvam zelta durvīm. Sargkareivji greznos tērpos apturēja viņus un jautāja pavades priekšniekiem, kādā lietā tie ieradušies.

.Izpildot karaļa pavēli mēs atvedām Zoantrohā- go vergu," atbildēja priekšnieks; milzi, kas sagū stīts pie Trohanadalmakas."

Sargkareivis pagriezās pret vienu no saviem biedriem. ,.Nodod karalim ziņojumu!" viņš teica.

Ziņnesim aizejot sargkareivji sāka skatīties Tarzanā un iztaujāt viņa pavadoņus, bet tie paši par viņu maz ko zināja; drīz atgriezās arī ziņnesis un teica, lai atnācējus tūlīt ielaižot pie karaļa. Smagās durvis plaši atvērās un Tarzans ieraudzīja sevi stāvam uz milzīgas zāles sliekšņa. Sienas tai sagājās pretējā galā, kur uz paaugstinājuma stāvēja tronis.

Griesti atbalstījās uz masīvām koka kolonnām. Griestu sijas un kolonnas bija izrotātas ar kokgrie zumiem, bet starp sijām griesti bija pārklāti ar apmetumu un greznoti krāšņām arabeskām spilgtās krāsās. Sienas līdz pusei bija pārklātas ar koka pa- nēļiem, otrā pusē ar gleznojumiem, kas attēloja zīmīgākos notikumus no Veltoptismakas pilsētas un tās karaļu vēstures.

Telpa bija tukša; tikai pie durvīm abpus troņa paaugstinājuma stāvēja divi karavīri; atnācējiem tuvojoties, viens no karavīriem rādīja uz durvīm, ko viņš apsargāja, un atgrūda tās plaši vaļā; aiz durvīm parādījās maza istaba, kur uz maziem soliem sēdēja kādi seši karavīri greznos tērpos.

Septītais sēdēja augstā atzveltnī un bungoja pirkstiem pa tā malām, klausīdamies pārējo sarunā; šad tad viņš iemeta pa vārdam, ko citi arvien uzņēma ar visdziļāko vērību. Ja viņš kļuva nopietns, viņi kļuva vēl nopietnāki; ja viņš smaidīja, tie skaļi smējās; ne uz acumirkli viņi nenolaida acis no viņa sejas, lai nepalaistu garām ne mazāko pārmaiņu viņa garastāvoklī.

Istabā iegājuši, Tarzana pavadoņi apstājās un palika klusējot, līdz kamēr atzveltnī sēdošajam cilvēkam labpatikās viņus ievērot; tad pavades priekšnieks nolaidās uz viena ceļgala, pacēla rokas augstu pār galvu, ar plaukstām uz priekšu, atgāzās atpakaļ un monotonā balsī teica savu sveicienu.

„Ak! Elkomoelhago, Veltoptismakas Karali, Visu Cilvēku Valdniek, Visa Radītā Kungs, Visu- gudrais, Visudrosmīgais, Visuslavenais! Tavu pavēli izpildot, mēs atvedām tev Zoantrohago vergu."

«Piecelies un atved vergu tuvāk," pavēlēja atzveltnī sēdošais un griezās pie saviem galminiekiem: „tas ir milzis, ko Zoantrohago atvedis no Trohanadalmakas."

«Mēs esam par viņu dzirdējuši, Visuslavenais,' tie atteica.

„Un par Zoantrohago derībām?" jautāja karalis.

„Arī par Zoantrohago derībām, Visugudrais," atbildēja viens no galminiekiem.

„Ko jūs par tām domājat?" jautāja Elkomoel- hago.

„To pašu, ko tu domā, Visu Cilvēku Valdniek," ātri atteica otrs.

„Un tas būtu…?" jautāja karalis.

Visi seši apjukuši paskatījās viens otrā. ,.Ko gan viņš domā?" nočukstēja tas, kas sēdēja vistālāk no Elkomoelhago; Iet viņa kaimiņš necerigi paraustīja plecus un palūkojās citā.

,.Kas tur bija, Gofolozo?" jautāja karalis. „Ko tu teici?"

„Es sacīju, ka Zoantrohago katrā ziņā zaudēs savas derības, ja viņš vispirms nav jautājis padomu mūsu dižajam un visugudrajam valdniekam," veikli atteica Gofolozo.

„Protams," teica karalis, ,.tev taisnība, Gofolozo. Zoantrohago gan jautāja man padomu. Es atklāju principu, kas šo lietu dara iespējamu. Es noteicu, kā izdarāmi pirmie mēģinājumi. Līdz šim panākumi ilguši tikai īsu laiku; bet mēs ticam, ka jaunā formula dos panākumus vismaz uz trīsdesmit deviņi mēnešiem — un taisni par to Zoantrohago ir saderējis ar Dalfastomalo. Ja viņam nelaimētos, tad viņš ir paspēlējis simts vērgus.."

«Brīnišķi!" iesaucās Gofolozo. «Svētīta ir mūsu tauta, kam ir tāds gudrs karalis kā Elkomoelhago."

„Jums daudz par ko jāpateicas, Gofolozo," piekrita karalis; Jbet nekas nevar salīdzināties ar tier.i panākumiem, ko mēs gūsim izvedot dzīvē manu principu, par ko nupat bija runa; tas, kas līdz šim panākts, tas vēl nav nekas, — bet mēs strādājam! Pienāks diena, kad Zoantrohago dabūs no manis formulu, kas radīs apvērsumu visā Minunijā - un tad mēs ar simt cilvēkiem iekarosim visu pasauli!"

Te Elkomoelhago pēkšņi piegrieza vērību zaļā tūnikā tērptajam vergam, kas stāvēja viņa priekšā. Dažas minītes viņš klusēdams lūkojās viņā.

,.No kādas pilsētas tu atnāci?" jautāja karalis

«Ak, Visuslavenais Elkomoelhago," teica pava- des priekšnieks, „šim nabaga nelgām nav valodas."

„Vai viņam kautmaz ir balss?" jautāja karalis.

„Līdz šim viņš nav raidījis nevienu skaņu, Cilvēku Kungs," atteica karavirs.

„Viņš ir zertakololis," atzina Elkomoelhago. „Kas par muļķīgu uztraukumu šāda zema, runāt nepratēja radījuma dēļ!"

«Redziet!" iesaucās Gofolozo, „cik ātri un nemaldīgi gudrības tēvs noskārš visas lietas, izdibinādams un atsegdams visdziļākos noslēpumus! Vai nav brīnišķi?"

..Tagad, kad Zinātnes Saule ir uzspīdējusi, pats muļķīgākais var redzēt, ka šis radījums tiešām ir zertakololis!" izsaucās kāds cits no karaļa galminiekiem. „Cik vientiesīgi, cik stulbi mēs esam! Kas gan ar mums notiktu bez Visugudrā gaišā prāta!"

Elkomoelhago cieši raudzījās Tarzanā, likdamies nemaz nedzirdējis savu galminieku glaimus. Tad viņš atkal sāka runāt.

„Viņam nav zertakoloļa sejas vaibsti," viņš domīgi teica. „Paskataties viņa ausīs. Ne ausis, ne mati viņam nav tādi, kā šiem mēmajiem. Arī ķermenis tam citāds, un galva tam veidota zināšanu krāšanai un prāta darbībai. Nē, viņš nevar būt nekāds zertakololis."

«Brīnišķi!" iesaucās Gofolozo. „Vai tad es jums neteicu! Mūsu karalim Elkomoelhago vienmēr taisnība."

«Vismuļķīgākie no mums var viegli redzēt, ka viņš nav zertakololis — tik skaidri to pierādījis karaļa dievišķais prāts!" iesaucās otrs galminieks.

Šai bridi pretējās durvīs parādījās kāds kapar vīrs.

«Ak, Elkomoelhago, Veltoptismakas karali," viņš teica, «tava meita, princese Džanzara, ir atnā kusi, lai redzētu dīvaino vergu, ko Zoantrohago atveda no Trohanadalmakas. Viņa lūdz karalisko atļauju, lai ienāktu šeit."

Elkomoelhago pamāja ar galvu. «Atvedi princesi pie manis," viņš pavēlēja.

Princese likās gaidījusi tieši aiz durvīm, jo tikko karalis bija teicis šos vārdus, viņa jau parādījās uz sliekšņa divu jaunu sieviešu pavadībā, aiz kurām vēl nāca daži karavīri. Viņai ienākot, visi galminieki piecēlās, vienīgi karalis palika sēdot.

„Nāc iekšā, Džanzara," viņš teica, „un palūkojies šai dīvainajā milzī, par ko Veltoptismakā runā vairāk nekā par Veltoptismakas karali."

Princese nāca šķērsām caur istabu un apstājās taisni pērtiķa cilvēka priekšā, kas arvien vēl stāvēja, rokas uz savām platām krūtīm sakrustojis, ar pilnīgas vienaldzības izteiksmi sejā. Princesei tuvojoties, viņš tai uzmeta skatu un redzēja, ka tā bija loti skaista, jauna sieviete. Atskaitot dažas sievietes, ko viņš tikai iztālēm bija redzējis Trohanadalmakā, tā bija pirmā minuniete, ko Tarzanam nācās redzēt.

Sejas vaibsti viņai bija nevainojami pareizi; mīkstie tumšie mati sakārtoti zem greznas, dārgakmeņiem nosētas diadēmas; gaišā āda maigāka par firsiķi. Tērpusies viņa bija baltā, kā jau klājas jaunavīgai princesei sava ķēniššķlgā tēva pilī; smalka auduma tērps taisnās un vienkāršās līnijās krita uz daiļajām kājām.

Tarzans paskatījās viņai acīs. Tās bija pelēkas, bet viņu smago skropstu ēna padarīja tās tumšākas. Viņš mēģināja no acīm izdibināt viņas raksturu, jo tā bija tā jaunava, ko viņa draugs Komodoflorensals cerēja kādreiz apprecēt un padarīt par Trohanadalmakas karalieni; tādēļ viņa interesēja Tarzanu. Pēkšņi viņa sarauca savas skaistās uzacis.

,.Kas ir ar šo zvēru?" iesaucās princese. „Vai viņš no koka?"

„Viņš nerunā un nesaprot nevienu valodu," paskaidroja viņas tēvs. „Kopš viņu sagūstījuši, viņš vēl nav raidījis savām lūpām pāri nevienu skaņu."

„Viņš ir nikns, nejauks zvērs," teica princese. „Es deru, ka likšu viņam raidīt kādu skaņu, un pat tūlīt," — un, satvērusi tievu zobenu, kas karājās viņai pie jostas, viņa iedūra to Tarzanam rokā. Tik ātri viņa to izdarīja, ka visi bija apjukuši; bet Džungļu Valdnieks bija sapratis viņas vārdus ur. neļāvās pārsteigties.

Viņš nevarēja atvairīt dūrienu, bet varēja gan nedot viņai to gandarījumu, ko tā sagaidīja no sava nežēlīgā mēģinājuma: neviena skaņa nenāca pāri viņa lūpām. Varbūt viņa būtu dūrusi vēlreiz, jo tagad tā bija ļoti nikna, bet viņas tēvs lika tai rimties.

,.Pietiek, Džanzara!" viņš iesaucās. „Mēs negribam, lai kāds dara pāri šim vergam, jo viņš izraudzīts kādam mēģinājumam, kam ir liela nozīme Veltoptismakas nākotnei."

„Viņš iedrošinājies man skatīties acīs," kliedza princese, „un atteicies runāt, lai gan zinādama, ka tas man darīs prieku! Viņu vajadzētu nosist!"

„Viņš nav tavs, lai viņu nosistu," atteica karalis. „Viņa kungs ir Zoantrohago."

,.Es viņu nopirkšu," atbildēja princese un pagriezās pret kādu no saviem karavīriem: „atvediet Zoantrohago!"

Gefosto

Veltoptismakas princese Džanzara tomēr neno- pirka Zoantrohago vergu. Viņas tēvs to negribēja atļaut un viņa lielās dusmās izgāja ārā no istabas. Ienākusi nākošā istabā, kur tēvs viņu nevarēja vairs redzēt, viņa pagriezās un savieba seju viņa virzienā. Viņas miesas sargi un abas kalpotājas skaļi iesmējās.

,.Nelga!" viņa čukstēja, skatīdamās uz tēva pusi. ,.Vergs piederēs man un es viņu nonāvēšu, ja vien man tā patiks."

Sargi un kalpotājas pamāja ar galvām.

Karalis Elkomoelhago lēnām piecēlās no krēsla. ,,Aizvediet viņu uz akmeņlauztuvi," viņš teica, ar īkšķi rādīdams uz Tarzanu, „bet sakiet pārzinim, ka karalis nevēlas, ka to pārstrādina vai dara tam pāri."

Kamēr pērtiķa cilvēku aizveda pa vienām durvīm, karalis atstāja telpu pa otrajām, viņa sešiem galminiekiem klanoties, līdz viņš bija prom.

Viens no tiem ātri piegāja pie durvīm, piespiedās pie sienas un kādu brīdi palika klausoties. Acīmredzot apmierināts, viņš piesardzīgi pabāza galvu aiz durvīm, līdz kamēr varēja ar vienu aci paskatīties blakus istabā; tad pagriezās pret saviem biedriem.

„Vecais nelga aizgājis," viņš nočukstēja tik klusu, ka ārpus istabas viņa vārdi būtu gluži nedzirdami; jo arī minunieši zina, ka sienām ir ausis, iai gan izteic to citiem vārdiem, proti: «Neuzticies pārlieku pat savas istabas akmeņiem!"

„Vai esat kādreiz redzējuši tādu uzpūtību!" iesaucās viens.

„Viņš iedomājas sevi gudrāku nevien par kuru katru cilvēku, bet par visiem cilvēkiem kopā," teica otrs. Reizēm man liekas, ka es nevaru vairs paciest viņa uzpūtību."

,.Gan pacietīsi, Gefasto," teica Gofolozo. „Vel- toptismaka karaspēka virspavēlnieka amats ir pārāk ienesīgs, lai to mestu pie malas."

„Sevišķi, kad reizē ar to nāktos mest pie malas savu dzīvību," piezīmēja akmeņlauztuvju priekš' nieks Torndali.

„Tādu bezkaunību!" teica celtņu priekšnieks Makahago. „Viņam nav bijusi ne mazākā darīšana ar Zoantrohago panākumiem — un tomēr viņš visus panākumus piedēvē sev, bet neveiksmes nogrūž uz Zoantrohago."

„Viņa patvaļa apdraud Veltoptismakas slavu," iesaucās zemkopības priekšnieks Trovaldo. „Viņš izraudzījies sev par padomniekiem mūs, sešus prinčus, kā labākos lietpratējus katru savā nozarē, lai mūsu apvienotās zināšanas par Veltoptismakas valsts vajadzībām būtu aizsargvalnis pret tām milzīgajām kļūdām, ko viņš pastāvīgi izdara, — bet nekad viņš neklausa mūsu padomam. Piedāvāt padomu jau nozīmē aizkārt viņa karaliskās tiesības, pastāvēt uz sava viedokļa — tā jau gandrīz vai nodevība! Apstrīdēt viņa domas nozīmē sevi pazudināt.

„Kam tad mēs esam vajadzīgi? Ko gan par mums var domāt Veltoptismakas tauta?"

„Ko viņi domā, tas nav nekāds noslēpums," teica Gofolozo. „Viņi saka, ka mēs esot izraudzīti nevis tam, ko mēs zinām, bet gan tam, ko nezinām. Es, diadetu audzētājs, desmit tūkstoš vergu īpas- nieks, kas apar zemi un ražo pusi tās pārtikas, ko pilsēta patērē, es esmu iecelts par priekšnieku priekšnieku — un šis amats man gluži svešs; Trovaldo, kas nez' vai prot atšķirt auga virsotni no saknes, ir zemkopības priekšnieks.

,.Makahago, kas simts mēnešu vadījis akmeņlau- stuvju darbu, iecelts par celtņu priekšnieku, bet Torn- dali, vislielākais arc'nitekts — ir akmeņlauztuvju priekšnieks. Vienīgi Gefasto un Vestāko ir savā vietā.

,.Ieceldams Vestāko par pils priekšnieku, karalis sev pilnīgi nodrošinājis savu personīgo labklājību; bet Gefasto — lūk, tā ir viņa lielākā kļūda! Viņš nozīmēja jaunu uzdzīvotāju par Veltoptismakas karaspēka virspavēlnieku un tas izrādījās par lielāko militāro ģēniju, kāds Veltoptismaikai jebkad ir bijis."

Gefasto atzinīgi palocījās.

„Ja mums nebūtu Gefasto, trohanadalmakieši mūs šoreiz būtu ievilinājuši lamatās," turpināja Gofolozo.

„Es brīdināju karali, lai tas aptur uzbrukumu," teica Gefasto, „tiklīdz vien bija kļuvis redzams, ka mums nav izdevies ienaidnieku pārsteigt. Mums vajadzēja atkāpties. Tikai kad mēs pavirzījāmies uz priekšu, es tiku vaļā no viņa iejaukšanās, un, kā redzat, ātri izvedu mūsu spēkus no kļūmīgā stāvokļa un atvilku tos ar vismazākiem zaudējumiem, kādi vien bija iespējami šādos apstākļos."

„Tas bija krietni darīts, Gefasto," teica Torn- dali. „Kapwīri tevi dievina. Viņi vēlētos sev karali, kas tos vestu kaujā tā kā tu."

„Un ļautu tiem dzert savu vīnu kā vecos laikos," piebilda Makahago.

,.Mēs visi apvienotos ap karali, kas mums neliegtu nevainīgo dzeršanas prieku," teica Gofolozo; „ko tu teiksi, Vestāko,"

Pils priekšnieks, karaļa majordoms, kas visu laiku bija klusējis, papurināja galvu.

„Nav prātīgi paust nodevīgas domas," viņš teica.

Visi trīs cieši paskatījās viņā un tad uzmeta skatu viens otram.

,.Kas paudis nodevīgas domas, Vestāko?" jautāja Gofolozo.

,.Jūs visi turējāties pašā nodevības malā," teica salkanais Vestāko. Viņš runāja daudz skaļāk par citiem, it kā nevien nebaidīdamies, bet pat gribēdams, lai viņu dzirdētu. «Elkomoelhago pret mums bijis labs. Viņš mūs cēlis godā un apbēris bagātībām. Mēs esam ļoti vareni. Viņš ir gudrs valdnieks. Kas mēs tādi esam, lai šaubītos par viņa gaišo prātu?"

Pārējie neveikli skatījās apkārt. Gofolozo nervozi smējās. „Tu nekad nesaproti jokus, mans labais Vestāko," viņš teica. „Vai tu neredzi, ka mēs tevi izjokojām?"

,.Nē," teica Vestāko, „bet karalis lieliski saprot humoru. Es viņam atkārtošu šo joku, un ja viņš smiesies, tad es arī smiešos, jo tad es zināšu, ka tas tiešām bijis joks. Bet par to man jāpārliecinās."

„Ak, Vestāko, neatkārto karalim, ko mēs te runājām. Viņš to var pārprast. Mēs esam labi draugi un tas bija teikts draugu starpā." Gofolozo likās uztraukts, jo viņš runāja ļoti ātri. „Starp citu, mans labais Vestāko, es nupat atcerējos, ka tu vakar apbrīnoji kādu no maniem vergiem. Es nu vēlos tev viņu dāvināt. Ja tu viņu pieņem, viņš ir tavs."

,.Es apbrīnoju kādu simtu tavu vergu," maigi atteica Vestāko.

„Viņi ir tavi, Vestāko," atbildēja Gofolozo. „Nāc man līdz un izvēlējies. Es priecājos, ka mans labais draugs ir ar mieru pieņemt no manis šādu nieka dāvanu."

Vestāko cieši palūkojās pārējos četros. Viņi neveikli klusēja, līdz kamēr klusumu pārtrauca zemkopības priekšnieks Trovaldo. ,.Ja Vestāko gribētu pieņemt par dāvanu kādu simtu manu nabaga vergu, es būtu vislaimīgākais cilvēks pasaulē," viņš teica.

„Ceru, ka tie būs baltās tūnikas vergi," teica Vestāko.

„Jā," atbildēja Trovaldo.

,.Neviens nedrīkst mani pārspēt devībā," teica Torndali; „tev jāpieņem simts vergu arī no manis."

,,Un no manis!" sauca celtņu priekšnieks Ma- kahago.

„Ja jūs tos atsūtīsit manam vecākajam vergam manās mājās pirms saule iespīdēs Karavīru korrido- rā, es būšu jums bezgala pateicīgs," teica Vestāko plaukstām berzdams un eļļaini smaidīdams. Tad viņš ātri un daudznozīmīgi paskatījās kaj-aspēka virspavēlniekā Gefasto.

,.Lai apliecinātu cēlajam Vestāko savu draudzību," teica Gefarto, „es apsolos, ja vien iespējams, neļaut maniem kareivjiem iedurt tam zobenu ribās! Bet ja man gadītos kāda nepatiksme, tad man diemžēl būs jāatsakās no jebkādas atbildības par šo ļaužu rīcību, jo, cik man zināms, tie mani labi ieredz." Kādu brīdi viņš vēl cieši skatījās Vestāko acīs, tad pagriezās un izgāja no istabas.

No sešiem karaliskās padomes locekļiem Gefasto un Gofolozo bija paši bezbailīgākie, lai gan arī tie glaimoja uzpūtīgajam Elkomoelhago, kura despotiskā vara padarīja to par ļoti bīstamu ienaidnieku. Ieraža un iedzimta uzticība karaliskai dzimtai, kā arī savtība — spēcīgākā no cilvēciskām dziņām — turēja viņus karaļa dienestā; bet tagad nemiers ar karali jau izpaudās pilsētā tik bieži, ka viņi abi ar katru dienu kļuva drošāki.

Torndali, Makahago un Trovaldo, ko karalis bija izraudzijies viņu pakļāvības dēļ, šai ziņā pilnīgi attaisnoja karaļa cerības. Šie cilvēki varēja nosvērties tiklab uz vienu, kā uz otru pusi. Kā jau lielais vairums veltoptismakiešu aristokratu Elkomoelhago valdīšanas laikā, viņi bija kļuvuši uzpērkami, un mantkāre noteica katru viņu darbu un dom'u.

Gefasto tiem neuzticējās, jo viņš zināja, ka tos varēja uzpirkt pat tad, kad viņi sevišķi uzsvēra savu godīgumu; pēc saviem panākumiem karaspēka virspavēlnieka amatā, kas bija pārsteiguši ari viņu pašu, Gefasto sāka iepazīties ar tautas noskaņojumu un redzēja nemieru arvien pieaugam; šis apstāklis iedvesa viņam pārliecību, ka Veltoptismakā bija nobriedusi prasība pēc jaunas dinastijas.

Vestāko viņš pazina par nekaunīgu kukuļņē- mēju. Viņš neticēja, ka šim cilvēkam būtu kaut viens godīgs mats uz galvas, bet tomēr brinījās par to nekaunību, ar kuru tās nupat bija pratis izspiest kukuļus no saviem biedriem.

„Gan zemu ir kritis Veltoptismakas gods," viņš teica, izgājis no apspriedes istabas un iedams ar Gofolozo pa Karavīru korridoru.

„Piemēram?" jautāja priekšnieku priekšnieks.

..Piemēram Vestāko zemiskums. Viņam nerūp ne karaļa, ne tautas liktenis. Par vergiem vai zeltu viņš gatavs nodot tiklab vienu kā otru — un lielais vairums mūsu ļaužu ir tādi paši kā Vestāko. Pat draudzība vairs nav svēta, jo arī no Trovaldo viņš izspieda klusēšanas algu — un Trovaldo vienmēr skaitījās viņa labākais draugs."

„Kas tad mūs ir novedis tik tālu, Gefasto?" d<v mīgi jautāja Gofolozo. „Vieni to izskaidro tā, citi citādi; lai gan Veltoptismakā nav cilvēka, kas varētu dot labāku atbildi uz manu jautājumu, nekā es pats, es tomēr tāpat nezinu ko teikt. Ir vairākas teorijas, bet es šaubos, vai kāds no līdzšinējiem izskaidrojumiem būtu pareizais."

„Ja kāds jautātu man, Gofolozo — un tu man jautāji — tad es viņam teiktu to pašu, ko tev, proti, ka Veltoptismaka pārāk ilgi bauda mieru. Mieram seko labklājība un brīvs laiks. Bet laikam jābūt aizņemtam. Un kas gan to veltīs darbam, pat lai aizstāvētu šo pašu mieru un labklājību — kad to tik viegli var veltīt izpriecām?

,.Materiālā labklājība, kas sekojusi mieram, devusi mums iespēju apmierināt kuru katru mūsu untumu. Mēs esam pārsātināti ar tādām lietām, kuras vakar uzskatījām par sevišķu greznumu, ko var baudīt tikai retos gadījumos. Tas piespiež mūs izgudrot arvien jaunus untumus, arvien dīvainākus un oārspīlētākus, līdz kamēr visu mūsu bagātību tikko pietiek, lai tos apmierinātu.

,.Untumainā izšķērdība valda pār visu. Kā ļauns lietuvēns tā gulstās uz karaļa un viņa valdības. Lai glābtu valsts kasi, lietuvēna smagumu nogrūž uz tautas muguras — milzīgu nodokļu veidā, ko neviens nespēj godīgi samaksāt; lai pašam paliktu pāri ar ko apmierināt savas iegribas, katrs savukārt nogrūž šo nastu uz mazāk turīgo un mazāk izveicīgo laužu pleciem."

„Bet vissmagākie nodokli taču gulstās uz bagātajiem," atgādināja viņam Gofolozo.

..Teorijā, bet ne patiesībā," atteica Gefasto. .,Gan bagātie maksā lielāko daļu nodokļu, bet vispirms viņi tos piedzen no nabagiem ar augstām cen nām un citiem izspiešanas līdzekļiem, saņemot tādā kārtā divus džetakus par katru, ko tie maksā nodokļu piedzinējam! Saskaitot nodokļu piedzīšar nas izdevumus ar zaudējumiem, ko valsts cieš vīna aizlieguma dēļ, un ar izdevumiem neatļautās vīna tirdzniecības apkarošanai, — rodas tādas summas, ka nevienam nebūtu jācieš nodokļu nasta, ja šīs summas paliktu valsis kasē."

„Un tad, tu domā, viss būtu kārtībā un Veltop- tismaka atkal kļūtu laimīga?" jautāja Gofolozo.

„NĒ," atbildēja Gefasto. „Mums vajadzīgs karš. Tā kā mēs esam pārliecinājušies, ka ne miers ne tikums nevar mums nodrošināt ilgstošu laimi, tad mums atkal vajadzētu mazliet kara un mazliet grēka. Pudiņš, kas cepts no mīklas vien, nemaz negaršo; tam vajaga aizdara; un pirms mēs varēsim to baudīt, mūs jāpiespiež pēc tā censties."

„Darbs un karš — divas nepatīkamākās lietas pasaulē — tomēr ir nepieciešami katras tautas laimei un pastāvēšanai. Miers pamazina darba nepieciešamību un veicina slinkumu. Karš piespiež strādāt, lai atjaunotu to, ko tas izpostījis. Miers pārvērš mūs resnos tārpos. Karš padara mūs par cilvēkiem."

„Karš un vīns, tu domā, atdotu Veltoptismakai tās kādreizējo lepnumu un laimi?" smējās Gofolozo. „Kāds gan karstgalvis tu esi kļuvis kopš tu komandē mūsu pilsētas karaspēku!"

,.Tu mani pārproti, Gofolozo." pacietīgi atteica Gefasto. „Karš un vīns vieni paši var mūs tikai pazudināt. Es nebūt neuzstājos pret mieru, tikumu un atturību. Es uzstājos pret tiem teorētiķiem, kas domā, ka vienīgi miers, vai vienīgi tikums, vai vienīgi atturība var radīt stipru, vīrišķīgu, apmierinātu tautu. Nē — vajaga vēl kapa un vīna un grēka un daudz sūra darba — sevišķi sūra darba; kur ir tikai miers un labklājību, tur nav daudz jāstrādā — un tikai rets cilvēks strādā daudz bez sevišķas vajadzības.

„Bet tagad tev jāpasteidzas nodot šim lišķim Vestāko simt vergus pirms saule iespīdēs Karavīru korridorā — citādi viņš pastāstīs karalim tavu joku."

Gofolozo pasmīnēja. „Kādu dienu viņš vēl samaksās par šiem simt vergiem," viņš teica, „un cena būs ļoti augsta."

..Ja viņa kungs kritīs," teica Gefasto.

„K a d viņa kungs kritīs!" pārlaboja Gofolozo.

Karaspēka virspavēlnieks paraustīja plecus un apmierināts pasmaidīja; smaids vēl rotaļājās viņa sejā, kad viņa draugs bija iegriezies otrā korridorā un aizgājis savu ceļu.

Vergu meitene

Pērtiķu Tarzanu aizveda no karaļa pils tieši uz Veltoptismakas akmeņlauztuvēm, kas atradās kādas ceturtdaļjūdzes no tuvākās celtnes, kūpu pavisam bija astoņi. Devitā celtne bija sākta būvēt, un uz turieni garā rindā devās nastām apkrautie vergi no akmeņlauztuves. Tūlīt apakš zemes virsus, labi apgaismotā istabā, Tarzanu stādīja priekšā akmeņlauztuvju sardzes priekšniekam, kuram paziņoja arī karaļa rīkojumus, attiecībā uz jauno vergu.

„Tavs vārds?" jautāja virsnieks, atvērdams lielu grāmatu, kas gulējā viņa priekšā uz galda,

: ,Viņš ir tikpat mēms, kā kāds zertakololis," paskaidroja pavades priekšnieks. ,.Tādēļ viņam arī nav vārda,"

„Tā tad mēs viņu sauksim „Milzis", teica virsnieks, „jo šai vārdā viņš bija pazīstams kopš sagūstīšanas," un viņš ierakstīja grāmatā: Zuantrols, īpašnieks Zoantrohago, dzimtā pilsēta Trohanadal- maka: tad pagriezās pie kāda kareivja, kas sēdēja uz tuvākā sola. „Aizved viņu pie kokstrādniekiem trīspadsmitā tuneli, trīsdesmit sestā stāvā, un saki pārzinim, lai tas viņam dod vieglu darbu un raugās, lai tam negadās nekas ļauns, jo tāda ir karaļa pa* vēle. Ej! Pagaidi! Šeit viņa numurs. Uzliec to viņam uz pleca."

Kareivis paņēma apaļo birku, kurā bija iespiesti melni hieroglifi un piestiprināja to Tarzanam ar metalla sprādzi kreisā plecā; tad pamāja Tarzanam, lai tas viņam sekojot un izgāja no istabas.

Nu Tarzans nokļuva īsā, tumšā korridorā, bet drīz jau pārgāja plašākā un gaišākā, gar kuru tanī pašā virzienā staigāja neskaitāmi vergi. Viņš redzēja, ka korridorā klonam bija vienmērīgs slīpums uz leju, un ka tas vienmēr liecās uz labo pusi, veidodams lielu spirāli, kas veda zemē iekšā. Sienas un griesti bija nostiprināti ar sijām, bet klons nobruģēts ar plakaniem akmeņiem, kas bija kļuvuši pilnīgi gludi no miljonu kāju soļiem.

Diezgan biežās atstarpēs, kreisās sienas nišās, dega sveces. Vienlīdzīgos atstatumos korridoru krustoja citi korridori. Virs katra krustojuma bija redzami divainie minuņu hieroglifi. Vēlāk Tarzans dabūja zināt, ka tie apzīmēja tunne|u līmeni; šie tunne|i veda uz apļveidīgiem korridoriem, kas gāja apkārt galvenajam spirālveidigam korridoram.

No šiem apļveidīgiem korridoriem stiepās daudzie horizontālie tunneļi, kas veda uz darbnīcām. Šos tunneļus krustoja vēdināmās caurules un papildu ejas, kas sniedzās no zemes virsus līdz pašiem akmeņlauztuves pamatiem.

Gandrīz vai katrā stāvā daži vergi iegāja šajos blakus tunneļos, kas ari bija labi apgaismoti, lai gan ne tik spoži, kā spirālveidīgais. Tarzans, kas no pašas bērnības bija pieradis cieši novērot visu, kas vien notika viņam apkārt, skaitīja tunneļus, kas krustoja viņa ceļu; bet viņš varēja tikai aptuvumis noteikt līmeņu starpības.

Tās šķita esam ap piecpadsmit pēdām, bet pirms viņi sasniedza trīsdesmit sesto korridoru un iegriezās tanī, Tarzans saprata, ka viņš laikam bija kļūdījies, jo likās neiespējams, ka piecsimt četrdesmit pēdu dziļumā varētu iztikt bez pastiprinātas ventir lācijas un apgaismot telpas ar vaļēju liesmu.

Horizontālais korridors, kurā viņi tagad iegāja, strauji liecās uz labo pusi un tad atkal uz kreisa Drīzi pēc tam tas krustoja plašu apļveidīgu korridoru, pa kuru staigāja vergi ar nastu un bez nastas; viena rinda, kas nesa akmeņus, virzījās uz to pusi, no kuras Tarzans bija nācis; otrā, kas nesa kokus, gāja viņa virzienā. Abās rindās bija ari vergi bez nastām.

Nogājuši diezgan gaiu gabalu pa horizontālo tunneli, viņi beidzot atnāca norādītā vietā, kur Tarzanu nodeva ventala — t. i. desmit vīru grupas priekšnieka — rīcībā.

„Tā tad tas ir tas milzis!" iesaucās ventals. ,.Un mēs nedrīkstam viņu pārstrādināt?" Viņa tonis bija zobgalīgs un nepatīkams. „Tāds milzis!" viņš kliedza. „Viņš nav lielāks par mani, un viņu baidās likt pie darba. Gan viņš te strādās, citādi dabūs pātagu. Kalfastobans ne]auj slinkot!" un viņš bramanīgi uzsita sev pa krūtīm.

Tarzana pavadonis likās saīdzis. ,,Ieteicu tev, Kalfastoban," viņš teica, ..klausīt karaļa pavēlēm. Es negribētu būt tavā ādā, ja kaut kas gadītos šim mēmajam vergam, par kuru runā visa Veltoptisma- ka. Elkomoelhago jau tā apskauž Zoantrohago, ka labprāt iedurtu tam tēraudu ribās, bet tad viņš vairs nevarētu zagt lielā burvja slavu."

„Kalfastobans nebaidās nekādu karaļu," brēca ventals, „bet jau vismazāk šī nožēlojamā plānprātiņa, kas apkauno Veltoptismakas troni. Mēs visi zinām, ka Zoantrohago ir viņa smadzenes un Gefasto viņa zobens."

,.Tomēr," brīdināja otrais, „esi uzmanīgs ar Zuantrolu," un tad viņš aizgāja.

Kalfastobans nolika jauno vergu pie koka nostiprinājumu ielāgošanas tunnelī, kas bija izrakts lielajā morēnā, kurā akmeņlauztuve bija ierīkota. Vergi, tukšām rokām nākdami no zemes virsus, gāja līdz tunneļa galam, nolauza katrs vienu akmeni, vai arī divi vienu akmeni, ja tas bija smags, un devās atpakaļ uz spirālveidīgo korridoru, pa kuru kāpa augšā un tad ārā uz jaunbūvējamo celtni.

Klinšu starpas morēnā bija aizpildītas ar viegliem māliem; ar šiem māliem arī pieblīvēja telpu aiz sienu sijām, šai nolūkā izveidojot tunneli pietiekoši lielu. Daži vergi bija nozīmēti šim darbam; citi nesa sagrieztus kokus kokstrādnieku komandai, kurā bija iedalīts arī Tarzans.

Šiem trijiem bija tikai jārok šaurs, nedziļš grāvis, jāieliek tanī sienas dēļi un jāuzliek virsū griestu dēļi.

Griestu dēļu galos bija piestiprināti šķērsga- bali, kas neļāva sienu dēļiem apgāzties. Pieblīvējot telpu aiz griestu dēļiem ar māliem, ātri radās izturīga koka apšuve.

Pērtiķu cilvēkam šis darbs bija viegls, lai gan viņš arvien vēl jutās vājš no saviem ievainojumiem. Tagad viņš varēja pastāvīgi novērot visu, kas notika viņam apkārt un smelties jaunas ziņas par šo tautu, kas viņu turēja gūstā. Kalfastobans drīz izrādījās viņam par bramanīgu kliedzēju, kura nemaz nebija jābaidās parastā darba gaitā; bet viņš nepalaida garām nevienu izdevību parādīt saviem priekšniekiem kādus efektīgus sasniegumus.

Viņa vergi strādāja uzcītīgi, bet bez pārpūlēšanās; sargi, kas pavadīja tos, viens uz piecdesmit vergiem, neizrādīja pret tiem nekādu brutālitāti.

Visvairāk Tarzans tagad brīnījās par šo ļaužu augumu — tāpat kā toreiz, kad viņš atguva samaņu pēc kaujas. Viņi nebija pigmeji, bet gan.tāda paša auguma cilvēki kā parasti eiropieši. Neviens nebija tik garš kā pērtiķa cilvēks, bet daži bija tikai par kādu daļu collas mazāki.

Viņš zināja, ka tie bija veltoptismakieši, tie paši ļaudis, ko tas bija redzējis cināmies ar troha- nadalmakiešiem; viņi stāstīja, ka sagūstījuši viņu kaujā, un sauca viņu Zuantrolu, tas ir Milzi; tomēr tie bija tikpat lieli kā viņš pats un ceļā 110 karaļa pils uz akmeņlauztuvi viņš bija redzējis viņu gigantiskās jumolveidlgās celtnes paceļamies četrisimt pēdu augstu pār viņu galvu. Tas viss bija aplams un neiespējams, bet viņa maņas tomēr liecināja, ka tā bija patiesība. Jo vairāk viņš par to domāja, jo vairāk tas apjuka; beidzot viņš nemaz vairs nemēģināja šo noslēpumu atrisināt, un sāka ievākt ziņas par saviem sagūstītajiem un sava ieslodzījuma vietu; viņš labi zināja, ka kādu dienu tas ar savu attapīga zvēra instinktu atradīs izdevību bēgt, — jo savā sirdī viņš pats arvien vēl iedomājās sevi par meža zvēru.

No sarunām, ko viņš dzirdēja Veltoptismakā, tas bija noskārtis, ka tautas vairums bija nemierā ar savu karali; un viņš zināja, ka neapmierinātā tautā disciplīnai vajadzēja būt pagrimušai; tā tad, ja tik viņš uzmanītos, viņam vajadzētu kādreiz atrast izdevību bēgšanai — proti, viņa apsargātāju neuzmanības dēļ. Gan viņš to nesagaidīja rodamies šodien vai rītu, bet šodien un rītu viņš varēja novērot un gatavoties.

Kad garā darba diena beidzot bija garām, vergi devās uz savām mītnēm; Tarzans ievēroja, ka tās arvien atradās darba vietas tuvumā. Viņu, kopā ar dažiem citiem vergiem, aizveda uz trīsdesmit piekto stāvu, kādā tunnelī, kura gals bija paplašināts par lielu istabu; šaurā ieeja bija akmeņiem aizklāta; palika tikai šaurs caurums, pa kuru vergiem bija jātiek iekšā un ārā četrrāpus; kad pēdējais bija iekšā, caurumu aizslēdza ar smagām durvīm, aiz kurām divi sargi stāvēja nomodā augu nakti.

Ierāpies iekšā un nostājies kājās, pērtiķa cilvēks paskatījās apkārt; telpa bija tik plaša, ka tanī viegli varēja novietoties liels vergu bars, ap pieci tūkstoši abēja dzimuma cilvēku. Sievietes gatavoja ēdienu uz maziem ugunskuriem; dūmi izgāja pa caurumiem griestos.

Dūmu visā visumā bija maz; tas bija saprotams, jo kurināšanai lietoja tīras, cietas ogles; bet pērtiķa cilvēks nekādi nevarēja saprast, kā gan atbrīvojušās gāzes nenosmacēja visus klātesošos; tā bija tāda pati mīkla, kā vaļējās liesmas un tīrais gaiss tādā dziļumā

Vergi bija visāda vecuma, bet vecu cilvēku viņu starpā nebija. Sieviešu un bērnu āda bija brīnišķi balta; nekad vēl Tarzans nebija tādu redzējis; viņš ilgi brīnījās, līdz kamēr dabūja zināt, ka vairākas sievietes un visi bērni savā mūžā nav redzējuši dienas gaismu. Bērni, kas šeit dzimuši, kādreiz gan ieraudzīs to — proti, kad tie būs mācības gados.

Bet sievietes, kas atvestas gūstā no citām pilsētām, paliks šeit līdz pašai nāvei, ja vien nenotiks rets brīnums, tas ir — ja kāds veltoptismakiešu karavīrs neizraudzīsies sev tādu sievieti par laulāto draudzeni; bet tā bija gandrīz neticama varbūtība, jo karavīri arvien izraudzījās sev sievas no baltās tunikās verdzenēm, ar kurām tie ik dienas satikās virs zemes.

Sieviešu sejās izpaudās dziļas skumjas, kas sacēla līdzjūtības vilni mežonīgā pērtiķa cilvēka krūtis. Savā mūžā viņš nebija redzējis tādu bezcerības izteiksmi cilvēka sejā.

Kad viņš nāca šķērsām caur istabu, visi uzmeta viņam skatus, jo no tā brūni iedegušās sejas varēja pazīt jaunatnācēju, un vispār viņam bija ci tāds izskats nekā viņiem. Drīz visi sāka sačukstēties, jo vergi, kas bija ienākuši viņam līdzi, stāstīja par viņu citiem.

Jaunā meitene, kas cepa gabalu gaļas uz maza ugunskura, uztvēra viņa skatu un ar rokas mājienu pieaicināja viņu klāt. Viņa bija ļoti daiļa, ar bālu, caurspīdīgu ādu, kūpas baltumu vēl pasvītroja viņas kuplie, zilmelnie mati.

„Vai tu esi Milzis?" viņa jautāja.

„Es esmu Zuantrols," viņš atteica.

„Viņš man par tevi stāstījis," sacīja meitene. „Es gatavošu ēdienu arī tev. Viņam es jau gatavoju. Ja vien —," viņa kautrīgi piebilda, „ja vien tu negribi, lai to dara kāda cita."

,.Man nav nekādas citas," teica Tarzans: „bet saki, kas tu tāda esi un kas viņš?"

..Es esmu Talaskara," viņa atbildēja; „bet viņu es pazīstu tikai pēc viņa numura. Viņš saka, ka tam nav vārda, kamēr viņš ir vergs, bet gan vienīgi numurs; un tas ir astoņi simti trešā pakāpē, plus deviņpadsmit. Tavs numurs ir astoņi simti trešā ļ)akāpē plus divdesmit viens." Viņa paskatījās hieroglifos, kas bija piestiprināti Tarzanam plecā. „Vai tev ir vārds?"

,.Viņi mani sauc Zuantrolu."

..Ak tā," viņa teica, ..gan tu esi liels cilvēks, bet es tomēr nedēvētu tevi par milzi. Viņš arī ir no Trohanadalmakas un augums tam līdzīgs tavam. Es nekad neesmu dzirdējusi, ka Minunijā dzīvotu kādi milži, izņemot zertakolojus."

..Man šķita, it kā tu būtu zertakololis," teica Tarzanam kāds vīrietis.

Pērtiķa cilvēks pagriezās pret otro vergu, kas lūkojās viņā jautru skatu.

..Esmu zertakololis maniem kungiem," viņš smaidot atteica.

Otrais pacēla uzacis. ,.Es saprotu," viņš teica. ,.Varbūt tev taisnība. Es tevi gan nenodošu," un viņš devās tālāk.

„Ko viņš gribēja teikt?" jautāja meitene.

,.Kopš viņi mani sagūstījuši, es vel neesmu runājis ne vārda," paskaidroja Tarzans. „Viņi domā, ka man nav valodas; lai gan es droši vien neizskatos pēc zertakolo]a, daži no tiem apgalvo, ka es tāds esot.

,.Es nekad neesmu tādu redzējusi," teica meitene.

..Tava laime," atbildēja Tarzans. ..Nav nekāds liels prieks viņus redzēt nedz viņus sastapt."

..Bet es gribētu viņus redzēt," viņa teica. ,.Es gribētu redzēt kādus citus cilvēkus nekā šos vergus, ko es redzu diendienām."

..Nezaudē cerību," viņš to uzmundrināja. ..Kas gan zina — varbūt tu drīzi vien atgriezīsies zemes virsū."

. Atgriezīšos?" viņa jautāja. „Es tur nekad neesmu bijusi."

„Nekad neesi bijusi! Tu domā, kopš tevi saņēma gūstā?"

„Esmu dzimusi šai telpā," viņa atteica, „un nekad neesmu bijusi ārā."

„Tu esi otrās paaudzes verdzene un tomēr paliec akmeņlauztuvē! To es nesaprotu. Cik es zinu, visās mrnuņu pilsētās otrās paaudzes vergi dabū balto tuniku un dzīvo samērā brīvi virs zemes."

„Jā, bet ne es. Mana māte to neatļāva. Viņa labāk būtu redzējuši mani mirušu nekā salaulātu ar kādu veltoptismakieti vai citu vergu. Bet pilsētā man būtu jāprecas."

„Bet kā tu no tā izvairies? Jūsu kungi taču, droši vien, neuztic šādas lietas saviem vergiem."

„Kur viņu tik daudz, tur viena vai divi nekrīt svarā. Un sievietes, kuras atstumtas, netiek ari no mūsu kungiem ievērotas. Mana piedzimšana nekad un nekur nav tikusi pieteikta un tā es arī neesmu ievesta viņu sarakstos. Mana māte norāva priekš manis numuru no kāda mirušā tūnikas un šādā ceļā man izdevies palikt neievērotai tajās retajās reizēs, kad kāds no mūsu kungiem vai kareivjiem še iegriezās."

„Bet jūs taču neesat neglīta un jūsu seja nevarētu palikt neievērota."

Uz vienu mirkli viņa pagrieza tam muguru un apklāja seju rokām un pieskārās ar tām pie saviem matiem. Tad viņa atkal pagriezās pret to un pērtiķa cilvēks ieraudzīja savā priekšā tik nejauku grumbainu veceni, ka droši vien neviens vīrietis nevēlētos otrreiz redzēt šādus pretīgus vaibstus.

„Ak Dievs!" izsaucās Tarzans.

Tad meitenes vaibsti sāka lēni pārveidoties, atdodami savu normālo daiļumu, un ar pāris veikliem un ātriem rokas pieskārieniem viņa sakārtoja savus izjukušos matus.

..To man mana māte iemācīja," viņa piebilda, ..un tādēļ arī, kad tie atnāca un redzēja mani, neviens no tiem nevēlējās mani iegūt.

„Bet vai nebūtu labāk dzīvot kā sievai kopā ar kādu no tiem, dzīvot ērtu un patīkamu dzīvi virs zemes, bet nevis nīkt šajā briesmīgajā pazemē?" Tarzans iejautājās. „Veltoptismakiešu kareivji, droši vien, maz ko atšķiras no jūsu zemes ļaudīm."

Meitene pakratīja galvu. „Tas nevar būt," viņa teica. „Mans tēvs ir mandalamakietis. Manu māti viņam nolaupīja dažus mēnešus pirms manas piedzimšanas šajā briesmīgajā telpā, — telpā, kas tik tālu no virszemes gaisa un saules spožuma, par ko mana māte nevarēja vien beigt stāstīt."

„Un jūsu māte?" ievaicājās Tarzans. „Vai viņa ir še?"

Meitene skumji pakratīja galvu.

,.Nu jau būs vairāk kā divdesmit mēnešu, kopš viņi atnāca un aizveda to līdz. Kas ar viņu ir noticis, es nezinu."

„Bet šie citi, vai tie jūs nekad nenodod?"

,.Nekad! Ja kāds vergs iedomātos nodot otru, viņa biedri to saraustītu gabalos. Bet nāciet, jūs būsiet izsalkuši," un viņa tam piedāvāja gaļu, ko nule bija izvārījusi.

Tarzans gan labāk būtu vēlējies ēst gaļu jēlu, bet viņam negribējās meiteni apvainot; tādēļ viņš pateicās un ēda, iko tā viņam piedāvāja, tupēdams līdzās pavardam.

„Savādi, ka viņš vēl nenāk!" piebilda viņa, runādama par cilvēku, kuru sauca vārdā, kas nozīmē 800»+ 18.

„Nekad vēl viņš nav palicis tik ilgi."

Kāds spēcīgs vergs, kuj-š viņai bija pienācis no mugurpuses, apstājās un draudoši nolūkojās uz Tarzanu.

„Vai šis nav tas pats?" sacīja Tarzans meitenei, ar rokas mājienu norādīdams uz pienākušo.

Talaskara žigli apgriezās un viņas acis priekā iemirdzējās, bet ieraudzījusi to, kas stāvēja aiz viņas, tā žigli piecēlās, pakāpās dažus soļus atpakaļ un prieka vietā viņas skatā bija redzams riebums.

„Nē," atbildēja viņa, „tas nav viņš."

„Vai tu priekš viņa gatavo?" jautāja puisis, norādīdams uz Tarzanu. „Bet jūs negribat priekš manis vārīt," pārmeta viņš, nenogaidīdams atbildi uz savu jautājumu, atbildi, kas būtu nepārprotama. ,.Kas tad viņš tāds, ka jūs vārāt priekš viņa? Vai viņš ir labāks par mani? Jums jāgatavo ēdiens arī priekš manis."

,.Te jau ir daudz tādu, kas var gatavot priekš jums, Karaftap," atbildēja Talaskara, „un es to nemaz nevēlos darīt. Ejiet pie kādas citas sievietes. Kamēr še vēl tik daudz vīriešu, mums ir atļauts izvēlēties, kuram mēs gatavojam. Un es nedomāju izvēlēties jūs."

,Ja jūs zinātu, kas priekš jums ir labāk, jūs gatavotu arī man," vīrs nelikās mierā. „Jums jābūt manai sievai. Man ir tiesības uz jums, jo es esmu prasījis jūs sev, jau ilgi pirms vēl šie citi bija ieradušies. Drīzāk es rit ventalam pastāstīšu par jums visu patiesību, nekā pieļaušu, ka kāds no šiem jūs dabū sev, un ventals aizvedīs jūs no šejienes pavisam projām. Vai jūs esat kādreiz redzējusi Kalfastobanu ?"

Meitene nodrebēja.

„Es parūpēšos, lai jūs nokļūtu viņu rokās," turpināja Karaftaps. „Ja viņi dabūs zināt, ka jūs atsakāties dzemdēt vergus, tie neatļaus jums vairs ilgāk še palikt."

„Es labāk esmu ar mieru iet pie Kalfastobana nekā pie jums," atcirta meitene, „bet ne viens, ne otrs jūs mani nedabūsiet."

. Nu, neesi tik droša par to," iesaucās viņš un, panācies uz priekšu, žigli satvēra to aiz rokas, pirms vēl viņa paguva no tā izvairīties. Pievilcis meiteni sev klāt, vīrietis gribēja to noskūpstīt, kas viņam tomēr neizdevās.

Tērauda pirkstiem kāds to satvēra aiz pleca, viņš tika ar sparu atrauts no sava laupījuma, grīļodamies atstreipuļoja soļus divdesmit atpakaļ un nogāzās uz grīdas. Starp viņu un meiteni stāvēja šis svešnieks ar tēraudpelēkām acīm un melno matu cekulu.

Rēkdams aiz niknuma, Karaftaps uzrausas kaijās un kā satrakots vērsis, ar noliektu galvu un asinīm pieplūdušām acīm gāzās virsū Tarzanam.

„Par to tu mirsi!" viņš rēca.

Negantnieks Karaftaps

Pilinās Sievietes dēls lepni un brīvi klaiņoja pa mežu. Kā rotaļādamies viņš nesa rokā savu šķēpu, bet uz muguras bija uzmests loks un bulšu sainis. Aiz viņa gāja vēl desmit viņa šķiras vīriešu, kuri bija tāpat apbruņoti un gāja tik brīvi un droši, it kā tiem piederētu zeme, pa kuru tie staigāja.

Pretī tiem, tomēr vēl ārpus viņu redzes vai dzirdes aploka, nāca kāda 110 tām sievietēm. Arī viņa soļoja droši un bezbailīgi. Pašreiz viņa piemiedza acis un apstājās, saceldama savas lielās, plakanās ausis un ošņādama gaisu — vīrieši!

Viņa paātrināja savu soli līdz rikšiem un devās tiem pretī. Tur taču nebija tikai viens — bet vairāki. Ja viņa tiem pēkšņi uzbruks — tie nobīsies, apjuks, un, bez šaubām, viņa sagūstīs kādu no tiem, pirms vēl viņi būs likušies bēgt. Un ja nē — gan tad kāds no tiem ar spalvām apdarinātiem kram- akmeņiem, kas karājās pie viņas jostas, palīdzēs tai vienu izmeklēties.

Nu jau labu laiku vīrieši bija kļuvuši pavisam reti. Daudzas viņas cilts sievietes, kuras bija devušās mežā gūstīt sev vīrus, vairs nebija pārnākušas. Viņa bija pat atradusi dažus viņu līķus mežā guļam un bija brīnījusies, kas tos varētu būt noga'inājis. Bet še nu bija vīrieši, tiesa — tie bija pirmie, ko viņa pēdējos divi mēnešos bija manījusi, un tādēļ šoreiz tā nolēma neatgriezties vairs savā alā tukšām rokām.

Kādā straujā meža stigas pagriezienā tā pēkšņi ieraudzīja tos, bet sev par nepatiku pārliecinājās, ka •Tarsao* IIU tie vēl ir pārāk tālu. Pamanījuši to, tie droši vien vēl pagūtu aizbēgt un tāpēc viņa pašreiz gribēja paslēpties, kad pamanīja, ka ir jau par vēiu. Viens no viņiem tieši norādīja uz to.

Atraisījusi no jostas metamo akmeni, un cieši sagrābusi rokā bozi, viņa ātriem, neveikliem soļiem skrēja tiem pretī. Sev par lielu prieku un brīnumu viņa redzēja, ka tie i nedomāja bēgt. Cik briesmīgi gan tie bija nobijušies, ka viņai tuvojoties palika nekustoši stāvot.

Bet kas tas! Tie devās vēl viņai pretī! Un tagad tikai tā ievēroja viņu sejas izteiksmi. Nē — tās nebija bailes, bet gan dusmas un draudi.

Un kas tās bija par savādām lietām, ko viņi nesa rokā?

Viens no tiem, kas skrēja viņai pretī, pats tuvākais, pēkšņi apstājās un svieda viņai ar gaj-u noasinātu spieķi, tas bija smails un tikko skāra viņas plecu, tas sāka asiņot. Vēl otrs apstājās un, uzlicis nelielu spieķīti šķērsām pār otru garāku, kura gali ar auklas palīdzību bija atliekti atpakaļ, pēkšņi atlaida īsāko spieķīti, kurš šāvās pa gaisu un iekodās viņai padusē.

Tūdaļ pēc šiem diviem nu arī citi ar tādiem pašiem ieročiem metās viņai virsī. Acumirklī viņai nāca prātā tie sieviešu līķi, kupis viņa bija redzējusi mežā. tāpat arī pēdējos mēnešos jūtamais vīriešu trūkums un kaut gan viņa bija kaislības pārņemta, tomēr vēl nebija galīgi pazaudējusi spriešanas spējas. Apsvērusi šos faktus, kā arī nule notikušo, viņa nāca pie slēdziena, kupš lika viņai traukties projām tanī pašā virzienā, no kurienes viņa bija nā

kusi cik vien ātri viņas spalvainās kājas to spēja nest. Un viņa ātrāk nerimās savā trakajā bēgšanā, kamēr novēlās zemē bez elpas savas alas priekšā. Vīrieši viņai nebija sekojuši. Viņi savā attīstības gaitā vēl nebija sasnieguši to pakāpi, lai rastu sevī pietiekoši daudz dūšas un drosmes, ka varētu pārvarēt savas iedzimtās bailes no sievietēm. Aizdzīt kādu no viņām bija jau pietiekoši, bet sekot vēl tām, būtu bijis tikpat daudz, ikā likteni kārdināt.

Tiklīdz citas šīs cilts sievietes ieraudzīja atstrei- puļojam pie alas savu māsu un saprata, ka viņas nespēks radies no bailēm un nespēka pēc ilgas skriešanas, tās sagrāba rungas un devās mežā, gatavas stāties pretī un cīnīties ar viņas vajātāju, kas pēc viņu domām varēja būt tikai lauva.

Bet tā ka zvērs nerādījās, dažas no viņām atgriezās pie sievietes, kas smagi elsodama vēl gulēja uz alas sliekšņa.

„No kā tu bēgi?" tās prasīja savā primitīvajā zīmju valodā.

„Vīrieši," atbildēja viņa.

Vilšanās un riebums atplaiksnījās sieviešu sejās: viena no tām iespēra gulošai, bet otra uzspļāva.

„Tur bija vīrieši," viņa stāstīja tām, „un tie gribēja nogalināt mani ar lidojošām rungām. Ska- taties!" un tā parādīja pārējām šķēpa ierauto brūci un arī bultu, kas vēl karājās viņas padusē. „Tie nebēga no manis, bet uzbruka man. Tā ir tikušas nogalinātas visas tās sievietes, kuru līķus mēs pēdējā laikā esam atradušas mežā."

Sievietes apjuka un mitējās tirdīt zemē gulošo.

Viņu barvede, pati niknākā, soļoja turp un šurp, atbaidoši šķobīdama seju. Pēkšņi tā apstājās.

Nāciet!" rādīja viņa ar zīmēm. ,,Iesim turp visas 'kopā, atvedīsim tos šurp un sodīsim."

Viņa kratīja rungu gaisā un nejauki viebās. Bet pārējās lēkāja riņķī ap to, atdarinādamas viņas vaibstus un kustības, un kad tā devās uz mežu, viss šis mežonīgais asinskārais pūlis tai sekoja, izņemot sievieti, kas gulēja, kur bija nokritusi. Ar šo reizi viņas vīru trakumam pietika priekš visām reizēm.

„Par to tu mirsi!" rēca Karaftaps, kad viņš vel- toptismaku ķēniņa Elkomoelhago vergu akmeņu lau- stuves vergu mītnē gāzās virsī Tarzanam.

Pērtiķa cilvēks žigli pasitās sānis, izvairīdamies no uzbrucēja un ar varenu kājas spērienu notrieca te četrrāpus zemē uz klona. Karaftaps, gulēdams uz klona, skatījās apkārt it kā meklētu kādu ieroci. Viņa acis uzliesmoja, kad tas pamanīja kvēlošo riesta dzelzi un viņš pasteidzās sagrābt to. Starp vergiem, kas atradās tuvumā un kuri bija redzējuši strīdus sākumu, bija dzirdama kurnēšana.

.,Bez ieročiem!" kāds iesaucās. ,.Tas mums nav atļauts. Cīnāties ar kailām rokām vai metiet mieru."

Bet Karaftaps bija pārāk saniknots un greizsirdīgs, lai tos dzirdētu vai dzirdēto liktu vērā, un. sagrābis dzelzs riestu, viņš pielēca kājās un gāzās virsū Tarzanam, lai to ietriektu viņam sejā. Bet nu nāca spēriens no citas puses: tanī pašā laikā divi vergi metās Karaftapam virsū un izgrieza riestu tam no rokas.

„Cīnies pieklājīgi!" pamācīja tie viņu aiz kājām aizvilkdami.

Tarzans pa tam stāvēja, vienaldzīgi smaidīdams, jo viņam patika tīksmināties, redzot otru trakojam vairāk, nekā tas pēc apstākļiem spriežot būtu vajadzīgs.

Tā viņš sagaidīja Karaftapu, bet kad šis redzēja Tarzana smaidu, viņa niknums vēl pavairojās un viņš gāzās tam virsū, gatavs savā neprātā to iznīcināt. Bet Tarzans sagaidīja savu pretinieku ar tādu cīņas paņēmienu, kādu Karaftaps, kupš starp vergiem jau bija pazīstams kā kauslis un negantnieks, diez* vai kad bija redzējis. Tas bija dubults dūres sitiens ar izstieptu roku un ķēra Karaftapu tieši par zodu, notriekdams to atmuguriski zemē.

Pārējie vergi, kas bija sapulcējušies lielā skaitā, lai noskatītos kautiņā, izteica savu piekrišanu spalgi kliegdami Ē- ā, ē—a! kas pie viņiem nozīmēja aplausus.

Apstulbis un apdullināts Karaftaps no jauna uzrausās kājās un glūnoši lūkojās apkārt it kā meklēdams savu ienaidnieku. Talaskara bija nostājusies līdzās Tarzanam un raudzījās viņam acīs.

…Jūs esat ļoti stiprs," viņa sacīja, bet viņas acu izteiksme, kā tas vismaz Karaftapam šķita, runāja vēl daudz vairāk. Tam likās, ka šis skats runā par mīlu, kaut gan tā bija vienīgi apbrīnošana, ko vienmēr izjūt veselīga sieviete, redzot īstā laikā un vietā pielietotu spēku.

Karaftaps izgārdza dobju rīkles skaņu, kas izklausījās kā niknas cūkas rukšķiens, un no jauna metās virsū savam pretiniekam.

Aiz viņiem daži vergi bija ienākuši korridorā un tā ka durvis bija palikušas vaļā, kāds no kareivjiem, kam taisni šinī brīdī bija gadījies noliekties, varēja ieskatīties. Maz gan viņš varēja redzēt, bet arī tā pietika — kāds vergs ar kupliem, melniem matiem bija pacēlis otru vergu augstu pār galvu un nosvieda to uz cietā klona. i

Kareivis, atgrūdis vergus sānis, iespraudās korridorā un steigšus skrēja uz centru. Pirms vēl citi paguva to ievērot, viņš jau stāvēja Tarzana un Ta- laskaras priekšā. Tas bija Kalfastobans.

,.Ko tas nozīmē?" sauca viņš skaļā balsī, un tad, „Ā, ā. Es redzu. Tas taču ir milzis, un viņš droši vien gribēja citiem vergiem parādīt, cik viņš stiprs, vai nē tā?"

Kalfastobans noskatījās uz Karaftapu, kupš nopūlējās piecelties no zemes, un viņa seja satumsa, jo Karaftaps bija viņa mīlulis.

..Klausies, puis'," kliedza viņš, „tādas lietas še nav atļautas!" un kratīja dūri Tarzanam pie deguna, pavisam piemirsis dusmās, ka jaunais vergs nekā nesaprata. Tad viņš attapās un pamāja Tarzanam tam sekot. „Simts pātagas cirtienu viņam ieskaidros, ka še nedrīkst kauties," piebilda viņš skaļi, un kaut gan tas bija vispārīgi teikts, bet to sakot, viņš skatījās tieši uz Talaskaru.

„Nesodi viņu!" iesaucās meitene aizmirsusies. ,.Pie visa bija vainīgs Karaftaps. Zuantrols tikai aizstāvējās."

Kalfastabans stāvēja, nenolaizdams acis no meitenes daiļās sejiņas, viņa nojauda briesmas un nosarka, bet tomēr nemitējās aizstāvēt pērtiķa cilvēku.

Neglīts smaids rotājās ap Kalfastobana lūpām, kad viņš draudzīgi uzlika roku uz meitenes pleca.

„Cik veca tu esi?" prasīja viņš.

Nodrebēdama viņa tam pasacīja.

,.Es runāšu ar tavu kungu un nopirkšu tevi," paziņoja viņš. ,.Neizej pie vīra." k Tarzans paskatījās uz Talaskaru un viņam likās,

ka tā pēkšņi novīstu, kā puķe novīst indīgā gaisā, tad Kalfastobans griezās pie viņa.

„Tu muļķa lops gan nekā nesaproti," viņš piebilda, „bet to es tev varu teikt un visi, kas še klāt, lai uzklausās un brīdina viņu no briesmām. Šoreiz es vēl tevi atlaidīšu, bet ja tas vēlreiz atgadīsies, tu dabūsi simts pātagas cirtienus un, varbūt, vēl ko ļaunāku. . Un ja es vēl dzirdēšu, ka tev ir kaut kas ar šo meiteni, kuru esmu apņēmies nopirkt un izvest virszemē, tad tev klāsies vēl ļaunāk." Pēc ' šiem vārdiem viņš devās uz izeju un pazuda augšējā korridorā.

Tikko ventals bija aizgājis un istabas durvis aizdarītas, pērtiķa cilvēks sajuta kādu roku uz pleca un kāda vīrieša balss aiz viņa sauca to vārdā: „Tar- zan!" Tas skanēja tik savādi viņa ausīs šinīs Dieva aizmirstajās telpās dziļi pazemē, svešā zemē un starp svešiem ļaudīm, kas nebija pat dzirdējuši viņa vārdu, bet kad viņš apgriezās, lai ieraudzītu to, kas bija viņu uzrunājis, gaišs labpatikas smaids atstaroja viņa sejā.

,.Kom — — —!" viņš gribēja jau iekliegties, bet tas otrs pielika pirkstu pie viņa lūpām.

,.Še nē!" tas čukstēja. „še es esmu Aaponato."

,.Bet jūsu figūra! Jūs jau esat tikpat liels kā es. Atsakos to saprast, kā tas ir iespējams, ka minuniešu rase ir sasniegusi tādus priekš viņas gluži neparastus apmērus."

Komodoflorensals pasmaidīja. „Cilvēka egoisms neatļauj pierakstīt šo pārmaiņu citiem iemesliem, kas būtu pretēji tiem, (kuriem jūs to pierakstiet," viņš atbildēja.

Tarzans savilka uzacis, ilgi un domīgi nolūkodamies savā augstdzimušajā draugā. Viņa sejas izteiksmē atspoguļojās neticības smīns.

„Jūs domājiet, ka mans augums būtu samazināts līdz minuniešu apmēriem?" vaicāja viņš klusu.

Komodoflorensals piekrītoši pamāja ar galvu. ,.Vai tas nav vieglāk pieņemams nekā iedomāties, ka vesela tauta, līdz ar viņas dzīvokļiem un akmeņiem, no kuriem tie celti, ar visiem viņas ieročiem un diadetiem, būtu pieauguši līdz jūsu dabīgajam apmēram ?"

..Bet tas taču nav iespējams," iesaucās pērtiķa cilvēks.

„To pašu es būtu teicis vēl dažus mēnešus atpakaļ," atbildēja princis. ,.Pat tad vēl, kad jau bija dzirdamas baumas, ka pie jums izdarīta ķermeņa samazināšana, es tam ilgi negribēju ticēt un biju diezgan skeptiski noskaņots, līdz kamēr ierados šinī telpā un redzēju jūs pats savām acīm."

,.Bet kā tas ir ticis izdarīts?" jautāja Tarzans.

«Gudrākā galva Veltoptismakā un pat varbūt visā Minunijā ir Zoantrohago," paskaidroja Komodoflorensals. „To mēs esam uzzinājuši jau labu laiku atpakaļ, jo tajos retajos gadījumos, kad starp mums un Veltoptismaku valda miers, notiek zināma preču un ari ideju apmaiņa starp abām valstīm, un tā mēs esam ari šo to uzzinājuši par šī diženākā valmaka brīnišķīgajām spējām."

,.Es gan līdz šim nekad neesmu dzirdējis par minuņu burvjiem," ierunājās Tarzans, domādams, ka vārds ,.valmaks" to apzīmē, un varbūt, ka angliski tas tā ari būtu tulkojams, kaut gan šī vārda pareizāka interpretācija būtu — zinātnieks, kupš spēj darīt brīnumus.

,.Tas bija Zoantrohago, kurš jūs sagūstīja," piebilda Aoponāto, ,.brīnišķīgā un neizprotamā kārtā panākdams jūsu krišanu. Bet reiz jūs bijāt kritis, viņš lika jums zaudēt samaņu un šādā stāvoklī jūs atgādāja šurp vesels bars diadetu, kuri vilka uz ātru roku pagatavotas nestuves, kas bija taisītas no tieviem, cieši kopā sasietiem kociņiem, kuru zari bija nodarināti.

..Pēc tam, kad viņi bija jūs sveiku un veselu no gādājuši Veltoptismakā, Zoantrohago ķērās pi? darba, lai samazinātu jūsu ķermeni, izlietodams šai nolūkā paškonstruētu aparātu. Es esmu dzirdējis viņus par to runājam un tie izsakās, ka tas no viņa neesot prasījis sevišķi daudz laika."

..Es ceru, ka Zoantrohago spēj atveidot atpakaļ to, ko viņš ir pārveidojis," teica pērtiķa cilvēks.

..Viņi šaubās, vai tas būtu iespējams. Viņš vēl nekad nav varējis kādu radījumu padarīt lielāku ' tas iepriekš bijis, kaut gan savos daudzkārtējos eksperimentos viņš ir samazinājis daudzu zemāko dzīvnieku ķermeņus. Fakts ir tas," turpināja Aoponāto, ..ka viņš mēģina atrast kādu līdzekli, kas dotu iespēju palielināt veltoptismakiešu augumu tā, ka viņi šinī ziņā varētu pārsj)ēt visas Minunijas tautas, bet līdz šim viņam izdevies izstrādāt tikai tādu metodi, kura dod gluži pretējus rezultātus tam, ko viņi cenšas panākt, un tāpēc, ka viņš nevar citus padarīt lielākus, es šaubos, vai viņš vairs spētu atdot jums jūsu agrākos apmērus."

„Es labāk gribētu ar visu savu tagadējo nespēku atrasties starp manas pasaules ienaidniekiem," teica Tarzans ar nožēlu.

,.Draugs, par to nav vērts skumt," laipni ierunājās princis.

..Kādēļ nē?" atvaicāja pērtiķa cilvēks.

„Tādēļ, ka katra iespējamība, kādreiz atgriezties jūsu pasaulē jāuzskata par neesošu," mazliet .skumji atbildēja Komodoflorensals.

.,Kas attiecas uz mani, es esmu pazaudējis visas cerības vēl kādreiz redzēt Trohanadalmaku."

..Vienīgi tikai tad, ja mana tēva kareivji galīgi sagrautu Veltoptismaku, es vēl varētu cerēt izkļūt no šejienes, bet cits nekas nespēs pārvarēt šo akmeņlauztuvju sardzi."

..Mums bieži gadās sagūstīt baltās tunikās tērptos naidīgo pilsētu vergus, bet reti kādreiz izdodas notvert kādu ar zaļu tuniku. Tikai gluži negaidītu uzbrukumu gadījumos pie dienas gaismas izdodas notvert virs zemes kādu no zaļajiem vergiem, bet šādi pārsteidzoši un negaidīti uzbrukumi dienas laikā var notikt tikai reizi cilvēka mūžā vai ari nekad."

„Tā tad jūs domājat, ka mums mūsu mūža atlikušie gadi būs jāpavada šinī pazemē?" prasīja Tarzans.

„Jā, ja vien mums nerāsies izdevība ierindoties strādniekos, kurus dienu nodarbina virs zemes," atbildēja Komodoflorensals.

Pērtiķa cilvēks paraustīja plecus. „Gan jau redzēsim," viņš piezīmēja.

Tikko Kalfastobans bija aizgājis, Karaftaps aizvirzījās, kaut ko pie sevis murminādams, telpas tālākajā stūri. Viņa neglītā seja izskatījās tumša un glūnoša.

„Es bīstos, ka viņš jums daris nepatikšanas," teica Talaskara, pamādama ar savu glīto galviņu uz aizejošā verga pusi. ,,Man žēl, ka tas viss notika manas vainas dēļ."

..Jūsu vainas dēj?" iejautājās Komodoflorensals.

,,.Jā," atbildēja meitene, „Karaftaps mani apdraudēja, kad Aopontando iejaucās un viņu pārmācīja.

„Un jūsu kļūda?" prasīja Komodoflorensals.

„Tā bija mana darīšana," paskaidroja Tarzans.

„Tā tad Talaskaras dēļ jūs tikāt cīnījušies?"

„Es jums pateicos, mans draugs, un esmu noskumis, ka pats nebiju še, lai viņu aizstāvētu. Talaskara gatavo man ēdienu. Viņa ir lāga meitene.

Runādams, Komodoflorensals cieši skatījās uz meiteni un Tarzans ievēroja kā viņa nolaida acis pie viņa dedzīgā skata un maigs sārtums pārklāja tās vaigus; viņam uzausa kāda nojauta un tas pasmaidīja.

„Tā tad šis ir Aoponāto, par kuru jūs man stāstījāt?" viņš prasīja Talaskarai.

„Jā, tas ir viņš."

„Man |oti žēl, ka viņš ir ticis sagūstīts, bet ir patīkami sastapt še draugus," teica pērtiķa cilvēks.

..Trijatā mēs izgudrosim kādu plānu, kā no šejienes izglābties," bet uz to pārējie divi tikai skumji pakratīja galvas.

Drīz, kad visi bija paēduši, viņi sēdēja kopā sarunādamies un tiem līdzās nejauši bija apsēdušies arī citi vergi, jo no tā laika, kopš Tarzans bija pārmācījis Karaftapu, viņš bija ieguvis starp tiem sev daudz draugu; tā viņi būtu sēdējuši visu nakti, ja pērtiķa cilvēks nebūtu iejautājies Komodoflorensa- lam par vergu gu|amtelpām.

Komodo lorensals pasmaidīja un norādīja uz salīkušajiem ķermeņiem, kas šur un tur telpā bija nolikušies un gulēja uz cietā klona.

Vīri, sievas un bērni gulēja cits caur citu. pa lielākai daļai, tieši tur. kur viņi bija ieturējusi savu vakariņu maltīti.

„Zalie vergi nav izlutināti," viņš lakoniski piezīmēja.

„Es varu gulēt kur vien gadās," sacīja Tarzans, „bet vismīļāk es tomēr gu|u tumsā, tādēļ pagaidīšu, kamēr nodzisīs ugunis."

„Tad jums nāksies ilgi gaidīt," atbildēja Komodoflorensals.

„Vai tad šīs ugunis nekad netiek izdzēstas?" jautāja pērtiķa cilvēks.

,..Ja tas notiktu," atbildēja viņam princis, „mēs drīz vien būtu līķi. Šīs liesmas kalpo diviem nolūkiem: pirmkārt viņas izkliedē pazemes tumsu un, otrkārt, absorbē indīgas gāzes, kas mūs driz vien nosmacētu. Pretēji parastai liesmai, kas patērē skābekli, šis sveces, kūjas izgatavojis kāds no senā- jiem minuniešu zinātniekiem, absorbē indīgās gāzes un izdala skābekli. Ne tikdaudz apgaismošanai, bet tieši šīs īpašības dēļ šādas sveces tiek lietotas visā Minunijā. Pat mūsu tempļu telpas būtu tumšas un indSgi smirdošas, ja nebūtu šo sveču, bet akmeņu lauztuvēs nemaz nebūtu iespējams uzturēties un strādāt."

„Tādā gadījumā, protams, negaidīšu, kamēr viņas izdzēš," noteica Tarzans, izstiepdamies visā gājumā uz grīdas un ar galvas mājienu novēlēdams Komodoflorensalam un Talaskarai „Tuano" t. i. minuniešu — „Ar labu nakti."

Karaļa pils

Kad otrā rītā Talaskara gatavoja brokastis, Komodoflorensals ieminējās Tarzanam, ka viņam būtu patīkami, ja tos abus iedalītu vienā darbā un tie varētu būt pastāvīgi kopā.

„Ja vispār rastos kādas izredzes aizbēgt un jūs cerat, ka kādā dienā tās radīsies gluži nejauši, tad ir labāk, ja mēs abi esam kopā," sacīja pirmais.

„Ja mēs ejam," piebilda Tarzans, „tad Talaskara mums ir jāņem līdz.

Komodoflorensals uzmeta pērtiķa cilvēkam ātru skatu, bet necēla nekādas ierunas.

„Jūs ņemsiet mani līdz!" iesaucās Talaskara. „Ak, kaut šis sapnis reiz piepildītos! Es iešu jums lidz uz Trohanadalmaku un būšu jūsu verdzene, jo es zinu, ka jūs man nedarīsiet pāri. Bet ak vai!

tas nav nekas vairāk, kā patīkams sapnis, sapņots ar vaļējām acīm, bet pārāk īss. Kalfastobans ir jau mani pieprasījis un mans kungs, bez šaubām, ar prieku pārdos mani viņam, jo es dzirdēju vergus runājam, ka viņš ik gadus pārdodot daudzus no saviem vergiem, lai iegūtu naudu ar ko segt savus izdevumus un nodokļus."

, Mēs, Talaskara, darīsim, ko spēsim," sacija Tarzans. „Un ja Aoponāto un es atradīsim kādu iespēju izkļūt no šejienes, mēs ņemsim jūs līdz, bet vispirms mums jāiekārtojas tā, lai mēs varētu palikt kopā"

„Man ir kāds plāns," teica Komodoflorensals, „un tas varētu izrādīties noderīgs. Viņi ir pārliecināti, ka jūs netikvien nerunājiet, bet pat nesaprotiet viņu valodu. Nodarbināt vergu, ar kuru viņi nevar saprasties, ir, tieši sakot, apnicīgi. Tādēļ es teikšu tiem, ka protu ar jums sarunāties, ja vien izrādīsies, ka mēs tiekam ieskaitīti vienā darba nodaļā.

„Bet kā jūs sarunāsaties ar mani, nelietodami minuniešu valodu," vaicāja pērtiķa cilvēks.

,.Atstājiet to man," atbildēja Komodoflorensals. ..Kamēr viņiem nav vēl kādā nebūt ceļā izdevies atklāt, ka jūs saprotat minuniešu valodu, es varu tos mānīt."

Nebija ilgi jāgaida un Komodoflorensala plāns jau bija nobriedis. Sargi ieradās pēc vergiem un viena partija pēc otras atstāja guļamtelpu, pievienodamies ārējos koridoros ejošiem tūkstošiem, kūpi uzsāka savas ikdienas darba gaitas.

Pērtiķa cilvēks pievienojās namdaru nodaļai trīspadsmitajā tunelī uz trisdesmitsestās platformas, kur viņš ar skubu ķērās pie vienmuļā darba, likdams balstus tuneļa sānos un zem jumta, darbu viņš veica ar tādu aizrautību, ka izpelnījās pat īgnā Kalfa- stabana uzslavu, kaut gan Karaftaps, kuyš tieši preti Ta;zanam bija nodarbināts ar akmeņu novākšanu, bieži meta ļaunus skatus uz pērtiķa cilvēku.

Darbs bija turpinājies jau apmēram divi vai trīs stundas, kad tunelī nolaidās divi kareivji un pasauca sānis Kaifa stabanu.

Tie veda kādu zaļā tunikā tērpušos vergu, kam Tarzans piegrieza tikpat maz vērības, kā kareivjiem, kamēr viņš pēkšņi neuztvēra dažus vārdus no viņu sarunas.

Tad viņš pameta ātru skatu turp, kur stāvēja šie četri viri un ieraudzīja, ka vergs bija Trohanaj dalmakas princis, Komodoflorensals, kurš Veltoptismakas akmeņu lauztuves bija pazīstams verga vārdā ,.Aoponato", kas bija rakstīts ar minuniešu hieroglifiem un nozīmēja 8003 +19.

Tarzana numurs, Aopontando, 800*+ 21, bija uzšūts uz viņa zaļās tunikās pleca.

Kaut gan minuniešu izteiksme aizņem mazāk vietas nekā Tarzana numura angļu ekvivalents, kurš būtu 512,000,021, bet to pašu izlasīt vai izteikt angļu valodā nāktos jau daudz grūtāk, jo tas līdzinātos — desmit reiz desmit reiz astoņiem otrā pakāpē, plus vēl septiņreiz trīs, bet minunieši to tulko citādi: Viņiem Aopontando ir vesels skaitlis, kurš gluži vienkārši apzīmē zināmu lielumu tāpat kā skaitlis 37 mūsu apziņā tiek uztverts kā noteikta summa, kā zināma skaitliska vienība, kuru mēs gan nekad neuztveram kā treju desmitnieku summu plus septiņi, kas šis skaitlis gan patiesībā ir.

Minuniešu skaitļu sistēmai, kas, skatoties no mūsu zinātnes viedokļa, ir ārkārtīgi smaga sarežģīta un neērta, ir tcmēr sava stiprā puse, un viņa ir radījusi Eiropas un Amerikas zinātniekos, archeolo- gos un antropoloģistos lielu interesi.

Kad Tarzans pacēla acis, Komodoflorensals uztvēra viņa skatu un pamāja tam, arī Kalfastobans deva mājienu pērtiķa cilvēkam, kurš pārgājis pār koridoru, klusēdams nostājās ventala priekšā.

„Mēs gribam dzirdēt, kā tu sarunāsies ar viņu," uzkliedza Kalfastobans Komodoflorensalam. „Ne- ticu, ka viņš tevi sapratis. Kā gan viņš to varētu, ja viņš pavisam neprot mūsu valodu. „Virs nevarēja aptvert, ka varētu būt vēl kāda cita valoda.

,.Es gribu to izvaicāt viņa paša valodā," teica Komodoflorensals, „vai viņš mani saprot, un jūs redzēsiet, ka viņš atbildēs ar piekrītošu galvas mājienu."

„Labi," sauca Kalfastobans, ,,vaicā viņam!"

Koniodollorensals pagriezās pret Tarzanu un izgrūda kādu divpadsmit atsevišķu balsienu nesakarīgu virknējumu, bet kad viņš bija beidzis, pērtiķa cilvēks pamāja ar galvu.

„Vai jūs nu redzat?" prasīja Komodoflorensals.

Kalfastobans pakasīja pakausi. „Tā ir kā viņš saka," piebilda tas, kā atvainodamies, ,.zertalakolo- lim ir sava valoda."

Trešā romāna beigas

Edgars Raiss Borrows

TARZANS UN SKUDRU CILVĒKI

ROMĀNU SĒRIJA IV.

No ang|u valodas tulkojis Valdis Bāliņš

IZDEVMEClBA «POPULĀRĀ LEKTlRA" RĪGA, GRIiCINlEKU IELA NR. 25

Karaļa pils

Tarzans stāvēja gluži nopietni, kaut gan viņam loti gribējās pasmaidīt par veiklo paņēmienu; kā Komodoflorensals pārliecināja veltopttismakiešus un piespieda tos noticēt, ka viņš sarunājies ar Tarzanu kādā savādā valodā. Tik ilgi, kamēr viņam netrūks atjautas visu sarunu sakārtot jautājumos, uz kuriem var atbildēt ar jā vai nē, tik ilgi šāda mānīšanās bija viegli iespējama, bet pie zināmiem apstākļiem, kur tas vairs nebūtu iespējams, varēja rasties grūtības un Tarzans bija ziņkārīgs, kā gan atjautīgais trokanadalmakietis ar tām tiktu galā.

„Saki viņam," teica viens kareivis Komodoflo- rensalam, „ka viņa kungs Zoantrohago sūta mūs pēc viņa un liek tam prasīt, vai viņš saprot, ka tas ir vergs, un ka no viņa krietnās izturēšanās atkarājas viņa labklājība, jā, pat viņa dzīvība. Jo Zoantro- hagam, tāpat kā visai karaliskai ģimenei, ir pilnīgas tiesības lemt par viņa dzīvi un nāvi. Ja viņš godprātīgi ieradīsies pie sava kunga un būs tam par klausīgs, viņam neies slikti, bet turpretī, ja viņš būs slinks, nekaunīgs un patvarīgs, tam droši vien nāksies iepazīties ar brīvi dzimušā cilvēka zobena asmeni."

Šoreiz Komodoflorensals izgrūda daudz garāku nesakarīgu balsienu virkni, lai pagūtu piedot sejai šim svarīgajam paziņojumam atbilstošu izteiksmi.

„Saki viņiem," ierunājās Tarzans angliski, ko, protams, neviens no klātesošiem nesaprata, „ka pie pirmās izdevības es savam kungam nolauzīšu sprandu, saki, ka daudz netrūktu un es grābtu vienu no šīm brusām un ielauztu Kalfastobanam un visiem šiem kareivjiem viņu nolādētos pakaušus. Vēl saki, ka pie pirmās izdevības es laidīšos lapās un ņemšu līdz jūs un Talaskaru."

Komodoflorensals uzmanīgi noklausījās, kamēr Tarzans bija beidzis runāt, tad viņš griezās pie abiem kareivjiem, kūpi bij atnākuši kopā ar to pēc Tarzana.

„Zuantrols saka, ka viņš gluži labi saprotot sar vu stāvokli, un ka viņš esot priecīgs kalpot augst- dzimušajam un slavenajam Zoantrohago, no kura viņš priekš sevis izlūdzoties tikai vienu žēlastību," pārtulkoja trohanadalmakiešu princis puslīdz brīvi Tarzana runu.

,.Un kas tā būtu par žēlastību?" apjautājās viens no kareivjiem.

„Ka man tiktu atļauts iet līdz ar viņu, lai viņš labāk varētu izpildīt sava kunga vēlēšanās, jo bez manis viņš nezinātu, ko no viņa kuru reizi vēlas," paskaidroja Aoponāto.

Tagad Tarzans saprata, kādā veidā Komodoflorensals gribēja pārvarēt visas saprašanās grūtības, kādas vien tik rastos un viņš juta, ka varēs justies drošs sava atjautīgā drauga aizgādniecībā tik ilgi, kamēr viņam patiksies spēlēt minuniešu valodas nepratēja lomu.

„Tādas domas, vergs, bija arī mums prātā, kad dzirdējām, ka tu vari saprasties ar šo puisi," atteica kareivis, pie kura Komodofloresans bija griezies ar savu norādījumu. „Jūs abi tiksiet novesti pie Zoantrohago, kurš droši vien rīkosies pēc sava prāta, neprasot padomu ne tev, ne citam kādam vergam. Nāciet! Kalfastoban Ventai, mēs uzņemamies atbildību par vergu Zuantrolu un viņi pasniedza Ventalam papīra loksni, uz kuras tie bija uzvil- kuši dažus īpatnus hieroglifus.

Tad, izvilkuši zobenus, viņi pavēlēja Komodo- florensalam ar Tarzanu doties pa koridoru uz priekšu. bet paši gāja no muguras, jo baumas par Tarzana izrēķināšanos ar Karatafu bija jau paspējušas nonākt lidz akmeņlauztuves sardzei, un tādēļ arī kareivji bija uzmanīgi.

Ceļš gāja pa taisnu koridoru, tad spirālveidīgi līču loču iedams iznāca virs zemes, kur Tarzans atviegloti uzelpodams apsveica svaigo, dzīvinošo gaisu un saules gaismu, jo priekš pērtiķa cilvēka būt šķirtam no tiem, kaut ari uz nedaudz dienām, bija īsta mocība un sods. Te viņš atkal ieraudzīja tūkstošus un vēlreiz tūkstošus vergu, kuri gan šurp, gan turp nesa savas nebeidzamās, smagās nastas; viņš redzēja greznos tērpos ģērbušos kareivjus, kas vīzdegunīgi staigāja pa abām pusēm strādnieku-vergu rindām; dārgām rotām apkrāvušos augstāko kastu dižciltīgos un milzīgu skaitu baltās tunikās ģērbtu vergu, kas steidzās šurp un turp vai nu savu kungu uzdevumā vai ari kārtodami savas darīšanas, vai nododamies izpriecām, jo daudzi no viņiem baudīja zināmu brīvību vai neatkarību, kura gandrīz līdzinājās brīvu ļaužu stāvoklim.

Šie baltās tunikās tērpušies vergi vienmēr bija atkarīgi no sava kunga, it īpaši, ja tie kaut kādā nozarē bija labi lietpratēji, bet to vienīgā saistība ar viņu kungu bija zināma lieluma procentuāls nodoklis no viņu; ienākumiem. Šie ļaudis bija uzskatāmi kā Min uti i valsts pilsoņi un augstākās kastas ļaužu apkalpotāji. Pretēji zaļās tunikās tērptiem vergiem, nekāda sardze nerūpējas, lai tie neaizbēgtu un par to tiešām nebija ko rūpēties, jo visā Minuni nebija vairs otras pilsētas, kur viņu stāvoklis būtu vēl labāks. Katra cita pilsēta tos uzskatītu par svo- šiem gūstekņiem un bez kavēšanās noliktu zaļo vergu kārtā, uzkraujot tiem uz visu mūžu smagas darba nastas,

Veltoptismakas pilis bija tikpat impozantas kā Trohanadalmakas celtnes. Bet Tarzanam tās likās vēl bezgala, daudz plašākas, jo kopš aiziešanas no Trohanadalmakas viņa augums bija sarucis uz vienu ceturto daļu. no agrākā apmēra.

Astoņas no tām jau bija pilnīļgi apdzīvotas, bet pie citām vēl pašreiz tika strādāts, jo Veltoptismakas virszemes iedzīvotāju skaits sniedzās jau līdz četr i simti astoņdesmit tūkstoš dvēselēm, bet tā ka karaļa pils nedrīkstēja tikt pārpildīta, tad atlikušās septiņas bija ļaudīm kā bāztin piebāztas.

Tarzans vai Komodoflorensals tika vesti tieši uz karaļpili, bet viņiem neļāva ieiet pilī pa karaļa koridoru, kur vārtu priekšā plīvoja karaliskie standarti — balts ar zeltu Viņus ieveda par kareivju aili. no pils rietumpuses. Pretēji Trohanadalmakas pilsētai, Veltoptismaka bija tiešām skaista. Laukumi starp pilīm bij apdēstīti puķēm, kokiem un krūmiem, caur kuriem aizvijās grantēti celiņi un platas šosejas»

Karaļa pils priekšā atradās plašs parādes laukums, kur pašreiz tika apmācīts pulks jātnieku.

To bija kāds tūkstots, šāda vienība saucās Amako, un savukārt iedalījās četros ovandos, katrā pa divi simti piecdesmit vīru. Lielāko vienību komandēja kamaks; bet mazākās novandi.

Piecas entekas, pa piecdesmit vīriem katrā, sastāda vienu ovandu, bet vienā entekā ir piecas en- talas pa desmit vīriem katrā — šīs mazās vienības vada ventals un venteks. Karaspēka kustības tika izdarītas kaleidoskopiskā ātrumā, tik žigli un labi dresēti bija sīkie diadeti.

Pērtiķa cilvēks sevišķi ieinteresējās par vienu manevri, ko karaspēks izdarīja šiem pašreiz garām ejot. Divi ovandi bija izvērtušies frontē, vienā laur kūma malā un pretī tiem* otrā laukuma malā otri divi. Pēc kamaka komandas šis tūkstotis cilvēku, sadalījies divās biezās līnijās, devās pa lauku viens pret otru uzbrukumā ar pasta vilciena ātrumu. Taisni tai brīdī, kad nopietna sadursme šķita nenovēršama, kad likās, ka nākošā acumirklī diadeti un jātnieki trieksies kopā pārvērsdamies par riebīgu, asiņainu ķermeņu un sadragātu kaulu masu, kareivji, kuri jāja austrumu virzienā, lika pacelties viņu jājamiem dzīvniekiem, tie viegli pārlidoja pāri pretinieku galvām un nolaizdamies otrā pusē slēgtā rindā, turpināja virzīties uz laukuma malu. Ejot pa Kareivju aili, Tarzans ar Komodoflorensalu pārrunāja nule redzēto manevri un ari Veltoptismakas pilsētas un viņas apkārtnes skaistumu. Abi viņi bija pietiekoši tālu priekšā kareivjiem un Tarzanam bija iespējams sarunāties ar savu biedri klusinātā balsī, nebaidoties, ka sekojošā sardze varētu pārliecināties par viņa prasmi izteikties minuniešu valodā.

„Tas bija skaists manevrs," atbildēja Tarzanam' Komodoflorensals, „un tika izvests ar retu precizitāti. Es biju jau dzirdējis, ka Elkomoelhagas pulki ir slaveni ar savu lielisko apmācības metodi, tāpat arī par Velt optismakas dārzu un ai leju skaistumu, bet, mīļais draugs, tieši tas; ir viņu pilsētas vājā puse.

Kamēr Elkomoelhago kareivji tiek apmācīti, lai nevainojami nostātos parādēs, mana tēva, Adendro- haka, karotāji ir nometnēs, tālu prom' no apbrīnojošo sieviešu un spiegojošu vergu acīm, tie piesavinās kapa mākslu tiešā sakarā ar bargajiem dzīves apstākļiem laukā un nometnēs. Elkomoelhago ama- ki viegli pārspēs Adendrokaka pulkus skaistuma sacensībā, bet nav sen atpakaļ, un jūs paši redzējāt, ka pat ne piecpadsmit tūkstoši trokanadalmakiešu atsita trīsdesmit tūkstošu Veltoptismakas kareivju uzbrukumu, jo nekur tanī dienā viņi nespēja pārraut mūsu kājnieku rindas.

Jā, viņi var būt skaisti apmācīti parādēm un arī drošsirdīgi, ko var teikt par visiem minunie- šiem, bet viņi nav vingrinājušies nopietnākā kapa mākslas izpratnē, tas nav Elkomoelhago ceļš. Viņš ir maigs, sievišķīgs un neinteresējas par karu; viņš uzklausa savu mīluļu padomu, bet tas ir gļēvuļu padoms, bez tam vēl sievietes to skubina galīgi atteikties no karošanas, kas visu kopā. ņemot nemaz nebūtu tik slikti, ja vien viņam izdotosi arī citus pārliecināt darīt to pašu.

Skaistie krūmi un koki, kas kā mežs paceļas ap Veltoptismaku un kurus jūs tā apbrīnojat, tāpat arī es tos apbrīnoju un sevišlji es tos apbrīnoju še, ienaidnieka pilsētā. Cik viegli būtu trohanadalma- kiešu spēkiem, slēpjoties skaisto koku un krūmu ēnā, naktī pielīst pie Veltoptismakas piļu vārtiem. Vai jūs tagad saprotiet, mans draugs, kādēļ jūs manas pilsētas parādes laukumā neredzējāt tik skaistus manevrus, kā še tikāt redzējuši un arī to, ka mēs, kaut gan mīlam kokus un krūmus, tomēr nevienu neesam iestādījuši Trohanadalmakā."

Viens no sargiem, kurš ātrā solī bija panācis tos1 , aizkāra Komodoflorensala plecu.

„Tu teici, ka Zuantrols nesaprot mūsu valodu. Kāpēc tu runā ar viņu tādā valodā, ko viņš nesaprot?" kareivis prasīja.

Komodoflorensals nezināja, cik daudz kareivis ir noklausījies 110 viņu sarunas. Ja viņš būtu dzirdējis Tarzanu runājam minuniešu valodā, tad grūti nāktos to pārliecināt, ka „milzis'" šo valodu neprot, bet Komodoflorensals pieņēma, ka kareivis dzirdējis tikai viņu vien runājam.

,.Viņš grib mācīties un es mēģinu viņam to iemācīt." Komodoflorensals ātri atbildēja.

,.Vai viņš ir jau kaut ko iemācījies?" prasīja kareivis.

„Nē," atbildēja Komodoflorensals, „viņš ļoti neattīstīts."

Tālāk viņi gāja klusēdami, paceldamies arvien augstāk par garajām, slīpajām ejām, vai atkal kāpdami par primitīvajām trepēm, kādas lietāja minu- nieši, lai nokļūtu savu mitņu augšējos stāvos, starp kuriem atradās' citi, kas nebija savienoti ar slīpo uzeju, un šādā kārtā aizsardzības dēļ ejas bieži izbeidzās, jo trepes vajadzības gadījumā lielais iemītnieku bars viegli uzvilka augšā un apturēt ienaidnieku uzmākšanos nenācās grūti.

Elkomoelhago karaļpils bija ļoti liela un plaša un viņas augstums būtu vērtējams pāri par četri simti pēdām, ja tā būtu tikusi celta pēc normāla cilvēka augumam atbilstošiem samēriem. Tarzans pacēlās arvien augstāk līdz beidzot atradās tikpat augstu virs zemes, cik dziļi viņš bija atradies akmeņlauztuvēs. Apakšējo stāvu korridori bija ļaužu pārpilni, bet tajos, kur viņi tagad soļoja, reti kur pamanīja kādu dzīvu būtni. Tikai šad tad viņiem gadījās iet caur apdzīvotu telpu, bet citas visas pa lielākai daļai tika izlietotas kā pieliekamās telpas, sevišķi pārtikas novietošanai, kura konservētā un žāvētā veidā, rūpīgi iesaiņota vietām aizņēma plašas telpas griestu augstumā.

Visā visumā sienu dekoratīvais rotājums bija trūcīgāks, nekā apakšējos stāvos, un arī paši. korridori šaurāki. Tomēr viņiem gadījās arī šķērsot daudzas pļavas, grezni iekārtotas zāles, kas bija pilnas abēju dzimumu ļaužu dažādā vecumā. Tic nodarbojās vai nu ar savu mājsaimniecību, vai strādāja kādu amata darbu.

Viens veidoja no sudraba kaut ko, kas izskatījās kā smalka filigrāna aproce, kāds cits atkal iespieda ādā skaistas arabeskas. Tur bija podnieki, audēji, gleznotāji, metallstrādnieki, bet visvairāk redzēja sveču lējējus, jo svece šiem ļaudīm bija tikpat kā dzīvība.

Un tad beidzot, augstu gaisā viņi sasniedza pēdējo stāvu, kur dienas gaisma bija spilgtāka, jo augšā sienu biezums bija daudz plānāks un tomēr ari še vēl redzēja sveces degam. Pēkšņi pie korridorā sienām tie saskatīja greznus ciļņus, arī sveču, skaits pieauga un Tarzans nojauda, ka viņi kāda varena bagātnieka mājoklim tuvojās.

Tad viņi apstājās pie durvīm; durvju priekšā stāvēja sardzei, ar kupu viens no pavadoņiem kar reivjiem uzsāka, sarunu,

„Saki Zoantrohagam Zertolam, ka esam atveduši Zuantrolu un vēl otru1 vergu, kupš prot sarunāties ar viņu dīvainā, īpatā valodā."

Sargs sita. ar savu šķēpu pa smagu gongu un acumirklī no iekšējām telpām iznāca kāds vergs, baltā tūnikā, kūpam sargs atkārtoja kareivja ziņojamu.

„Lai viņi ienāk," sacīja tas, „mans slavenais kungs Zoantrohago Zertols gaida savu vergu Zuantrolu. Seko man!"

Tie devās viņam pa pēdām cauri vairākām zālēm, kamēr beidzot vergs tos noveda pie kāda grezni ģērbta kareivja, kupš sēdēja aiz liela galda, apkrauta ar savādiem instrumentiem, milzīgiem sējumiem lielām smagā minuniešu rakstāmpapīra kaudzēm un nepieciešamām rakstāmlietām.

„Te ir tavs vergs Zuantrols, Zertol," sacīja tas, kurš viņus bija atvedis.

„Bet kas ir šis otrs?" norādīja princis Zoantrohago uz Kornodoflorensalu.

„Viņš arī runā to savādo valodu; kādā runā Zuantrols un tas tika atvests šurp, lai tu; ja vēlies, varētu sarunāties ar Zuantrolu."

Zoantrohago pamāja ar galvu un griezās pie Komodoflorensala. ,,Paprasi, vai viņš jūt ko sar vadu, kopš es esmu samazinājis viņa augumu".

Kad ar šo jautājumu Komodoflorensals griezās pie Tarzana. pielietodams runas veidu, kādu viņi bija izvēlējušies, Tarzans pakratīja, galvu, izrunādams dažas frāzes angļu valodā.

,.Augstais princi, viņš saka, ka nē," tulkoja Komodoflorensals, pēc sava ieskata. „un viņš prasa, kad tev labpatiks atdot viņam viņa agrākos apmērus un atļaut atgriezties viņa zemē, kupa atrodas tālu no Minunijas.

Kā mimvnietim viņam jāzin, ka tam nekad vairs netiks atļauts atgriezties savā zemē un Tro- hanadalmaku. vairs nekad viņu neredzēs."

„Bef. viņš nav no Trohanadalmakas uin nav ari rninunictis," paskaidroja Komodoflorensals. „Viņš ieradās pie mums, mēs viņu nepadarījām par vergu, bet apgājāmies ar to draudzīgi, tāpēc ka. viņš ir no tālas zemes, ar kupu mēs nekad vēl neesam karojuši."

„Kas tā ir par zemi?" vaicāja Zoantrohago.

„To mēs nezinām, bet viņš saka, ka aiz ērkšķāja esot liela zeme, kur dzīvojot daudz miljonu ļaužu, tikpat lieli kā viņš!"

„Viņš teica, ka tie ļaudis neturētu uz mums iet- naidu un tādēļ mēs to nepadarījām par vergu, bet ga.n uzskatījām, kā. mūsu viesi."

Zoantrohago pasmaidīja. „Ja tu, trohanadal- makieti, tam tici, tad esi liels vientiesis. Mēs visi it labi zinām, ka aiz Minunijas nav cita nekā, ka tikai necaurejamu ērkšķu meži, līdz pat debesu pils zilajām velvēm, zem kurām mēs visi dzīvojam. Es pielaižu, ka šis vīrs nav trohanadalmakietis, bet katrā ziņā viņš ir rninunietis, jo Minunijā var sastapt visādus dzīvo būtņu veidus. Bez šaubām viņš ir kāds īpatnējs zertalakololis, tā ir kāda cilts, kura apdzīvo tālu, nocietinātu kalnāju, kas nekad vēl nav pilnīgi izpētīts. Bet lai būtu, kā būdams, nekad viņš — — "

Te nejauši prinča vārdus pārtrauca lielā gonga skaņas pie viņa istabas durvīm. Viņš apklusa, lai skaitītu gonga sitienus, un kad ar piekto sitienu tie apklusa, viņš pagriezās pret kareivjiem, kuri bija atveduši pie tā Tarzanu un Komodoilorensaliu «Aizvediet vergus tanī istabā," teica viņš kareivjiem, norādīdams uz kādām dibendurvīm. „Kad karalis aizies, es likšu viņu vēlreiz atvest. Kamēr viņi devās uz norādītām durvīm, Zoantrohago pamāja kādam kareivim pie galvenās ieejas. „Elko- moelhago," tas vēstīja, ..Veltoptismakas Tagosto, Ļaužu valdnieks un Visas radības Kungs, Visgudrais, Visdrošais, Visslavenais! Ceļos priekš Tagosto!"

Atstādams telpu, Tarzans vēl pameta skatu atpakaļ un redzēja, ka Zoantrohago līdz ar visiem citiem bija nometušies ceļos, atliekušies tālu atpakaļ un pacēluši rokas augstu pār galvu, kad ienāca Elkomoelhago divpadsmit grezni ģērbtu kareivju —- miesassargu pavadībā. Tarzans gribot negribot sar līdzināja šo valdnieku ar to vienkāršo cienības pilno kareivi, kurš valdīja Trohanadalmakā, un kurš bieži apstaigāja savu pilsētu bez kāda ārišķīga spožuma un eskorta, ja pat bieži viena vienīga verga pavadīts.

Tas bija valdnieks, kura priekšā neviens nelo cīja ceļus un kurš tomēr bija ieguvis vislielāko cieņu un bijāšanu.

Ienākošais Elkomoelhago tomēr bija redzējis vergus ar kareivjiem izejam no zāles pie viņa ienākšanas. Viņš pieņēma. Zoantrohago un savu ļaužu sveicienus ar īsu rokas mājienu un pavēlēja tiem piecelties.

„Kais atstāja šo telpu, man ienākot?" prasīja viņš un aizdomīgi paskatījās uz Zoantrohago.

„Vergs Zuantrols un vēl kādls otrs, kurš man pārtulko viņa savādo valodu," paskaidroja Zertols.

„Pasauc tos atpakaļ!" pavēlēja Tagosto, „es gribēju ar jums runāt par šo Zuantrolu."

Zoantrohago pavēlēja kādam vergam atgādāt tos šurp, bet līdz tam laikam Elkomoelhago apsēdās kādā krēslā pie galda, aiz kura nama tēvs bija sēdējis. Kad Tarzans ar Komodoflorensalu ienāca zālē, sargs noveda tos pie galda, aiz kura sēdēja karalis, lika tiem nomesties ceļos un izteikt savu padevību lielajam Tagosto.

Trohanadal makietis Komodoflorensals jau no bērnības bija pieradis un ieaudzis verdzības tradīcijās. Gandrīz ar zināmu fatālismu viņš bija samierinājies ar verga stāvokli, kādā to bija novedis nelaimīgais kara iznākums un tādēļ bez kādas kavēšanās viņš nometās uz vienu celi, lai nodotu verga sveicienu svešajam ķēniņam. Bet citādi izturējās pērtiķa cilvēks Tarzans. Viņš domāja par karali

Adendrohaki. Nekad viņš nebija locījis ceļus tā priekšā un nedomāja parādīt lielāku godu šim EL- komoelhago, kura galminieki un vergi to nicināja, nekā viņš bija parādījis patiesi cienījamam un dižam valdniekam.

Elkomoelhago uzmeta tam glūnošu skatu. ,.Šis puisis nedomā mesties ceļos," pačukstēja viņš Zoan- trohagam, kurš bija atliecies tik tālu atpakaļ, ka nebija pamanījis jaunā verga necienīgo uzvešanos.

Zertols paskatījās uz Tarzanu. „Meties ceļos, vergs!" viņš uzkliedza, bet tad, iedomājies, ka viņš nesaprot minuniešu valodu, tas pavēlēja Komo- doflorensalam, likt Tarzanam nomesties ceļos. Tomēr, kad, trohanadalmakietis to pasacīja Tarzanam, šis tikai papurināja galvu.

Elkomoelhago deva zīmi visiem piecelties.

„Lai nu šoreiz paliek," viņš sacīja, jo verga izturēšanās veidā bija kaut kas tāds, kas karalim lika nojauist, ka Zuantrols nekad nemetīsies ceļos viņa priekšā, un tā kā viņš bija saudzējams un vērtīgs tā eksperimenta dēļ, kas ar to bija ticis iztaisīts, tad karalis labāk apspieda savu uzpūtības īgnumu, nekā pielaistu verga nonāvēšanu, kas varēja notikt, ja to ar varu piespiestu nomesties ceļos.

,,Tas ir tiešām giupjš Zertalakololis. Pielūko, ka viņš būtu pienācīgi apmācīts, kad mums atkal labpatiks to redzēt."

Noslēpumainā formula

Alai  sievietes, skaitā ap piecdesmit, klaiņoja mežā, lai pārmācītu savus bēguļojošos vīrus.

Katrai vienai bija smaga runga un spalvām apdarināti akmeņi, bet no kā visvairāk nācās bīties, bija viņu — pārmērīgais niknums.

Kamēr vien tās spēja atcerēties, neviens vīrietis nekad nebija uzdrīkstējies apstrīdēt viņu virskundzību, nekad tas nebija uzdrošinājies izrādīt ko citu, kā tikai bailes, bet tagad, kur tiem būtu vajadzējis, viņām nākot, manīties prom, tie bija uzdrīkstējušies nebīties, pat uzbrukt tām un tās sist! Tāds stāvoklis bija pārāk nejēdzīgs un nedabisks, lai turpinātos un tā tas ilgāk nedrīkstēja palikt. Ja viņas spētu runāt, apmēram, šāds būtu bijis viņu sarunas saturs.

Vīru stāvoklis tiešām varēja izvērsties visai ļauns: sievietes bija saniknotas, bet ko gan varēja sagaidīt no sievietēm, kurām nebija dota valoda?

Lūk, šādā uzbudinājumā tās uzdūrās vīriešiem kādā klajā vietā kur šie «izdzimteņi" bija sakūruši uguni un vārīja antilopes gaļu. Nekad vēl šīs sievietes nebija redzējušas savus vīrus tik tīkamus un skaistus. Senāk tie vienmēr bija izskatījušies gandrīz līķiem līdzīgi, tikai kauli un āda, jo agrāk tie nekad nebija varējuši sagādāt tik daudz pārtikas, kā kopš tās dienas, kad pērtiķa cilvēks Tarzans bija iedevis Pirmās Sievietes dēlam ieročus.

Agrāk tic pavadīja dzīvi, bēguļodami no viņu briesmīgajām sievām, tikko pagūdami samedīt sev kaut cik pārtikas, tagad viņiem bija pietiekoši laika un mierīgs prāts, bet viņu ieroči sagādāja tiem gaļu, kupu pie agrākajiem apstākļiem tie labi ja varēja nogaršot reizi gadā.

Kāpupu, tārpu un cirmeņu vietā tie tagad pastāvīgi varēja baroties ar antilopes gaļu.

Tomēr šinī brīdī sievietes savu viru ārējam izskatam piegrieza gauži maz vērības. Viņas tos bija atradušas un — ar to pietika.

Šis „viņas" līda tiem arvien tuvāk, kad pēkšņi viens no vīriešiem pacēla acis- un ieraudzīja tās. Viņa apziņā iesakņojušies senākā stāvokļa iespaidi izrādījās tik stipri, ka tas gluži aizmirsa savu jauniegūto neatkarību un, uzlēcis kājās, skrēja uz miežu. Pārējie, nemaz nepārliecinājušies par šīs steigas iemesliem, likās viņam pakaļ.

Sievietes vēl traucās pāri klajumam, kad jau vīrieši nozuda rnežā, laukuma pretējā pusē. Bet viņas zināja, ko tie nākošā acumirklī darīs, proti, ka, nonākuši mežā, tie aizslēpsies aiz pirmajiem kokiem un vēros, kurp dodas viņu vajātājas. Pateicoties šādai muļķīgai ierašai, sievietēm, kūpas bija daudz gausākas, nenācās grūti tos notvert.

Bet ne visi vīrieši bija aizbēguši. Viens, kupš bija drošības labad paskrējis nedaudz soļu; apstājās, apgriezās un sagaidīja tuvojošās sievietes. Tas bija Pirmās Sievietes dēls, kūpam Tarzans bija iemācījis kaut ko vairāk, nekā tikai prasmi apieties ar ieročiem, jo no Džungļu valdnieka, kupu viņš dievināja ar suņa padevību, tas bija aizguvis arī drosmes pirmsākuma dīgļus.

Tā nu notika, ka viņa bailīgākie biedri, slapstīdamies aiiz kokiem un skatīdamies atpakaļ, redzēja viņu vienu stāvam un sagaidām piecdesmit satrakotu sieviešu uzbrukumu. Viņi redzēja to uzliekam bultu pār loku, to redzēja arī sievietes, bet tās to, vismaz tajā acumirklī, vēl nesaprata, tad iedziedājās aukla un visām priekšā skrejošā „viņa" saļima ar bultu sirdi; tomēr arī tagad pārējās vēl neapstājās, jo tas viss bija noticis tik ātri, ka šī fakta īstā nojēga vēl nebija izspied'usies caur viņu biezo galvas kausu.

Pirmās Sievietes dēls uzlika otru builitu un izšāva. Atkal viena sieviete nokrita, pārmezdama vairākus kūleņus, tagad atlikušās samulsa un līdz ar to - viņas bija zaudējušas, jo šis īsais mirklis piedeva dlūšu tiem, kūpi lūrēja aiz kokiem. Ja viens no viņiem bija uzdrošinājies stāties pretī piecdesmit sievietēm uin tās apturēt, tad ko gan nevarēja izdarīt vienpadsmit, kopējā akcijā vienotu, vīru?

Ar šķēpiem un bultām rokās tie meitās pretī sievietēm, tieši tai acumirklī, kad tās no jauna pārgāja uzbrukumā. Ātri un lielā vairumā sāka birt Spalvām apdarinātie akmeņi, bec vēl ātrākas un drošākas savā skrēja bija vīriešu spārnotās bultas. Barvedes drošsirdīgi metās uz priekšu, lai nonāktu tuvcīņā, kur tad tās varētu izlietot savas varenās rungas un nogrābt vīriešus savās stiprajās rokās; bet šoreiz viņām nācās atzīt, ka bultas un šķēpi bija briesmīgāki ieroči, nekā rungas un gala iznākums bija tas, ka visas, kuras nebija ievainotas, apgriezās u;n metās bēgt.

Tad notika, ka Pirmās Sievietes dēls sajuta sevi it kā vadonības tālu atblāzmu un tas priekš viņa bija izšķiroši tanī dienā un varbūt arī visos laikos.

Ar šo viņa akciju sākās jauna ēra zertakololu būtībā. Tai vietā, lai apmierinātos ar sieviešu uzbrukuma atvairīšanu un atdusētos uz godam nopelnītiem lauriem, viņš līdzšinējo lietu stāvokli, attiecībā pret iedzimto ienaidnieku, apgrieza pavisam otrādi, un aicinādams savus biedrus tam sekot, droši uzbruka sievietēm.

Kad vīrieši redzēja sievietes bēgam, viņi tā aizrāvās no šī gadu simteņiem veco tradīciju apvērsuma, ka ar skubu metās tās vajāt.

Viņiem šķita, ka Pirmās -Sievietes dēla nolūks ir nogalināt visas viņu ienaidnieces un tie bija ļoti pārsteigti, redzēdami, ka viņš, panācis jaunu glītu sievieti, to sagrāba aiz matiem un atbruņoja. Tas viņiem likās tik brīnišķīgi, ka kāds cits, kurš ari bija notvēris sievieti, kavējās to nonāvēt.

Tie salasījās ap viņu un sāka sarunāties ar to savā zīmju valodā.

„Kādēļ tu viņu turi? Kādēļ tu to nenosit? Vai tev nav bail, ka viņa nenogalina tevi?"

Ar šādiem un tamlīdzīgiem jautājumiem tie griezās pie viņa.

„Es viņu paturēšu sev," atbildēja Pirmās Sievietes1 dēls, „man nepatīk gatavot ēdienu, lai to dara viņa priekš manis. Bet ja viņa atteiksies, es tai duršu ar šito," uri viņš grasījās durt šķēpu sievietei ribās, kura pie šī žesta tūdaļ p iet upās un bailīgi nometās uz ceļgala.

Vīrieši sāka lēkāt no lielā uzbudinājuma, kad tie redzēja sievietes izbailes un kad viņu tumšajā apziņā uzausa nojēga par labumiem, kādi bija sagaidāmi no šādas' rīcības.

„Kur ir sievietes?" tie prasīja viens otram savā zīmju valodā, bet sievietes bija pazudušas.

Kāds no viņiem pēkšņi devās iet tanī virzienā, kurp tās bija aizbēgušas. „Es eju!" viņš signalizēja, „un nākšu atpakaļ ai sievieti, kas vārīs priekš manis." Un trakā steiga pārējie devās tam paka), atstādāmi Pirmās Sievietes dēlu vienu ar tā „viņu".

,,Vai tu gatavosi man ēdienu?" viņš prasīja.

Bet par atbildi uz viņa jautājumu- tā īgni ņurdēdama savieba seju. Pirmās Sievietes dēls pacēla smago šķēpa kātu un deva meitenei pa galvu krietnu belzienu, notriekdams to pie zemes un tagad viņš stāvēja pāri par to, nikni viebdamies un draudēja to vēl sodīt, bet viņa gulēja kn:ūpuv kur bija nokritusi. Piegājis viņš iespēra tai sānos.

„Celies!" Pirmās Sievietes dēls tai pavēlēja.

Lēnām viņa uzrāpās ceļos um aptvērusi tā kājas, paskatījās viņam sejā, pie kam viņas acu izteiksme bija lēnīga un padevīgas bijības pilna, kā govij.

„Tu gatavosi man ēdienu?" viņš pārprasīja.

„Vienmēr", tā atbildēja savas tautas zīmjta valodā.

Tikai īsu laiku Tarzans bija atradies telpā, kūja atradās līdzās tai, kur Zoantrohago bija sagaidījis karali, kad viņam tika pavēlēts1 vienam stāties abu vīru priekšā, un viņa kungs tam pamāja iet pie galda, aiz kūja Zoantrohago un Elkomoeil- hago sēdēja. Izņemot šos, telpā nebija neviena cita, pat kareivji bija tikuši aizsūtīti.

„Vai jūs esat pārliecināts, ka viņš no mūsu valodas nekā nesaprot?" jautāja karalis.

„Kopš gūstā krišanas, viņš nav vēl runājis ne vārda," atbildēja Zoantrohago.

„Esi biju tajās domās, ka viiņš ir jaunas zertala- kololu dzimtas eksemplārs, bet tad izrādījās, ka viņam ir sava valoda, kurā viņš var sarunāties ar otru trohanadalmakiešu1 vergu. Mēs varam pilnīgi droši runāt viņa klātbūtnē, Visgudrais."

Elkomoelhago pameta ātru, neuzticības pilnu skatu uz savu galdabiedri. Viņam būtu labāk paticis, ja Zoantrohago to uzrunātu — Visslavenais, jo šinī vārdā nebija tikdaudz noteiktības un, kas attiecas uz gudrību, tad viņš varēja mānīt, sevi, citus, bet apvest ap stūri Zoantrohago nebija iespējams.

„Mēs nekad neesam," sacīja karalis, „tuvāk pārrunājuši izdarīto eksperimentu un tāpēc arī es šodien esmu ieradies jūsu laboratorijā. Tagad, kad šis indivīds ir še, pārrunāsim to lietu visos sīkumos un norunāsim, kas turpmāk būtu darāms."

,,Jā gan, Visgudrais," atbildēja Zoantrohago,

,.Sauc mani, Tagosto," piespiesti pasmaidīja Elkomoelhago.

„Jā, Tagosto," atteica princis, lietodams šo vārdu karaja uzrunas vietā, kā to Elkomeolhago bija pavēlējis. ..Pārrunāsim šo lietu pamatīgi, jo tā. priekš jums ārkārtīgi svarīga."

Viņš zināja, ka «pārrunāt lietu visos sīkumos," kā Elkomoelhago bija teicis, nozīmēja uzzināt no viņa, kādā veidā viņš verga. Zuantrola augumu bija samazinājis līdz normālā ceturtai daļai lieluma. Bet Zoantrohago bija nodomājis izkaulēt kādu pret- vērtību par savu informāciju, kupu, kā viņš Labi zināja, karalis gribēja izmantot sevis paša cildināšanai, nepiešķirdams nekādu atbalstu Zoantrohago atklājumiem, ne darbam, kūpam tas bija ziedojis daudzus mēnešus, lai realizētu savu zinātnisko brīnumu,

..Ak, Tagosto," viņš sacīja, „pirms ka mēs sākam pārrunas, es lūdzu jūs izpildīt vienu manu vēlēšanos, par ko jau ilgi esmu sapņojis, bet vēl līdz šim neesmu uzdrošinājies to jums atklāt, labi zinādams, ka neesmu pelnījis žēlastību, ko gribētu izlūgt kā mazu atzinību par manām niecīgajām spējām un kalpošanu jūsu gaišajai, atjaunotai valdīšanai."

„Nu, kāda būtu šī vēlēšanās?" prasīja īgni Elkomoelhago. Savā sirdī viņš baidījās no šī par visiem gudrākā cilvēka un, kā jau tas mēdz būt pie visiem gļēvuļiem, šīs bailes nozīmēja arī ienaidu. Ja viņš būtu varējis iznīcināt Zoantrohago, viņš to būtu darījis ar prieku; kaut ko tādu uzsākt viņš tomēr neuzdrīkstējās, kamēr vien šo par visiem diženāko valmaku apmirdzēja viņa zinātnieka slava, un karalis varēja izmantot viņa atklājumus savas karaliskās personas apsardzības labā.

,,Es vēlētos līdzi runāt karaliskā padomē," vaļsirdīgi pateica Zoantrohago.

Karalis kļuva nemierīgs. No visiem Veltoptismakas augstmaņiem šis te bija tas, ; kuru viņš vismazāk vēlētos redzēt ierindotu starp karaliskajiem padomdevējiem, kurus viņš bija izmeklējis pateicoties to aprobežotībai.

„Nav vakantas vietas," viņš beidzot teica. „Visu Ļaužu Valdnieks var. viegli atrast vakantu ,,.vietu," iebilda Zoantrohago, „vai radīt jaunu posteni — piemēra,m, klātesošā ,priekšnieku priekšnieka posteni, lai tajos gadījumos, kad Gofoloso nav klāt, būtu kāds, kas ieņem viņa vietu. Citādi es arī nemaz nevēlētos piedalīties jūsu padomes sanāksmēs, bet ziedot visu laiku izgudrojumiem un jaunatradumu papildināšanai.

Šī bija izeja un Elkomoelhago nekavējās to izmantot. Viņam nebija nekas pretī, ja Zoantrohago kļūtu karaliskais padomnieks un tādā kārtā atbrīvoties no smagājiem ienākumu nodokļiem; no ku- i'iem paši nodokļu noteicēji bija veikli pratuši izvairīties un karalis zināja, ka tas ir vienīgais iemesls, kādē| Zoantrohago vēlējās iek|ūt karaļa padomnieku skaitā. Nē, karalim nebija iebildumu pret šo iecelšanu, ja vien viss tiktu iekārtots tā, kā jaunais ministris nepiedalītos padomes sēdēs, jo pašam Elkomoelhago būtu neērti Zoantrohago klātbūtnē runāt par viņa lielajiem izgudrojumiem, kā par saviem.

,,Labi," atteica karalis, „j.ūs tiksiet iecelti vēl šodien un, ja būs nepieciešama jūsu klātbūtne padomē, es sūtīšu pēc jums."

Zoantrohago paklanījās. „Un tagad," sacīja viņš, «pārrunāsim eksperimentus, kuj'i, kā es ceru, beidzot dos mums iespēju, palielināt mūsu kareivju augumus, kad tie dodas kaujā pret ienaidnieku un pēc atgriešanās tos atkal rēducēt līdz normālajam apmēram."

„Ak, kā es ienīstu šīs valodas par karu!" iesaucās karalis, nodrebēdams.

«Bet mums jābūt gataviem panākt uzvaru, kad tas mums tiek uzspiests," piebilda Zoantrohago.

„Es arī tā domāju," piekrita karalis, „bet ja mēs izstrādāsim šo metodi, tad mums vajadzēs tikai nedaudz kareivju un visi pārējie varēs piegriezties mierīgai, ražīgai dzīvei, Bet, turpināt savus paskaidrojumus."

Zoa.ntrohago sejā pavīdēja it kā smaidīs, tad piecēlies, viņš apgāja galdam riņķī apkārt un apstājās pie pērtiķa cilvēka.

„Še," viņš sacīja, pielikdams roku pie Tarzana pakauša, „kā jūs zināt, atrodas mazs, ovāls pelēk- sārts ķermenis, tas satura īpatu šķidrumu, kas atstāj iespaidu uz audu un dažādu orgānu izveidošanos. Jau ilgāku laiku atpakaļ man nācās novērot, ka šī dziedzera normālās darbības traucējumi iz- sauc pārmaiņas viņa īpašnieka ķermeņa attīstībā.

.,Es iesāku eksperimentēt ar sīkiem, grauzēju dzīvniekiem un sasniedzu teicamus rezultātus, bet tas, ko līdz šim esmu mēģinājis panākt — palielināt cilvēka augumu, man vēl līdz šim nav izdevies.

„Esmu pielietojis visādas metodes un ceru, ka kādu dienu atradīšu īsto. Man šķiet, ka atrodos uz pareiza ceļa un atliek vienīgi uzsākt eksperimentus.

„Jūs zināt, ka, viegli velkot pār seju ar gludu akmentiņu, rodas it patīkama sajūta. Bet ja jūs ar to pašu akmentiņu vilksiet pār seju ar pieaugošu spiediena spēku, rāsies sajūta, kura, būs gluži pretēja iepriekšējai.

..Paberzējiet seju ar akmeni pāris reizes un tad izdarait tās pašas kustības ātri un tikpat daudz reizes un jūs redzēsiet, ka rezultāti ikreizes būs savādi.

„Es esmu tuvu atrisinājumam. Mana metode ir pareiza, bet viņas pielietošanā, šķiet, ir vēl trūkumi.

.,Es varu gan samazināt dizivu būtņu1 augumu.

bet es nespēju to palielināt un kaut gan samazināšana man izdodas diezgan viegli, es nevaru noteikt šī stāvokļa ilgumu. Dažos gadījumos samazinātie augumi atguva savu iepriekšējo lielumu tikai trīsdesmit deviņos mēnešos, bet dažos gadījumos jau triju mēnešu laikā.

„Ir bijuši gadījumi, kur normālais lielums tika atgūts pēc septiņām saulēm, bet ir arī bijuši gadījumi, kad rēducētais ķermenis pēkšņi atgriezās savā normālajā stāvoklī vēl pirms simts sirds sitieniem, pie kam šāds fainomens, ja tas atgadījās nomoda stāvoklī, vienmēr bija savienots ar ģīboni un nesamaņu."

„Pats par sevi saprotams," sprieda Elkomoelhago. „Bet paskatīsimies. Man šķiet, ka tas ir vienkāršāk, nekā jūs domājat. Jūs sakāt, ka lai samazinātu viņa augumu, jūs tam esat iesituši ar akmeni par pakausi. Tā tad, lai palielinātu viņa augumu, visvienkāršāk būtu dot tam tādu pašu sitienu par pieri. Paņemiet jūsu akmeni un mēs pārliecināsimies par manas teorijas pareizību."

Uz mirkli Zoantrohago apjuka, nezinādams, kā vislabāk izvairīties no karaļa muļķīgā padoma, neaizskarot viņa lepnumu un nepainodinot viņā dusmas, jo Elkomoelhago galminieki bija paraduši žigli piekrist šādām vai līdzīgām nejēdzībām, bet Zoantrohago drīz atrada izeju no sarežģītā stāvokļa.

„Jūsu atjautība, Tagasto," viņš teica, „ir jūsu tautas lepnums un jūsu brīnišķīgās līdzības dzen jūsu galminiekus izmisumā. Šis asprātīgais izteiksmes veids man norāda pareizo virzienu Pielietojot akciju pretēju tai, ar kādu esam samazinājuši Zuantrola augumu, mums vajadzētu panākt viņa palielināšanos, bet, diemžēl, es to esmu jau vairākkārt veltīgi izmēģinājis.

,,Tomēr atkārtosim eksperementu, ar visu precizitāti, kā viņš jau reiz ir ticis izdarīts un tad pielietodami to apgrieztā veidā, varbūt izdibināsim, kādēļ tas nav izdevies līdz šim."

Viņš veikli pārgāja pāri zālei, kur pie otras sienas bija vesela rinda nodalījumu un, atvēris kādas durvis, viņš izņēma būri ar dažādiem grauzēju dzīvniekiem. Izvēlējies vienu no tiem, viņš atgriezās atpakaļ pie galda, kur ar koka spieķīšiem un aukliņām piestiprināja mazo dzīvnieku pie gludā dēļa, tā kā kājiņas bija izplestas uz katru pusi, ķermenis pieplacis un apakšējais žoklis cieši piekļāvies nelielai metaila ripai.

Tad tālāk viņš atnesa nelielu koka kastīti un lielu metalla disku, kurš bija vertikāli iemontēts starp diviem statīviem, tā kā to ar rokturi varēja pagriezt. Uz tās pašas ass bija uzmontēts vēl otrs disks, kurš nebija griežams, šis pēdējais disks bija iedalīts septiņos segmentos, kas likās pagatavoti katrs no sava īpata materiāla, bet pie katra segmenta bija pierikolas brrstveidīgas bārkstis, pietiekoši garas, lai viegli pieskartos kustošajam diskam.

Stabilā diska segmentu otrā pusē bija piestiprināti vadi, kurus Zoantrohago savienoja, ar septiņām podziņām kastītes vāka virspusē; Arī kastītes sānos atradās viens vads, kura otrā galā bija piestiprināta neliela iedobta metāla plāte, kas savukārt pievienojās ādas kakla riņķim.

Šo riņķi Zoantrohago aplika ap grauzēja kaklu, tā kā metāla plāksnīte piegula dzīvnieka pakausim, tieši augšminētā dziedzera tuvumā.

Tad atkal Zoantrohago piegrieza, vērību kastītei, uz kuras vāka, bez jau minētām podziņām, atradās vēl kāds savāds instruments, kas sastāvēja no skaitļu ripas, kurai gar malām bija noslēpumainu hieroglifu- zīmes. Rigais centrā bija iestiprinātas septiņas koncentriski, novietotas caurulītes ar adatiņām, galos, kiu as katrai caurulītei bija savādi veidotas, zem ripas kustētos vākā bija redzamas septiņas metāla ripinās novietotas puslokā, bet no pusloka, centra, pacēlās grozāma metāla caurulīte, tā novietota, ka operators pēc patikas ar to varēja pieskarties ikvienam metāla diska segmentam.

Kad- viss bija sarīkots, Zoantrohago sāka virzāt caurulītes brīvo ^alu no vienas metāla ripiņas uz otru, visu laiku uzmanīgi vērodams1 hieroglifu zīmes uz skaitļu ripas, kuras septiņas adatiņas sāka kustēties dažādos virzienos, skatoties pēc tam, kurai metāla ripiņai Zoantrohago tuvināja caurulīti.

Elkomoelhago, kaut gan pārsteigts un nekā nesaprazdams, sekoja ar interesi, un vergs Zuantrols, nemanīts bija pievirzījies galdam tuvāk, lai arī novērotu eksperimentu, kas priekš viņa varēja būt no liela svara,

Zoantrohago turpināja rīkoties ar caurulīti, adatiņas kustējās šurp un turp no vienas hieroglifu grupas pie otras, kamēr beidzot Valmaks izrādījās apmierināts;

„Tas nav vienmēr tik viegli;" viņš teica, «pieskaņojot aparātu tā. orgāna frekvencei, pie kura mēs strādājam. Pie katras matērijas un pat pie tik netverari vieglas, kādas ir mūsu domas, ir novērojama vielisku daļiņu emanācija, kas gan ir tik bezgalīgi smalka, ka tiko iespējams to uztvert ar maniem visjutīgākajiem instrumentiem. Un tomēr šīs nesveramās sīkās vienības ir visas dzīvās un nedzīvās pasaules pamata būvakmeņi.

„Šīs emanācijas frekvence, kvalitāte un kustības ritms nosaka katras substances īpatno- d'abui

„ Tagad, kad uz mūsu hieroglifu skalas esam atraduši attiecīgā ķermeņa augšanas dziedzera koeficientu, tad netikvien lai pārtrauktu dziedizera darbību ķermeņa, augšanas virzienā, bet lai, to tieši pagrieztu uz pretējo pusi, ir nepieciešami, ka mēs samazinām emanācijas frekvenci, palielinām viņas kvantitāti un saskaņojam tās ritmu. To es. tagad arī gribu darīt." Pie šiem vārd'iem Zoantrohago nospieda dažas podziņas, kas atradās kastītes sānos un tad, sagrābis diska rokturi, sāka to ātri griezt.

Rezultāts bija acumirklīgs un pārsteidzošs. Karalis Elkomoelhago un tāpat arī vergs Zuantrols, paši savām, acīm redzēja, ka dzīvnieka ķermenis, nezaudējot proporcionālos samērus, ātri saruka,

Tarzans, kurš ar sasprindzinātu uzmanību sekoja katram Valmaka vārdam un kustībai, bija noliecies tālu uz priekšu, lai iespiestu atmiņā septiņu adatu stāvokli. Elkomoelhago paskatījās un pamanīja verga, lielo interesi pie eksperimenta,

„Šis puisis mums pašreiz nav vajadzīgs," viņš teica pagriezies pret Zoantrohago, „sūtiet viņu projām."

„Ja, Tagosto," atbildēja Valmaks un pamāja vergam aizvest Tarzanu un arī Komodoflorensalu- uz kādu telpu, kur tie varētu uzturēties, kamēr pēc tiem sūtītu.

Ieslodzīti

Viņi tika vesti caur vairākām telpām un koridoriem virzienā uz pils centru, tomēr palikdami tanī pašā stāvā, kurā atradās istaba; kur tie bija atstājuši Valmaku ar karali; līdz beidzot tos iegrūda nelielā telpā, aizcirzdami un aizbultēdami aiz viņiem smagās durvis.

Šinī telpā nebija parasto sveču; tomēr vājš gaismas spīdums tikdaudz izkliedēja tumsu, ka. bija iespējams telpu pārskatītj Viņā atradās tikai divi soli un galds; tas bija viss. Vājais gaismas atspīdums ielauzās pa. šauru ambražūru, kura bija smagi aizrestota un tā, acīmredzot, Vija dienas gaisma.

„Mēs esam vieni," čukstēja Komodoflorensals; ,,nu beidzot varam sarunāties, bet mums jābūt uzmanīgiem," viņš piebilda. „Mēs nedrīkstam uzticēties pat šo sienu akmeņiem."

„Kur mēs atrodamies?" vaicāja Tarzans, ,.jūs taču esat labāk iepazinušies ar minuniešu dzīvokļiem."

,.Mēs atrodamies Elkomoelhago karaļpils augšējā stāvā," atbildēja princis. „Citā.s minuniešu pilīs karaļa apciemojumi nav tik familjāri, jau tas vien pierāda, ka esam zem Elkomoelhago jumta.

«Pašreiz mēs atrodamies kādā no dziļākajām iekšējām pils telpām, netāļu no šachtas, kura, iet n,o pils zemākā stāva līdz jumta virsai. Tādēļ mēs varam še iztikt arī bez tvecēm un tomēr nenobeigties, jo pa šo spraugu ieplūst pietiekoši daudz gaisa. Bet nu stāstiet man, kas notika telpā, kur atradās karalis un Zoantrohago."

,.Es uzzināju, kādā kārtā viņi ir samazinājuši manu augumu," atbildēja Tarzans, „un vēl bez tam, ka pēc zināma laika es varu atgūt savu agrāko izskatu, kas var vilkties trīs līdz trīsdesmit deviņiem mēnešiem, skaitot no manas pārvēršanās dienaa Arī pats Zoantrohago nezina, kad tas var gadīties."

,,Cerēsim, ka tas nenotiks, kamēr jūs atrodaties šinī šaurajā telpā!" izsaucās Komodo'lorensals.

,.Es būtu gatavs stāties sakaros ar pašu nelabo, lai reiz tiktu no šejienes laukā," piekrita Tarzans.

,.Jūs nekad vairs netiksiet laukā," atbildēja tā draugs. „Ja pirms jūsu samazināšanas jūs vēl kaut- kā varētu izrāpties pa pirmā stāva vai ari pa dažiem plašākajiem zemāko stāvu koridoriem, jūs tomēr vairs nevarētu izsprausties pa ejām augšējos stāvos, kas arvien sa.'>aurinājas, kad mēs tuvojāmies jumtam, kurš tādā veidā gūst drošāku atbalstu."

,.Tad man vajaga izkļūt no šejienes, cik vien ātri iespējams," sacīja Tarzans.

Komodoflorensals pakratīja galvu. „Cerība, mans mīļais draugs, ir jauka lieta," viņš teica, ,.bet ja jūs būtu minunielis, jūs saprastu, ka mūsu apstākļos vēl cerēt nozīmē veltīgi izšķiest savu garīgo enerģiju. Paskatāties uz šīm restēm," Princis piegāja pie ambražūras un lūkoja pakustināt smagās dzelzs restes?, kas to aizklāja. „Vai jūs šīs gribat ignorēt?"

..Neesmu tās apskatījis." atteica pērtiķa cilvēka, „bet es nekad nezaudēju cerību izbēgt; un ja jūsu ļaudis to dara, tad tas ir iemesls, kādēļ viņi atrodas pastāvīgā verdzībā. Jūs arī, Komodoflorensal, esat pārāk liels fatālists."

Tā runādams, Tarzans pārgāja pār telpu un, stāvēdams līdzās princim, aplūkoja ambražūras aizrestojamu. „Tās nemaz neliekas tik stipras," viņš teica, atspiezdamies prot tām.

Restes padevās spiedienam. Tas ieinteresēja Tarzanu un Komodoflorensalu ne mazāk. Nākošā triecienā pērtiķa cilvēks ielika visu savu spēku un sparu un rezultāts b ii ja. tas, ka divi stieņi saliecās un izlūza no mūra.

Komodoflorensals ar izbrīnu viņā noskatījās. ..Zoantrohago gan ir samazinājis jūsu apmērus," viņš iesaucās, „bet atstājis juras jūsu vareno spēku."

„Citādi tas arī nebūs izskaidrojams," atbildēja Tarzans, kurš tagad vienu pēc otra izlauza logu noslēdzošos dzelzs stieņus. Tad, paņēmis vienu no īsā Kajiem, viņš to pasniedza Komodoflorensalam. ,.Tas ir labs ierocis," viņš teica. „ja mums reiz nāksies cīnāties dēļ mūsu brīvības," un izlauza vēl otru sev. Trohanadalmakietis pārsteigts viņu uzlūkoja. ,.Un jūs domājat," viņš jautāja, «stāties pretī pilsētai, kuiai ir četri simti astoņdesmit tūkstoši iedzīvotāju, apbruņojies vienīgi ar šo dzelzs gabalu?"

„Un bez tam vēl ar manu saprātu," piebilda Tarzans.

, Tas jums tiešām būs vajadzīgs," teica princis.

,,lJn es to ari likšu lietā," apgalvoja Tarzans.

„Bel kad jūs domājat doties prom?" jautāja princis silti.

,,Varbūt šonakt jau, varbūt rit, pēc mēneša —kas to lai zin," atbildēja pērtiķa cilvēks. ..Ļausim apstākļiem nobriest. Es būšu nomodā un gudrošu. Jo par bēgšanu es neesmu mitējies1 domāt, kamēr nācu pie samaņas un redzēju, ka esmu gūsteknis."

Komodoflorensals pakratīja galvu.

„Vai jiūs man neticiet?" jautāja Tarzans.

„Nē, es tieši ticu jūsu spēkiem," atbildēja Komodoflorensals. „Mans prāts man gan saka, ka tas jums nevar izdoties un tomēr es gribu saistīt savu likteni ar jums, cerēdams uz panākumiem), nē, ticēdams tam. Nu, ja tas vēl nav uzticība jums, tad es nudien nezinu, kā to lai sauc."

Pērtiķa cilvēks pasmaidīja, jo viņš reti, gandrīz nekad, nesmējās balsī.

,,Nu, tad sāksim." viņš teica. ..Vispirms sakārtosim izlauztos stieņus tā, ka no durvīm raugoties nevarētu red'zēt, ka tie ir izlauzti, jo pieņemams, ka mums atnesīs ēdienu, bet, kas arī nenāktu, viņš nedrīkst manīt, kas izdarīts."

Kopīgiem spēkiem viņi atlika atpakaļ stieņus tā, lai tos varētu viegli izņemt un tikpat viegli atlikt atpakaļ. Pa tam istabā jau bija kļuvis gluži tumšs. Neilgi pēc tam, kad viņi bija novietojuši dzelzis atpakaļ, durvis atvērās un divi kareivji ar svecēm rokās pavadīja vergu, kupš nesa barību spaiņveidīgā traukā un kpūkas ar ūdeni.

Kad tie, nolikuši iekšpusdurvīm barību un ūdeni, taisījās aiziet, ņemdami līdz sveces, Komodoflorensals ierunājās: „Mums nav sveču," teica viņš tuvākajam kareivim. „Vai jūs neatstātu mums kādu no jūsējām?"

„Sinī telpā jums sveču nav vajadzīgs," atteica

kareivis. ..,Viena, tumsā pavadīta nakts nāks jums tik par labu un rit jūs jau atkal atgriezīsaties ak- menslauztuvēs. Zoantrohago ir ar jums jau visu pabeidzis un lauztuvēs jums būs sveču diezgan." To teicis, kareivis izgāja un noslēdza durvis. Abi vergi dzirdēja, kā aiz durvīm noklaudzēja smagā bulta. Bija palicis jau gluži tumšs, tā ka tikai' ar pūlēm viņi sameklēja traukus ar barību un ūdeni.

„Nu, labi," sacīja Komodoflorensals, iebāzdams roku viena ēdiena traukā „vai jūs domājiet, ka tas ies tik viegli, kad rīt jūs atkal būsiet akmeņlauztuh vē, varbūt kādus pieci simti hualus apakš zemes?"

„Nē, es vairs tur nenokļūšu," atbildēja Tarzans, „ne ari jūs."

„Kā tā?" jautāja princis.

,.Tāpēc, ka, ja viņi ir nodomājuši mūs rīt ievietot atpakaļ akmeņlauztuvē; ir nepieciešami bēgt, un jau šonakt," atbildēja Tarzans.

Komodoflorensals iesmējās.

Kad Tarzans bija apmierinājis savu izsalkumu, viņš piecēlās un devās tieši pie ambrazūras; izņēmis stieņus un izvēlējies vienu no tiem sev pair ieroci, viņš ielīda ejā, kupa gāja līdz spraugas otram galam, jo pat šinī augstumā gluži tuvu pils virsotnei mūri vēl varēja būt savus desmit hualus biezi. —

Huals, kupš ir apmēram trīs sprīžu gapš pēc mūsu mēra, iztaisa minuniešu gapuma mēru pamata vienību, kas apmēram līdzinājās mūsu pēdai.

Šinī augšējā stāvā ambražūra bija daudz šaurā- ka nekā tās mēdza būt apakšējos stāvos, kūpas visas bija pietiekoši plašas, lai kareivis par tām varētu soļot nesaliekdamies, bet šinī ejā Tarzanam nācās līst četrāpus.

Nonākušam otrā ambrazūras galā, viņa acīm atklājās melns tukšums, augsti pār kuru mirdzēja zvaigznes, bet gar malām šur tur pamirdzēja vāja sveču liesmas atblāzma, kas nāca no pils apgaismotajām' dzīvojamām telpām. Virs viņa gluži tuvu atradās jumta mala, bet apakšā bija drausmīgs, vismaz četri simti bualu dziļš bezdibens.

izpētījis visu, kas vien pa izejas caurumu bija redzams, Tarzans griezās atpakaļ.,

„Cik tālu, Komodoflorensal," viņš prasīja, „ir no šis ambrazūras grīdas līdz pils jumtam?"

„Varbūt, būs r.e mazāk, ka divpadsmit hualu," atbildēja trohanadalmakietis.

Tarzans paņēma garāko no izlauztajiem stieņiem un mērija, kā nu varēdams. ,.Par augstu;" viņš noteica.

,,Kas ir par augstu," vaicāja Komodoflorensals.

..Jumts," paskaidroja Tarzans.

„Kāda nozīme tam, ka zinām jumta augstumu — jūs taču nedomājat aizbēgt pa piils jumtu, jeb vai tas tiešām būtu bijis jūsu nolūks?"

,.Ļoli iespējams, ja tik vien jumts būtu bijis pie ejams," atbildēja pērtiķa cilvēks1 . Bet tagad mums nāksies izvēlēties šachtu, tas nozīmē — doties n,o pils centra tieši caur visu celtni uz viņas perifēriju Pirmais ceļš būtu devis vairāk iespējamības aizbēgt nepaman ītiem.

Komodoiflorensals skaļi iesmējās. „Kā liekas, jūs domājat, ka, lai aizbēgtu no minuniešu pilsētas vajaga vienkārši —- izkļūt ārā un doties projām.

Nē, tā tas neiet Bet kur tad paliek sargposteņi? Ko darīt ar ārējām patruļām? Jūs būsiet jau pamanīts, pirms vēl būsiet nokāpuši pusceļu no pils, pielaižot, ka jūs līdz tam laikam vēl nebūtu krizdams nosities."

„Tad varbūt būtu drošāk izvēlēties šachtu," sacīja Tarzans, «tur būs mazāk riska tikt pamanītiem, pirms kā aizsniedzam viņas dibenu1 , jo, cik varēju redzēt, tad šachtā ir piķa melna tumsa."

«Rāpties lejā gar šachtas sienām!" izsaucās Komodoflorensals. «Jūs esat traks! Jūs nevarētu aiz- rāpties no šī stāva līdz nākošajam, nenogāzies, bet līdz šachtas dibenam būs vismaz četri simti hualu."

«Pagaidiet!" ierunājās Tarzans.

Komodoflorensals varēja dzirdēt, ka viņa biedrs šļūca apkārt pa tumšo telpu, viņš dzirdēja, kā metāls skrāpēja akmeņus un drīz pēc tam viņš izdzirda smagu, bet ne skaļu sitienu troksni.

„Ko jūs dariet?" viņš prasīja.

«Pagaidiet," atbildēja Tarzans.

Un Komodoflorensals izbrīnējies gaidīja, kas notiks. Tagad pirmais ierunājās Tarzans.

«Vai1 jūs varētu atrast to telpu, akmeņlauztuvēs, kur ir ieslēgta Talaskara?" viņš jautāja.

..Bet priekš kam to?" prasīja princis. «Mēs iesim pēc viņas," paskaidroja Tarzans. «Mēs apsolījām. ka neaiziesim bez viņas."

«Es to varētu," atbildēja Komodo'lorensals, ar dobju balss pieskaņu, kā tas Tarzanam likās.

Kādu laiku pērtiķa cilvēks strā.dāja klusumā, kupa bija dzirdams vienīgi dobju sitienu troksnis, šķindoņa, kas cēlās dzelzij atsitoties pret dzelzi, vai skrāpējoties gar akmeņiem,

„Vai jūs pazīstat visus Trohanadalmakas iemītniekus?" pēkšņi ievaicājās Tarzans.

„Nu nē," atbildēja Komodoflorensals, «ieskaitot vergus, to būs vesels miljons, un viņus visus1 pazīt nav iespējams."

„Vai jūs pazināt visuis tos, kas dzīvoja karaļa pilī?" turpināja pērtiķa cilvēks.

„Nē, arī tos nē, kas skaitījās karaļa nama iemītnieki, es, saprotams, pazinu visus augstmaņus un tāpat visu kareivju šķiru, ja arī ne pēc vārda, tad vismaz no sejas."

«Vai kāds cits to varēja?" turpināja jautāt Tarzans.

„Es šaubos," bija atbilde.

«Labi!" izsaucās pērtiķa cilvēks.

Un atkal iestājās klusums, ko no jauna, pārtrauca anglis:

..Vai kareivis neaizturēts var iegriezties visās savas pilsētas pilīs?" viņš jautāja.

«Parastajos apstākļos dienas laikā — visās, izņemot karaļpili."

«Tā tad nakti staigāt nebūtu iespējams?" prasīja Tarzans.

«Nē," atbildēja tam viņa biedrs.

«Dienā kareivis akmeņu lauztuvēs varētu iet un nākt pēc patikas?"

«Ja liksies, ka viņš tiek sūtīts ar zināmu uzdevumu, vai izpilda kādu pienākumu, to parasti neviens neaizturēs."

Tarzans turpināja vēl bridi strādāt klusumā.

„Nāciet!" viņš pēkšņi ieteicās, „mēs varam doties ceļā."

„Jā, es iešu jums līdz," sacīja. Komodoflorensals, „tāpēc, ka mīlu jūs, un tāpēc, ka man šķiet labāka ir nāve nekā verdzība, un beidzot, mums vismaz būs vēl kāds prieks no dzīves, cik tās nu mums vēl atlicis un kaut arī šī dzīve būtu īsa/'

„Es domāju, draugs, ka mēs piedzīvosim ko priecīgu," atbildēja Zuantrols. „Varbūt mumsi nelaimēsies aizbēgt, bet, tāpat kā jūs, es esmu gatavs drīzāk mirt, nekā visu mūžu palikt par vergu. Es esmu izvēlējies šo nakti, lai mēs dotos pretī brīvībai, jo saprotu, ka pēc atgriešanās akmeņu lauztuvēs, mūsu izredzes izkļūt brīvībā būs gauži niecīgas un šī vienīgā nakts, ko mēs pavadam virs zemes."

«Kādā veidā jūs domājat mums būtu iespējams izkļūt no šīs telpas?"

„Pa centrālo šachtu," atbildēja Tarzans, „bet vispirms sakiet man, vai1 baltā tunikā ģērbies vergs var dienas laikā brīvi ieiet akmeņlauztuvēs?"

Komodoflorensals brīnījās, kāds sakars varētu būt siem šķietami nenozīmīgajiem jautājumiem ar viņu bēgšanu, tomēr viņš pacietīgi atbildēja.

,,Nē, baltās tunikās ģērbtie vergi nekad nenokāpj akmeņlauztuvēs."

«Vai jums ir vēl stienis, ko es izlauzu priekš jums?" «Jā."

«Tad sekojat man caur ambrazūru. Savāciet pārējos stieņus, ko atstāšu, pie ieejas. Lielāko tiesu no tiem es nesīšu līdz. Nāciet!"

Komodoflorensals dzirdēja Tarzanu ielienām spraugā um nelielās 1el,pas klusumā biji dzirdama, kā žvadzēja dzelzs stieņi, ko tas nesa līdz. Tad viņš tam sekoja. Spraugas ieejā Komodo lorensals atrada pārējos stieņus, ko Tarzans bij atstājis viņam» To bija četri un katram gals bij saliekts kāsī.

Tā tad pie šī darba Tarzans bija strādājis tumsā, bet kādam nolūkam tas bija domāts, to Komodoflorensals vēl nesaprata. Pašreiz Tarzana ķermenis bija aizkrustojis viņam ceļu

«Uzgaidiet mazliet," ierunājās pērtiķa cilvēks, ,,es pašreiz taisu caurumu loga apdarē. Kad tas būs paveikts, mēs būsim gatavi." Brīdi vēlāk Tarzans pagrieza galvu atpakaļ pret biedri.

«Padodiet man stieņus," viņš teica.

Kad Komodoflorensals bija tam pasniedzis āķveidīgi saliektās dzelzis, viņš dzirdēja to kādu laiku •ar tām mie-īgi strādājam, drz pēc tam viņš samanīja Tarzana ķermeni kustamies šaurajā loga apdarē, un tad, kad pērtiķa cilvēks atkal ierunājās, trohanadatmakietis noprata, ka tas ir apgriezies otrādi, tā kā viņa galva tagad atradās cieši līdzās viņa biedra galvai.

«Es iešu pa. priekšu, Komodoflorensal," viņš teica. «Pavirzāties līdz spraugas malai un kad dzirdēsiet mani vienreiz iesvilpjamies, sekojiet man."

«Kurp?" vaicāja princis.

«Lejup par šachiu, līdz atradīsim kājām atbalstu nākošajā ambrazūrā un lūgsim Dievu, lai nākošajos astoņpadsmit hualos tieši zem šīs vēl nebūtu cita kāda. Es esmu saāķējis kopā stieņus, augšējais āķis ir novietots caurumā, ko ietaisīju loga apdarē, bet apakšējais pendelē astoņpadsmit hualu zemāk.

„Uz redzēšanos, draugs," atteica Komodoflorensals.

Smaidīdams Tarzans pazuda aiz ambrazūras malas. Vienā rokā viņš turēja stieni, ko bija izvēlējies sev par ieroci, bet ar otru bija pieķēries loga malai.. Zem viņa šūpojās nedrošā, astoņpadsmit hualu garā dzelzsāķu trepe, bet zem tās četri simti hualu dziļi piķa melna tumsa sedza iekšējā pagalma akmens klonu'.

Varbūt šis klons bij lielās karaliskās troņa zāles jumta klājs, līdzīgi, kā tas bija Adendirohaki pilī, bet varbūt ari šachta nobeidzās: vaļējā pagalmā.

Bet tam visam nebūtu nekādas nozītmes, ja nedrošais balsts izslīdētu no seklā dobuma jeb vai arī kāds āķis. no viņa svara atliektos taisni.

Tad, satvēris savas improvizētās virves augšējo locekli ar roku, kurā tas vēl ari turēja savu ieroci, Tarzans atlaida otru roku no malas un sagrāba nākošo, zemāk esošo posmu.

šādā kārtā viņa ķermenis nolaidās par dažiem sprīžiem zemāk. Pērtiķa cilvēks kustējās ļoti lēni aiz diviem iemesliem, no kuriem svarīgākais bija tas, ka viņš baidījās, ka savienoto āķu pēkšņs satricinājums varētu atlocīt kādu no tiem. Un viņš nogāztos melnajā bezdibenā; no otras puses, — bija nepieciešami ievērot vislielāko klusumu.

Pat še, pils augšējā daļā, bija ārkārtīgi tumšs, bet šis apstāklis bija drīzāk uzskatāms par priekšrocību, jo tumsa paslēpa to no jebkura nejauša novērotāja acīm, kurš būtu palūkojies pa kādu logu šachtas otrā pusē.

Nolaizdamies viņš taustīja uz abām pusēm pēc kādas ambrazūras, bet tikai, kad viņš jau bija nolaidies gandrīz līdz virves galam, tā ķermenis viegli iešūpojās kādas spraugas tukšumā.

Kad viņš bija nolaidies vēl gabaliņu lejāk un varēja ieskatīties ejā, viņš redzēja, ka tā bij tumša, no kā varēja spriest, ka viņas otrā galā nav apdzīvota telpa, kas Tarzanam bij visai patīkami:. Bez tam viņš vēl cerēja, ka loga iekšpuse nebūs aizrestota un varbūt arī izejas durvis otrā galā nebūs no ārpuses aizbultētas.

Pavisam klusi Tarzans pasvilpa Komodotloren- salam un brīdi vēlāk viņš juta dzelzs virvi sakustamies, kas liecināja, ka viņa draugs arī ir sācis nokāpt. Aile, kupā viņš tagad atradās bija plašāka par to, kupu viņi nule bija atstājuši un Tarzans varēja ērti stāvēt kājās.

Tā viņš stāvēja un gaidīja trohanadalmat- kieti, kas drīz vien nostājās viņam līdzās uz loga malas.

„Pū!" nopūtās skaļi princis, „man ne visai būtu paticis to darīt dienas laikā, kad es varētu saskatīt šachtas dibenu. Bet ko nu? Mēs esam jau tikuši tālāk nekā es pat sapnī būtu varējis iedomāties. Un es sāku jau ticēt, ka bēgšana tiešām var izvērsties par reālu iespējamību."

,,Vēl mēs neesam īsti iesākuši, bet tagad to gribam darīt," pārliecinoši teica Tarzans. „Nāciet!"

Sagrābuši savus rupjos iročus, abi klusu līzdami, iedziļinājās ambrazūrā, un neatrazdami priekšā aizrestojuma režģi, kas tos aizkavētu1 viņu gaitā, tie drīz vien stāvēja uz dibentelpas klona. Ļoti uzr manīgi, ik uz soļa taustīdams, kur kāju likt un ieroci uz priekšu izstiepis Tarzans šķērsoja telpu, kas bija pār pārim piekrauta ar muciņām1 un pudelēm, pie kam pēdējās bija iesaiņotas skalu un klūdziņu apdarē. Komodoflorensals sekoja tam pa pēdām.

„Mēs atrodamies kādā telpā kur au-gstmaņi, kam uzdots rūpēties par vīna aizlieguma likuma izvešanu dzīvē, ir noslēpuši konfiscētos dzērienus," čukstēja Komodoflorensals. „Kamēr vien atrodos gūstā, es daudz esmu dzirdējis par to runājam, pat kareivjiem un vergiem, likās, nebija cita tēmata, ka tikai šis un lielie nodokļi. Iespējams, ka durvis būs cieši noslēgtas, jo viņi pat savu zelta un dārglietas neglabā tik rūpīgi, kā šos aizliegtos dzērienus."

„Es atradu eju uz durvīm," čukstēja Tarzans, „un redzu gaisimu zem tām."

Klusu lfzdami, viņi devās ap eju uz priekšu. Abi cieši sagrāba savus ieročus, kad Tarzans viegli nospieda durvju kloķi. Tas padevās — un lēni pērtiķa cilvēks vēra vaļā durvis.

Pa šauro durvju spraugu viņš varēja pārredzēt daļu no šīs telpas. Grīda bij noklāta ar grezniem', mīkstiem tepiķiem. Tā sienas daļa kas atradās iepretī durvju spraugai bij nosegta ar smagiem dažādas krāsas audumiem, kuru raksts bij primitīvs, bet krāšņs.

Tieši viņa redzes līnijā, uz sarkaniem plankumiem notrieptas grīdas saknupis gulēja tieši uz mutes kāds cilvēks, kam zem galvas bij pabāzts rupjš baltas vilnas audums.

Tarzans pavēra durvis drusku vairāk un pamanīja vēl trīs citus ķermeņus. Divi no tiem gulēja tāpat uz grīdas, bet trešais uz zema divāna.

Redzot šo krāšņi grezno telpui, kupā viss lika nojaust varmācīgas slepkavības traģisko noslēpumu, Tarzana skats pakavējās mazliet ilgāk. Tad viņš atvēra durvis un ar cīņas gatavībā augsti paceltu ieroci žigli izlēca telpas vidū, tādā kārtā nedodams ienaidniekam, kupš varēja būt paslēpies aiz durvīm, iespēju viņam uizbrukt, kas varēja notikt, ja viņš ienāktu lēni.

Aši pametis skatu visapkārt, viņš ieraudzīja vēl sešu vīriešu ķermeņus, kurus pa durvju spraugu nebija varējis saskatīt. Visi tie gulēja vienā gubā kādā zāles kaktā.

Maskarāde

Komodoflorensals stāvēja līdzās Tarzanam, un viņa draudoši paceltais ierocis bij gatavs dot atbildi ikvienam, kuļw būtu gribējis apstrīdēt viņu ieraša.- nos, bet tad viņa dzelzs stienis noslīga uz leju un plats smaids atplaiksmjās viņa sejā

Tarzans paskatījās uz to. ,,Kas šie tādi?" viņš prasīja, „un kādēļ tie ir nokauti?"

„Tie nebūt nav nonāvēti, mans draugs," atbildēja Komodoflorensals. „Tie ir augstmaņi, kupu pienākums ir apkarot žūpību. Tie nav miruši, bet gan piedzēruši."

„Bet kur radušās asinis zem galvas šim, kas guļ pie manām kājām?"

„Tās nav asinis, bet gan sarkanais vīns," pārliecināja to viņa biedrs.

Tarzans pasmaidīja.

„Tie nebūtu varējuši izvēlēties labāku nakti savu orģiju sarīkošanai," viņš teica. „Man šķiet, ja tie būtu bijuši skaidrā prātā, tad ari durvis, pa kurām mēs ienācām, būtu tikušas pienācīgi noslēgtas."

„Katrā ziņā, un mēs piedzērušu augstmaņu vietā būtu atraduši še priekšā modru sardzi, ar kuru būtu bijis jāizrēķinās. Mēs varam teikties laimīgi, Zuantrol."

Viņš tikko bija beidzis runāt, kad telpas pretējā pusē esošās durvis tika ar sparu atgrūztas un nu uz sliekšņa parādījās divi ka; avīri, kas tūdaļ ienāca istabā.

Acumirklī paskatījušies uz abiem vergiem, viņi pārlaida skatu istabai, kur nekustīgi gulēja iereibušie veltoptismakieši.

„Ko jūs te darat, vergi?" jautāja viens no jau- atnācējiem.

„š š!" teica Tarzans, pieliekot pirkstu pie lūpām. ,,Nāciet iekšā un aiztaisiet durvis, lai citi nedzird."

..Neviena nav tuvumā," kāds no tiem sacīja, tikko viņi bija iegājuši un viņš aizslēdzis durvis. „Ko tas nozīmē?"

„Ka jūs esat mūsu gūstekņi," iesaucās pērtiķa cilvēks un vienā lēcienā nostājās durvju priekšā, turēdams gatavībā savu dzelzs stieni.

Abu1 veltoptismakiešu sejas saviebās smīnā; savus rapierus izvilkuši, viņi lēca pērtiķa cilvēkam pretī, nedomājot vairs šai brīdī par trohanadalma- kieti; bet tas nosvieda savu dzelzs stieni un izvilka rapieri no in<iksis kti dam piedzērušam viesim; nu Komodoflorensals bija bīstams pretinieks, jo kareivisko trohanadalmakiešu starpā nebija labāka cīnītāja par viņu.

Pērtiķu Tarzana stienis gan nebija nekāds nopietns ierocis pret divu norūdīto karotāju1 rapieriem; bet Komodoflorensals, rapieri satvēris, uzbruka vienam no pērtiķa cilvēka pretiniekiem; otrais nikni spiedās Tarzanam virsū.

„Tavs gūsteknis, verg?" viņš ņirgājās, mēģinādams viņu sadurt; bet Džungļu Valdnieks, lai gan varbūt ne tik veikls zobena cīnītājs kā viņa pretinieks, tomēr ne par velti bija kādreiz stājies pretī Bolgoni un Nuniai. Viņa kustības bija kā zibens, viņa spēks tikpat liels kā agrāk, pirms vēl Zoantrohago samazināja viņa augumu.

Pirmā brīdī viņš, no dūriena vairīdamies, atlēca sānis; bet šis lēciens, ko viņš pats bija domājis tikai par mazu aizsardzības manēvri, aiznesa viņu: istabas otrā galā, un viņš izbrīnījās tāpat kā viņa. pretinieki; bet nu jau viens atkal uzbruka, tam, kamēr otrais bija ielaidies cīņā ar Trohanadalmakas princi.

Divreiz Tarzans atvairīja sitienus ar savu smago stieni, bet tad viņš tikko paguva atlēkt sānis. Viens acumirklis — un rapieris būtu iedūries viņam vēderā, bet tā asmens paslīdēja garām urn šai pašā brīdī Tarzans nolaida stieni uz veltoptismakieša neapsargāto galvu; ar sadragātu galvas kausu pretinieks nokrita zemē.

Tad Tarzans metās palīgā Komodoflorensalam, bet Adendrohāka dēlam palīdzība nebija vajadzīga. Tarzanam pagriežoties, viņš jau bija, piespiedis savu pretinieku, pie sienai un iedūra tam rapieri sirdī. Veltoptismakietim krītat, Komod'oflorensals ar lēcienu tika istabas vidū; tikko viņš uzmeta, skatu pērtiķa cilvēkam, viņa sejā atplaiksnījās smaids.

Ar dzelzs stieni tu uzveici minuņu karavīru!" viņš iesaucās. „Es to nekad nebūtu iedomājies! tādēļ es steidzos tikt galā ar savu pretinieku, lai atsteigtos tev palīgā, kamēr nebūtu par vēlu;."

Tarzans smējās. „Tas pats man bija prātā par tevi," viņš teica.

„Tava palīdzība būtu tikko nākusi laikā, ja man nebūtu izdevies dabūt šo rapieri," atteica Komodoflorensals. ,.Ber, kas nu? Mēs atkal esam tikuši krietnu gabalu tālāk nekā tas šķita iespējams. Tagad mani nekas vairs nevar pārsteigt."

„Nu mums būs jāmainās tērpiem ar šiem nelaimīgajiem: kungiem," teica Tarzans, novilkdams savu zaļo tuniku.

Komodoflorensals smiedamies sekoja sava biedra priekšzīmei.

„Ir arī citas tautas, tikpat varonīgas kā minu- nieši," viņš teica; „bet pirms es satiku tevi; mans draugs1 , es to nekad nebūtu ticējis."

Pēc pāris minūtēm abi jau bija ģērbušies vel- toptismākiešu karavīru tērpos, un Tarzans uzvilka savu zaļo tuniku kritušajam pretiniekam.

,,Kādēļ tu to dari?" jautāja princis.

„Dari tu to pašu. tad tu tūlīt redzēsi," Tarzans atteica.

Komodoflorensals paklausīja biedra aicinājumam; kad pārģērbšana bija pabeigta, pērtiķa cilvēks uzsvieda vienu no kritušajiem plecā un: ienesa to blakus telpā; viņam sekoja Komodoflorensals ar otro. Iegājis loga ambrazūrā, Tarzans nosvieda savu nastu Lejā, tad paņēma Komodollorensala nastu un nosvieda to savai pakaļ.

„Ja viņus neapskatīs pārāk sīki," viņš teica, „tad domās, ka mēs ab.i gājām bojā bēgot." To teicis, viņš norāva divus kāšus no kāpnēm, pa kurām viņi bija norāpušies no sava cietuma loga, un nosvieda tos līķiem pakaļ. „Tā liksies vēl ticamāki," viņš paskaidroja.

Tad abi atgriezās tanī istabā, kur gulēja līdz nesamaņai piedzērušie augstmaņi; Komodoflorensals nu sāka izvandīt, viņu resnos makus. „Mums vajadzēs daudz naudas, lai uzstātos kādu laiku par veltoptismakiešu karavīriem," viņš teica. „Es šos ļaužus pazīstu; ar naudu mēs dabūsim visu, ko mums vien vajadzēs sargu aklumu un ierēdņu laipnību; viņi nedrīkst tikai pārāk skaidri nojaust, kas mēs īsti esam."

„Par to jārūpējas tev, Komodoflorensal," teica Tarzans, „jo es tik labi nepazīsti šejienes paražas; bet mums te nav jāuzkavējas. Šie kungi mums labi pakalpojuši — un sev tāpat, jo viņu neapzinīgums un žūpība glābusi tiem dzīvību; turpretim tie divil, kas skaidrā prātā sekoja pienākuma ceļam, gājuši bojā."

«Pasaulē viss notiek ačgārni," piezīmēja Komodoflorensals.

«Minur.ijā tāpat kā citur," piekrita Tarzans; pie durvīm piegājuši, viņi redzēja, ka tās neveras vis uz citu istabu, bet gan uz korridoru: to viņi arī bija domājuši, jo šī telpa atradās tik tuvu centrālam vadam.

Klusēdami viņi staigāja pa korridoru, kas šai agrā stundā bija gluži tukšs, gar apgaismotām istabām, kur vīrieši un sievietes mierīgi gulēja sveču gaisma. Kāds sargs bija iesnaudies pie augstmaņa dzīvokļa durvīm.

Neviens viņus neredzēja; viņi gāja un gāja pa nebeidzamiem korridoriem un slīpām šķērsejām. līdz kamēr nonāca tāiu no tās pils daļas, kur viņus turēja gūstā un kur droši vien arī sāktu tos meklēt, ja abus līķus tūlīt neatrastu — vai ari atrodot noskaidrotu, kas tie īsti bija.

Kāds vergs baltā tunikā tuvojās tiem pa korridoru, Nemaz viņus neievērojot, viņš pagāja garām, bet tad atkal parādījās viens, otrs, trešais — un abi bēgļi saprata, ka diena jau aust un korridoros drīz drūzmēsies pils iemītnieki.

,.Vislabāk būs," teica Komodoflorensals, „ja mēs noslēpsimies līdz kamēr apkārt būs vairāk ļaužu. Jo to mazāk, jo vieglāk mūs var ievērot. Daudz ļaužu starpā būsim puslīdz drošībā."

Gandrīz vai visās istabās, kam viņi nāca gaļ ām, mitinājās atsevišķās ģimenes; neapdzīvotās istabas bija ari apgaismotas un Lādēļ lāgā nederēja par paslēpšanās vietu; bet pēkšņi Komodoflorensals pieskārās Tarzana rokai un rādīja uz hieroglifisko uzrakstu blakus kādām durvīm.

„Šeit," viņš teica.

..Kas tur ir?" jautāja Tarzans, kad viņi pienāca klāt; „ak, te taču daudz ļaužu! Kad tie pamodīsies, mūs tūlīt pamanīs."

„Jā, bet pamani* vēl nenozīmē pazīt," atteica trohanadalmakietis; ,.vismaz mums šeit labas izre dzes palikt nepazītiem. Šai telpā katrs var pārnakšņot par maksu. Droši vien te būs atnācēji no citām celtnēm, tā ka svešiniekiem nepiegriezīs nekādu sevišķu vērību."

Tarzana pavadīts viņš iegāja iekšā. Vergs baltā tunikā iznāca tiem pretī. „Sveces muims abiem," teica Komodoflorensals, iedodot vergam kādu zelta gabalu no tiem, ko viņš bij atradis iemigušo augstmaņu makos.

Vergs aizveda abus kādā attālākā stūrī, kur bija daudz brīvas vietas; aizdedzis divas sveces, viņš tos atstāja divatā. Pēc kāda acumirkļa abi jau bija izstiepusies uz grīdas, galvas pagriezuši pret sienu, lai neviens tos nepazītu, un drīz cieši iemiga.

Kad Tarzans pamodās, telpā vairs nebija nevie na, izņemot viņus abus un vergu; viņš uzmodināja savu biedru, lai neuzkavētos tur, kur viņus varētu ievērot. Vergs atnesa viņiem spaini ūdens un abi nomazgājās pie notekas, kas sniedzās apkārt visai telpai gar sienu apakšējo malu; netīro ūdeni novadīja pa caurulēm ārpus pilsētas, kur to izlietoja lauku apūdeņošanai.

Tā kā viss ūdens bija jāuznes augšā spaiņos, tad mazgāšanai lietoja visai nelielus daudzumus, un lie lāko t'iesu dabūja karavīri un dižciltīgie, kurpretim baltās tunikās vergi parasti mazgājās upē, kas tek garām vai katrai minuņu pilsētai.

Vissliktāk šai zinā klājās zaļajiem vergiem, un tas viņiem bija sāpīgi sajūtams, jo minunieši ir tīrīga tauta; bet kur tiem gadījās labsirdīgāks akmeņlauztuves pārzinis, tur viņi varēja līdzēties ar ūdeni, kas sakrājās akmeņlauztuvju dibenā; dzeršanai tas nederēja, bet mazgāties vergi gan varēja, ja vien tiem deva laikut

Nomazgājušies, Tarzans ar Komodoflorensalu izgāja platā korridorā, kur abos virzienos gāja cilvēki divās gapās rindās. Viņu lielais skaits deva bēgļiem vislabāko drošību pret meklētājiem. Lielas sveces biežās atstarpās, izstaroja spožu gaismu un tīrīja gaisu.

Veikalu durvis bija vaļā un tagad Tarzans pirmo reiz varēja ieskatīties veltoptismakiešu ikdienišķajā dzīvē. Visus veikalus vadīja vergi baltās tunikās, bet pircēji bija tiklab vergu, kā karavīru kārtas, abēja dzimuma.

Pirmoreiz Tarzanam nācās redzēt karavīru kārtas sievietes ārpus viņu mājām. Gan viņš bija redzējis princesi Džanzara, tāpat arī citas sievietes, bet šīs bija pirmās, ko viņš varēja labi novērot.

Sejas tām bija nokrāsotas sarkanas, acis zilas, bet tērps atstāja kreiso kāju un kreiso roku kailu; ja turpretim kaut mazliet atsedzās labā kāja vai roka, tad viņas lielā uztraukumā steidzās to atkal aizsegt. Viņās lūkodamies, pērtiķa cilvēks atcerējās dažas savas pasaules dāmas; vakartērpi viņām bija izgriezti mugurā līdz viducim; bet viņas drīzāk mirtu, nekā rādītu savu ceļgalu.

Veikalu ārpuses bija pārklātas krāsainiem gleznojumiem, kas attēloja preces. Ilieroglifiski uzraksti aprādīja preču veidus un īpašnieka vārdu. Kāds veikals beidzot saistīja trohaoadalmakieša vērību; viņš pieskārās Tarzana rokai un rādīja uz veikalu.

„Seit var paēst," viņš teica. „Iesim iekšā."

„Ļoti labprāt, jo esmu ļoti izsalcis," atteica Tarzans. un abi iegāja mazajā veikalā, kur vairāki cilvēki sēdēja uz klona un ēda no koka traukiem, kas stāvēja uz zemiem soliem. Komodoflorensals atrada vietu telpas dibenā, netālu no durvīm, kas veda uz citu veikalu, jo ne visi veikali atradās tieši gar korridoru.

Apsēdušies uz klona kāda sola priekšā, viņi paskatījās apkārt. Acīmredzot tā bija nabadzīga tirgotava, ko apmeklēja vergi un mazturīgākie karavīri, kuru mazturību varēja noskārst no viņu nodriskātiem tērpiem, lilakus veikalā vairāki no tiem pašiem nelaimīgiem karavīriem lāpīja savus apģērbus ar turpat nopirktu drēbi un diegiem.

Ēdienu atnesa baltā tunikā tērpies vergs; tuni- ka bija no ļoii lēta auduma. Kad viņam samaksāja ar zeltu, vergs bija ļoti pārsteigts.

„Reti," viņš paskaidroja, «mūsu nabadzīgajā veikalā ienāk karavīri, kas būtu tik turigi, lai maksātu ar zeltu. Es saņemu dzelzs un svina gabalus, arī koka naudu, bet reti kad redzu zeltu. Kādreiz gan bija citādi. Mani apmeklētāji bija visbagātākie ļaudis.

«Paskatāties šai cilvēkā ar krunku izvagotu seju. Kādreiz viņš bija bagāts — pats bagātākais karavīrs visā celtnē. Paskatāties viņā tagad! Un palūkojaties, šajos cilvēkos, kas blakus telpā strādā par apkalpotājiem! Kādreiz pat viņu vergi bija tik bagāti, ka tie savkārt salīga darbā citus vergus. Viņi visi ir karaļa Elkomoelhago ievesto nodokļu upuri!"

«Nabagam," viņš turpināja, «šodien klājas vieglāk, nekā bagātniekam, jo pirmajam nav jāmaksā nodokļi, kurpretim tie, kas sūrā darbā krāj mantību, nedabū nenieka, jo viss aiziet nodokļu samaksai.

„Tur ir cilvēks, kas bija ļoti bagāts. Visu mūžu viņš cītīgi strādāja un sakrāja lielas bagātības. Pēc jaunā nodokļu likuma pasludināšanas, viņš dažus gadus pūlējās nopelnīt tikdaudz, lai segtu kauit nodokļus un savu uzturu; bet viņš pārliecinājās, ka tas nav iespējams.

„Viņam bija ienaidnieks, kas viņam nodarījis lielu pārestību. Tas bija ļoti nabags — un tam nu viņš atdeva visu, kas viņam vēl palika pāri no agrākām bagātībām. Un tā bija briesmīga atriebība. No apmierināta cilvēka viņa upuris ir pārvērties par nelaimīgu veci; astoņpadsmit stundu dienā viņš strādā, lai nopelnītu ar ko samaksāt nodokļus bet viņa pūles ir veltīgas!"

Paēduši, abi bēgļi atgriezās korridorā un turpināja ceļu uz leju, izvēlēdamies vienmēr tādus kor- ridoruiS, kur bija vairāk ļaužu. Ceļā viņiem bieži gadījās jātnieki, kas tik neuzmanīgi drāzās pa šaurajiem korridoriem, ka varēja samīdīt kuru katru garāmgājēju  un Tarzans vien brīnījās, ka tur nenotika neviens nelaimes gadījums.

Nokāpuši apakšējā stāvā, abi sāka meklēt kādu no četriem korridoriem, kas veda no celtnes ārā; pēkšņi viņiem aizsprostoja ceļu milzīgs ļaužu bars, kas bija salasījies divu korridoru krustojumā. Tālāk stāvošie izstiepa kaklus, lai redzētu, kas notiek vidū. Katrs jautāja savam kaimiņam, bet pagaidām neviens vēl nelikās neko zinām; beidzot tomēr šis tas kļuva zināms ari pēdējās rindās.

Tarzans un Komodoflorensals neiedrošinājās neko jautāt, bet abi turēja ausis vajā; un nu viņi jau dabūja dzirdēt kādu autoritātīvu paskaidrojumu par šīs drūzmas cēloni. Kāds cilvēks, kas ar elkoņiem spiedās ļaužu baram cauri, stāstīja, ka priekšējie apstājušies, lai skatītos divu vergu līķos, kas nositušies bēgot.

„Viņi bija ieslēgti kādā no Zoantrohago vergu kamerām, pašā augšējā stāvā," paskaidroja viņš ziņkārīgajiem, „un mēģināja nokāpt centrālā vadā, Bet kāpnes salūza un abi nogāzās uz troņa telpas jumta, kur nupat atrasti viņu sagragāti līķi.. Pašlaik viņus nes pie zvēriem. Viens no tiem ir liels zaudējums valmakam Zoantrohago, jo tas izdarīja ar viņu kādus mēģinājumus."

„A.k," iesaucās kāds, „es viņus vakar vēl redzēju!"

,.Šodien tu viņus nepazītu," apgalvoja stāstītājs: „tik briesmīgi izķēmotas viņu sejas."

Kad drūzma bija mazliet atslābusi, Tarzans ar Komodoflorensalu turpināja ceļu; viņu priekšā atradās Vergu korridors, pa. kūpu tagad aiznesa, viņu upuru līķus.

„Ko nozīmē viņa vārdi," jautāja pērtiķa cilvēks, „ka viņus nes' pie zvēriem?"

„Tā pie mums rīkojas ar vergu līķiem," atteica trohanada.lm.akietis. „Viņus aiznes džungļu malā, kur tos apēd plēsīgie zvēri. Trohanadalmakas tuvuma mitinājās veci lauvas, kas pārtiek vienīgi no vergu gaļas. Viņi tā. pieraduši, ka tos baro, ka bieži1 vien iznāk pretī līķu nesējiem un tad rūkdami staigā tiem līdz, kamēr beidzot līķus noliek meža malā."

„Vai jūs tā rīkojaties ar visiem jūsu miroņiem?"

„Nē, tikai ar vergiem. Karavīru un dižciltīgo līķus sadedzina."

„Tā tad," turpināja Tarzans, „drīzi vien tos nekad vairs nevarēs pazīt." Un viņš rādīja ar īkšķi uz korridoru, kur abus mirušos karavīrus1 pašlaik piesēja pie diadetu mugurām.

Nodoti

„Kur mēs tagad iesim?" jautāja Komodoflorensals, kad abi bija izgājuši no Vergu korridorā un stāvēja ārā, spožos saules staros.

„Uz akmeņlauztuvi, uz mūsu guļamtelpu."

„Tava brīvība tev laikam jau apnikusi," atteica trohanadalmakietis.

„Mums jāatgriežas pēc Talaskaras, kā es viļņai solījos," atgādināja viņam Tarzans.

„Es zinu," teica princis, „un augsti cienāju tavu uzticību un tavu drosmi. liet atbrīvot Talaskaru nav nekādas iespējas. Citādi es pirmais ietu viņai palīgā, bet es zinu, un viņa zina tāpat, ka viņai nav nekādas cerības izbēgt. Mēs vienīgi atkal nokļūsim mūsu verdzinātāju rokās."

„Cerosim, ka nē," sacīja Tarzans; „bet ja tu no jaud, ka mūsu pūlēm jābeidzas ar neveiksmi un ka mūs atkal sagūstīs, tad nenāc man līdz. Man tikai vajadzīgs, lai tu man parādr ceļu uz Talaskaras iesi odzījuma vietu. Ja tu to vari, tad es no tevis neko vairs neprasu."

„Vai tad tu domā, ka es mēģinu izvairīties no briesmām?" jautāja Komodoflorensals. „Nē! Kurp tu iesi, turp arī es. Ja tevi sagūstīs, mani sagūstīs tāpat. Mums var nelaimēties, bet mēs nedrīkstam šķirties. Esmu1 gatavs tev sekot, lai kurp tu dodies."

„Labi," teica Tarzans. „Tagad rādi man ceļu uz akmeņlauztuvi. Izlieto visas tavas zināšanas par šejienes apstākļiem. Tzlieto visu tavu gudrību."

Viņi netraucēti pagāja garām Veltoptismakas celtnēm un lielajam parādes laukumam, kur grezni tērpušies jātnieki ar apbrīnojamu precizitāti, veica sarežģītus vingrinājumus. Pa iemītām takām virzījās nastām apkrautie vergi uzpūtīgo sargu pavadībā. Viņi pievienojās garai kolonnai, kas devās uz akmeņlauztuvi un gāja kopā ar sargiem, Pie akmeņlauztuves ieejas vergus ātri reģistrēja lielā grāmatā, bet sargiem nepiegrieza nekādas vērības; viņi netraucēti gāja iekšā un viņiem līdzi iegāja Trohanadalmakas troņmar.tinieks' Komodoflorensals un Pērtiķu Tarzans.

Pagājuši garām sargu telpām, abi pamazām pa- gausināja soļus; kad nu visa kolonna iegriezās trīsdesmit ceturtā stāvā, tie nevienam nemanot atrāvās no kolonnas un pievienojas citai, kas devās lejā. Galvenos korridoros bija ārkārtīgi dzīva kustība; reizēm pait vairākas kolonnas gāja viena otrai līdzās; bet nonākot trīsdesmit piektā stāvā un ieejot tunnelī, kas veda uz Talaskaras telpu, viņi palika vieni, jo kustība gar vergu telpām notika vienīgi rīta agrumā, kad vergus aizveda darbos, vai atkal vakarā, kad tos atveda mājās.

Pie teilpas durvīm atradās viens vienīgs sargs, kas pret sienu atspiedies tupēja uz tunneļa klona; bet viņiem, tuvojoties tas1 piecēlās un stājās tiem ceļā.

KomodOtflorensals, kas gāja priekšā, pienāca sargam klāt un apstājās. „Mēs atnācām pēc vergu meitenes Talaskaras," viņš teica.

Tarzans, kas stāvēja tieši ai'z Komodoflorensala, redzēja karavīra acis pēkšņi uzliesmojami. Vai viņš tos bija pazinis?

,.Kas jūs sūta?" jautāja sargs.

„Viņas kungs Zoantrohago," atteica trohanadal- makietis.

Karavīra sejā atplaiksnījās viltīgs smīns.

„Ejat un paņemiet viņu," tas teica, atslēgdams durvis.

Komodoflorensals nometās ce|os un ielīda šauh rajā ejā, bet Tarzans palika stāvot.

„Ej iekšā," teica viņam sargs.

„Es palikšu šeit," atbildēja pērtiķa cilvēks. „Mume abiem nav jālien iekšā, pēc vienas verga meitenes."

Kādu acumirkli pakavējies, karavīrs steidzīgi aizšāva durvis. Tad viņš ar kailu zobenu rokā par griezās pret Tarzanu; bet Zuantrols tāpat bija izvilcis rapieri.

„Padodies!" sauca karavīrs* „Es tūlīt pazinu jūs abus!"

„Man ari tā likās," teica Zuantrolsi. „Tu esi gudrs, bet aciis tev muļķīgas — jo tās tevi' nodevai."

„Bet zobens man nav muļķis," atcirta* sargs, vērsdams niknu dūrienu pret pērtiķa cilvēka krūtīm.

Bet lietai nu bija. tā, ka, leitnants Pols D'Arno skaitījās viens no labākiem paukotājiem visā Francijas flotē, un savam draugam, lordam, Greistokam, viņš bija dlaudz ko iemācījis no savas mākslas1 ; ta- g'ad Pērtiķu Tarzans pateicībā atcerējās savu tālo draugu, kura mācības viņam nāca par labu šai kļū- mā brīdī. Lai gan viņa pretinieks bija pirmklasīgs paukotājs, Tarzans tomēr arī nebija zemē metams, un viņa izveicībai vēl nāca klāt viņa lielais spēks un vingrums.

Pēc pāris minūtēm veltoptismakietis saprata» ka viņam darīšana ar ļoti nopietnu pretinieku un ka pats tas atrodas neizdevīgā stāvoklī, jo tas nevarēja paspert kaut vai soli atpakaļ, kurpretim aiz otrā bija viss korridorā garums1 . Viņš mēģināja Tarzanu atspiest atpakaļ, bet to viņš nepaguva un dabūja stipru dūrienu plecā. Nu viņš sāka saukt palīgā un pērtiķa cilvēks saprata, ka ienaidnieks jāapklusina — un jo ātri.

Nogaidījis pretinieka viltus dūrienu; kura dēļ tas strauji padevās uz priekšu, Tarzans lēca pretī un iedūra zobenu veltoptismakiieša sirdī; to izvilcis, viņš noņēma bultu un atgrūda durvis vaļā Aiz durvīm bālu seju tupēja Komodoflorensals; ieraudzījis Tarzanu un sarga līķi, viņš pasmaidīja un brīdi vēlāk jau stāvēja korridorā draugam līdzās.

„Kā tas notika?" viņš jautāja.

„Viņš mūs bija pazinis; bet kas ir ar Talaskaru? Vai tā nenāks?"

„Viņas nav šeit. Kalfastobans viņu šorīt aizveda. Viņš to nopircis no Zoantrohago."

Tarzans pagriezās. „Aizšauj durvis un nāc līdz," viņš teica.

Komodoflorensals aizšāva durvis. „Kurp tad?" jautāja viņš:

„Uzmeklēt Kalfastobana mitekli!" atteica pērtiķa cilvēks.

Komodoflorensals paraustīja plecus un sekoja savam draugam. Abi netraucēti devās augšup, bet sešpadsmitā stāvā kāda seja pēkšņi pavērsās uz viļņiem no vergu kolonnas, kas pašlaik krustoja korridoru1 . Tikai uz acumirkli verga acis satikās ar Tarzana acīm, un nu tas jau bija iegājis pretējā telpā.

„Mums jāsteidzas", nočukstēja Tarzans.

„Kādēļ tagad vairāk, nekā līdz šim?" jautāja Komodoflorensals.

„Vai tu neredzēji tur kādu, kas garām ejot pagriezās, lai vēlreiz paskatītos manī?"

„Nē. Kas tas tads bija?"

„Karaftaps," atteica Tarzans.

„Vai viņš tevi pazina?"

„Es noteikti nezinu, bet laikam mana seja viņam likās tā kā pazīstama. Cerēsim, ka viņš mani nav pazinis, bet es tomēr baidos."

„Tad mums, cik vien ātri iespējams, jātiek ārā no šejienes un no Veltoptismakas vispār."

Viņi devās uz priekšu. „Kur ir Kalfastobana apgaita?" prasīji. Tarzans.

„Es tiešām nezinu. Trohanadalmakā, kareivji tiek norīkoti akmeņlauztuvēs uz īsu laiku un, kamēr vien viņi tur atrodas, tie nemaina ne rajonu, ne vergus. Es nezinu, kā tas še ir parasts. Varbūt ka Kalfastobana sardzes laiks jau ir beidzies. Bet var arī būt, ka kareivji tiek še norīkoti uz ilgu laiku un viņa rajons atrodas akmeņlauztuvju augšējos stāvos. Mums vajadzēs apjautāties."

Drīz pēc tam Tarzans panāca kādu kareivi, kurš gāja tanī pašā virzienā, kā viņš ar Komodo- florensalu. „Kur, Ventai, es varētu atrast Kalfasto- banu?" viņš prasīja.

„Ja jums kāda vajadzība, tad viņi to jums pateiks sardzes istabā," atbildēja kareivis, uzmezdams tiem ātru skatu.

„Es tiešām nezinu."

Pēc šādas atbildes tie palaida garām kareivi, un pirmajā pagriezienā, kurš tos aizsedza viņa acīm, tie paātrināja soļus, jo abi bija kļuvuši visai neuzticīgi pret katru nepatīkamu varbūtību un viņu vienīgā vēlēšanās tagadl bija sveikiem, veseliem izkļūt no akmeņlauztuvēm. Netālu no ieejas, tie iejaucās kādā vergu barā, kuri stiepa augšup smagas akmeņu nastas priekš jaunās pils būves un ar viņiem kopā tie nonāca sardzes telpā, kur vergi tika pārkontrolētL Virsnieks un rakstveži) strādāja tur kā automāti un likās, ka izkļūt no lauztuvēm, nebūs grūtāk, kā bija viņās iekļūt, kad pēkšņi virsnieks sarāva uzacis un sāka skaitīt.

„Cik vergu ir šinī grupā?" viņš prasīja.

„S'imts", atbildēja kāds pavadonis kareivis.

„Bet kādēļ, tad ir četri pavadoņi?" viņš prasīja.

„Mēs esam tikai divi", atbildēja kareivis.

Komodoflorensals pasteidzās atrunāties: „Mēs nepiederam pie šīs grupas."

„Bet kādēļ tad jūs esat še?" taujāja virsnieks.

„Atļaujat mums parunāt vienatnē un mēs jums to tūdaļ paskaidrosim," atbildēja trohanadalma- kietis.

Virsnieks ļāva vergu pulkam turpināt savu ceļu un pamāja Tarzanam ar Komodoflorensalu sekot viņam nākošajā ista.bā, kas izrādījās par nelielu priekštelpu, kurā sardzes priekšniekam bija guļamvieta.

„Tagad," viņš teica, «uzrādiet man jūsui pases."

„Tādu mums nav", atbildēja Komodoflorensals.

„Jurns nav! Bet, sakait, kā tas izskaidrojams?"

„To izskaidrot jūsu atjautai nenāksies grūti," atbildēja princis, nejauši paskandinādams zelta gabalus savā ķešā.

«Redziet, mēs meklējam Kalfastobanu. Mums ir zināms, ka viņam pieder kāds vergs un mēs to gribam nopirkt. Nevarēdami mūsu īsajā atvaļinājuma laikā sadabūt atļauju ieejai akmeņlauztuvēs, mēs riskējām šīs vajadzības dēļ ierasties bez tās. Vai jūs mums nevarētu norādīt, kur pašreiz Kalfastobans būtu atrodams," un atkal viņš paskandināja naudas gabalus.

„Ar lielāko prieku," atbildēja virsnieks. „Viņa dzīvoklis atrodas karaļpils piektajā stāvā, centrālā koridorā, apmēram pusceļā starp Karaļa un Kareivju korridoriem. Tā kā viņš šodien atvaļinājumā, tad esmu pārliecināts, ka jūs viņu tur atradīsiet."

„Mēs jums pateicamies," sacīja Komodiofloren- sals, pa minuniešu parašai atliekdamies tālu atpakaļ. „Bet tagad", it kā pie sevis, viņš piebilda, „mēs būtu ļoti pateicīgi, ja jūs gribētu pieņemt un atļaut mums atstāt jums šo mazo pateicības pierādījumu", un, izvilcis no kules lielu zelta gabalu; viņš to pasniedza virsniekam.

„Lai neizrādītos nepateicīgs," atbildēja virsnieks, „man jāpieņem jūsu laipnā dāvana ar kūpu varēšu atvieglot nabagu ciešanas. Lai nelaimes ēna nekad negultos pār jūsu ceļu."

Visi trīs palocījās, tad Tarzans ar Komodoflo- rensalu atstāja sardzes telpas un mirkli vēlāk jau ieelpoja virszemes svaigo gaisu.

„Pat Minunijā…!" nopūtās Tarzans.

„Ko jūs domājat?" vaicāja viņa draugs.

,.Es pašreiz domāju par maniem džungļiem un viņu vienkāršo, bezviltīgo Dieva radību, ko cilvēki dēvē par meža zvēriem."

„Jā, kā gan citādi viņi lai tos sauktu?" vaicāja Komodoflorcnsals.

,.Spriežot pēc likumiem, ko cilvēki paši sev rakstījuši, un kurus tie tomēr netura, manu džungļu tautu vajadzētu saukt par dievišķīgu," atbildēja pērtiķa cilvēks.

„Man šķiet, es jūs saprotu," iesmējās otrs. „Bet ja, pieņemsim, ieeju šinīs akmeņlauztuvēs būtu apsargājis Lauva, tad nekāda zelta nauda nebūtu pavērusi mums blīvu ceļu."

„Cilvēku vājības nav bez savām labajām pui- sēm: pateicoties tām, nupat taisnība uzvarēja netaisnību un pērkamība bija paslēpusies zem tikumības segas."

Atgriezušies karaļa pilī:, viņi apgāja celtni no austrumiem, pieiedami 'tai no ziemeļu frontāla, kur katrā pilī ir ietaisīts Vergu korridors. Atstādami pili, viņi bija iznākuši pa Kareivju koi-ridoru pils vakarpusē un viņi saprata, ka varētu drīz vien tikt uzzīmēti, ja tie atkārtoti izvēlētos vienu uin to pašu ceļu, kur varbūt, kāds, kas tos jau ar neuzticību bija novērojis vienā reizē, otrā un trešā gadījumā tos pilnīgi atmaskotu.

Kad tie bija sasnieguši ieeju, nokļūt piektajā stāvā bija tikai dažu minūšu darbs.

Bez bailēm un drošsirdīgi tie mēroja savu ceļu, iedami uz Centrālā korridorā pusi, kur pēc sardzes virsnieka norādījumiem, tiem vajadzēja atrast Kalfastobana dzīvokli un varbūt arī pašu Kalfastobanu. Tomēr abi viņi bija pastāvīgi nomodā, jo apzinājās, ka vislielākās briesmas tiem varēja draudēt tādā gadījumā, ja Kalfastobans pazītu tos no sejas, uz ko no visiem veltoptismakiešiem viņš visvairāk bija spējīgs, jo viņš tos visvairāk bija redzējis, it īpaši Tarzanu, kopš tas bija tērpies zaļo vergu tūnikā.

Viņi bija nonākuši apmēram pusceļā starp Vergu un Kareivju korridoriem, kad Komodoflorensals aizturēja kādu jaunu verdzeni un apvaicājās tai pēc Kalfastobana dzīvokļa.

„Lai sasniegtu Kalfastobana mitekli, vispirms ir jāiet cauri Hamadalbana dzīvoklim," atbildēja meitene. „Ejiet līdz treša i ieejai", un viņa norādīja uz priekšu pa korridoru tanī pašā virzienā, kādu abi gājēji līdz šim jau bija ieturējuši.

Kad tie bija atvadījušies no meitenes, Tarzans jautāja Komodoflorensalam, vai pēc viņa domām ieiešana Kalfastobana dzīvoklī būtu savienota ar kādām grūtībām.

,.Nē," tas atbildēja, „bet grūtības radīsies gan tad, kad iegājuši nezināsim, ko iesākt."

„Mēs zinām, kādēļ esam nākuši," atbildēja pērtiķa cilvēks, „un mums ir nepieciešami, izvest mūsu

nodomu, nobīdot pie malas visus šķēršļus, ja tie rastos."

„ Ārkārtīgi vienkārši," iesmējās Komodofio- rensals.

Tarzans negribot pasmaidīja.

Patiesību sakot," viņš teica, „man nav ne mazākās jausmas, ko mēs darīsim, kad būsim iegājuši r>e ari ko iesāksim, kad mums izdosies atrast Ta- 'askaru un aizvest sev līdz, bet tas nav nekas sevišķs, jo es tā kā tā nevaru zināt, kas man kurā katrā acumirklī var atgadīties šinī brīnišķīgajā pilsētā."

„Mos darīsim visu to, kas mums liksies- tas lar bākais. Līdz šejienei mēs esam nokļu aši daudz vieglāk, nekā es biju cerējis; varbūt, arī turpmākais ceļš mums neradās lielākas grūtības, bet var ari gadīties, ka pēc nākošajiem desm.it soļiem apstāsimies uz visiem, laikiem,"

Apstājušies pie trešās ieejas, tie palūkojās iekšā, un ieraudzīja vairākas sievietes uz grīdas pietupu- šas sēžam. Divas no tām piederēja pie kareivju kastas, bet pārējās bija baltās tūnikās tērpušās verdzenes.

Komodoflorensals droši devās iekšā.

„Vai še ir Hamadalbana dzīvoklis?" viņš jautāja.

„šis pats," atbildēja kāda sievietei.

„Un aiz tā. ir Kal fastobana telpas?"

,,Jā."

„Bet kas nāk aiz Kalfastobana telpām?" taujāja trohanadalmakietis.

„Aiz tām gara galerija ved uz ārējo korridoru.

Ceturtā romāna beigas

Edgars Raiss Borrows

TARZANS UN SKUDRU CILVĒKI

ROMĀNU serija V.

No ang|u valodas tulkojis Valdis Bāliņš

IZDEVNIECĪBA ,.POPULARA LEKTlRA" RlGA, GRĒCINIEKU IELĀ NR. 25

Nodevība.

„Es tev saku, tas ir lepnākais pirkums, kādu jebkad esmu redzējis," sauca Kal fastobans.

,,Bet, pagaidi, — es viņu atvedīšu," to teicis, viņš devās pie kādām durvīm un atslēdza tās.

„Nāc ārā!" kliedza Kal fastobans, plaši' atraudams durvis. Ar cēlu karalienes gaitu; plašākajā telpā lēni ienāca kāda meitene, bet viņas izturēšanās bija bez jebkādas šejienes vergu pazemīgās padevības izrādīšanas iezīmēm. Viņas galva bija augsti pacelta un skats nosvērts. Gandrīz ar nicināšanu pavērās viņa ventalā; un brīnišķīgs bija viņas daiļums.

Tā bija Talaskara. Komodoflorensals redzēja, ka viņš līdz šim vēl nekad nebija pilnīgi novērtējis šīs mazās meitenes daiļumu, kura priekš viņa bija gatavojusi ēdienu. Kalfastobans bija iedevis viņai laba auduma baltu tūniku, kas izcēla viņas ādas smalkumu un melnos matus daudz vairāk, nekā lētais zaļais audums, kāidā tas līdz šim to vienmēr bija redzējis.

„Viņa piederēja Zoantrohago," paskaidroja Kalfastobans savam draugam, „bet es šaubos, vai viņš to maz kādreiz redzējis, jo citādi viņš nebūtu šķīries no tās par to nabagnaudu, ko es viņam samaksāju."

„Vai tu gribi apņemt to par sievu un pacelt mūsu šķirā?" prasīja Hamadalbans.

„Nē," atbildēja Kalfastobans, „tad viņa nebūtu vairs verdzene un es to vairs nevarētu pārdot."

„Sievas iznāk par dārgu. Es to kādu laiciņu paturēšu un tad pārdošu, kamēr tā vēl nav kritusi cenā. Man liekas, uz to es krietni nopelnīšu."

Tarzana pirksti cieši sažņaudzās, it kā būtu sagrābuši ienaidnieku pie rīkles un Komodoflorensala labā roka pieskārās zobena spalam.

Kāda sieviete nāca no Ilamadalbana dzīvokļa un apstājās durvīs.

„Divi no akmeņlauztuves sargiem kopā ar kādu zaļo vergu ir atnākuši un prasa pēc Kalfastobana", viņa sacīja.

„Lai ienāk!" pavēlēja Ventals.

Mirkli vēlāk šie trīs ienāca — vergs bija Karaftaps.

„A!" iesaucās Kalfastobans. „Mans krietnais vergs Karaftaps, labākais visā lauztuvē. Kādēļ jūs to atveduši?"

„Viņš stāsta, ka tam kas svarīgs sakāms," atbildēja viens no sargiem, „bet viņš to grib atklāt tikai jums. Viņš ir ielicis ķīlā savu dzīvību, kā garantiju, par sava noslēpuma svarīgumu un tādēļ sardzes novands pavēlēja atgādāt to šurp."

„Kas tev man būtu sakāms?" prasīja Kalfastobans.

„Tas ir kaut kas ārkārtīgi svarīgs," sauca Karaftaps.

„Augstdzimušais Zoantrohago un pat karalis būtu par to pateicīgi, bet ja man pēc šī atklājuma vēl būs jāatgriežas akmeņlauztuvēs, citi vergi tur mani nositīs. Jūs, vcntal Kalfastoban, vienmēr bijāt labs pret mani un tādēļ es lūdzu, lai mani atved pie jums, jo es zinu, ka, ja jūs to apsolīsiet, es saņemšu par atalgojumu balto tūniku un būšu drošs."

„Tu zini, ka to es nevaru izdarīt," atbildēja Kalfastobans.

,,Bet karalis to var un ja jūs par mani aizrunātu, viņš neatteiksies."

„Ja tava ziņa tiešām būs svarīga, es varu tavā lietā parunāt ar karali, bet tas arī ir viss."

„Man pietiek ar to, ka jūs apsolāt," teica Karaftaps.

„Nu labi, es apsolu. Bet kas tā par lietu, ko tu zini un ko arī karalis labprāt zinātu?"

„Veltoptismakā jaunās ziņas izplatās visai ātri," sacīja Karaftaps, „un tā ari mēs akmeņlauztuvēs uzzinājām par abu vergu Aoponāto un Zuantrola nāvi jau drīz vien pēc viņu ķermeņu atrašanas.

Tā kā tie abi bija Zoantrohago vergi, mēs visi bijām ievietoti kopā vienā telpā un es tos abus labi pazinu.

Nu stādāties priekšā manu pārsteigumu, kad šķērsodams līdz ar abiem vergiem kādu no galvenajām spirālejām, es pēkšņi ieraudzīju abus vergus — Zuantrolu un Aoponāto kareivju drēbēs dodamies uz virszemes izeju."

„Kā izskatās šie divi?" pēkšņi ievaicājās viens no kareivjiem, kuri bija atveduši Karaftapu šurp no akmeņlauztuvēm.

Vergs aprakstīja tos pēc izskata, cik nu labi vien spēja.

„Tie paši," iesaucās kareivis. „Un viņi abi vēl apturēja mani ejā un apvaicājās pēc KaLfastobana dzīves vietas.

Bars vīiriešu un siev'iešu ziņkārības dzīti, redzēt zaļo vergu divu akmeņlauztuves sargu pavadībā, bija sastājuši telpas durvīs. Starp tiem atradās arī kāda jauna vergu meiča.

„Šie paši divi vēl neilgi atpakaļ iztaujāja mani," viņa iesaucās un griezās pie manis ar to pašu jautājumu."

Viena no Hamadalbana sievietēm klusi iekliedzās:

„Tie abi taču nupat izgāja caur mūsu dzīvokli un iegāja Kalfastobana istabās, bet viņi nevaicāja pēc Kalfastobana telpām, vārds, ko viņi minēja, bija savāds un man gluži nedzirdēts."

„Palastokars", atgādināja tai kāda cita.

„Jā gan, Palastokars, un viņi sacīja, ka ieeja viņa dzīvoklī esot galerijā, ka iet no Kalfastobana telpām uz ārējo koridoru."

„Ar tādu vārdu nav neviena visā karaļa pilī," sacīja Kalfastobans, „un ienākšana manā dzīvoklī ir bijusi viltība."

„Tāpat arī canriešana," piebilda viens no sardzes.

,,Mums jādodas tiem pakaļ," teica otrs.

,.Paturi še, Kalfastoban, Karaftapu, kamēr mēs atgriežamies un liec rūpīgi, pārmeklēt tavu dzīvokli, kā arī pārējos tuvākos. Nāc!" un, pamājis otram sargam, viņš devās pāri istabai, tad projām pa galeriju, kas veda uz ārējo korridoru un viņam sekoja netikvien viņa biedrs, bet arī Hamadalbans un visi pārējie vīrieši, kas bija sapulcējušies istabā, atstādami ventala dzīvoklī Kalfastobanu un Karaftapu līdz ar sievietēm.

Balss aiz sienas

Kalfastobans tūdaļ rīkojās pārmeklēt sava dzīvokļa dažādās telpas, bet Karaftaps atturoši uzlika tam roku uz pleca.

,.Uzgaidi, vental," viņš lūdza. ,,Ja tie vēl atrastos še, vai nebūtu labāk, aizslēdzot visas jūsu dzīvokļa durvis, nodrošināt viņu sagūstīšanu?"

„Tā tiešām laba iedaža, Karaftap," atbildēja Kal- fastabans. „Un tad mums būs pietiekoši daudz laika viņus sameklēt."

„Ārā no šejienes visas sievietes!" sauca viņš, gaiņādams tās atpakaļ Ilamaldabana dzīvoklī. Brīdi vēlāk abējas durvis uz Ilamaldabana dzīvokli un arī tās uz galeriju bija aizvērtas un noslēgtas.

„Nu tagad, kungs," ierunājās Karaftaps, „tā ka viņi ir divi, vai jūs nepagādātu ari man kādu ieroci?"

Ventals iesita sev pa krūtīm: „Kalfastabans var uzņemties ar veselu duci tādu," viņš sauca, „bet ej paņem tur viņā telpā sev kādu zobenu, ar ko aizsargāties, es pa tam ieslēgšu šo lepno kaķeni viņas cellē."

Kamēr Kalfastobans izgāja pakaļ Talaskarai uz istabu, kur tai vajadzēja tikt ieslodzītai, Karaftaps devās uz pieliekamo telpu, kuru tam Ventals bija norādījis, apgādāt sev kādu ieroci.

Ventals pienāca pie durvīm tieši reizē ar meiteni un, pasniedzies, satvēra to aiz rokas.

,.Ne tik ātri, mana skaistulīti" viņš iesaucās. „Pirms mēs šķiramies — vienu skūpstu, tikai bez uztraukuma! Līdz ko būsim pārliecinājušies, ka šie neģēļi vergi nava šinīs telpās, es tev piebiedrošos, tā tad nemaz nesēro pēc sava Kalfastobana."

Talaskara atgriezās un deva Ventalam sitienu tieši sejā.

..Zvērs, neaizkar mani ar savām netīrajām rokām!"

„Tā! Nu īsta kaķene!" izsaucās vīrietis, bet sievieti tomēr neatlaida; tā viņi cīnījās, kamēr pazuda telpas iekšienē. Tanī pašā brīdī vergs Karaftaps uzlika roku pieliekamā kambara durvju kloķim un, atvēris durvis, gāja iekšā.

šajā mirklī tērauda pirksti pastiepās ārā no tumsas un sažņaudza viņa kalu. Pārbijies viņš gribēja kliegt, bet caur cieši aizžņaugto rīkli vairs nespēja izdvest ne skaņu.

Viņš cīnījās un sita tam nezināmajam, kas to bija sagrābis, spriežot pēc varenā spēka, viņš saprata, ka tā nav cilvēcīga būtne, un tad klusa balss, salta un draudoša, čukstēja tam pie auss:

„Mirsti, Karaftap!" tā runāja. „Saņem algu, ko tu esi nopelnījis, un tu pats zināji, ka to esi pelnījis, kad pirmīt teici, ka nedrīksti vairs atgriezties akmeņlauztuvēs pie Zoantrohago vergiem, pēc tam, kad esi divus no viņiem nodevis. Mirsti, Karaftap, bet pirms tu mirsti, tev jāzin vēl, ka tas, kuru tu nodevi, tevi tagad nogalina. Tu meklēji Zuantrolu un — esi to atradis."

Pie pēdējiem vārdiem briesmīgie dzelzs pirksti aptvēra vira pakausi. Aizslāpis vergs plēsās, cīnīdamies pēc gaisa. Tad rokas, kas bija aptvērušas kaklu, lēni sāka griezties pretējos virzienos un drīz vien nodevēja galvas skriemeļi bija salauzti.

Nosviedis līķi sānis, Tarzans izlēca Ventala dzīvokļa vidus telpā un skriešus devās uz Talaskaras kambara durvīm, pussoli aiz viņa sekoja Komodoflorensals. Nelielās telpas durvis abiem cīnītājiem spēkojoties bija aizcirtušās ciet un kad Tarzans tās atgrūda vaļā, viņš ieraudzīja meiteni negantā Ventala apkampienos, kurš, acīmredzot, satracināts no viņas pretošanās, bija pazaudējis pilnīgi pašsavaldīšanos un gatavojās sist to tieši sejā, kuru tā, satvērusi Ventala rokas, lūkoja aizsargāt.

Pēkšņi Ventala plecam uzgulās smaga roka. „Tu meklē mūs!" klusa balss iečukstēja viņa ausī, „te mēs esam!"

Kalfastobans atlaida meiteni un, ķerdams pēc sava zobena, mirklī apsviedās apkārt. Viņam pretī stāvēja meklētie vergi un abi bija apbruņoti, kaut gan tikai Aoponato bija izvilcis ieroci, bet Zuantrols, kuj-š Ventalu turēja, savu zobenu bij atstājis makstī.

„Ar duci tādu Kalfastobans tiks galā," citēja Tarzans. „Te nu mēs esam, lielībniek, un pie tam mēs esam tikai divi, bet mums nav laika gaidīt, kamēr tu parādi, cik spēcīgs esi. Ļoti žēl Ja nebūtu tu tirdījis šo meiteni, es būtu tevi tikai ieslēdzis tavā dzīvoklī, kur tu tā kā tā drīz būtu ticis atbrīvots, bet tava brutālā rīcība pelna par sodu — nāvi."

,,Karaftap!" iespiedzās Kalfastobans.

Tas nebija vairs agrākais iepūtīgi cienīgais uz- kliedzējs. No bailēm viņa balss bij kļuvusi spiedzoša un viņš viss drebēja pērtiķa cilvēka rokās. „Karaf- tap! Palīgā!" viņš kliedza

..Karaftaps ir miris," teica Tarzans. -,Viņš mira tādēļ, ka bij nodevis savus biedrus un tu mirsi tādēļ, ka necilvēciski apgājies ar nespēcīgu verdzeni. Mums nav laika še ilgāk kavēties. Komodoflorensal, dod viņam žēlastības dūrienu!"

Kad trohanadalmakietis izrāva zobenu no Kalfastobana sirds un tā nedzīvais ķermenis smagi nogāzās uz grīdas, Talaskara skriešus metās uz priekšu un nokrita pie pērtiķa cilvēka kājām.

„Zuantrol un Aoponāto!" viņa sauca, „es nekad vairs necerēju jūs redzēt Kas ir noticis? Kādēļ jūs esat še? Mani jūs izglābāt, bet paši esat pazuduši. Bēdziet —, es gan nezinu, kurp, bet steidzaties prom no šejienes! Neļaujiet, ka viņi jūs še atrastu. Es nekādi nevaru saprast, kā jūs šie esat iekļuvuši."

..Mēs mēģinām aizbēgt," paskaidroja Komodoflorensals, ,.un Zuantrols negribēja aiziet bez tevis. Viņš meklēja tevi akmeņlauztuvēs un tagad še, karaļpilī. Viņš ir paveicis to, kas šķīta neiespējams, un tagad ir tevi atradis."

„Bet kādēļ jūs to visu manis dēļ darījāt?" meitene brīnīdamies jautāja Tarzanam.

..Tādēļ, ka jūs bijāt laipna pret mani, kad mani ieveda Zoantrohago vergu telpās," atbildēja pērtiķa cilvēks, „un arī tādēļ, ka tiku apsolījis, ka tiklīdz rāsies izdevība bēgt, mēs iesim visi trīs kopā."

Viņš bija pacēlis to no zemes un ieveda lielajā telpā. Komodoflorensals, acis nolaidis, stāvēja drusku sānis. Tarzans paskatījās uz to un viņa skatā, likās, bija redzams it kā apjukums, tomēr viņš di Iz vien atvairīja domu, -kas to varēja būt radījusi, jo pašreiz priekšā stāvēja svarīgākas lietas.

«Komodoflorensals, jūs zināt, kuras ejas bēgot būtu drošākas pret atklāšanas briesmām.

Vai mēs lai izvēlamies Ilamadalbana dzīvokli, vai galeriju, kuru tie minēja?"

„Uz šiem jautājumiem es nevaru atrast apmierinošu atbildi; bet lūk…" viņa acis bija pārskatījušas telpu… „tur griestos ir lūka. Kurp gan pa to varētu nokļūt?"

„Par to var nokļūt vai nu gandrīz visur, vai arī nekur," atbildēja troluinadalmakietis. ..Daudzās istabās ir šādas lūkas. Dažreiz pa tām var nokļūt nelielos bēniņos, no kuriem nav izejas uz citu kādu telpu; dažreiz atkal tās noved slepenās istabās, vai pat iziet uz kāda cita stāva koridoru."

Tad atskanēja klauvēšana pie durvīm, kas izgāja uz Hamadalbana dzīvokli un kāda sieviete skaļi sauca: „Atver, Kalfastoban. Te no akmeņlauztuvēm ir atnācis vesels entals un meklē Karaftapu."

„Pie Zoantrohago vergu mītnes ieejas stāvošais sargs ir atrasts nogalināts, un viņi, būdami pārliecināti, ka starp vergiem ir sākusies sazvērestība, grib Karaftapu nopratināt."

„Mums ir jātiek prom pa galeriju," čukstēja Komodofloreņsals un žigli devās pie durvīm, kas atvērās uz koridoru. Tikko viņš bija tās sasniedzis, kāda roka no pretējās puses nospieda kloķi un mēģināja atvērt durvis, kas arī bij noslēgtas.

JKalfastoban ]" sauca kāds no viņpus durvīm esošās galerijas, ,,ielaid! Vergi nav aizgājuši pa šejieni. Atdari žiglāk!"

Pērtiķa cilvēks Tarzans žigli apskatījās visapkārt.. Viņš atkal jutās <kā ielenkts džungļu zvērs un viņa sejā bij kaut kas no zobus atņirguša dzīvnieka izteiksmes. Novērtējis atstatumu no grīdas līdz griestu lūkai, viņš, mazliet atskrējis, vieglā lēcienā pacēlās augšup.

Tarzans bija piemirsis, kādā mērā viņa svara samazināšana bija atsaukusies uz viņa veiklību.

Viņš tikko bija cerējis aizsniegt lūku, lai dabūtu rokām pieķerties pie tās augšējās malas, bet tā vietā viņš izlidoja tai cauri un nokrita uz kājām kādā tumšā telpā.

Apgriezies viņš paskatījās lejup uz saviem draugiem. Viņu sejās bija redzams apjukums, bet par to nebija ko brīnīties, jo viņš pats bija ne mazāk pārsteigts.

„Vai priekš jums par tālu lekt?" viņš tiem prasīja.

„Par tālu!" abi atbildēja.

Tad, turēdamies aiz lūkas malas ar ceļgalu locītavām, viņš izkārās pa to ar galvu uz leju. Pie galerijas durvīm klauvēšana kļuva arvien neatlaidīgāka, bet pie tām, kas izgāja uz Ilamaldabana dzīvokli, atskanēja ne vairs sievietes, bet vīrieša balss, kura nikni pavēlēja atdarīt.

„Atver!" tur kliedza. ,,Ķēniņa vārdā, atver!"

,.Atver pats!" kliedza tas, kurš klauvēja pie pretējām durvīm, domādams, ka pavēle atdarīt durvis nāk no tās telpas iekšienes, kurā viņam vajadzēja iekļūt.

„Kā lai es atveru," kliedza pretī otrs, „durvis ir aizbultētas no tavas puses."

„Nē," dusmīgi sauca pirmais, ,,durvis nav vis aizbultētas no šis, bet gan no viņas puses."

„Tu melo," spiedza tas, kurš lauzās iekšā no Ilamadalbana dzīvokļa puses, „un tev nāksies dārgi samaksāt, ja par to tiks ziņots ķēniņam."

Ar galvu uz leju Tarzans noliecās istabā un izstiepa rokas pretī saviem draugiem. „Pasniedz man Talaskaru," viņš deva mājienu Komodoflorensalam. Kad tas to bija izdarījis, Tarzans satvēra meiteni aiz rokām un pacēla to tik augstu, ka tā varēja pieķerties viņa ādas apbruņojumam un noturēties pati, nenogāžoties lejā. Tad viņš aptvēra tās ķermeni vairāk uz leju un pacēla to vēl augstāk, šādā veidā meitenei izdevās ierāpties augšējā telpā.

Sakaitinātie kareivji pie abām pretējām durvīm tagad acīmredzot bij nodomājuši ielauzties ar varu. Smagi sitieni krita uz cietajiem dēļiem, kas kuru katru acumirkli varēja salūzt gabalos.

„Piebāziet savas kabatas ar svecēm, Komodoflo- rensal," teica Tarzans, „un tad Ieciet manās rokās!"

„Kamēr bijām pieliekamā telpā, es saņēmos sveces, cik vien varu nest," atbildēja otrs. „Sagata- vojaties! Es lēkšu!"

Tieši tai mirklī, kad Tarezans izstiepa rokas pretī Komodoflorensalam, kāds galerijai piegulošo durvju dēlis salūza un skaidas no tā atsprāga līdz pašam istabas vidum; bet vēl mirkli vēlāk, kad abi vīri bēniņu tumsā, ceļos nometušies, palūkojās lejup, pretējās durvis atsprāga vaļā un uz pēdām sekodami savam Ventalam, visi desmit Ventala kareivji iebruka istabā.

Brīdi tio lūkojās apkārt vislielākajā pārsteigumā, tad viņu uzmanību saistīja klaudzieni pie pretējām durvīm. Smaids pārlaidās pār Ventala seju, kad tas devās pie galerijas durvīm un atslēdza tās. Saniknoti koreivji metās viņam virsū, bet kad viņš tiem izskaidroja, aiz kāda pārpratuma abas partijas bij lauzušās iekšā dzīvoklī, tie no sirds kopīgi pasmējās, kaut gan bija drusku sakaunējusies.

„Bet kas tad bija še iekšā?" prasīja Ventals, kurš bija atvedis kareivjus.

«Kalfastobans un zaļais vergs Karaftaps," ierunājās kāda no Ilamadalbana sievām.

„Tad viņi būs paslēpušies," sacīja kareivis. ,.Pārmeklējiet dzīvokli!" pavēlēja Ventals.

„Tie nebūs ilgi jāmeklē," piebilda kāds no kareivjiem, norādīdams uz grīdu pie pieliekamās telpas durvīm.

Pārējie paskatījās turp un ieraudzīja cilvēka roku uz grīdas guļam. Sastingušie rokas pirksti izskatījās pēc plēsīga zvēra nagiem un mēmi apliecināja nāvi. Viens no kareivjiem žigli devās turp, atvēra pieliekamās telpas durvis un izvilka Karaftapa līķi, kura galva tikko turējās pie miesas strēmeles. To redzot, pat kareivji atkāpās apmulsuši. žigli tie pavērās apkārt istabā.

«Abējās durvis bija aizslēgtas no iekšpuses," sacīja Ventals. „Kas to arī nebūtu darījis, viņam jābūt vēl še."

„Tas nav bijis cilvēka roku darbs," čukstēja kāda sieviete, kura bij ienākusi no blakus dzīvokļa.

„Pērmeklējiet visu rūpīgi," teica Ventals un pats, būdams drošs cilvēks, tas pirmais devās tuvākajā un pēc tam arī citās blakus telpās. Kādā no pēdējām tic atrada Kalfastobanu ar caurdurtām krūtīm.

„Ir pēdējais laiks, ka mēs aizejam no šejienes, ja vien atradīsim ceļu," čukstēja Tarzans Komodoflorensalam.

Ļoti uzmanīgi iedami -katrs savā virzienā abi vīrieši taustījās gar nejēdzīgi tumšo bēniņu sienām. Biezi putekļi, kas varēja būt krājušies veselus gadu simteņus, pacēlās gaisā, smacēdami elpu un liecinādami, ka telpa nav tikusi lietota gadiem, pat varbūt gadusimteņus ilgi. Drīz Komodoflorensanls izdzirdēja pērtiķa cilvēka ,.IIssst", ar ko viņš to aicināja pie sevis.

«Nāciet abi šurp! Es kaut ko atradu."

„Ko jūs atradāt?" vaicāja Komodoflorensals.

«Caurumu sienas apakšā," atbildēja Tarzans. „Tas ir pietiekoši liels, lai vīrs pa to varētu izlīst. Kā jums šķiet, Komodoflorensal, vai drīkstētu aizdegt sveci?"

„Nē, pašreiz nē," atbildēja princis.

„Es līdīšu pa to," paziņoja pērtiķa cilvēks, «mums jāredz, vai vispārīgi pa šo tuneli var kur izlīst."

Viņš nometās četrrāpus, tad Talaskara, kura stāvēja tam līdzās, juta, ka pērtiķa cilvēks virzās projām. Bet viņa nevarēja to redzēt, jo baismīgajos bēniņos bij pārāk tumšs.

Abi palikušie gaidīja, bet pērtiķa cilvēks neatgriezās. Tad viņi sadzirdēja balsis apakšējā telpā. Tie brīnījās, vai tiešām vajātāji jau gribētu pārmeklēt bēniņus, bet viņiem vēl nebija iemesla baidīties.

Meklētāji bija nolēmuši ielenkt un apsargāt slepkavības vietu, jo tas tiem šķita drošāk, nekā līst tanī tumšajā caurumā pakaļ kādai nezināmai būtnei, kas varēja cilvēka ķermenim noraut galvu. Ja viņai iegribētos nokāpt lejā, tie to iznīcinātu, vai sagūstītu, bet pagaidām viņi apmierinājās ar nogaidīšanu.

„Kas ar viņu būs noticis?" ustraukti čukstēja Talaskara.

„Tu esi ļoti norūpējusies viņa dēļ, vai ne tā?" jautāja Komodoflorensals.

„Un kādēļ gan nē?" prasīja meitene, „un jūs taču arī tāpat?"

„Jā," atbildēja Komodoflorensals.

„Viņš ir apbrīnojams," piebilda verdzene.

„Jā," atteica Komodoflorensals.

„Es vēlos, kaut viņš nāktu atpakaļ!" meiča sacīja.

„Jā," teica Komodoflorensals.

Tad, it kā par atbildi uz abējo vēlēšanos, tie dzirdēja atskanam vieglu svilpienu no tuneļa dziļumiem, kur pērtiķa cilvēks bij ielīdis. „Nāciet," viņš čukstēja.

Ar Talaskaru priekšgalā tie sekoja viņam, līzdami četrrāpus caur tumšo tuneli un taustīdami ceļu tumsā, kamēr beidzot tie pamanīja priekšā gaismas atspīdumu un redzēja Zuantrolu ar aizdegtu sveci kādā pavisam mazā telpā, kas tikko bija pietiekoši augsta, lai cilvēks viņā varētu taisni sēdēt.

,.Tiktāl es atlīdu," viņš tiem paskaidroja, „un tā kā še ir jauka paslēptuve, kur mēs varam iededzināt uguni, nebaidīdamies, ka mūs še varētu pamanīt, tad es devos pēc jums. še kādu laiku mēs varam justies samērā ērti un droši, kamēr es pagūšu izpētīt tuneli vēl tālāk. Cik no visa varu spriest, šī eja nekad nav tikusi lietota šīs veltoptismakiešu paaudzes laikā un tādēļ ir grūti ticams, 'ka kāds iedomātos pēc mums še apskatīties."

„Vai jūs domājat, ka viņi mums sekos?" jautāja Talaskara.

„Es domāju gan," atbildēja Komodoflorensals, „un tā kā mēs nevaram griezties atpakaļ, tad ir labāk, ka mēs tūdaļ ejam tālāk, jo, pēc visa spriežot, ir jāpieņem, ka tuneļa otrs gals izies kādā telpā, kur varbūt atradīsim eju, pa kuru būs iespējams aizbēgt."

„Jums taisnība, Komodoflorensal," piekrita Tarzans, „še palikdami mēs nekā ieiegūsim. Es iešu priekšgalā. Lai Talaskara seko man un jūs nāciet pēdējais. Ja izrādīsies, ka tunelis nobeidzas strupceļā, mēs nekā nebūsim zaudējuši to izpētīdami."

šoreiz, apgaismodami savu ceļu ar svecēm, visi trīs, ar mokām un grūtībām līda uz priekšu pa akmeņiem klāto nelīdzeno tuneli, kurš nogriezās drīz uz vienu, drīz uz otru pusi, it kā izvīdamies starp dažādām telpām, līdz beidzot, tiem par atvieglojumu, eja pēkšņi paplašinājās, kā augstumā, tā arī platumā, tā ka bija iespējams iet uz priekšu nepielieco- ties. Tunelis tagad gāja stāvā slīpumā uz kādu apakšējo stāvu un brīdi vēlāk mūsu trijotne apstājās nelielā telpā. Pēkšņi Talaskara strauji ievilka elpu un uzlika roku Tarzana plecam.

„Zuantrol, kas tas tur?" viņa čukstēja, rādīdama uz priekšu tumsā. Uz grīdas vienā telpas pusē cieši pie sienas, tikko saredzama, bija sakņupusi kāda figūra. „Un tur tas!" iesaucās meitene, norādīdama citā telpas virzienā.

Pērtiķa cilvēks nokratīja meitenes roku no sava pleca un žigli devās uz priekšu, turēdams sveci augstu kreisajā rokā, bet ar labo bija sagrābis zobena spalu. Viņš piegāja gluži tuvu sakņupušai figūrai un noliecās to apskatīt. Tad viņš aizkāra to ar roku un figūra sakrita par pelnu sauju.

„Kas tas ir?" prasīja meitene.

„Reiz tas bija cilvēks, bet nu jau daudz gadu, kopš tas miris."

„Un tie citi tāpat?" vaicāja Talaskara.

„Te tādu ir diezgan," piebilda Komodoflorensals. „Vai redzat? Tur — un tur."

„Nu šie vismaz mūs nevar aizturēt," teica Tarzans un devās pāri istabai uz kādām durvīm otrā pusē.

,.Bet viņi mums tomēr kaut ko stāsta," iebilda Komodofl oren sals.

„Un kas tas būtu?" vaicāja pērtiķa cilvēks.

,.Ka šim koridoram bijis sakars ar kāda varena veltoptismakieša apartamentiem," atbildēja princis, „un tas ir bijis tik varens, ka bez vārda runas varējis šādi izrēķināties ar saviem ienaidniekiem. Un bez tam vēl redzams, ka tas noticis daudzus gadus atpakaļ. —"

„To mums saka ķermeņa stāvoklis," ieminējās Tarzans.

„Nu ne gluži," atbildēja Komodoflorensals. «Skudras būtu novedušas tos tādā stāvoklī īsā laikā. Senos laikos mirušie tika atstāti pilīs un skudras, kas toreiz bija mūsu atkritumu novācējas, drīz vien

tika ar tiem galā, bet skudras dažreiz uzbruka arī dzīvajiem un šādā kārtā līdzšinējie derīgie kukaiņi sāka mūs apdraudēt. Tad tika pielietoti visi līdzekļi un novērsti visi apstākļi, kas tās varēja pievilkt. Tā mēs viņas apkarojām. Trohanadalmakā tika izcīnītas sīvas cīņas starp minuniešiem un skudrām un tūkstoši mūsu kareivju tika no tām dzīvi aprīti, jo, kaut gan mēs tās iznīcinājām biljonus, viņu ķēniņienes izdēja vairāk, nekā mēs spējam nonāvēt to bezdzimuma strādnieču sugu, kas mums uzbruka kopā ar viņu zaldātiem. Beidzot mēs ķērāmies pie viņu perēkļiem. Tā bija briesmīga slepkavošana, bet mums izdevās nogalināt viņu ķēniņienes un no tā laika mūsu pilīs skudras vairs nav rādījušās. Tās dzīvo ap mums, bet arī bīstas mūs. Tomēr mēs neiedrošināmies tās vēl reiz pievilināt, atstādami mūsu mirušos pilīs."

„Tad jūs domājat, ka šis koridors ved uz kāda augstmaņa dzīvokli?" vaicāja Tarzans.

„Es ticu, ka reiz tas tā būs bijis. Bet laiks visu pārmaina. Tagad varbūt koridora gals ir aizmūrēts. Kad šie kauli vēl bija dzīvi, varbūt toreiz koridors izgāja uz paša ķēniņdēla istabām, bet šodien tur varbūt ir kareivju kazarma, vai diadetu stallis. Viss, ko mēs noteikti varam pasacīt, ir tas, ka eja jau ilgus laikus nav tikusi lietota, un droši vien tādēļ mūsu laika veltoptismakiešiem nav pazīstama."

Aiz miroņu telpas koridors noliecās lejup uz apakšējiem stāviem, un beidzot noveda trešajā telpā, kas bija plašāka par abām iepriekšējām, še uz grīdas gulēja vairāki ķermeņi.

„šie nav bijuši pieķēdēti pie sienas," sacīja Tarzans.

„Nē, šie ir krituši cīnīdamies, kā tas redzams no viņu kailajiem zobeņiem un arī no kaulu stāvokļa.

Kad visi trīs bija mirkli apstājuši, lai apskatītos istabā, viņu ausis pēkšņi uztvēra cilvēka balss skaņas.

Džanzāras buduārs.

Kad laiks pagāja un Tarzans vēl joprojām neatgriezās mājās, viņa dēls sāka arvien vairāk baiļoties. Uz tuvākajām sādžām nosūtīja skrējējus, bet visi tie atnesa vienu un to pašu ziņu. Neviens nebija Lielo Bvanu redzējis. Koraks nosūtīja pieprasījumu uz tuvāko telegrāfa staciju, ievākdams izziņas no visām tām vietām Āfrikā, kur pērtiķa cilvēks varētu būt izkāpis malā un kur par viņu kaut kas būtu dzirdēts, bet atbildes vienmēr bija neapmierinošas.

Tad beidzot, atstājis sev tikai K. jostu un apbruņojies vienīgi ar saviem primitīvajiem' ieročiem, Koraks, Nogalinātājs, devās ceļā ar pulku labāko un ātrāko vaziri, lai uzmeklētu savu tēvu. Ilgi un rūpīgi viņi pārmeklēja džungļus un mežu, bieži izlūgdamies draudzīgus pakalpojumus 110 tiem ciematiem, kuru apvidū tie meklēdami nonāca, kamēr beidzot tie bija kā ar suku izsukājuši plašu novadu un tik pamatīgi, kā to neviens cits nebūtu spējis izdarīt; bet tomēr, neskatoties uz visām viņu pūlēm un neatlaidību, tie neatrada ne mazāko zīmi, kas varētu dot kādus norādījumus par pērtiķa cilvēka Tar- zana likteni, vai patreizējo atrašanās vietu. Pazaudējuši visas cerības, tie tomēr nenogurstoši līda kru- stāra un šķērsām pa garojošo džungļu biezokni, vai atkal rāpās pār klinšainām augstienēm, kuras bija tikpat nemīlīgas kā zemie ērkšķāji, kas durstīja meklētājus.

Bet Elkomoelhago, Veltoptismakas Tagosto ka- raļpilī trīs cilvēki stāvēja kādas slepenas akmeņsie- nu iežogotas telpas vidū un klausījās cilvēka balsi, kas šķita vibrēja ārā tieši no akmens sienas. Pie viņu kājām visapkārt uiz grīdas gulēja sen mirušu cilvēku kauli. Bet pāri viņiem pacēlās aizgājušo gadu simteņu netverāmie putekļi.

Meitene piekļāvās ciešāk Tarzanam. „Kas tas ir?" viņa prasīja.

Tarzans pakratīja galvu.

„Tā ir sievietes balss," teica Komodoflorensals.

Pērtiķa cilvēks pacēla sveci augstu pār galvu un paspēra dažus soļus uz kreisās sienas pusi; tad viņš apstājās un izstiepa roku. Pārējie divi palūkojās un ieraudzīja vienu vai divi hualu virspus viņa galvas sienā caurumu.

Tarzans pasniedza sveci Komodoflorensalam, Tad, noņēmis zobenu, nolika to uz grīdas un vieglā lēcienā sasniedza logu. Kādu brīdi viņš karājās, aizķēries aiz tā malas un klausījās, tad noslīdēja atpakaļ zemē.

„Tur otrā pusē ir gluži tumšs," viņš nomurmināja. „Kas arī nebūtu šīs balss īpašnieks, viņš ir tanī istabā, kas atrodas aiz šīs, kurā nupat ieskatījos, bet tur nav neviena cilvēka."

„I<ā jūs to varat zināt — tur taču bija pavisam tumšs?" prasīja Komodoflorensals.

„Ja tur kāds atrastos, es viņu būtu saodis," atbildēja pērtiķa cilvēks.

Ar izbrīnu abi viņā paskatījās.

„Es par to esmu pārliecināts," apgalvoja Tarzans, ,,tāpēc ka skaidri jutu ieplūstam pa lūku no viņas telpas šinī vieglu caurvēja strāvu. Ja tur atrastos kāda cilvēcīga būtne, viņas ķermeņa izgarojumi būtu tikuši ienesti tieši man nāsīs."

„Un tā jūs noteiktu viņas klātbūtni?" prasīja Komodoflorensals. Mīļais draugs, es gan daudz ko ticu jums, bet tikai ne to."

Tarzans pasmaidīja. «Vismaz man netrūks dūšas pamatot manu apgalvojumu," viņš teica, jo esmu nodomājis doties to telpu izpētīt. Vērojot pēc balss skaļuma, esmu pārliecināts, ka tā nenāk caur ciešu sienu. Istabā, kurā sieviete atrodas, vajaga būt kādai lūkai un tā kā mums ir nepieciešami izpētīt katru iespējamo ceļu, pa kuru mēs varētu izbēgt, es gribu izpētīt ari šo," un viņš devās pie cauruma sienā.

«Ak, labāk nešķirsimies!" iesaucās Talaskara. «Kur viens iet, tur iesim visi!"

«Labāk divi zobeni nekā viens," piebilda Komodoflorensals, kaut gan viņa balss noskaņa neliecināja par drosmi.

«Nu labi," teica Tarzans, «es iešu pa priekšu, tad jūs varat pasniegt man Talaskaru."

Komodoflorensals pamāja piekrītoši.

Pāris minūtes vēlāk visi tris stāvēja jau otrpus sienas. Viņu sveču gaisma atklāja tiem šauru eju, kura, pēc visām zīmēm spriežot, bija tikusi lietota vēl nesen, pretēji tai, pa kuru tie bija atnākuši no

Kalfastabana dzīvokļa. Tā siena, caur kuru viņi bija nule izlīduši, bija no akmens, bet pretējā — tēstu dēļu aplatojums.

„Šī eja piegulst kādai ar paneli segtai telpai," čukstēja Komodoflorensals. „Otrā pusē šiem rupji tēsfiem dēļiem ir dārga koka vai pulēta metalla panelis."

„Un jūs domājiet, ka še kaut kur vajadzētu būt durvīm, kas no šīs ejas ved blakus telpā?" prasīja Tarzans.

„Ļoti iespējams, ka sienā ir kāda slepena fi- lunga," atbildēja Komodoflorensals.

Viņi devās pa eju, uzmanīgi klausīdamies. Sākumā viņi bija varējuši tikai atšķirt, ka balss piederēja sievietei, bet tagad viņi jau sadzirdēja vārdus:

„Ja viņi to būtu atdevuši man," tie bija pirmie vārdi, ko bēgļi skaidri saprata.

„Tad, mana visaugstākā kundze, ta-s nebūtu noticis," atbildēja otra sievietes balss.

„Zoantrofago ir nejēga, kurš pelnījis nāvi, bet mans tēvs, mūsu gaišais karalis, ir vēl lielāks muļķis," teica pirmā balss.

„Viņš grib nogalināt Zoantrofago un līdz ar to pēdējo iespēju, atrast noslēpumu, kā mūsu kareivjus pārvērst par milžiem. Viņi domāja, ka es to gribu nogalināt, bet šāds nodoms man stāvēja vistālāk."

„Ko tad jūs, brīnišķīgā princese, būtu darījusi ar viņu?"

„To verdzenes nedrīkst ne jautāt, ne zināt," atcirta kundze.

Kādu laiku valdīja klusums.

„Tā ir princese Džanzāra, kas tur runā," pačukstēja Tarzans Komodoflorensalam. „Tā pati Elko- moelhago meita, kuru jūs gribējāt sagūstīt un pārvest mājās sev par sievu, bet ar to jums būtu bijis darba papilnam."

„Vai viņa ir tik skaista, kā ļaudis stāsta," jautāja Komodoflorensals.

„Viņa ir ļoti skaista, bet nu ari gatavais -velns."

„Viņu precēt būtu bijis mans pienākums," teica Komodoflorensals.

Tarzans klusēja. Viņa galvā izveidojās kāds plāns. Balss aiz sienas atkal ierunājās.

„Viņš bija brīnišķīgs," tā teica, «daudz pārāks par mūsu kareivjiem," un tad — pēc brīža klusuma: ,.Tu, verdzene, vari iet, un pielūko, ka mani netraucē, pirms saule stāvēs pusceļā starp Sieviešu un Karaļa koridoriem."

„Lai jūsu sveces nekad nenodzistu, tāpat kā jūsu skaistums, princese," atbildēja verdzene, atmuguriski izejot no karaļmeitas apartamentiem.

Brīdi vēlāk, trīs aiz sienas dzirdēja durvis aizveramies.

Tarzans zagšus līda pa eju, meklēdams slepenas durvis, kas to savienotu ar telpām, kur princese Džanzāra bij nolikusies uz naktsguļu, bet šoreiz tās atrada Talaskara.

„še," viņa čukstēja, un visi trīs noliecās, lai apskatītu salaidumu.

Tas bija vienkāršs, un acīmredzot varēja tikt atvērts no otras puses, uzspiežot uz kādu zināmu vietu panelī.

«Pagaidiet mani še!" čukstēja Tarzans, „es eju atvest princesi Džanzāra. Ja ari mēs nevarēsim ar viņu aizbēgt, tad, varbūt, par šo ķīlu varēsim nopirkt sev brīvību."

Un, nedomādams pārspriest ar biedriem sava soļa lietderību, Tarzans lēni atvirzīja aizbīdni, kas saturēja paneli un viegli pagrūda durvis vaļā. Viņa acu priekšā tagad bija princeses Džanzāras apartamenti — veidoti barbariskā, bet ārkārtīgi greznā stilā. Telpas centrā uz marmora paaugstinājuma gulēja princese, bet viņas kāj un galvgalī dega divas milzīgas sveces.

Neskatoties uz apkārtējo greznumu vai bagātību, ne arī uz savu kārtu vai stāvokli, minunieši nekad nelieto guļvietai mīkstāku paklāju, bet gan tikai vienkāršu audumu, kuru paklāj uz grīdas, vai ar to pārsedz koka, akmens vai marmora guļamvietas, skatoties pēc savas bagātības, vai kastas priekšrakstiem.

Atstājis paneli vaļā, pērtiķa cilvēks mierīgi iegāja telpā un devās tieši pie princeses, kas gulēja aizvērtām acīm, vai nu aizmigusi, vai neatlaidīgi ilgodamās pēc miega.

Tarzans jau atradās pusceļā starp sienu un starp princeses salto gultu, kad pēkšņi caurvēja strāva aizcirta paneli ar tādu troksni, no kura pat mirušais uzmostos.

Vienā mirklī princese bija kājās un raudzījās nācējā. Brīdi viņa stāvēja klusēdama un cieši lūkojās viņam acīs, tad lēni tā nāca tam pretī, pie kam viņas izturēšanās un ķermeņa lokani graciozās kustības Džungļu Kungam neviļus atgādināja lautvu mātītes Saboras cēlo gaitu.

„Tas esi tu, Zuantrol," izdvesa princese. „Vai tu esi atnācis pēc manis?"

„Es esmu atnācis pēc jums, princese," atbildēja pērtiķa cilvēks. ,,'Tikai nekliedziet, un jums nenotiks nekas ļauns."

„Es nekliegšu," čukstēja Džanzara, kad pusatvērtiem acu plakstiem tā pieslīdēja viņam klāt un apvija abas rokas ap Tarzana kaklu.

Pērtiķa cilvēks padevās mazliet atpakaļ un liegi atraisījās no viņas skāvieniem.

„Jūs mani pārprotiet, princese," viņš teica. „Jūs esat mana gūstekne un jums jānāk man līdz."

„Jā," viņa izdvesa, „es esmu tava gūstekne, un nevis es tevi, bet tu mani pārproti. Es mīlu tevi. Man ir tiesības izvēlēties par vīru kuru katru no vergiem, un es esmu izvēlējusies tevi."

Tarzans nepacietīgi pakratīja galvu. ,.Jūs nemīlat mani," viņš teica. „Man žēl, ka jūs kaut ko tamlīdzīgu esat iedomājušies, jo es jūs nemīlu. Man nav vaļas kavēties. Nāciet!" Un viņš paspēra soli, lai to satvertu aiz rokām.

„Vai tu esi prātā jucis? jeb vai tu nezini, kas es esmu?" prasīja princese.

„Ak, to es zinu ļoti labi," atbildēja Tarzans, „jūs esat Elkomoelhago meita, princese Džanzara."

„Un tu uzdrošinies nonicināt manu mīlestību!" Viņa smagi elpoja, un tās krūtis cēlās un grima līdz ar satrakoto kailību brāzmu.

„Te nevar būt runa par mīlestību starp mums," ierunājās Tarzans, „jo mani vienīgi intresē tikai jautājums par manu un manu draugu dzīvības glābšanu un izkļūšanu brīvībā."

„Tu mīli kādu citu?" jautāja Džanzāra.

„Jā," Tarzans tai strupi atbildēja.

„Kas viņa ir?" neatlaidās princese.

,,Vai jūs nāksiet drīzāk, jeb es būšu spiests aiznest jūs ar varu."

Kādu brīdi sieviete klusēdama stāvēja viņa priekšā, katrs viņas muskulis bija sasprindzināts, bet acis kvēloja kā divi ugunskuri, tad viņas sejas izteiksme lēni pārmainījās: tā kļuva maiga un viņa izstiepa vienu roku pret pērtiķa cilvēku.

„Es tev palīdzēšu, Zuantrol," viņa teica, „es tev palīdzēšu aizbēgt, un to es darīšu aiz mīlestības uz tevi. ,,Nāc! Seko man!"

Viņa apgriezās un lēni devās pāri istabai.

„Bet mani draugi," ierunājās viņš, „es nevaru aiziet bez tiem."

„Kur viņi ir?"

Tarzans neatbildēja, jo nebija vēl droši pārliecinājies par viņas patiesiem nolūkiem.

„Parādi man ceļu," viņš teica, ,.tad es varēšu atgriezties pēc tiem."

„Jā," atbildēja princese, „un tad varbūt tu mīlēsi mani vairāk nekā to otru."

Ejā aiz paneļa Komodoflorensals un Talaskara gaidīja, kāds būs Tarzana dēkas gala iznākums.

Katrs vārds no Tarzana un princeses sarunas tiem bija skaidri sadzirdams.

„Viņš mīl tevi," teica Komodoflorensals, „nu tu pati redzi, ka viņš tevi mīl."

„Es neredzu nekā tamlīdzīga," atbildēja Talaskara. „Ka viņš nemīl princesi Džanzāru, vēl nav nekāds pierādījums, ka viņš mīlētu mani."

„Bet viņš mīl tevi, un tu mīli viņu, to es redzēju no pirmā brīža, kad viņš atnāca. Ak, kaut viņš nebūtu mans draugs, tad es to varētu nodurt ar zobenu."

„Kāpēc jūs gribat to nogalināt, ja viņš mani mīl, ja tas tā tiešām būtu?" vaicāja meitene. „Vai tad es esmu tik mazvērtīga, ka jūs savu draugu drīzāk redzētu mirušu, nekā savienotu ar mani?"

„Es" — viņš vilcinājās — „es nespēju tev pateikt, ko es domāju."

Meitene iesmējās, bet tad pēkšņi sāka šņukstēt. „Viņa to aizved no turienes," teica Talaskara. «Būtu labāk tiem sekot."

Kad Talaskaras pirksti pieskārās atsperei, kas virzīja atslēgu, kura saturēja paneļdurvis, Džanzāra veda Tarzanu pāri istabai uz kādām durvīm sānu sienā, bet ne uz tām, pa kurām bij izgājusi verdzene.

„Seko man," čukstēja princese, „un tu redzēsi, ko nozīmē Džanzāras mīlestība."

Tarzans, nebūdams skaidrībā par viņas nolūkiem, sekoja tai ar vislielāko uzmanību.

„Tu baidies? Tu neuzticies man?" viņa vaicāja. «Labi, tad nāc un palūkojies pats šinī istabā, pirms tu viņā ieej."

Komodoflorensals ar Talaskaru tikko bija ienākuši Džanzāras telpās, kad Tarzans tuvojās durvīm, pie kurām vienā pusē bija apstājusies Džanzāra. Tie redzēja, ka grīda zem viņa kājām pēkšņi iegrima un brīdi vēlāk Zuatrols jau bija pazudis viņu acīm. Gāzdamies lejā pa ledusglumu slīpumu, viņš dzirdē- jaja vēl Džanzāras mežonīgos smieklus noskanam tam pakaļ nezināmajā tumsā.

Vienā lēcienā Komodoflorensals ar Talaskara bija pāri telpai, bet bija jau par vēlu: slepenās durvis, kas bija atvērušās zem Tarzana kājām, klusi bija atslīdējušas atpakaļ savā vietā. Aiz dusmām trīcēdama, Džanzāra stāvēja un skatījās grīdā, zem kuras pērtiķa cilvēks tikko bija pazudis. Aiz savu satrakoto kaislību saviļņojuma viņa drebēja, kā apses lapa vēja šūpota.

„Ja tu nenāc pie manis, tu arī neiesi vairs pie citas!" viņa kliedza, tad viņa pagriezās un ieraudzīja Komodoflorensalu ar Talaskara metamies tai virsū.

Viss sekojošais norisinājās tik ātri, ka nav iespējams izsekot faktiem tajā īsajā laiksprīdī, kādā tie notika. Gandrīz viss bij jau cauri, pirms Tarzans sasniedza slīpuma dibenu un piecēlās no irdenas zemes klona, uz kura tas bij nokritis. Telpa, kurā viņš atradās, bij apgaismota ar dažām aizrestotās nišās degošām svecēm. Viņam iepretī bija smags dzelzs aizrestojums, caur kuru viņš redzēja apgaismotu telpu, kur uz zema sola sēdēja kāds vīrietis galvu skumji nokāris uz krūtīm.

Kad Tarzans ar troksni nogāzās blakus telpā, viņš pacēla galvu un, ieraudzījis Zuantrolu, pielēca kājās.

„žigli pa kreisi!" viņš kliedza, un Tarzans pagriezies ieraudzīja divus lielus zvērus ar zaļi mirdzošām acīm, kas pašreiz pietupās lēcienam. Viņa pirmā kustība bija izberzēt acis, kā to darīja cilvēks, lai aizdzītu nejauka sapņa uzburtos murgu tēlus, jo tas, ko viņš redzēja, bija divi parastie Āfrikas meža kaķi, pilnīgi dabīgā izskatā, bet milzīgi augumā. Vienu brīdi pērtiķa cilvēks bij piemirsis, ka viņa augums bij samazināts uz ceturto daļu no normālā apmēra, un ka kaķi, kas viņam likās pieaugušas lauvas lielumā, patiesībā bija pavisam vidēji savas sugas reprezentanti. Tiem tuvojoties, viņš izvilka savu zobenu un sagatavojās cīnīties par savu dzīvību ar šiem milzu zvēriem, kā viņš agrāk džungļos bija cīnījies ar viņu varenajām māsām.

„Ja jūs tik varētu atgaiņāties, kamēr sasniedzat šīs restes," sauca vīrs blakus telpā. „Es izlaistu jūs cauri. Aizšaujamais ir šinī pusē." Bet viņam vēl runājot, viens no kaķiem lēca-

Komodoflorensals mezdamies virsū Džanzārai, uzlēca tam pašam grīdas nodalījumam, kur Tarzans bija pazudis un kad tas zem viņa nogrima, Komodoflorensals vēl dzirdēja Veltoptismakas princeses nikno kliedzienu:

„Tad tā esi tu, ko viņš mīl! Bet viņš tevi nedabūs, pat mirušu nē!"

Un tas bija viss, ko Komodoflorensals, gāzdamies lejā vēl dzirdēja.

Talaskara, palikusi aci pret aci ar satrakoto sievieti, apstājās un atkāpās, jo princese, izvilkusi dunci, metās tai virsū.

,.Mirsti vergs!" viņa spiedza, cirzdama asmeni Talaskaras baltajās krūtīs. Bet verdzene sagrāba uzbrucējas roku un mirkli vēlāk, cieši apskāvušās, abas nogāzās zemē. Saķērušās tās vēlās pa grīdu; Elkomoelhago meita meklēja izdevību iegrūst dunci vedzenes krūtīs, bet Talaskara cīnījās, lai atvairītu draudošo tēraudu un sagrābtu savos pirkstos pretinieces rīkli.

Līdz ko pirmais kaķis uzbruka, tam tūdaļ sekoja otrs, lai nezaudētu savu tiesu medījuma. Abi bija izbadējuši. Pērtiķa cilvēks sagaidīja pirmo uzbrukumu atraudamies sānis, lai tad pielecis dotu dūrienu kaķim ribās.

Komodoflorensals, kurš ienākdams Džanzāras apartamentos bija izvilcis zobenu, nogāzās pazemē gandrīz tieši zobos otrajam kaķim. Bet no tik pēkšņas otra cilvēka parādīšanās meža zvērs tā apstulba, ka apcirties riņķī aizlēca vistālākajā alas kaktā, pazaudējis visu patiku uz vēlreizēju uzbrukumu.

Augšējā telpā Džanzāra un Talaskara, kā divas tīģerienes cilvēka veidā, cīnījās uz dzīvību un nāvi. Plēzdamās un sizdamās tās vāļājās pa grīdu šurp un turp, pie kam Džanzāra nemitīgi kliedza: „Mirsti vergs! Tu viņu nedabūsi!" Bet Talaskara saglabāja mieru un taupīja elpu, tādā kārtā viņa sāka jau ņemt virsroku par savu pretinieci, kad viņām gadījās uzvelties tai pašai lūkai, kas jau Tarzanu un Komodoflorensalu bij nogāzusi tumšajā akā.

Džanzāra, redzēdama, kas noticis, izgrūda baiļu kliedzienu. „Kaķi! Kaķi!" viņa iesaucās. Un līdz ar to abas pazuda melnajā šachtā.

Komodoflorensals nesekoja akas tālākajā kaktā aizbēgušajam kaķim, bet tūdaļ steidzās palīgā Tar- zanam un kopīgiem spēkiem tie atkāvās no pirmā zvēra, soli pa solim atkāpdamies uz aizrestojuma pusi, kur vīrietis blakus telpā stāvēja gatavs tos ielaist savā istabā, kur tie būtu drošībā.

Te uz priekšu, te atkal atpakaļ lēkdami, kaķi drīz uzbruka, drīz atkāpās, jo bija jau dabūjuši just aso tēraudu, ar kuru šīs cilvēkbūtnes aizsargājās. Abi vīri jau bija tuvu aizrestojumam, vēl solis un — viņi būtu drošībā. Kaķi atkal uzbruka un atkal tika aizdzīti akas tālākajā kaktā.

Tad vīrs blakus istabā plaši atrāva durvis. „žigli!" viņš kliedza, bet tieši šinī brīdī gāzās lejā pa šachtu divi cieši sakļāvušies ķermeņi un novēlās uz grīdas taisni uzbrūkošajiem kaķiem ceļā.

Bēgļi.

Kad Tarzans un Komodoflorensals redzēja, ka Talaskara un Džanzāra gulēja tieši pa ceļam plēsīgo kaķu lēcienam, tie abi žigli metās atpakaļ pie abām sievietēm. Tāpat kā pirmo reizi, kad Komodoflo- reisals nogāzās akā, pēkšņā divu citu cilvēku parādīšanās nobiedēja kaķus, un pirmā pārsteigumā tie atkal aizskrēja šachtas tālākajā kaktā. Džanzāra bij krītot caur šachtu pazaudējusi savu dunci, un Talaskara ieraudzīja to sev līdzās zemē guļam. Atlaidusies no princeses, viņa sagrāba ieroci un uzlēca kājās. Tarzans ar Komodoflorensalu jau stāvēja viņām līdzās, bet arī kaķi no jauna pārgāja uzbrukumā.

Džanzāra gluži apmulsusi lēni piecēlās. Viņa lūkojās visapkārt un bailes bija izķēmojušas viņas skaistās sejas vaibstus.

Šinī brīdī cilvēks otrā istabā to ieraudzīja.

„Džanzāra!" viņš iekliedzās. „Es nāku, mana princese!" Tad sagrābis solu, uz kura viņš nupat vēl bija sēdējis, un kas vienīgais no visiem istabā esošiem priekšmetiem kaut cik varēja derēt kā ierocis, tas atrāva vaļā vārtus un ieleca telpā, kur četri cilvēki atradās ārkārtīgi saniknoto zvēru varā.

Abiem kaķiem bija vairākas asiņojošas būces un tie bija kļuvuši gluži traki aiz bada, sāpēm un niknuma. Kaukdami un ņurdēdami tie lēca tieši virsū zobeniem, kad abi vīrieši aizstājušies priekšā meitenēm, lēni atkāpās uz durvju pusi. šai brīdī vīrs ar solu rokā, pievienojās Tarzanam un Komodoflorensalam un trijatā tie atsita neganto kaķu uzbrukumu. Sols izrādījās cīņā tikpat labs ierocis kā zobeņi un soli pa solim visi pieci lēnām kāpās atpakaļ. Tad pēkšņi, bez kā to būtu varējuši paredzēt, abi kaķi atlēca sānis un tad drāzās vīriem aizmugurē, it kā nojauzdami, ka sievietes būs vieglāk iegūstams laupījums. Viens no tiem nokļuva tik tuvu, ka jau grasījās sagrābt princesi, bet tad ar solu rokā pielēca trešais vīrietis, kuru likās, bija pārņēmis velnišķīgs niknums, un, pacēlis savādo ieroci, uzbruka kaķim ar tādu negantu sparu, ka tam vajadzēja atlaisties no princeses.

Viņš pat nenostāja sekot kaķim, bet, vicinādams solu, vajāja abus zvērus ar tik nikniem kliedzieniem un vareniem sitieniem, ka tie, lai paglābtos, pēkšņi iešmauca blakus istabā un pirms tie domāja vēl reiz uzbrukt, viņš ar solu aizsita durvis, nocietinādams tās n.o pretējās puses.

„Zoantrohago!" iekliedzās princese.

„Jūsu vergs," atbildēja augstmanis, nolaizdamies uz vienu celi un ar izstieptām rokām atliekdamies atpakaļ.

„Jūs izglābāt man dzīvību, Zoantrohago," teica Džanzāra, «neskatoties uz visu to nievu, ko jums tiku parādījusi. Kā lai es jūs atalgoju?"

„Es mīlu jūs, mana princese, kā jūs jau pati to sen ziniet," atbildēja vīrietis, „bet tagad ir viss pa vēlu, jo karaļa griba ir tā, ka man rīt jāmirst. Elkomoelhago tā ir pavēlējis un, kaut arī jūs esat viņa meita, es nekautrēšos teikt, ka viņa paša stulbums neļauj tam atcelt reiz pieņemto lēmumu.

„Es zinu," nopūtās Džanzāra. „Viņš ir mans pavēlnieks, bet es viņu neciešu. Viņš nepamatotas greizsirdības lēkmē nogalināja manu māti. Viņš ir traks, nē — trakāks par traku."

Pēkšņi viņa giezās pie pārējiem.

„šie vergi gribēja aizbēgt, Zoantrohago," tā sauca. „Ar manu palīdzību tas viņiem varētu izdoties, bet līdz ar tiem varbūt izdotos aizbēgt arī mums, un mēs varētu atrast viņu zemē patvērumu."

,.Jā, ja vien kādam no tiem viņu dzimtā pilsētā būtu kāda vara," atbildēja Zoantrohago.

„Šis te," ierunājās Tarzans, redzēdams brīnišķīgu izdevību g-lābties, „ir Trohanadalmakas karaļa Adendrohakas dēls, pie tam vēl vecākais dēls un Zertolosto.

Kad Tarzans bij beidzis runāt, Džanzāra pagriezās pret to. „Es biju ļauna, Zuantrol," viņa teica. „Man šķita, ka es vēlos tevi un ka karaļa meitai man reti kas ir ticis liegts, ko esmu kārojusi." Tad pagriezusies pret Talaskaru: „Ņem savu draugu, mcitem un esi laimīga ar to." Un viņa lēni bīdīja Talaskaru tuvāk Tarzanam, bet verdzene rāvās atpakaļ.

,.Jūs maldāties, Džanzāra," viņa teica. „Es nemīlu Zuantrolu un arī viņš nemīl mani."

Komodoflorensals vēroja Tarzanu, it kā gaidīdams, ka tas noliegs Talaskaras apgalvojuma parei-

zibu. Bet pērtiķa cilvēks tikai piekrītoši pamāja ar galvu.

„Vai tas nozīmē, ka jūs nemīlat Talaskaru?" vaicāja Komodoflorensals, skatīdamies viņam tieši acīs.

„Gluži otrādi, es viņu ļoti mīlu," atbildēja Tarzans, „bet ne tā, kā jūs to domājat, jeb, varbūt, pat baidījaties. Es mālu viņu tāpēc, ka viņa ir laba meitene, mīļa meitene un uzticams draugs un arī tāpēc vēl, ka viņa bija nelaimē un tai vajadzēja mīlas un aizsardzības, ko tikai es un jūs viņai varējām dot; bet es nemīlu to kā vīrietis mīl savu mūža draugu, jo tāds man pašam ir tur — manā zemē, aiz ērkšķiem."

Komodoflorensals neatbildēja nekā, bet ilgi pārdomāja. Viņš domāja par to, ko priekš viņa nozīmētu atgriešanās dzimtajā pilsētā, kur viņš bija Zartolosto un kur pēc gadsimtu vecām parašām tam nāktos apprecēt kādas citas pilsētas princesi. Bet viņš negribēja princesi, viņš ilgojās pēc mazās Vel- toptismakas verdzenes Talaskaras, kura tikko zināja savas mātes vārdu, bet sava tēva vārdu droši vien nebija pat dzirdējusi. Viņš ilgojās pēc Talaskaras, bet Trohanadalmakā tā varēja būt tikai viņa verdzene. Viņa mīlestība bij patiesa un tādēļ viņš negribēja to apvainot, pielaižot šādas domas. Ja viņš nevarēja padarīt to par savu princesi, tad viņš labāk atsacījās pavisam no tās; un lūk, tādēļ Komodoflorensals, Adendrohaka dēls, bij noskumis.

Bet patreiz viņam nebija visai daudz laika nodoties sērām, jo pārējie plānoja, kā vislabāk aizbēgt.

„Zvēru barotāji uzraugi ienāk no šīs puses,"

teica Zoantrohago, norādīdams uz mazām durvtiņām šachtas sienā tieši pretī tām, kas izgāja uz telpu kurā viņš bij ticis ieslodzīts.

„Jādomā, ka tās nebūs aizslēgtas," teica Džanzāra," jo cietumnieki tās citādi nevarētu aizsniegt, kā tikai lienot caur šachtu, kur tika turēti šie kaķi."

«Palūkosim," sacīja Tarzans un devās pie durvīm.

Viens moments pietika, lai tās atlauztu un aiz tām nāca redzams šaurs koridors. Viens pēc otra visi pieci ielīda šaurajā ejā un iedami pa to pacēlās augstāk pa nelielu slīpumu, apgaismodami savu ceļu ar svecēm, kuras bij paņēmuši līdz no zvēru bedres. Augšā durvis izgāja uz plašu koridoru, kurā nedaudz uz leju stāvēja kareivis, kas, acīmredzot, bij nolikts pie durvīm sardzē.

Džanzāra paskatījās p<a šauro spraugu, ciktāl Tarzans to bija pavēris, un ieraudzīja koridoru un kareivi.

..Ak Dievs!" viņa iesaucās. „Tas taču ir mans koridors un tas kareivis tur stāv sardzē pie manām durvīm. Es viņu pazīstu. Ar manu gādību viņu atsvabināja no nodokļiem par pēdējiem trīsdesmit mēnešiem un tādēļ viņš gatavs priekš manis pat nāvē iet. Nāciet ! mums nav ko bīties," un droši iziedama koridorā, viņa tuvojās postenim, bet pārējie tai sekoja. Kamēr viņš ievēroja princesi, bij jābīstas, ka tas varētu sacelt trauksmi, bet tiklīdz viņš to pazina, tas kļuva mīksts kā vasks.

«Tu esi akls," viņa tam teica.

„Ja princese to vēlas — jā," atbildēja kareivis.

Tad Džanzāra pateica savu vēlēšanos — piecus diadetus, dažus kareivjus un biezus apmetņus.

Kareivis noskatījās viņas pavadoņos un acīmredzot pazina Zoantrohago, tāpat arī nojauda, kas bija pārējie.

„Es priekš manas princeses būšu nevien tikai akls, bet rīt viņas dēļ es būšu jau miris."

„Tad sadabū sešus diadetus," teica Džanzāra.

Kareivis saprata un pateicīgi pasmaidīja, tad viņš griezās pie Komodoflorensala:

„Jūs esat Trohanadalmakas karaliskais princis?" tas prasīja.

..Tas es esmu," atbildēja Komodoflorensals.

„Un ja mēs jums parādīsim ceļu uz brīvību, vai jūs mūs nepadarīsiet par vergiem?"

„Es ņemšu jūs līdz uz Trohanadalmaku kā savus vergus un tur jūs atlaidīšu brīvus," viņš atteica.

„Kaut kas tamlīdzīgs gan laikam nekad nebūs gadījies," teica princese, vismaz šī Veltoptismakas paaudze to neatceras. Es neticu, vai jūsu karalis to atļaus."

„Tā nav, ka tamlīdzīgi precendenti nebūtu bijuši," atbildēja Komodoflorensals. „Un kaut gan tas ir gadījies ļoti reti, bet tomēr tas ir ticis darīts. Man šķiet, jūs varat būt droši par laipnu uzņemšanu Adeaidrahaka galmā, kur Zoantrohago gudrība tiks pienācīgi novērtēta un atalgota."

Pagāja ilgs laiks, kamēr kareivis atgriezās ar diadetiem; viņa seja bij zviedriem apklāta un rokas asinīs.

„Man te bija jācīnās todēļ," viņš teica, „un ja mēs nepasteigsimies, mums būs vēlreiz jācīnās, lai tos varētu lietot, še princi, es atnesu jums ieročus," un viņš iedeva Zoantrohago zobenu un dunci.

Drīz viņi sēdēja sedlos. Tas bija Tarzana pirmais jāšanas mēģinājums uz mazā sausnējā, kustīgā minuniešu „zirga" muguras, bet sedli izrādījās viņam pašā laikā un diadets viegli vadāms.

„No Karaļa koridora viņi man sekos," teica Oratarks, kareivis, kurš bija atvedis diadetus. „Vis- labāk būtu aizjāt pa kādu citu."

„Trohanadalmaka atrodas uz vakariem no Veltoptismakas," teica Zoantrohago, „un ja mēs aiziesim pa Sieviešu Koridoru, .kopā ar diviem Trohana- daimakiešu vergiem, tie nopratīs, ka mēs dodamies turp, bet ja mēs aiziesim pa citu koridoru, tie nebūs tik pārliecināti un ja tie arī tikai drusku novēlo uzsākt mūsu vajāšanu, tas mums var dot lielu priekš- soli. Ja mēs dosimies tieši uz Trohanaclalmaku, mūs droši vien panāks, jo priekš mūsu vajāšanas tie ņems visātrākos diadetus. Mūsu vienīgā cerība ir tā, ja mums izdotos tiem nojaukt mūsu ceļa pēdas un virzienu, bet lai to izdarītu, man šķiet, ir nepieciešami, ka mēs aizejami, vai nu pa kareivju, vai pa vergu koridoriem, pārejam pāri uzkalniem pilsētas ziemeļos, tad dodamies ar riņķi ziemeļaustrumu virzienā un pagriežamies uz dienvidiem, tikai pie pašas Trohanaldamakas. šādā kārtā mēs nokļūsim pie viņas pilsētas no austrumiem, kurpretī mūsu vajātāju patruļas pārmeklēs zemi uz vakariem starp Trohanadalmaku un Veltoptramaku.

„Tad ejam pa Kareivju Koridoru," noteica Džanzāra.

,,Kamēr nokļūsim pilsētai ziemeļos, mēs varēsim slēpties koku un apstādījumu ēnā," teiica Komodoflorensals.

,.Mums tūdaļ jātiek projām," skubināja Oratarks.

„Tad ej pa priekšu ar princesi," teica Zoantrohago, „jo ļoti' iespējams, ka izejas sardze laidīs to cauri ar visiiem viņas pavadoņiem, bet mās labi ietī- simies savos kareivju mēteļos."

Ar Džanzāra un Oratarku priekšgalā, pārējiem sekojot, tie devās uz priekšu mērenos rikšos pa riņķa koridoru uz Kareivju koridoru un tikai iegriežoties tajā tie nomanīja, ka pakaļdzīšanās sākusies. Bet pat tagad, kad tie dzirdēja jau aiz sevis balsis, viņi neriskēja paātrināt savu gaitu, lai nesaceltu aizdomas, ieejas sargos, kuriem tiem bija jātiek garām. Nekad vēl nevienam šīs mazās grupas veltoptismakiešiem Kareivju koridors nebija licies tik garš, kā šonakt; un nekad tie tā nebija vēlējušies trenkt savus diadetus kā tagad, un tomēr viņi turēja savus lopiņus tik mērenā solī, ka pat visneuzticamālkais nebūtu varējis iedomāties, ka te bija sešas personas, kuras gribēja izbēgt un vairums no tām bēga no tiešas nāves.

Tie bija nonākuši jau gandrīz līdz izejai, kad viņi pamanīja, ka vajātāji jau iegriezušies Kareivju koridorā un tuvojās tiem ātrā gaitā. Džanzāra un Oratarks atspieda sānis sardzi, kura pie izejas gribēja tos aizkavēt.

«Princese Džanzāra!" uzsauca Oratarks. „Ceļu princesei Džanzārai!"

Princese atmeta atpakaļ kareivja mēteļa kapi, atsegdama seju, ko pazina un bijās ikviens karaļa pils kareivis. Vīrs vilcinājās.

„Nost no ceļa, jeb es tevi sajāšu!"

Aiz viņiem bija dzirdams liels troksnis. Kareivji, jādami uz viegliem diadeticm, drāzās šurp pa koridoru tiem pakaļ. Viņi kaut ko kliedza, bet ko, tas trokšņa un attāluma dēļ nebija sadzirdams, tomēr sardze jau kļuva aizdomīga.

«Uzgaidiet, princese, kamēr es pasaukšu sardzes Novandu," iesaucās kareivis. „Kaut kas nav kārtībā un es nevienu nedrīkstu izlaist bez priekšniecības ziņas, bet lūk, te jau viņš ir."

Un bēgļi, pagriezušies sedlos, ieraudzīja Novandu iznākam no sardzes telpām vairāku kareivju pavadībā.

„Jāsim!" uzsauca Džanzāra un iecirtuši piešus diadetam, trieca to virsū vienīgajam sargam, kas tai stāvēja ceļā. Pārējie žigli pamudināja savējos tai sekot. Sargs nokrita zemē, cirzdams ar zobenu pa pāri auļojošo diadetu kājām un vēderiem. Izskriedami no sardzes telpām, Novands un viņa kareivji taisni sadūrās ar vajātājiem, kurus viņi noturēja par pakaļpalikušiom. bēgļiem. Tās nedaudzās minūtes, kamēr šie cīnījās, nepagūdami uzklausīties vai saprast kādus paskaidrojumus, dieva mūsu bēgļiem iespēju izlauzties caur kokiem uz pilsētas vakarpusi, tad, pagriežoties uz ziemeļiem, doties uz kalniem, kas skaidrajā bezmēneša naktī blāvi pavīda tālumā.

Oratarks, kurš teicās labi pārzinām kalnu tekas, uzņēmās ceļveža lomu, pārējie sekoja tam cieši uz pēdām, bet grupu noslēdza Tarzans ar Komodoflorensaiiu. Tā viņi klusēdami jāja naktī, līkumodami pa stāvām kalnu tekām un pārlēkdami no klints uz klinti, kur kalnu tekai nebija vairs pamata; drīz tiem nācās nolaisties drūmās aizās, drīz atkal vajadzēja rāpties caur bieziem krūmiem un kokiem pa tunelveidīgām stigām vai atkal līst pāri uz otru pusi pa šaurām šķautnēm un plašām augstienēm. Nu visu nakti no vajātājiem nebija ne vēsts. Beidzot pienāca rīts un tie no kādas augstākas virsotnes ieraudzīja plašu līdzenumu, kas aizstiepās ziemeļu virzienā, tālāk bij redzamas upes, kalni un meži. Viņi nolēma doties uz kādu no daudzajām parkveidīgajām birstalām, ko viņi no augsas redzēja zaļojam kalnu ieplakās, lai tad tur atpūtinātu diadetus un pabarotu tos, nakts ceļojums tos bija stipri piepūlējis. Viņi zināja, ka kalnos tie varēs atrast ilgstošu paslēptuvi, jo tanī mežonīgajā apvidū reti kādu varēja sastapt, Bija kāda stunda pēc saules lēkta, kad tie apmetās nometnē mazā, katlveidīgā kalnu iedobē, kas bija apaugusi lieliem kokiem, tur viņi padzirdīja un paēdināja savus lopiņus, juzdamies drošāki kā jebkad, kopš tie bija atstājuši Veltoptismaku.

Oratarkam pastaigā laimējās nogalināt pāri paipalu, bet Tarzans upē nodūra lielu zivi. Sagatavojuši medījumu, tie paēda, un tad, kamēr vīrieši pārmaiņus stājās sardzē, pārējie likās gulēt un nogulēja līdz pēcpusdienai, jo pagājušā naktī neviens no viņiem nebija aizdarījis acis.

Vēlā pēcpusdienā tie no jauna devās ceļā un, naktij pienākot, bija jau paveikuši lielu ceļa gabalu. Komodoflorensals ar Tarzanu jāja grupai sānos un visi meklēja daudzmaz izdevīgu vietu naktsguļai. To atrada Zoantrohago, bet kad visi bija sapulcējušies ap viņu, Tarzans, krēslai metoties, tur neredzēja nekā tāda, kas šai vietai būtu piešķīris kaut Ik ādas priekšrocības, salīdzinot ar kuru katru vietu atklātajā līdzenumā. Tur bija kāds neliels koku puduris, bet tādi jau viņiem līdz šim bija vairālki gadījušies ceļā un šis tiem nesodīja lielāku drošību» kā pārējie. Jāatzīst, ka pēc Tarzana ieskata tā bija pat visneizdevīgākā vieta, jo ūdens nebija tuvumā, aizvēja arī nekāda un nekas tos nesargāja pret ienaidnieku, bet ja nu viņi apmestos zem kokiem, tas jau būtu labāk. Cik vareni likās šie koki, viņš a,r patiku skatījās augstajā lapotnē. Viņš pazina it labi šos kokus un arī zirnāja, ka tie ir gluži vidēja lieluma koki un tomēr viņam likās, ka to galvas paceļas neaizsniedzamos augstumos.

..Es iešu pirmais," teica Komodoflorensals un Tarzans apgriezās paskatīties, ap ko lieta grozās.

Trīs pārējie vīri stāvēja pie kādas lielas alas ieeja:- un skatījās tanī iekšā. Tarzans zināja, ka tā pie Meles ģints piederošā Āfrikas medus āpša alas ieeja un brīnījās, kādēļ vīri gribēja tanī līst iekšā.

Pats viņš nekad nebiij jutis vēlēšanos pēc āpša gaļas. Viņš devās pie tiem un pieiedams redzēja, ka Komodoflorenisals1 , zobenu izvilcis, ielīda alā.

„Kāpēc viņš to dara?" prasīja Tarzans Zoantrohago.

„Lai izdzītu vai nogalinātu kamībonu, ja tas tur ir iekšā,'* atbildēja princis, lietodams minuniešu valodas āpša nosaukumu.

„Un kādēļ," vaicāja Tarzans, „jus taču neēdat āpša gaļu?"

„Nē, bet mums viņa ala ir vajadzīga naktsmājai," atbildēja Zoantrohago. „Ak, es pavisam aizmirsu, ka jūs neesat minunietis. Mēs gribam pavadīt nakti kamībona alā, apakšzemē, kur būsim drošībā pret lauvu vai kaķu uzbrukumiem.

Būtu labi, ka mēs jau atrastos tur, tāpēc, ka šinī nakts stundā atrasties laukā vai mežā minunietim ir bīstami, jo šī ir lauvu medības stunda."

Mazu brīdi vēlāk Komodoflorensals izlīda no alas. „Kamboina tur nav," viņš teica, „tas ir aizbēdzis. Es tikai nogalināju, kādu čūsku. Ej iekšā, Oratork, un lai Džanzāra ar Talaskara tev seko. Vai jums ir sveces?"

Sveces tiem bija un viens pēc otra viņi pazuda alas ieejā, kamēr beidzot Tarzans, kurš gribēja palikt pēdējais, viens stāvēja satuinstušā naktī un smīnēdams- raudzījās āpša alas caurumā. Viņam likās smieklīgi, ka viņš, pērtiķu Tarzans, jebkad būtu iedomājies slēpties no Numas, vai, kas vēl sliktāk, pat no mazā meža kaķa Skrī, glābdamies āpša alā. Viņam- tā -stāvot, kāds milzīgs tumšs ķermenis parādījās starp kokiem, tuvumā stāvošie nepiesietie diadeti iespraustajās un aizlēca, un Tarzans apgriezies ieraudzīja visvarenāko lauvu, kādu viņš jebkad bija redzējis, lauvu, kura bija divreiz augstāka par Tarzanu.

Cik drausmīga un bīstama gan likās Numa minuniešu auguma cilvēkam! Lauva pieliecās un izstiepa asti, kuras galiņš lēni kustējās, bet pērtiķa cilvēks pazina draudošas briesmas. Viņš saprata, kas sagaidāms un tieši, kad milzīgais kaķis lēca, viņš apsviedās un ar galvu lejup ienira āpša alā. Tam pakaļ bira smiltis, ko lauvas ķetnas grābienā pēc Tarzana bij nogāzušas.

Pirmās Sievietes dēls

Trīs dienas seši bēgļi turpināja doties uz austrumiem, bet ceturtajā tie pagriezās uz dienvidiem. Tālu pie apvāršņa dienvidos kļuva redzams liels mežs, kurš aizstiepās tālu austrumos. Dienvidaustrumos atradās Trohamadalmaka, līdz kurai ar viņu nodzītajiem diadetiem vēl bija dienas divas ko jāt.

Tarzans bieži nobrīnījās par to niecīgo atpūtu, ar kuru bij jāiztiek šiem mazajiem dzīvniekiem. Naktī tos vaļēji palaida zālē, bet Tarzans, kurš pazina plēsīgo zvēru dzīvi, zināja, ka mazajām antilopēm lielāko nakts daļu vajadzēja pavadīt bēgot un vairoties no tiem, un tomēr ikrītuis viņas atkal atgriezās savu kungu kalpībā.

Ka viņas neaizbēga, lai nekad vairs neatgrieztos, ir izskaidrojams ar divi noteicošiem iemesliem. Pirmais ir tas, ka kopš gadu simteņiem viņi tiek audzēti minuniešu pilīs un nepazīst citu dzīvi, kā tikai kopā ar saviem kungiem, kuri tos baro un mīlestības pilnā apiešanās, kādu minunieši parāda saviem skaistajiem nastu nesējiem lopiņiem; ar to viņi ir ieguvuši tik lieki mazo dzīvnieku pieķeršanos un uzticību, ka diadets vislabāk jūtas cilvēku sabiedrībā.

Bija jau ceturtās bēgšanas dienas pēcpusdiena, kad Talaskara, pēkšņi vērsa visu uzmanību uz nelielu putekļu mākonīti tālu aizmugurē. Kādu brīdi visi seši vēroja to uzmanīgi, kamēr tas, kļūdams aizvien lielāks, tiem ātri tuvojās.

«Tie var būt mūsu ilgi gaidītie vajātāji," ierunājās Zoantrohago.

„Vai arī daži 110 manas Trohanadalmakas ļaudīm," piebilda Komodoflorensals.

„Kas tie arī nebūtu, bet viņu ir daudz vairāk par mums," teica Džansara, un es domāju, mums jālūko paslēpties, pirms vēl izdibinām, kas viņi ir."

„Mēs varētu sasniegt mežu, pirms tie mūs panāk," teica Oratarks, „un ja būs nepieciešams, mēs no viņiem mežā paslēpsimies."

„Man bail no meža," iebilda Džanzāra.

,JYIums nav citas izvēles," noteica Zoantrohago, „kaut gan es šaubos, vai mums izdosies tur nokļūt ātrāk par viņiem. Bet nāciet, steigsimies!"

Nekad vēl Taraans nebija jājis tādā trakā stie- pienā uz dzīvnieka muguras. Diadeti lidoja pa gaisu milzīgos lēcienos. Aiz tiem putekļu mākonis bija izveidojies par divpadsmit jātniekiem» pret kuru zobeniem viņu ieroči būtu nespēcīgi. Viņu vienīgā cerība tagad bija drīzāk sasniegt mežu, brīžiem viņiem likās, ka tas tiem izdosies, bet brīžiem atkal, ka nē.

Tarzanam, kurš lūkojās uz priekšu pa sava dia- deta tievo ragu starpu, šķita, ka vēl nesen tik tālais mežs skrietu tiem pietī, bet vajātāji tuvojās. Tie bija veltoptismakieši un jau tik tuvu, ka skaidri bija saredzamas viņu cepuru nozīmes. Tic pazina savus akmeņlauztuvju vergus, jo skali pavēlēja tiem apstāties, saukdami dažus vārdā.

Viens no vajātājiem biija izvirzījies tālāk priekšā citiem. Viņš bija jau gluži klāt Tarzanam ar Zoantrohago, kuri cieši līdzās jāja mazā pulciņa arjergardā.

Pusi dzīvnieka garuma viņiem priekšā jāja Džanzara un kareivis tai skaļi sauca: «Princese! karalis piedos jums visiem, ja izdosiet mums vergus. Padodaties un viss būs piedots."

Tarzans to dzirdēja un bija ziņkārīgs, ko vel- toptismakieši darīs. Viņš zināja, ka tas bija liels kārdinājums un ja nebūtu bijusi Talaskara, viņš būtu tiem devis padomu, atgriezties pie viņu draugiem, bet viņš negribēja tiem upurēt meiteni, tādēļ izvilcis zobenu viņš jādams Zoantrohago līdzās sāka palikt iepakaļ, bez kā tas nojaustu viņa nodomu.

«Padodaties un visiem tiks piedots!" sauca kareivis.

«Nekad! "atkliedza Zoantrohago.

«Nekad!" atkārtoja princese.

«Tad sekas cietīsiet jūs," sauca vēstnesis, un vajātāji un vajātie turpināja trakos auļuis uz niežu, kura malā niknas plēsīgas acis pašreiz vēroja trako skrējienu un sarkanas mēles, juzdamas priekšā stāvošo baudu, kāri aplaizīja lūpas.

Tarzans ar prieku dzirdēja atbildi, ko deva kareivim Zoantrohago un Džanzāra, kuros tas bija atradis labus biedrus un. mīļus līdzgaitniekus.

No tā laika, kopš Džanzāra bija piebiedrojusies bēgļiem, visa viņas izturēšanās bija pārmainījusies.

Tā nebija vairs despota samaitātā meita, bet sieviete, kas meklēja laimi jaunā mīlestībā, kuru viņa bija atradusi, bet varbūt tās arī bija senākas jūtas, par kurām tā n.u'le bij tikusi skaidrībā, jo viņa bieži atkārtoja Zoantrohago, ka viņa tagad zinot, ka tā vienmēr mīlējusi tikai viņu, uin šī jaunā pārmaiņa viņas dzīvē padarīja to piekļāvīgāku un tīkamāku arī citiem,.

Likās, ka viņa gribētu atalgot Talaskaru par savu nežēlīgo uzbrukumu, kas bij noticis, abām sievietēm pirmo reizi satiekoties. Savu trako kaislību1 uz Tarzanu tā tagad redzēja īstā gaismā — tā kā viņš to bija atraidījis, tā viņu iekaroja un būtu apņēmusi par vīru par spīti savam tēvam,, ko viņa ienīda.

Komodoforensafe ar Talaskaru pastāvīgi jāja kopā, bet trohanaidalmakietis neteica mazajai meitenei ne vārda par mīlestību. Viņa smadzenēs lēni izveidojās kāda apņemšanās, kas vēl nebija pieņēmusi noteiktu veidu. Bet Talaskara viņa tuvumā jutās laimīga un pirmajās bēgšanas dienās ar svēt- laimību baudīja brīvību, ko nekad nebija vēl izjutusi.. Tagad viss bija aizmirsts, izņemot tuvā gūsta briesmas, un viņu tiešas sekas — verdzību jeb nāvi.

Seši bēgļi dzina uz priekšu savus ar pēdējiem spēkiem skrejošos Lopiņus. Mežs bija jau tik tuvu. Ak, kaut jel viņi to laikā sasniegtu. Tur viens cīnītājis varētu uzņemties ar trijiem un viņu stāvoklis uzlabotos, jo mežā visi divpadsmit nevarētu uzbrukt visā barā un veikli manevrējot vajātāju spēkus varētu saskaldīt.

Tas pašreiz varēja notikt. Oratorkam skaļi iekliedzoties, viņa diadets ieleca pirmo koku ēnā, un uk brīdi prieka sauciens atbalsojās no visu mutflm, tad tas pamira uz viņu lūpām, redzot, ka milzIgA roka nosniedzās lejā un izcēla Oratorku no sedliem. Tie mēģināja apstāties un pagriezt atpakaļ diadetus, bet bija jau par vēlu.

Tie atradās jau mežā un virs viņiem lēkāja vo sels bars zertalakololu. Viens pēc otra tie tika izcelti no sedliem, bet viņu vajātāji, kas droši vien bija redzējuši visu, kas notika mežmalā, apsviedu riņķī savus diadetus un auļoja projām.

Talaskara, locīdama® Alali sievietes žņaugos, pagriezās pret KomodoflorensaLu.

..Ardievu!" viņa sauca, „nu beidzot ir pienācis laiks mirt, bet es mirstu tavā tuvumā un mirstot esmu laimīgāka, nekā dzīvojot Veltoptisma'kā pirms tavas atnākšanas.

,,Ardievu, Talaskara!" viņš atbildēja. „Dzīvs būdams es neuzdrošinājos tev to sacīt, bet mirstot es tev atklāju savu mīlestību. Saki. ka tu mīli mani."

„No visas sirds, Komodoflorensal," viņa atbildēja.

Likās, tie bija aizmirsuši, ka bez viņiem vēl arī kaut kas cits ir pasaulē. Nāvē ejot, viņi jutās vienoti savā mīlestībā.

Ari Tarzans atradās kāda Alali vīra rokā un pašas nāves tuvumā viņš bija pārsteigts par kādu faktu, — kā tas nācās, ka Alali sievietes un vīrieši medīja kopīgi, tad tas ievēroja viņu ieročus.

Tie nebija vairs metamie akmeņi un lielās rungas, kādas tie tika lietojuši senāk, bet gan gari glīti šķēpi, loki un bultas. Tad radījums, kas to turēja, pacēla viņu rokās pie savas sejas un to vērīgi apskatīja, bet Tarzans redzēja tā zvērišķīgajos vaibstos pazīšanas pārsteigumu un arī viņš savukārt pazina to — tas bija Pirmās Sievietes dēls. Tarzans negaidīja, lai pārliecinātos, vai saglabājušās viņu vecas attiecības. Varbūt tās bija mainījušās, varbūt arī nē, bet atceroties šī radījuma suaiisko padevību, kad viņi pēdējo reizi bija redzējušies, viņš nekavējās par to pārliecināties.

„Liec mani zemē!" Tarzans noteikti signālizēja, „un pavēli savai tautai nolikt zemē arī manus ļaudis un tos neaizkārt."

Tūdaļ milzīgais radījums nolika Tarzanu saudzīgi uz zāles un deva zīmes savējiem darīt ar viņu gūstekņiem to pašu. Visi vīrieši darīja, kā tiem bija pavēlēts un tāpat ari visas sievietes, izņemot vienu, kura vilcinājās. Pirmās Sievietes dēls pieleca tai klāt un pacēla savu šķēpu kā pātagu, sieviete noliecās un nolika zemē Talaskaru.

Ļoti lepns Pirmās Sievietes dēls ar zīmēm pastāstīja Tarzanam, kā nu mācēdams par tām lielajām pārmaiņām, kas bij notikušas Alali ciltī, kopš pērtiķa cilvēks bij iedevis šīs cilts vīriem ieročus un kopš Pirmās Sievietes dēls bija atklājis, kāda nozīme tiem var būt priekš visas viņa cilts vīriem. Tagad katram vīrietim biij ēdiena pagatavo tāja-sie- viete, vismaz viena, bet dažiem stiprākajiem to bija pat vairāk.

Lai pierādītu un parādītu Tarzanam, cik tālu ir gājusi civilizācija zertakololu zemē, Pirmās Sievietes dēls sagrāba aiz matiem kādu sievieti un atvilcis to līdz viņam, iesita tai ar dūri smagi pa galvu un seju, bet sieviete nokrita ceļos, apkampa tā kājas un cieši sikatījās tam acīs, pie kam viņas pašas sejas izteiksme pauda mīlestību un apbrīnošanu.

Nākošo nakti visi seši gulēja atklātā vietā, no visām pusēna zertalakololu apsardzībā, bet otrā dienā devās pāri līdzenumam uz Trohanadalmaku, kur Tarzans bij nodomājis uzkavēties tik ilgi, kamēr viņš atgūs savu īsto veidu, kad viņš nopietni gribēja stāties pie darba, lai ērkšķos izcirstu ceļu atpakaļ uz savu zemi.

Zertalakolo'i pavadīja tos vēl gabaliņu no meža klaj'umā un kā sievietes, tā arī vīrieši savā īpatnā mežoņu veidā visādi centās izrādīt Tarzanam savu pateicību par tām pārmaiņām un jauno laimīgo stā-' vokli, ko viņš tiem bija devis.

Sešas dienas vēlāk bēgļi jau tuvojās Trobanadal- kais pilsētai. Sardze tos pamanīja jau, kad viņi bija vēl tālu no pilsētas un pulks kareivju izgāja tiem pretī, jo minuniešu zemē vienmēr ir labāk jau pie laika izpētīt apmeklētāja nolūkus, pirms vēl viņš nav pienācis par tuvu viņu pilsētai.

Kad kareivji uzzināja, ka atgriezās Tarzans ar Komodoi'lorensalu, tie iekliedzās aiz prieka un daži no viņiem ar steigu jāja atpakaļ uz pilsētu, lai pastāstītu jauno ziņu.

Bēgļi tūdaļ tika novesti Adendrohaka troņa telpā, kur lielais valdnieks slēdza dēlu savās rokās un apraudājās, tik liels bij viņa prieks redzot to sveiku un veselu pārnākam. Viņš neaizmirsa arī Tarzanu, kaut gan pagāja liels laiks, kamēr viņš un pārējie trohanadalmakieši aprada ar to faktu, ka šis cilvēks, augumā ne lielāks par viņiem, ir tas pats milzis, kuj\š agrāk dzīvoja viņu starpā.

Adendrohaks pieaicināja Tarzanu pie troņa pakājes un visu Trohanadalmakas augstmaņu un kareivju priekšā piešķīra tam zertola jeb prinča tituli, viņš lika dot tam vēl diadetus un citas bagātības. Atvēlēdams tam viņa stāvoklim, atbilstošus apartamentus, lūdza to palikt pie viņiem uz visiem laikiem. Džanzārai, Zoantrohago un Oratarkam viņš deva brīvību un atļauju apmesties Trohanadalmakā.

Tad Komodoflorensals atveda pie troņa kāpēm Talaskaru. „Bet tagad, Adendrohak," viņš teica, „es izlūgšos arī sev kādu žēlastību."

Kā Zertolosto pēc vecas parašas man pienākas precēt gūstā kritušu citas pilsētas princesi, bet šī vergu meitene ir vienīgā, kuru es mīlu. Tādēļ ļauj man atteikties no manām troņa tiesībām, un to vietā dod man viņu."

Talaskara pacēla roku, itkā ko gribētu iebilst, bet Komodoflorensals nelāva tai izteikties.

Tad piecēlās Adendrokaki un nokāpis lejā pa troņa kāpēm, kur stāvēja Talaskara, paņēma meiteni pie rokas, un uzveda to līdzās troņa sēdeklim.

„Tikai paraša, Komodoflorensal, to prasa, lai tu precētu princesi, bet paraša nav likums. Trohana- dalmakietis var precēt, ko viņš grib."

„Un kaut arī to prasītu likums, ka jums jāprec princese," ierunājās Talaskara, „jūs drīkstētu mani precēt, jo es esmu Mandalmakas karaļa Talas- hago meita. Manu māti sagūstīja veltoptismakieši dažus mēnešus pirms tam, kad es piedzimu tanī pašā istabā, kur Komodoflorensals mani atrada.

Viņa man pieteica drīzāk padarīt sev galu noliA precēt kādu, kurš nebūtu princis, bet es būtu nl/, mirsusi viņas mācības, ja KomodoflorensaiLs botu verga dēls.

Man pat sapnī nerādījās, ka viņš ir princis un es to nezināju kopš viņas nakts Veltoptismakā, b«<t savu sirdi es tam biju atdevusi jau sen, kaut gan viņš to nezināja."

Pagāja nedēļas, bet Tarzana dzīvē nenotika no 'kādas pārmaiņas. Viņš jutās laimīgs dzīvodams pie minuniešiem un tomēr ilgojās pēc savas sugas ļau dim un arī pēc sava laulātā drauga, kas varbūt sēroja pēc viņa, un tāpēc viņš nolēma doties ceļā kāds pašreiz bija, lai izkļūtu cauri ērkšķiem un atrastu oeļu uz mājām, cerēdams, ka viņam laimēsies izbēgt neskaitāmajām briesmām, kas to varēja ceļā apdraudēt. Bez tam vēl bija ļoti iespējams, ka viņš pa ceļam atgūs savu agrāko izskatu.

Gan viņa draugi pūlējās to atrunāt, bet tā bija viņa ciešā apņemšanās un beidzot, negribēdams ilgāk kavēties, viņš devās dienvidaustrumu virzienā, būdams tai pārliecībā, ka tur meklējama tā vieta, kur viņš bij ienācis minuniešu zemē. Vesels kamaks, t. i. tūkstots kareivju-jātnieku pavadīja to līdz lielajam mežam, kur viņu pēc trīs dienām uzgāja Pirmās Sievietes dēls. Minunieši atsveicinājās no tā, un kad viņš redzēja tos aizjājam uz viņu graciozajiem dzīvniekiem, kaut kas tam itkā sažņaudza sirdi, bet tas arī Tarzanam atgadījās tikai tajos retajos dzīves brīžos, kad viņš sajuta ilgas pēc mājām.

Pirmās Sievietes dēls ar savu mežonīgo pūli pavadīja līdz pat ērkšķaju mežam. Tālāk viņi vairs nevarēja iet un bridi vēlāk tie redzēja Tarzanu pamājam tiem ardievas un pazūdam ērkšķos.

Jau divi dienas Tarzans, kurš vēl joprojām bij minuniešu augumā, lauzās caur ērkšķiem. Viņš sastapa tikai sīkus dzīvniekus, kas, ņemot vērā viņa pašreizējo augumu, tomēr varēja kļūt bīstami, bet viņam negadījās nekas tāds, ar ko tas nevarētu mēroties. Naktīs viņš gulēja lielāko kašņātāju dzīvnieku alās, bet viņa pārtika bija putni un olas.

Tā bija otra nakts, kad viņš atmodās pēkšņas nelabas sajūtas pārņemts. Neskaidra briesmu priekšnojauta viņam neatlaidīgi uzmācās. Alā kuru viņš bija izmeklējis naktsguļai, bij tumšs kā kapā.

Pēkšņi tam iešāvās prātā, ka varbūt ir pienācis laiks, viņa ķermenim atgriezties savā normālajā stāvoklī. Ja tas notiktu kamēr viņš atradās šaurajā alā, tas nozīmētu drošu nāvi, jo viņš tiktu nospiests vai ari nosmaktu, pirms kā vēl atgūtu samaņu. Viņš juta reiboni, kā cilvēks, kurš tuvu ģībonim. Viņš uzrausās uz ceļiem un kārpījās augšup pa slīpo noeju, kas veda uz augšu. Vai viņš paspēs vēl laikā izkļūt ārā? Viņš streipuļoja uz priekšu un tad pēkšņi svaigā nakbsgaisa strāva skāra viņa nāsis. Tarzans uzslējās kājās. Viņš bija brīvs.

Aiz sevis viņš izdzirda klusu ņurdēšanu. Saglābis savu zobenu. Tarzans metās uz priekšu ērkšķos. Kādā virzienā un cik tālu viņš skrēja, to pērtiķa cilvēks vairs nezināja, bet skriedams viņš instinktīvi noplēsa drēbes no sava drudzī kaistošā ķeimeņa. Bija vēl tumšs, kad viņš sagrīļojās un nogāzās zemē bez samaņas.

Ūdens Velns

Burvis Khamis neapnicis meklēja savu jauno meitu Uhha. Cilti bija izplatījušās baumas, ka cil- vēkrljejs ūdens Velns, ir nozadzis un aizvedis no viņas dzimtā, kanibala Obebes ciema.

Tēvam bija aizdomas, ka kāds rijīgs lauva, vai plēsīgs leopards būs bērnu aiznesis, bet viņš neatlaidīgi apstaigāja apkārtējos ciemus, no kuriem daži atradās stipri tālu no viņa apvidus. Tomēr viņam vēl nebija laimējies atrast ne mazākās meitenes vai viņas aizvedēja pēdas.

Patreiz Khamis atgriezās no kādas nesekmīgas meklēšanas, ko viņš bija turpinājis tālu uz austrumiem no ciema, nonākdams līdz pat lielajam ērkšķu biezoknim ziemeļos no Ugogo. Bija agrs rīts. Khamis pašreiz bija atstājis savu naktsvietu, un uzsācis sava atceļa pēdējo posmu, kad piepeši viņa vecās, bet asās acis ieraudzīja kaut ko neparastu, simts jardus tālāk kāda laukumiņa malā, guļam.

Kas tas bija, viņš nezināja, bet instinkts pavēlēja tam to tuvāk noskaidrot. Uzmanīgi līzdams uz priekšu, viņš saskatīja, ka tas bija cilvēka celis, kas pacēlās no zemās zāles, kas auga laukumā. Viņš līda tuvāk un pēkšņi viņa redzokļi sašaurinājās, bet elpa, kas pārsteiguma reakcijā strauji ierāvās caur lūpām, izdvesa vienu vienīgu, nejauku skaņu.

Tas, ko viņš redzēja, nebija nekas cits, kā ūdens Velna ķermenis, kaila, saulē iedeguša, skaisti noauguša vīrieša veidā, kā šis nelabais ūdens gars bieži mēdz rādīties. Vīrietis gulēja uz muguras, vienu celi saliecis, un to Khami pamanīja.

šķēpu gatavībā izstiepis, viņš līda arvien tuvāk, kamēr beidzot stāvēja pie nekustoša gulētāja. Vai ūdens Velns bij miris, vai tikai aizmidzis? Pielicis šķēpa smaili pie brūnajām krūtīm, Khamis pabakstīja. ūdens Velns nepamodās. Tā tad viņš nebija aizmidzis, bet miris viņš arī nebija. Khamis nometās ceļos un pielika tam ausi pie krūtīm. Nē, miris viņš nebija. Burvis ātri pārdomāja. Savā sirdī viņš īsti neticēja ūdens Velniem, bet nebija arī neiespējams, ka tādas lietas tiešām būtu; varbūt šis te tikai izlikās paģībis, vai arī pašreiz klātneesot mēdza izlietot šīs miesas kā masku, lai nesaceļot aizdomas varētu rādīties starp cilvēkiem.

Bet katrā ziņā šis bij viņa meitenes aizvedējs, šī doma piedeva viņam drosmi un pavairoja tā niknumu. Viņam vajadzēja no tā dabūt zināt visu pa- tisību un kaut tas būtu vai pats nelabais. Viņš attina no sava vidukļa gabalu šķiedru virves un apvēlis uz mutes bezspēcīgo ķermeni, sasēja tam rokas uz muguras. Tad viņš apsēdās tam līdzās un gaidīja, Pagāja stunda, kamēr gulētājs nāca pie samaņas, tad tas atvēra acis un paskatījās uz Khami.

„Kur ir mana meita Uhha?" jautāja burvis.

Ūdens Velns mēģināja atsvabināt rokas, bet tās bija pārāk cieši saistītas. Uz Khamis jautājumu viņš neatbildēja nekā un izlikās it kā to nemaz nebūtu dzirdējis. Viņš beidza raustīties un gulēja atkal uz muguras atpūzdamies. Pēc brīža viņš atkal atdarīja acis un gulēdams skatījās uz Khami, bet neteica ne vārda.

,,Celies!" pavēlēja burvis un pabakstīja to ar savu šķēpu.

ūdens Velns apvēlās uz sāniem, salieca labo celi, tad atstutējās uz elkoņa un beidzot tika uz kājām.

Khamis ar šķēpu piespieda to iet pa taku un pret vakaru tie nonāca kanibala Obebe ciemā.

Kad kareivji, sievietes un bērni ieraudzīja ko Khami bij atvedis, starp tiem izcēlās liels uzbudinājums un, ja tiem nebūtu bijušas bailes no burvja, tie būtu gūstekni nebakstījuši ar nažiem un nomētājuši akmeņiem, pirms vēl tas bija sasniedzis ciema iežogojumu. Bet Khamis negribēja ka ūdens Velns tiktu nogalināts, vismaz pašreiz nē.

Viņš gribēja vispirms izspiest no tā visu patiesību attiecībā uz viņa meitu Uhha, jo līdz šim no sava gūstekņa viņš nebij dzirdējis ne vārda. Nemitīgā taujāšana un dažs labs šķēpa dūriens nebija līdzējuši.

Khamis ieveda savu gūstekni kādā būdā, sasēja to vēl pamatīgāki un pielika par sargiem divi kareivjus.

Pats Obebe ieradās to apskatīt. Arī viņš uzstādīja tam dažus jautājumus, bet ūdens Velns tikai drūmi lūkojās virsaitim sejā.

,.Es to piespiedīšu runāt," teica Obebe. „Kad mēs būsim paēduši, es gribu to ņemt priekšā un tam būs jārunā. Es zinu dažādus paņēmienus."

„Tu nedrīksti to nogalināt," teica burvis. „Viņš zina, kas ir noticis ar Uhha un kamēr viņš to nav pateicis, neviens to nedrīkst nokaut."

„Viņš runās vēl pirms nāves," atbildēja virsaitis.

„Tas ir pats ūdens Velns un tādēļ nemirstīgs," iebilda Khamis, pieminēdams veco cilts māņticību.

Kad kanibāli bija paēduši, tie sāka nodedzināt dzelzis kādā ugunskurā, kas kurējās burvja būdas tuvumā, bet pats burvis, pietupies būdas priekšā, veikli rīkojās ar- saviem burvestības līdzekļiem — ādās ietītiem koka gabaliņiem, akmentiņiem, zebras asti un dažiem krama akmeņiem.

Ciema iemītnieki arvien lielākos baros pulcējās ap burvi, kamēr beidzot cietumnieks to vairs nevarēja redzēt.

Bet nedaudz mirkļus vēlāk, viņš tika izvests ārā un grūstīdami to nogādāja pie burvja būdas. Kad sargi bij izlauzuši pūlī ceļu, viņš ieraudzīja Obebe stāvam pie ugunskura, kas bija mazs, kaut arī pietiekoši liels, lai viņā nodedzinātu sarkanas dažas dzelzis.

„Kur ir mana meita Uhha?" prasīja Khami.

ūdens Velns, kā nebija runājis līdz šim, tāpat arī tagad neatbildēja ne vārda.

«Izdedziniet viņam vienu aci," iesaucās Obebe, «gan tad viņš runās."

«Izgriez tam mēli!" iespiedzās kāda sieviete.

«Tu muļķe!" iesaucās burvis, «tad taču viņš nevarēs runāt." Un vēlreiz viņš tam uzstādīja jautājumu, nesaņemdams nekādas atbildes. Tad viņš deva tam spēcīgu sitienu sejā. Khamis bija pazaudējis visu savaldīšanos un nobaidījās vairs sava ienaidnieka drūmās klusēšanas.

«Tu man atbildēsi," viņš šņāca un panācies sagrāba vienu no kvēlošajām dzelzīm.

«Vispirms labo aci!" spiedza Obebe.

Pēkšņi kļuva redzams, kā gūstekņa muguras un plecu muskuļi zem brūnās ādas piepampa un savilkās. Brīdi likās, ka viņš briesmīgā piepūlē ir sasprindzinājis visus savus spēkus, tad aiz viņa muguras kaut kas ar troksni pārtrūka, saites atrisa no viņa rokām un tēraudcieti pirksti sagrāba burvja labo roku. Kvēlošs skats urbās viņā. Khamis nometa zemē nokaitēto dzelzs urķi, jo no briesmīgā spiediena tā pirksti bija kā paralizēti, tad viņš skaļi iekliedzās, jo ieraudzīja nāves draudus ūdens Velma saniknotajā sejā.

Obebe veikli uzlēca kājās. Kareivji virzījās tuvāk, tomēr ne tik tuvu, lai būtu ūdens Velnam pa grābienam. Viņi nekad nebija ticējuši, ka šāda lik- tens kārdināšana, kā Obebe un Khamis nupat taisījās darīt, varētu paiet nesodīta. Un lūk, nu rezultāti bij skaidri redzami.

ūdens Velna dusmas tagad varēja krist uz visiem. Daži no viņiem atkāpās atpakaļ, un tā bija zīme, lai visi citi darītu to pašu, jo visiem bija prātā viens slēdziens.

Ja es šai lietā nepiedalos, ūdens Velns uz mani nedusmosies. Tad viņi apgriezās un bēga uz savām būdām, klupdami pār sievām un bērniem, kas bēgšanā sacentās ar vīriem;.

Obebe arī pagriezās lai bēgtu, bet ūdens Velns, sagrābis rokās Khami, un pacēlis to augsti pār galvu, skriešus devās virsaitim, pakaļ. Obebe iespruka savā būdā.

Tikko viņš bija aizrānies līdz tās vidum, kad uz jumta atskanēja negants brīkškis un tā vieglais segums salūza zem krītošā smasmma. Kāds ķermenis uzgāzās virsaitim, to līdz nāvei nobiedēdams.

Droši vien ūdens Velns bii izlēcis caur jumtu, lai vinu saplosītu! Pašaizsardzības instinkts acumirklī pārvarēja bailes no pārdabiskās būtnes, jo tagad viņš bija pārliecināts, ka Khamis runājis patiesību, un ka viņa gūsteknis tieši bijis ūdens Velns.

Obebe, izrāva savu nazi, un cirta to no vienas vietas viņam uzkrītošajā ķermenī, tad, juzdams, ka tas sen vairs nebija dzīvs, viņš piecēlās lepni un vilkdams to aiz sevis, iznāca no būdas, ugunskura un mēnesnīcas apgaismotajā naktī.

„Nāc, mana tauta," Obebe sauca, „tev nav vairs ko bīties, jo es tavs pavēlnieks, esmu nogalinājis Ūdens Velnu pats ar savu roku."

Tad paskatījies uz ķermeni, kas kūļājās aiz viņa, Obebe atplēta muti un pēkšņi nosēdās zemē ciema ceļa putekļos: nedzīvais ķermenis pie viņa kājām bija burvja Khamis līķis.

Drīz vien salasījās ļaudis un redzēdami, kas noticis, tie neteica ne vārda, bet baiļu pilni raudzījās visapkārt. Obebe apskatīja savu būdu un zemi ap to, tad, paņēmis dažus kareivjus, viņš pārmeklēja visu ciemu, bet svešnieks bij pazudis.

Viņi nonāca pie vārtiem un atrada tos ciet, bet pie vārtiem zemē bija kāds pēdas nospiedums un tā bij baltā vīra pēda. Tad Obebe atgriezās uz savu būdu, kur pārbiedēti ļaudis to gaidīja.

,.Khamis ir maldījies," viņš teica. „Šis radījums nav bijis nekāds ūdens Velns, bet gan drīzāk cilvēks, kuru, kā es esmu dzirdējis, saucot par Pērtiķu Tarzanu, jo tikai tas varēja uzsviest Khami tik augstu, ka tam bij jākrīt cauri jumtam un vienīgi viņš varēja izkusties caur mūsu sētu.

Vismazākā ievirze

Vaziri, atgriezdamies no Obebes ciema sastapa ceļā izbadējušu pibonu. Klīzdams tālu pa nezināmu džungļu biezokņiem, viņš uzdūrās cilvēka skeletam.

šis atradums pats par sevi nebūtu nekas sevišķs, jo daudz kaulu balo gar Āfrikas mežonīgo džungļu ceļmalām.

Bet šis skelets lika tam apstāties. Tie bija bērna kauli. Tomēr, arī tos nepietiktu, lai piespiestu apstāties ceļā kareivi, kurš caur nedraudzīgu cilšu zemi devās atpakaļ uz savu dzimto ciematu.

Bet kareivis Usula, kanibāla Obebes ciemā, kur viņš, meklēdams savu mīļo kungu, Lielo Bvanu, bija nonācis, bija dzirdējis savādus nostāstus. Pats Obebe gan bij krasi noliedzis, ka viņš ko būtu dzirdējis par balto milzi, Pērtiķu Tarzanu. Viņš tikai stāstīja un runāja par ūdens Velnu.

Tomēr no citiem cilts locekļiem Vaziri izdibināja, ka baltais vīrs, ko tie savā neapdomībā bij* mēģinājuši mocīt, esot atstājis putekļos balta cilvēka pēdas nospiedumu, bez izplestu un atmītu pirkstu iedobēm, kuras raksturīgas iedzimtajiem. Tāpēc Usula meklēja pēc norādījumiem, kas, vai nu apstiprinātu Obebes nostāstu, vai pierādītu tā aplamī bu. Ieraudzījis ceļmalā mazo skeletu, viņš atcerējās stāstu par nozudušo Uhha. Pavandījis ar šķēpa smaili kaulus, viņš atrada vara kakla rotu, par ko tam kāda kanibalu cilts sieviete bij stāstījusi, ka tāda piederot nelaimīgā burvja meitai. Tagad Usula zināja, ka Obebe ir samelojis, jo Ūdens Velnam par upuri kritušie cilvēki neatstāj nekādas pēdas.

Tagad kareivis ar jo lielāku sparu turpināja meklēt balto vīru, kurš bija atstājis taisnu, ciešu pirkstu pēdas Obebas ciema ceļa putekļos, šis apstāklis, un nostāsts par viņa milzīgo spēku, varēja attiekties tikai uz Tarzanu.

Kā gaļas ēdāju cilts loceklis, Usula meklēja savu pazudušo kungu ar īsta mednieka veiklību. Viņš rāpās kokos un novēroja līdzenas savannas, kur ganījās antilopju bari. Ja viņš pa jūdzēm tālu ieraudzīja, ka antilopes ganīdamās no kaut kā satrūkās, viņš tūdaļ devās turp, bet iztrūkšanās iemesls aizvien izrādījās kāds plēsīgs dzīvnieks, vai nu leopards, vai cits kāds, vai vēja atnestā lauvas smaka.

Vienmēr kareivis pameta īgnu skatu uz debesīm, kur vanagi kā modra sardze riņķoja slaidos lokos. Viņam uzmācās it kā neapjaustas bailes, redzot sašaurinoties šos lokus piltuves veidā, un kultie pieskārsies zemei, tur varbūt gulēja Tarzans, bez palīga, vai pat jau miris.

Trīs dienas pēc tam, kad viņš bija uzgājis bērna skeletu, un kad viņš pašreiz klusi gāja savu ce- ju, virzīdamies gar Lielā Ērkšķu meža malu, tas pēkšņi apstājās un sagrāba savu smago šķēpu, turēdams to cīņas gatavībā. Nelielā laukumā viņš ieraudzīja gandrīz kailu cilvēku zemē guļam. Tas kustējās, bija dzīvs. Bet ko viņš tur darīja?

Klusu līzdams Usula pievirzījās tuvāk. Viņš līda apkārt ar līkumu, kamēr varēja redzēt gulošo no otras puses. Un tad viņš redzēja pretīgu skatu.

Šis baltais vīrs gulēja līdzās sen nobeigušos bifeļa ķermenim, kāri aprīdams pie kauliem piežuvu- šās ādas paliekas.

Tagad viņš mazliet pacēla galvu, un Usula, ieraugot viņa seju, izgrūda baiļu kliedzienu.

Cilvēks paskatījās un viņa sejā pavīdēja ārprātīga smaids — tas bija Big Bvana.

Vienā lēcienā Usula bij pie tā un pacēla to uz ceļiem, bet viņš tikai muļķīgi smaidīja, kā bērns, kas vēl neprot runāt. Viņam līdzās uz bifeļa raga mirdzēja Big Bvanas zelta spanga ar lielajiem dimantiem.

Usula to noņēma un aplika sava kunga kaklam.

Tad viņš tuvumā uztaisīja priekš abiem labu pajumti un samedīja pārtiku. Tur viņi palika vairākas dienas, kamēr Tarzans atguva kaut cik spēkus, bet saprāts neatgriezās, tāpat kā valoda, un šādā stāvoklī Usula nogādāja savu kungu mājās.

Viņa ķermenī un galvā tie atrada daudz brūču un rētu, dažas no tām bija jau apdzijušas, bet citas vēl svaigas un bīstamas.

Tādēļ beidzot nolēma sūtīt uz Angliju pēc kāda slavena ārsta, lai tas lūkotu glābt vēl to nožēlojamo radījumu, kas reiz bija pērtiķu cilvēks Tarzans.

Suņi, kas reiz tā mīlēja savu kungu, lordu Grei- stoku, apmulsuši zagās prom no jukušā cilvēka un zelta lauva, Jadbalja, rūca, viņu ieraugot.

Koraks Nogalinātājs staigāja mēmā izmisumā, jo viņš zināja, ka viņa māte, viņa kundze brauca šurp no Anglijas un kā gan viņa saņems šo briesmīgo sitienu? Viņam bija bail par to pat iedomāties.

Ārsts ieradās pirmais pērtiķa cilvēka bungalovā. Viņš ilgi izmeklēja savu pacientu, piegriezdams sevišķu vērību viņa galvai, un zinātnieka domīgā galvas kratīšana vēl vairāk pavairoja Koraka un viņa sievas Meriemas sirdsbailes.

Kā patiesi atzīts un slavens zinātnieks, ārsts neķērās tūdaļ pie operēšanas. Viņš izteicās parastajā zinātniskajā terminoloģijā par «fiktīvu ārprātu", par «amnesiju", «afasiju" un tamlīdzīgām lietām, pieklājīgi paskaidrodams šos apzīmējumus viņa klausītāju saprašai piemērotā valodā.

«Tarzans," ārsts paskaidroja, «ir pārcietis dažu labu garīgo spēku satricinājumu. Un šinī gadījumā, es esmu pārliecināts, pietiktu jau vismazākās ievirzes, lai atjaunotu viņa normālo prātu. Jūs visi būsiet ievērojuši, ka pie viņa nav saskatāma vājprātīgajiem raksturīgā izturēšanās — viņa galva nekuļājas uz kakla un mute nesiekalo.

Viņa atmiņas zaudēšana — amnesija, tāpat kā valodas pazaudēšana — afasija, patreiz ir neapšau- bamas, bet tam pretī jānostāta iepriecinošais fakts, ka viņš ātri reaģē uz katru stiprāku pieskārienu un troksni.

Bez šaubām, viņam džungļos būs nācies bēgt no plēsīgiem zvēriem, vai arī tikai no iedomātām briesmām, kamēr viņa spēki galīgi izsīka. Tomēr, pārdzīvotās grūtības nebūs salauzušas viņa garīgos spēkus.

Ar galvas operāciju es tomēr nogaidīšu līdz viņa kundzes atbraukšanai."

Lēdija Greistok bija piekusis un putekļiem apklāts ceļinieks, kad viņa nokāpa pie rozēm apstādītās bungalova ieejas. Koraks, viņas dēls, bija gribējis to aizturēt, cerēdams, ka viņa brīdinošais mājiens dotu tai iespēju sagatavoties uz visļaunāko, jo viņš nebija uzdrīkstējies uzticēt visu patiesību tēlegrafa drātij un radio.

Viņa viegli atbīdīja tā roku sānis. «Vediet mani tūlīt pie mana vīra!" sacīja viņa laipni, bet noteikti.

Viņas apjukušais dēls pamāja Meriēmai un ārstam tai sekot un visi četri tie iegāja istabā, kur Tarzans sēdēja un stīvi raudzījās pa bungalova logu gaišajā Dieva pasaulē. Viņš vienaldzīgi un neizteiksmīgi pavērās ienācējos un atkal nogrima savā bez- domu tukšumā.

„Viņš mūs nevienu nepazīst," čukstēja Koraks savai mātei. «Pagaidiet līdz operācijai. Jūs viņam nekā nevariet palīdzēt, un redzēt to šādā stāvoklī ir priekš jums pārāk gj'ūti."

Atkal lēdija Greistok mierīgi noraidīja dēla lūgumu. Likās, it kā viņa tīri instinktīvi zinātu par šo slimnieku vairāk nekā lielais ārsts.

Ar pirkstu uz lūpām, viņa pavēlēja klātesošiem klusēt un viegliem soļiem piezagās klāt sēdošajam. Tad tā apsedza ar saviem slaidajām delnām vīra acis un smiedamās iesaucās:

«Uzmini 1"

Līdz ar šo mīļo, drebošo roku pieskārienu likās, ka elektriska dzirkstele būtu izskrējusi caur Tarzana ķermeni. Viņa lūpās atplaiksnījās saprotošs cilvēka smaids un viņš iesmējās saviem parastajiem smiekliem. ~

«Mana mīļā sieva, it kā es nepazītu tavu roku pieskārienu kā šinī, tā arī nākošajā dzīvē," sacīja viņš ar lepnu prieku.

Piektā romāna beigas

ROMĀNU SĒRIJA

Tarzans un skudru cilvēki

5 atsevišķās grāmatās

Katra grāmata ^ - maksā tikai 25 snt.

Izdevniecība «

^POPULĀRĀ LEKTĪRA«

Rīgā, Grēcinieku ielā 25

Izdevniecība «Populārā lektira" Rīgā, Grēcinieku ielā 25

Vāks iespiests litogrāfijā» A. Šnakenburg A.-S., Rīgā, Aizsargu ieli 25 Tekst* iespiests „Grimatu Draugs" spiestuvi Rig», Grēcinieku ieli 25

Content

Berrouzs Edgars Raiss Tarzāns un skudru cilvēki

1. nodaļa Sensenais žogs

2. nodaļa Alaļu cilts

3. nodaļa lauva

4. nodaļa Kailie mednieki

5. nodaļa Jauni draugi

Jauni draugi

Trohanadalmaka

Karš

Pārspēks uzveic

Gūstā

Princese Džanzara

Vergu meitene

Negantnieks Karaftaps

Karaļa pils

Karaļa pils

Noslēpumainā formula

Ieslodzīti

Maskarāde

Nodoti

Nodevība.

Balss aiz sienas

Džanzāras buduārs.

Bēgļi.

Pirmās Sievietes dēls

Ūdens Velns

Vismazākā ievirze