Berouzs Edgars Raiss

Tarzāns un zelta pilsēta

EDGARS RAISS BAROUZS

TARZANS UN ZELTA PILSĒTA

.

1. ASIŅAINA SADURSME

Pār visu plašo apvidu starp Tigru un Ambaru no Gojamas līdz Šoai un Kafai no jūnija līdz pat septembrim brāzās nebeidzamas lietusgāzes, aiznesdamas auglīgas dūņas no Abesinijas uz Sudānu un Ēģipti; Abesīnijā tās atstāj dūksnainus ceļus un pārplūdušas upes, kas nozīmē gan nāvi, gan labklājību.

No lietavu veltēm vienīgi dūksnainie ce|i un pārplūdušās upes interesēja šiftus — nelielu laupītāju bariņu, kas slēpās nomaļos Kafas kalnu cietokšņos. Šie jātnieki bija skadri, nežēlīgi bandīti, viņos nebija ne drusciņas cilvēcīgas kultūras, kāda dažkārt piemīt pat neliešiem, cik necik iegrožojot negodīgos darbus. Šie vīri nāca no kafičo un gailas cilšu padibenēm, un par katra bandīta galvu bija izsolīta liela nauda.

Rašreiz nelija. Lietus periods gāja uz beigām, jo bija jau septembra vidus; upes tomēr vēl paloja, un zeme bija ilgajās lietavās izžulgusi.

Šifti jāšus drasēja pa apkārtni, cerēdami ieraudzīt kādu vientuļu ceļinieku, karavānu vai ļaužu apmetni; viņu neapkalto zirgu nagi atstāja skaidri saredzamas pēdas, un tikai naktij bija zināms, kurp ved viņu ceļš; šifti par to arī neraizējās, jo neviens viņus nemeklēja. Jebkurš šāspuses cilvēks vēlējās tikai vienu: nesatikties ar šiftiem.

Netālu šiftiem priekšā, tieši jātnieku ceļā, plēsoņas zvērs zagās pa pēdām medījumam. Vējš pūta tuvojošos jātnieku virzienā, tāpēc mednieka jutīgās nāsis neuztvēra nekādu smaku, un, zirgiem pa mīksto zemi ejot, necēlās nekāds troksnis, kas varētu sasniegt mednieka ausis brīdī, kad tas bija sasprindzis un gaidāmo medību satraukts.

Tomēr mednieks nelīdzinājās plēsoņas zvēram, kaut arī cilvēku izpratnē neapšaubāmi tāds bija, jo medīja vienatnē, piezagdamies laupījumam, un remdēja badu, notiesādams medījumu; tāpat neatbilda arī parastajam priekšstatam par angļu lordu, lai gan tieši tas viņš bija — proti, Tarzans no pērtiķu cilts.

Lietus periodā jebkuram plēsoņam medības ir trūcīgas, un Tarzans nebija izņēmums. Divas dienas bija lijis bez mitas, un viņš nu jutās stipri izsalcis. Pie strauta ar krūmiem un augstiem meldriem apaugušiem krastiem patlaban dzēra neliels bucēns, un Tarzans, uz vēdera pa strupo zāli līzdams, lūkoja sasniegt tādu vietu, no kuras varētu izšaut bultu vai atvēzēties un uzbrukt ar šķēpu. Viņš nemanīja, ka netālu viņam aiz muguras nelielā paugurā apstājies jātnieku pulciņš un klusējot uzmanīgi viņu vēro.

Uša, vējš, kas nes smakas, nes arī skaņas. Šodien Uša gan šiftu smaku, gan iespējamos trokšņus nesa projām no Tarzana jutīgajām nāsīm un dzirdīgajām ausīm. Varbūt ar savām superjutīgajām maņām viņš arī tagad būtu uztvēris ir smaku, ir skaņu, bet — «pat viedajam Homēram lāgiem uznāk snaudiens».

Lai cik pašapzinīgs ir dzīvnieks, tas tomēr nekad nezaudē piesardzību, jo nav nevienas būtnes, kurai nebūtu ienaidnieku. Vārgākajiem zālēdājiem allaž jāpiesargās no lauvas, leoparda un cilvēka; zilonim, degunradzim un lauvam jātur acis un ausis vajā, sastopoties ar cilvēku; cilvēkam turpretī jāuzmanās gan no vieniem, gan no oiriem. Taču nedrīkst apgalvot, ka šāda uzvedība liecinātu par viņa bailēm; Tarzans, kas vispār nepazina baiļu, tomēr bija īstens piesardzības personificējums, it īpaši, ja atradās — kā šodien — tālu no savām pastāvīgajām medību vietām un ikvienā būtnē vajadzēja saskatīt potenciālu ienaidnieku.

Mežonīgais izsalkums apvienojumā ar iespēju to remdēt varēja ra- dit piesardzības trūkumu, ko dažkārt vēl pastiprināja pārliecība par savu vareno spēku; lai nu būtu kā būdams, faktiskais stāvoklis bija tāds, ka Tarzans nepamanīja neganto bandītu pulciņu, kurš bija gatavs nogalināt viņu tāpat kā jebkuru citu nejauši sastaptu cilvēku, lai iegūtu necilos ieročus, vai vispār — par baltu velti.

Apstākļiem, kas Tarzanu bija atveduši uz ziemeļiem — uz Kafu — ar šo stāstu nav nekada sakara. Varbūt viņš nemaz nebija spiests nākt šurp, taču džungļu valdniekam patika klejot pa visnomaļākajām vietām, ko civilizācijas negantība vēl nebija sapostījusi, bet jo viegli un drīz varēja to izdarīt. Nerimtīgās piedzīvojumu alkās viņš varbūt cerēja, ka trlssimtpiecdesmit tūkstoši Abeslnijas pusmežonlgo džungļu jūdžu atklās viņam kopš neminamiem laikiem glabātus etnoloģiskus noslēpumus.

Ceļinieki, dēkaiņi, grieķu falangas un romiešu leģioni nākuši uz Abesīniju dažados laikmetos, par kuriem stāsta vēsture un teiksmas, un nekad nav no turienes atgriezušies; pastāv pat ticējumi, ka šī zeme glabājot pazudušu Izraeļa cilšu noslēpumu. Kādus brīnumus, kādus piedzīvojumus viņam varbūt pataupījuši šie nomaļie nostūri!

Taču šai bridi Tarzana prātu nenodarbināja domas par iespējamām dēkām; viņš nenojauta, ka dēka draudīgi raugās viņā no aizmugures; viņa uzmanība un interese bija piesaistītas bučiņām, kam vajadzēja remdēt viņa izsalkumu. Uzmanīgi viņš līda uz priekšu. Klusāk un zagligāk tuvoties laupījumam neprata pat leopards Šīta.

Pa to laiku aizmugurē baltās drānās tērptie šifti pameta uzkalnu.

no kura klusējot bija vērojuši mednieku, un virzījās tam tuvāk, turēdami rokās šķēpus un musketes ar gariem stobriem. Viņi bija neizpratnē. Nekad vēl tiem nebija gadījies redzēt balto cilvēku, kas līdzinātos šim. Viņu prātu gan varbūt urdīja ziņkāre, bet sirds kāroja vienīgi slepkavību.

Buciņš lāgiem pacēla galvu, lai pamestu visapkārt piesardzīgu, aizdomu pilnu skatienu; Tarzans tad ikreiz sastinga kā akmenī kalts. Pēkšņi dzīvnieks, mirkli sakoncentrējis skatienu uz kaut ko, kas atradās medniekam aizmugurē, strauji salēcās un aizjoņoja. Tarzans zibenīgi apsviedās, jo zināja, ka neba viņš izbiedējis medījumu, bet gan kaut kas cits, ko Vāpija vērīgās acis pamanījušas viņam aiz muguras; vienā acu uzmetienā viņš ieraudzīja lēnām tuvojamies pusduci jātnieku, saprata, kas tie ir un kāds tiem nolūks; atskārzdams, ka tie ir šifti, viņš tūliņ arī atskārta, ka tie tuvojas, lai laupītu un nogalinātu, ka tie ir nežēlīgāki ienaidnieki nekā lauva Numa.

Redzot, ka ir pamanīti, jātnieki palaida zirgus auļos un tuvojās, ieročus vicinādami un mežonīgi bļaudami. Uguni viņi neatklāja, laikam tā gribēdami izrādīt savu nicināšanu tādiem primitīviem ieročiem apbruņotam upurim; šķita, ka viņu nodoms ir ļaut zirgiem to sabradāt vai uzdurt viņu uz šķēpiem. Varbūt viņi domāja, ka tas meklēs glābiņu bēgot, tad būtu vēl lielāks prieks, dzenoties pakaļ, to panākt; neviena cita medījuma vajāšana taču nesagādā tādu baudu kā pakaļdzīšanās cilvēkaml

Tarzans tomēr nepagriezās un nemetās bēgt. Sava redzesloka rādiusā viņš zināja visas takas, lai spētu izbēgt no jebkurām briesmām, kādas vien normālā kārtā varētu šeit draudēt, jo tas jāzina ikvienam džungļu iemītniekam, ja grib palikt dzīvs; tomēr viņš ari zināja, ka no jātniekiem nav iespējams izglābties bēgot. Taču šī apzināšanās viņu nerosināja padoties panikai. Ja bēgšana solītu drošāku iespēju izglābties, viņš būtu bēdzis; bet, tā kā tas nebija realizējams, viņš mierīgi un nešaubīdamies pieņēma alternatīvu — cīnīties un gaidīt bridi, kad varbūt gadīsies laimīga izdevība izglābt dzīvību.

Liela auguma, krāšņi veidots, muskuļots, drīzāk tomēr līdzīgs Apollonam nekā Hēraklam, apjozies vienīgi ar šauru lauvas ādas gurnu jostu, kurai priekšā un aizmugurē šūpojās lauvas astes, viņš bija īsts pirmatnējā cilvēka paraugs, varbūt pat vairāk līdzinādamies mežadievam nekā cilvēkam. Uz muguras viņam karājās bultu maks un viegls, īss šķēps. Pār iedegušo bronzas krāsas plecu vaļīgi stiepās no zālēm savītās virves gredzeni, bet pie sāna šūpojās lēva mednieka duncis, kas pirmoreiz zēnā Tarzanā bija modinājis atskārtu, ka viņš ir pārāks par džungļu zvēriem, — tas notika tai senaja dienā, kad jaunekļa roka dunci bija ietriekusi gorillas Bolgani sirdī; kreisajā rokā viņš turēja loku un pirkstu starpās četras izšaušanai sagatavotas bultas.

Tarzans kustējās tikpat strauji kā zibens Ara. Mirkli, kad pamanīja ienaidniekus tuvojamies no aizmugures un saprata, ka jātnieki viņu ieraudzījuši, viņš bija pietraucies kājās un jau uzvilcis loku. Un, varbūt pat pirms šifti bija apjautuši draudošās briesmas, loks bija uzvilkts un bulta aizlidoja.

īss, bet spēcīgs bija Tarzana loks; īss, lai būtu parocīgs biezoknī; spēcīgs, lai bultas izurbtos cauri visbiezākajai medījuma ādai un trāpītu nāvējoši. Neviens parasts cilvēks nespētu tādu loku saliekt.

Pirmā bulta nemaldīgi izurbās cauri šiftu barveža sirdij, un, kamēr tas, rokas atmetis, izvēlās no segliem, no džungju cilvēka loka cita pēc citas aizsvilpa vēl četras bultas, un katra atrada savu mērķi. Vēl viens šifts nogāzās, lai nekad vairs nesēstos zirgam mugurā, bet trīs tika ievainoti.

Bija aizritējušas vien dažas sekundes, kopš Tarzans tika pamanījis briesmas, un četri palikušie jātnieki jau metās viņam virsū. Trīs ievainotie vairāk interesējās par to, kā izvilkt atskabargainās bultas no miesas, nekā par ienaidnieku, ko bija cerējuši tik viegli pieveikt; toties ceturtais, kas bija palicis neskarts, drāzās virsū džungļu cilvēkam, pavērsis šķēpu pret tā platajām bronzas krāsas krūtīm.

Tarzanam nebija atkāpšanās ceļa; sāņus izvairīties nevarēja, jo, sperot soli uz vienu vai otru pusi, viņš atrastos aci pret aci ar vienu no ievainotajiem jātniekiem. Palika tikai viena vienīga vārga cerība uz glābiņu, un šo cerību, kaut arī tā šķita nepiepildāma, Tarzans izmantoja ar vienīgi viņam piemītošo ātrumu, spēku un veiklību. Izšāvis pēdējo bultu, viņš uzmeta loku kaklā, ar strauju belzienu atsita sānis pretinieka šķēpu un, sagrābis bandīta roku, uzlēca zirgā jātniekam aiz muguras.

Dzelžainiem pirkstiem viņš sažņaudza šifta rīkli, no kuras izlauzās tikai viens vienīgs aizsmacis gārdziens; tad duncis iegrima bandītam mugurā zem kreisās lāpstiņas un Tarzans izgrūda līķi no segliem. Pārbiedētais zirgs, pavadai vējā plīvojot, drāzās cauri krūmājam un meldriem tieši uz strautu, kamēr atlikušie, ievainojumu novārdzinātie šifti jutās itin priecīgi, ka nav jāturpina vajāšana pa krastmalu; tomēr viens, kas bija žirgtāks par pārējiem, pacēla šauteni un raidīja izbēgušajam laupījumam pakaļ atvadu lodi. Strauts parasti bija šaurs, bet tagad uzplūdis un dziļš, un, tikko zirgs nokļuva ūdenī, Tarzans ieraudzīja, kā dažus soļus lejāk pa straumi ūdens saviļņojas un viņiem strauji tuvojas garš, robains ķermenis. Tas bija Džimla — krokodils. Arī zirgs to ieraudzīja, neprātīgā izbīlī pagriezās un metās glābties augšup pa straumi. Tarzans pārrāpās pār abesīņu seglu augsto apmali un satvēra šķēpu veltīgā cerībā atvairīt lielo rāpuli, līdz zirgs nokļūs drošībā pretējā krastā, kurp viņš tagad centās to aizvadīt.

Džimla ir tikpat veikls, cik rijīgs. Ar atplestu rīkli tas jau bija pavisam tuvu zirgam, kad krastā norībēja džungļu cilvēkam veltītais bandīta šāviens. Tarzanu izglāba ievainotā šifta steiga, jo reizē ar šāviena troksni krokodils pazuda zem ūdens, un tikai negantie mutuļi, kas uzviļņoja strauta virspusē, liecināja, ka nezvērs ir nāvīgi ievainots.

Mirkli vēlāk zirgs ar visu jātnieku sasniedza pretējo krastu un uzrausas drošībā uz stingras zemes. Zirgs bija nomierinājies. Tarzans to pagrieza atpakaļ un izšāva vēl vienu bultu pāri strautam, kur lādēdamies stāvēja bandīts; bulta ieurbās gurnā vienreiz jau ievainotajam šiftam, kas negribot bija izglābis Tarzanu no grūtas situācijas, raidīdams šāvienu, kura nolūks bija viņu nogalināt.

2. BALTAIS GŪSTEKNIS

Tālu uz dienvidiem no šīs vietas varens lauva beidza plosīt medījumu un majestātiski aizslāja uz tuvējās upes krastu. Tas pat nepaskatījās uz hiēnām un šakāļu baru, kas bija kvernējuši tuvumā, gaidīdami tā aiziešanu, un pajuka uz visām pusēm, kad tas izslējās. Lauva nelikās tos redzam arī tad, kad pēc viņa aiziešanas hiēnas metās virsū paliekām.

Varenā zvēra stājā jautās lepnums un karaliska pašcieņa; iespaidu vēl pastiprināja dižais augums, dzeltens, gandrīz zeltains kažoks un kuplas, melnas krēpes. Padzēries, cik gribēja, zvērs pacēla masīvo galvu un norēcās; tāds nu reiz lauvām ir paradums, kad tie paēduši un padzēruši; zeme nodrebēja no pērkonīgā rēciena, un džungļos iestājās klusums.

Tagad lauvam būtu vajadzējis doties uz migu un gulēt, lai naktī pieceltos un no jauna ietu medīt; taču šis tā nedarīja. Vispār neizturējās tā, kā līdzīgos apstākļos varētu no lauvas gaidīt. Šis, galvu pacēlis, ostīja gaisu, tad nolieca purnu pie zemes un sāka, šurp un turp staigādams, ostīt zemi kā medibsuns, kas meklē medījuma pēdas, līdz beidzot, galvu pacēlis, ņēmās iet pa pēdām, kas to veda uz ziemeļiem. Hiēnas priecājās, redzēdamas lauvu aizejam; nopriecājās arī šakāļi, kas piedevām vēlējās, kaut aizietu arī hiēnas. Lija Ska, kura lidinājās virs tās vietas, vēlējās, kaut reiz aizvāktos visi.

Apmēram tai pašā laikā, daudzu dienu gājuma attālumā uz ziemeļiem, trīs saniknoti, ievainoti šifti noraudzījās uz saviem trim nogalinātajiem biedriem un nolādēja likteni, kas tos bija uzvedinājis uz svešā, baltā milža takas; tad viņi novilka mirušajiem drēbes un, paņēmuši to ieročus, jāja projām, zvērēdami briesmīgu atriebību, ja vēlreiz sastaps sava posta vaininieku, taču klusībā vēlēdamies, lai tas nenotiktu. Viņi cerēja, ka ar šo vīru tikušies pēdējoreiz; bet tā vis nebūs.

Drīz pēc tam, kad bija iejājis mežā, Tarzans uzvilkās kādā zarā, kas līka pār taciņu, pa kuru bija gājis zirgs, un ļāva zirgam iet savu ceļu tālāk. Džungļu cilvēks dusmojās; šifti bija aizbiedējuši viņa maltīti.

Par to, ka bandīti bija gribējuši viņu nogalināt, viņš dusmojās mazāk nekā par izjauktajām medībām. Nu vajadzēja no jauna meklēt medījumu; bet, kad būs pieēdis pilnu vēderu, viņš palūkosies gan, kā īsti ar šiem šiftiem sastāv. Par to viņš nešaubījās.

Sākumā Tarzans apsvēra gastronomiskās iespējas, kādas varētu dot bandītu zirgs. Senāk viņam vairākkārt, apstāk|u spiestam, bija nācies ēst zirga gaļu, taču pie sirds viņam tā negaja. Viņš gan jutās izsalcis, tomēr nepavisam ne izbadējies, tāpēc nosprieda turpināt medības, līdz atradīs kaut ko piemērotāku; driz vien medījums bija rokā un Tarzans paēdis.

Labi pieēdies, viņš kādu bridi pagulēja koka staklē, tomēr ilgi tur neizturēja. Viņa darbīgajam prātam nedeva miera šifti. To vajadzēja pamatīgi apsvērt. Ja banda šeit gadījusies tikai pa ceļam, tad nav vērts uztraukties; ja turpretī viņi šai apvidū dzīvo pastāvīgi, tad ir pavisam citādi, jo Tarzans bija nolēmis kadu laiciņu šeit uzkavēties; tāpēc jānoskaidro visu ienaidnieku raksturs, daudzums un apmetnes. Turklāt Tarzans juta, ka šos nedrīkst palaist nesodītus par nepatikšanām, ko tie viņam sagādājuši.

Atgriezies pie upītes, Tarzans vēlreiz šķērsoja to un sāka iet pa šiftu skaidri saredzamajām pēdām. Tās veda augšup un lejup pāri vairākiem ne visai augstiem pakalniem līdz šaurai ielejai kādā no šķērsotās upes līkumiem. Ieleja bija apaugusi ar mežu, pa kuru aizlocījās šī pati upe. Pēdas veda dziļāk mežā.

Bija jau gandrīz satumsis; ekvatora joslas īsais mijkrēslis ātri sabiezēja; mežs un pakalni modās džungļu naktsdzīvei; no ielejas tumšā biezokņa atskanēja medībās izgājuša lauvas kāsam līdzīgā ņurdoņa. Tarzans sāka ostīt silto gaisu, kas no ielejas cēlās pret pakalniem; gaisā jautās apmetnes un cilvēku klātbūtnes smaka. Tarzans pacēla galvu, un no viņa varenajām krūtīm izlauzās spēcīgs draudu rēciens. Tarzans no pērtiķu cilts arī gatavojās doties medībās.

Nakts ēnās, kas sabiezēja arvien melnākas, stāvēja viņš — stalts un kluss, vienreizēji cildens un bezgala vientuļš kailajā nokalnē. Klusā nakts viņu ātri uzsūca, viņa augums saplūda kopējā tumsā ar kalnu un ieleju, ar upi un mežu. Iekams tas nebija noticis, Tarzans neizkustējās no vietas, bet tad nedzirdamiem soļiem pameta piekalni un devās uz mežu. Visi viņa jutekļi saspringa modrībā, jo tagad lielie kaķi sāks medības; viņa dzirdīgās ausis uztvēra katru skaņu.

Jo tālāk viņš gāja, jo cilvēka smaka kļuva jūtamaka, un tā vadīja viņa soļus. Aizvien tuvāk atskanēja ari lauvas ņurdieni, taču no Nurnas Tarzans šobrīd nebaidījās, jo zināja, ka lielais kaķis, atrazdamies pretvēja pusē, nevarēja saost viņa klātbūtni. Numa, bez šaubam, bija dzirdējis džungļu cilvēka rēcienu, bet nezināja, ka cilvēks viņam tuvojas.

Tarzans bija aprēķinājis attālumu, kādā lauva atrodas no ielejas, un attālumu, kas viņu pašu šķir no meža, un nospriedis, ka sasniegs biezokni, pirms viņu ceļi krustosies. Viņš negāja medīt lauvu, tāpēc ar meža zvēra dabisko piesardzību centās izvairīties no nevajadzīgas sastapšanās. Viņš arī negāja medībās, lai iegūtu barību, jo bija krietni paēdis; viņš devās medīt cilvēkus — visas dzīvās radības mūžsenos ienaidniekus.

Tarzanam nācās grūti apzināties sevi par cilvēku, un viņa psiholoģija daudz biežāk atbilda zvēra nekā cilvēka psiholoģijai; viņš arī pārāk nelepojās ar savu piederību cilvēku ciltij. Gan prazdams novērtēt cilvēka intelekta pārākumu pār citām dzīvajām būtnēm, viņš tomēr vienlaikus izjuta pret cilvēku nicinājumu, jo no cilvēka mantoto īpašību lielāko daļu bija zaudējis. Tarzanam, tāpat kā daudziem citiem dzīviem radījumiem, darbības augstākais kārotais mērķis bija gūt apmierinājumu un veselība un kultūra drošākais ceļš, ka šo mērķi sasniegt. Pērtiķcilvēks ar nicināšanu vēroja cilvēku lielāko daļu, kam trūka vai nu vienas, vai abu šo pamatīpašību. Viņš bija pieredzējis cilvēku alkatību, savtīgumu, gļēvulību un nežēlību un zināja, ka, par spīti izslavētajam cilvēka prāta spējām, šīs ipašibas nostāda cilvēku zemākā pakāpē nekā dzivnieki un uz mūžīgiem laikiem liedz tam sasniegt ilgoto mērķi — apmierinājumu.

Tālab arī šai brīdī, meklēdams cilvēkveidīgo radījumu midzeni, viņš nerīkojās ka būtne, kas meklē sev līdzīgus, bet drīzāk gan kā zvērs, kas dodas izlūkot, kā iekārtojies ienaidnieks. Nāsis arvien asāk sajula apmetnes dažādo smaku sajaukumu — oda pēc zirgiem, cilvēkiem, barības un dūmiem. Tiklab jums, kā man, nokļuvušiem tumšā naktī gluži vieniem džungļu biezoknī, turklāt apzinoties, ka tuvumā klaiņo izsalcis lauva, šīs smakas liktos gaužām patīkamas; taču Tarzans tās uztvēra tā, kā uztvertu savvaļas zvērs, kas cilvēkā redz vienīgi ienaidnieku: viņš klusu ierūcās, un viņa varenie muskuļi saspringa.

Kad Tarzans sasniedza mežmalu, no labās puses pavisam nelielā attālumā tuvojas arī lauva; tālab džungļu cilvēks ceļu turpinaja pa kokiem un, klusu pārvietodamies no zara uz zaru, tuvojās šiftu apmetnei. Numa viņu tomēr izdzirda, ierēcās, un vīri apmetnē uzmeta vēl dažas šķilas ugunij, kas kurēdamās atbaidīja zvērus.

Tarzans pārlēca uz koku, no kura varēja pārredzēt apmetni. Tur viņš ieraudzīja sapulcējušos ap divdesmit vīru ar zirgiem un ieročiem. Daļējai aizsardzībai pret plēsīgiem zvēriem apkart apmetnei bija uz atru roku uzsliets žogs no krūmos ievītiem zariem; taču drošākā aizsardzība neapšaubāmi bija apmetnes centrā sakurtā uguns, kurai bandīti neļāva izdzist.

Viena ātri uzmestā skatienā Tarzans visos sīkumos uztvēra ainu, kas atklajas lejā zem viņa; tad viņa uzmanība pievērsās kaut kam, kas pamodināja viņā interesi un ziņkāri: baltajam cilvēkam, kurš, cieši sasaistīts, gulēja netālu no ugunskura.

Parasti Tarzans ne par viena baltā cilvēka likteni neinteresējās vairāk ka par melnādaina cilvēka vai kāda cita radījuma likteni, ja viņu ar šo radījumu nesaistīja draudzība; viņa acīs cilvēka dzīvībai bija mazāka vērtība nekā pērtiķa dzīvībai. Taču pašreiz džungļu valdnieka interesi par gūstekni rosināja divi faktori. Pirmais un, jādomā, galvenais iemesls bija vēlēšanās līdz galam atriebties šiftiem par nepamatoto uzbrukumu, kas bija aizbiedējis viņa nolūkoto medījumu; otrs faktors bija ziņkāre, jo baltais cilvēks, kas sasiets gulēja tur lejā, vismaz apģērbā atšķīrās no visiem līdz šim redzētajiem.

Likās, ka viņa vienīgais apģērbs ir no apaļām, citcitu daļēji nosedzošām ziloņkaula plāksnītēm darināts bruņukrekls un dažas rotas ap roku locītavām, potītēm, kaklu un galvu, ja tās varētu uzskatīt par apģērba piederumiem. Atskaitot šīs rotas, gulētāja kāju lieli un roku dilbi bija kaili. Svešais gulēja ar galvu pie zemes un uz otru pusi pavērstu seju, tā ka Tarzans nevarēja saskatīt vaibstus, bet redzēja vienīgi biezus, melnus matus.

Vērodams apmetni un cenzdamies izdomāt, kā labāk atriebties bandītiem, Tarzans pēkšņi iedomājās, ka vistaisnīgākā atmaksa būtu atņemt tiem kaut ko vērtīgu, gluži tāpat, kā tie bija viņam nolaupījuši karoto bučiņu. Acīmredzot gūsteknis bija viņiem ļoti vajadzīgs, jo citādi viņi nebūtu uzņēmušies pūles to tik rūpīgi apsargāt; tāpēc Tarzans nolēma tiem balto cilvēku nozagt. Var jau būt, ka šajā apņēmībā bija laba daļa ziņkāres, jo gūstekņa ērmotais apģērbs modināja džungļu cilvēkā vēlēšanos uzzināt par svešo kaut ko vairāk.

Lai īstenotu vēlēšanos, viņš apņēmās gaidīt, līdz apmetnē visi aizmigs; ērti iekārtojies zaru staklē, viņš medībās izgājuša zvēra nenogurstošā pacietībā sagatavojās palikt modrs novērotājs; īstenībā taču viņš arī bija šāds zvērs. Vērodams viņš redzējav kā vairāki šifti mēģina sarunāties ar savu gūstekni; bija tomēr skaidrs, ka runātāji un uzrunātais viens otru nesaprot.

Tarzans prata valodu, ko runāja kafičo un gailas ciltis, un jautājumi, ko bandīti uzdeva gūsteknim, padarīja viņu aizvien ziņkārīgāku. Vienu jautājumu tie uzdeva dažādos veidos, vairākos dialektos, pat ar zīmēm, ko gūsteknis nesaprata vai izlikās nesaprotam. Tarzanam šķita ticamāk, ka patiess ir pēdējais pieņēmums, jo zīmju valodu grūti nāktos pārprast. Bandīti taujāja, kā nokļūt vietā, kur ir daudz ziloņkaula un zelta, bet gūsteknis neatbildēja.

—    Tas lops mūs saprot itin labi, — ierēcās viens šifts, — viņš vienkārši izliekas.

—     Ja viņš negrib mums to sacīt, kāda jēga staipīt viņu līdzi un barot? — piebalsoja cits. — Labāk nobeigt tepat uz vietas.

—     Ļausim viņam vēl šonakt apdomāties, — ieteica trešais, acīmredzot barvedis. — Un, ja no rīta arī vēl negribēs runāt, žmiegsim nost.

Spriedumu viņi centās darīt zināmu gūsteknim gan ar vārdiem, gan ar zīmēm, pēc tam satupa ap ugunskuru un sāka pārrunāt dienas notikumus un kalt nākotnes plānus. Visvairāk viņi runāja par nepazīstamo balto milzi, kas bija nonāvējis trīs no viņu pulka un aizjājis vienu viņu zirgu; kādu bridi pamatīgi un visos sīkumos to pārsprieduši un noklausījušies, kā trīs dzīvajos palikušie notikuma dalībnieki gari un plaši izlielījās ar saviem varoņdarbiem, pēdīgi visi salīda no zariem sametinātajos slieteņos un atstāja nakti Tarzana, Numas un viena apsarga ziņā.

Klusais vērotājs koku lapotnes ēnā pacietīgi turpināja gaidīt, līdz vļsa apmetne iegrims dziļā miegā, un gaidīdams izprātoja, kā nozagt šiftiem viņu laupījumu un apmierināt pašam savu atriebības kāri. Kamēr viņš pacietīgi tupēja kokā, nāsīs viņam iesitās spēcīga Numas smaka, un viņš uzminēja, ka plēsoņa, zirgu klātbūtnes pievilināts, nāk izlūkot apmetni. Tarzans šaubījās, vai lauva nāks apmetnē iekšā, jo atstātais sargs neļāva ugunij apdzist; Numa tikai ļoti retos gadījumos, kad bads sāk pārāk mocīt, spēj pārvarēt bailes no liesmu burvju spēka.

Pēdīgi džungļu cilvēkam likās, ka pienācis laiks ķerties pie iecerētā plāna īstenošanas; visi, izņemot apsargu, bija aizmiguši, un arī apsargs pie ugunskura snauduļoja. Tik klusu kā savas ēnas ēna Tarzans noslīdēja no koka un uzmanīgi tuvojās apmetnei ugunskura tumšajā pusē.

Mirkli viņš stāvēja ausīdamies. Viņš dzirdēja Numas elpu tumsā aiz ugunskura gaismas loka un saprata, ka zvēru karalis ir tepat tuvumā un visu vēro. Nostājies aiz resnā koka stumbra, Tarzans vēlreiz paraudzījās un redzēja, ka atstātais sargs joprojām sēž, viņam muguru uzgriezis. Klusītēm viņš izgāja klajumiņā un nedzirdamiem soļiem zagšus tuvojās bandītam, kas nenieka nenojauta. Viņš redzēja pār ceļiem pārlikto bandīta šauteni, un no tās viņš bijās — kā jebkurš džungļu dzīvnieks, kam pa pēdām kādreiz dzinušies mednieki.

Tuvāk, aizvien tuvāk viņš līda savam laupījumam. Nedrīkstēja atskanēt ne vismazākais troksnītis, neviens kliedziens. Tarzans gaidīja. Aiz gaismas loka savukārt gaidīja Numa, cerot uz izdevību, jo redzēja, ka liesmas pamazītēm sāk noplakt. Bronzas krāsas roka strauji pašāvās uz priekšu, dzelžaini pirksti sagrāba sarga brūno kaklu, un gandrīz tai pašā mirkli duncis ietriecās tam zem kreisās lāpstiņas tieši sirdī. Sargs bija pagalam, pat neapjautis draudošās nāves tuvumu; žēlsirdīgs gals.

Tarzans izvilka dunci no ļenganā ķermeņa un noslaucīja asmeni upura kādreiz baltajā tērpā; tad viņš klusām tuvojās gūsteknim, kas gulēja zem klajas debess. Tam neviens nebija papūlējies uzsliet pajumti. Dodoties pie gūstekņa, Tarzans pagāja cieši garām diviem slieteņiem, kuros gulēja bandīti, tomēr nesacēla ne mazāko troksnīti, kas būtu varējis tos pamodināt. Piegājis tuvāk gūsteknim, viņš ugunskura vājajā gaismā ieraudzīja, ka gulētājam acis vaļā un tas pievērsis Tarzanam mierīgu skatienu, kurā bija samanāms jautājums. Džungļu cilvēks pielika pirkstu pie lūpām, norādīdams, ka jāklusē, tad piegāja

klāt, notupās gūsteknim blakus, pārgrieza auklas, ar kurām bija sasaistītas tā rokas un kājas, un palīdzēja piecelties, jo auklas bija savilktas cieši un kājas nelaimīgajam notirpušas.

Brītiņu viņš pagaidīja, kamēr svešais aptausta kājas un, ātri tās kustinādams, cenšas atjaunot asinsriti; tad pamāja, lai tas viņam seko. Viss būtu izdevies labi, ja nebūtu iejaucies lauva Numa. Šai mirklī zvērs, vai nu gribēdams iebiedēt zirgus, lai tie drāžas projām, vai niknumā pret uguni, drausmīgi ierēcās.

Lauva bija tik tuvu, ka saplosītais nakts klusums uzrāva kājās visus gulētājus. Ducis vīru, šaujamos paķēruši, uzlēca no guļvietām. Dziestošā ugunskura gaismā viņi nespēja saskatīt lauvu, toties ieraudzīja savu atbrīvoto gūstekni un tam blakus Tarzanu no pērtiķu cilts.

Kopā ar citiem no slieteņa bija izdrāzies arī pēcpusdienā notikušajā sadursmē Tarzana visvieglāk ievainotais upuris. Pirmajā acu uzmetienā atpazinis tumši iedegušo balto milzi, viņš skaļi uzsauca sava bara biedriem:

— Tas ir viņšl Tas ir baltais dēmons, kas šodien nomaitāja mūsu draugusl

i— Sitiet viņu nost! — bļāva kāds cits.

— Sitiet abus nost! — pavēlēja šiftu barvedis.

Aplenkuši abus baltos, šifti sāka mākties tiem virsū, tomēr neuzdrošinājās šaut, baidīdamies trāpīt savējiem. Arī Tarzans nevarēja izšaut bultu vai uzbrukt ar šķēpu, jo ieročus, izņemot dunci un virvi, bija paslēpis kokā virs apmetnes, lai, iedams atbrīvot gūstekni, varētu kustēties viegli un klusi.

Viens no bandītiem, kas bija drosmīgāks, laikam tāpēc, ka dumjāks nekā viņa biedri, gribēja uzsākt divcīņu un pacēla musketi kā vāli. To viņam nebūtu vajadzējis darīt; cilvēkzvērs ierēcās un, kad uzbrucējs bija jau pavisam klāt, pieliecās. Musketes laide nosvilpa gaisā, Tarzans palēca sānis; tad viņš satvēra musketi un izrāva to šif- tam no rokas, it kā tā būtu rotaļlieta bērna rociņā.

Nometis musketi savam sabiedrotajam pie kājām, Tarzans sagrāba uzbrucēju, pagrieza to ar seju pret citiem banditiem un izmantoja kā vairogu pret laupītāju ieročiem. Par spīti šādam notikumu pavērsienam pārējie šifti ir nedomāja atteikties no turpmākās cīņas. Sastapušies ar diviem praktiski neapbruņotiem vīriem, tie, vēl mežonigāk brēkdami, ielenca abus aizvien ciešākā lokā.

Divi grasījās apiet Tarzanu no aizmugures, jo no šā džungļu cilvēka viņi baidījās vairāk; tomēr drīz vien viņiem nācās konstatēt, ka arī nesenais gūsteknis nav ar pliku roku ņemams. Viņš bija pacēlis Tarzana nomesto musketi un, sagrābis to aiz stobra, izmantoja par sitamo. Smagā laide trāpīja pirmajam bandītam pa deniņiem un nogāza to zemē kā nokautu vērsi; kad viņš atvēzējās vēlreiz, otrs bandīts palēca atpakaļ un tikai par mata platumu izglābās no līdzīga likteņa.

Aši pamests skatiens Tarzanu pārliecināja, ka svešais ir vērtīgs sabiedrotais, taču bija skaidri redzams, ka ilgi viņi tādam uzbrucēju pārspēkam pretī nenoturēsies. Viņš sprieda, ka vienīgā cerība būtu spēji abiem kopā izlauzties cauri aplencēju rindai, tāpēc centās izskaidrot plānu biedram, kas cīnījās ar viņu plecu pie pleca, bet, kaut izmēģinājās gan angliski, gan vairākās afrikāņu valodās, ko zināja, vienīgo atbildi viņš saņēma valodā, kādu pats nekad nebija dzirdējis.

Ko iesākt? Viņiem jāturas kopā un abiem jāizprot Tarzana ierosinājums. Bet kā to panākt, ja nav iespējams sazināties? Tarzans pagriezās un viegli pieskārās otra plecam; tad ar īkšķi norādīja virzienu, kurp nolēmis doties, un pastiprināja aicinājumu ar galvas mājienu.

Svešais tūliņ pamāja pretī, ka sapratis, apsviedās apkārt, un Tarzans, joprojām turēdams šiftu cieši sagrābtu, sāka uzbrukumu; bet šifti bija apņēmušies neļaut viņiem aizbēgt, un, kamēr nespēja laist darbā šautenes, bīdamies trāpīt savējiem, tie stāvēja cieši kopā ar paceltām šautenēm un šķēpiem; džungļu valdnieka un viņa sabiedrotā izredzes bija visai drūmas.

Izmantodams sagrābto bandītu par vāli, Tarzans mēģināja notriekt no kājām tos, kas viņus šķīra no brīvības; tomēr pretinieku bija pārāk daudz un beidzot tiem izdevās izraut savu biedru no Tarzana skavām. Abu balto cilvēku stāvoklis šķita bezcerīgs, jo nu bandītus vairs nekas nekavēja laist darbā musketes. Šifti bija tā satracināti, ka nomierināt viņus spētu vienīgi abu pretinieku nogalināšana; taču Tarzans un atbrīvotais gūsteknis spiedās virsū tik enerģiski, ka musketes uz bridi atkal zaudēja nozīmi; daži šifti gan drīz vien nedaudz atkāpās uz vienu pusi, lai varētu brīvi lietot ieročus.

Viens no bandītiem nokļuva īpaši izdevīgā pozīcijā, lai izšaudams neapdraudētu savējos, un, pacēlis musketi pie pleca, rūpīgi notēmēja uz Tarzanu.

3. NAKTI VISI KAĶI MELNI

Tai brīdī, kad šifts pacēla šauteni un notēmēja uz Tarzanu, vienam no bandītiem pār lūpām izlauzās spalgs brīdinājuma kliedziens, kas tūliņ noslāpa Numas gārdzošajā rēcienā, kad zvērs, pārlēcis žogam, izšķirīgā uzbrukumā kristin iekrita pašā apmetnes vidū.

Bandīts, kas grasījās šaut uz Tarzanu, izdzirdis brīdinājumu par draudošajām briesmām, pameta ašu skatienu atpakaļ; ieraudzījis lauvu, viņš, šausmu pārņemts, nosvieda šauteni, viņa pārbiedētais brēciens saplūda ar Numas rēkoņu, un, izmisīgi bēgdams no plēsīgā zvēra nagiem, viņš ieskrēja džungļu cilvēkam tieši rokās.

Lauva, apjucis no ugunskura gaismas un cilvēku kliedzieniem, uz mirkli apstajās, pieplaka pie zemes un skatījās uz visām pusēm.

Šai īsajā mirklī Tarzans sagrāba pieskrējušo šiftu, pacēla to sev virs galvas un trieca Numam tieši rīklē; kad lauva sakampa bezpalīdzīgo bandītu un tā galva līdz ar pleciem nozuda zvēra varenajos žok]os, Tarzans pamāja savam sabiedrotajam un abi, padrāzušies cieši garām lauvam, pārlēca pār žogu tieši tajā pašā vietā, kur apmetnē bija ielēcis Numa. Šiftu baltais gūsteknis sekoja Tarzanam tieši pa pēdām, un, pirms bandīti paguva atjēgties no pirmā pārbīļa, abi pazuda nakts tumsā.

Tiklīdz bēgļi bija tikuši ārā no apmetnes, Tarzans uz brītiņu pameta biedru, uzrāpās kokā, kur bija atstājis savus ieročus un tos savāca; pēc tam viņš rādīja ceļu no ielejas uz pakalniem. Viņam blakus gāja klusējošais baltais cilvēks, kuru viņš bija izglābis no kafičo un gailas cilšu bandītu nagiem.

īsās, apmetnē notikušās sadursmes laikā Tarzans ar apbrīnu bija vērojis, cik spēcīgs, veikls un drosmīgs ir svešinieks, kas bija modinājis viņā interesi un ziņkāri. Šķiet, viņš bija sastapis sev augumā un īpašībās līdzīgu cilvēku — rāmu, apdomīgu un drosmīgu cīnītāju. Izjūtot netveramo pievilcību, ko izstaroja svešais un ko mēs dēvējam par personību, džungļu cilvēks saprata, ka sastapis vīru, uz kuru var paļauties un kuram krietnums un uzticība ir iedzimtas īpašības; tāpēc Tarzans, kas parasti gribēja būt viens, jutās visai labi šā svešinieka klātienē.

Gandrīz pilnais mēness bija pacēlies pār kalnu melno blīvu austrumu pusē, viesdams liegu gaismu pār kalniem, ieleju un mežu, pārvēršot apkārtni gluži jaunā pasaulē, kas bija pavisam citāda nekā pasaule dienasgaismā vai pasaule bezmēness naktī; šī bija dīvaini pelēka un sidrabaini zaļa pasaule.

Dodamies uz mežu, kas sedza kalnu nogāzes un noslīdēja lejā līdz pašam kanjonam, abi vīri gāja klusu kā debesīs slīdošu mākoņu ēnas, taču vienam, kas slēpās meža biezokņos, viņu tuvošanās nebija negaidīta, jo vējš Uša ar savu elpu aiznesa vēsti par viņiem visu mednieku princim.

Pantera Šīta bija izsalcis. Jau vairākas dienas tam nebija veicies medībās. Tagad viņa nāsīs ar katru mirkli spēcīgāk sitās cilvēka smaka. Tā bija tīra cilvēka smaka, ko saoda viņa nāsis, nesajaukta ar to riebīgo smirdoņu, kas piemita nīstajai, pērkondimdošajai vālei, kura spļāva uguni un iedvesa drausmīgas bailes. Šīta nepacietīgi gaidīja pienākam cilvēkus.

Mežā Tarzans sāka meklēt koku, kur viņi varētu pārgulēt. Viņš bija paēdis un nejuta izsalkumu. Otrs lai zina pats, vai ir ēdis vai neēdis. Tāds ir džungļu likums, kuru Tarzans gan varētu pārkāpt vārga vai ievainota biedra labad, bet ne spēcīga vīrieša dēļ, kurš spēj pats sevi apgādāt. Ja viņš būtu kaut ko nomedījis, tad dalītos medījumā; bet viņam nenāca ne prātā otra dēļ iet medībās.

Tarzans atrada līmeniski stakļotu zaru. Sagriezis ar mednieka dunci vēl citus zarus, viņš tos noguldīja pār zaru dakšām. Šo rupjo segumu viņš noklāja ar lapām un tad likās gulēt, bet no tuvējā koka viņu vēroja Šīta. Pantera uzmanīja arī otru cilvēku, kas gatavojās apmesties uz zemes starp diviem kokiem. Lielais kaķis nepakustējās, tas tik tikko elpoja. Pat Tarzans nenojauta tā klātbūtni; tomēr džungļu cilvēkam kaut kas nedeva mieru. Vāra izjūta, kuru viņš pat neapzinājās, šķita brīdinām, ka kaut kas nav īsti labi. Viņš uzmanīgi ieklausījās, paošņāja gaisu, tomēr nekā nesamanīja. Lejā viņa biedrs posa sev guļvietu uz zemes, neriskēdams rāpties zaru gultā, pie kādas laikam nebija pieradis. Šīta galvenokārt uzglūnēja cilvēkam, kas atradās uz zemes.

Beidzot, izveidojis guļvietu pēc sava prāta no lapām un zāles, Tarzana ceļabiedrs apgūlās. Šīta vēl nogaidīja. Tad pamazām, gandrīz nemanot spēcīgie muskuļi saspringa, pakaļkājas pavilkās zem slaidā ķermeņa, sagatavojoties lēcienam. Slīdus Šīta pavirzījās uz priekšu pa resno zaru, uz kura bija apmeties, taču no šīs kustības zars mazlietiņ saliecās un lapas tā galā viegli iečabējās. Ne jūsu, ne manas ausis nebūtu nekā sadzirdējušas, bet Tarzanam nebija tādas ausis kā jums vai man.

Viņš sadzirdēja, un skatiens aši meklēja un arī ieraudzīja skaņas cēlēju. Tai pašā mirklī Šīta lēca virsū cilvēkam, kas gulēja savā pieticīgajā guļvietā zem koka; bet reizē ar Šītu lēca arī Tarzans. Viss norisinājās ļoti strauji — dažās sekundēs.

Taču mirklī, kad abi zvēri lēca, Tarzans ierēcās; rēcienam vajadzēja gan brīdināt ceļabiedru, gan arī novērst Šītas uzmanību no kārotā laupījuma. Gulētājs strauji palēca sānis, drīzāk instinkta nekā prāta vadīts. Panteras ķermenis, nokļūdams pie zemes, viegli skāra cilvēka ķermeni, bet panteras uzmanību pašreiz vairāk saistīja bīstamais rēciens nekā nolūkotais laupījums.

Palēcis sānis, cilvēks pagriezās un reizē ieraudzīja gan plēsoņu, gan Tarzanu, kas jāšus uzkrita zvēram mugurā. Viņš izdzirda saplūs- tam divu zvēru ņurdoņu cīņā, kas norisa uz dzīvību un nāvi, un mati viņam saslējās stāvus, dzirdot, ka rēkoņa, kas atskanēja no viņa ceļabiedra lūpām, bija tikpat zvērīga kā ņurdēšana, kas plūda no plēsoņas rīkles.

Tarzans pūlējās ciešāk pieķerties pie panteras kakla, bet lielais kaķis savukārt visiem spēkiem mēģināja apvelties uz muguras, lai ar pakaļkāju drausmīgajiem nagiem varētu saplosīt uzbrucēju.

Taču džungļu cilvēks šo taktiku bija paredzējis, viņš apvēlās kopā ar Šītu, palika apakšā, bet sakrampēja spēcīgās kājas panteram ap vēderu; lielais kaķis atkal uzlēca kājās un centās nopurināt cilvēku no muguras, bet drausmīgi spēcīga roka žņaudza tam kaklu, līdz sāka trūkt elpas.

Mežonīgiem lēcieniem mēnesnīcā šaudījās pantera, bet Tarzana ceļabiedrs, kam nebija klāt nekāda ieroča, nevarīgi noskatījās. Divi lāgi viņš lūkoja pieskriet palīgā džungļu cilvēkam, bet abas reizes ķermeņu murskulis ar spēcīgu belzienu pasvieda viņu labu gabalu sānis un notrieca zemē. Tad viņš redzēja, ka cīņā uzradies jauns faktors; Tarzanam bija izdevies piekļūt pie dunča. Asmenis uz mirkli pazibēja skatītāja acu priekšā, tad ietriecās Šītam sānos. Lielais kaķis ierēcās sāpēs un niknumā, vēl izmisīgāk mēģinādams nopurināt ienaidnieku, kas turēja to nāves skavās, taču tūliņ saņēma otru dūrienu.

Nu Šīta palika grīļīgi stāvam, kad duncis tam vēlreiz ietriecās dziļi sānos; tad zvēra rēkoņa apklusa uz visiem laikiem, tas sabruka bez dzīvības, bet džungļu cilvēks izrausās no pakritušā zvēra apakšas un nostājās uz kājām.

Vīrs, kam Tarzans bija izglābis dzīvību, pagājās uz priekšu un uzlika roku džungļu cilvēkam uz kamieša, klusā balsī kaut ko teikdams svešā, nesaprotamā valodā, tomēr Tarzans tiklab no balss, kā no žesta saprata, ka ceļabiedrs viņam pateicas.

Kādas domas nodarbināja Tarzana ceļabiedra prātu? Stundas laikā šis ērmotais baltais cilvēks divreiz bija viņu paglābis no nāves. Kas lai zina, kādēļ viņš to darījis. Būtu dabiski, ja nepazīstamā krūtīs būtu modušās draudzības un pateicības jūtas, ja vien viņam piemīt godaprāts un sirdsapziņa, taču tas mums nav zināms, iekams neesam viņu labāk iepazinuši. Pagaidām mēs nezinām pat viņa vārdu un, sekojot Tarzana loģiskajai domu gaitai, nesteigsim novērtēt, pirms neesam iepazinuši; tad jau redzēsim, vai viņš mums iepatiksies vai arī radīsies pamats viņu nicināt.

Nule notikušā panteras uzbrukuma iespaidā un zinot, ka netālu klaiņo Numa, Tarzans ar zīmju palīdzību pārliecināja ceļabiedru rāpties kokā; zarotnē džungļu cilvēks tam palīdzēja izveidot otru savai guļvietai līdzīgu ligzdu. Atlikušo nakts daļu viņi nogulēja mierīgi, un saule jau stundu kā bija uzlēkusi, kad viņi otrā rītā pamodās. Tarzans piecēlās un izstaipījās.

Līdzās viņam sēdus pietrausās arī otrs gulētājs un pavērās visapkārt. Viņa skatiens sastapās ar Tarzana acīm, un svešais smaidīdams pamāja. Nu džungļu cilvēkam pirmoreiz bija iespēja apskatīt jauno paziņu dienasgaismā. Svešais bija novilcis drēbes un guļot apsedzies ar zariem un lapām. Tagad pieceļoties viņa vienīgais apģērbs bija gurnu josta, un Tarzans ieraudzīja sešas pēdas garu, pareizi veidotu, muskuļotu augumu; seja pauda cēlumu un saprātu. Vaibsti svešajam bija izteiksmīgi un saskanīgi; seja liecināja drīzāk par spēku un skarbu vīrišķību neka par skaistumu.

Savvaļas zvērs Tarzanā, ielūkojies svešinieka brūnajās acīs, nomierinājās, redzot, ka šim radījumam var uzticēties; Tarzana cilvēka prāts savukārt ievēroja svešajam ap galvu saiti, kas saturēja melnos matus, redzēja mākslinieciski izvīto ziloņkaula rotājumu pieres vidū un bruņukreklu, ko ceļabiedrs patlaban vilka mugurā; redzēja ziloņ

kaula rotas ap roku locītavām un potītēm un juta, ka ziņkārība kļūst arvien nevaldāmāka.

Ziloņkaula rotājumiem galvas vidū bija izliektas ķelles forma; mazliet uz priekšu saliektā augšmala pacēlās virs galvas. Rotas ap roku locītavām un potītēm bija veidotas no garenām, cieši kopā saliktām plāksnēm un turējās pie locekļiem ar ādas auklām, kas ievērtas caurumiņos plākšņu augšgalā un lejgalā. Kājās viņam bija biezas ādas sandales, jādomā, no ziloņa ādas; arī tās bija sasaitētas ar ādas auklām tieši ap potītēm. Uz katras rokas pie paša pleca bija pa prāvam ziloņkaula diskam, ko rotāja gravējumi; kaklu aizsargāja mazāku, skaisti izgravētu ziloņkaula ripiņu lente; no šīm ripiņām lejup stiepās ādas strēmelītes, savienojot lenti ar bruņukreklu, ko arī saturēja ādas plecusiksnas. Galvasrotai abās pusēs bija paliels ziloņkaula disks, bet virs tā — otrs, mazāks. Lielie diski aizsargāja ausis. Masīvi, izliekti ķīļveida darinājumi no ziloņkaula sedza plecus; arī šos ķīļus, tāpat kā bruņukreklu, saturēja ādas saites.

Tarzans neticēja, ka šī parādes uniforma ir tikai rota. Viņš redzēja, ka itin viss bez izņēmuma noder arī aizsardzībai pret uzbrukuma ieročiem — tādiem kā zobens vai karacirvis; viņam ļoti gribējās uzzināt, no kurienes cēlies spēcīgais karotājs, kas šo ietērpu valkāja, jo nevienā vietā pasaulē, kur Tarzanam bija gadījies būt, nedzīvoja cilvēki, kas valkātu šādas rotas.

Taču drīz vien šo apceri pārmāca izsalkums un domas par vakarējā medījuma paliekām, ko viņš bija pakāris mežā augstu kādā kokā tālāk upes augštecē; viņš veikli nolēca no koka, pamāja jaunajam karotājam, lai seko, un devās uz slēptuvi, bet viņa asie jutekļi ne mirkli nezaudēja uzmanību, vērojot, vai tuvumā nav kāds ienaidnieks.

Kad viņi nonāca galā, Tarzans atrada lapu biezoknī savu gudri noslēpto medījumu neskartu. Viņš nogrieza dažas gaļas sloksnes un nometa tās ceļabiedram, kas lejā gaidīja, tad nošķēlēja gaļu arī sev un, iesēdies koka zaru staklē, notiesāja tādu pašu jēlu. Ceļabiedrs pārsteigts brītiņu viņā nolūkojās, taču tad ar tērauda un krama šķē- pelīti uzšķīla uguni un savu tiesu izcepa.

Kamēr Tarzans ēda, viņa aktīvo prātu nodarbināja nākotnes plāni. Uz Abesīniju viņš bija nācis noteiktā nolūkā, bet darīšana nebija tik svarīga, ka vajadzētu tai nodoties nekavējoties. Faktiski filozofijā, kas izveidojas primitīvā vidē, laiks neko sevišķu nenozīmē. Ziloņkaula bruņās tērptā karotāja fenomens izraisīja daudz jautājumu, kas rosināja viņa interesi krietni vairāk nekā problēmas, kuru dēļ viņš bija pametis savas līdzšinējās uzturēšanās vietas, un šai brīdī viņš nosprieda, ka paša darīšanas var pagaidīt, līdz būs atrisināts šķietamais anahronisms, ko radījis nule iegūtais paziņa.

Tā kā sazināties viņi abi varēja vienīgi ar zīmēm, domu apmaiņa nebija viegla, tomēr, kad maltīte bija pabeigta, Tarzans noslīdēja lejā, un viņam izdevās saprotami pajautāt ceļabiedram, uz kuru pusi tas vēlas iet. Karotājs norādīja uz kalniem ziemeļaustrumu virzienā un, cik labi mācēdams, ar zīmēm uzaicināja Tarzanu viņam piebiedroties ceļā uz mājām. Tarzans uzaicinājumu pieņēma un norādīja, lai biedrs kļūst par ceļvedi.

Dienās, kas pārvērtās par nedēļām, abi vīri aizvien dziļāk iemaldījās mulsinoši plašajā kalnu sistēmā. Pastāvīgi vēlēdamies uzzināt kaut ko jaunu, Tarzans izmantoja izdevību, ko viņam atvēlēja laiks un otra cilvēka klātbūtne, lai iemācītos sava ceļabiedra valodu, un bija tik spējīgs skolnieks, ka viņi drīz vien varēja sarunāties.

Jau pašā sākumā Tarzans uzzināja, ka ceļabiedru sauc par Valtoru, turpretī Valtors jau pirmajā dienā sāka interesēties par džungļu cilvēka ieročiem; tā ka biedram ieroču nebija, Tarzans nostrādāja veselu dienu, meistarodams tam šķēpu, loku un bultas. Kad Valtors bija cik necik iemācījis džungļu valdniekam savu valodu, Tarzans tam ierādīja, kā lietojams loks un bultas; ar šķēpu rīkoties Valtors prata pats.

Pagāja dienas un nedēļas, bet ceļinieki, šķiet, nebija tikuši Valtora mājām ne par mata platumu tuvāk kā tajā dienā, kad aizgāja no apvidus, kur atradās šiftu apmetne. Kalnos Tarzans atrada papilnam medījamu dzīvnieku, un barības viņiem nekad netrūka. Iespaidīgā ainava, ko veidoja kalnu skarbais varenums, ārkārtīgi valdzināja Tarzanu. Viņš medīja un priecājās par neskarto, mežonīgo dabu un vispār nejuta laika ritumu.

Valtors nebija tik pacietīgs; pēdīgi, kad viņi kādā vakarā iemaldījās aklā kanjonā, kur ceļu viņiem aizšķērsoja milzu klintis, viņš kapitulēja.

—    Esmu nomaldījies, — viņš vienkārši atzinās.

—    To es tev būtu varējis pateikt jau pirms vairākām dienām, — apstiprināja Tarzans.

Valtors pārsteigts viņu uzlūkoja.

—    Kā tu varēji to zināt, ja nezini, kurā pusē mana dzimtene atrodas? — viņš jautāja.

—    Zinu, — atteica džungļu cilvēks, —jo pēdējā nedēļā tu četras reizes vedi mūs pa loku, un šodien mēs atrodamies apmēram piecas jūdzes no tās vietas, kur bijām pirms nedēļas. Aiz kalnu grēdas, kas no mums pa labi, ne tālāk par piecām jūdzēm, tek neliela upīte, kur es nošāvu kazlēnu, tur aug arī kuplais koks, kurā mēs pārlaidām nakti pirms septiņām saulēm.

Valtors apjucis pakasīja galvu, bet tad pasmaidīja.

—    Nesākšu ar tevi strīdēties,; — viņš piekāpās. — Varbūt tev taisnība, bet ko nu lai iesākam?

—    Vai tu zini, kādā virzienā tava dzimtene atrodas no apmetnes, kurā es tevi atradu? — Tarzans jautāja.

—    Tenāra no tās vietas atrodas uz rītiem, — Valtors paskaidroja, — to es zinu pavisam skaidri.

—     Tad mēs tagad esam tieši dienvidvakaros no turienes, jo nostaigājām lielu gabalu uz dienvidiem, kopš ienācām augsto kalnu apvidū. Ja tavas mājas atrodas kalnos, mums nebūs grūti turp nokļūt, dodoties uz priekšu visu laiku zieme|rītu virzienā.

—     Šitās kalnu grēdas ar saviem krustu šķērsu kanjoniem man jauc prātu, — Valtors atzinās. — Es, raugi, visā mūžā nekad neesmu bijis tālāk no Tenāras kā līdz Ontāras ielejai, un abās ielejās ir daudz zīmīgu vietu, ko pazīstu, tā ka ce|vedis man nav vajadzīgs. Līdz šim man nekad nav bijis nepieciešams ievērot vai prasīt padomu saulei, mēnesim un zvaigznēm, tāpēc es arī netieku no tiem gudrs, meklējot ceļu uz Tenāru. Vai tu domā, ka šajā kalnu juceklī pratīsi ieturēt virzienu uz ziemeļrītiem? Ja vari, tad labāk tu uzņemies vadību manā vietā.

—     Es pratīšu iet uz ziemeļrītiem, — Tarzans viņu nomierināja, — bet nepratīšu atrast tavu dzimteni, ja tā nebūs tieši manā ceļā.

—     Ja mums izdosies sasniegt vietu, kas ir piecdesmit vai simt jūdžu no manas zemes, mēs no kādas augstienes ieraudzīsim Ksa- ratoru, — paskaidroja Valtors, — un tad es zināšu ceļu uz Tenāru, jo Ksarators ir gandrīz vakaros no Atnes.

—    Kas ir Ksarators un Atne?

—     Ksarators ir augsts kalns, kam vidus pilns ar uguni un izkusušiem akmeņiem. Tas atrodas Ontāras ielejas ziemeļgalā un pieder Katnes — zelta pilsētas — ļaudim. Atne — ziloņkaula pilsēta — ir mana dzimtā vieta. Katnes ļaudis, kas dzīvo Ontāras ielejā, ir manas tautas ienaidnieki.

—    Tad rīt, — noteica Tarzans, — mēs sāksim iet uz Atnes pilsētu Tenāras ielejā.

Kamēr Tarzans un Valtors ēda no līdzpaņemtā iepriekšējās dienas medījuma nogrieztu gaļu, dienvidos, ko no tās vietas šķīra garas grūta ceļa jūdzes, melnkrēpjains lauva nikni kulstīja asti un neganti rēca, nostājies pie nule nokosta bifeļa telēna, bet pāris soļu tālāk baurodams zemi kārpīja pārskaities bifeļu bullis.

Tikai rets zvērs uzdrošinās stāties pretī bifelim Gorgo, kad niknums tam iededz acīs sarkanu asiņu liesmu, bet lielais lauva nebija aizbiedējams no laupījuma, lai gan bifelis grasījās uzbrukt. Lauva nekustējās ne no vietas. Lauvas rēcieni un bifeļa baurošana saplūda tādā mežonīgā, pērkonam līdzīgā grandoņā, ka zeme nodrebēja un visu sīkāko džungļu iemītnieku balsis apklusa.

Gorgo plosīja zemi, iekarsdams aizvien vairāk. Viņam aiz muguras stāvēja bifeļu govs, saplosītā telēna māte. Iespējams, ka tā skubināja savu kungu un pavēlnieku atriebties slepkavniekam. Pārējie bara bifeļi bija samukuši džungļu biezoknī, pametot šos abus sacensties

ar Numu par tiesībām uz nokosto telēnu un to atriebt, nogalējot lauvu ar briesmīgajiem ragiem, kas slējās ārā no varenās, vilnainās galvas.

Par spīti smagajam augumam bullis metās uzbrukumā pārsteidzoši strauji un veikli. Šķita neticami, ka divi tādi lieli dzīvnieki spēj kustēties tik ātri un tik viegli, tāpat kā neticami šķita, ka vispār kāds radījums spēj pretoties tik drausmīgiem ragiem vai no tiem izvairīties; bet lauva bija gatavs cīņai un, kad bullis jau bija gandrīz tam klāt, pašāvās sānis, rēkdams sacēlās pakaļkājās un ar vienu spēcīgo asiem nagiem apbruņoto ķetnu tik briesmīgi iebelza bifelim sāniski pa galvu, ka apdullušais milzenis sagrīļojās un saļima uz ceļiem, bet asiņainais žoklis tam bija sašķaidīts. Pirms Gorgo paguva pieslieties kājās, Numa ar visu augumu uzlēca tam mugurā, iecirta zobus resnajā, muskuļotajā kaklā, bet ar vienu ķetnu sagrāba baurojošā buļļa purnu, paraudams galvu atpakaļ ar tādu spēku, ka milža sprands brīkšķēdams salūza.

Tonakt Numa labi pieēdās; tomēr, kad vēders bija pilns, viņš nelikās gulēt, kā lauvam pieklātos, bet turpināja ceļu uz ziemeļiem, iedams pa noslēpumainajam pēdām, kurām bija sekojis jau daudzas dienas.

4. STRAUMES VARA

Nākamā diena atausa nomākusies un draudīga. Lietus periods bija beidzies, tomēr virs augstajām kalnu virsotnēm, ko Tarzanam un Valtoram vajadzēja pāriet, meklējot ceļu uz grūti atrodamo Tenāras ieleju, milža novēlojies negaiss. Saules siltums nespēja izlauzties cauri mākoņiem, lai padzītu nakts dzestrumu. Abi viri drebinādamies piecēlās no savām cietajām zaru guļvietām.

—     Ēdīsim vēlāk, — paziņoja Tarzans, — kad būsim parāpušies kādu gabalu kalnā un iesildījuši asinis.

—    Ja vien mums laimēsies atrast ko ēdamu, — piebilda Valtors.

—    Tarzans reti dzīvo ar tukšu vēderu, — džungļu cilvēks atteica, — un nepaliks tukšā arī šodien. Kad Tarzans būs gatavs medībām, mēs ēdīsim.

Viņi nokāpa līdz pašai kanjona pamatnei, iekams Tarzans atrada vietu, kur varētu rāpties augšup pa pretējo klints sienu; tad viņi sāka rāpties, un jaunajam karotājam no Atnes šķita, ka, karājoties pie kanjona stāvās sienas, ik solis, ko uzdrošinās spert, ir pēdējais viņa mūžā, tomēr viņš bija par lepnu, lai izrādītu savas bailes veiklajam pērtiķcilvēkam, kas tik viegli rāpās viņam pa priekšu. Galu galā viņš tomēr nenogāzās, un pēdīgi abi stāvēja liela kalna korē, no kuras pavērās ceļš uz augstajām virsotnēm.

Valtoram neganti dauzījās sirds, un viņš aizgūtnēm elsa, bet Tarzans nepavisam neizskatījās piepūlējies. Viņš jau gribēja turpināt ce|u augšup, kad palūkojās uz ceļabiedru un ieraudzīja, cik tas piekusis; viņš nometās zemē un īsi noteica: — Atpūšamies. — Un Valtors bija priecīgs, ka varēs atelsties.

Visu dienu viņi turpināja gājienu uz ziemeļaustrumiem. Brīžiem sijāja smalks lietutiņš, draudēdams pāriet īstā lietū. Šķita, ka teju, teju sāksies vētra, tomēr diena pagāja un vētra neuznāca. Priekšpusdienā Tarzans nomedīja maltīti un viņi ieturēja pusdienas; taču paēduši tūliņ gāja tālāk. Saltais, mitrais gaiss, ko nesasildīja saule, nejāva lieki kavēties.

Tuvojās pievakare, kad viņi, izkāpuši no dziļas aizas, nok|uva augstā plakankalnē. Tuvumā kalnu nebija, bet tālāk cauri vieglajai lietus dūmakai viedās augstas kalnu virsotnes. Piepeši Valtors atvieglots iesaucās:

—     Esam atraduši! Rau, kur Ksarators!

Tarzans pavērās turp, kur norādīja ceļabiedrs, un ieraudzīja tālumā varenu virsotni ar noplacinātu smaili, virs kuras zemajos mākoņos kāpa nespodra, sarkana gaisma.

—    Tas tātad ir Ksarators, — viņš bilda. — Un Tenāra atrodas no tā tieši uz rītiem?

—    Jā, — atteica Valtors, — un tas nozīmē, ka Ontārai jābūt tieši zem šīs plakankalnes, tātad gandriz pašā mūsu ceļā. Nāc!

Ātriem soļiem viņi devās uz priekšu pa zālaino līdzenumu un, nogājuši pāris jūdžu, nokļuva plakankalnes malā, aiz kuras viņu acu priekšā atklājās plaša ieleja.

—     Mēs atrodamies gandrīz Ontāras ielejas dienvidu galā, — paskaidroja Valtors. — Tur ir Katne — zelta pilsēta. Vai redzi — upes līkumā meža šai galā? Bagāta pilsēta, bet tās ļaudis ir manējo ienaidnieki.

Cauri lietus aizkaram Tarzans ieraudzīja starp mežu un upi ar valni apjoztu pilsētu. Gandrīz visas mājas bija baltas, bet daudzie jumoli nespodrā dzeltenā krāsā. Pāri upei, kas viņus šķira no pilsētas, veda tilts, kurš pievakares krēslā arī izskatījās nespodri dzeltens. Tarzans redzēja, ka upe tek cauri visai ielejai jūdzes četrpadsmit vai piecpadsmit un tai pievienojas no kalniem plūstoši strauti. Bez tam pa ieleju aizlocījās labs, iebraukts ceļš. Pret ielejas vidu tas sazarojās — viens zars aizstiepās līdztekus upei un kopā ar to pazuda kanjonā ielejas austrumu malā. Tieši viņiem pie kājām līdz pat Ontāras ielejas ziemeļu galam pletās ar kokiem skraji apaudzis līdzenums. Otrpus upei mežs aizsniedzās līdz stāvajiem kalniem, kas ieslēdza Ontāru ritu un dienvidrītu pusē.

Tarzana skatiens atgriezās pie Katnes pilsētas.

—    Kālab tu to dēvē par zelta pilsētu? — viņš jautāja.

—    Vai tad tu neredzi zelta jumolus un zelta liltu?

—    Vai tie apzeltīti? — Tarzans gribēja zināt.

—    Tie apjumti ar īstu zeltu, — atbildēja Valtors. — Daža jumta pārsegums ir collu biezs. Un tilts taisīts no pildītiem zelta ķieģeļiem.

Tarzans izbrīnā sacēla uzacis. Noraugoties uz šķietami neapdzīvoto, miera apdvesto ieleju, viņa prātā neviļus iznira cita aina, un tā rādīja, kas notiktu, ja vēsts par šīm bagātībām izplatītos plašajā pasaulē un Ontārā uzrastos visi civilizētās pasaules labumi un civilizēti cilvēki. Kā visa ieleja dunētu un rībētu rūpnīcu un fabriku trokšņa burvīgajā mūzikā! Cik lielisku gleznu pret Āfrikas debesīm iezīmētu augstie skursteņi ar melnu dūmu mutuļiem, kas slīgtu kā sēru karogi pār Katnes zelta jumoliem!

—    Kur viņi dabū zeltu? — viņš jautāja.

—     Raktuves atrodas kalnos pilsētas dienvidos, — atbildēja Valtors.

—    Un kur ir tava dzimtene Tenāra? — jautāja džungļu cilvēks.

—     Tūliņ aiz kalniem, uz rītiem no Ontāras. Vai redzi, kur upe un ceļš iegriežas mežā jūdzes piecas no pilsētas? Vai redzi, kā upe un ceļš aiz meža pazūd kalnos?

—    Jā, — atteica Tarzans, — redzu.

—     Upe un ceļš ved cauri Karotāju aizai uz Tenāras ieleju; mazliet uz ziemeļrītiem no ielejas vidus atrodas Atne— ziloņkaula pilsēta. Tur — aiz aizas — ir mana dzimtā zeme.

—    Cik tālu no šejienes līdz Atnei? — Tarzans jautāja.

—     Apmēram divdesmit piecas jūdzes vai drusku mazāk, — Valtors atbildēja.

—    Tad mums nav ko kavēties, jāiet tūliņ, — džungļu valdnieks steidzināja. — Šajā lietū patīkamāk būs iet, nevis gulšņāt slapjumā līdz rītam; tavā pilsētā mēs, jādomā, atradīsim kādu sausu vietiņu, kur izgulēties.

—     Katrā ziņā, — Valtors apstiprināja, — bet nebūs droši, ja centīsimies šķērsot Ontāru dienasgaismā. Mūs noteikti pamanīs Katnes pils vārtu apsardze, un, tā kā šie ļaudis ir mūsu ienaidnieki, tad nav nekādu izredžu šķērsot ieleju — mūs vai nu nogalinās, vai saņems gūstā. Diezgan bīstami iet ir arī naktī — lauvu dēļ, bet dienā būtu divkārt ļaunāk, jo tad būtu jācīnās gan ar cilvēkiem, gan ar lauvām.

—    Kas tie par lauvām?

—     Katnieši audzē lauvas, un to ielejā ir, ka biezs, — Valtors stāstīja. — Lielo klajumu, ko tu redzi šeit lejā visas ielejas garumā šaipus upei, dēvē par Lauvu lauku. Mums drošāk būs to šķērsot naktī.

—     Kā tu vēlies, — Tarzans piekāpās, paraustīdams plecus. — Man gluži vienalga — doties ceļā tūliņ vai pēc tumsas iestāšanās.

—    Te arī nav diezin cik mīlīgi, — atnietis piebilda, — lietus ir nejēdzīgi auksts.

—    Esmu jau šad tad juties nemīlīgi, — atteica Tarzans, — lietus nelīs mūžīgi.

—    Ja mēs būtu Atnē, tad gan justos labi, — nopūzdamies sūkstījās Valtors. — Mana tēva mājās ir pavardi; ari šobrīd tajos rūkdamas kuras lielas malkas šķilas, un visur ir silti un mājīgi.

—     Virs mākoņiem spīd saule, — noteica Tarzans, — bet mēs neatrodamies virs mākoņiem; mēs atrodamies šeit, kur saule nespīd, kur nekuras pavards, un mums salst. — Lūpās viņam pavīdēja viegls smaids. — Runājot par pavardiem un sauli, man siltāk nekļūst.

—    Tik un tā man ļoti gribētos būt Atnē, — neatlaidās Valtors. — Atne ir lieliska pilsēta, un Tenāra ir skaista ieleja. Mēs Tenārā audzējam kazas, aitas un ziloņus. Tenārā nav lauvu, izņemot tos, kas ieklīst no Ontāras, un tos mēs nogalinām. Mūsu zemkopji audzē saknes un augļus, ievāc sienu; mūsu amatnieki apstrādā ādu un no kazu un aitu vilnas auž drānas; darina grebumus ziloņkaulā un kokā.

Mazliet mēs tirgojamies arī ar ārpasauli; par to, ko iepērkam, mēs maksājam ar ziloņkaulu un zeltu. Ja nebūtu katniešu, mēs bezrūpīgi dzīvotu laimē un mierā.

—     Ko tad jūs iepērkat ārpasaulē un no kā pērkat? — Tarzans vaicāja.

—    Pērkam sāli, jo tā mums pašiem nav, — Valtors stāstīja. — Pērkam arī tēraudu saviem ieročiem, melnādainos vergus un šad tad kādu balto sievieti, ja tā ir jauna un glīta. To visu iepērkam no vienas šiftu bandas. Ar šo bandu esam tirgojušies kopš tik seniem laikiem, ka cilvēka atmiņa tik tālu nesniedzas. Šiftu barveži un Atnes valdnieki ir nākuši un gājuši, bet mūsu tirgošanās nav mainījusies ne par matu. Es devos viņus meklēt, kad apmaldījos un kritu citas bandas gūstā.

—     Vai ar katniešiem jūs nekad netirgojaties? — džungļu cilvēks taujāja.

—     Ik gadu vienu nedēļu valda pamiers, un tad mēs, naidu neceļot, tirgojamies. Viņi mums dod zeltu, pārtiku un sienu apmaiņai pret sāli, sievietēm un tēraudu, ko savukārt iepērkam no šiftiem, kā ari pret mūsu pašdarinātajiem audumiem, ādas un ziloņkaula izstrādājumiem.

Katnieši ne tikai iegūst zeltu, bet arī audzē lauvas karam un izpriecām, bez tam augļus, saknes un labību, sagatavo sienu, apstrādā zeltu un mazliet ziloņkaula. Mums visvērtīgākais pirkums ir viņu zelts un siens, turklāt siens ir vērtīgāks, jo bez tā mēs nevarētu uzturēt savus ziloņu ganāmpulkus.

—     Kāpēc divām tautām, kas tik atkarīgas viena no otras, jākaro? — Tarzans vaicāja.

Valtors paraustīja plecus.

—      Nezinu. Varbūt tāpēc, ka no laika gala tā iesākts. Kaut arī mēs pastāvīgi daudzinām, ka gribam mieru, mums tomēr traki pietrūktu satraukuma un pārdzīvojumu, kādu miera laikā nav. — Stāstītājam iegailējās acis. — Sirojumil — viņš iesaucās. — Tā ir īsta vīru izprieca! Katnieši ierodas ar saviem lauvām laupīt mūsu kazas, mūsu aitas un ziloņus, arī mūs pašus. Par trofejām viņi ņem galvas, vislielākā vērtība ir cilvēka galvai. Viņi cenšas nolaupīt mūsu sievietes; ja viņiem veicas un nolaupītā pieder pie sabiedriski izcilas ģimenes, tad sākas karš.

Arī mēs, ja gribam izklaidēties, dodamies uz Ontāru laupīt zeltu un sievietes vai tāpat vien sporta pēc — galēt vīrus un gūstīt vergus. Vislabākais joks ir par labi daudz zelta pārdot katnietim sievieti un pēc tam sirojuma laikā viņam to atņemt. Nē, nē, man šķiet — ne mēs, ne katnieši nemaz nevēlētos, lai iestājas miers.

Kamēr Valtors stāstīja, neredzamā saule rietumu pusē laidās arvien zemāk; smagi, draudīgi mākoņi ziemeļos nogūla pār kalnu virsotnēm, noslīdēdami pavisam zemu ielejas augšgalā.

— Domāju, ka vajadzēs kustēt, — Valtors sacīja, — nu jau drīz būs tumšs.

Iedami lejup pa aizu, kuras sienas viņus noslēpa no katniešiem, abi ceļinieki devās uz ieleju. No smagajiem negaisa mākoņiem izšāvās spožs zibens, kam tūliņ sekoja pērkona grāviens; vētru dievs beidzot izgāza savu dusmību pār ielejas augšgalu; lietus paloja baltām straumēm, aizsegdams skatienam kalnus, mežu un ieleju.

Kad viņi sasniedza ieleju, auka plosījās tieši virs viņiem un bija pārvērtusi par plūstošu straumi ieplaku, kurā viņi nonāca. Strauji uznāca nakts; viņus ietina melna tumsa, ko ik pa brīdim pāršķēla spoži zibšņi. No nemitīgajiem pērkona grāvieniem aizkrita ausis. Lietus ieskāva gājējus kā okeāna viļņi. Tik briesmīgu negaisu, šķiet, vēl nebija piedzīvojis ne viens, ne otrs.

Sarunāties nebija iespējams; vienīgi zibeņu uzliesmojumi viņiem palīdzēja nenoklīst vienam no otra un ļāva Valtoram ielejas zālainajā paklājā ieturēt virzienu uz zelta pilsētu, no kuras viņiem vajadzēja atrast ceļu uz Karotāju aizu, lai nokļūtu Tenāras ielejā.

Pēdīgi viņi ieraudzīja pilsētas ugunis — dažus nespodrus plankumus logu četrstūru ietvarā; pēc īsa brīža viņi atradās uz ceļa un, cīnīdamies ar trakojošo negaisu, devās uz priekšu. Cik drausmīgs bija šis negaiss! Jo tuvāk viņi gāja orkāna epicentram, jo negantāk vētra viņus plosīja; ar vēju, ko radīja negaiss, viņi izcīnāja nežēlīgu kauju, kurā brīžiem uzvarēja viņi, brīžiem vējš, kas bieži vien neļava paspert ne soli uz priekšu vai pat spieda viņus atpakaļ.

Vairākas jūdzes viņi pavēlēja saviem muskuļiem cīnīties ar vētru dieva spēku, kas bija paša Hērakla spēka cienīgs; vētru dieva dusmība, šķiet, auga augumā un vairs nezināja robežu, it kā viņš būtu pārskaities, ka divi niecīgi mirstīgie iedomājušies mēroties spēkiem ar viņu. Piepeši, it kā pēdējā titāniskajā piepūlē gribētu tos galīgi pieveikt, nošķīda tik žilbinoši spožs zibens, ka visa ieleja vairākas sekundes plaiksnīja tā gaismā, pērkons grāva, kā vēl nebija grāvis, un ūdens blāķi notrieca abus vīrus gar zemi.

Kad viņi uzrausās kājās, ap lieliem tiem skalojās pēdu dziļš ūdens; viņi stāvēja platā, putojošā straumē, kas drāzās uz upi; taču lidz ar šo negantību vētru dievs bija iztērējis pēdējos spēkus. Lietus pierima; pa tumšo mākoņu spraugu izlīda mēness, it kā brīnīdamies par apslīcināto pasauli; Valtors turpināja ceļu uz Karotāju aizu. Lietus perioda pēdējā vētra bija iztrakojusies.

Līdz braslam, kur ceļš uz Tenāru šķērso upi, ir septiņas jūdzes no Zelta tilta, kurš uzskatāms par Katnes pilsētas vārtiem; Valtoram un Tarzanam tomēr vajadzēja trīs stundas, lai noietu šo atstatumu: divas stundas ceļa pirmajai trešdaļai un vienu atlikušajam gabalam; beidzot viņi tomēr stāvēja upes krastā.

Tur viņus sagaidīja putās sakulta straume, kas rautin rāva lejup Katnes pilsētas tuvumā aizvien platāk izplūstošo upi. Valtors vilcinājās.

—    Parasti, — viņš bilda Tarzanam, — upe braslā ir nedaudz dziļāka par vienu pēdu. Tagad tā droši vien ir savas trīs pēdas dziļa.

—     Un drīz vien kļūs vēl dziļāka, — noteica džungļu cilvēks, — jo pagaidām tikai maza daļiņa negaisa ūdeņu paguvusi noplūst no kalniem un ielejas augšgala. Ja gribam vēl šonakt tikt pāri, tad jāiet tūliņ.

—    Labi, — piekrita Valtors, — seko man. Es zinu, kur ir brasls.

Kad jaunais atnietis iebrida ūdenī, mākoņi atkal aizslīdēja priekšā

mēnesnīcai un no jauna iegremdēja zemi dziļā tumsā. Sekodams savam ceļvedim, Tarzans tik tikko varēja to samanīt sev priekšā; tā kā Valtors braslu pazina, viņš virzījās uz priekšu ātrāk nekā Tarzans, un tādējādi Tarzans drīz vien viņu vispār vairs neredzēja, tomēr, nebaidīdamies briesmu, taustīja ceļu uz pretējo krastu.

Straumes spēks bija varens, taču Tarzanam no pērtiķu cilts ari muskuļi bija vareni. Ūdens, kura dziļumu Valtors bija lēsis uz trim pēdām, drīz vien jau skalojās džungļu cilvēkam līdz jostasvietai, un tad viņš nomaldījās no brasla un iebruka bedrē. Tai pašā mirklī straume viņu sagrāba un aizrāva līdzi; pat Tarzana dzelžainie muskuļi nespēja mēroties ar straumes milzu spēku.

Džungļu valdnieks visiem spēkiem cīnījās ar ūdens virpuļiem, lai sasniegtu pretējo krastu, bet pret šiem skāvieniem viņš bija nespēcīgs. Vai vētru dievs lepojās vai jutās aizvainots, redzēdams, ka viņa bērni paveic to, kas pašam neizdevās? Uz šo jautājumu grūti atbildēt, jo dievi ir ērmoti radījumi: tie apdāvina tos, kam pieder daudz, un aplaupa tos, kam nav nekā; tie soda tos, kurus mīl, un piedevām ir skaudīgi un viegli aizvainojami; šai ziņā viņi ir līdzīgi tiem radījumiem, kas viņus izdomājuši.

Juzdams pat savus milzu spēkus zūdam, Tarzans atteicās no mēģinājumiem sasniegt pretējo krastu un turpmāk pūlējās vienīgi noturēt galvu virs satrakotās straumes. Arī tas nemaz nebija viegli panākams, jo ūdens virpuļi mētāja viņu šurp un turp, brīžam pilnīgi apsviezdami apkārt. Bieži vien galva pakļuva zem ūdens, lāgiem viņu rāva ar kājām, lāgiem ar galvu pa priekšu; tomēr viņš centās, cik iespējams, atpūtināt muskuļus tam brīdim, kad straume pēkšņā untumā viņu iznestu vienā vai otrā krastā.

Viņš zināja, ka dažas jūdzes lejpus Katnes pilsētas upe ieplūst šaurā aizā, jo bija to ievērojis, stāvot plakankalnes malā, kur pirmoreiz ieraudzīja Ontāras ieleju, un Valtors ieminējās, ka, izplūstot no aizas, upe gāžoties lejup simt pēdu dziļā klinšainā kanjonā. Ja viņš nespēs izlauzties no straumes skavām, pirms nokļūs līdz aizai, viņa liktenis būs izlemts, taču Tarzans nejuta ne bailes, ne paniku. Visu mežoņa mūžu viņa dzīvība bieži jo bieži bija atradusies nāves briesmās, un tomēr viņš vēl joprojām bija dzīvs.

Diezin, kas noticis ar Valtoru? Varbūt ari viņu ūdens aiznesis kaut kur augstāk vai lejāk no ceļabiedra. Tā tomēr nebija noticis. Valtors bez sarežģījumiem bija nokļuvis otrā krastā un gaidīja Tarzanu. Kad džungļu cilvēks pēc aptuveni aplēšamā laika neparādījās, atnietis sāka viņu skaļi saukt vārdā; kaut arī atbildi nesaņēma, viņš tomēr cerēja, ka Tarzans ticis upei pāri un tikai ūdens rēkoņa tam neļauj sadzirdēt saukšanu.

Tad Valtors nolēma nogaidīt līdz rītausmai un nepamest draugu vienu pašu zemē, kur tarp viss ir svešs. Tas, ka atnietis palika gaidām, liecināja tiklab par viņa lojalitāti, kā arī par to, cik augstu viņš vērtēja džungļu cilvēku, jo briesmas, kas Ontārā draudēja Tarzanam, vēl jo draudīgākas bija pašam Valtoram — katniešu sensenajam ienaidniekam.

Nogaidījis visu garo nakti, viņš, gaismai austot, saspringti pārlūkoja upes pretējo krastu, taču līdz ar dienasgaismu apdzisa pēdējais vārais cerības stariņš, ka draugs nokļuvis drošībā, jo nekur nemanīja no viņa ne zīmes. Tas Valtoru beidzot pārliecināja, ka negantā straume Tarzanu aizskalojusi un pazudinājusi; ar smagu sirdi viņš pagrieza upei muguru un turpināja pārtraukto gājienu uz Karotāju aizu un Tenāras ieleju.

5. ZELTA PILSĒTA

Cīnoties par dzīvību palojošās upes ūdens mutuļos, Tarzanam bija pilnīgi zudusi laika aplēse; viņa līdz pēdējam notrulušie jutekļi vairs neatskārta, vai drausmajai cīņai par dzīvību jebkad bijis sākums, vai tai jebkad pienāks gals. Viņa pūliņi atvairīt acīm redzami neizbēgamās beigas kļuva gluži mehāniski, tajos izpaudās vairs vienīgi pašsaglabāšanās instinkts. Saltais ūdens bija pagalam novājinājis gan viņa gara, gan miesas spēkus, tomēr — kamēr sirds vēl pukstēja, ne gars, ne miesa nepadevās sakāvei; zemapziņā, bez aktīvas gribas līdzdalības, tie meklēja glābiņu. Un tas bija labi.

Upes līkumi viņu lāgiem pasvieda tuvāk te vienam, te otram krastam. Tad viņa rokas ikreiz paslējās augšup, lūkojot satvert kaut ko, kas apturētu drausmīgo traukšanos pretim ūdenskritumam un līdz ar to drošai nāvei; pēdīgi viņam patiesi tas izdevās — pirksti satvēra resna vīnogulāja stumbru, kas no krasta bija noslīdzis upē, satvēra un turēja ciet.

Tai pašā mirklī džungļu cilvēka dzīslās gluži kā brīnums ielija jauna dzīvība, jo roka sajuta stingru atbalstu, pie kā turēties. Aši viņš sagrāba stumbru ar abām rokām; upe gan rāva viņa augumu tālāk, pretī bojāejas vietai, bet vīnogulājs izturēja, un arī Tarzans izturēja.

Sprīdi pa sprīdim viņš vilkās no ūdens uz krastu un, to sasniedzis, palika dažas minūtes guļam; tad lēnām uzslējās kājās, noskurinājās kā liels lauva un saspringti vērās necaurredzamajā naktī, pūlēdamies tumsā vismaz kaut ko saskatīt. Viņam likās, ka neskaidri, it kā caur krūmu biežņu, redz tālumā mirgojam gaismu. Kur gaisma, tur jābūt arī cilvēkiem. Tarzans sāka piesardzīgi virzīties uz priekšu, lai izlūkotu, kas tur īsti ir.

Viņš apzinājās, ka šķērsojis upi, bet atrodas tālu no tās vietas, kur iebrida ūdenī. Viņš prātoja, kas noticis ar Valtoru, un nolēma: tikko būs izlūkojis, ko nozīmē redzētā gaisma, dosies gar upi uz augšu meklēt biedru, kaut arī bažījās, ka straume to aizrāvusi tāpat, kā tika aizrauts viņš.

Taču, atgājis tikai dažus soļus no upes, Tarzans atdūrās pret mūri un, stāvot cieši pie tā, vairs nevarēja saredzēt gaismu. Pastiepies gar mūri uz augšu, viņš atklāja, ka tas ir augstāks, nekā viņš ar pirkstu galiem spēj aizsniegt; bet mūri, kas uzcelti, lai neviens nelūgts netiktu tiem otrā pusē, vienlaikus aicināt aicina, lai tiem pārrāpjas pāri. Džungļu cilvēks, pilns savvaļas zvēra ziņkāres, tagad vairāk par visu vēlējās izzināt, kas vien izzināms, par redzēto gaismu.

Pāris soļu atkāpies, viņš ieskrējās un lēcienā tuvojās mūrim. Ar izstieptiem pirkstiem pieķēries mūra augšmalai, viņš palika karājamies. Lēnām viņš rokās uzvilkās augšā, uzmetās jāšus uz mūra un centās apskatīt visu, kas redzams aiz tā.

Neko daudz viņš neieraudzīja — tikai nespodru gaismas četrstūri soļus četrdesmit atstatu; vairāk nekā, un tas viņa ziņkāri neapmierināja. Klusītēm viņš nolaidās mūra iekšpusē zemē un sāka piesardzīgi virzīties uz priekšu. Sajutis zem kailajām kājām akmens plātnes, viņš saprata, ka atrodas bruģētā pagalmā.

Viņš paguva aizzagties apmēram pusceļu līdz gaismai, kad negaiss, kas jau labu brīdi bija beidzis plosīties, atvadām tālumā vēlreiz nošķīla zibeni. Šis tālais, diezgan pabālais zibsnis uz mirkli apgaismoja džungļu cilvēka tuvāko apkārtni un atklāja skatienam zemu celtni ar apgaismotu logu un nišā ieslēptas durvis, pie kurām stāvēja cilvēks. Zibsnis ari durvis stāvošajam vīram atklāja Tarzanu.

Tai pašā mirklī klusumu sagrāva vara gonga dimdiens. Durvis atsprāga vaļā, un ārā izdrāzās vīri ar lāpām. Tarzans, sekodams iztraucēta zvēra dabiskajai dziņai, metās bēgt, bet bēgdams redzēja atveramies vēl vairākas citas durvis abās pusēs savam ceļam, un arī pa tām izskrēja apbruņoti vīri ar lāpām.

Sapratis, ka bēgt nav nozīmes, Tarzans palika stāvam, rokas pār krūtīm sakrustojis, kamēr vīri viņam tuvojās no trim pusēm. Varbūt tā bija neremdināmā ziņkāre, kas viņu mudināja mierīgi nogaidīt svešo vīru tuvošanos, varbūt atziņa, ka aizbēgt tikpat neizdosies. Tarzans gribēja redzēt, kādi šie ļaudis ir un ko tie darīs. Viņš saprata, ka nokļuvis zelta pilsētā, un viņa interese iekvēlojās ar katru mirkli stiprāk. Ja tie sāks draudēt, viņš varēs pretoties; ja viņu ieslodzīs, viņš aizbēgs; tā vismaz domāja Tarzans, kura pašapziņa atbilda viņa augumam un milža spēkam.

Lāpas, kas dažiem pienācējiem bija rokās, deva Tarzanam iespēju redzēt, ka viņš atrodas no trim pusēm ēku ieskautā bruģētā pagalmā, bet ceturto pusi noslēdz mūris, pār kuru viņš bija pārrāpies. Gaisma ļāva ari konstatēt faktu, ka viņu aplī ielenkuši kādi piecdesmit ar šķēpiem apbruņoti viri un šķēpu smailes draudīgi pavērstas pret viņu.

—    Kas tu esi? — noprasīja viens no vīriem, kad aplis saslēdzās ciešāk. Jautātājs runāja tai pašā valodā, kuru Tarzans bija iemācījies no Valtora, tātad naidīgo Atnes un Katnes pilsētu iedzīvotāju kopīgajā valodā.

—    Esmu svešinieks no zemes, kas atrodas tālu dienvidos, — atbildēja džungļu cilvēks.

—    Ko tu te dari Nemones pils pagalmā? — Jautātāja balss skanēja draudīgi, viņš runāja apsūdzētāja tonī. Tarzans saprata, ka svešinieka atrašanās šai vietā jau pati par sevi ir noziegums; bet tas stāvokli padarīja jo interesantāku, un vārds Nemone jo vairāk iekvēlināja viņa ziņkāri.

—    Bridu pāri upei daudz tālāk augštecē, bet straume mani sagrāba un nesa lejup; malā šeit izkūlos pavisam nejauši.

Jautātājs paraustīja plecus.

—    Labi, — viņš sacīja, — nav mana darīšana tevi iztaujāt. Nāc! Varēsi savas dēkas izstāstīt virsniekam, bet arī viņš tev neticēs.

Kad vīri vadīja Tarzanu uz vienu no ēkām, tie viņam šķita vairāk ziņkāri nekā naidīgi. Taču bija skaidri redzams, ka tie ir tikai vienkārši kareivji, kam nav nekādas noteikšanas, un ka virsnieki varbūt izturēsies pavisam citādi.

Sargkareivji ieveda viņu plašā telpā ar zemiem griestiem, rupji tēstiem soliem un galdiem; sienas no vienas vietas apkārtas ieročiem — šķēpiem un zobeniem, ziloņādas vairogiem, kas izrakstīti ar zeltu. Taču neparastajā istabā bija vēl citas lietas, kas džungļu cilvēka interesi saistīja daudz vairāk nekā ieroči un vairogi; pie sienām bija piestiprinātas dzīvnieku galvas. Tur bija aitu, kazu, lauvu un ziloņu galvas. To vidū atbaidoši drūmi rēgojās arī cilvēku galvas. Skatoties uz tām, Tarzans atcerējās, ko par Katnes ļaudīm bija stāstījis Valtors.

Divi kareivji apsargāja Tarzanu vienā istabas kaktā, kamēr viens aizgāja ziņot virsniekam par notverto gūstekni; pārējie izklīda pa plašo telpu, sarunājās, uzsāka spēles vai asināja ieročus. Gūsteknis izmantoja izdevību pavērot savus sagūstītājus.

Tie bija labi noauguši vīri, daži no tiem visai glīti, taču vairums — pēc skata truli un neaptēsti. Viņu ķiveres, bruņukrekli, roku un lielu aizsargbruņas bija no ziloņādas ar bagātīgiem zelta rotājumiem. Gari lauvu krēpju mati rotāja ne tikai roku un kāju aizsargus un bruņucepuru sekstes, bet arī vairogus un ieročus. Ziloņāda, no kuras bija darināti bruņukrekli, bija sagriezta apļos un sastiprināta apmēram tādā pašā veidā kā Valtora ziloņkaula bruņukrekls. Katram vairogam vidū bija iestiprināta masīva zelta ripa. Pat vienkāršie kareivji uz sava ietērpa un ieročiem nēsāja līdzi veselu bagātību šā dārgā metāla.

Kamēr Tarzans, rimti stāvēdams, klusējot vēroja ainu ar gandrīz nekustīgu skatienu, tomēr nepalaizdams neiegaumētu nevienu sīkumu, istabā ienāca divi karavīri; tikko viņi pārkāpa pār slieksni, visi telpā sapulcējušies vīri apklusa; Tarzans nosprieda, ka tie laikam būs virsnieki, arī viņu ietērps un ieroči skaidri liecināja, ka viņi pieder pie augstākas kārtas.

Bruņukrekli, ķiveres, roku un lielu aizsargi bija no tīra zelta un ziloņkaula, tāpat arī īso, dunčiem līdzīgo zobenu rokturi un makstis. Abi ienācēji uz drūmās telpas un samērā vienkārši tērpto karotāju fona izskatījās patiesi iespaidīgi.

Viens no ienācējiem uzsauca komandu, un vienkāršie kareivji atkāpās, atbrīvodami vienu telpas galu; tad abi virsnieki apsēdās pie galda un pavēlēja Tarzana apsargiem aizvest turp gūstekni. Kad džungļu valdnieks nostājās tiem pretī, abi viņu kritiski apskatīja.

—     Kādēļ tu ieradies Ontārā? — jautāja tas no viņiem, kurš acīm redzami bija augstākā pakāpē, jo sarunas laikā jautājumus visnotaļ uzdeva viņš.

Uz šo un pārējiem jautājumiem Tarzans atbildēja tāpat, kā bija atbildējis sagūstīšanas brīdī, bet no virsnieku izturēšanās redzēja, ka ne viens, ne otrs netic viņa vārdu patiesīgumam. Likās, ka abiem jau radies savs spriedums par viņu un, lai viņš teiktu ko teikdams, nekas nespēs to grozīt.

—     Viņš nepavisam neizskatās pēc atnieša, — jaunākais virsnieks piebilda.

—      Tas neko nepierāda, — otrs atcirta. — Kad pliki, tad visi izskatās vienādi. Uzvilktu viņam mugurā tādas drēbes kā tev, viņu varētu noturēt par tavu brālēnu.

—     Varbūt tev taisnība, bet kādēļ viņš atrodas šeit? Kurš gan nāks no Tenaras sirot viens pats? Ja nu vienīgi… — virsnieks mirkli vilcinājās, — ja nu vienīgi ir sūtīts nogalināt valdnieci!

—     Man arī tas ienāca prātā, — sacīja vecākais. — Pēc tā, kas notika ar atniešu gūstekņiem, kurus mēs saņēmām viņreiz, atnieši traki apskaitušies uz valdnieci. Jā, viņiem itin viegli varēja ienākt prātā valdnieci noslepkavot.

—     Kāda gan cita iemesla dēļ svešiniekam vajadzētu ielavīties tieši pilī? Viņam taču vajadzēja zināt, ka dzīvs nepaliks, ja viņu notvers.

—     Šis, protams, arī necerēja palikt dzīvs, bet gribēja pirms tam nogalināt valdnieci. Viņš būs bijis ar mieru upurēt sevi Atnes labā.

Tarzanu gandrīz uzjautrināja vieglums, ar kādu šie abi pārliecināja paši sevi par savu iedomu patiesīgumu; taču viņš ari saprata, ka šī vienpusīgā tiesas spriešana viņam var izvērsties gaužām bīstama, ja viņa likteni izlems šāds tribunāls. Tāpēc viņš jutās spiests runāt.

—     Es nekad neesmu bijis Atnē, — viņš rimti sacīja. — Esmu no zemes, kas atrodas tālu dienvidos. Neesmu ienaidnieks. Neesmu ieradies nogalināt ne jūsu valdnieci, ne kādu citu. Līdz šai dienai pat nezināju, ka jūsu pilsēta vispār ir pasaulē. — Tarzanam no pērtiķu cilts tā bija gara runa. Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka tā neinteresēs viņa sagūstītājus, tomēr pastāvēja zināma iespēja, ka tie varētu viņam noticēt. Viņš ļoti vēlējās palikt šo cilvēku vidū, līdz būs apmierinājis savu ziņkāri par tiem, un saprata, ka tas iespējams, vienīgi iegūstot zināmu uzticību; ja viņu ieslodzīs, viņš, cietumā sēdēdams, nekā neredzēs un, izkļuvis no cietuma, ari vairs nekā daudz neredzēs, jo tad viņam prātā būs vienvienīgi bēgšana.

Cilvēki ir ērmoti, neviens to nezināja labāk kā Tarzans, kurš centās izpētīt un izzināt visus, ko dabūja redzēt, taču savā mūžā bija sastapis daudz mazāk cilvēku nekā zvēru. Tagad viņš vērīgi pētīja abus savus pratinātājus. Vecākais viņam šķita tāds, kas paradis būt lielmanīgs un pavēlēt, — viltīgs, rupjš un nežēlīgs. Tarzanam viņš nepatika. Un viņa vērtējums bija savvaļas zvēra instinktīvais vērtējums.

Jaunākais vīrietis likās pavisam citāds. Drīzāk saprātīgs nekā viltīgs; seja liecināja par godīgu, atklātu raksturu. Džungļu cilvēks sprieda, ka šis vīrs ir tiklab godīgs, kfi arī drosmīgs. Tiesa, viņš gan bija piekritis visam, ko vecākais sacīja, un gandrīz nonācis pretrunā pats ar savu apgalvojumu, ka Tarzans neizskatoties pēc atnieša; bet tieši šajā apstāklī džungļu cilvēks redzēja apstiprinājumu savam pieņēmumam par jaunākā virsnieka saprātu. Vienīgi muļķis bez iemesla runās pretī priekšniekam.

Kaut arī Tarzans bija pārliecināts, ka salīdzinājumā ar vecākā virsnieka autoritāti jaunākajam ir daudz mazāka vara, viņš tomēr nolēma griezties pie tā, jo cerēja, ka jaunākajā drīzāk atradīs sabiedroto, un saprata, ka vecāko nekādi nespēs ietekmēt, ja tas pats nevēlēsies, lai viņu ietekmē. Un tā, sākdams no jauna runāt, viņš vērsās pie jaunākā virsnieka.

—    Vai Atnes ļaudis līdzinās man? — viņš jautāja.

Virsnieks mirkli vilcinājās, bet tad vaļsirdīgi atzinās:

—     Nē, nelīdzinās vis. Tu vispār neesi līdzīgs nevienam cilvēkam, kādus esmu redzējis.

—     Vai viņiem ir tādi ieroči kā manējie? — džungļu cilvēks turpināja. — Manējie guļ tur istabas kaktā. Jūsu ļaudis man tos atņēma. Paskaties uz tiem.

Pat vecākais virsnieks nu šķita ieinteresēts.

Kareivis atnesa un nolika virsniekiem priekšā uz galda šķēpu, loku, bultu maku, zāļu virvi un dunci. Virsnieki izcilāja katru ieroci atsevišķi un pamatīgi aplūkoja. Abi likās ieinteresēti.

—     Vai tie ir tādi paši kā atniešu ieroči? — Tarzans jautāja. Viņš, protams, zināja, ka nav, tomēr nolēma labāk neatklāt faktu, ka bijis kopā ar vienu no viņu ienaidniekiem.

—     Nav tiem pat līdzīgi, — atzina jaunākais virsnieks. — Kādam nolūkam, tavuprāt, Tomos, noder šis daikts? — viņš jautāja vecākajam, aplūkodams Tarzana loku.

—    Tas varētu būt kaut kāds slazds, — prātoja par Tomosu nosauktais, — varbūt sīku dzīvnieku ķeršanai, lielākam zvēram tas neder.

—     Iedodiet to man, — sacīja Tarzans, — es jums parādīšu, kā tas lietojams.

Jaunākais virsnieks pasniedza Tarzanam loku.

—     Uzmanies, Gemnon, — brīdināja Tomoss, — varbūt tā ir viltība, ar kuru viņš grib izmānīt ieroci, lai mūs nogalinātu.

—    Ar šito rīku viņš mūs nogalināt nevar, — atteica Gemnons.

—     Paskatīsimies, ka viņš ar to darbojas. Nu, rādi savu mākslu — kā, tu teici, tev vārds?

—    Tarzans, — atbildēja džungļu valdnieks, — Tarzans no pērtiķu cilts.

—    Labi, rādi, Tarzan. Bet nedomā kādam no mums uzbrukt.

Tarzans piegāja pie galda un izņēma no bultu maka bultu. Tad

pārlaida skatienu istabai. Tālīnajā galā pie sienas, gandrīz pie pašiem griestiem, karājās lauvas galva ar atplestu rīkli. Ar nemanāmi ašu kustību viņš ielika bultu lokā, pievilka loku pie pleca un izšāva.

Visu istabā stāvošo skatieni bija pievērsti viņam, jo ari vienkāršos kareivjus interesēja, kas notiks; un visi nu ieraudzīja, kā bulta ieurbās lauvas atplestajā rīklē; istabā noskanēja neviļus izsaucieni no visu mutēm — izsaucieni, kuros skanēja gan izbrīns, gan atzinība.

—     Ņem viņam to rīku nost, Gemnon! — asi uzsauca Tomoss.

—    Tas ir bīstams ierocis ienaidnieka rokās.

Tarzans nometa loku uz galda. — Vai atniešiem ir tāds ierocis? — viņš jautāja.

Gemnons papurināja galvu.

—     Mums nav zināms neviens, kas ar tādu darbotos, — viņš atbildēja.

—     Tad jums vajadzētu gan saprast, ka neesmu atnietis, — Tarzans sacija, skatīdamies Tomosam acīs.

—     Vienalga, no kurienes tu esi nācis, — atcirta Tomoss, — tikpat tu esi ienaidnieks.

Džungļu cilvēks paraustīja plecus, bet nekā neteica. Viņš bija sasniedzis, ko gribēja. Bija pārliecinājis abus virsniekus, ka nav atnietis, un pamodinājis jaunākajā — Gemnonā — interesi. No tā kaut kas varētu iznākt, viņš tikai pats nezināja — kas.

Gemnons, pieliecies Tomosam pie auss, kaut ko čukstēja, acīmredzot centās viņu uz kaut ko pierunāt. Tarzans nevarēja teikto sadzirdēt. Vecākais noklausījās nepacietīgi; bija skaidri redzams, ka tas jaunākā ierosinājumam nepiekrīt.

—     Nē, — viņš noteica, kad Gemnons bija beidzis. — Nekā tamlīdzīga es nepieļaušu. Valdnieces dzīvība ir pārāk dārga, lai riskētu šito brāli atlaist brīvībā. Pagaidām ieslodzīsim un rīt izlemsim, ko ar viņu darīt.

Pagriezies pret karotāju, kas laikam bija kāds kareivju vecākais, viņš sacīja:

—     Aizved viņu uz cietuma māju un pieskati, ka neaizbēg.

Tad viņš piecēlās un kopā ar jaunāko virsnieku aizgāja.

Kad abi bija projām, karotājs, kura apsardzībā Tarzans bija atstāts, paņēma rokās Tarzana loku un pamatīgi to aplūkoja.

—     Kā tu šito nosauci? — viņš vaicāja.

—     Par loku, — atteica džungļu cilvēks.

—     Un kas ir šitenie?

—     Bultas.

—     Vai ar tām var nogalināt cilvēku?

—     Esmu ar tām nogalinājis cilvēkus un lauvas, bifeļus un ziloņus, — Tarzans atbildēja. — Vai gribi iemācīties, kā ar tām jārīkojas? — Viņš iedomājās, ka nedaudz šajā apsardzes telpā iegūtas draudzīgas līdzjūtības varbūt noderēs kādreiz vēlāk. Pašreiz viņš par bēgšanu pat nedomāja; šie cilvēki un zelta pilsēta bija pārāk interesanti, lai viņš no tiem šķirtos, visu tuvāk neiepazinis.

Kareivis, kas turēja rokās loku, mazliet vilcinājās. Tarzanam likās, ka tas labprāt izmēģinātu roku, bet bīstas novilcināt virsnieka pavēles izpildi.

—     Tas nebūs ilgāk par mirkli, — Tarzans piebilda. — Paskaties, es tev ierādīšu.

Puslīdz negribīgi kareivis pasniedza Tarzanam loku, un tas izraudzījās jaunu bultu.

—    Turi to šādi, — viņš pamācīja, ielikdams loku un bultu karotājam pareizi rokās. — Pasaki savējiem, lai paiet malā, jo pirmoreiz tev var vilties. Tēmē uz lauvas galvu, kā to darīju es. Tagad atvelc loka stiegru atpakaļ, cik tālu spēj.

Spēcīgais, druknais karavīrs lūkoja pavilkt loka stiegru, bet nespēja uzvilkt loku, ar kuru Tarzans bija rīkojies tik rotaļīgi viegli. Kad viņš beidzot izšāva, bulta palidoja tikai mazu gabaliņu un nokrita.

—     Kas vainas? — karotājs jautāja.

—    Pastāvīgi jāvingrinās, — atteica džungļu cilvēks.

—    Tur slēpjas kāds āķis, — karotājs tiepās. — Parādi vēlreiz pats.

Pārējie kareivji vēroja notiekošo ar patiesu interesi, sačukstējās vai arī izteica savas domas skaļi.

—     Lai tādu kūju saliektu, vajadzīgs spēkavīrs, — viens uzbilda.

—     Altidess ir spēkavīrs, — sacīja otrs.

—     Un tomēr nav pietiekami spēcīgs.

Karotāju vecākais — Altidess — uzmanīgi vēroja, kā Tarzans no jauna uzvelk loku; viņš redzēja, cik viegli svešinieks rīkojas ar smago ieroci, un nespēja vien nobrīnīties. Pārējie kareivji nolūkojās neslēptā apbrīnā, un šoreiz noskanēja nepārprotams apbrīnas kliedziens, kad Tarzana raidītā otra bulta ieurbās lauvas rīklē cieši blakus pirmajai. Kad nav klāt augstākas varas pārstāvju, vienkāršie ļaudis kļūst cilvēcīgi.

Altidess pakasīja galvu.

—     Nu man vajadzēs tevi ieslēgt, — viņš sacīja, — citādi vecais Tomoss izliks manu galvu uz pils mūra. Taču es vingrināšos ar šito ieroci, līdz būšu iemācījies, kā tas lietojams. Vai tu droši vari teikt, ka nav nekādas apslēptas viltības, rīkojoties ar to, ko tu dēvē par loku?

—     Nekādas viltības nav, — Tarzans viņu nomierināja. — Uztaisi sev vieglāku loku, un tev veiksies labāk, vai ari atnes man koku, es tev tādu pagatavošu.

Viens kareivis aizveda Tarzanu uz kādu citu ēku, kur tas pavadoņa lāpas gaismā ieraudzīja, ka telpā ir vēl viens iemītnieks; tad kareivis viņu pameta, aizslēgdams smagās durvis no ārpuses, un Tarzans dzirdēja viņa soļus izgaistam pagalmā; līdz ar viņu apdzisa lāpas gaisma, atstājot Tarzanu tumsā.

Otru ieslodzīto viņš nevarēja saredzēt, bet dzirdēja tā elpu. Viņam ļoti gribējās uzzināt, ar ko liktenis viņu savedis kopā zelta pilsētas nomaļajā cietumā.

6. CILVĒKS, KAS UZMINA DIEVAM

Lāpu gaisma gan bija apdzisusi, bet Tarzans, nezaudēdams laiku, sāka izzināt savu cietumu. Vispirms viņš aiztaustījās līdz durvīm un konstatēja, ka tās darinātas no bieziem dēļiem ar četrstūrainu caurumiņu acu augstumā. Durvju iekšpusē nebija ne noslēgšanas ierīču, nedz ari norādījumu, kā tās tiek nodrošinātas no ārpuses.

No durvīm Tarzans lēnām virzījās tālāk gar sienu, rūpīgi iztaustīdams akmens mūrējuma virsmu. Viņš zināja, ka otrs kameras iemītnieks sēž uz sola telpas tālīnajā galā. Joprojām viņš dzirdēja tā elpu. Savā izpētes gājienā Tarzans aizvien vairāk tuvojās otram cietumniekam.

Durvīm pretējā sienā Tarzans sataustīja logu. Tas bija mazītiņš un atradās augstu. Nakts bija tik tumša, ka viņš nevarēja noteikt, vai tas ir logs uz ārieni vai uz otru telpu. Bēgšanai tas nederēja, jo bija pārāk mazs, lai pa to varētu izspraukties cilvēka augums.

Pārbaudīdams logu, Tarzans bija nokļuvis tuvu kaktam, kur sēdēja otrs cilvēks, un tagad izdzirda to sarosāmies. Viņš arī ievēroja, ka neredzamais sāk straujāk elpot, it kā nervozētu vai būtu par kaut ko satraukts.

—    Ko tu tur dari? — neredzamais ierunājās.

—    Izzinu šito ūķi, — atteica Tarzans.

—    Ja tu meklē, kā aizbēgt, tad velti nopūlies, — balss turpināja, — no šejienes tu ārā netiksi, pirms tevi neizvedīs tāpal kā mani.

Tarzans neatbildēja; viņam nebija ko teikt; turklāt Tarzans runā reti — pat tad, kad citiem šķiet, ka būtu ko teikt. Viņš turpināja telpas apzināšanu. Pagājis garām otram cietumniekam, viņš taustījās gar pēdējo, ceturto sienu; taču iznākums nebija pūļu vērts. Telpa bija maza, četrstūraina kamera ar akmens sienām; tai bija durvis, logs un garš sols pie gala sienas.

Tarzans aizgāja līdz telpas galam un apsēdās uz sola. Viņš bija nosalis, slapjš un izsalcis, bet baiļu gan nejuta. Viņš pārdomāja visu, kas bija noticis, kopš iestājās nakts un atdeva viņu negaisa nežēlastībā; domāja par to, ko varētu atnest rītdiena. Viņš ieprātojās, ka varbūt pieļāvis kļūdu, nemēģinot izlauzties brīvē, pirms sagūsiītāji viņu ieslēdza ūķī, no kura laikam vispār nebūs iespējams izbēgt, jo, gluži tāpat kā visi savvaļas dzīvnieki, viņš ienīda gūstu. Taču te nu viņš bija — iesprostots aiz atslēgas drošībā, un šķita, ka neatliek nekas cits kā samierināties ar stāvokli. Kādudien, jādomā, tie viņu izlaidīs ārā vai vismaz atslēgs cietuma durvis; tad, ja vien nebūs pārliecības, ka šo attieksme pret viņu ir draudzīga, viņš izmantos pirmo izdevību, lai aizbēgtu.

Pēc brīža kameras kaktā kleknējošais vīrs atkal viņu uzrunāja.

—    Kas tu esi? — viņš jautāja. — Kad tevi ieveda, es lāpu gaismā manīju, ka tu neesi ne katnietis, ne atnietis. — Runātāja balss bija aizsmakusi, runas veids rupjš, viņš drīzāk prasīgi uzstāja nekā jautāja. Tarzanam tas nepatika, un viņš neatbildēja.

—    Ko tu klusē? — cietumnieks ierēcās. — Mēms esi, vai? — Balsī skaidri bija saklausāms niknums.

—     Nē, un arī kurls neesmu, — atteica Tarzans, — tev nav uz mani jākliedz.

Otrs brītiņu klusēja, tad pavisam citādā balsī turpināja:

—     Mēs te varbūt sēdēsim ilgi. Labāk mums būt draugiem.

—     Kā tu gribi, — Tarzans sacīja. Kameras tumsā nebija redzams, ka viņš vienaldzīgi paraustīja plecus.

—    Mani sauc Fobegs, — sacīja svešais. — Un tevi?

—    Tarzans, — atbildēja džungļu cilvēks.

—    Vai tu esi katnietis vai atnietis?

—     Ne viens, ne otrs. Esmu no dienvidiem.

—     Būtu nu labāk palicis turpat, — pamācīja Fobegs. — Kā tu uzradies Katnē?

—     Apmaldījos, — paskaidroja Tarzans, kas nepavisam nevēlējās stāstīt patiesību un atklāt, ka ir katniešu ienaidnieka draugs. — Nokļuvu straumē, upe mani izskaloja pie jūsu pilsētas. Te mani sagūstīja un apsūdzēja, ka es esot ieradies nogalināt jūsu valdnieci.

—     Ak šie domā, ka esi nācis nogalēt Nemoni! Bet galu galā ir gluži vienalga, vai tev bijis tāds nodoms vai ne.

—     Ko tu ar to gribi teikt? — Tarzans jautaja.

—    To, ka jebkurā gadījumā tevi šādā vai tādā veidā nonāvēs, — Fobegs atbildēja, — tā, kā vislabāk patiks Nemonei.

—     Nemone ir jūsu valdniece? — džungļu cilvēks vienaldzīgi apjautājās.

—     Pie visaugstākā krēpēm! Ne tikai valdniece, bet vēl daudz kas vairāk! — Fobegs dedzīgi iesaucās. — Tādas valdnieces ne Ontārā, ne Tenārā vēl nekad nav bijis un nekad arī nebūs. Pie paša diženā zobiem! Viņa izdancina visus: priesterus, karakungus un padomniekus!

—     Bet kāpēc viņai vajadzētu nogalināt mani — apmaldījušos svešinieku?

—     Mēs baltos gūstā neturam — tikai melnādainos un vergus. Ja tu būtu sievišķis, tevi nenogalinātu; un, ja tu būtu glīts sievišķis (tomēr ne pārāk glīts), tu dzīvotu kā niere taukos. Bet tu esi tikai vīrietis, tāpēc tevi nokaus, lai sagādātu Nemonei patīkamu pārmaiņu viņas vienmuļajā dzīvē.

—     Un tas notiktu ar pārāk glītu sievieti? — Tarzans vaicāja.

—     Pietiktu Nemonei to tikai vienreiz redzēt, — Fobegs zīmīgi noteica. — Būt skaistākai par valdnieci — Nemones izpratnē tas pielīdzināms valsts nodevībai. Ko tur teikt/— vīri slēpj savas sievas un meitas, ja uzskata, ka tās ir pārāk daiļas. Taču tāds gan neatradīsies, kas uzņemsies slēpt svešu gūstekni. Man, šeku, zināms viens vīrs, kam ir briesmīgi neglīta sieva, kura nekad neiziet no mājas dienā. Bet kaimiņiem šī stāsta, ka vīrs šo slēpjot, lai nekristu Nemonei acīs. Toties vienam citam vīram bija pārāk skaista sieva. Vīrs gan lūkoja skaistuli no Nemones noslēpt, bet viendien valdniece tomēr to ieraudzīja un pavēlēja nabadzītei nocirst degunu un ausis. Jā, es priecājos, ka esmu neizskatīgs puisietis, nevis skaista sieviete.

—    Vai valdniece ir skaista? — Tarzans jautāja.

—    Jā. Pie visvarenā ķetnām! Viņa ir skaistākā sieviete pasaulē.

—     Spriežot pēc tā, ko tu stāsti par viņas politiku, — piebilda džung]u cilvēks, — labprāt ticu, ka viņa ir visskaistākā sieviete Katnē, un diezgan droši ņemos apgalvot, ka paliks tāda, kamēr dzīvos un būs valdniece.

—     Nepārproti mani, — sacīja Fobegs, — Nemone ir skaista, bet… — viņš pieklusināja balsi un čukstus turpināja: — viņa ir gatavā velnene. Pat man, kas viņai uzticīgi kalpoju, nav ko gaidīt žēlastību no viņas.

—     Par ko tad tu šeit nokjuvi? — džungļu cilvēks apvaicājās.

—     Nejauši uzminu dievam uz astes, — Fobegs atbildēja.

Tarzans jau pirmāk bija ievērojis Fobega dīvainos zvērestus, un nu

šī pēdējā ērmotā dievības pieminēšana radīja viņā izbrīnu; tomēr satiksme ar svešiem cilvēkiem viņam bija iemācījusi, ka par viņiem daudzko var labāk uzzināt no novērojumiem un pieredzes nekā no tiešas iztaujāšanas, tostarp arī jautājumos par reliģiju; tāpēc viņš arī šoreiz vienīgi piebilda:

—     Un par to tevi tagad soda?

—     Pagaidām ne, — sacīja Fobegs. — Vēl nav izlemts, kā mani sodīt. Ja Nemonei gadīsies citas izpriecas, es varu no soda paglābties vai varu pasēdēt kādu laiku cietumā un tikt atbrīvots; diemžēl viss pret mani sazvērējies, jo Nemonei pašreiz ir pārāk maz asiņainu izpriecu, lai sevi apmierinātu.

Protams, ja viņa manu vainu vai nevainību ļaus izšķirt cīkstiņā ar vienu pretinieku, es, bez šaubām, pierādīšu savu nevainību, jo esmu ļoti spēcīgs; neviens Katnē neprot rīkoties ar zobenu un šķēpu tā kā es; bet cīņā ar lauvu man izredzes mazākas, jo bargā Ksaratora mūžīgās uguns priekšā visi cilvēki ir grēcīgi.

Kaut arī šis vīrs runāja valodā, ko Valtors bija Tarzanam iemācījis, un džungļu cilvēks vārdus saprata, tomēr to jēga viņam bija pilnīgi neizprotama. Viņš nespēja aptvert, kāds sakars valdnieces izpriecām varētu būt ar taisnas tiesas izspriešanu, lai gan secinājumi no Fobega teiktā šķita nepārprotami; tomēr tāds atrisinājums bija pārāk drausmīgs, lai džungļu valdnieka godaprāts to spētu pieļaut.

Viņš vēl joprojām pārdomāja dzirdēto, netikdams skaidrībā par bargā Ksaratora mūžīgo uguni, kad miegs pārmāca fiziskās neērtības un ar sapņiem aizskaloja prātojumus; tālu dienvidos kāds cits džungļu zvērs ielīda klints nokares alā nogaidīt, līdz vētra, kas Tarzanu bija iedzinusi jaunu ienaidnieku rokās, iztrakosies un izgaisis nebūtībā, kur izgaist visas vētras; kad dzidra un spoža atausa jaunā diena, zvērs piecēlās un izgāja saules gaismā. Tas bija tas pats varenais lauva, kuru jau pazīstam, — varenais lauva ar zeltaino kažoku un melnajām krēpēm.

Zvērs paostīja rīta gaisu, izstaipījās un nožāvājās. Garo asti nervozi kulstīdams, viņš noraudzījās uz savu plašo valstību, savu tā^ēc, ka viņš atradās šeit, jo ikviens džungļu apvidus ir zvēru karaļa valstība, kamēr viņa majestāte uzturas savā rezidencē.

No nelielā pakalna, uz kura lauva stāvēja, viņa zeltainzaļajām acīm atklājās milzīgs, mežains līdzenums. Tur bariem ganījās gnu antilopes, zebras, žirafes, kudu un brieži; karalis bija izsalcis, jo iepriekšējā naktī lietusgāze nebija ļāvusi doties medībās. Zeltainzaļās acis mirkšķinādams, viņš majestātiski devās lejup līdzenumā pie savām brokastīm, bet tai pašā laikā daudz jūdžu tālāk ziemeļos melnādains vergs divu kareivju pavadībā atnesa brokastis citam džungļu valdniekam Katnes cietuma kamerā.

Izdzirdis soļus tuvojamies savam cietumam, Tarzans pamodās un piecēlās no saltā akmens klona, uz kura bija gulējis. Fobegs apsēdās uz sola malas un skatījās uz durvīm.

—    Vai nu mums nes brokastis vai nāvi, — viņš sacīja, — to nekad iepriekš nevar zināt.

Džungļu cilvēks neatbildēja. Viņš stāvēja gaidīdams, līdz durvis plaši atvērās un ienāca vergs ar ēdienu rupjā māla traukā un ūdeni glazētā krūkā; Tarzans cieši paraudzījās abos kareivjos, kas stāvēja atvērtajās durvīs, un saules gaismas pielietajā pagalmā tiem aiz muguras. Kas norisinājās šai pirmatnējā prātā? Varbūt kareivji nejustos tik droši, ja viņi to zinātu, taču džungļu cilvēks nepakustējās. Ziņkāre viņu turēja tikpat ciešā gūstā kā bruņotie kareivji un masīvās durvis, un pašreiz vienīgi viņa skatiens kavējās pie pagalma, kas bija redzams aiz muguras abiem kareivjiem, kuri savukārt intensīvi vēroja viņu. Šie abi iepriekšējā naktī nebija stāvējuši sardzē un nebija viņu redzējuši, toties bija daudzko dzirdējuši. Biedri tiem bija pastāstījuši par viņa apbrīnojamo māku rīkoties ar vēl neredzēto ieroci.

—     Ak tad šitais ir tas mežonis! — viens iesaucās.

—    Tu, Fobeg, turi acis vaļā, — otrs pamācīja. — Man gan nepatiktu būt ieslodzītam kopā ar mežoni. — Tad viņš, par savu joku nosmējies, aizcirta durvis nule no kameras iznākušajam vergam aiz muguras; pēc tam visi trīs aizgāja.

Fobegs sāka vērot Tarzanu pavisam citādām acīm; svešinieka kailums apzīmējuma «mežonis» gaismā ieguva jaunu nozīmi. Nu tikai Fobegs ievēroja sava cietumbiedra garo augumu, platās krūtis un šauros gurnus; tomēr viņa prāts nespēja pietiekami novērtēt spēku, ko slēpj simetriskie muskuļi zem tumšbrūni iedegušās ādas; pēc tam viņš aplūkoja pats savus milzīgos muskuļu kukuļus un jutās apmierināts.

—     Tu tātad esi mežonis, — viņš ierunājās. — Cik mežonīgs tu esi?

Tarzans lēnām piegāja runātājam tuvāk. Viņam likās, ka Fobega valodā manījis vāji slēptu sarkasmu. Nu viņš pirmoreiz pamatīgāk aplūkoja savu biedru dienasgaismā. Viņš redzēja vīru, kas augumā bija dažas collas zemāks par viņu, toties ar varenu miesas būvi, neaptveramu vidukli un izspīlētiem muskuļiem, svarā mārciņas piecdesmit smagāks nekā viņš. Ievēroja šauro, slīpo pieri un mazās ačteles. Tarzans vēroja Fobegu klusēdams.

—     Nu, ko neatbildi? — katnietis uzstāja.

—     Neesi tāds stulbenis, — Tarzans aizrādīja. — Atceros, ka viņ- nakt tu teici — mēs te kopā varbūt sēdēšot ilgi un tāpēc mums vajadzētu kļūt draugiem. Bet mēs nebūsim draugi, ja viens otru apvainosim. Ēdiens atnests. Ēdīsim.

Fobegs kaut ko nomurdēja un iebāza lielo ķetnu verga atnestajā podā. Tā kā nebija ne naža, ne dakšiņas, ne karotes, Tarzanam, ja gribēja paēst, neatlika nekas cits kā darīt to pašu; arī viņš sāka vilkt barību ārā no poda ar pirkstiem. Brokastīs bija gaļa; tā bija cieta, cīpslaina, līdz galam neizvārīta; jēla Tarzanam būtu gājusi labāk pie sirds.

Fobegs cītīgi ņēmās košļāt lielu kumosu, kamēr bija cīpslaino gaļu sagremojis kunkulī, ko varēja norīt.

—     Laikam vakar nobeidzies kāds vecs lauva, — viņš prātoja, — traki vecs lauva.

—     Ja mēs iegūstam to radījumu īpašības, kurus apēdam, kā daudzi tic, — sacīja Tarzans, — tad šāda barība mūs drīz novedīs pie gala aiz vecuma nespēka.

, — Vakar man atnesa gabalu kazas gaļas no Tenāras, — Fobegs stāstīja. — Arī tā bija pacieta un diezgan cipslaina, tomēr labāka par šo. Es esmu pieradis pie laba ēdiena. Tempļos priesteri dzīvo tikpat pārtikuši kā dižciltīgie pilī, un tāpēc arī tempļa sargi ir labi paēduši no priesteru maltīšu pārpalikumiem. Es arī biju tempļa sargs. Pats stiprākais vīrs apsardzē. Es esmu stiprākais visā Katnē. Kad ierodas sirotāji no Atnes vai kad mani paņem līdzi sirojumos uz turieni, dižciltīgie nobrīnīties vien nevar par manu spēku un drosmi. Man ne no kā nav bail. Ar kailām rokām esmu piebeidzis cilvēkus. Vai esi kādreiz redzējis tādu vīru kā es?

—    Nē, — atzinās džungļu cilvēks.

—     Jā, būs labi, ja kļūsim draugi, — turpināja Fobegs, — labi tev. Ar mani katrs grib būt pa draugam, jo visi zina, ka ienaidniekiem es apgriežu sprandu. Paņemu viņus šitā, — un viņš pacēla milzīgās ķetnas, lai parādītu, kā sagrābj un pagriež pretinieka galvu. — Un tad — krāks! Un mugurkauls pušu gan. Kā tev tas patīk?

—     Man liekas, ka taviem pretiniekiem tas visai nepatīk, — atteica Tarzans.

—    Šiem nepatīkot! Cilvēk mīļais, viņi taču ir pagalam!

—     Vismaz vairs nedzird, ko tu saki, — piebilda džungļu cilvēks.

—     Protams, nedzird, jo ir beigti. Nesaprotu, kāds tam sakars.

—    Tas mani nepārsteidz, — Tarzans apstiprināja.

—     Kas tevi nepārsteidz? — brīnījās Fobegs. — Tas, ka viņi beigti? Vai tas, ka vairs nedzird?

—    Mani vispār nav viegli pārsteigt, — paskaidroja Tarzans.

Fobegs dziļās pārdomās sarauca uzacis zem slīpās pieres. Tad pakasīja galvu.

—    Par ko mēs īsti te spriežam? — viņš jautāja.

—     Mēs cenšamies izspriest, kas būtu šausmīgāk — vai būt ar tevi draugos vai naidā.

Fobegs ilgi nenolaida acu no sava cietumbiedra. Varēja gandrīz redzēt, ar kādām pūlēm biezajā paurī noris domāšanas process. Tad viņš papurināja galvu.

—     Par to nu mēs gan nepavisam nerunājām, — viņš beidzot nomurdēja. — Bet nu man viss aizmirsies. Savu mūžu neesmu redzējis tādu muļķi kā tu. Šie tevi nosauca par mežoni, bet pareizāk būtu saukt tevi par jukušu. Un man te būs jāpaliek kopā ar tevi ieslodzītam diezin cik ilgi.

—    Tu taču vari tikt no manis vaļā, — Tarzans gluži nopietni ierosināja.

—    Kā es varu tikt no tevis vaļā? — katnietis brīnījās.

—    Tu vari apgriezt man sprandu. Šitā. — Tarzans atdarināja Fobega kustības, ar kādām tas mēdzot pieveikt savus ienaidniekus.

—    To es varētu gan, — Fobegs lielījās, — bet tad šie nokautu mani. Nē, es tevi atstāšu dzīvu.

—     Paldies, — noteica Tarzans.

—     Vismaz tikām, kamēr esam te kopā ieslodzīti, — piebilda Fobegs.

Pieredze Tarzanu bija iemācījusi: jo trulāks un muļķīgāks kāds, jo tam lielāka patmīlība, tomēr vēl nekad viņš nebija sastapies ar tik briesmīgu muļķi un egoistu kā Fobegs. Jau tas vien, ka jādzīvo šeit ieslodzītam kopā ar šo bezsmadzeņu gaļas blāķi, bija nejēdzīgi, taču dzīvot ar to nesaticībā būtu vēl daudz nepanesamāk, tāpēc Tarzans nolēma paciest visu, lai izvairītos no fiziskas varmācības un būtu vieglāk paciest grūto ieslodzījumu.

Brīvības zaudēšana Tarzanam, kā daždien ikvienai ar saprātu apveltītai būtnei, nozīmē vislielāko nelaimi, daudz lielāku nekā fiziskas ciešanas, un tomēr viņš to pieņēma ar rimtu spēku, pat neiekurnēda- mies protestā; kamēr viņa miesa bija ieslodzīta šaurās kameras četrās sienās, viņa prāts atgriezās džungļu un stepju plašumā un brīvībā no jauna pārdzīvoja pagātni.

Viņš atcerējās agras bērnības dienas, kad niknā stepju pērtiķiene Kala viņu zīdīja pie spalvainajām krūtīm un sargāja no visām briesmām, kas draud savvaļas dzīvē; viņš atcerējās pērtiķmātes maigumu un bezgalīgo pacietību ar atpalikušo mazuli, kuru joprojām vajadzēja auklēt rokās, kad viņas ciltsmāsu pēcnācēji jau šaudījās pa kokiem un, paši meklēdami sev barību, prata, ja ne vairāk, tad bēgot, bez citu palīdzības glābties no ienaidniekiem.

Tie bija viņa pirmie iespaidi par dzīvi, jādomā, otraja dzīvības gadā, kad viņš pats vēl nemācēja pārlēkt no koka uz koku un lāgā pat staigāt pa līdzenu zemi. Pēc tam viņš attīstījās ļoti strauji, daudz straujāk nekā civilizācijas izauklētie bērni, jo no atjautas un spēka bija atkarīga dzīvība.

Ar vieglu smaidu viņš atcerējās, cik briesmīgi saniknojās viņa audžutēvs, vecais Tublats, kad Tarzans tīšām centās to sakaitināt. Vecais «Lauztais deguns» neieredzēja Tarzanu viņa ieilgušā mazbērna perioda dēļ, jo tas kavēja Kalu dzemdēt jaunus pērtiķīšus. Pērtiķu nabadzīgajā valodā Tublats allaž centās iestāstīt, ka Tarzans esot vārgulis, kas nekad nekļūšot pietiekami spēcīgs un pietiekami gudrs, lai būtu baram noderīgs. Viņš gribēja, lai Tarzanu nogalina, un centās barvedi Kerčaku pierunāt, lai tas atļauj Tarzanu nonāvēt; tāpēc Tarzans, kad paaugās pietiekami liels, lai to saprastu, sāka Tublatu nīst un centās to kaitināt, kad un kā mācēdams.

Tad viņš par to tālo dienu atmiņām tikai pasmaidīja, izņemot vienīgi sava mūža lielo traģēdiju — Kaļas nāvi. Bet tas notika vēlāk, kad viņš jau bija gandrīz pieaudzis. Liktenis viņam bija dāvājis Kalu, kamēr viņam tās vajadzēja visvairāk un arī vēl ilgi pēc tam, kad viņš jau bija spējīgs pats gādāt par sevi un sastapties ar citiem džungļu iemītniekiem kā līdzīgs ar līdzīgu. Taču neba garās, spēcīgās rokas bija tas, kā viņam pietrūka toreiz un pēc kā viņš skuma vēl šobaltdien; vis- vairak viņam pietrūka mātes mīlestības, ko glabāja pērtiķienes sirds, vienīgās mātes mīlestības, kādu viņš savā mūžā bija pazinis.

Pēc tam viņa domas gluži dabiski aizklida pie pārējiem draugiem džungļos, no kuriem Kala tomēr bija un palika vistuvākais un dārgakais. Viņam netrūka draugu lielo pērtiķu vidū; bet bija arī zilonis Tantors, bija Džadbaldža — Zelta Lauva; bija mazais Nkima! Tarzanam par lielu nepatiku un Nkimam par sirdssāpēm pērtiķēns šoreiz netika ņemts līdzi, kad Tarzans devās uz ziemeļiem; pērtiķītis bija saaukstējies, un džungļu cilvēks baidījās to mērcēt lietus perioda beigu cēliena lielajās lietusgāzēs.

Mazliet Tarzans nožēloja, ka nebija paņēmis līdzi Džadbaldžu, jo, gluži labi ilgāku laiku iztiekot bez cilvēku sabiedrības, viņam bieži vien skaudri pietrūka draudzīgo savvaļas dzīvnieku klātbūtnes. Lāgiem gan Zelta Lauva kā ceļabiedrs sagadāja zināmas neērtības, it īpaši, kad viņam iznāca darīšanas ar cilvēkiem, bet vispār lauva bija uzticams draugs un tīkams ceļabiedrs, jo tikai retumis ar rēcienu pārtrauca klusumu.

Tarzans atcerējās dienu, kad bija savācis kuslo lauvēnu un pēc tam pieradinājis kuci Za to zīdīt. Kas tas bija par mazulil īsts lauva kopš pašas mazotnes. Tarzans nopūtās, kavēdamies atmiņās par tiem laikiem, kad kopā ar Zelta Lauvu gan medija, gan cīnījās.

7. NEMONE

Bez pretošanās ieiedams Katnes cietumā, Tarzans bija cerējis, ka otrā rītā viņu nopratinās un atbrīvos, vismaz izlaidīs no cietuma; ticis ārā no kameras, Tarzans ij nedomātu vēlreiz tur atgriezties; džungļu valdnieks bija droši pārliecināts par savu spēku un veiklību.

Taču viņu neizlaida ārā ne otrajā, ne nākamajā, ne aiznākamajā rītā. Varbūt vajadzētu mēģināt izlauzties brīvībā tad, kad nes ēdienu; bet ikreiz viņš nodomāja, ka nākamajā dienā viņu noteikti atlaidīs, un pacietās.

Jebkura nebrīve Tarzanam likās neciešama, bet šoreiz to vēl nepanesamāku darīja Fobega klātiene. Viņš Tarzanu drausmīgi kaitināja, jo bija truls, lielīgs un turklāt vēl ķildīgs. Mīļā miera labad džungļu cilvēks no sava cietumbiedra pacieta krietni vairāk, nekā būtu pa- cietis parastos apstākļos; un Fobegs, būdams tāds, kāds bija, iedomājās, ka Tarzana iecietība dibinās uz bailēm. Tā domādams, viņš kļuva arvien augstprātīgāks un neciešamāks, neapjēgdams, ka uzsācis rotaļu ar nāvi.

Fobegs bija nosēdējis cietumā ilgāk nekā Tarzans, un ieslodzījums viņu bija padarījis untumainu. Lāgiem viņš varēja stundām nosēdēt sakucis, skatienu nepacēlis, lāgiem murmulēja, uzsākdams pats ar sevi garumgaras, žultainas sarunas, parasti aizrunādamies tiktāl, ka briesmīgi apskaitās un centās izgāzt dusmas pār Tarzanu. Tas, ka Tarzans pretī nebilda ne vārda, Fobegu aizkaitināja vēl vairāk, tomēr aizkavēja ari īstas sadursmes izcelšanos, jo ir un paliek taisnība senajam sakāmvārdam, ka viena pagale nedegot. Un Tarzans strīdu negribēja, vismaz pagaidām vēl ne.

—     No tevis Nemonei liela prieka nebūs, — ņurdēja Fobegs kadu rīto, kad atkal bija gari un plaši izrunājies, nesagaidot no džungļu cilvēka ne vārda atbildei.

—     Kur nu no manis, — tagad atteica Tarzans, — toties no tevis viņai tiks jo lielāks uzjautrinājums.

—     Un kā vēl! — atsaucās Fobegs. — Ja viņa gribēs redzēt cīņu, tad dabūs redzēt tādu cīņu, kādu vēl nekad nebūs redzējusi, vienalga, vai liks Fobegam cīnīties ar cilvēku vai ar zvēru. Bet tu! Bē! Ja viņa vispār gribēs redzēt cīņu, tad lai liek tev par pretinieku kādu pus- auga puišeli. Tev taču nav vira dūšas, un dzīslās tev asiņu vietā tek ūdens. Viņa daritu gudri, ja liktu tevi iemest Ksaratora. Pie dieva astes! Gribētos gan man redzēt, kā tas notiek. Varu saderēt uz savu labāko bruņukreklu, ka tavus brēcienus pat Atnē varētu sadzirdēt.

Džung|u cilvēks stāvēja un raudzījās mazītiņajā debess laukumiņā, ko varēja saredzēt pa skatāmlūciņu durvīs. Kad Fobegs bija beidzis runāt, Tarzans klusēja un izturējās tā, it kā Fobega telpā vispār nebūtu. Fobegs aiz dusmām kļuva vai traks. Viņš piecēlās no sola, uz kura bija sēdējis.

—    Gļēvuli! — viņš rēca. — Kāpēc tu neatbildi? Pie Tūsa dzeltenajiem nagiem! Man tā vien gribas tev iemācīt pieklājīgi uzvesties, lai tu beidzot sajēgtu, ka jāatbild, ja kārtīgs cilvēks ar tevi runā.

Viņš paspēra soli tuvāk džungļu cilvēkam.

Tarzans lēnām pagriezās pret satracināto runātāju, cieši paskatījās tam acīs un gaidīja. Viņš nebilda ne vārda, bet viņa stāja bija tik nepārprotama, ka to apjēdza pat soilbais Fobegs. Un vilcinājās.

Neviens nezina, kas tālāk būtu noticis, bet tajā mirklī durvis atsprāga vaļā un kamerā ienāca četri kareivji.

—    Nāciet līdzi! — viens uzsauca. — Abi divi.

Fobegs lamzāja drūms un nikns, bet Tarzans gāja cienīgi un majestātiski kā Numa; tā viņi četru kareivju pavadībā pārgāja pāri pagalmam, tika ievesti pa kādām durvīm, vesti tālāk pa garu gaiteni, līdz nokļuva lielā telpā. Tur pie galda sēdēja septiņi karotāji greznos ar zeltu un ziloņkaulu rotātos parādes tērpos. Viņu vidū Tarzans atpazina divus — veco Tomosu un jaunāko — Gemnonu, kas viņu bija pratinājuši tonakt pēc sagūstīšanas.

—     Tie ir dižciltīgie augstmaņi, — Fobegs pačukstēja Tarzanam. — Tas pašā vidū ir vecais Tomoss, valdnieces padomnieks. Viņš labprāt vēlētos apprecēt valdnieci, bet man liekas, ka ir viņai par vecu. Viņam pie labās rokas sēž Erots. Tas bija vienkāršs kareivis, tāds pats kā es, bet iepatikās Nemonei, un nu viņš ir valdnieces mīlulis. Jaunais pa kreisi no Tomosa ir Gemnons. Cēlies no vecas, dižciltīgas ģimenes. Kareivji, kas viņam kalpo, teic, ka esot ļoti labs priekšnieks.

Kamēr Fobegs tenkoja, abi ciemmnieki kopā ar apsargiem bija palikuši pie durvīm stāvam un gaidīja, līdz tos aicinās tālāk; Tarzanam radās izdevība apskatīt telpas veidojumu un iekārtu. Zemos griestus balstīja kolonnas, kas rindojās gar visām četrām sienām vienādā atstatumā cita no citas. Otrpus kolonnām aiz galda, pie kura sēdēja dižciltīgie, sienā bija trīs neiestikloti logi; telpā pavisam bija trīs durvis: tās, pa kurām tika ievests Tarzans un Fobegs un kuras atradās tieši pretī logiem, un vēl pa vienām katrā telpas galā. Durvis rotāja skaisti kokgriezumi, un tās bija spoži nopulētas; dažos sienu paneļos bija iestrādātas zelta un ziloņkaula, kā arī kaut kādu krāsainu vielu inkrustācijas.

Grīdu veidoja dažādu formu un lieluma akmens plātnes, kas tik saderīgi sakļāvās, ka savienojuma vietas gandrīz nevarēja redzēt.

Vietumis grīdu sedza nelieli paklāji — darināti no lauvu ādas vai izausti no rupjiem vilnas dzīpariem. Paklāju vienkāršais, daudzkrāsainais raksts līdzinājās tam, kāds redzams Dienvidrietumamerikas primitīvo cilšu — tādu kā navaho — audumos.

Sienu gleznojumos bija attēlotas kauju ainas, kur kopā ar karotājiem cīnījās lauvas un ziloņi, un visās karotāji, kam palīdzēja ziloņi, cieta sakāvi, bet karotāji, ko pavadīja lauvas, pēc gūtās uzvaras savāca trofejām daudzo kritušo ienaidnieku galvas. Virs šīm sienu gleznām rindās visapkārt telpai karājās galvas. Skats tāds pats, kādu Tarzans bija redzējis apsardzes telpā tonakt, kad ieradās Katnē, tikai šeit izraudzīti labāki eksemplāri, un tie bija labāk apdarināti. Tāpat kā tur, arī šeit pārsvarā bija cilvēku galvas, kas ļaunīgi blenza lejup uz saviem ienaidniekiem.

Taču drīz vien Toniosa pavēle pārtrauca Tarzana vērojumus.

—     Vediet apcietinātos šurp! — Tomoss pavēlēja kareivju vecākajam, kas bija viens no četriem apsardzes vīriem.

Kad abi apcietinātie nostājās galda otrā pusē pretī dižciltīgajiem, Tomoss norādīja uz Tarzana cietumbiedru.

—     Kas tas tāds?

—    Viņu sauc par Fobegu, — atbildēja kareivju vecākais.

—     Par ko apsūdzēts?

—    Viņš zaimojis Tūsu.

—    Kas iesniedzis sūdzību?

—    Augstais priesteris.

—     Tas gadījās netīšām, — Fobegs steidzās paskaidrot. — Es negribēju nekā ļauna.

—     Klusēt! — uzkliedza Tomoss. Tad viņš norādīja uz Tarzanu.

—    Un tas? — viņš jautāja. — Kas viņš ir?

—     Tas sevi sauc par Tarzanu, — paskaidroja Gemnons. — Tu droši vien atceries, ka mēs viņu pratinājām tonakt, kad viņš tika sagūstīts.

—     Jā, jā, — apstiprināja Tomoss, — atceros. Viņam piederēja kaut kāds ķēmīgs ierocis.

—     Vai šis ir tas pats, par kuru tu man stāstīji? — apvaicājās Erots. — Tas, kurš ieradies no Atnes nogalināt mūsu valdnieci?

—    Tas pats, — apstiprināja Tomoss. — Uzradās pēdējā negaisa laikā un izmanījās iekļūt pils pagalmā, kur viņu notvēra un apcietināja.

—    Viņš nemaz neizskatās pēc atnieša, — piebilda Erots.

—     Es neesmu atnietis, — sacīja Tarzans.

—     Klusē! — pavēlēja Tomoss.

—     Kāpēc lai es klusēju? — jautāja Tarzans. — Te nav neviena cita, kas varētu manā labā runāt, kā vien es pats, un tāpēc runāšu. Es neesmu jūsu ienaidnieks, un mani ļaudis ar jums nekaro. Es pieprasu brīvību!

—     Šis pieprasa brīvību! — mēdīja Erots un skali iesmējās kā par labu joku. — Vergs pieprasa brīvību!

Tomoss piepacēlās no sēdekļa; seja viņam dusmās pietvīka zili sarkana. Viņš uzbelza ar duri pa galdu. Pēc tam pastiepa pirkstu pret Tarzanu.

—     Runā tad, kad tev jautā, vergs, tikai tad, un, kad padomnieks Tomoss tev pavēl klusēt, tev jāklusē.

—     Es runāju, — sacīja Tarzans, — kad uzskatu par vajadzīgu, un runāšu vēl.

—     Mums ir paņēmiens, ka apklusināt nepaklausīgus vergus uz visiem laikiem, — ņirdzīgi noteica Erots.

—     Skaidri redzams, ka šis cilvēks nācis no kādas tālas zemes, — sarunā iejaucās Gemnons. — Vai neliekas dīvaini, ka viņš nezina mūsu tikumus un nepazīst mūsu dižciltīgos? Varbūt derētu viņu uzklausīt. Ja viņš nav atnietis un nav ienaidnieks, kālab lai mēs viņu turētu cietumā vai sodītu?

—     Viņš tonakt pārrāpās pār pils mūri, — pretojās Tomoss. — Viņam varēja būt tikai viens vienīgs nolūks — nogalināt valdnieci. Un tāpēc viņam jāmirst. Un jāmirst tā, lai tas sagādātu prieku Nemonei, mūsu dai|ajai, burvīgajai valdniecei.

—     Viņš mums stāstīja, ka krastā viņu iznesusi straume, — Gemnons nepiekāpās. — Nakts bija ļoti tumša, un, beidzot izkļuvis sausumā, viņš nezināja, kur atrodas; pilī viņš nokļuva nejauši.

—    Skaisti skan, bet nepārliecina, — noteica Erots.

—     Kāpēc nepārliecina? — jautāja Gemnons. — Mani tas pārliecina. Mēs zinām, ka plūdos, kādi bija sacēlušies tonakt, upi neviens pārpeldēt nespētu, un arī šis cilvēks to vietu pie mūra, kur viņš pārrāpās, varēja sasniegt vienīgi peldus vai pār tiltu. Mēs zinām, ka pār tiltu pārnākt viņš nevarēja, jo tilts tiek stingri apsargāts un tonakt neviens pār to nav gājis, un, tā kā arī peldus nevarēja tikt upei pāri, tad vienīgi straume no augšteces varēja atnest viņu vietā, kur viņš pārrāpās mūrim. Es viņa stāstam ticu un domāju, ka mums pret viņu jāizturas kā pret godājamu karotāju no kādas svešas zemes, pirms neesam pārliecināti, ka viņam bijuši citi nodomi.

—     Es tavā vietā gan necenstos aizstāvēt cilvēku, kas ieradies nogalināt mūsu valdnieci, — Erots, nozīmīgi ņirgdams, sacīja.

—     Pietiek! — asi uzsauca Tomoss. — Gūsteknis tiks tiesāts pēc likuma un nogalināts tā, kā Nemonei šķitīs pareizi.

Kad viņš to bija pateicis, durvis vienā telpas galā atvērās un pa tām ienāca ziloņkaulā un zeltā zvīļojošs augstmanis. Pārkāpis pār slieksni, viņš pievērsās dižciltīgajiem, kas sēdēja pie galda.

—    Valdniece! — viņš skaļā balsī paziņoja un pagāja sānis.

Visu skatieni pievērsās durvīm, augstmaņi tai pašā mirklī piecēlās

un noslīga ceļos uz grīdas, pagriezuši sejas pret durvīm, pa kurām gaidīja ienākam valdnieci. Sargkareivji, arī tie, kas bija ieveduši Tarzanu un Fobegu, darīja to pašu. Visi, kas atradās telpā, tupēja uz ceļiem, izņemot augstmani, kas bija pieteicis valdnieces ierašanos; pareizāk sakot — visi katnieši, jo Tarzans no pērtiķu cilts ceļos nenometās.

— Ceļos, šakāli! — čukstus ierēcās viens no sargkareivjiem, bet tad, valdot nāves klusumam, durvīs parādījās sieviete, apstājās un palika stāvam durvju ietvarā. Majestātiskā lepnumā viņa tur stāvēja, pār- laizdama laisku skatienu telpai; tad viņas acis sastapās ar džungļu cilvēka skatienu un mirkli no tā neatrāvās. Taisnās uzacis savilkās vieglā izbrīnā, pirms viņa devās tālāk un aizgāja līdz galdam, pie kura ceļos bija noslīguši augstmaņi.

Valdniecei sekoja svīta — pusducis grezni tērpušos augstmaņu, spīdēdami spoža zelta un liegi vizoša ziloņkaula rotās, taču Tarzans tiem pat acu neuzmeta, jo visu laiku redzēja vienīgi valdnieces majestātisko augumu. Viņa bija ģērbusies vienkāršāk nekā viņas pavadoņi, bet augumam, kuru apģērbs drīzāk atsedza, nekā noslēpa, nebija vajadzīgs nekāds cits izskaistinājums kā vien tas, ko bija dāvājusi daba. Viņa bija daudz skaistāka, nekā bija iztēlojis rupjais Fobegs.

Šaura diadēma, kurā margoja sarkani dārgakmeņi, apvija pieri, saturot spožos, melnos matus; no diadēmas abās pusēs pār ausīm nokarājās lieli zelta diski, bet pakausī augšup cēlās slaida lokveida zelta stieplīte, kuras galā tieši virs valdnieces galvvidus trīsuļoja liels sarkans dārgakmens. Vienīgā kaklarota bija vienkārša zelta lente, kas maigajā kakla bedrītē ieguldīja ziloņkaula saspraudi un pakariņu. Roku augšdelmus rotāja tadas pašas zelta lentes ar trijstūrainiem, izliektiem ziloņkaula greznojumiem. Plata tīklauduma zelta josta saturēja valdnieces krūtis, to savukārt izdaiļoja ar sarkaniem dārgakmeņiem nosētas horizontālas lentes, bet augšējā malā bija piestiprināti pieci ziloņkaula plāksnīšu trijstūri — vidū viens lielāks un abas pusēs pa diviem mazākiem.

Valdnieces gurnus apjoza plata zelta tīklauduma josta ar piestiprinātu ziloņkaula trijstūri, kura smailais gals vieglā ieliekumā ieslīdēja valdniecei starp kājām, tāpat kā īsie melnas pērtiķvilnas svār- ciņi, kas nesniedzās ne līdz ceļiem, toties lieliski izcēla ķermeņa kontūras.

Ap roku locītavām ņirbēja ļoti daudzas zelta un ziloņkaula rokassprādzes, bet lieli pie potītēm bija ietērpti plānās vertikālās, ādas auklu saturētās ziloņkaula plātnēs — gluži kā Valtoram un katniešu kareivjiem. Kājās — skaistas, vieglas sandales; kad viņa tajās nedzirdamiem soļiem gāja pa grīdas akmens bruģi, viņas kustības Tarzanam šķita kā baudkāras sievietes laisko, saldkairo kustību apvienojums ar plēsīgas tīģerienes straujo, mūžam modro, mežonigo grāciju.

Viņai tuvojoties, džungļu valdnieks saprata, ka valdnieces brīnumainais skaistums atbilst visu zemju un visu laiku apjēgai par skaistumu, tomēr no viņas plūda kāda tikko jaušama dvesma, kas atstāja Tarzanu neziņā, vai šis skaistums atstaro visu labo vai pašu ļaunāko, jo viņas seja un stāja skaidri rādīja, ka kompromiss nav iespējams — valdniece Nemone spēj būt vai nu tikai laba, vai tikai ļauna.

Lēnām iedama cauri istabai, viņa nenolaida acis no Tarzana, un arī Tarzans nenovērsa skatienu no viņas. Viņa skatienā nebija ne spīta, ne rupjas apbrīnas, varbūt tajā trūka pat intereses; tajā bija vienīgi piesardzīgs vērīgums — tā savvaļas zvērs vērtē radījumu, kuru nedz bīstas, nedz iekāro.

Dīvainā izteiksme vēl joprojām stinga Nemones daiļajā sejā, kad viņa sasniedza galda galu, kur ceļos bija nometušies dižciltīgie augstmaņi. Izteiksme nepauda dusmas, drīzāk gan interesi un gandrīz vai uzjautrinājumu, jo neparasti notikumi Nemoni interesēja un uzjautrināja, tāpēc ka viņas vienmuļajā dzīvē tie atgadījās gaužām reti; ieraudzīt kādu, kas neizrāda majestātei pienācīgo godu, tiešām bija neparasta parādība.

Apstājusies viņa paraudzījās uz ceļos noslīgušajiem augstmaņiem.

—     Piecelties! — viņa pavēlēja, un šis viens vienīgais pilnskanīgā krūšu balsī izteiktais vārds uzdzina džungļu cilvēkam dīvainas tirpas.

—     Kas ir šis cilvēks, kas neloka ceļus Nemones priekšā? — viņa jautāja, no jauna pievērsdama skatienu bronzas krāsas augumam, kas stāvēja nepakustēdamies.

Tā kā Tarzans atradās augstmaņiem aizmugurē, kad tie, pagriezušies pret Nemoni, nometās ceļos, tad tikai divi apsargi bija pamanījuši viņa pārkāpumu; taču, kad augstmaņi piecēlušies pagriezās atpakaļ, viņu sejās parādījās vienlaikus šausmas un negants niknums, redzot svešinieka izaicinošo nevērību pret valdnieci.

Tomoss atkal pietvīka zili sarkans. Viņš vai aizrijās aiz niknuma.

—     Tas, manu valdniec, ir stulbs un nekaunīgs mežonis, — viņš sacīja, — bet, tā kā viņam tikpat jāmirst, tad nav ko pievērst uzmanību viņa izlēcieniem.

—     Kāpēc viņam jāmirst? — apvaicājās Nemone. — Un kādā nāvē viņš mirs?

—     Jāmirst tāpēc, ka viņš ieradās šeit, lai noslepkavotu tevi, visaugstāko valdniec, — Tomoss paskaidroja, — bet kādā nāvē viņam mirt, to noteiks mūsu žēlīgā pavēlniece.

Nemones garo skropstu aizēnotās tumšās acis vērtējot noskatīja džungļu cilvēku, pakavējās pie bronzas krāsas ādas un spraigajiem muskuļiem, tad cēlās augstāk līdz glītajai sejai, kamēr acis sastapās ar acīm.

—    Kālab tu neineties ceļos? — viņa vaicāja.

—     Kālab man būtu bijis jākrīt ceļos tavā priekšā, ja man saka, ka tu likšot mani nogalināt? — atjautāja Tarzans. — Kālab man jākrīt ceļos tavā priekšā, kas neesi mana pavēlniece? Kālab man, Tarzanam no pērtiķu cilts, jāloka ceļi tavā priekšā, ja es tā nezemojos nevienam?

—     Klusēt! — iebrēcās Tomoss. — Tavai nekaunībai nav robežu.

Vai tu, nožēlojamais vergs, stulbais mežoni, nesajēdz, ka runā ar Nemoni, ar valdnieci?

Tarzans neatbildēja, pat nepaskatījās uz Tomosu; viņa acis ne mirkli nenovērsās no Nemones. Tā viņu valdzināja — kā dailes vai kā ļaunuma iemiesojums, to viņš nezināja. Zināja vienīgi to, ka, izņemot Liesmu dieva augsto priesterieni La, gandrīz neviena cita sieviete nebija modinājusi viņā tādu interesi un tādu ziņkāri.

Tomoss pagriezās pret kareivju vecāko, kas apsargāja Tarzanu un Fobegu.

—     Ved viņus proml — viņš uzkliedza. — Ved atpakaļ uz cietumu, lai gaida, līdz būsim gatavi viņus novākt.

—     Pagaidi! — uzsauca Nemone. — Gribu uzzināt vairāk par šo cilvēku. — Tad pievērsās Tarzanam. — Tu tātad atnāci mani nogalināt. — Viņas balss skanēja klusi, gandrīz glāsmaini. Šai mirklī Tarzanam šķita, ka viņa līdzinās kaķim, kas rotaļājas ar noķertu peli.

—     Iespējams, ka šim nolūkam izraudzīts labs izpildītājs. Tu izskaties tāds, kas gatavs jebkuram varoņdarbam.

—     Nogalināt sievieti nav varoņdarbs, — atteica Tarzans. — Es nenogalinu sievietes. Un neesmu arī nācis uz šejieni, lai tevi nogalinātu.

—     Kādēļ tad tu ieradies Ontārā? — valdniece vaicāja balsī, kas bija maiga kā zīds.

—     Es jau divi lāgi esmu to izstāstījis tam vecajam vīram ar sarkano ģīmi, — atbildēja Tarzans, ar galvu norādīdams uz Tomosa pusi. — Pajautā viņam. Man apnicis skaidroties ar cilvēkiem, kas jau priekšlaikus nolēmuši mani nonāvēt.

Tomoss drebēja trakās dusmās un jau pavilka no maksts savu šauro, duncim līdzīgo zobenu.

—    Atļauj viņu nogalināt, manu valdniec! — viņš iesaucās.

—     Ļauj man izdzēst apvainojumu pret manu mīļoto pavēlnieci!

Nemone, dzirdot Tarzana vārdus, bija pietvīkusi dusmās, tomēr

savaldījās.

—     Bāz zobenu atpakaļ makstī, Tomos! — viņa ledainā balsī pavēlēja. — Nemone pati spēj noteikt, kad viņa ir apvainota un kas jādara. Tas puisis tiešām ir nekaunīgs; taču man šķiet — ja viņš kādu apvainoja, tas bija Tomoss, nevis Nemone. Lai būtu kā būdams, viņa pārgalvība nepaliks nesodīta. Kas ir tas otrs?

—    Tempļa sargs vārdā Fobegs, — paskaidroja Erots. — Viņš zaimojis Tūsu.

—     Mums būtu ļoti interesanti noskatīties abu šo vīru divcīņā Lauvu laukā, — sacīja Nemone. — Lai viņi cīkstas, nelietojot citus ieročus kā vienīgi tos, ar kuriem viņus apveltījis Tūss. Uzvarētājam — brīvība … — un, mirkli vilcinājusies, viņa vēl piebilda: — Brīvība ar zināmiem ierobežojumiem. Vediet viņus prom!

8. LAUVU LAUKĀ

Tarzans un Fobegs atkal atradās savā cietuma ūķī; džungļu cilvēks nebija aizbēdzis. Atceļā uz cietumu viņam neradās iespēja bēgt, jo kareivji, kas viņus veda, bija divkārt modri, kā tiem bija piekodinājis Erots, un divu šķēpu smailes visu laiku bija dūrušās Tarzana mugurā.

Fobegs bija drūms un domīgs. Cietumbiedra izturēšanās, kamēr augstmaņi viņus pratināja, šķietamā vienaldzība pret Nemones visvarenību bija rosinājusi Fobegu mainīt savus uzskatus par džungļu cilvēka drosmi. Tagad viņš bija izprātojis, ka puisis ir vai nu traki drošsirdīgs, vai pēdīgais nejēga; Fobegs cerēja, ka drīzāk gan nejēga, jo varbūt jau rītdien pat vajadzēs stāties tam pretī Lauvu laukā.

Fobegs bija muļķis, tomēr pagātnē gūtā pieredze viņam bija šo to iemācījusi par cīņu uz dzīvību un nāvi. Viņš zināja: ja kāds devās cīņā, baidīdamies no sava pretinieka, tad kļuva jau priekšlaikus nedrošs un daļēji varēja uzskatīt sevi par sakautu. No Tarzana Fobegs nebaidījās, jo bija par aprobežotu, lai baidītos. Ja sāktu baidīties, pieļaujot sakāvi un nāvi, viņš varētu kļūt pat gļēvs; viņš bija garīgi pārāk mazattīstīts, lai iztēlotos kaut ko tamlīdzīgu, un tomēr pavisam vāji un neskaidri pavīdēja arī šāda doma.

Tarzanam turpretī bija pavisam citāds temperaments; lai gan arī viņš nepazina baiļu, tomēr cita iemesla dēļ. Būdams saprātīgs un apveltīts ar bagātu iztēli, viņš varēja skaidri iedomāties gaidāmās ciņas iespējamos rezultātus, tomēr baiļu nejuta, jo nāve nekādas šausmas viņā neiedvesa; fiziskas sāpes viņš bija iemācījies paciest, nesaistot tās ar garīgām mokām. Tāpēc, domādams par gaidāmo cīņu, ja vispār par to iedomājās, viņš nejutās ne pārāk pašpārliecināts, ne nobijies, ne nervozs. Būtu viņš zinājis, kas notiek pretinieka prātā, tiklīdz tas ierunājās par cīņu, viņš būtu sevī jautri pasmējies.

—    Tas droši vien notiks rīt, — Fobegs drūmi ierunājās.

—     Kas notiks rīt?

—     Cīņa, kurā es tevi nožmiegšu, — Fobegs nu jau priecīgāk pa- - skaidroja.

—     Tātad tu esi nolēmis mani nogalināt! Zini, Fobeg, esmu pārsteigts. Domāju, ka tu esi mans draugs. — Tarzans runāja pavisam nopietni, taču mazliet gudrāks cilvēks par Fobegu būtu saklausījis viegli ķircinošo pieskaņu; bet Fobegam gudrību nevarēja pārmest, un viņš nodomāja, ka Tarzans jau sāk lūgties, lai viņu saudzē.

—     Es to nodarīšu viens un divi, — Fobegs viņu mierināja. — Apsolu, ka nelikšu tev ilgi mocīties.

—    Tu, jādomā, apgriezīsi man sprandu, lūk, šitā … — sacīja Tarzans, izlikdamies kādu šādā veidā apstrādājam.

—      Mm-mm, varbūt gan, — piekrita Fobegs, — tomēr sākumā

man vajadzēs tevi mazliet pamētāt. Mums taču, saproties, jāuzjautrina Nemone.

—     Noteikti, tas jādara katrā ziņā! — Tarzans viņu atbalstīja. — Bet ja nu tev neizdotos mani pamētāt? Ja nu es sāktu mētāt tevi? Vai tas Nemoni uzjautrinātu? Vai varbūt uzjautrinātu tevi?

Fobegs iesmējās.

—     Man jau tagad kļūst jautri, to iedomājoties, — viņš sacīja, — un ceru, ka arī tev kļūst jautri, kad domā par to, jo Fobegu mētāt tu vari tikai iedomās. Vai netiku tev teicis, ka esmu spēcīgākais vīrs Katnē?

—     Kā nu ne — protams! — Tarzans it kā atjēdzās. — Man tas uz brīdi bija piemirsies.

—     Labāk gan būtu, ja tu to atcerētos, — Fobegs pamācīja, — citādi tai cīņā vispār nebūs nekāda jaukuma.

—     Un Nemone nedabūs uzjautrināties! Cik skumji. Mums vajadzētu cīņu padarīt cik vien iespējams interesantu un aizraujošu, un tev nevajadzētu censties to pārāk drīz pabeigt.

—     Tur gan tev taisnība, — atzina Fobegs. — Jo interesantāka būs cīņa, jo dāsnāk Nemone izturēsies pret mani, kad tā būs galā. Ja mēs viņai sagādāsim jautrus brīžus, viņa man ne tikai atdos brīvību, bet varbūt vēl piesviedīs šo to klāt.

—     Pie Tūsa vēdera! — Fobegs pēc brītiņa iesaucās, uzsizdams sev pa gurnu. — Cīnīsimies braši un pastiepsim to būšanu garumā. Paklausies, ko teikšu! Ka mēs to darīsim? Sākumā es izlikšos, ka lu mani vinnē; ļaušu, lai tu mani mazliet pavalsti. Skaidrs? Tad vienu joni es ņemšu virsroku, pēc tam atkal tu. Tā mēs kādu brīdi pārmaiņus paineņģēsimies un, kad es padošu zīmi, tev jāizliekas, ka esi nobijies un jāsāk bēgt. Es tev dzīšos pakaļ pa visu arēnu, un skatītājiem tas būs tāds joks, ka nenosmieties. Kad es beidzot tevi noķeršu (un tev jāļauj, lai noķeru tevi tieši pretī Nemones ložai), es ātri apgriezīšu tev sprandu, un pagalam tu būsi, bet es centīšos to izdarīt tā, lai tev iespējami mazāk sāpētu.

—    Tu esi gaužām labsirdīgs, — Tarzans drūmi noteica.

—     Nu, kā tev tāds plāns patīk? — Fobegs jautāja. — Vai nav glauni izdomāts?

—    Tas nudien visus vareni uzjautrinās, — Tarzans piekrita, — ja vien izdosies.

—    Ja vien izdosies! Kāpēc lai neizdodas? Skaidrs, ka izdosies, tikai iegaumē visu, kas tev jādara.

—     Bet ja nu es nogalinu tevi? — apvaicājās džungļu valdnieks.

—     Nu tu atkal sāc savu dziesmu! — Fobegs iesaucās. — Man jāteic, ka galu galā tu esi lāga zēns, jo māki savu reizi pajokot, un tici man, ka neviens neprot tavus jokus novērtēt labāk kā Fobegs.

—    Ceru, ka arī rīt tu domāsi tāpat, — piebilda Tarzans.

Nākamās dienas rītausmā vergs kareivju pavadībā atnesa abiem cietumniekiem bagātīgas brokastis — labāko maltīti, kādu tie sava ieslodzījuma laikā bija pieredzējuši.

—     Paēdiet, kā nākas, — viens no kareivjiem pamācīja, — lai pietiek spēka godam cīnīties valdniecei par patikšanu. Vienam no jums šitā maltīte būs pēdējā, tāpēc ēdiet pilnu vēderu, jo neviens nezina, kuram tā būs pēdējā reize.

—     Pēdējā ta būs viņam, — Fobegs noteica, norādīdams ar īkšķi uz Tarzanu.

—    Tā arī tiek slēgtas derības, — sacīja kareivis, — bet īsti droši tikpat neviens nevar pateikt. Svešais ir liels augumā un izskatās itin spēcīgs.

—    Tik spēcīgs kā Fobegs nav neviens, — bijušais tempļa sargs atgādināja.

Kareivis paraustīja plecus. — Var jau būt, — viņš noteica, — bet es savu naudiņu gan nelikšu ne uz vienu no jums.

—     Lieku divdesmit drahmas pret desmit, ka viņš laidīs ļekas vaļā, pirms cīņa būs beigusies, — Fobegs piedāvāja.

—     Bet, ja viņš tevi nožmiedz, kas tad man samaksās? — noprasīja kareivis. — Nē, tās nav jēdzīgas derības. — Un, izgājis ārā, viņš no ārpuses aizslēdza durvis.

Stundu vēlāk ieradās liela kareivju vienība un izveda Tarzanu un Fobegu no cietuma. Cauri pils teritorijai viņus veda tālāk pa ielu, kuras malās auga koki. Tā bija skaista iela, kuras abās pusēs bija saceltas augstmaņu baltzeltainās mājas un tālāk pacēlās lielā .divstāvu pils ar zelta jumoliem.

Šeit bija sapulcējies ļaužu bars, kas gaidīja izpriecu sākumu, un kareivju rotas; kareivji stāvēja brīvi, atspiedušies uz šķēpiem. Tarzanam pēc tik ilga ieslodzījuma drūmā cietumā skats šķita interesants. Viņš vēroja iedzīvotāju apģērbus un starp kokiem redzamo grezno māju arhitektūru. Viņš redzēja, ka vīrieši valkā īsas tunikas vai kamzoļus, kas bija ļoti līdzīgi karavīru bruņukrekliem, tikai bija darināti no drēbes vai plānas ādas, nevis no ziloņādas diskiem. Sievietes bija tērpušās īsos, cieši pieguļošos drēbes vai ādas svārkos, kas nesniedzās ne līdz ceļiem; plata lente ap krūtīm, sandales un rotas papildināja viņu vienkāršo garderobi.

Tarzanu un Fobegu veda pa ielu rietumu virzienā; kad viņi gāja garām pūlim, ļaudis izteica dažādas piezīmes. Skatītāju vidū daudzi pazina Fobegu; daži viņam uzsauca uzmundrinājumus, citi izmeta pa kodīgai piezīmei, vēl citi ķengājās. Izrādījās, ka Fobega slava nemaz nav pārāk spoža. Ļaudis nekautrēdamies aprunāja arī Tarzanu, taču bez ļaunuma. Svešinieks viņiem šķita interesants, tika apspriestas viņa izredzes cīņā ar resno tempļa sargu. Džungļu cilvēks dzirdēja piedāvājam un noslēdzam derības; citi derēja par viņu, citi — pret; tomēr skaidri bija redzams, ka derību slēdzēju favorīts ir Fobegs.

Ielas galā Tarzans ieraudzīja lielo zelta tiltu, kas savienoja upes krastus. Tā bija lieliska celtne — visa veidota no dzeltenā dārgmetālā. Tilta galu, kas veda ārā no pilsētas, abās ceļa pusēs sargāja divi milzīgi zelta lauvas, un, pārvests pāri tiltam, džungļu cilvēks viņā gala ieraudzīja vēl divus tādus pašus milzeņus sargājam tilta rietumu galu.

Pa ārpilsētas klajumu, kas nosaukts par Lauvu lauku, skatītāji steidzās uz vietu apmēram jūdzi 110 pilsētas; tur jau bija sapulcējies liels ļaužu bars; uz turieni apsargu vienība veda ari abus gladiatorus. Tur bija plaša, ovāla divdesmit vai trīsdesmit pēdu dziļā ieplakā ierīkota arēna. No izraktās zemes simetriski izveidotās terases apmales kāpa augšup visapkārt arēnas ieplakai; rindās saliktie akmens bluķi kalpoja par sēdekļiem. Stadiona austrumu galā bija iekārtota rampa ieejai arēnā. Pāri rampai slējās pazema arka, bet virs arkas atradās loža valdniecei un augstmaņu elitei.

Iziedams cauri arkai un dodamies pa rampu uz arēnu, Tarzans redzēja, ka puse sēdekļu jau aizņemta. Cilvēki ieturēja azaidu no līdzpaņemtajiem ēdieniem, smējās un tērgāja. Acīmredzot šī būs galā izrāde. Viņš par to apvaicājās Fobegam.

—     Šī ir daļa no svētkiem, ko rīko katru gadu, kad beidzies lietus periods, — katnietis paskaidroja. — Kaut kādas izpriecas notiek vismaz reizi mēnesī, pat biežāk, ja laiks ir labs. Pirms es tevi nogalināšu, tu dabūsi noskatīties visu, ko rādīs, jo mūsu cīņa, bez šaubām, būs pēdējais programmas numurs.

Kareivji aizveda abus gūstekņus uz tālīno arēnas galu, kur slīpajā nogāzē bija izveidota pieeja arēnai; uz to veda uzbērumam pieslietas koka kāpnes. Šai terasē Tarzanu un Fobegu atstāja dažu kareivju uzraudzībā.

Drīz pēc tam Tarzans izdzirda no pilsētas puses plūstam bungu un tauru skaņas.

—     Nākl Nāk! — iesaucās Fobegs.

—     Kas nāk? — Tarzans jautāja.

—    Valdniece un lauvu dzimtas vīri, — Fobegs atbildēja.

—     Kas tie par lauvu dzimtas vīriem?

—     Augstmaņi, — Fobegs paskaidroja, — vienīgie īstie, kas ir dižciltīgi no dzimšanas, piederīgi pie lauvu dzimtas, bet mēs parasti visus augstmaņus dēvējam par lauvu dzimtas vīriem. Erots arī ir augstmanis, jo Nemone viņu šajā kārtā iecēlusi, bet no dzimšanas viņš nemaz augstmanis nav.

—     Lai mani nosit, bet es varu saderēt, ka viņam tas ir kā asaka rīklē, — piebilda viens sargkareivis.

—     Labo aci viņš atdotu, lai tikai kļūtu par lauvu dzimtai piederīgo, — Fobegs apstiprināja.

—     Bet nu par vēlu, — kareivis prātoja, — vajadzēja rūpīgāk izraudzīties vecākus.

—    Viņš apgalvo, ka tēvu esot izraudzījies no augstmaņiem, — Fobegs paskaidroja, — bet māte to noliedz.

Otrs sargkareivis iesmējās un nicīgi izmeta:

—    Augstmaņa dēls! Erota mātes vīru, veco Tibdosu, es pazīstu, labi pazīstu. Viņš lauvu audzētavā mēž krātiņus. Un Erots viņam mat- matā līdzīgs. Augstmaņa dēls!

—     Sakālienes dēls! — Fobegs ierēcās. — Desmitkārt labprātāk es šodien čīkstētos ar viņu, nevis ar šito nabaga puisi.

—    Tev viņa žēl? — viens no kareivjiem apvaicājās.

—    Jā — zināmā mērā, — Fobegs atbildēja. — Viņš ir lāga puika, naida man pret viņu nav, tik tā vaina, ka dumjš. Neapjēdz pat visvienkāršākās lietas. Viņš negrib un negrib saprast, ka es esmu stiprākais cilvēks Katnē un šopēcpusdien viņu nogalināšu, ja vien ar pārējiem priekšnesumiem netiks galā ātrāk; tad nobeigšu viņu tūliņ rīta pusē.

—    Kā tu zini, ka viņš to nesaprot? — jautāja kareivis.

—    Viņš taču ne reizītes nav izrādījis, ka viņam Joti bail.

—    Varbūt viņš netic, ka tu viņu nobeigsi, — kareivis prātoja.

—    Tas tikai pierāda viņa lielo muļķību. Bet vai nu muļķis, vai ne, tikpat es viņu nobeigšu. Griezīšu sprandu uz riņķi, kamēr mugurkauls pušu. Tik tikko varu sagaidīt, līdz tikšu viņam klāt; nekas nav tik brīnišķīgi kā nogalināt. Tas man sagādā lielāku baudu nekā sievišķi.

Tarzans uzmeta skatienu gaļas blāķim, kas tupēja viņam līdzās.

—    Frančiem ir savs teicamais šai sakarā, — viņš piebilda.

—    Nesaprotu, ko tu mels, — Fobegs noņurdēja.

—    Tas mani nepārsteidz.

—     Rau, nu jau atkal iet vaļā! — Fobegs iesaucās. — Gvelž bez kādas jēgas. Vai es neteicu, ka viņš ir stulbs?

Tauru skaņas un bungu rīboņa sāka griezties ausīs arvien skaļāk, un Tarzans redzēja, ka lielās, ovālās arēnas viņā galā muzikanti nāk pa rampu lejā. Tai pašā laikā drūzma terasēs pieauga, jo stadionā plūda klāt tūkstošiem cilvēku un meklēja sev sēdvietas pie tiem tūkstošiem, kas bija ieradušies agrāk.

Kareivjiem uz pēdām parādījās zelta kaujasrati, ko vilka četri lauvas ar krāšņām krēpēm; ar zvērādām un košiem audumiem izklātajos ratos, puszviļus atlaidusies, brauca valdniece Nemone. Sešpadsmit melno vergu valdīja lauvas; ratiem katrā pusē soļoja seši zeltā un ziloņkaulā mirdzoši augstmaņi, bet aizmugurē gāja melns milzenis, kas turēja valdniecei virs galvas lielu, sarkanu saulsargu. Uztupuši uz sēdekļiem virs ratu pakaļējiem riteņiem, divi mazi mo- rīši lēni vēdināja spalvu vēdekļus.

Ieraudzījuši zelta ratus un karalisko braucēju, ļaudis terasē piecēlās un tūliņ nometās ceļos, sveicot savu valdnieci; visu laiku, kamēr pajūgs lēnām apbrauca apkārt arēnai, viļņoja aplausi.

Aiz Nemones ratiem soļoja vēl viena kareivju vienība, tiem sekoja vairāki lepni izgreznoti koka kaujasrati, katrus no tiem vilka divi lauvas, bet ik ratos sēdēja pa augstmanim; tiem nopakaļ soļoja augstu karakungu rota, bet gājienu noslēdza trešā kareivju vienība.

Kad procesija beidza apli apkārt arēnai, Nemone izkāpa no ratiem un, skatītāju aplausu pavadīta, devās uz ložu virs arkas; augstmaņu vadītie kaujasrati novietojās arēnas centrā, valdnieces gvarde nostājās pie stadiona ieejas, un augstmaņi, kas nepiedalījās sporta spēlēs, devās uz savām ložām.

Pēc tam cita citai sekoja sacensības dunču un šķēpu mešanā, spēka un veiklības demonstrējumos un skriešanā. Par katrām sacensībām tika slēgtas derības, un viss stadions pārvērtās par īstu trakomāju, kur derībnieki klaigāja, lādējās, vaimanāja, brēca, smējās, aplaudēja.

Nemones un augstmaņu ložās pēc katra priekšnesuma lielas naudas summas gāja no rokām rokās. Pati valdniece bija kaislīga derību slēdzēja un vienā dunča metienā laimēja vai zaudēja veselu bagātību. Ja laimēja, viņa smaidīja, bet smaidīja arī tad, kad zaudēja; viņas tuvākie zināja, ka sportisti, uz kuriem derot Nemone laimēja, visu gadu baudīs dāsnu valdnieces labvēlību, bet tie, kuru dēļ viņai nācās zaudēt bargu naudu, bieži vien pazuda uz visiem laikiem.

Kad mazāk nozīmīgās sporta sacensības bija galā, sākās braucēju sacīkstes; derību summas sakāpa daudz augstāk par iepriekšējām, gan vīri, gan sievietes plosījās kā vājprātīgi, uzmundrinot savus favorītus, uzgavilējot uzvarētājiem un lādot nelaimīgos zaudētājus.

Katrā kārtā izbrauca divi kaujasrati; distance bija nemainīga — arēnas garumā, jo lauvas nespēj izturēt lielu ātrumu ilgā skrējienā. Pēc katra brauciena valdniece apbalvoja uzvarētāju ar karodziņu, bet zaudētājs izbrauca no arēnas, un pār viņu bira to skatītāju lāsti, kas viņa dēļ bija zaudējuši derību naudu. Tad brauca divi nākamie, un, kad pēdējais pāris bija distanci nobraucis, sacensības sāka uzvarētāji. Pašās beigās palika vairs tikai divi braucēji. Viņu sacensības kļuva par programmas galveno notikumu, un troksnis un derību trakums, kas nu sākās, pārspēja visu līdz šim notikušo.

Finālsacensibu uzvarētājs tika pasludināts par svētku čempionu, Nemone pašrocīgi uzlika viņam galvā zelta bruņucepuri, un pat tie, kas, derēdami uz viņa sāncensi, bija zaudējuši naudu, pievienoja savu balsi ovācijām, kad tas, zelta bruņucepurei saulē zaigojot, lepni apbrauca goda apli un atstāja stadionu, izbraukdams cauri arkai, kas atradās zem valdnieces ložas.

—: Tagad, — Fobegs skaļi paziņoja, — viņi redzēs kaut ko patiešām vērtīgu. To viņi gaida visvairāk un netiks pievilti. Ja tu tici kādam dievam, puis, tad noskaiti lūgšanu, jo tev jāmirst.

— Vai tad tu neļausi man vispapriekš apskriet apkārt arēnai, pirms grābsi mani ciet? — Tarzans apvaicājās.

9. NĀVI! NĀVI!

Kad lauvu vilktie rati bija aizbraukuši, kāds desmits vergu ņēmās cītīgi tīrīt arēnu; skatītāji piecēlās, izkustējās, augstmaņi gāja no ložas uz ložu satikties ar draugiem. Vīrieši un sievietes vēl kārtoja iepriekšējo derību darījumus un slēdza jaunas. Daudzās balsis, cita caur citu skanēdamas, sacēla stadionā milzu murdoņu. Bija sācies lielais starpbrīdis.

Tarzans bija īgns. Lieli |aužu pūļi viņam allaž bojāja nervus. Cilvēku balsis viņam likās pretīgas. Piemiegtām acīm viņš raudzījās pūlī. Tā nikns savvaļas zvērs vēro ienaidnieku.

Fobegs joprojām plātījās skaļā balsī, ko skaidri varēja sadzirdēt vismaz tā skatītāju daļiņa, kas sēdēja virs gladiatoru novietnes. Tempļa sarga uzvedība nekādā ziņā nenomierināja džungļu valdnieku, tomēr pēc pēdējās piezīmes viņš vispār izlikās lielībnieku nedzirdam.

Derības par programmas pēdējām sacensībām jau ritēja pilna sparā un sita augstu vilni, kaut gan tikai nedaudziem bija cik necik noteikts priekšstats par abu pretinieku spēku samēru. Taču Fobega reputācija vairumam bija zināma, un viņu uzskatīja par favorītu; likme viņa labā pret Tarzanu turējās desmit pret vienu.

Valdnieces ložā Nemone bija tīksmi atlaidusies lielajā sēdeklī, kas veidoja kaut ko vidēju starp troni un dīvānu. Šai dienā viņa bija zaudējusi daudz naudas, tomēr saīgumu neizrādīja. Toties dižciltīgie augstmaņi ap viņu nepavisam nejutās omulīgi un cerēja, ka šajās pēdējās sacīkstēs viņa laimēs. Ikviens no viņiem bija nolēmis likt lielas summas uz mežonīgo svešzemnieku, lai valdniece varētu atgūt visu, ko līdz šim zaudējusi, jo bija cieši pārliecināti, ka Nemone derēs par Fobega uzvaru — viņa parasti derībās lika lielas summas uz favorītiem.

Erots sevišķi kaismīgi vēlējās, lai valdniece atgūst visu, ko bija zaudējusi viņam. Kopš zināma laika viņš jutās mazliet nedrošs par savu stāvokli augstās kundzes labvēlībā; viņam pat likās, ka tas nedaudz pasliktinājies; no drošas pieredzes viņš zināja, ka ievinnēt no Nemones naudu var nozīmēt baismīgu triecienu tādam, kas sācis slīdēt lejup.

Tādēļ Erots kopā ar citiem augstmaņiem, nolēmuši ļaut Nemonei laimēt no viņiem, derot uz Fobegu, slepus izsūtīja vergus pie skatītājiem iemaksāt uz Fobega uzvaru pietiekami daudz naudas, lai atgūtu to, ko paši, derēdami uz Tarzanu, zaudēs Nemonei. Plāns bija precīzi izstrādāts un tika labi realizēts, tā ka dienas beigās ieguvēja būs ne tikai Nemone, bet arī viņi, jo visus ieguldījumus ar uzviju atgūs no skatītāju laimētajam derībām par Fobegu — no naudas, ko viņu labā būs iemaksājuši vienkāršie ļautiņi.

Lielajai naudai, kas pēkšņi ieplūda skatitāju vidū, kuri jau tāpat derēja par Fobega uzvaru, piedāvājot augstas likmes pret Tarzanu, tikpat kā nebija seguma no ļoti nedaudzajiem derētājiem Tarzana labā, ja likme palika desmit pret vienu. Lai vispār varētu ieguldīt savu naudu, viņiem, gluži dabiski, vajadzēja paaugstinat likmes; tikai tā varēja cerēt atgūt naudu, ko zaudēs Nemonei, pareizāk sakot, par kuru viņi domāja, ka zaudēs, jo valdnieces ložā derības vēl nebija noslēgtas; galu galā viņi bija spiesti izlikt milzu summas, jo likmes sacēlās tik augstu, ka vajadzēja simt Fobega drahmu, lai nosegtu vienu drahmu Tarzana labā.

Ieskanējās taure, un kareivji, kas apsargāja Tarzanu un Fobegu, pavēlēja abiem iziet arēnā un apiet apli, lai publika varētu gladiatorus apskatīt un izraudzīties favorītu. Kad viņi gāja garām valdnieces ložai, Nemone paliecās uz priekšu un puspievērtām acīm cieši noskatīja garo, slaido svešzemnieku un drukno katnieti.

Erots, valdnieces luteklis, uzmanīgi vēroja savu pavēlnieci.

—    Tūkstoš drahmu par svešo! — viņš iesaucās.

—     Es arī deru uz svešinieku! — dedzīgi piebalsoja vēl viens augstmanis.

—    Es arī, — sacīja Nemone.

Erots un pārējie augstmaņi apstulba; tas pilnīgi izjauca viņu plānus. Protams, viņi laimēs vairāk naudas, bet ikviens allaž jutās drošāk, Nemonei zaudēdams nekā uz viņas rēķina iegūdams.

—    Tu zaudēsi savu naudu, valdniec, — Erots brīdināja Nemoni.

—    Kāpēc tad tu pats liki uz svešinieku? — valdniece jautāja.

—    Likmes bija tik vilinošas, ka man radās kārdinājums riskēt, — Erots steigšus paskaidroja.

—    Kādas pašreiz ir likmes?

—    Simts pret vienu.

—     Un tu domā, ka svešajam nav nekādas iespējas uzvarēt? — jautāja Nemone, laiski rotaļādamās ar sava dunča rokturi.

—     Fobegs ir lielākais stiprinieks Katnē, — un es tiešām domāju, ka svešajam pret viņu nav nekādu izredžu, viņš jau ir tikpat kā pagalam.

—     Nu labi, labi, ja jau tev tā liekas, tad vajadzēja derēt par Fobegu, — Nemone mīlīgi dūdoja. — Es lieku simttūkstoš drahmu uz svešo. Cik tu no tā vēlies, mīļo Erot?

—     Es vēlos, lai mana valdniece vispār neriskē ar savu naudu, derot uz viņu, — Erots atteica. — Man būtu sāpīgi, ja mana mīļotā valdniece zaudētu.

—    Cik tu esi apnicīgs, Erot! — Nemone nepacietīgi atmeta ar roku, tad pievērsās pārējiem augstmaņiem, jautādama: — Vai tad nav neviena, kas liks kaut ko pretī manām drahmām?

Visi uzreiz dedzīgi tiecās viņai izpatikt. Iegūt simttūkstoš drahmu no valdnieces piedevām pie naudas, kas ienāks no vienkāršo ļaužu laimestiem, bija pārāk liels kārdinājums viņu mantkārei; pat Nemones iespējamā dusmība aizmirsās kvēlajā vēlmē izdarīt viņai pa prātam tagad, kad viņas lēmumā nekas vairs nebija grozāms; un pēc dažām minūtēm derības bija noslēgtas.

—     Viņš ir labi veidots, — sacīja Nemone, ar skatienu kavēdamās pie džungļu cilvēka, — un garāks arī ir par to otru.

—     Bet paraugies uz Fobega muskuļiem, — atgadināja Erots. — Šitais Fobegs jau daudzus nogalinājis. Stāsta, ka viņš tiem apgriežot sprandu un pārlaužot mugurkaulu.

—    Tad jau redzēsim. — Vairāk valdniece nekā neteica.

Erotam iešāvās prātā, ka viņam negribētos būt Fobega ādā — ja svešais viņu nenogalinās, tad Nemone parūpēsies, lai tāds ilgi pa pasauli nestaigā, kas nolaupījis viņai simttūkstoš drahmu.

Nu abus cīkstoņus nostādīja arēnā netālu no valdnieces ložas un stadiona pārzinis deva viņiem norādījumus, kas bija ārkārtīgi vienkārši: viņiem jāpaliek arēna un jācenšas vienam otru nogalināt ar kailām rokām, taču izmantot cīņā elkoņus, ceļgalus, kājas vai zobus nav atļauts; nekādu citādu cīņas noteikumu nav. Uzvarētājs iegūs brīvību, bet tās pakāpi noteiks Nemone.

—    Tiklīdz atskanēs taure, varat sākt, — stadiona pārzinis nobeidza pamācību. — Lai Tūss jums stāv klat!

Tarzans un Fobegs tika nostādīti desmit soļu viens no otra. Tā nu viņi stāvēja, gaidīdami signālu. Fobegs izrieza krūtis un bungoja pa tām ar dūrēm; savilka rokas, piebriedinādams lielos bicepsus, līdz tie izspiedās kā milzu bumbuļi; tad viņš sāka lēkāt, lai iesildītu kāju muskuļus. Ar šīm izdarībām viņš piesaistīja skatītāju uzmanību, un tas viņam varen patika.

Tarzans stāvēja mierīgi, rokas brīvi sakrustojis pār krūtīm, muskuļus atslābinājis. Šķita, ka viņš vispār neapzinās pūļa un pat Fobega klātbūtni, bet īstenībā gaužām labi apzinājās itin visu, kas notiek arēnā. Acis un ausis viņam bija saspringti modras; tas būs Tarzans, kas uztvers pirmo taures noti. Tarzans bija cīņai gatavs!

Pagalam vienaldzīgi viņam bija stulbie radījumi, kas tik muļķīgi bļaustījās un bija sanākuši kopā. lai noskatītos, kā divi no viņu cilts, divi, kas viņiem nekad nav nodarījuši nekā ļauna, centīsies viens otru nogalināt viņiem par prieku; viņam bija vienalga, ko pūlis domā par viņu; šie ļaudis viņam nenozīmēja ne tik, cik lauvu mēsli, ko vergi bija aizmēzuši no arēnas.

Viņš nevēlējās nonāvēt Fobegu, tomēr nevēlējās arī pats tikt nonāvēts; bet Fobegs viņam bija pretīgs, un viņam gribējās lielībnieku pārmācīt par smieklīgo patmīlību. Viņš saprata, ka pretinieks ir ļoti spēcīgs un nebūs viegli to pārmācīt, netiekot pašam smagi pārmācītam; tomēr šā riska viņš nebijās, bet pats centīsies sodīt nesa- kropļojot un nenogalinot. Nejauši viņa skatiens aizslīdēja līdz valdnieces ložai un tur apstājās. Nemones acis sastapās ar viņējām un nelaidās vaļā no viņa skatiena. Kādas viņai dīvainas acis — tik skaistas, it kā iekšējas uguns aizdedzinātas, tik noslēpumainas!

Ieskanējās taure, un Tarzana skatiens atgriezās pie Fobega. Amfiteātri iestājās baigs klusums. Gladiatori tuvojās viens otram — Fobegs cienīgi, pašpārliecināts, Tarzans vieglā, vingrā lauvas gaitā.

—     Skaiti pātarus, puisi — uzsauca tempļa sargs. — Es tevi nogalināšu, bet vispirms ar tevi paspēlēšos — Nemonei par prieku.

Fobegs tuvojās Tarzanam un izstiepa roku, lai viņu sagrābtu. Tarzans ļāva satvert savus plecus, tad sakļāva plaukstas, negaidot trieca tās pret Fobega zodu, vienlaikus atgrūzdams pretinieku no sevis. Lielā galva atkrita atpakaļ, un viss smagais ķermenis aiztenterēja vismaz desmit soļu, tad neveikli nogāzās.

Publika pārsteigumā iesēcās; tie, kas bija derējuši uz Tarzana veiksmi, uzgavilēja. Fobegs pietrūkās kājās, seja tam bija neganta niknuma izķēmota; īstā trakuma lēkmē viņš rēkdams metās džungļu cilvēkam virsū.

—     Nekādas žēlastības! — viņš ķērca. — Uz vietas tevi nokaušu!

—     Kauj nost! Kauj nost! — auroja Fobega atbalstītaji. — Navi! Rādi mums nāvi!

—     Vai tad tu mani vispirms drusciņ nepamētāsi? — Tarzans klusu jautāja un veikli izvairījās no uzbrucēja, mazliet palēkdams sāņus.

—     Nē! — aizraudamies kliedza Fobegs, tūļīgi sagriezdamies un no jauna mezdamies uzbrukumā. Tarzans satvēra pretinieka izstieptās rokas, izpleta tās, tad brūna, stiegraina roka zibenīgi sagrāba Fobegu aiz īsā kakla; piepeši džungļu cilvēks strauji apsviedās apkārt, paliecās uz priekšu un pārlidināja pretinieku sev pār galvu. Fobegs smagi novēlās arēnas smiltis.

Nemone pārliecās par ložas malu, acis viņai gailēja, krūtis strauji cilājās. Erots nebija vienīgais daudzo augstmaņu vidū, kam aizrāvās elpa. Nemone pavērsās pret viņu.

—     Vai negribi par kādu nieku paaugstināt likmi uz Katnes lielāko stiprinieku? — viņa jautāja.

Erots izmocīja vārgu smaidu.

—    Cīņa vēl tikai sākas, — viņš vārgi iebilda.

—    Un ir jau tikpat ka pabeigta, — atcirta Nemone.

Fobegs šoreiz slējās augšā lēnāk un tūliņ arī nemetās uzbrukumā, bet lēnām tuvojās pretiniekam; viņš tagad bija nolēmis ķerties pie citādas taktikas nekā sākumā: gribēja pieiet Tarzanam pavisam tuvu, lai varētu to sagrabt; vairāk nekā viņš nevēlējās — tikai sagrābt, jo zināja, ka tad ar savu lielo spēku salauzīs pretiniekam visus kaulus.

Varbūt Tarzans nojauta, kas spēkavīram padomā, varbūt tā bija tikai vēlēšanās pakaitināt Fobegu, pastiepjot tam pretī kreiso roku; lai nu bija kā būdams, Fobegs izdevību izmantoja un, satvēris izstiepto roku, centās ievilkt Tarzanu savās skavās; Tarzans strauji paspēra soli uz priekšu, labās rokas dūri ar drausmīgu spēku ietrieca Fobegam sejā, tad sagrāba roku, kas žņaudza viņa delnas locītavu, vēlreiz zibenīgi pametās pretiniekam apakšā un no jauna pārlidināja to sev pāri galvai, šoreiz izmantodams Fobega delmu par sviru un pats savu plecu par atbalsta punktu.

Pēc šā kritiena Fobegam piecelties bija pavisam grūti. Viņš svempās kājās gaužām gausi. Džungļu cilvēks nostājās virs viņa. Kalnietim asinis sastinga dzīslās, izdzirdot svešinieka rīklē kāpjam plēsīga zvēra rēcienu.

Piepeši Tarzans pieliecās, sagrāba Fobegu un, viegli rokās pacēlis, turēja to sev virs galvas.

—     Nu, Fobeg, vai man tagad skriet? — viņš ierēcās. — Bet varbūt tu esi pārāk noguris, lai dzītos man pakaļ?

Tad viņš nometa savu nastu zemē diezgan tuvu valdnieces ložai, kur, satraukumā sastingusi, sēdēja Nemone.

Kā lauva savam upurim džungļu valdnieks sekoja cilvēkam, kas bija ņirgājies par viņu, tīkojis viņu nogalināt; divi lāgi viņš sagrāba Fobegu un atkal nometa zemē, visu laiku virzīdamies tuvāk arēnas galam. Tagad nodevīgais pūlis rēca, lai Tarzans nogalina Fobegu; Fobegu — Katnes stiprāko vīru; Fobegu, kas apgrieza citiem galvas, līdz mugurkauls brīkšķēdams salūst.

Tarzans no jauna sagrāba pretinieku un turēja sev virs galvas. Fobegs vārgi pretojās, bet bija bezspēcīgs. Tarzans aizgāja līdz arēnas malai netālu no valdnieces ložas un iesvieda smago ķermeni publikā.

—     Saņemiet savu stiprinieku! — viņš uzsauca. — Tarzanam viņa nevajag! — Tad viņš aizgāja, nostājās pie izejas un gaidīja, it kā pieprasīdams solīto brīvību.

Ar ķērcieniem un aurošanu, kas Tarzanā modināja atmiņas vienīgi par visnejēdzīgāko savvaļas zvēru, nicināto hiēnu, pūlis atgrūda nelaimīgo Fobegu atpakaļ arēna.

—    Sit viņu nost! Sit nost! — pūlis auroja.

Nemone izliecās no ložas.

—     Nogalini viņu, Tarzan! — viņa uzsauca.

Tarzans riebumā paraustīja plecus un novērsās.

—     Nogalini viņu, vergs! — pavēlēja kāds augstmanis no savas ložas.

—    To es nedarīšu, — atbildēja džungļu cilvēks.

Nemone savā ložā piecēlās kājās. Viņa bija pietvīkusi un satraukta.

—    Tarzan! — viņa iesaucās un, kad džungļu cilvēks palūkojās uz viņu, turpināja: — Kāpēc tu viņu nenogalini?

—     Kāpēc lai es viņu nogalinātu? — atjautāja Tarzans. — Viņš man nekā ļauna nespēj nodarīt, un es nogalinu vienīgi tādēļ, lai sevi aizsargātu vai ari lai paēstu. Cilvēka gaļu es neēdu, kāpēc lai nogalinu?

Fobegs, sadauzīts, salauzīts un nevarīgs, uzķepurojās kājās un streipuļodams palika stāvam. Viņš dzirdēja, kā pūlis, nežēlīgi brēkdams, pieprasīja viņa nāvi. Redzēja pretinieku stāvam dažus soļus atstatu pie apmales un neliekamies gar viņu ne zinis; neskaidri, it kā tālumā viņš bija dzirdējis tā atteikšanos viņu nogalināt. Bija gan dzirdējis, bet nesaprata. Viņš gaidīja nāvi, jo tāds ir arēnas tikums un likums. Pats viņš bija gribējis un pūlējies šo cilvēku nonāvēt; viņš nebūtu pret to izturējies žēlsirdīgi un tāpēc nekādi nevarēja saprast Tarzana vienaldzību pret viņu.

Fobega asinīm pielijušās acis pārlaida bezpalīdzīgu skatienu arēnai, nekā un neviena īsti nemeklējot; taču nekur viņš neredzēja ne līdzjūtības, ne žēlsirdības, neredzēja neviena drauga: zaudētājiem draugu nav. Pūļa ārprātīgā asinskāre viņu mulsināja. Vēl tikai pirms dažām minūtēm pūlis viņam uzgavilēja, tad pieprasīja viņa nāvi. Viņa skatiens sasniedza valdnieces ložu tieši tai brīdī, kad Erots izliecās pār ložas malu un uzkliedza nomaļus stāvošajam Tarzanam:

—     Nonāvē viņu, puis! Tā ir valdnieces pavēle.

Fobega acis pievērsās džungļu cilvēka augumam, un viņš saņēma spēkus pēdējam mēģinājumam novilcināt neizbēgamo. Viņš apzinājās, ka nu reiz sastapis kādu, kas varenāks par viņu, un ka viņam būs jāmirst, tiklīdz šis kāds to gribēs; tomēr dzīvības uzturēšanas dziņa mudināja viņu aizstāvēties, pat ja tas būs bezcerīgi.

Džungļu cilvēks uzmeta skatienu valdnieces favorītam.

—    Tarzans nonāvē tikai tos, ko vēlas nonāvēt. — Viņš runāja klusā balsī, kas tomēr aizsniedza visaugstāko ložu. — Fobegam es klāt neķeršos.

—     Stulbeni! — Erots kliedza. — Vai tu nesaproti, ka tā ir valdnieces vēlēšanās, valdnieces pavēle? Nevienam, kas liedzas to izpildīt, nebūs dzīvot, tev tas vīrs jānogalina.

—    Ja valdniece grib redzēt viņu mirstam, kālab viņa neliek to izdarīt tev? Viņa ir tava valdniece, ne manējā. — Džungļu cilvēka balsī nemanīja ne bijības, ne cieņas.

Erots izskatījās līdz nāvei iztrūcies. Viņš palūkojās uz valdnieci.

—     Vai dot kareivjiem pavēli nobeigt nekaunīgo mežoni? — viņš jautāja.

Nemone papurināja galvu. Seja viņai palika nekustīga, bet acīs dega dīvaina uguns.

—     Mēs dāvājam abiem dzīvību, — viņa sacīja. —Atbrīvo Fobegu, bet to otru lai aizved uz pili.

Tad viņa piecēlās, ar to dodama zīmi, ka priekšnesumi beigušies.

Daudz jūdžu uz dienvidiem no Ontāras ielejas Lauvu lauka kāds lauva bez miera klīda pa meža biezokni. Trauksmaini tas pagājās vienā virzienā, tad otrā; kustības rādīja, ka zvērs nomaldījies; brīžiem tas piegrūda purnu pie zemes, tad paslēja gaisā, itin kā kaut ko vai kādu meklētu. Reiz lauva pacēla galvu un norēcās tā, ka zeme nodrebēja un pērtiķis Manu kā bulta aizjoņoja pa koku zariem pie brāļiem un māsām. Tālumā ietaurējās zilonis, un pēc tam pār džungļiem atkal nogūla klusums.

10. VALDNIECES PILĪ

Uz stadionu Tarzanu bija vedusi kareivju rota viena vecākā vadībā, bet pilsētā viņš atgriezās kopā ar dižciltīgajiem. Daži jau bija viņu aplenkuši tūliņ pēc Nemones dotā norādījuma, kas tiem ļāva nojaust, ka turpmāk šis svešzemnieks varbūt baudīs majestātes labvēlību.

Apsveikdami Tarzanu par gūto uzvaru, cildinādami viņa drosmi un uzdodami neskaitāmus jautājumus, tie viņam sekoja atceļā no arēnas, un, kad bija sasniegta uzbēruma virsotne, gājienam piebiedrojās vēl viens dižciltīgais. Tas bija Gemnons.

—     Valdniece man lika tevi pavadīt uz pilsētu un parūpēties par tevi, — viņš Tarzanam paskaidroja. — Šovakar man kopā ar tevi jāierodas pilī, bet pirms tam tu droši vien gribēsi nomazgāties un atpūsties, un, manuprāt, tev nebūs iebildumu ieturēt ari kārtīgu maltīti, ne tādu, kāda mēdz būt cietuma ēdienkartē.

—     Es labprāt nomazgātos un paēstu, — atteica Tarzans, — bet kālab man vajadzētu atpūsties? Nu jau vairāk dienu nekā cita neesmu darījis kā vien atpūties.

—     Bet nupat taču tu izcīnīji drausmīgu cīņu par dzīvību! — izsaucās Gemnons. — Tev jābūt nogurušam.

Tarzans paraustīja plecus.

—     Būtu labak parūpējušies par Fobegu, — viņš sacīja, — tam gan nepieciešama atpūta. Es neesmu noguris.

Gemnons pasmējas. — Lai Fobegs priecājas, ka palicis dzīvs. Ja kāds par viņu rūpēsies, tad vienīgi viņš pats.

Viņi gāja atpakaļ uz pilsētu. Pārējie augstmaņi bija satikuši draugus vai atpalikuši, un Gemnons ar Tarzanu palika divatā, ja vien var sacīt, ka divatā, kad visapkārt čaloja pūlis, kuram pa vidu lēnām brauca lauvu vilktie pajūgi. Tie, kas piekļuva tuvāk Tarzanam, aizrautīgi apsprieda cīņu, taču apkārtējo augstmaņu dēļ klāt negāja. Tika runāts par viņa milzīgo spēku un par mānīgi noslēptajiem muskuļiem, kuru harmoniskā simetrija nenodeva džungļu valdnieka titānisko, tēraudcieto tvērienu.

—    Tu esi kļuvis slavens, — Gemnons sacīja.

—     Pirms īsa brīža tie ķērca, lai Fobegs sitot mani nost, — Tarzans atgādināja.

—     Esmu patiesi pārsteigts, ka viņi izturas tik draudzīgi, — piebilda Gemnons. — Tu viņiem noblēdīji nogalināšanas skatu, galveno, ko viņi, iedami uz stadionu, cer un tvīkst redzēt. Par to viņi maksā ieejas naudu. Turklāt, saderot uz Fobegu, lielākā daļa no viņiem zaudējusi vēl krietni vairāk naudas; bet 1iem, kas laimējuši, vajadzētu tevi celt vai debesīs, jo ir ieguvuši daudz. Likme bija ļoti augsta — simts pret vienu. Un tomēr — tieši augstmaņi uz tevi dusmojas visvairāk, — Gemnons smiedamies turpināja. — Dažs no tiem zaudējis veselu bagātību. Nemones tuvākajiem galminiekiem allaž jāsedz viņas derību summa; tā nu, cerēdami, ka viņa derēs uz Fobegu, tie ieguldīja daudz naudas publikā, lai nosegtu savus zaudējumus Nemonei; bet tad Nemone saderēja uz tevi, un šiem vajadzēja likt lielas summas uz Fobegu — desmit miljonus drahmu, lai nosegtu Nemones simt tūkstošus. Es lēšu, ka neliela cilvēku grupiņa zaudējusi gandrīz divdesmit miljonus drahmu.

—     Un Nemone laimēja desmit miljonus? — jautāja Tarzans.

—     Kā tad, — Gemnons atteica, — un ar to varbūt izskaidrojams fakts, ka tu vēl esi dzīvs.

—    Kāpēc lai es nebūtu dzīvs?

—r Tu apvainoji valdnieci. Tūkstošiem viņas pavalstnieku acu priekšā atteicies izpildīt viņas tiešu pavēli. Nē, to neatsver pat desmit miljoni drahmu; jābūt kādam citam iemeslam, kura dēļ viņa tevi saudzēja. Iespējams, ka viņa grib izgudrot tev citāda veida nāvi, kas viņai sagādātu lielāku apmierinājumu. Pazīstot Nemoni tik labi, kā viņu pazīstu es, varu teikt — viņa nebūtu Nemone, ja piedotu tik smagu majestātes apvainojumu.

—    Fobegs taču grasījās mani nogalināt, — Tarzans sacīja.

—    Nemone nav Fobegs. Nemone ir valdniece, un .. .

—    Un — ko? —džungļu cilvēks jautāja.

Gemnons paraustīja plecus.

—     Sāku domāt balsī, un tas ir slikts paradums tādam, kurš grib palikt dzīvs. Nešaubos, ka tu nodzīvosi pietiekami ilgi, lai iepazītu viņu labāk, nekā pazīsti pašreiz, un tad varēsi pats visu izdomāt, tikai — nedomā balsī.

—     Vai tu derībās uz Fobegu daudz zaudēji? — Tarzans apvaicājās.

—     Es laimēju. Saderēju uz tevi. Satiku vienu no Erota vergiem, kas gāja izlikt daļu sava kunga naudas uz Fobegu; es saderēju par visu šo naudu. Biju tevi redzējis mazliet vairāk nekā pārējie augstmaņi, un man likās, ka tev ir zināmas izredzes, nolēmu derēt uz tavu saprātu un veiklību pret Fobega spēku, stulbumu un neveiklību, tomēr man ne sapnī nerādījās, ka arī spēkā esi par viņu pārāks.

—    Un likmes bija labas.

Gemnons pasmaidīja. — Pārāk labas, lai nedomātu arī par to; spēle bija ārkārtīgi veiksmīga. Tomēr nesaprotu Nemoni: viņa ir kaislīga derībniece, bet nav azartiste. Viņa allaž der uz favorītu, un lai Tūss nabagam žēlīgs, ja tas neuzvar.

—    Sievietes nojauta, — piebilda Tarzans.

—     Nedomāju vis. Nemone ir pārāk praktiska aprēķinātāja, lai paļautos uz intuīciju, viņai prātā bijis kas cits. Bet, kas īsli, to zina vienīgi Nemone. Šis noslēpumainais iemesls tev šodien izglāba dzīvību, varbūt pareizāk būtu sacīt — paildzināja tavu dzīvi.

—     Šovakar es viņu satikšu, — sacīja Tarzans, — un, bez šaubām, atkal runāšu viņai pretī; laikam jau esmu to darījis abas reizes, ar viņu satiekoties . .

—     Neaizmirsti, ka īstenībā viņa tev piespriedusi nāvessodu jau par pirmo apvainojumu, — Gemnons atgādināja, — tātad toreiz viņa acīmredzot domāja, ka tevi nogalinās Fobegs. Es tavā vietā necenstos viņu nokaitināt.

Kad viņi bija sasnieguši pilsētu, Gemnons aizveda Tarzanu uz savu dzīvokli pilī. Dzīvoklī bija guļamistaba ar mazgāšanās telpu un dzīvojamā istaba — kopā ar otru virsnieku. Istabā Tarzans redzēja parastos rotājumus — ieročus, vairogus, galvas un uz ādas gleznotas ainas. Ne grāmatu, ne citu iespieddarbu nebija. Viņš gribēja par to apjautāties Gemnonarn, bet laikus atcerējās, ka pats nekad nav iemācījies ne vārda no grāmatām vai rakstiem.

Mazgāšanās telpa džungļu cilvēku interesēja. Vanna bija zārkam līdzīgs apdedzināta māla trauks. Ūdens pievads šķila taisīts no tīra zelta. Iztaujājis Gemnonu, viņš uzzināja, ka ūdeni šeit pievada pa resnām māla caurulēm no kalniem pilsētas austrumu pusē, uzkrājot to lielos rezervuāros, kas spiediena radīšanai izvietoti dažādā augstumā pa visu Katnes pilsētu.

Gemnons lika vergam sagatavot vannu, un, kad Tarzans bija nomazgājies, viņu dzīvojamā istabā gaidīja maltīte. Kamēr viņš ēda un Gemnons runādams kavēja viņam laiku, istabā ienāca vēl viens jauns virsnieks. Tam bija šaura seja un nesimpātiskas acis; viņš neizrādīja nekādu sirsnību, kad Gemnons viņu iepazīstināja ar Tarzanu.

—     Mēs ar Kserstlu dzīvojam šeit kopā, — Gemnons paskaidroja.

—    Man javacas ara, — Kserstls asi paskaidroja.

—    Kāpēc?

—     Lai atbrīvotu vietu šitam tavam draugam, — Kserstls īgni atteica un iegāja savā istabā, kaut ko purpinādams par vergiem un mežoņiem.

—    Viņš neizskatās visai sajūsmināts, — piebilda Tarzans.

—    Toties es esmu priecīgs, — klusu atteica Gemnons. — Mēs ar Kserstlu lāgā nesatiekam. Mums nav nekā kopēja. Viņš pieder pie Erota draugiem un par augstmani viņu iecēla tikai pēc tam, kad Erots kļuva par valdnieces favorītu. Viņa tēvs ir priekšstrādnieks raktuvēs. Ja dižciltīgo kārtā būtu iecēluši tēvu, tas kārtai būtu darījis godu, jo viņš ir lielisks cilvēks, bet Kserstls ir spiegs — tāpat kā viņa draugs Erots.

—     Esmu par jūsu dižciltīgajiem šo to dzirdējis, — sacīja Tarzans. — Cik noprotu, ir divas augstmaņu šķiras, un augstāka ar nicināšanu noraugās uz zemāko, kaut arī dažam zemākās šķiras augstmanim ir augstāks stāvoklis neka daudziem augstākās šķiras dižciltīgajiem.

—     Mēs nenicinām nevienu, ja cilvēks ir krietns, — atbildēja Gemnons. — Senā dižciltība — Katnes lauvu cilts vīri — ir mantojama, bet otra — parastā — tikai viena cilvēka mūžam; to dāvā valdnieks kā īpašu apbalvojumu. Un vismaz vienā ziņā tā apbalvotajam dara lielāku godu nekā mantotā, jo dažkārt tiek piešķirta par ievērojamiem nopelniem. Es esmu cēlies no dižciltīgas dzimtas; ja tā nebūtu, es nekad nespētu kļūt par augstmani. Esmu lauvu cilts vīrs, tāpēc ka tāds ir mans tēvs; mums kopš senseniem laikiem pieder tiesības turēt lauvas; viens no maniem senčiem pirmais ir vedis valdnieka lauvas kaujās.

—    Kad Erots ieguva dižciltību? — apvaicājās džungļu cilvēks.

Gemnons saviebās.

—     Visi viņa nopelni ir personiskas dabas; nekad viņš nav godam kalpojis Katnei. Ja viņam vispār piemīt kādas īpašības, kas pelna dižciltību, tad vienīgi tādas, kuru dēļ viņu var godāt par glaimotāju princi un par lišķu karali.

—     Jūsu valdniece šķiet pārāk saprātīga sieviete, lai viņu varētu apstulbot ar glaimiem.

—    Nejūtīgs pret tiem nav neviens.

—    Zvēru vidū lišķu nav, — teica Tarzans.

—     Ko tu ar to gribi sacit? — Gemnons jautāja. — Erots tomēr gatavais zvērs.

—     Neapvaino zvērus. Vai esi redzējis lauvu, kas pieglaimojas kādam, lai gūtu labumu?

—    Ir dažādi zvēri, — Gemnons pretojās.

—    Jā. Tomēr nelietību viņi atstājuši cilvēkiem.

—    Tu par cilvēkiem neesi sevišķi augstās domās.

—    Tādās nav neviens, kas domā un kas viņus salīdzina ar zvēriem.

—     Mēs katrs esam tas, par ko esam piedzimuši, — noteica Gemnons — Cits ir zvērs, cits — cilvēks, un vēl ir arī cilvēki, kas izturas kā zvēri.

—     Bet, paldies Dievam, nav neviena zvēra, kas izturētos kā cilvēks, — Tarzans smaidīdams piebilda.

Kserstls, ienākdams no otras istabas, pārtrauca viņu sarunu.

—     Es savacu vienkop savas mantas, — viņš sacīja, — vēlāk atsūtīšu vergu tām pakaļ. — Viņš runāja dzedri un strupi. Gemnons atbildei pamāja ar galvu, un Kserstls aizgāja.

—    Viņš izskatās neapmierināts, — džungļu cilvēks sacīja.

—     Kaut viņš izvārītos Ksaratorā! — izsaucās Gemnons. — Kaut gan derīgāk būtu viņu izbarot maniem lauvām, — un vēl piebilda: — Ja vien lauvas tādu ēstu.

—    Tev pieder lauvas? — Tarzans jautāja.

—     Protams, — Gemnons atbildēja, — esmu lauvu cilts vīrs, un man jātur kaujas lauvas valdnieces karaspēkam. Miera laikos es tos izmantoju medībām un sacensībām. Vienīgi valdnieka ģimene un lauvu cilts vīri drīkst turēt mācītus lauvas.

Saule jau slīdēja aiz kalniem, kas rietumu pusē robežoja ar Lauvu lauku, kad istabā ienāca vergs ar degošu lāpu, ko iekabināja ķēdē pie griestiem.

—     Laiks doties vakariņās, — pieceldamies sacīja Gemnons.

—     Esmu paēdis, — Tarzans iebilda.

—     Atnāc vien līdzi, tev būs interesanti iepazīties ar citiem pils dižciltīgajiem.

Tarzans piecēlās. — Labi, — viņš piekrita un aizgāja kopā ar Gemnonu.

Lielā ēdamzālē pils apakšējā stāvā jau bija sapulcējušies četrdesmit augstmaņi, kad tur ieradās Gemnons ar Tarzanu. Pie galda sēdēja Tomoss, Erots, Kserstls; Tarzans sazīmēja vēl dažus, ko bija ievērojis pie tiesas galda vai stadiona. Sapulcējušies piepeši apklusa, it kā nule būtu aprunājuši viņu vai Gemnonu.

—     Sis ir Tarzans, — Gemnons iepazīstinot sacīja, pievezdams džungļu cilvēku pie galda.

Tomoss, kas sēdēja galda galā, neizskatījās iepriecināts. Erots drūmi blenza uz pienācējiem un pirmais ierunājas:

—    Šis galds domāts dižciltīgajiem, nevis vergiem.

—     Pateicoties paša drošsirdībai un valdnieces augstsirdībai, šis cilvēks te ieradies kā mans viesis, — Gemnons mierīgi sacīja. — Ja kādam no manas kārtas ir iebildumi pret viņa klātbūtni, būšu priecīgs turpināt pārrunas ar zobeniem. — Tad, pagriezies pret Tarzanu, piebilda: — Tā kā šis cilvēks sēž pie galda kopā ar augstmaņiem, kas pieder pie manas kārtas, es atvainojos par nepieklājību, ko tu varēji secināt no viņa vārdiem. Ceru, ka neesi apvainojies.

—    Vai šakālis var apvainot lauvu? — džungļu cilvēks atteica.

Maltīte nebija no patīkamajām. Erots un Kserstls sačukstējās.

Tomoss nerunāja, veltīdams visu vērību ēšanai. Vairāki Gemnona draugi uzsāka ar Tarzanu sarunas; viens vai divi viņam iepatikās, pārējie izturējās pārāk aizbildnieciski. Iespējams, ka tie būtu bijuši pārsteigti, ja zinātu, ka viņu viesis ir Anglijas pērs, taču laikam tas tomēr nebūtu ietekmējis viņu uzvedību, jo neviens no viņiem nekad nebija dzirdējis ne vārda par Angliju. Tarzans arī nekā nepaskaidroja. Viņam bija gluži vienalga, ko tie par viņu domā, un maltīte pagāja ar ilgiem klusuma brīžiem.

Kad Tomoss piecēlās, līdz ar to atļaudams ari pārējiem celties no galda, Gemnons aizvadīja Tarzanu uz valdnieces telpām, pirms tam gan iegriezies savā miteklī, lai ietērptos greznākā bruņu- kreklā, ķiverē un uzkabē.

—     Neaizmirsti nomesties ceļos, kad ieiesim pie Nemones, — brīdināja Gemnons, — un nesaki nekā, pirms viņa nav tevi uzrunājusi.

Kāds augstmanis ieveda viņus nelielā priekšistabā un aizgāja pieteikt valdniecei abu ierašanos; kamēr viņi gaidīja, Gemnons nenolaida acu no lielā, staltā svešzemnieka, kas mierīgi stāvēja viņam līdzās.

—     Vai tev nemaz nav nervu? — viņš pēdīgi jautāja.

—     Kā to saprast? — džungļu cilvēks atvaicāja.

—     Esmu redzējis visdrosmīgākos karavīrus drebam, kad tie tiek iesaukti pie Nemones, — Gemnons paskaidroja.

—     Es nekad neesmu drebējis, — sacīja Tarzans. — Kā to dara?

—     Varbūt Nemone tev iemācīs drebēt.

—     Varbūt, bet kāpēc lai es drebētu, iedams turp, kur šakālis iet nedrebēdams?

—     Nesaprotu, ko tu gribi sacīt, — brīnījās Gemnons.

—    Tur iekšā ir Erots.

Gemnons pasmējās. — Bet kā tu to zini? — viņš vaicāja.

—     Zinu, — Tarzans atteica; viņš neuzskatīja par nepieciešamu skaidrot, ka tai brīdī, kad augstmanis atvēra durvis, viņa jutīgās nāsis bija uztvērušas valdnieces favorīta smaku.

—     Ceru, ka viņa tur nav, — sacīja Gemnons, un viņa sejai pārslīdēja rūpju ēna. — Ja tur iekšā ir viņš, tas var nozīmēt slazdu, no kura tu dzīvs neizkļūsi.

—     Ikvienam var būt bail no valdnieces, — sacīja Tarzans, — bet ne no šakāļa.

—     Es, to teikdams, domāju par valdnieci.

Augstmanis atgriezās priekšistabā. Viņš pamāja Tarzanam.

—     Viņas augstība tevi pieņems, — viņš pavēstīja. — Tu, Gemnon, vari iet, tava klātbūtne nebūs vajadzīga. — Tad viņš atkal pievērsās džungļu cilvēkam, teikdams: — Kad es atvēršu durvis un tevi pieteikšu, ej iekšā un nometies ceļos. Paliec uz ceļiem, līdz valdniece tev ļaus piecelties, un nebilsti ne vārda, pirms viņas augstība nav tevi uzrunājusi. Dzirdi?

—     Dzirdu, — atteica Tarzans. — Ver durvis vaļā!

Gemnons, iedams pa citām durvīm ārā no priekšistabas, to dzirdēja un pasmaidīja; augstmanis gan nesmaidīja. Viņš apskaitās. Tumši iedegušais milzis bija runājis ar viņu kā pavēlnieks, tomēr augstmanis nesaprata, kā uz to atbildēt, un atvēra durvis. Zināmu atriebību viņš tomēr izbaudīja, vismaz pats tā iedomājās.

—     Vergs Tarzans, — viņš skaļā balsī pieteica.

Džungļu valdnieks pārkāpa pār slieksni, aizgāja līdz istabas vidum un palika stalti stāvam, klusējot raudzīdamies uz Nemoni. Ceļos viņš nemetās. Valdniece zvilnēja mīkstos spilvenos uz tahtas, Erots stāvēja tahtas kājgalī. Valdnieces dziļo acu skatiens kavējās pie Tarzana, bet sejas izteiksme tai palika nemainīga. Erots nikni blenza.

—    Meties ceļos, stulbeni! — viņš pavēlēja.

—    Klusu! — Nemone uzsauca. — Seit pavēlu es.

Erots nosarka un sāka knibināties ap zobena zelta rokturi. Tarzans stāvēja klusēdams, acu no Nemones nenolaidis. Kaut viņš jau agrāk bija domājis valdnieci skaistu esam, tagad viņš redzēja, ka tā ir daiļāka, nekā viņa uztverē sieviete vispār spēj būt.

—     Man tevis šovakar vairs nevajadzēs, Erot, — Nemone sacīja, — tu vari iet.

Erots vispirms nobāla, pēc tam pietvīka uguns sarkanumā. Viņš dzīrās kaut ko teikt, taču tagad apdomājās; atpakaļ kāpdamies, viņš paklanījās, noslīga uz viena ceļa, tad piecēlās un izgāja ārā.

Jau kāpjot pār slieksni, Tarzans, pārlaizdams vējīgās acis pār telpu, vienā skatienā pāris mirkļos bija ietvēris visu tās iekārtojumu. Istaba nebija liela, bet karaliski grezni izbūvēta un iekārtota. Griestus balstīja masīvas zelta kolonnas, sienu paneļi bija no ziloņkaula, bet grīdu veidoja krāsainu akmeņu mozaīka, ko vietumis sedza zvērādu paklāji, kuru vidū viens īpaši saistīja Tarzana uzmanību — to veidoja tumši iedegusi cilvēka āda ar visu galvu.

Sienu gleznojumi lielākoties bija rupji, bez tam pie sienām karājās parastie rotājumi — zvēru un cilvēku galvas — un istabas vienā galā starp divām doriskām zelta kolonnām bija pieķēdēts liels lauva. Tas bija ļoti liels lauva ar baltu vilnas šķipsnu tieši uz pieres. No pirmā mirkļa, kad Tarzans ienāca istabā, lauva ļaunīgi blenza uz viņu, un, tikko durvis aiz Erota bija aizvērušās, zvērs pielēca kājās, drausmīgi ierēcās un metās uz Tarzanu. Ķēdes apturēja lēcienu, un zvērs ņurdēdams apgūlās.

—     Tu Beltaram nepatīc, — ierunājās Nemone, kas nebija pakustējusies, kad zvērs lēca. Viņa bija ari ievērojusi, ka Tarzans nebija satrūcies, nedz arī citādi izrādījis, ka redzējis lauvu vai dzirdējis to rēcam; tas viņai patika.

—     Viņš tikai atspoguļo visu katniešu attieksmi pret mani, — atteica Tarzans.

—    Tas nav tiesa, — Nemone pretojās.

—    Nav?

—     Man tu patīc, — Nemones balss kļuva klusa un glāsmaina. — Šodien stadionā tu mani pazemoji manas tautas klātbūtnē, bet es nelieku tevi nogalināt. Vai tu domā, ka būtu atstājusi tevi dzīvu, ja tu man nepatiktu? Tu nemeties ceļos manā priekšā. Neviens šai pasaulē vēl nav palicis dzīvs, kas liedzies to darīt. Nekad neesmu sastapusi tādu cilvēku kā tu. Es tevi neizprotu. Sāku domāt, ka neizprotu arī pati sevi. Leopards nekļūst dažās stundās par aitu, un tomēr man liekas, ka tieši tā esmu pārvērtusies, kopš tevi pirmoreiz ierau-

dziju; laikam tāpēc, ka tevi ir kaut kas noslēpumains, ko es nespēju izdibināt. Tu esi satraucis manu ziņkāri.

—     Un, kad tā būs apmierināta, tu varbūt mani nogalināsi? — jautāja Tarzans, un viņa lūpās iezīmējās viegla vīpsnā.

—     Varbūt, — Nemone, klusu iesmiedamās, piekrita. — Nāc, apsēdies man līdzās. Gribu ar tevi parunāties. Gribu uzzināt par tevi ko vairāk.

—     Piesargāšos, lai tu neuzzini pārāk daudz, — Tarzans sacīja, pāriedams pār istabu līdz tahtai, un apsēdās ar viņai pievērstu seju, kamēr Beltars rūca un raustīja ķēdes.

—     Savā zemē tu neesi vergs? — Nemone atkal ierunājās. — Bet tas nemaz nav jāvaicā, to pierāda katrs tavs solis. Varbūt tu esi karalis?

Tarzans papurināja galvu.

—     Es esmu Tarzans, — viņš atteica, it kā tas izskaidrotu visu un paceltu viņu pāri karaļiem.

—     Vai tu esi lauvu cilts vīrs? Tev tādam jābūt, — valdniece neatlaidās.

—    Tas mani nepadarītu ne labāku, ne sliktāku, tātad arī tas neko neizšķir. Tu vari iecelt Erotu par karali, bet viņš tikpat būs Erots.

Nemones seja pēkšņi sadrūma.

—     Ko tu ar to gribi sacīt? — viņa jautāja. Balsi ieskanējās dusmas.

—     To, ka dižciltības tituls cilvēku nepadara dižciltīgu, ka var nosaukt šakāli par lauvu, bet viņš tomēr šakālis vien būs.

—     Vai tu vēl neesi dzirdējis runājam, ka Erots man ir ļoti mīļš, — viņa jautāja, — un vai tev neliekas, ka tu izmanto manu pacietību pāri mēram?

Tarzans paraustīja plecus.

—    Tādā gadījumā tev ir drausmīgi slikta gaume.

Nemone izslējās un sastinga. Acis meta zibšņus.

—     Man vajadzēja likt tevi nogalināt! — viņa iesaucās.

Tarzans nekā neatbildēja. Tikai cieši skatījās viņai acīs. Nemone nesaprata, vai viņš zobojas vai ne.'Pēdīgi, atlaidusies spilvenos, viņa atmeta ar roku.

—     Kāda tam jēga? — viņa sacīja. — Tu tikpat neļautu man izjust gandarījumu par tavu nāvi, un man, šķiet, pienācis laiks pierast pie apvainojumiem.

—    Tu gluži vienkārši neesi pieradusi uzklausīt patiesību. Visi no tevis bīstas. Par mani tu interesējies tāpēc, ka es tevis nebīstos. Tev derētu biežāk dzirdēt patiesību.

—     Piemēram?

—     Negribu uzņemties nepateicīgo darbu pāraudzināt majestāti, — Tarzans smiedamies atteica.

—     Beigsim strīdēties. Nemone tev piedod.

—     Es nestrīdos, — sacīja Tarzans. — Strīdas vienīgi vārgie un tie, kam nav taisnība.

—    Tagad atbildi uz manu jautājumu. Vai tu savā zemē esi lauvu cilts vīrs?

—     Esmu dižciltīgs, — džungļu cilvēks atbildēja, — bet varu tikai teikt, ka tituls nenieka nenozīmē; grāvracis var kļūt par dižciltīgo, ja savac pietiekamu balsu skaitu, vai bagāts aldaris — ja ziedo lielu naudas summu valdošajai politiskajai partijai.

—    Un kas tu biji — grāvracis vai aldaris?

Tarzans iesmējās. — Ne viens, ne otrs.

—    Tad kāpēc tu esi dižciltīgs? — valdniece neatlaidās.

—     Tam ir vēl necilāks cēlonis nekā viens no minētajiem, — atzinās džungļu cilvēks. — Manā dižciltībā nav nekādu paša nopelnu, tikai nejaušība piedzimstot — mana dzimta bijusi dižciltīga jau daudzās paaudzēs.

—    Are! — iesaucās Nemone. — Tieši tā, kā es domāju, — tu esi lauvu cilts vīrs.

—     Un kāda tam nozīme? — vaicāja Tarzans.

—    Tas daudz ko padara vienkāršāku, — Nemone atbildēja, nekā tuvāk nepaskaidrojot; Tarzans nedz saprata, nedz arī centās izzināt teiktā nozīmi. Īstenībā tas viņu nemaz neinteresēja.

Nemone pastiepa roku un uzlika to uz viņējās — maigu, siltu roku, kas mazliet trīsēja.

—     Došu tev brīvību, — viņš ierunājās, — bet tikai ar vienu noteikumu.

—    Ar kādu? — jautāja džungļu cilvēks.

—     Ka tu paliksi šeit, ka nemēģināsi atstāt Ontāru — vai mani. — Balss skanēja kaismīgi, mazliet piesmakusi, it kā viņa varītēm aizturētu jūtu uzplūdu.

Tarzans klusēja. Viņš negribēja solīties, tāpēc nerunāja. Viņš saprata, cik viegli būtu palikt, ja Nemone pati to piedāvāja. Tarzanam viņa šķita ārkārtīgi valdzinoša; viņa likās izstarojam noslēpumainu, hipnotisku burvību, un tomēr viņš bija cieši apņēmies neko neapsolīt.

—     Es tevi padarīšu par Katnes augstmani, — Nemone čukstēja. Viņa atkal sēdēja, taisni izslējusies, un viņas seja bija pavisam tuvu Tarzana sejai. Viņš juta viņas ķermeņa siltumu; nepazīstama, eksotiska smarža kairināja viņa nāsis; viņas pirksti žņaudzās tik cieši ap Tarzana delmu, ka viņam sāpēja.

—     Es likšu pagatavot tev ķiveres no zelta un bruņukreklus no skaistākā ziloņkaula, kāds vien Katnē atrodams; dāvināšu tev lauvas — piecdesmit, simtu, tu būsi varenākais un bagatākais augstmanis manā galmā!

—    Es nekā tāda nevēlos, — viņš sacīja.

Silta roka vijās augšup viņam ap kaklu. Maigs, abiem nepazīstams gaišums iemirdzējās Katnes valdnieces Nemones acīs.

—    Tarzan, — viņa čukstēja.

Un tad pavēras durvis istabas viņgalā, un ienāca veca nēģeriete. Viņa bija reiz bijusi stalta un gara, bet tagad bija veca un salīkusi; pinkainie, sīkcirtotie mati savēlušies, sirmi un reti. Savītusi mute savilkās it kā ļaunīgā ņirgā, it kā smaidā, atsedzot bezzobu smaganas.

Uz spieķa atspiedusies, viņa palika durvīs stāvam — vecs grausts ar drebelīgu galvu.

Vecajai tik negaidīti ienākot, Nemone izslējās un palūkojās visapkārt. Maigumu, kas tik pilnīgi bija pārvērtis viņas seju, vienā mirklī aizmēza niknums — vārdos neizteikts, tomēr drausmīgs.

Veča piesita ar spieķi pie grīdas; galva nepārtraukti klanījās ka groteskai, baismīgai lellei, lūpas joprojām bija pavērušās, un Tarzans tagad skaidri redzēja, ka tas nebija smaids, bet riebīgs vieplis.

—    Nāc! — viņa ieķērcās. — Nāc! Nāc! Nāc!

Nemone pietraucās kājās un pievērsās večai.

—     Mduza! — viņa tai uzkliedza. — Es tevi nositīšu! Likšu tevi saraustīt gabalos! Arā no šejienes!

Taču veča turpināja klaudzināt ar spieķi pa grīdu un ķērkaja:

—     Nāc! Nāc! Nac!

Nemone lēnām gāja uz vecās pusi. It kā neredzamas, neatvairāmas varas vadīta, viņa pārgāja pari istabai, veča pakāpās sānis, un valdniece pazuda tumšā gaitenī. Vecā sieva paskatījās uz Tarzanu un, nikni ņurdēdama, atmuguriski izgāja Nemonei nopakaļ ārā pa durvīm. Durvis aiz abām bez skaņas aizvērās.

Tarzans bija piecēlies reizē ar Nemoni. Mirkli vilcinājies, viņš spēra soli uz durvju pusi, lai sekotu valdniecei un večai, tad izdzirda atveramies otras durvis un soļus aiz muguras; apgriezies viņš ieraudzīja uz sliekšņa stāvam augstmani, kas bija viņu ievedis pie Nemones.

—    Tu vari iet atpakaļ uz Gemnona dzīvokli, — augstmanis pieklājīgi sacīja.

Tarzans noskurinājās kā lauva; viņš pārvilka plaukstu pār acīm, it kā viņam būtu aizmiglojies skatiens, tad, dziļi nopūties, devās uz durvīm, kur augstmanis, sāņus atkapies, pašķīra viņam ceļu. Vai nopūta pauda atvieglojumu vai nožēlu? Kas to lai zina?

Kad džungļu valdnieks gāja ārā no istabas, Beltars, drausmīgi rēkdams, no visa spēka raustīja ķēdes.

11. KATNES LAUVAS

Kad Gemnons otra rīta pēc Tarzana audiences pie Nemones iegāja kopējā dzīvokļa viesistabā, viņš ieraudzīja džungļu cilvēku stāvam pie loga un raugāmies ārā uz pils pagalmu.

—     Priecājos, tevi šorīt te redzēdams, — katnietis sacīja.

—     Un varbūt esi pārsteigts? — džungļu valdnieks ieminējās.

—    Es nejustos pārsteigts, ja tu nebūtu atgriezies, — Gemnons atbildēja. — Kā viņa tevi saņēma? Un Erots? Jādomā, viņš varen priecājās par tavu ierašanos.

Tarzans pasmaidīja. — Nelikās vis, bet tam arī nebija sevišķas nozīmes, jo valdniece viņu tūliņ aizraidīja projām.

—    Un tu visu vakaru pavadīji ar viņu viens pats? — Gemnons, nespēdams noticēt, pārprasīja.

—    Mēs abi ar Beltaru, — Tarzans pārlaboja. — Šķiet, ka Beltars mani neieredz tikpat stipri kā Erots.

—    Jā, Beltars varēja gan tur atrasties, — teica Gemnons, — viņa to parasti tur pieķēdētu savā tuvumā. Neapvainojies par to, ka tu viņam nepatīc. Beltaram nepatīk neviens. Varbūt pareizāk būs, ja teikšu, ka viņam nepatīk neviens dzīvs cilvēks, toties pārlieku patīk beigti. Beltars ir cilvēkēdājs. Kā Nemone pret tevi izturējās?

—    Viņa bija visžēlīga, — Tarzans apliecināja. — Par spīti tam, ka jau pašā sākumā es apvainoju viņas karalisko augstību.

—     Kā tā?

—     Es paliku stāvam, kad bija pavēlēts mesties ceļos, — Tarzans paskaidroja.

—     Bet es taču tev piekodināju mesties ceļos! — Gemnons iesaucās.

—    To pašu darīja arī augstmanis pie durvīm.

—     Un tu aizmirsi?

—     Nē.

—    Tu atteicies mesties ceļos? Un viņa nelika tevi novākt?

—    Tā tomēr ir patiesība, turklāt viņa piedāvāja iecelt mani dižciltīgo kārtā un uzdāvināt man simt lauvu.

Gemnons galvu vien nogrozīja.

—     Kādas burvestības 1u laidi darbā, lai tā pārvērstu Nemoni?

—     Nekādas. Apburts jutos es. Izstāstīju tev visu tāpēc, ka nekā nesaprotu. Šeit Katnē tu man esi vienīgais draugs, un es lūgšu tevi paskaidrot man daudz ko tādu, kas man vakarvakarā apciemojumā pie valdnieces šķita neizskaidrojams. Šaubos, vai vispār kāds spējīgs šo sievieti saprast. Dažās sekundēs viņa var būt gan maiga, gan briesmīga, gan stipra, gan vāja. Vienu mirkli viņa ir visvarena valdniece, bet tūliņ nākamajā mirklī kļūst par paklausīgu vasali verdzenei.

—    Ahā! — iesaucās Gemnons. — Tu tātad esi redzējis Mduzu. — Varu saderēt, ka diezin cik sirsnīgi šī pret tevi vis neizturējās.

—    Nē, — atzinās džungļu cilvēks. — īstenībā viņa nepievērsa man ne mazāko uzmanību, tikai pavēlēja Nemonei iet projām, un Nemone aizgāja. Visērmotākais ir tas, ka valdniece negribēja iet, pat sadusmojās, tomēr padevīgi paklausīja vecajai sievai.

—    Par Mduzu klīst daudz teiksmu, — Gemnons sacīja, — bet vienu stāsta biežāk nekā citas; vari man droši ticēt, ka par to visu runā vienīgi čukstus un arī tikai uzticamu draugu sabiedrībā.

Mduza ir valdnieku ģimenes verdzene kopš Nemones vectēva laikiem; toreiz viņa vēl bija bērns, dažus gadus vecāka par valdnieka dēlu — Nemones tēvu. Vecie ļaudis un leģenda, kas no mutes mutē klīst tikai čukstus, melš, ka Nemone esot viņas meita.

Apmēram gadu pēc Nemones piedzimšanas, viņas tēva valdīšanas desmitajā gadā, neizprotamos un ļoti aizdomīgos apstākļos nomira valdniece. Viņa bija grūta, un bērns piedzima līdz ar viņas pēdējiem elpas vilcieniem. Zēnam deva vārdu Alekstars, un viņš vēl šobaltdien ir dzīvs.

—     Kāpēc tad viņš nav kļuvis par valdnieku? — jautāja Tarzans.

—    Tas ir garš stāsts, pilnum pilns noslēpumu, galma intrigu un slepkavību, un tajā varbūt ir vairāk izdomājumu nekā patiesības, kas zināma vairs tikai kādiem diviem cilvēkiem, kuri vēl mīt dzīvajo vidū. Varbūt patiesību zina arī Nemone, par ko gan var šaubīties, tomēr kaut kāda nojausma par to viņai noteikti ir.

Tūliņ pēc valdnieces nāves Mduzas ietekme pastiprinājās un kļuva arvien jūtamāka. Mduza atbalstīja Tomosu, tolaik nenozīmīgu, neviena neievērotu augstmani; bet nu tas kļuva ar katru dienu varenāks. Tad, apmēram gadu pēc valdnieces nāves, nomira arī pats valdnieks. Tik skaidri bija saprotams, ka viņš noindēts, ka tik tikko izdevās novērst augstmaņu sacelšanos; bet Tomoss, Mduzas vadīts, nomierināja prātus, uzveļot vainu kādai verdzenei, uz kuru Mduza bija greizsirdīga, un sodot to ar nāvi.

Desmit gadus Tomoss, būdams zēna Alekstara aizbildnis, bija pa- valdonis. Šajā laikā viņš ar savu piekritēju palīdzību nostiprināja savu stāvokli valdībā un valsts padomē. Alekstars tika atzīts par plānprātīgu un ieslodzīts templī; divpadsmit gadus veco Nemoni kronēja par Katnes valdnieci.

Erots ir Mduzas un Tomosa radījums, un gribot negribot izveidojies liels juceklis; būtu jāsmejas, ja viss nebūtu tik traģiski. Tomoss gribētu apprecēt Nemoni, bet Mduza to neparko nepieļauj, un, ja taisnība citām baumām, tad viņas iebildumi ir gluži pamatoti. Runā, proti, ka Nemones tēvs esot Tomoss, nevis nelaiķis valdnieks; Mduza vēlas, lai Nemone apprecas ar Erotu, bet Erots nav lauvu cilts vīrs un līdz šim brīdim valdniece ir atteikusies lauzt seno tradīciju, ka valdnieku dzimtas locekļi drīkst precēties tikai ar šīs augstākās šķiras piederīgajiem.

Mduza visiem spēkiem pastāv uz precībām, jo pār Erotu viņai ir pilnīga vara; viņa pūlas kā mācēdama, lai Nemone nesāktu interesēties par citiem vīriešiem, tā izjaucot varbūtējus viņas precību nodomus; ar to droši vien izskaidrojama viņas iejaukšanās, kad tu ciemojies pie valdnieces. Vari nešaubīties par to, ka Mduza ir lava ienaidniece, tāpēc neaizmirsti ne uz mirkli, ka visi, kas vecajai raganai jebkad stājušies ceļā, miruši varmācīgā nāvē. Sargies no Mduzas. no Tomosa un no Erota; un ka draugs gribu tev teikt vēl ko: sargies arī no Nemones. Bet tagad nedomāsim vairs par Katnes nežēlīgo un tumšo pusi, labak dosimies pastaigā, kuru tev šim rītam apsolīju, lai tu iepazītu mūsu pilsētas skaistumu un skatītu tās iedzīvotāju bagātības.

Pa ielām, kam gar maļam auga veci koki, Gemnons veda Tarzanu garām augstmaņu zemajām baltzeltainajām mājam, ko varēja tikai nedaudz saredzēt caur režģiem mūra žogos, kas apjoza plašos pagalmus. Apmēram jūdzi viņi nosoļoja pa akmeņiem bruģētu ielu. Augstmaņu kārtas pretimnācēji sveicināja Gemnonu, daži pamāja sveicienu ari viņa ceļabiedram; amatnieki, tirgotāji un vergi apstājās, lai apskatītu svešzemnieku, tumši iedegušo milzi, kas bija pieveicis Katnes lielāko stiprinieku.

Tad viņi nonāca pie augsta mūra, kas šo pilsētas daļu šķīra no nākamās. Masīvie, kareivju apsargātie vārti šajā rīta stundā bija plaši vaļā un pavēra ceļu uz turīgāko amatnieku un tirgoņu mājokļiem. Pagalmi vairs nebija tik plaši, nami bija mazaki un vienkāršāki, tomēr ari šeit viss liecinaja par labklājību un pat pārticību.

Aiz šā rajona atradas trūcīgāku ļaužu kvartāli, taču arī te viss bija kārtīgs un sakopts un nekur neredzēja nabadzības pazīmju — ne cilvēkos, ne viņu mitekļos. Šeit, tāpat kā citos pilsētas rajonos, gadījās sastapt dažu rāmu lauvu klīstam pa ielām vai guļam sava saimnieka pagalmā pie vārtiem.

Pēkšņi džungļu cilvēka uzmanību saistija lauva netālu priekšā viņu ceļā; zvērs bija uzmeties cilvēkam, kuru plosīdams ēda.

—     Jūsu ielās, šķiet, nav pārāk droša staigāšana, — ieteicās džungļu valdnieks, ar galvas mājienu norādīdams uz lauvu.

Gemnons pasmējās.

—    Tu taču redzi, ka gājēji sevišķi neuztraucas, — viņš sacija, pamādams uz cilvēkiem, kas mierīgi gāja garam lauvam un tā laupījumam, tik vien kā pametot apkart līkumu, lai nebūtu tiem jāpieskaras. — Lauvām ari jāēd.

—    Vai tie bieži saplosa pilsētniekus?

—     Ļoti reti. Šis cilvēks, raugi, atdots lauvām tad, kad bija miris. Tu jau redzi — viņš ir kails. Tas rāda, ka viņš bijis pagalam, pirms tika lauvam. Ja cilvēks nomirst un viņam nav neviena, kas gribētu vai varētu samaksāt par apbedīšanu, līķi, ja vien cilvēks nav miris no lipīgas kaites, izliek uz ielas; tie, kas mirst no slimibām, un ari tie, kuru tuvinieki var atļauties bēru ceremoniju, pēdējo miera vietu atrod Ksara- torā, lai gan arī to vidū ir daudzi, kurus vienkārši izliek uz ielas lauvām. Tu taču zini, ka Katnē par lauvām ļoti rūpējas un tikt lauvu apēstam nav negods, drīzāk gods.

—    Vai lauvu galvenā barība ir cilvēku gaļa? — Tarzans jautaja.

—    Nē. Kad nepietiek cilvēku gaļas, lai lauvas būtu labi paēduši, mēs medījam aitas, kazas un ziloņus Tenārā, jo mums jārūpējas, lai lauvas bulu labi paēduši un neuzbruktu dzīviem cilvēkiem.

—    Vai tad lauvas nekad nesaplosa cilvēku, lai to apēstu?

—     Gadās gan, bet lauva, kas ieņēmies tādu niķi, tiek nogalinats; uz ielām pastaigāties arī izlaiž vienīgi nedaudzus vecus majas lutekļus. Pilsētas robežās atrodas apmēram piecsimt lauvu, un tie visi, izņemot nedaudzus, liek turēti iežogojumos īpašnieku pagalmos. Labākie skriešanās sacīkšu un medību lauvas mitinās privātos staļļos.

Valdniecei pieder pilni trīs simti pieaugušu lauvu tēviņu — tie ir kara lauvas. Daži valdnieces lauvas apmacīti ari sacīkstēm un medībām; viņai patīk medīt, un tagad, kad lietus periods beidzies, Nemone, bez šaubām, drīz vien dosies medībās.

—    Kur jūs ņemat tik daudz lauvu? — Tarzans jautāja.

—     Mēs paši tos audzējam, — paskaidroja Gemnons. — Ārpus pilsētas ir audzētava, kur uzturas lauvenes. Tā pieder Nemonei, un katrs lauvu cilts vīrs, kam pieder lauvenes, maksā zināmu summu par to uzturēšanu. Mēs audzējam ļoti daudz lauvu, jo ik gadu medībās liela da|a lauvu aiziet bojā, tāpat arī sirojumos un karos. Mēs, proti, tos izmantojam ziloņu medībās, un tur krīt daudz lauvu. Arī atnieši ik gadu labu tiesu nogalina, kad mēs ar lauvām dodamies uz Tenāru medit vai sirot; dažiem lauvām tādās reizēs izdodas izbēgt. Šie lauvas vēl tagad klaiņo savvaļā pa Tenaru; gadās, ka palaikam kādi atnak no kalniem; tie visi ir ļoti plēsīgi.

Runādami viņi gāja tālāk uz pilsētas centru, līdz sasniedza plašu laukumu, ko no visām pusēm iežogoja veikali. Tur apgrozījās milzums ļaužu. Visas iedzīvotāju šķiras, sākot ar augstmaņiem un beidzot ar vergiem, juku jukām drūzmējās ap tirgotavām un lielajā tirgū zem klajas debess. Vergi turēja pavadā lauvas, ko pārdošanai bija atveduši viņu kungi, kuri pa to laiku slavēja savus lauvas potenciāliem pircējiem — citiem augstmaņiem.

Netālu no lauvu tirgus atradās vergu tirgus; un, tā kā vergus atšķirībā no lauvām drīkstēja iemantot ikviens, tad tirgošanās ritēja jo dzīvi. Kad Tarzans un Gemnons apstājās paskatīties, uz izradāmās platformas patlaban stāvēja liels, melns galla. Viņš bija gluži kails, lai pircējam nepaliktu apslēpts neviens trūkums; viņa seja pauda pilnīgu vienaldzību, tomēr brīžiem viņš uzmeta skaudra naida pilnu skatienu savam īpašniekam, kas ņēmās cildināt viņa labās īpašības.

—     Ņemot vērā viņa vienaldzīgo izskatu, — bilda Tarzans, — varētu iedomāties, ka tikt pārdotam kā precei vai mājlopam ir ikdienišķa parādība viņa dzīvē.

—     Ne gluži ikdienišķa, — sacīja Gemnons, — bet ari nekas jauns. Viņš pārdots jau daudz reižu. Es viņu labi pazīstu. Kādreiz viņš piederēja man.

—     Palūkojieties uz viņu! — kliedza pārdevējs. — Palūkojieties uz šīm rokām! Un uz kājām, un kas par muguru! Viņš ir spēcīgs kā zilonis, un nevienas skrambiņas! Vesels kā lauvas zobs; nevienu dienu mūžā nav sirdzis! Un cik paklausīgs! Mazs bērns spēj viņu vadīt.

—     Viņš ir tik cietu galvu, ka neviens viņu nespēj vadīt, — Gemnons pačukstēja Tarzanam ausī. — Tāpēc jau es taisījos no viņa vaļā; tāpēc jau viņš tik bieži tiek pārdots.

—     Liekas, par viņu interesējas diezgan daudzi pircēji, — sprieda Tarzans.

—    Vai redzi to vergu sarkanajā tunikā? — Gemnons jautāja.

—    Tas pieder Kserstlam, nupat jau sāk solīt. Kserstls arī to puisi pazīst caur un cauri un zina, ka tas piederēja man.

—     Kāpēc tad viņš grib to pirkt? — Tarzans vaicāja.

—     Nezinu, bet vergus var izmantot arī citādi, ne tikai darbam. Kserstlam varbūt ir vienalga, kādā veselības stāvoklī ir puisis un vai tas māk strādāt. Ja viņam piederētu lauvas, es varētu domāt, ka viņš to pērk lauvām par barību, jo droši vien to atdos par nieka naudu.

Kserstla vergs gailu nopirka, kad Tarzans un Gemnons jau gāja tālāk, lai apskatītu tirgotavās izliktās preces. Tur bija dažādi ādas, koka, ziloņkaula un zelta izstrādājumi; bija īsie dunčveida zobeni, šķēpi, vairogi, bruņukrekli, ķiveres un sandales. Vienā veikalā piedāvāja tikai sieviešu apģērbus, citā — smaržas un vīraku; bija juvelierizstrādājumu veikali, dārzeņu un gaļas tirgotavas. Gaļas tirgotavās pārdeva kaltētu gaļu un zivis, kazu un aitu rumpjus. Šo tirgotavu fasādes bija smagi nosprostotas. Gemnons paskaidroja, ka tas darīts, lai veikalā nevarētu iekļūt lauvas.

Kur vien Tarzans parādījās, visur viņš pievērsa sev uzmanību; visu laiku viņiem sekoja neliels pūlītis, jo katnieši bija viņu pazinuši jau tai pašā mirklī, kad viņš iegāja tirgus laukumā. Puišeļi un meitenes apbrīnodami spiedās ap viņu, un tie pieaugušie, kas iepriekšējā dienā bija atradušies stadiona, stāstīja citiem, kā šis svešzemnieks pacēlis Fobegu virs galvas un iemetis skatītājos.

—     Iesim projām no šejienes, — mudināja džungļu valdnieks,

—    man nepatīk pūlis.

—     Varbūt iesim atpakaļ un apskatīsim valdnieces lauvas, — Gemnons piedāvāja.

—     Labāk skatīties uz lauvām nekā uz cilvēkiem, — atteica Tarzans.

Katnes kara lauvas lika turēti novietnēs, kas atradās uz valdnieku zemesgabala krietni patālu no pils. Staļļa ēka bija glīta akmens celtne baltā krāsā; katram lauvam bija savs īpašs krātiņš; ap staļļiem pletās pagalms, ko apjoza augsts mūris; mūra augšmalā cits pie cita bija iestiprināti stieņi ar asiem, slīpi lejup noliektiem galiem, lai lauvas nevarētu aizbēgt. Šajos pagalmos lauvas tika izlaisti izkustēties; tālāk bija iekārtota plaša arēna, kur augstmaņu uzraudzība īpaši dresētāji zvērus apmācīja; sacīkšu lauvas tur radināja pie iejūga, bet medību lauvas dresēja medību iemaņās — paklausīt medniekam, meklēt medījamā zvēra pēdas, pienest medījumu.

Ieejot stallī, Tarzanam nāsīs iesitās pazīstama smaka.

—     Beltars arī ir te, — viņš sacīja Gemnonam.

—     Iespējams, — augstmanis atteica, — es tikai nesaprotu, kā tu to zini.

Kad viņi gāja tālāk gar krātiņiem, aplūkodami tur iesprostotos lauvas, Gemnons, kas gāja pa priekšu, piepeši apstājās.

—     Paklau, kā tu uzzināji? — viņš jautāja. — Vakarvakarā tu zināji, ka pie Nemones atrodas Erots, kaut nevarēji viņu redzēt un neviens tev to nebija sacījis; un tagad tu apgalvoji, ka te esot Beltars, un tas tiešām ir te!

Tarzans piegāja un apstājās Gemnonam blakus, un tai pašā mirkli, kad viņa skatiens pievērsās Beltaram, zvērs sparīgi metās režģos, gribēdams sagrābt džung|u cilvēku un tā ierēkdamies, ka viss stallis nodrebēja.

Tūliņ pieskrēja kopēji, bīdamies, ka noticis kaut kas |auns; bet Gemnons viņus nomierināja, teikdams, ka tas bijis tikai Bellara dusmu rēciens.

—    Es viņam nepatīku, — sacīja Tarzans.

—     Ja tu tiktu viņam nagos, runāšana būtu īsa, — piebilda kopējs.

—    Tas skaidri redzams, — džungļu cilvēks piekrita.

—     Beltars ir gatž^ais briesmonis, cilvēkēdājs, — Gemnons sacīja, kad kopējs bija aizgājis, — tomēr Nemone ne|auj viņu novākt. Šad tad to izlaiž pils arēnā kopā ar kādu, kas kritis Nemones nežēlastībā; tad viņa nopriecāties vien nevar, skatoties, kādas mokas jāizcieš upurim.

Senāk Beltars bija labākais medību lauva, taču pēdējoreiz, kad bija paņemts līdzi medībās, tas saplosīja četrus cilvēkus un pats bezmaz aizbēga. Viņš ir aprijis trīs kopējus, kas uzdrošinājās iziet ar viņu arēnā, un droši vien aprīs vēl kādu, pirms žēlīgs liktenis mūs reiz no viņa atpestīs.

Stāsta, ka Nemone ieņēmusi galvā ērmotu māņticību: kaut kādā noslēpumainā, pārdabiskā kārtā viņas dzīvība esot saistīta ar Beltara dzīvību — ja miršot viens, būšot jāmirst arī otram. Skaidrs, ka tādos apstākļos nav ne politiski tālredzīgi, ne droši piebeigt veco velnu. Dīvaini, ka tieši uz tevi viņam tik mežonīgs niknums.

—     Esmu arī agrāk sastapis lauvas, kuriem nepatiku, — atteica Tarzans.

—     Lai tev, draugs, nekad nevajadzētu sastapties ar Beltaru klajā laukā!

12. CILVĒKS LAUVU BEDRE

Tarzans un Gemnons patlaban griezās projām no Beltara krātiņa, kad pie džungļu cilvēka pienāca vergs un viņu uzrunāja:

—     Valdniece Nemone pavēl tev nekavējoties ierasties pie viņas. Tev jāiet uz ziloņkaula istabu. Dižciltīgais Gemnons uzgaidīs priekštelpā. Tādas ir valdnieces Nemones pavēles.

—     Diezin kādēļ tagad, — ieminējās Tarzans, kad viņi pāri valdnieces zemesgabalam devās uz pili.

—     Neviens nezina, kādēļ tiek aicināts audiencē pie valdnieces, pirms nav tur nokļuvis, — atteica Gemnons. — Ikviens var tikt aicinats turp saņemt pagodinājumu vai uzklausīt nāves spriedumu. Nemone ir untumaina. Viņa mūždien garlaikojas un nemitīgi prāto, kā paglābties no garlaicības. Bieži vien šie meklējumi viņu noved tādos neceļos, ka neviļus jādomā, vai tik viņas prātiņš… Nē, nē! Tādas iedomas pat draugs draugam čukstus nedrīkst uzticēt.

Kad Tarzans ieradās, viņu tūliņ aizveda uz ziloņkaula istabu, kur viņš sastapa Nemoni un Erotu, gluži tapat kā iepriekšējā vakarā. Nemone viņu sveica ar gaidpilnu, gandriz kaismīgu smaidu, bet Erots tikai nikni paglūnēja, nemaz necenzdamies slēpt savu naidīgumu.

—     Mums šorīt gaidāma interesanta izklaidēšanās, — Nemone sacīja, — un mēs nolēmām uzaicināt arī tevi un Gemnonu tajā piedalīties. Sirotāji, kas pirms pāris dienām devas uz Atni, sagūstījuši vienu no viņu dižciltīgajiem, un šorīt esam nodomājuši sarīkot ar viņu sporta spēles.

Tarzans pamāja. Viņš nesaprata, ko Nemone īsti grib pateikt, un tas viņu sevišķi arī neinteresēja. Viņš atcerējās Mduzu un iepriekšējo vakaru un nevarēja vien izgudrot, kā izprotama šī dīvainā, valdzinošā sieviete, kas ar viņu sarunājās.

Nemone pievērsās Erotam.

—    Aizej un pasaki, ka mēs gaidām, — viņa izrīkoja, — un pielūko, lai viss būtu sagatavots.

Erots piesarka un, vēl joprojām drūmi caur pieri blenzdams, atmuguriski kāpās uz durvīm.

—    Tev nav jāsteidzas, — piebilda valdniece, — mēs nesvilstam nepacietībā pēc gaidāmās izpriecas. Lai rīkojas bez steigas, un tu uzraugi, ka viss tiek godam nokārtots.

—    Darīšu tā, kā valdniece pavēl, — Erots īdzīgi atteica.

Kad durvis aiz viņa aizvērās, Nemone pamāja Tarzanam, aicinādama to apsēsties viņai līdzās uz tahtas.

—     Šķiet, ka Erotam tu nepatīc, — viņa smaidīdama sacīja. — Viņš traki skaišas, ka tu liedzies nomesties manā priekšā ceļos un ka es tevi par to nesodu. Atklāti sakot, arī es pati nesaprotu, kāpēc to nedaru, bet puslīdz varu uzminēt. Varbūt tu vari iedomāties — kāpēc?

—    Tam varētu būt divi iemesli, un abi būtu pamatoti, — Tarzans atbildēja.

—    Un kādi tie ir? Man ļoti gribas zināt, kā tu to izskaidro.

—     Ar cieņu pret svešzemnieka parašām un laipnību pret viesi, — bilda Tarzans.

Nemone mirkli padomāja.

—     Jā, — viņa piekrita, — diezgan labs izskaidrojums, bet īsti nesaskan ar Nemones galma parašām. Un īstenībā abi aizbildinājumi nozīmē vienu un to pašu, tātad tas būtu tikai viens iemesls. Vai otra tev nav?

—     Ir, — atteica Tarzans, — pat labāks, tāds, kas tev varbūt liks mainīt domas par manu pārkāpumu.

—    Kāds tas ir?

—    Tas, ka tu nevari mani piespiest mesties ceļos.

Valdnieces acis skadri iezalgojās; šī nebija atbilde, kādu viņa cerēja dzirdēt. Tarzans nenovērsa no viņas acu; viņa ieraudzija šajās acīs jautru zibsnu.

—     Ak, kāpēc es to paciešu? — viņa iesaucās, taču dusmas izgaisa, tiklīdz jautājums bija izskanējis. — Kāpēc tu tīšām mani kaitini, kad gribu pret tevi izturēties laipni? — viņa gandrīz lūdzoši sūdzējās. — Kāpēc tu nepanac ne solīti man pretī? Kāpēc tu negribi būt pret mani draudzīgs, Tarzan?

—     Es gribu būt draudzīgs pret tevi, Nemone, — viņš atbildēja, — tikai ne par tādu cenu, kadu tu prasi; un ari tas nav vienīgais iemesls, kāpēc liedzos krist tava priekša ceļos.

—    Kāds tad galu gala ir otrs iemesls? viņa uzstāja.

—     Gribu tev patikt, bet es tev nepatiktu, ja verdziski zemotos tavā priekšā.

—     Varbūt tev taisnība, — viņa domīgi noteica. — Visi lokās un zemojas tā, ka man kļūst vai nelabi. Un tomēr — tiklīdz kāds nezemojas, mani pārņem dusmas. Kāpēc tā notiek?

—    Tu apvainosies, ja es tev to pateikšu.

—     Pēdējās divās dienās esmu sākusi pierast pie apvainojumiem, — viņa atteica, rezignēti saviebdamās, — saki vien, ko domā.

—    Tu dusmojies tāpēc, ja kāds nezemojas, ka jūties nedroša. Tu pieprasi ārišķīgo pazemības apliecinājumu, lai tas tev pastāvīgi atgādinātu, ka esi Katnes valdniece.

—     Kas apgalvo, ka es neesmu Katnes valdniece? — viņa satraukta jautāja, tūliņ pārejot aktīvā aizsardzībā. — Kas to teiks, tas drīz uzzinās, ka esmu valdniece un ka man ir vara pār dzīvību un nāvi. Ja man ienāktu prāta, es varētu tevi iznicināt jebkurā mirklī.

—     Tas uz mani neiedarbojas, — Tarzans atteica. — Es neteicu, ka tu neesi Katnes valdniece, vienīgi to, ka tava izturēšanās bieži vien neviļus nodod tavu nedrošību. Valdniecei jābūt tik pārliecinātai par sevi, ka tā vienmēr var uzdrošināties būt cildena un žēlsirdīga.

Nemone brītiņu sēdēja klusēdama, acīmredzot apsvērdama Tarzana teikto.

—     Neviens to nesaprastu, — viņa beidzot ierunājās. — Ja es kļūtu cildena un žēlsirdīga, viņi nospriestu, ka esmu vāja, sāktu mani izmantot un galu galā nomaitātu. Tu viņus nepazīsti, bet tu esi pavisam citāds; pret tevi es drīkstu izturēties cildeni un žēlsirdīgi, tu nekad nelietīgi neizmantosi manu labestību; tu nekad to nepārpratīsi. Ai, Tarzan, es vēlos, lai tu apsolītu, ka paliksi Katnē. Ja apsolīsi, tad nebūs nekā, ko tu nevarētu no Nemones iegūt. Es tev uzcelšu otru tādu pašu pili kā manējā. Es būšu ļoti laba pret tevi; mēs … tu būtu šeit ļoti laimīgs.

Džungļu cilvēks papurināja galvu. — Tarzans spēj būt laimīgs vienīgi džungļos.

Nemone pieliecās viņam tuvāk; kaisli satvēra viņa plecus.

—     Es tevi darīšu laimīgu arī šeit, — viņa kvēli čukstēja. — Tu vēl nepazīsti Nemoni. Pagaidi vien! Pienāks laiks, kad tu paliksi — manis dēļ!

—     Erots un Mduza varbūt domā citādi, — Tarzans viņai atgadi- nāja.

—     Es viņus ienīstu! — iesaucās Nemone. — Ja viņi arī šoreiz iejauksies, es viņus visus nogalināšu; šoreiz rīkošos tikai tā, kā pati gribēšu; viņi nedrīkst man nolaupīt laimi. Bet nerunā par viņu; nekad nepiemini man viņas vārdu. To pašu saku par Erotu. — Viņa uzsita knipi. — Nomīšu viņu kā tārpu, un neviens sāpīgi nepārdzīvos viņa pazušanu. Nevienam nebūs žēl Erota, un vismazāk jau man. Viņš jau sen man apnicis. Truls, patmīlīgs muļķis, bet labāks tomēr nekā pavisam nekas.

Durvis atvēras un bez ceremonijām pa tām ienāca Erots; viņš nometās ceļos, taču tas drīzāk bija tikai žests nekā īsta nomešanās uz ceļiem.

—     Pirms tu ienāc pie mums, — Nemone noskaldīja, — parūpējies, lai tevi ka nākas pieteic, un pagaidi mūsu piekrišanu, ka esam ar mieru tevi pieņemt.

—     Bet, augstība, — Erots pretojās, — nav taču parasts, ka …

—    Tu esi ieņēmies sliktos paradumos, — Nemone viņu partrau- ca, — pielūko, ka tos izlabotu. Vai spēles sagatavotas?

—    Viss sagatavots, — Erots pazemīgi atbildēja.

—     Tad ejam! — Nemone sacīja, ar mājienu uzaicinādama Tarzanu sekot.

Priekšistabā gaidīja Gemnons, un valdniece uzaicināja ari viņu piebiedroties. Bruņotas apsardzes vadīti un pavadīti, visi trīs pa vairākiem gaiteņiem izgāja cauri dažām telpām, tad uzkāpa pils augšējā stāvā. Tur sardze viņus aizvadīja līdz balkonam, no kura pavērās skats uz nelielu, iežogotu pagalmu. Pils apakšējā stāva logi, kas vērās uz šo pagalmu, bija aizrežģoti ar masīvām restēm, un gar balkona apmali, pie kuras sasēdās valdniece un viņas pavadoņi, uz priekšu lejup liecās spieķi ar nosmailētiem galiem; pagalms bija izveidots kā neliela arēna plēsīgiem zvēriem.

Kamēr Tarzans lūkojās lejup pagalmā, prātodams, kāds tad būs solītais izklaidēšanās pasākums, arēnas vienā galā atvērās durvis, pagalmā iznāca jauns lauva un, acis spožajā saules gaismā mirkšķinādams, palūkojās visapkārt. Ieraudzījis cilvēkus, kas no balkona viņu vēro, zvērs skaļi ierēcās.

—     Tas būs labs lauva, — ieteicās Nemone, — negants jau no mazām dienām.

—     Ko viņš te dara? — jautāja Tarzans. — Vai pareizāk — ko darīs?

—     Izklaidēs mūs, — Nemone atbildēja. — Tūliņ tur lejā pie viņa ielaidīs vienu Katnes ienaidnieku — to atnieti, ko mūsējie Tenāra sagūstīja.

—     Un, ja viņš lauvu nogalinās, tu viņam dāvāsi brīvību? — Tarzans nerimās.

Nemone iesmējās. — Apsolu, ka tā notiks, bet viņš nemūžam nenogalinās lauvu.

—     Kāpēc gan ne? — Tarzans iebilda. — Cilvēki jau šad tad nogalinājuši lauvas.

—    Ar kailām rokām? — jautāja Nemone.

—    Tu gribi sacīt, ka tas cilvēks nebūs apbruņots? — Tarzans neticēdams atjautāja.

—     Protams, ka ne! — Nemone atsaucās. — Viņu taču tur neielaidīs tādēļ, lai viņš nonāvētu vai ievainotu skaistu, jaunu lauvu, bet tādēļ, lai pats tiktu nonāvēts.

—     Tātad viņam netiek dota nekāda iespēja! Tas nav sports, tā ir slepkavība!

—     Varbūt tev labpatiktu nokāpt lejā un viņu aizstāvēt? — ie- ņirdzās Erots. — Valdniece dāvātu tam puisim brīvību, ja atrastos kāds čempions, kas lauvu nogalina. Tāda mums ir tradīcija.

—     Tradīcija ir, tikai manā valdīšanas laikā nav bijis neviena gadījuma, kad tā tiktu izmantota, — sacīja Nemone. — Tāds arēnas likums tiešām pastāv, bet man nav laimējies redzēt neviena brīvprātīgā, kas uzņemtos šādu risku.

Lauva drasēja pa pagalmu, tad apstājās tieši pretī balkonam un raudzījās augšup uz sēdētājiem. Zvērs bija varens — gan vēl jauns, tomēr pilnīgi pieaudzis.

—    Tas būs īsts negantnieks, — sprieda Gemnons.

—     Jau tagad viņš tāds ir, — apstiprināja valdniece. — Gribēju to izdresēt par sacīkšu lauvu, taču, kad tas bija saplosījis divus dresētājus, nolēmu apmācīt to par medību lauvu lielajām medībām. Skat, tur jau ir atnietis. — Viņa pastiepa pirkstu uz pagalma pusi. — Jauns, izskatīgs puisis.

Tarzans palūkojās uz spēcīgo, ziloņkaula bruņās tērpto vīrieti, kas nelielās arēnas pretējā malā drosmīgi sagaidīja savu likteni; tad arī lauva lēnam pagrieza galvu uz to pusi, kur gaidīja laupījums, ko tas vēl nebija paguvis ieraudzīt. Šai pašā mirklī Tarzans satvēra Erota duncim līdzīgā zobena rokturi, izrāva zobenu no maksts un, uzkāpis uz balkona apmales, nolēca arēnā — tieši virsū lauvam.

Viņš bija kustējies tik ātri un lik klusu, ka neviens nesamanīja, kas viņam prātā, līdz ieraudzīja notikušo. Gemnons iekliedzās pārsteigumā, Erots — aiz atvieglojuma; bet Nemone kliedza patiesā pārbīlī un šausmās. Pārliekusies par balkona malu, valdniece redzēja lauvu plosāmies, kad tas centās nomest no muguras ķermeni, kas to bija piespiedis pie akmens bruģa, vai arī izrauties no nelūgta jātnieka skavām. Zvēra briesmīgie rēcieni skaļi atbalsojās pret šaurās arēnas sienām un saplūda ar lauvam uzklupušā cilvēkzvēra rēcieniem. Viena brūna roka bija sakampusi krēpēm apaugušo kaklu, divas spēcīgas kājas cieši spiedās plēsoņas sānos, un Erota zobena smaile gaidīja izdevīgu mirkli, lai iedurtos tā sirdī. Atnietis pieskrēja pie abiem zvēriem, kas bija saķērušies kopā cīņā uz dzīvību un nāvi.

—    Tūsa vārdā! — kliedza Nemone. — Ja lauva viņu nogalinās, likšu to saplosīt gabalu gabalos. Viņš nedrīkst aiziet bojā! Lec lejā, Erot, palīdzi viņam! Un ari tu, Gemnon!

Gemnonam otrreiz teikt nevajadzēja, pārrāpies balkona malai, viņš gar stieni nolaidās lejā arēnā. Erots kavējās.

—    Lai cīnās pats! — viņš nomurdēja.

Nemone pagriezās pret miesassargu, ka stāvēja viņai aiz muguras. Viņa bija nobālusi bailēs par Tarzanu un riebumā pret Erotu.

—     Svied viņu leja! — viņa pavēlēja, norādīdama uz izbijušos favorītu; taču Erots negaidīja, kamēr viņu nosviedīs, un jau pēc mirkļa arī viņš, sekodams Gemnonam, nokļuva pagalmā.

Tomēr ne Erots, ne Gemnons, ne atnietis nebija nepieciešami, lai paglābtu Tarzanu no lauvas, jo viņš jau bija ietriecis zobenu zeltain- dzeltenajos sānos. Vēl divas reizes asmenim vajadzēja cirsties mežonīgajā sirdī, līdz rēcošais zvērs sabruka uz baltajiem akmeņiem un varenā balss apklusa uz visiem laikiem.

Tad Tarzans izslējās kājās. Uz mirkli viņš aizmirsa visu — gan cilvēkus sev apkārt, gan pār balkona malu pārliekušos valdnieci, gan zelta pilsētu. Tas nebija angļu lords, tas bija džungļu zvērs, kas nogalinājis laupījumu. Uzlicis vienu kāju beigtajam lauvam, pērtiķcilvēks pavērsās pret debesīm, un valdnieces Nemones pils sirdī atskanēja milzīga pērtiķu tēviņa drausmīgais uzvaras rēciens pie nogalināta laupījuma.

Gemnons un Erots nodrebēja, un Nemone šausmās sarāvās: atnietis nenotrīcēja; viņš šo rēcienu jau reiz bija dzirdējis. Atnietis bija Valtors. Tarzans pagriezās; mežonība izgaisa no viņa sejas, kad viņš, roku pastiepis, uzlika to Valtoram uz pleca.

—     Mēs jau esam likušies, draugs, — viņš sacīja.

—     Un atkal tu man izglābi dzīvību, — atsaucās dižciltīgais no Atnes.

Abi vīrieši sarunājās klusā balsī, tā ka Nemone un pārējie balkonā viņus nevarēja sadzirdēt; Erots, bīdamies, ka lauva varbūt vēl nemaz nav beigts, bija aizskrējis līdz pagalma galam un paslēpies aiz kolonnas; Tarzans neraizējās, ja Gemnons arī butu sarunu dzirdējis, jo jaunajam kalnietim viņš uzticējās. Bet pārējiem nav jāzina, ka viņš Valtoru pazīst no agrākiem laikiem, jo tūdaļ atdzīvotos sākotnējās valodas par to, ka Tarzans ieradies Katnē nogalinat Nemoni, un tad vienīgi brīnums varētu izglābt viņus abus.

Nenolaizdams roku no Valtora pleca, Tarzans no jauna čukstus ierunājās:

—     Nevienam nav jāzina, ka esam pazīstami. Daži šeit meklē ieganstu, lai mani nogalinātu, bet tev tagad vairs nedraud nekas ļauns.

Nemone atguvusies ātri izdalīja pavēles savai apsardzei:

—     Ejiet lejā un izlaidiet Tarzanu no arēnas — Tarzanu un Gemnonu. Erots lai iet uz savu mitekli un gaida turpmākos rīkojumus. Es viņu vairs negribu redzēt. Atnieti aizvediet atpakaļ uz kameru. Vēlāk izdomāšu, kā viņu novākt.

Viņa runāja pavēlnieciski kā daždien cilvēks, kas pieradis pie absolūtas varas un bezierunu paklausības, un vīri arēnā skaidri dzirdēja katru vārdu. Erota sirdi saltiem pirkstiem sagrāba bailes, jo viņš redzēja savu ietekmi zūdam un atcerējās dzirdētus nostāstus par citu valdnieces favorītu likteni, kad tie bija zaudējuši labvēlību. Viņa viltus pilnajā prātā atri sāka veidoties dažādas kombinācijas, ka atjaunot agrāko stāvokli, un visām pamata bija tikai viens mērķis: iznīcināt svešo milzi, kas viņam nolaupijis valdnieces labvēlību. Jābēg pie To- mosa un Mduzas; neviens no tiem abiem nevar pieļaut, ka pienāktu bridis, kad nevis Erots, bet svešzemnieks piedalītos Nemones buduar- apspriedēs un troņa aizsegā tiktu pie neoficiālas varas.

Tarzans, dzirdot valdnieces pavēles, jutās pārsteigts un sašutis; pagriezies viņš uzlūkoja Nemoni un atgādināja:

—    Tu devi vārdu, ka šis cilvēks būs brīvs. Ja viņam jāiet atpakaļ uz cietumu, es iešu kopā ar viņu, jo sacīju, ka viņš būs brīvs.

—     Dari ar viņu, ko vēlies, — Nemone atsaucās, — viņš pieder tev. Tikai nāc augšā pie manis, Tarzan. Man jau likās, ka tu būsi pagalam, un es vēl joprojām esmu nobijusies.

Erots un Gemnons noklausījās šos vārdus ar ļoti atšķirīgām jūtām; abi saprata, ka tie norāda uz pārmaiņām Katnes galma dzīvē. Jaunajai ietekmei uz Nemones lēmumiem Gemnons paredzēja labvēlīgu efektu un priecājās par to. Erots redzēja savu īslaicīgo godību grīļojamies un autoritāti sabrūkam. Taču abi bija ārkārtīgi pārsteigti, pēkšņi ieraugot pavisam jaunu Nemoni tās vietā, kura līdz šim pakļāvās vienīgi Mduzas ietekmei.

Tarzans kopā ar Gemnonu un Valtoru atgriezās uz balkona, kur Nemone, atguvusi savaldību, viņus sagaidīja. Uz mirkli, satraukumā un bailēs par Tarzana dzīvību, viņa bija atklājusi savā raksturā sievišķību, kuru gandrīz neviens, kam gadījās būt kaut kādā saskarsmē ar viņu, nebija pat nojautis; bet nu viņa atkal bija valdniece. Valtoru viņa aplūkoja augstprātīgi, tomēr ar interesi.

—     Kā tevi sauc, atnieti? — viņa jautāja.

—     Valtors, — tas atteica, piebilzdams: — no Ksantusa dzimtas.

—     Šo dzimtu es zinu, — sacīja Nemone. — Tās galva ir valdnieka padomnieks; ļoti dižciltīga dzimta — tuva valdnieka namam gan asiņu, gan cieņas ziņā.

—     Ksantusu dzimtas vecākais ir mans tēvs, — Valtors paskaidroja.

—     Tava galva būtu bijusi lieliska trofeja pie mūsu sienas, — nopūzdamās sacīja Nemone. — Bet es esmu devusi solījumu tevi atbrīvot.

—     Manai galvai būtu pagodinājums kļūt par jūsu augstības trofeju, — teica Valtors ar vieglu smaidu lūpās, — taču esmu ar mieru pagaidīt piemērotāku izdevību.

—     Mēs ar nepacietību gaidīsim šo brīdi, — Nemone visžēlīgi pievienojās teiktajam, — bet pagaidām mēs norīkosim pavadoņus, kas tevi aizvedīs atpakaļ uz Atni, un ceram uz labāku izdošanos, kad tu nākamreiz kritīsi mūsu rokās. Sagatavojies ritrītā atgriezties savā zemē.

—     Pateicos, augstība, — atbildēja Valtors, — būšu gatavs un aiziedams aiznesīšu līdzi un visu mūžu glabāšu atmiņas par augstsirdīgo un skaisto Katnes valdnieci.

—     Mūsu dižciltīgais Gemnons līdz rītam būs tavs namatēvs, — Nemone norīkoja. — Aizved viņu pie sevis, Gemnon, un dari zināmu visiem, ka viņš ir Nemones viesis, kuram nedrīkst notikt nekas ļauns.

Tarzans grasījās iet līdzi Gemnonam un Valtoram, bet Nemone viņu aizturēja.

—     Tu atgriezīsies kopā ar mani uz manām istabām, — viņa pavēlēja, — man ar tevi jāparunā.

Ejot cauri pilij, Nemone negāja savam pavadonim pa priekšu, kā to prasīja galma etiķete, bet gan cieši blakus un runādama raudzījās viņam acīs.

—     Es biju nobijusies, Tarzan, — viņa atzinās. — Un tas negadās bieži, ka Nemone baiļojas, ja kādam citam draud briesmas, bet, kad ieraudzīju tevi nolecam pagalmā pie lauvas, man sirds apstājās. Kālab tu to darīji, Tarzan?

—     Man riebās tas, ko redzēju, — Tarzans visai strupi atbildēja.

—     Riebās? Ko tas nozīmē?

—     Tā varasnesēja gļēvulību, kas pieļauj neapbruņotu, aizstāvēties nespējīgu cilvēku palaist arēnā, kur ir lauva, — Tarzans skaidri un nepārprotami atteica.

Nemone pietvīka.

—    Tu zini gan, ka to darīju es, — viņa salti noteica.

—     Protams, zinu, — Tarzans apstiprināja, — un tieši tāpēc man tas liekas vēl jo ačgārnāk.

—     Ko tu ar to gribi teikt? — viņa asi uzsauca. — Vai tu patiesi gribi panākt, ka es zaudēju pacietību? Ja tu mani pazītu labāk, tad zinātu, ka tas ir bīstami — pat tev, kura priekšā esmu tik stipri pazemojusies.

—     Es necenšos pārbaudīt tavu pacietību, — mierīgi paskaidroja Tarzans, — jo neesmu ieinteresēts uzzināt un nav mana darīšana noskaidrot, cik lielas ir tavas savaldīšanās spējas. Man gluži vienkārši šķiet drausmīgi, ka tik skaista sieviete vienlaikus spēj būt tik nežēlīga. Ja tu būtu mazdrusciņ cilvēcīgāka, Nemone, tu būtu neatvairāma.

Tvīkums valdnieces vaigā izgaisa, dusmas acīs apdzisa; tālāk viņa gāja klusēdama, pārdomās iegrimusi; kad viņi sasniedza valdnieces apartamentu priekštelpu, viņa apstājās uz sliekšņa un uzlika roku uz pavadoņa delma.

—    Tu esi ļoti drosmīgs, — viņa sacīja. — Tikai ļoti drosmīgs vīrs varēja mesties arēnā pie lauvas, lai glābtu gluži svešu cilvēku; bet tikai drosmīgākais no drosmīgajiem varēja uzdrošināties runāt ar Nemoni tā, kā esi runājis tu, jo tikt lauvas (saplosītam ir žēlsirdīga nāve salīdzinājumā ar to, kādu var piespriest I^emone, ja tiek apvainota. Taču varbūt tu skaidri zini, ka es tev piedošu. Ak Tarzan, ar kādām burvestībām tu esi ieguvis tādu varu pār mani? — Viņa paņēma Tarzanu pie rokas un veda uz savu istabu.

—    Tur, kad būsim divi vien, tu mācīsi Nemoni būt cilvēcīgai.

Kad durvis atvērās, Katnes valdnieces acīs mirdzēja jauna gaisma,

liegāka, nekā jebkad šajās skaistajās dzīlēs bija mirdzējusi; un tad piepeši tā apdzina, acis iezalgojās spīvā naidā. Istabas vidū, skatienu viņiem pievērsusi, stāvēja Mduza.

Salīkusi un baismīga viņa stāvēja, galvu klanīdama un spieķi pie akmens grīdas piesizdama. Viņa neteica ne vārda, bet stindzināja ienācējus ar ļaunīgu skatienu. It kā nepārvarama spēka pievilkta, Nemone lēnām tuvojās večai, pamezdama Tarzanu viņpus sliekšņa. Lēni un klusu durvis starp viņiem aizvērās. Džungļu cilvēks dzirdēja vairs tikai spieķa atsišanos pret grīdas mozaīkas krāsainajiem akmeņiem.

13. UZBRUKUMS NAKTĪ

Liels lauva, nākdams no dienvidiem, klusām šķērsoja Kafas robežu. Ja zvērs gāja pa noteiktām pēdām, tad spēcīgā vētra pašās lietus perioda beigās droši vien tās jau sen aizskalojusi. Lauva tomēr devās aizvien tālāk tādā drošā pārliecībā, kas izslēdz jebkādas šaubas.

Kādēļ tas šeit atradās? Kāds dzenulis to bija urdījis uzņemties garo, grūto ceļojumu, kas nepavisam nelikās saskaņojams ar šo dzīvnieku parašām un dzīvesveidu? To zināja vienīgi pats Numa — lauva, zvēru karalis.

Erots, nikns un satraukts, nemierīgi drasēja šurp un turp pa savu dzīvokli valdnieces pilī. Uz sola, kājas plati uz priekšu izstiepis, dzi|ās domas iegrimis, zvilnēja Kserstls. Abi vīrieši, redzams, pārdzīvoja smagu krīzi un bija pagalam nobijušies. Ja Erots patiesi un galīgi zaudējis valdnieces labvēlību, viņš neapšaubāmi noraus līdzi arī Kserstlu.

—     Bet kaut ko taču tu tomēr vari darīt, — Kserstls uzstāja.

—     Esmu saticis gan Tomosu, gan Mduzu, — Erots g|ēvi atteica, — un viņi apsolīja palīdzēt. Viņiem 1as ir tikpat svarīgi kā man. Bet Nemone ir kā uzburta uz to svešzemnieku. Pat Mduza, kas Nemoni pazinusi visu viņas mūžu, nekad nav redzējusi viņu iedegamies tādā kaislībā. Pat veca jūt, ka nespes apdzēst valdnieces neprātīgo aizraušanos ar kailo svešzemnieku. Neviens Nemoni nepazīst tik labi kā Mduza, un es varu tev droši apgalvot, Kserstl, ka vecā ragana pati ir pārbijusies. Nemone viņu ienīst un, ja pa īstam apskaitīsies, var gadīties, ka dusmas izkliedēs bailes no Mduzas un viņa veco novāks. Tas Mduzu biedē. Turklāt tu vari gan iedomāties, kādas šausmas pārdzīvo vecais Tomoss! Bez Mduzas viņš ir pagalam, jo Nemone viņu piecieš vienīgi tāpēc, ka Mduza uz to pastāv.

—    Bet kaut kadai izejai tak jābūt, — Kserstls tiepās.

—     Kamēr šitais Tarzans kausē Nemones sirdi kā sveci, nekādās izejas nav, — atteica Erots. — Viņš taču nemetas viņas priekšā ceļos un runā ar viņu ta, ka varētu runāt ar nepaklausīgu vergu skuķi. Zvēru pie Tūsa krēpēm ja šis Nemonei iesistu, ari tas viņai patiktu.

—     Izeja tomēr ir! — Kserstls pēkšņi čukstus iesaucās. — Klausies! — un tāpat čukstus viņš sāka izklāstīt savu plānu visos sīkumos. Erots vērigi klausījās draugā, un viņa sejā parādījas arvien dzīvāka interese. Jauna verdzene iznāca no guļamtelpas, izgāja cauri istabai, kur abi vīrieši apspriedās, un pazuda gaitenī, bet Erots un Kserstls bija tā aizrāvušies, ka nepamanīja to ne ienākam, ne izejam.

Tai paša vakarā Gemnons un Tarzans divatā ieturēja naktsmal- tīti, jo ne vienam, ne otram nebūtu vēlreiz paticis sēsties pie vakariņu gaida kopā ar augstmaņiem. Valtors bija guļamistabā licies pie miera, iepriekš palūdzis, lai ceļ viņu augšā tikai no rīta.

—     Kad tu pa īstam būsi padzinis Erotu, viss kļūs citādi, — Gemnons sacīja, — lad viņi padevigi luncināsies ap tevi, apbērs tevi ar uzmanības apliecinājumiem un izpildīs katru tavu iegribu.

—    Tas nekad nenotiks, — asi atcirta Tarzans.

—     Kāpēc ne? — viņa sarunbiedrs jautāja. — Nemone tevis dēļ pilnīgi zaudējusi prātu. Nav nekā, itin nekā, ko viņa tevis labā nedarītu. Hei, draugs, tu varēsi valdīt pār Katni, ja vēlēsies.

—     Bet es nevēlēšos, — sacīja Tarzans. — Varbūt Nemone zaudējusi prātu, bet es ne; un, pat ja būtu, es nekļūšu tik traks, lai ieņemtu vietu, ko pirms manis aizpildījis Erols. Man riebjas par to pat domāt. Labāk runāsim par kaut ko patīkamāku.

—      Labi, lai notiek, — Gemnons smaidīdams piekrita. — Varbūt uzskatu tevi par mu|ķi, tomēr atzīstos, ka apbrīnoju tavu drosmi un godaprātu. Un nu tiešām parunāsim par kaut ko patīkamu. Šovakar paņemšu tevi līdzi ciemos. Parādīšu tev Katnes daiļāko meiteni.

—     Man likās, ka neviena sieviete Katnē nevar būt skaistāka par Nemoni, — Tarzans iebilda.

—     Un nebūtu arī, ja Nemone uzzinātu par šo meiteni, — atteica Gemnons. — Taču, par laimi, nezina; viņa to meiteni nekad nav redzējusi, un lai Tūss sargā, ka neierauga ari turpmāki

—    Tu, šķiet, esi ļoti ieinteresēts, — džungļu cilvēks smaidīdams minēja.

—     Es viņu mīlu, — Gemnons vaļsirdīgi atzinās.

—     Un Nemone tiešām nekad nav viņu redzējusi? Tas, manuprāt, ir visai grūti panākams, jo Kalne nav liela; ja meitene ir no jūsu kārtas, tad taču arī daudzi citi dižciltīgie būs pamanījuši viņas skaistumu. Uti tad valodām par to vajadzēja nonākt arī Nemonei ausīs.

—     Viņa, tā meitene, par kuru runāju, dzīvo pilnīgi uzticamu draugu sabiedrībā, — atbildēja Gemnons. — Tā ir Dorija, Tudosa meita. Viņas tēvs ir ļoti varens augstmanis un vada to cilvēku grupu, kas vēlas valdnieka troni redzēt Alekstaru. Tudosa dzīvību glābj vienīgi tas, ka Nemone apzinās viņa lielo ietekmi, bet, tā kā Nemones attiecības ar viņa namu ir visai saspīlētas, tad ne viņš, ne viņa dzimtas locekļi galmā bieži nav redzami. Tā bija vieglāk noslēpt no Nemones Dorijas izcilo skaistumu.

īsu brīdi pēc iziešanas no pils viņi negaidot sastapa Kserstlu, kas tūdaļ izplūda glaimīgos vārdos.

—     Apsveicu tevi, Tarzan! — viņš, apturējis gājējus, iesaucās. — Tava šāsdienas cīņa lauvu bedrē esot bijusi varena. Pilī visi par to vien runā, un ļauj man vienam no pirmajiem tev pateikt, cik ļoti es priecā jos, ka ar savu drosmi, spēku un augstsirdību esi iemantojis mūsu žēlīgās un skaistās valdnieces uzticību.

Tarzans palocīja galvu par zīmi, ka pieņem apsveikumu, un grasījās doties tālāk, bet Kserstls ar mājienu viņu aizturēja un turpināja:

—     Mums jāsatiekas biežāk. Es drīzumā sarīkošu lielās medības un uzaicinu tevi tajās par godaviesi. Cilvēku nebūs daudz, tikai neliela, atlasīta sabiedrība; solu, ka tu negarlaikosies. Kad viss būs sagatavots, es tev paziņošu medību dienu; pagaidām uz redzi! Paliec sveiks!

—     Ne man vajag viņa, ne viņa lielo medību, — Tarzans noteica, kopa ar Gemnonu turpinot ceļu pie Dorijas.

—     Varbūt tev derētu uzaicinājumu pieņemt, — ieminējās Gemnons. — Šitais zellis un viņa draugi acu no tevis nenolaidīs, bet, ja tu šad tad pabūsi kopā ar viņiem, tu savukārt daudz labāk varēsi novērot viņus.

Tarzans paraustīja plecus.

—     Ja tev šķiet, ka tā labak, aiziešu arī uz medībām — ja vien vēl būšu šeit.

—    Ja tu būsi šeit? — iesaucās Gemnons. — Paklau, tu taču netaisies iet projām no Katnes?

—    Taisos gan, turklāt pavisam noteikti, — Tarzans atbildēja. — Es varu aiziet jebkuru dienu vai nakti; nekas mani šeit netur, un es nevienam neesmu devis solījumu, ka nebēgšu, ja vēlēšos aizbēgt.

Gemnons greizi pavīpsnāja, bet Tarzans trūcīgi apgaismotās ielas pustumsā to nepamanīja.

—    Man gan būs interesanti to piedzīvot, — katnietis piebilda.

—    Kāpēc?

—     Nemone tevi nodeva manā aprūpē. Ja tu aizbēgsi, kamēr esmu par tevi atbildīgs, viņa mani nogalinās.

Džung|u valdnieka- pierē ieriesās grumba.

—    To es nezināju, — viņš sacīja. — Bet tev nav jābīstas. Nebēgšu projām, pirms tu no atbildības nebūsi (atbrīvots. — Pēkšņi viņam sejā pavīdēja smaids. — Vajadzēs palūgt Nemonei, lai nodod mani Erota vai Kserstla uzraudzībā.

Gemnons iesmējās. — Tas gan būtu vareni! — viņš iesaucās.

Tikai reta lāpa šad tad uz mirkli padzina tumsu, kurā ielu ceļā uz Tudosa pili iegremdēja gar abām ielas malām augošo koku nokarenie zari. Vietā, kur maza šķērsieliņa krustoja lielo aleju, Tarzanam un Gemnonam tuvojoties, kupla ozola zemo zaru ēnā sakustējās tumšs augums. Džungļu cilvēka asais skatiens to pamanīja, pirms viņi bija piegājuši pietiekami tuvu, lai draudētu briesmas; Tarzans bija gatavs cīņai, pat ja nedomātu, ka stāvētājam ir kaut kāds sakars ar viņu, jo, džungļos uzaudzis, vienmēr bija gatavībā, vienalga, vai draudēja briesmas vai ne.

Tiklīdz viņi nokļuva līdz stāvētāja slēpnim, Tarzans izdzirda aizsmakušā balsī piesaucam savu vārdu. Viņš apstājās. — Piesargies no Erota! — balss čukstēja. — Šonakt. — Tad stāvētājs apgriezās un pazuda šaurās ieliņas dziļajā tumsā; tomēr īsajā mirklī, ko Tarzans paguva runātājam uzmest, viņš saskatīja lielajā, smagajā augumā kaut ko pazīstamu, ari balss šķita dzirdēta.

—     Kas tas varēja būt? — brīnījās Gemnons. — Ejam! Mēs viņu saķersim un visu noskaidrosim, — un viņš jau grasījās doties nepazīstamajam pakaļ.

Tarzans atturēdams uzlika roku Gemnonam uz pleca.

—     Nevajag, — viņš sacīja, — tas ir no tiem, kas grib ar mani sadraudzēties. Ja viņš nevēlas doties pazīstams, man nav tiesību viņu uz to piespiest.

—    Tev taisnība, — Gemnons piekrita.

—     Un turklāt man šķiet, ka, viņu saķēruši, mēs neuzzinātu nekā vairāk par to, kas man tikpat zināms. Es viņu pazinu pēc balss un gaitas, un, kad viņš pagriezās, lai pazustu, man nāsīs iesitās viņa smaka. To es laikam sajustu jūdzes attālumā, jo tā bija ļoti stipra smaka, kāda parasti piemīt spēcīgiem cilvēkiem un zvēriem.

—     Kāpēc viņš no tevis baidījās? — jautāja Gemnons.

—    Nevis no manis viņš baidījās, bet no tevis, jo tu esi augstmanis.

—    Ja viņš ir tavs draugs, tad viņam no manis nebija jābīstas. Es viņu nenodotu.

—     Es to zinu, bet viņš ne. Tu esi augstmanis, tātad varētu būt Erota draugs. Varu tev pateikt, kas tas bija, jo zinu, ka tu to neizmantosi viņam par ļaunu. Tas bija Fobegs.

—     Nu nē! Kāpēc lai viņš justu draudzību pret cilvēku, kas viņu uzvarējis, pazemojis un bezmaz nogalinājis?

—    Tāpēc, ka es viņu nenogalināju. Fobegs ir vienkāršs cilvēks, bet pieder pie tiem, kam netrūkst pateicības jūtu. Viņš ir no tās sugas, kas suņa padevībā pakļaujas stiprākajam, jo dievina fizisku spēku.

Kad pie Tudosa pils ieejas sargs bija pazinis Gemnonu un atļāvis ieiet, vergs ieveda abus atnācējus lielā telpā. Maigajā gaismā, ko viesa kāds desmits lāpu, viņi gaidīja, līdz ieradīsies nama saimnieka meita, kurai vergs bija aiznesis Gemnona gredzenu, lai viņa zinātu, kādi viesi atnākuši. Telpas iekārtojums greznībā maz atšķīrās no tā, ko Tarzans bija redzējis Nemones pilī. Ari šeit trofejām bija ierādīta galvenā vieta pārējo sienas rotājumu vidū.

Cilvēka galva, ko greznoja zelta bruņucepure, ar neredzošām acīm drūmi raudzījās no godavietas virs galvenās ieejas. Kaut arī seja bija izkaltusi un nāves apzīmogota, tā joprojām šķita paužam spēku un augstdzimtību; Tarzana skatiens brīdi pakavējās pie tās, un viņu valdzināja doma uzzināt, kas norisinājies šajā izžuvušajā, rēgainajā galvā, pirms tā kļuva par trofeju un sienas rotājumu dižciltīgā Tudosa pilī. Kādas negantas vai labestīgas domas, kāda mīla, kāds naids, kādas kaislības modušās un apdzisušas aiz sausās, pergamentam līdzīgās pieres? Ko prastu pastāstīt izkaltušās, sačervelējušās lūpas, ja karotāja karstās asinis tām vēlreiz liktu atdzīvoties?

—     Lieliska trofeja, — sacīja Gemnons, ievērojis sava ceļabiedra acīm redzamo interesi par galvu. — Tā ir Katnes ievērojamākā trofeja; tai līdzīgas otras nav. Šī ir Atnes valdnieka galva. Tudoss pats jaunības gados to ieguvis kaujā.

—     Man šī ideja patīk, — Tarzans domīgi ierunājās. — Tai pasaulē, no kuras es esmu cēlies, mednieki savas trofeju istabas piepilda ar tādu radījumu galvām, kas nemaz nav viņu ienaidnieki, bet varētu kļūt par draugiem, ja vien cilvēki to pieļautu. Jūsu vērtīgākās trofejas turpretim ir ienaidnieku galvas; viņiem savukārt bija tādas pašas tiesības savākt jūsu galvas. Jā, tā ir lieliska ideja!

Mīkstu sandaļu švīkstoņa uz akmens grīdas vēstīja par mājas kun- dzenes ierašanos, un abi jaunie vīrieši pagriezās pret durvīm, kas veda uz nelielu iekšpagalmu, no kura tā ienāca. Tarzans ieraudzīja ļoti daiļu meiteni, tomēr nemācēja teikt, vai tā ir skaistāka par Nemoni, jo skaista seja veidojas no tik daudziem sīkumiem; taču viņš atzina, ka Tudoss rīkojas gudri, slēpjot meitu no valdnieces.

Gemnonu viņa apsveica ar draudzīgu maigumu, kā daždien sveicina tuvu draugu; iepazīstoties ar Tarzanu, viņa izturējās sirsnīgi un brīvi, tomēr uzvedībā bija jūtama apziņa, ka viņa ir Tudosa meita.

—     Es tevi redzēju stadionā, — viņa sacīja un smiedamās vēl piebilda: — Un pazaudēju tevis dēj daudz drahmu.

—     Man gaužām žēl, — atteica Tarzans. — Ja es būtu zinājis, ka esi derējusi uz Fobegu, varbūt es būtu ļāvis viņam mani nogalināt.

—     Tā ir krietna doma, — smiedamās atsaucās Dorija. — Ja tu vēlreiz cīnīsies stadionā, es tev priekšlaikus pateikšu, uz kuru cīnītāju derēšu, un veiksme man būs nodrošināta.

—     Skaidrs, ka man ļoti jācenšas tev tā iepatikties, lai tu pat neiedomātos derēt uz manu pretinieku.

—    Cik man bijis iespējams Tarzanu iepazīt, — sarunā iekrita Gemnons, — uz viņu ikreiz var droši derēt… arēnā.

—     Ko tu ar to gribi sacīt? — meitene jautāja. — Izklausās, it kā aiz taviem vārdiem kaut kas slēptos.

—     Diemžēl buduārā mans draugs tik drošs nejūtas, — smiedamies paskaidroja jaunais augstmanis.

—    Mēs gan esam dzirdējuši, ka arī tur viņam veicoties vairāk nekā labi, — piebilda Dorija, un viņas balsī ieskanējās viegla nepatika.

—     Nespried tik bargi, — lūdza Gemnons, — viņš joprojām dara visu iespējamo, lai sevi pazudinātu.

—     Nemones pilī tas nav grūti panākams, — atteica Dorija, — kaut gan esam jau dzirdējuši drausmu stāstus par to, ka viņš liedzies mesties valdnieces priekšā ceļos. Cilvēkam, kas pēc tam tomēr vēl palicis dzīvs, vairs nav tik ļoti jābaidās, kā mēs iedomājamies.

—     Jūsu valdniece saprot, kāpēc es nemetos ceļos, — Tarzans sacīja. — Neba aiz necieņas vai muļķīgas bravūras es liedzos, bet tam pamatā ir mans dzīvesveids un visa mana būtība. Es būtu nometies ceļos, ja man netiktu pavēlēts to darīt. Laikam nepratīšu izskaidrot savu pārliecību tā, lai citi spētu to saprast, bet man pašam ir skaidrs, ka pret savu gribu nav jāklanās nevienas varas priekšā, ja vien varmācīgi nepiespiež to darīt.

Trijatā viņi pavadīja vakaru tīkamās sarunas, un Gemnons ar Tarzanu jau posās uz iešanu, kad istabā ienāca pusmūža vīrs. Tas bija Tudoss, Dorijas tēvs. Sirsnīgi sasveicinājies ar Gemnonu, viņš šķita priecājāmies arī par iepazīšanos ar Tarzanu, kuru tūdaļ sāka iztaujāt par pasauli ārpus Ontāras un Tenāras ielejām.

Tudoss bija izcili glīts, atlētiski noaudzis vīrietis ar pareiziem sejas vaibstiem un nopietnām, stingrām acīm, kuru kaktiņos tomēr bija ievil- kušās grumbiņas, kas liecināja, ka viņš bieži smejas. Šā cilvēka seja liecināja, ka viņam var uzticēties, jo tajā skaidri iezīmējās krietnums, godīgums un drosme, — vismaz Tarzana vērīgās acis to uztvēra.

Kad abi viesi otrreiz piecēlās, lai atvadītos, Tudoss, šķiet, bija apmierināts ar to, ka varēja novērtēt svešzemnieku.

—    Priecājos, ka Gemnons tevi atveda šurp, — viņš sacīja. — Viņš mani pārliecināja, ka uzticas tavai draudzībai un godīgumam, jo, kā tu varbūt zini, mana nama attiecības ar Nemones galmu ir tādas, ka mēs uzņemam vienīgi ļoti uzticamus viesus.

—    Saprotu, — atbildēja Tarzans. Vairāk viņš nekā neteica, bet tiklab Tudoss, kā Dorija juta, ka uz šo cilvēku var paļauties. Kad ciemiņi izgāja no sava namatēva pils uz ielas, kāds augums aši iegrima ēnā aiz koka, un neviens no abiem to nepamanīja. Nesteidzīgi viņi devās atpakaļ uz savu mitekli pilī, runādami par dižciltīgo Tudosu un viņa brīnišķīgo meitu.

—    Man gribas tev pavaicāt, — sacīja Tarzans, — kā Dorija uzdrošinājās iet uz stadionu, kaut viņas dzīvība pastāvīgi ir briesmās, ja valdniece uzzinās, cik meitene ir skaista.

—    Izejot no mājām, viņa pārveidojas, — Gremnons atbildēja, — prasmīga roka un otiņa ar pāris triepieniem viņai ievelk vaigos un zem acīm pāris grumbu, arī piere vienās grumbās, un raugi — viņa nepavisam vairs nav skaistākā sieviete pasaulē. Nemonei nemūžam tas neienāktu prātā, ja viņu ieraudzītu; tomēr pārāk tuvu tā Doriju nekad nedabū redzēt. Visvairāk mēs baidāmies no ziņotājiem. Tudoss nekad nepārdod vergu, kas redzējis Doriju, un, ja pilī ierodas jauns vergs, tas no pils neiziet gadiem, pirms, uzticīgi kalpodams, nav pieradījis savu krietnumu.

Ar vienmuļo dzīvi Dorijai jāmaksā par savu skaistumu, un mums neatliek nekas cits kā cerēt un lugt likteni, kaut reiz pienāktu atpestīšana, kad Nemone nomirs un troni uzkāps Alekstars.

Kad Tarzans iegāja guļamistaba, viņa gulta gulēja Valtors. Pēc sagūstīšanas jaunais atnietis nebija dabūjis izgulēties, turklāt bija viegli ievainots, tāpēc Tarzans izturējās ļoti klusu, lai viņu neiztraucētu, pat neiededza gaismu istabā, kur tumsu tikai vāji kliedēja mēnesnīca.

Izklājis pāris ādu uz grīdas pie logam pretējās sienas, Tarzans likās gulēt un drīz vien aizmiga, nedzirdēdams, ka dzīvoklī, kas atradās virs viņējā, pie loga klusītēm pielien divi vīrieši.

Ilgi viņi nekustīgi, salīkuši pilnīgā klusumā nokvernēja pie loga. Viens bija liels, spēcīgs; otrs mazāks un vieglāks. Pagāja vesela stunda, bet viņi iedrošinājās pakustēties vienīgi tik daudz, cik nepieciešams, lai pārmainītu pozu un nostātos mazliet ērtāk; pēdīgi augumā mazākais pieslējās kājās. Otrs apsēja tam zem padusēm virvi; Jabajā rokā tas turēja šauru, duncim līdzīgu zobenu.

Piesardzīgi un klusu mazākais piegāja pie loga un palūkojās ārā, vērīgi nopētīdams apkārtni, tad pārkapa pār palodzi un izkāra kājas ārā. Lielākais atspēries stingri turēja virvi abām rokāin. Mazākais apmetās uz vēdera un izslīdēja ārā pa logu. Sprīdi pa sprīdim lielais laida viņu lejup, līdz viņa galva pazuda zem loga.

Ļoti uzmanīgi lielais slidināja mazāko arvien zemāk, kamēr tas sasniedza Tarzana guļamistabas logu un ar kājām sataustīja palodzi.

Nostājies uz tās, viņš divreiz paraustīja virvi, paziņodams lielajam, ka droši nok|uvis galā. Lielais atlaida virvi vaļīgi, lai otrs varētu brīvi kustēties.

Mazākais vīrietis, lieki nekavēdamies, klusītēm virzījās pa istabu tālāk uz gultas pusi, paceltaja rokā turēdams gatavībā ieroci. Viņš nesteidzās; skaidrs, ka viņa vienīgais nolūks bija saglabāt pilnīgu klusumu, jo viņš baidījās pamodināt gulētāju. Pat nokļuvis līdz gultai, viņš ilgi nopūlējās saskatīt īsto vietu, kur durt, lai dūriens nogalinātu gulētāju vienā mirklī. Slepkava cerēja, ka Gemnons guļ tālākajā telpā, kas atrodas aiz dzīvojamās istabas; viņš nezināja vienīgi Jo, ka cilvēks, kas izstiepies guļ gultā zem pacelta ieroča, ir atnietis Valtors.

Kamēr slepkava vilcinājās, Tarzans no pērtiķu cilts atvēra acis. Kaut arī iebrucējs nebija sacēlis ne mazāko troksnīti, džungļu cilvēku bija pamodinājusi tā klātbūtne telpā; varbūt viņa ķermeņa izgarojumi, sasnieguši guļošā cilvēkzvēra jutīgās nāsis, bija informējuši modrās smadzenes, gluži tāpat, ka to būtu izdarījusi skaņa.

Mēdz teikt, ka guļošs suns, ko pamodina riteņa pieskaršanās, uz to reaģē tadā ātrumā, ka spēj palēkt sāņus, pirms ritenis to sabrauc. Es tam neticu; bet to gan zinu, ka tā sauktie zemāk attīstītie dzīvnieki pamostoties tūliņ ir gatavi darbībai un nelīdzinās cilvēkam, kas mostas lēnām un pakāpeniski. Arī Tarzans atmodās kā dzīvnieks, uzreiz pilnā mērā spējīgs rīkoties.

Atvēris acis, viņš tai pašā mirklī ieraudzīja istabā svešu cilvēku, ieraudzīja virs guļošā Valtora pacelto dunci, vienā skatienā ietvēra un aptvēra notikušo, zibenīgi pietraucās kājās un uzklupa slepkavam, kas, nekā nenojauzdams, bija atvēzējies un grasījās durt gulētājam.

Kad abi cīnītāji nogāzās uz grīdas, Valtors pamodās un izlēca no guļvietas; taču tad, kad viņš apjēdza, kas norisinās, potenciālais slepkava jau beigts gulēja uz grīdas un Tarzans no pērtiķu cilts stāvēja, uzlicis kāju uz sava laupījuma. Mirkli džungļu cilvēks, seju augšup pavērsis, vilcinājās, kad viņam lūpās jau ietrīsējās pērtiķu tēviņa uzvaras rēciens; bet tad viņš papurināja galvu, un no varenajām krūtīm izlauzās vienīgi kluss rūciens.

Valtors šādus rūcienus jau bija dzirdējis, un šis viņu nepārsteidza un nenobiedēja. Cilvēks, kas atradās augšstāvā, izdzirda vienīgi zvēra ņurdienu un neizpratnē kļuva uzmanīgs. Viņš bija dzirdējis arī blīkšķi, diviem cilvēkiem nogāžoties uz grīdas, kad Tarzans bija notriecis zemē pretinieku, pats nokrizdams tam līdzi, un, kaut arī viņš notikumu ne- iztulkoja pareizi, tas tomēr liecināja par pretošanos un mudināja piesargāties. Uzmanīgi viņš piegāja tuvāk logam un ausīdamies palūkojās ārā.

Apakšstāva istabā Tarzans no pērtiķu cilts pacēla mirušo, kas bija nācis viņu nogalināt, un izmeta to pa logu zālienā. Cilvēks augšstāvā to redzēja un pagriezies izzagās no istabas, lai pazustu pils tumšajos gaiteņos.

14. LIELAS MEDĪBAS

Līdz ar ausmu Valtors un Tarzans pamodās, jo Valtoram jau agrā rīta stundā vajadzēja doties ceļā uz Atni. Iepriekšējā vakarā vienam no vergiem bija pavēlēts pasniegt brokastis rītausmā, un tagad varēja dzirdēt, kā viņš blakusistabā klāj galdu.

—     Tā nu esam vēlreiz satikušies, lai atkal izšķirtos, — runāja Valtors, siedams sandaļu siksnas pie ziloņkaula plātnēm, kas apskāva viņa potītes. — Man, draugs, gribētos, lai tu nāktu kopā ar mani.

—     Labprāt ietu tev līdzi, ja, atstādams Katni, es neapdraudētu Gemnonu, kas ir atbildīgs par mani, — Tarzans sacīja. — Bet neraizējies, pienāks diena, kad es tevi Atnē apciemošu.

—     Nemūžam vairs necerēju tevi dzīvu ieraudzīt, kad straume mūs izšķīra, — turpināja Valtors, — un, ieraudzījis tevi lauvu bedrē, nespēju ticēt savām acīm. Vismaz četrreiz tu man esi izglābis dzīvību, Tarzan, tāpēc zini, ka mana tēva namā tiksi sirsnīgi sagaidīts, lai ierastos kad ierazdamies.

—     Parāds, ja tev šķiet, ka tāds bijis, tagad ir dzēsts, — teica Tarzans, — jo šonakt tu man izglābi dzīvību.

—     Es izglābu tev dzīvību? Ko tu runā? — brīnījās Valtors. — Kā tad es tev būtu izglābis dzīvību?

—    Ar to, ka gulēji manā gultā, — džungļu valdnieks atbildēja.

Valtors sāka smieties.

—    Ļoti drosmīga un varonīga rīcība, — viņš jokodams noteica.

—    Kurš te kuram izglābis dzīvību? — ieskanējās balss pie durvīm.

—     Labrīt, Gemnon! — Tarzans sveicināja. — Izsaku atzinību un sirsnīgi tevi apsveicu.

—    Paldies! Bet par ko īsti? — katnietis jautāja.

—     Par tavu brīnišķīgo spēju tik cieši gulēt, — Tarzans smaidīdams atbildēja.

Gemnons neizpratnē pagrozīja galvu.

—    Tavi vārdi man nav saprotami. Par ko tu runā?

—    Tu šonakt nogulēji slepkavības mēģinājumu, vainīgā nogalināšanu un atbrīvošanos no līķa. Fobega brīdinājums nebija bez pamata.

—    Tu gribi sacīt, ka šonakt te iekļuvis kāds, lai tevi nonāvētu?

—     Un bezmaz noslepkavoja manā vietā Valtoru, — noteica Tarzans un tad īsumā pastāstīja par nakts notikumu.

—     Vai tu to cilvēku biji kādreiz redzējis? — Gemnons jautāja. — Vai pazini?

—     Es viņam īpašu uzmanību nepievērsu,— Tarzans atzinās.— Ņēmu un izmetu pa logu. Bet neatceros, ka būtu viņu kādreiz redzējis.

—    Dižciltīgais?

—    Nē, vienkāršs kareivis. Varbūt tu viņu pazīsi, ja ieraudzīsi.

—     Man viņš jāapskata un nekavējoties par to jāziņo, — sacija Gemnons. — Nemone plīsjis aiz dusmām, kad to uzzinās.

—     Varbūt viņa pati to sadomājusi, — Tarzans ieminējās, — viņa taču ir pa pusei jukusi.

—     Kuš! — uzsauca Gemnons. — Tādi vārdi, pat čukstus izteikti, apdraud dzivibu. Nē, neticu, ka vainīga Nemone; ja tu vainotu Erotu, Mduzu vai Tomosu, es tev pilnīgi piekrislu. Man tagad jāiet un, ja ne- pagūstu atgriezties, pirms tu dodies ceļa, Valtor, ļauj pateikt, ka man bija patīkami tevi uzņemt pie sevis. Cik žēl, ka esam ienaidnieki un ka, nākamreiz tiekoties, centīsimies iegūl viens otra galvu.

—    Tā ir nelaime un muļķība, — teica Valtors.

—     Bet tā ir tradīcija, — Gemnons atgādināja.

—     Lai tad labāk nekad vairs netiekamies, jo man nudien negribētos tevi nogalinat.

—      Tātad — uz nesatikšanos! — uzsauca Gemnons, paceldams roku, it kā turētu taja dzeramo ragu. — Lai mēs nekad nesatiktos! — To teicis, viņš pagriezās un izgaja.

Tarzans un Valtors tikko bija beiguši ēst, kad ieradās kads augstmanis un paziņoja, ka eskorts ceļam gatavs un gaida, un Valtors, īsi atvadījies, aizgāja.

Tarzana draudzīgās jutas pret Valtoru kopā ar ziņkāri iepazīt ziloņkaula pilsētu nobriedināja viņā apņemšanos pirms atgriešanās savā zemē apmeklēt Tenāras ieleju, bet tas neattiecas uz šo stāstu, kurā mēs no jaunā Atnes augstmaņa esam atvadījušies.

Pēc Nemones pavēles Tarzanam bija atdoti viņa ieroči, un viņš patlaban darbojās, pārbaudīdams bultu smailes un spalvas, loku un zāļu valgu, kad atgriezās Gemnons. Katnietis bija nepārprotami nikns un satraukts. ŠI bija viena no tām retajam reizēm, kad Tarzans savu parasti smaidošo un laipno miesassargu ieraudzīja tāda noskaņojumā.

—     Pavadīju ļoti nepatīkamu pusstundu pie valdnieces. Viņa drausmīgi pārskaitusies par uzbrukumu lavai dzīvībai un vaino mani, ka es neesot izpildījis savu pienākumu. Ko man darīt? Sēdēt visu nakti pie tava loga?

Tarzans iesmejas. — Esmu tev par nastu, ludzu, piedod man. Bet ko lai iesāku? Šeit nokļuvu nejauši, un mana uzturēšanās šeit ir nejēdzība, izlutinātas sievietes sagudrota nejēdzība.

—     Viņai gan labāk to nesaki un ne ar vienu citu, izņemot mani, ari tā nerunā, — Gemnons brīdināja.

—     Es varu arī viņai to pateikt, — Tarzans atsmēja. — Diemžēl laikam nekad neapgūšu to īsti cilvēcisko mākslu, ko dēvē par diplomātiju.

—     Viņa mani atsūtīja tev pakaļ, un es tevi brīdinu: uzvedies prātīgi, kaut arī neesi diplomāts. Pašreiz viņa līdzinās saniknotai lauvenei, un, kas viņu vēl vairāk nokaitinās, tam labi neklāsies.

—      Ko viņai no inanis vajag? — Tarzans īgņājās. — Vai man mūžam būs jāpaliek ieslodzītam šaja mājā kā klēpja sunītim, kas lēkā pēc katras savas kundzes pavēles!

—    Viņa sākusi izmeklēt uzbrukumu tavai dzīvībai un ir izsaukusi uz nopratināšanu arī citus, — Gemnons paskaidroja.

Gemnons pavadīja Tarzanu uz lielo pieņemšanas telpu; visi galma augstmaņi bija sapulcējušies ap troni, kurā sēdēja valdniece, drūmi savilkusi skaistās uzacis. Kad Tarzans un Gemnons ienāca, viņa uz tiem paskatījās, bet nepasmaidīja. Kāds augstmanis pagajās abiem ienācējiem pretim un ierādīja tiem sēdvietas netālu no troņa pakājes.

Pametis skatienu uz tuvāk sēdošajiem, Tarzans ieraudzīja To- mosu, Erotu un Kserstlu. Erots nervozēja — nemierīgi grozījās uz sola, spēlējās ar pirkstiem vai sava zobena spalu; lāgiem viņš uzmeta Nemonei lūdzošu skatienu, bet, ja ari viņa bija ievērojusi, ka viņš tur atrodas, tad viņas seja to neizpauda.

—     Mēs tevi gaidījām, — sacīja valdniece, kad Tarzans bija apsēdies. — Liekas, ka tu nepūlies pasteigties, lai izpildītu mūsu rīkojumus.

Tarzans uzjautrināts palūkojās uz viņu un ar dziļu cieņu atteica:

—    Tieši otrādi, augstība, es ierados nekavējoties kopa ar dižciltīgo Gemnonu.

—     Mēs jūs ataicinājām, lai tu pastāstītu, kas pagājušonakt norisinājās tavā dzīvokli, pastāstītu notikumu, kura rezultātā nogalināts kareivis. — Tad viņa pagriezās pret augstmani, kas stāvēja viņai līdzās, un iečukstēja tam kaut ko ausī; augstmanis izgaja no zāles. — Vari sakt, — viņa teica Tarzanam.

—     Nav daudz ko stāstit, — Tarzans piecēlies sacīja. — Manā istabā ielavījās kāds cilvēks, lai mani nogalinātu, bet es nogalināju viņu.

—     Kā viņš iekļuva tavā istabā? — Nemone jautāja. — Kur bija Gemnons? Vai viņš kareivi ielaida?

—     Protams, ne, — atbildēja Tarzans. — Gemnons gulēja savā istabā; cilvēks, kas grasījās mani nogalināt, nolaidās no augšstāva telpām un iekāpa pa logu; ap vidu viņam bija apsieta gara virve.

—     Kā tu zini, ka viņš gatavojās tevi nogalināt? Vai viņš tev uzbruka?

—     Manā gultā gulēja atnietis Valtors; es gulēju uz grīdas. Tas puisis mani neredzēja, jo istabā bija tumšs. Viņš piegāja pie gultas, kur domājās mani guļam. Es pamodos, kad viņš, zobenu dūrienam pacēlis, bija noliecies pār Valtoru. Tad es viņu nogalināju un līķi izmetu āra pa logu.

—     Vai lu viņu pazini? Biji kādreiz redzejis? — valdniece pratināja.

—    Nepazinu.

Pie zāles durvīm izcēlās troksnis, kas rosināja Nemoni paraudzīties turp. Četri vergi ienesa zālē nestuves un nolika tās zemē pie troņa; uz nestuvēm gulēja vīrieša līķis.

—     Vai šis ir tas pats, kas apdraudēja tavu dzīvību? — Nemone jautāja.

—    Tas ir viņš.

Negaidot valdniece uzrunāja Erotu:

—     Vai esi šo cilvēku kādreiz redzējis?

Erots piecēlās. Viņš bija bāls un mazliet drebēja.

—     Bet, augstība, — viņš sacīja, — tas ir vienkāršs kareivis. Varbūt esmu viņu daudzkārt redzējis, bet nevaru atcerēties; tas nav nekāds brīnums, man iznāk redzēt tik daudzus.

—     Un tu? — valdniece pievērsās tuvumā stāvošam jaunam augstmanim. — Vai tu šo puisi esi redzējis?

—     Bieži, — atbildēja augstmanis. — Viņš kalpoja pils apsargos un bija manā rotā.

—     Cik sen viņš kalpoja pils apsardzē? — Nemone turpināja iztau- jašanu.

—     Nepilnu mēnesi, augstība.

—     Un pirms tam? Vai tu zini kaut ko par viņa iepriekšējo dienesta gaitu?

—     Viņš piederēja pie kāda augstmaņa svītas, augstība, — dižciltīgais jauneklis vilcinādamies atbildēja.

—     Kāda augstmaņa? — Nemone jautāja.

—     Erota, — liecinieks klusu atbildēja.

Valdniece uzmeta Erotam ilgu, pētīgu skatienu.

—     Tev, šķiet, ir paīsa atmiņa, — viņa beidzot sacīja ar neslēptu zobgalību balsī, — bet varbūt tavā svītā ir tik daudz kareivju, ka tu nespēj atcerēties cilvēku, kas vēl pirms mēneša tev kalpoja?

Erots bija bāls un drebēja. Ilgi viņš skatījās mirušā kareivja sejā, pirms atkal ierunājās:

—     Tagad atceros, augstība, bet viņš izskatās citāds. Nāve viņu pārvērtusi, tāpēc es ātrumā viņu nepazinu.

—     Tu melo, — skaldīt noskaldīja Nemone. — Šajā notikumā ir šis tas, ko es nesaprotu; nezinu, kāda tev tur dalība, taču esmu pārliecināta, ka arī tu esi tur iesaistīts, un esmu nolēmusi to izzināt. Pagaidām izraidu tevi no pils; gan jau atradīsies arī vēl citi dalībnieki, — viņa pameta zīmīgu skatienu uz Tomosu, — bet es izzināšu visus, un, kad tas būs noticis, tad lauvu bedre visiem nodrošināta.

Piecēlusies viņa nokapa no troņa, un visi, izņemot Tarzanu, nometās ceļos. Iedama uz savām istabām garām Tarzanam, valdniece apstājās un ilgi, vērīgi palūkojās lam acīs.

—     Esi uzmanīgs, — viņa pačukstēja, — tava dzīvība ir briesmās. Neuzdrošinos tagad ar tevi satikties, jo ir kāds, kas tēvi ienīst tik stipri, ka pat es nespēšu tevi aizstāvēt, ja tu ieradīsies manās istabās. Pasaki Gemnonam, lai viņš pamet pili un kopā ar tevi pārceļas uz sava tēva māju. Tur tev būs drošāk, bet pat tur tu būsi tālu no īstas drošības. Pēc dažām dienām būšu novākusi visus šķēršļus, kas nostājušies starp mums. Līdz tam laikam paliec sveiks, Tarzan!

Tarzans paklanījās, un Katnes valdniece izgāja no audienču zāles. Nu sarosījās arī augstmaņi. Vairīdamies no Erota, tie drūzmējās ap Tarzanu. Džungļu cilvēks nepatikā novērsās.

—     Ejam, Gemnon, — viņš sacīja, — mums te vairs nekas nav darāms.

Kad viņi gāja ārā, ceļā viņiem aizstājās Kserstls.

—     Lielajām medībām viss sagatavots! — Kserstls iesaucās, priecīgi berzēdams plaukstas. — Es jau sāku domāt, ka garlaicīga audience mums šodien izjauks medības, bet vēl ir pietiekami agrs. Lauvas un medījums gaida mūs mežmalā. Paņemiet ieročus un piebiedrojieties.

Gemnons vilcinājās.

—    Kas vēl tavās medībās piedalīsies? — viņš vaicāja.

—    Tikai tu ar Tarzanu un Pindess, — Kserstls atbildēja. — Pavisam maza, atlasīta sabiedrība, kas garantē labas medības.

—     Būsim, — noteica Tarzans.

Kad viņi nokļuva savā dzīvoklī, lai paņemtu ieročus, Gemnons atkal sāka šaubīties.

—     Nezinu, vai būs gudri iet kopā ar viņiem, — viņš bilda.

—     Kālab ne? — Tarzans jautāja.

—    Varbūt atkal tev rīko kādus slazdus.

Džungļu cilvēks paraustīja plecus. — Ļoti iespejams, bet es nevaru visu laiku dzīvot kā slēpnī. Man patiktu redzēt, kā notiek lielās medības. Esmu dzirdējis tās daudzinām, kopš ierados Katnē. Kas tas Pindess ir? Neatceros viņu saticis.

—     Viņš bija gvardes virsnieks, pirms Erots kļuva par valdnieces favorītu, bet Erota dēļ viņam vajadzēja aiziet. Nav ļauns puisis, tikai vāju raksturu un viegli ietekmējams; tomēr Erotu viņam vajadzētu ienīst, tāpēc domāju, ka tev nav no viņa ko baidīties.

—    Man ne no viena nav jābaidās, — Tarzans apgalvoja.

—    Tā tu varbūt domā, tomēr — esi modrs.

—     Modrs esmu vienmēr; ja nebūtu tāds bijis, jau sen būru pagalam.

—    Tava lielā pašpārliecība tevi reiz pazudinās, — Gemnons dziļā nopietnībā nomurdēja.

Tarzans pasmējās. — Es protu novērtēt briesmas un savas ierobežotās iespējas, bet nepieļaušu taču, lai bailes man laupa brīvību un dzīves jaukumus; no bailēm jāvairās vairāk nekā no nāves. Tu baidies, Erots baidās, Nemone baidās, un jās visi esat nelaimīgi. Ja es baidītos, tad būtu nelaimīgs, bet drošāk tomēr nejustos. Dodu priekšroku vienkāršai piesardzībai. Starp citu, runājot par piesardzību — Nemone lika tev pateikt, lai tu mani aizvācot no pils un aizvedot uz sava tēva māju. Viņa apgalvo, ka pils man neesot drošs patvērums. Laikam jau tiešām Mduza grib tikt man pie dziesmas.

Nonācis dzīvoklī, Gemnons pavēlēja Tarzana mantību nogādāt sava tēva mājā, kamēr viņi paši būs medībās; pēc tam viņi aizgāja uz norunāto ielu, kur Kserstls un Pindess viņus gaidīja. Pindess bija gadus trīsdesmit vecs, diezgan izskatīgu, tomēr gļēvu seju un tādām acīm, kas vairījās tieši sastapties ar otra cilvēka skatienu. Ar Tarzanu viņš sasveicinājās ļoti sirsnīgi, un, kamēr viņi četratā gāja pa pilsētas galveno ielu uz Austrumu vārtiem, viņš izturējās uzsvērti laipni.

—     Tu vēl nekad neesi bijis lielajās medībās? — viņš jautāja Tarzanam.

—     Nē. Es pat nezinu, ko šis nosaukums īsti nozīmē, — atbildēja džungļu cilvēks.

—    Tad arī nestāstīsim, gan pats redzēsi, tā tev būs interesantāk. Jādomā, ka savā zemē tu bieži ej medībās?

—    Es medīju vienīgi iztikai un ienaidniekus, — Tarzans sacīja.

—    Vai prieka dēļ tu nekad neej pamedīt? — apvaicājās Pindess.

—    Nogalināšana man prieku nedara.

—    Tev arī šodien nebūs jānogalina, — Pindess apgalvoja. — To izdarīs lauvas; un varu tev droši solīt, ka, vajājot medījumu, tu pārdzīvosi priecīgu medību satraukumu, kas vislielāko kāpinājumu sasniedz pašā medību laikā.

Aiz Austrumu vārtiem līdz mežam pletās parkam līdzīgs līdzenums. Netālu no vārtiem četri ļoti spēcīgi vergi turēja pavadā divus lauvas, bet piektais, tērpts vienīgi netīrā gurnu jostā, tupēja zemē gabaliņu nostāk.

Kad viņi tuvojās gaidītājiem, Kserstls paskaidroja Tarzanam, ka pavada turētie zvēri ir medību lauvas; bet džungļu cilvēka vērīgais skatiens pa to laiku pievērsās pieciem vergiem, kas piedalīsies medībās, un nomaļus zemē sēdošajā milzenī viņš atpazina vergu, ko bija redzējis tirgus laukumā uz platformas vergu izsoles laikā; Kserstls patlaban piegāja pie puiša un kaut ko tam sacīja, droši vien deva rīkojumus. Kad Kserstls bija beidzis runāt, melnādainais piecēlās un sāka rikšot pāri līdzenumam uz meža pusi.

—     Kāpēc viņš skrien pa priekšu? — brinījās Tarzans. — Tā viņš aizbiedēs medījumu.

Pindess pasmējās. — Viņš taču pats ir medījums.

—    Tu gribi sacīt … — Tarzans, uzmezdams runātājam skatienu, iesāka.

—    Tās jau tieši ir lielās medības! — iesaucās Kserstls. — Mēs medījam cilvēku — visvērtīgāko medījumu.

Džungļu cilvēka acis samiedzās pavisam šauras.

—     Saprotu, — viņš sacīja, — jūs esat kanibāli, jūs ēdat cilvēku gaļu.

Gemnons novērsās, lai noslēptu vīpsnu.

—     Nē! — Pindess un Kserstls iesaucās viena balsī. — Protams, ka ne.

—    Kādēļ tad gribat viņu nomedīt, ja netaisāties apēst?

—    Prieka pēc, — paskaidroja Kserstls.

—     Ak jā, man piemirsās. Un kas notiks, ja jūs viņu nenoķersiet? Vai tad viņš būs brīvs?

—    Teikšu, ka ne, ja mums izdodas viņu no jauna sagūstīt, — atbildēja Kserstls. — Vergi maksā pārāk daudz, lai viņus ne par šo, ne par to palaistu brīvībā.

—     Pastāstiet man vēl par lielajām medībām, — uzstāja Tarzans. — Man šķiet, ka ar šīm es būšu ļoti apmierināts.

—     Ari es tā ceru, — atteica Kserstls. — Kad medījums ticis līdz mežam, mēs atlaižam lauvas 110 pavadas. Un tad sākas sports. Ja puisis uzrāpjas kokā, mēs atkal paņemam lauvas pavadā un ar akmeņiem, nūjām un šķēpiem notriecam viņu lejā, ļaujam tam gabaliņu paskriet un no jauna palaižam lauvas vaļā. Pēc īsa brīža tie viņu panāk un noķer; medību galvenais mērķis ir būt klāt noķeršanas brīdi, tas ir īstais baudījums. Vai esi redzējis, kā lauva saplosa cilvēku?

Kad melnādainais sasniedza mežu, Kserstls deva komandu lauvu vedējiem, un tie palaida abus lielos zvērus vaļā. Jau tūliņ bija redzams, ka tie ir šim sportam labi izdresēti. Kopš brīža, kad vergs metās skriet uz meža pusi, lauvas sāka raustīt pavadas tik spēcīgi, ka turētājiem vajadzēja ņemt talkā šķēpus, lai zvēri viņus tenteriski neaizvilktu pa klajumu; tiklīdz tika vaļā, abi aizdrāzās pakaļ nelaimīgajam, kas bija izraudzīts, lai pāris stundu uzjautrinātu Kserstlu un viņa viesus.

Pusceļā lauvas kļuva jūtami gausāki, tā ka mednieki pamazām tos panāca. Kserstls un Pindess izskatījās satraukti, daudz satrauktāki, nekā šādās medībās vajadzēja būt. Gemnons bija kluss un domīgs. Tarzans jutās pretīgi un garlaikojās. Taču vēl nebija sasniegts mežs, kad viņš atdzīvojās, jo prātā veidojās plāns, kā viņš tomēr varētu gūt prieku no šāsdienas sporta.

Mežs, kurā mednieki iegaja mazu gabaliņu aiz lauvām, bija ārkārtīgi skaists; koki bija ļoti veci, bet to izskats skaidri liecināja, ka tie saprātīgi kopti un aprūpēti; tikpat sakopts bija pamežs. Kokos neredzēja gandrīz neviena nokaltuša zara, un arī pamežā tikai šur tur kuploja pa kādam krūmu pudurim. Cik vien tālu Tarzans pa koku starpu spēja saskatīt, audze drīzāk līdzinājās labi koptam parkam nekā savvaļas mežam. Kad viņš par to ieminējās, Gemnons apstiprināja, ka viņu tauta pastāvīgi sakopjot mežu no zelta pilsētas līdz pat Karotāju aizai.

Smagas liānas graciozās cilpās stiepās no koka uz koku; augstāk, tuvāk saules gaismai, Tarzans pamanīja košus tropu ziedus; zaros lēkāja pērtiķi un klaigāja putni. ŠI aina pamodināja džungļu cilvēkā tādas ilgas pēc brīvības, pēc īstas dzīves, ka viņš gandrīz aizmirsa, cik cieši Gemnona dzīvība saistīta ar viņa aizbēgšanu, jo jaunais augstmanis ir valdnieces priekšā atbildīgs par viņa nosargāšanu.

Ticis mežā, Tarzans pamazām atpalika no pārējiem un brīdī, kad neviens uz viņa pusi neskatījās, uztrausās kāda koka zaros. Medījuma smaku viņa nāsis bija uztvērušas jau pašā medību sākumā, uni' tagad viņš varbūt vēl labāk nekā lauvas zināja, kādā virzienā bezcerīgi aizbēdzis nāvei nolemtais upuris.

Pārlēkdams no koka uz koku un apmezdams medniekiem līkumu, neatklājot, kur palicis, Tarzans ceļoja tālāk augstu virs tiem pa meža biezokni tā, kā to spēj vienīgi džungļu valdnieks.

Aizvien spēcīgāk viņa nāsīs sāka sisties medījuma smaka; aiz viņa nāca lauvas un mednieki; viņš saprata, ka jārīkojas ātri, jo nācēji vairs nebija tālu. Nežēlīgs smaids iedegās viņa pelēkajās acīs, kad viņš iedomājās, kā īstenos savu iecerēto plānu.

Drīz vien viņš ieraudzīja melnādaino puisi skrienam pa mežu turpat viņam pa priekšu. Bēglis skrēja neatlaidīgā riksī, šad tad pamezdams skatienu atpakaļ. Spēcīgais, muskuļotais galla bija ideāls primitīvā cilvēka tips; šķita, ka viņš cieši apņēmies ziedot visus spēkus bezcerīgajās derībās un pēdīgi varbūt tomēr uzvarēt spēlē, kurā likme bija viņa dzīvība. Viņa skrējienā nemanīja ne baiļu, ne panikas, vienīgi nesalaužamu apņēmību padoties neizbēgamajam tikai tad, kad nebūs vairs nekāda glābiņa.

Tarzans pašreiz atradās tieši virs skrējēja un uzrunāja to dzimtajā valodā.

—    Rausies augšāl — viņš sauca lejup.

Melnais palūkojās uz augšu, bet neapstājās.

—    Kas tu esi? — viņš jautāja.

—    Tava kunga ienaidnieks, kas palīdzēs tev izbēgt, — Tarzans atsaucās.

—     Izbēgt nevar. Ja uzrāpšos kokā, viņi ar akmeņiem notrieks mani zemē.

—    Viņi tevi neatradīs, par to es parūpēšos.

—     Kāpēc tu gribi man palīdzēt? — jautāja melnādainais, tomēr apstājās un vēlreiz palūkojās augšup, gribēdams ieraudzīt cilvēku, kura balss skanēja no lapotnes valodā, kas viņā modināja uzticību pret runātāju.

—    Es jau teicu — esmu tava kunga ienaidnieks.

Nu melnais ieraudzīja augšā kokā tumši iedegušo milzi.

—    Tu taču esi baltais! — viņš iesaucās. — Tu gribi mani pievilt. Kāpēc lai baltais cilvēks man palīdzētu?

—     Pasteidzies! — brīdināja Tarzans. — Citādi būs par vēlu un neviens tev vairs nespēs palīdzēt.

Afrikānis vēl mirkli vilcinājās, tad satvēra nokarenu zaru un uztrausās kokā, bet Tarzans jau laidās zemāk viņam pretī.

—     Drīz viņi būs klāt un nomētās ar akmeņiem mūs abus, — vergs sacīja. Balsī neskanēja ne cerība, ne bailes, vienīgi trula apātija.

15. IZJUKUSI SAZVERESTIBA

Pa kokiem uz austrumu pusi džungļu cilvēks nesa vergu no gailu cilts, kuram būtu vajadzējis kļūt par upuri Kserstla sporta izpriecās. Sākumā vergs pretojās, bet, kad medību lauvu rēkoņa kļuva skaļāka, liecinot, ka drīz vien zvēri būs klāt, viņš padevās tam, ko uzskatīja par mazāko no diviem ļaunumiem.

Džungļu milzis ar savu nastu ātri steidzās uz austrumiem, kur aiz meža viedās kalni, kas tai pusē veidoja Ontāras robežu. Veselu jūdzi viņš aiznesa gailu pa koku zarotnēm, tad viegli norausās zemē.

—     Ja lauvas ari sadzīs tev pēdas līdz šejienei, — viņš sacīja, — tad tu jau sen būsi drošībā kalnos. Bet nu nekavējies — ej.

Melnādainais puisis nokrita ceļos un satvēra sava glābēja roku. — Mani sauc Hafims, — viņš sacīja. — Ja es drīkstētu tev kalpot, labprāt atdotu dzīvību tavā labā. Kas tu esi?

—    Esmu Tarzans no pērtiķu cilts. Posies projām, nezaudē laiku!

—    Vēl tikai viens lūgums.

—     Kāds?

—     Man ir brālis. Arī viņu sagūstīja tai pašā reizē, kad mani. Viņš ir vergs zeltraktuvēs Katnes dienvidos. Viņa vārds ir Njaka. Ja tev gadās aiziet uz raktuvēm, pasaki viņam, ka Hafims aizbēdzis. Viņš par to priecāsies un varbūt arī pats lūkos aizbēgt.

—    Pateikšu. Ej!

Afrikānis nedzirdami pazuda biezajā mežā, bet Tarzans atkal ielēca zaros un pa tiem aši aizsteidzās atpakaļ uz mednieku pusi. Sasniedzis nācējus, viņš nolēca zemē un tuvojās tiem no aizmugures; visi bija sapulcējušies tajā vietā, kur Hafims bija uzrāpies kokā.

—     Kur tu biji palicis? — Kserstls jautāja. — Mēs jau sākām domāt, ka esi apmaldījies.

—    Aizķēros aizmugurē, — Tarzans atteica. — Bet kur tad jūsu medījums? Cerēju, ka jums tas jau rokā.

—     Nevaram saprast, — Kserstls atzinās, — skaidri redzams, ka viņš uzkāpis šajā kokā. Lauvas pa pēdām atnāca līdz šai vietai, apstājās un skatījās augšup kokā, bet būtu rēkuši, ja redzētu medījumu. Tad mēs likām paņemt zvērus pavadā, bet vienam pavadonim uzrāpties kokā. No medījuma tomēr ne vēsts.

—    Zīmes un brīnumi! — izsaucās Pindess.

—     Brīnumi gan, — piekrita Tarzans, — vismaz tiem, kam atrisinājums nav zināms.

—    Kam tad tas ir zināms? — jautāja Kserstls.

—    Ja ne citam, tad droši vien melnajam vergam, kas aizbēdzis.

—     Nekur viņš nav aizbēdzis! — Kserstls dusmīgi atcirta. — Tikai paildzinājis medības un padarījis tās interesantākas.

—    Vēl interesantākas tās kļūtu, ja noslēgtu derības, — ieminējās

Tarzans. — Es neticu, ka jūsu lauvas spēj vēlreiz pietiekami ātri uzņemt pēdas, lai notvertu medījumu pirms tumsas iestāšanās.

—    Tūkstoš drahmu par to, ka uzņems! — sauca Kserstls.

—     Es esmu svešinieks, kas kails ieradies jūsu zemē, — Tarzans aizbildinājās, — man nav tūkstoš drahmu, bet varbūt Gemnons ir ar mieru saderēt. — Novērsies no Kserstla un Pindesa, viņš palūkojās uz Gemnonu un piemiedza vienu aci.

—     Lai notiek! — Gemnons atsaucās Kserstla piedāvājumam.

—     Bet es pieprasu vadīt medības pēc sava ieskata, — uzstāja Kserstls.

—     Protams, — Gemnons piekrita, un Kserstls, pagriezies pret Pin- desu, lēnām piemiedza aci.

—     Būs labāk, ja sadalīsimies, — ieteica Kserstls, — un, tā kā jūs ar Tarzanu esat mani pretinieki derībās, vienam no jums jānāk kopā ar mani, bet otrs ies ar Pindesu, lai visi būtu pārliecināti, ka medības noris pareizi un godīgi.

—    Esmu ar mieru, — atsaucās Tarzans.

—     Bet es esmu atbildīgs valdniecei par Tarzana drošību, — Gemnons protestēja, — negribu viņu pat uz īsu brīdi izlaist no acīm.

—    Apsolu, ka nemēģināšu bēgt, — džungļu cilvēks viņu drošināja.

—    Neba tas man prātā, — Gemnons atteica.

—    Ja tev bažas par manu drošību, varu tevi nomierināt, ka spēju pats par sevi parūpēties, — Tarzans piebilda.

—    Nu ejam, — mudinaja Kserstls. — Es iešu kopā ar Gemnonu, lai Pindess iet ar Tarzanu. Mēs paņemsim vienu lauvu, viņi — otru.

Gemnons negribīgi pakļāvās tādai kārtībai, un abas grupas izšķīrās; Kserstls un Gemnons devās uz ziemeļrietumiem, bet Pindess un Tarzans nogriezās austrumu virzienā. Otra grupa bija pagājusi mazu gabaliņu, kad Pindess ierosināja, ka derētu izvērsties un iet pa vienam, lai rūpīgāk varētu pārmeklēt mežu.

Tarzans piekrītot pamāja un devās norādītajā virzienā, drīz vien nozuzdams starp kokiem; ne Pindess, ne lauvas pavadoņi tomēr neizkustējās no vietas, kur Tarzans tos pameta, jo Pindess klusā balsī pavēlēja tālāk neiet. Pavadā turētais lauva nolūkojās pakaļ Tarzanam, un Pindess pavīpsnaja. Lauvu pavadoņi neizpratnē paraudzījās uz viņu.

—    Tamlīdzīgi negadījumi notikuši ari agrāk, — Pindess sacīja.

Tarzans devās uz rītiem. Viņš zināja, ka afrikāni neatradīs, tādēļ

nemaz negrasījās to meklēt. Mežs viņu interesēja, tomēr ne tik stipri, lai aizmirstu visu pārējo; ne mirkli viņš nezaudēja modrību. Drīz vien viņš izdzirda aiz muguras troksni un pavērās atpakaļ; ieraudzītais viņu nepārsteidza. Viņam pa pēdām sekoja lauva — ar Katnes medību lauvas iemauktiem. Tas bija viens no Kserstla lauvām — tas pats, ko bija paņēmis līdzi Pindess.

Vienā mirklī džungļu cilvēks visu saprata, un acīs viņam iezalgojās nežēlīga uguns; tās nebija dusmas, kas tur zalgoja, tas bija riebums, un ari lūpas viņam savilkās mežonīgā vīpsnā. Lauva, saprazdams, ka medījums viņu pamanījis, sāka rēkt. Tāluma to izdzirda Pindess un pasmaidīja.

—     Iesim nu, — viņš uzrunāja lauvas uzraugus, — paliekas nedrīkstam atrast pārāk drīz, tas neizskatīsies lāgā.

Visi trīs vīri pagriežas un lēnām sāka iet uz ziemeļu pusi.

Tālumā medību lauvas rēcienus izdzirda arī Gemnons un Kserstls.

—    Viņi uzgājuši uz pēdām, — sacīja Gemnons, — ejam turp.

—     Nav ko steigties, — Kserstls atrunājās. — Varbūt tās nav īstās pēdas. Lauva, kas aizgāja viņiem līdzi, nav tik labs ka mūsējais, nav tā izdresēts. Pagaidīsim, līdz mednieki mūs sauks.

Gemnons tomēr kļuva nemierīgs.

Tarzans stāvēja, gaidīdams lauvu pienākam. Viņš it viegli būtu varējis uzrausties kokos un aizbēgt, bet kaislas pārgalvības uzplūdā palika uz vietas. Viņš nīda nodevību, un viņam sagādāja prieku to atklāt. Viņam bija līdzi katniešu šķēps un paša medību duncis; loku un bultas viņš nebija paņēmis.

Lauva tuvojās; tas izskatījās mazliet apjucis. Laikam nesaprata, kālab medījums nebēg projām, bet nostājas tieši pretī. Lauvas aste nemierīgi šaudījās; ausis pieplaka; nikni zalgojošām acīm zvērs lēnām līda uz priekšu.

Tarzans gaidīja. Labajā rokā viņš turēja katniešu šķēpu, kreisajā nekad neredzētā tēva medību dunci. Ar ievingrinātu aci viņš nomēroja attālumu, 110 kura lauva saks strauju uzbrukumu; kad zvērs jau drāzās pilnā sparā, viņš, atvilcis labo roku, izmeta smago ieroci.

Šķēps iedūrās dziļi zem zvēra kreisa pleca, skardams sirdi; tomēr ievainojums tikai uz mirkli aizkavēja lauvas uzbrukumu. Drausmīgi saniknotais plēsoņa pacēlās pakaļkājās virs cilvēka, cenzdamies ar milzīgo ķetnu asajiem nagiem to pieraut pie putām nošķiestās rīkles; taču Tarzans ātri kā pats zibens Ara pieliecās, palēca sānis, tad uz priekšu, nokļuva otrpus ķetnām un uzlēca lauvam mugurā.

Neganti rēkdams, dzīvnieks sāka griezties kā vilciņš, pūlēdamies ar izplestajiem nagiem sasniegt brūno ķermeni. Lauva mētājās uz vienu pusi, uz otru pusi, bet radījums, kas bija kā pielipis tam pie muguras, vēl dažas reizes iegremdēja dunci jau ievainotajā, asinīm pārplūdušajā sirdī.

Lauvas dzīvības spēks un sīkstums ir apbrīnojams; taču arī šis varenais ķermenis nespēja ilgi noturēties pretī nāvīgajam ievainojumam; drīz vien zvērs sabruka un, mazliet noraustījies, bija pagalam. Džungļu cilvēks pietrausās kājās. Vienu kāju uzlicis beigtajam lauvam, viņš pavērsa seju pret Katnes meža lapoto jumu, un no viņa varenajām krūtīm izlauzās liela pērtiķu tēviņa drausmais uzvaras rēciens pēc veiksmīgām medībām.

Kad šis nedabiski baismīgais rēciens aizviļņoja pa mežu, Pin- dess un abi lauvu uzraugi izbrīnā paraudzījās cits uz citu, neviļus satverdami savu zobenu rokturus.

—    Tūsa vārdā! Kas tas bija? — jautāja viens no uzraugiem.

—    Tūsa vārdā! Nekad neesmu dzirdējis kaut ko tik baigu, — atsaucās viņa biedrs, pamezdams izbijušos mirkli uz to pusi, no kuras bija plūdusi neizskaidrojamā skaņa.

—     Klusu! — uzkliedza Pindess. — Vai gribat, lai tas šausmonis nemanot mums piezogas, kamēr jūs tērgājat?

—    Kas tas bija, kungs? — viens vergs čukstus jautāja.

—     Varbūt tas bija svešzemnieka nāves kliedziens, — minēja Pindess, balsī izteikdams cerību, kas modās sirdī.

—     Neizklausījās vis pēc nāves kliedziena, kungs, — vergs pretojās, — Sitamajā skanēja spēks un gaviles, nevis vārgums un sakāve.

—    Turi muti, muļķi! — nomurdēja Pindess.

Netālu no viņiem kliedzienu dzirdēja arī Gemnons un Kserstls.

—    Kas tas bija? — Kserstls jautāja.

Gemnons pagrozīja galvu. — Nezinu, bet būs labāk, ja aiziesim paskatīties. Man tas nepavisam nepatika.

Kserstls nervozi sarosījās. — Varbūt tas neko nenozīmē. Varbūt vienīgi vējš kokos. — Turpināsim medības.

—     Nekāda vēja nav, — protestēja Gemnons. — Es tomēr iešu apskatīties. Esmu atbildīgs par svešzemnieka drošību, turklāt — un tas ir vēl svarīgāk — man viņš patīk.

—     Man arī! — dedzīgi atsaucās Kserstls. — Bet viņam nekas ļauns nevarēja atgadīties. Pindess taču ir kopā ar viņu.

—    Tieši par to es domāju, — noteica Gemnons.

—    Par to, ka viņam nekas ļauns nevar notikt?

—    Par to, ka Pindess ir kopā ar viņu.

Kserstls uzmeta runātājam ašu, aizdomu pilnu skatienu, tad pamāja uzraugiem, lai tie ar pavadā turēto lauvu seko, un devās pakaļ Gemnonam, kas jau steidzās uz to vietu, kur mednieku pulciņš bija izšķīries.

Pa to laiku Pindess, nespēdams valdīt ziņkārību, pārvarēja bailes un gāja meklēt Tarzanu, lai uzzinātu, kas ar to noticis, un lūkotu noskaidrot, kur cēlies noslēpumainais kliedziens, kas tiklab viņu, kā arī viņa kalpus bija satricinājis un izraisījis tādu izbīli un bijību. Diezgan iztrūkušies, abi lauvif uzraugi sekoja viņam meža drūmajā klusumā; visi trīs, ik soli sperot, uzmanīgi raudzījās gan uz priekšu, gan uz abām pusēm.

Viņi nepaguva tālu aiziet, kad Pindess, kas vadīja gājienu, piepeši apstājās un rādīja tieši uz priekšu, jautādams:

—    Kasētas?

Abi uzraugi pagājās uz priekšu.

—     Pie Tūsa krēpēm! — viens no viņiem izsaucās. — Tas taču ir lauva!

Lēnām, pa labi un pa kreisi skatīdamies, viņi lēnām virzījās tuvāk.

—    Beigts! — iesaucās Pindess.

Visi trīs vīri pārbaudīja beigtā zvēra ķermeni, apveldami to otrādi.

—    Nodurts, — konstatēja viens no vergiem.

—    Gailas cilts vergam ieroču nebija, — domīgi bilda Pindess.

—    Svešzemniekam bija duncis, — atgādināja lauvu pavadonis.

—    Tam, kas lauvu nodūris, to nācies izdarīt tuvcīņā, — Pindess prātoja.

—    Tad viņam jābūt tepat tuvumā, kungs, beigtam vai ievainotam.

—    Meklējiet viņu rokā! — Pindess pavēlēja.

—    Todien stadionā viņš būtu varējis kailām rokām nobeigt Fobegu, kad viņi cīnījās, — lauvu uzraugs atgādināja augstmanim. — Nēsāja Fobegu apkārt uz rokām kā zīdaini. Viņš ir drausmīgi stiprs.

—     Kāds tam sakars ar šo notikumu? — Pindess apskaities noprasīja.

—    Nezinu, kungs, es tikai tā iedomājos.

—     Es tev neliku domāt! — Pindess uzkliedza. — Liku tev meklēt to, kas nogalinājis lauvu. Viņam jābūt tepat tuvumā — mirstošam vai beigtam.

Kamēr lauvu uzraugi meklēja, tuvojās Kserstls un Gemnons. Pēdējais bija gaužām noraizējies par sava sargājamā labklājību. Viņš neuzticējās ne Kserstlam, ne Pindesam, un šajā brīdī viņā modās aizdomas, ka viņi ar Tarzanu izšķirti tīšām — pavisam nelabos nolūkos. Patlaban viņš soļoja gabaliņu aiz Kserstla, visiem pa priekšu gāja uzraugi ar lauvu. Pēkšņi viņš sajuta kādu roku uzgulstam uz pleca un strauji apsviedās apkārt; tur smaidīdams stāvēja Tarzans.

—    No kurienes tu uzradies? — jautāja Gemnons.

—     Mēs ar Pindesu izšķīrāmies un aizgājām katrs pa savu ceļu meklēt gailu, — paskaidroja Tarzans, un šai mirklī, izdzirdis Gemnona balsi, atskatījās Kserstls un ieraudzīja Tarzanu.

—     Vai tu arī pirms brīža dzirdēji briesmīgo kliedzienu? — Kserstls jautāja. — Mēs nobijāmies, ka viens no jums varbūt ievainots, un steidzāmies šurp lūkot.

—    Vai tad kāds kliedza? — Tarzans it nevainīgi apvaicājās. — Varbūt Pindess, jo es neesmu ievainots.

Drīz pēc Tarzana piebiedrošanās Kserstls un Gemnons sastapās ar Pindesu un abiem lauvu pavadoņiem, kas pārmeklēja krūmus un mežu. Ieraugot Tarzanu, Pindesam acis izbrīnā iepletās un viņš mazliet nobālēja.

—     Kas noticis? — jautāja Kserstls. — Ko jūs meklējat? Kur jūsu lauva?

—     Lauva ir pagalam, — Pindess atbildēja. — Kaut kas vai kāds viņu nodūris. — Runādams viņš neskatījās uz Tarzanu; viņam bija bail. — Mēs meklējām cilvēku, kas to izdarījis, jo domājām, ka viņš sakropļots un, protams, ari pagalam.

—    Vai atradāt? — apjautājās Tarzans.

—     Nē.

—     Vai negribat, lai palīdzu jums meklēt: piemēram, mēs abi, Pindes, varētu aiziet mežā viņu pameklēt, — Tarzans piedāvājās.

Vienu mirkli Pindess rīstījās, meklēdams vārdus, līdz beidzot ar mokām izsaucās:

—     Nē! Tam nebūtu nozīmes, mēs visu ļoti rūpīgi pārmeklējām — nekur nemana pat asiņu, kas norādītu, ka viņš ievainots.

—     Un medījumam ari neesat sadzinuši pēdas?

—     Nē, — atteica Pindess. — Tas tiešām aizbēdzis, un vispār mēs varētu iet atpakaļ uz pilsētu. Šodien pietiks medīt.

Kserstls dusmojās. Vakars nāca virsū; viņš bija zaudējis medījumu un vienu lauvu; taču turpināt medības būtu bezjēdzīgi, tāpēc viņš ņurdīgi piekrita.

—     Tad šitādas ir tās lielās medības, — apcerīgi ierunājās Tarzans. — Diezin cik satraucošas tās nebija, bet man tomēr varen patika. Taču vienīgais īstais ieguvējs, šķiet, ir Gemnons, jo derībās vinnējis tūkstoš drahmu.

Kserstls tikai kaut ko nopurpināja un drūmi soļoja uz pilsētas pusi. Kad pulciņš pie Gemnona tēva mājas šķīrās, Tarzans nostājās cieši blakus Kserstlam un klusu pačukstēja:

—    Pasveicini Erotu, varbūt nākamreiz viņam vairāk laimēsies.

16. TUSA TEMPLI

Kad Tarzans tovakar kopā ar Gemnonu, tā tēvu un māti sēdēja pie vakariņu galda, istabā ienāca vergs un paziņoja, ka no Tudosa, Dorijas tēva, nama ieradies ziņnesis ar svarīgām vēstīm Gemnonam.

—     Ieved viņu iekšā, — sacīja jaunais augstmanis, un pēc mirkļa ienāca gara auguma nēģeris.

—     Ak tas esi tu, Gumba, — Gemnons viņu laipni saņēma. — Tu esot man atnesis kādas vēstis?

—     Jā, kungs, — vergs atbildēja, — bet tās ir svarīgas … un slepenas.

—     Tu mierīgi vari runāt visu klātbūtnē, Gumba, — Gemnons vergu drošināja. — Ko teiksi?

—     Mana kunga Tudosa meita Dorija atsūtījusi mani tev pateikt, ka dižciltīgajam Erotam šodien ar viltu izdevies iekļūt viņas tēva mājā, satikt Doriju un ar to sarunāties. Nav svarīgi, ko viņš tai teicis, svarīgi vienīgi tas, ka viņš to redzējis vaigā.

—    Šakālis! — iesaucās Gemnona tēvs. Gemnons nobala.

—    Vai tas viss? — viņš jautāja.

—    Tas ir viss, kungs, — Gumba atbildēja.

Gemnons izvilka no kabatas zelta monētu un iedeva to vergam.

—     Ej atpakaļ pie savas kundzes un pasaki viņai, ka rit es aiziešu parunāt ar viņas tēvu.

Kad vergs bija aizgājis, Gemnons uzmeta tēvam izmisušu skatienu.

—     Ko es varēšu līdzēt? — viņš jautāja. — Ko varēs līdzēt Tudoss vai vispār kāds? Mēs taču esam bezspēcīgi.

—     Varbūt es varu kaut ko līdzēt, — ieteicās Tarzans. — Pašreiz es, šķiet, baudu jūsu valdnieces uzticību; tiklīdz viņu sastapšu, apvai« cāšos un, ja būs nepieciešams, iestāšos par jums.

Gemnona skatienā pavīdēja cerība.

—     Ja tu to darītu! —- viņš iesaucās. — Tevī viņa klausīsies. Man šķiet, tu vienīgais vari glābt Doriju; tomēr atceries — valdniece nedrīkst viņu redzēt, jo, tiklīdz viņa to ieraudzīs, nekas vairs nespēs Doriju glābt, valdniece liks viņu nogalināt vai sakropļot.

Nākamajā rītā it agri ziņnesis no pils nodeva Tarzanam pavēli pusdienlaikā ierasties pie valdnieces, turklāt Gemnonam tika atgādināts, ka viņam kopā ar spēcīgu apsardzi Tarzans jāpavada, jo valdniece baidoties, ka Tarzana ienaidnieki varētu izspēlēt kādu ļaunu joku.

—    Tiem jābūt vareniem ienaidniekiem, kas uzdrošinātos rīkoties pretī Nemones gribai, — iebilda Gemnona tēvs.

—     Visā Katnē ir tikai viens vienīgs cilvēks, kas to uzdrošinātos, — atteica Gemnons.

Vecīgais vīrs pamāja. — Tā vecā nešķīstene! Kāds negods, ka pār Katni valda verdzene!

—     Esmu redzējis Nemoni raugāmies uz veco tādām acīm, it kā viņa gribētu to nogalināt.

—    Jā gan, bet viņa nemūžam to neuzdrošināsies darīt, — pareģoja Gemnona tēvs. — Vecajai raganai kopā ar Tomosu ir zināms kāds drauds, ko viņi kā zobenu tur valdniecei virs galvas, un tā neuzdrošinās ķerties klāt ne vienam, ne otram, lai gan ienīst abus; un tas ir savādi, jo parasti viņa neatstāj pie dzīvības tos, ko ienīst.

—     Daži domā, ka vecajiem zināms viņas dzimšanas noslēpums, kas viņu pazudinātu, ja kļūtu zināms tautai, — paskaidroja Gemnons. — Bet nu, Tarzan, nāc līdzi, rīta cēliens ir mūsu rīcībā. Pie Tudosa iešu tikai tad, kad tu būsi runājis ar Nemoni. Ko mēs sadarīsim? ^

—     Man»gribētos apskatīt Katnes zeltraktuves, — ieminējās Tarzans. — Vai pagūsim?

—     Pagūsim, — atbildēja Gemnons. — Uzlecošās saules raktuves nav tālu, un, tā kā raktuvēs nav nekā sevišķa ko redzēt, gājiens neaizņems daudz laika.

Pa ceļam no Katnes uz tuvākajām raktuvēm Gemnons parādīja Tarzanam audzētavu, no kuras iegūst Katnes kaujas un medību lauvas, taču viņi neuzkavējās, lai to apskatītu, un drīz vien kāpa augšup pa līkumotu kalnu ceļu uz Uzlecošās saules zeltraktuvēm.

Kā jau Gemnons bija brīdinājis, raktuvēs Tarzans nekā īpaši interesanta neieraudzīja. Atradnes bija vaļējas, un galvenā zelta dzīsla tecēja pa virszemi; atradnes bija tik bagātas, ka nevajadzēja vairāk kā dažus vergus, kas ar vienkāršiem kapļiem un laužņiem bagātīgi piepildīja Katnes mantu kambarus ar dārgo metālu. Taču Tarzans nebija vēlējies ne iepazīt raktuves, ne interesēties par zelta ieguvi. Viņš bija apsolījis, ka aiznesīs vēsti Hafima brālim Njakam; vienīgi tādēļ viņš bija ierosinājis gājienu uz raktuvēm.

Staigājot gar strādniekiem un šķietami aplūkojot zelta dzīslu, viņam pēdīgi radās izdevība atiet nomaļus no Gemnona un kareivjiem, kas uzraudzīja strādniekus, lai nemanīts uzrunātu kādu vergu.

—     Kurš no jums ir Njaka? — viņš čukstus jautāja gailas cilts valodā.

Afrikānis pārsteigts paskatījās uz viņu, bet, pamanījis Tarzana brīdinošo mājienu, atkal nolieca galvu un tāpat čukstus atbildēja:

—     Njaka ir tas garais pa labi no manis. Viņš ir priekšstrādnieks, tu jau redzi, ka viņš pats nestrādā.

Tarzans nesteidzīgi devās norādītajā virzienā un, kad bija nokļuvis Njakam blakus, apstājās un noliecās, it kā lai labāk apskatītu zelta dzīslu, kas vijās viņam pie kājām.

—     Paklau, — viņš čukstēja, — atnesu tev vēstis, bet neliecies ne zinis, ka es ar tevi runāju. Vēsti tev sūta tavs brālis Hafims. Viņš ir aizbēdzis.

—     Kā? — Njaka klusiņām jautāja.

Tarzans viņam īsi pastāstīja.

—    Tātad tu viņu izglābi?

Tarzans pamāja.

—     Esmu tikai nabaga vergs, — Njaka sacīja, — un tu, bez šaubām, esi varens augstmanis, tāpēc nekad nespēšu tev atlīdzināt. Bet, ja kādreiz gadās, ka Njaka var tev pakalpot, tad tikai pasaki. Pat dzīvību nežēlošu. Dzīvoju ar savu sievieti tur tai mazajā būdā lejpus raktuvēm; esmu priekšstrādnieks, tāpēc man uzticas un es drīkstu dzīvot atsevišķi. Ja tev kādreiz manis ievajagas, tad zini, kur meklēt.

—     Es neprasu pateicības, — Tarzans sacīja, — bet atcerēšos, kur tu dzīvo; nevienam nav zināms, kas nākotnē var atgadīties.

Viņš devās projām un piebiedrojās Gemnonam; drīz pēc tam viņi atgriezās pilsētā, bet ap to pašu laiku Nemones apartamentos ieradās Tomoss un nometās ceļos.

—     Kas tad nu? — valdniece jautāja. — Vai kur deg, ka man tāpēc jāpārtrauc sava tualete?

—     Vajadzība tiešām steidzama, augstība, — padomnieks atbildēja, — un es lūdzu aizsūtīt verdzenes. Kas man sakāms, domāts vienīgi valdnieces ausīm.

Pašlaik četras neģēru meitenes darbojās ap Nemones nagiem — pa vienai ap katru kāju un katru roku, kamēr viena baltā meitene kārtoja viņas frizūru. Baltajai Nemone sacīja:

—    Aizvāc verdzenes, Maluma, sūti tās uz viņu mitekļiem, pati vari pagaidīt blakusistabā.

Tad viņa pievērsās padomniekam, kas bija piecēlies kājās.

—    Nu, kas tad noticis?

—     Augstībai jau sen ir pamats turēt aizdomas Tudosu par neuzticību, — Tomoss valdniecei atgādināja, — un, rūpēdamies par augstības labklājību un troņa drošību, es pastāvīgi modri sekoju šā varenā ienaidnieka rīcībai. Mīlas un uzticības mudināts, dižciltīgais Erots ir mans uzticamākais aģents un sabiedrotais; un, pateicoties tieši viņam, esmu ieguvis informāciju, ar kuru esmu ieradies pie tevis, valdniec.

Nemone nepacietīgi piecirta sandalē ieauto kāju pie mozaīkas grīdas.

—     Pietiek man ievadam tavas pašslavināšanās, — viņa asi uzsauca, jo acu galā necieta Tomosu un nepūlējās savas jūtas slēpt.

—     īsumā tātad apstākļi ir šādi: Gemnons vērpj viltu kopā ar Tudosu, cerēdams, bez šaubām, ka par atlīdzību drīkstēs apprecēt sava vadoņa skaisto meitu.

—    To kazu ar iekritušajiem vaigiem! — iesaucās Nemone. — Kas teica, ka viņa ir skaista?

—     Erots sacīja, ka Gemnons un Tudoss uzskatot viņu par skaistāko sievieti pasaulē, — atbildēja Tomoss.

—    Neiespējami! Vai Erots viņu ir redzējis?

—    Jā, augstība, viņš to redzēja.

—    Un ko Erots saka? — valdniece jautāja.

—     Ka viņa patiesi esot skaista, — padomnieks atteica. — Un tāpat domā vēl dažs labs, — viņš piebilda.

—    Kas tad vēl?

—     Viens, ko Tudosa meitas daiļums ievilinājis sazvērestībā kopā ar Gemnonu un Tudosu.

—     Kuru tu domā? Runā skaidru valodu! Zinu, ka tev prātā kaut kas nepatīkams, ko tu varītēm gribi man pasacīt, cerēdams, ka tas mani sāpinās.

—    Ak, augstība, tas ir netaisni pret mani! — izsaucās Tomoss. — Man rūp vienīgi manas mīļotās valdnieces laime.

—    Tavi vārdi jau pa gabalu smird pēc meliem, — ņirdzīgi atsaucās Nemone. — Bet saki beidzot, kas tev sakāms, man ir daudz citu darīšanu, kam jātērē laiks.

—     Es negribēju to vārdu minēt, lai nesāpinātu valdnieci, — Tomoss glaimīgi turpināja, — bet, ja nu valdniece uzstāj, — tas ir svešzemnieks, saukts Tarzans.

Nemone sēdēja, ļoti taisni izslējusies.

—     Kādus melu audeklus jūs abi ar Mduzu tagad esat sākuši aust? — viņa noprasīja.

—     Tie nav meli, augstība. Tarzans un Gemnons redzēti iznākam no Tudosa mājas vēlu vakarā. Erots viņiem jau pirms tam sekojis un redzējis viņus tur ieejam; viņi tur uzturējušies ilgi; slēpdamies uz ielas koku ēnā, Erots redzējis tos iznākam. Viņš stāsta, ka abi esot Dorijas dēļ strīdējušies, un viņš domā, ka tas ir Gemnons, kas aiz greizsirdības tīkojis pēc Tarzana dzīvības.

Nemone sēdēja uz tahtas ka sastingusi; seja viņai bija bāla un traku dusmu pārvērsta.

—    Kāds par to maksās ar dzīvību, — viņa klusu sacīja. — Ej!

Tomoss, atpakaļ kāpdamies, izgāja no istabas. Viņš jutās pacilāts

lidz tam brīdim, kad vēlreiz pamatīgi apsvēra Nemones vārdus un atcerējās, ka viņa nemaz nebija vārdā nosaukusi to, kas maksās ar dzīvību. Viņš bija sapratis, ka domāts Tarzans, jo Tarzana nāvi viņš vēlējās, taču piepeši atģida, ka tas varētu būt arī kads cits, un vairs nejutās tik pacilāts.

Bija gandrīz pusdienlaiks, kad Tarzans un Gemnons atgriezās pilsētā, un Gemnonam vajadzēja pavadīt Tarzanu uz audienci pie Nemones. Kopā ar visu kareivju apsardzi viņi devas uz pili, kur Tarzans viens pats tūliņ tika aizvadīts pie valdnieces.

—    Kur tu biji? — viņa noprasīja.

Tarzans pārsteigts viņu uzlūkoja, tad pasmaidīja.

—    Apskatīju Uzlecošās saules raktuves.

—    Kur tu biji vakarvakarā?

—    Gemnona mājā, — viņš atbildēja.

—    Tu biji pie Dorijas, — Nemone uzbruka.

—     Nē, — Tarzans atteica, — tur es biju aizvakarvakarā.

Viņš jutās pārsteigts par uzbrukumu un arī par to, cik labi viņa informēta, bet savu pārsteigumu tomēr neizrādīja. Tā darīdams, viņš nedomaja par sevi, bet vienīgi par Doriju un Gemnonu, plānodams, kā abus pasargat. Bija skaidrs — kāds no ienaidniekiem pienesis informāciju un Nemone zina, ka viņš apmeklējis Tudosa māju; viņš juta, ka, to noliegdams, modinātu Nemonē aizdomas, turpretim, atklāti atzīstot, parādot, ka viņam nekas nav slēpjams, tās mazinās. Un tiešām — Tarzana atklātā, bez vilcināšanās izteiktā atbilde Nemoni pilnīgi atbruņoja.

—     Kālab tu gāji uz Tudosa māju? — viņa jautāja, bet jautājumā vairs neskanēja apsūdzība.

—     Redzi, Gemnons ne uz brīdi neuzdrošinās atstāt mani vienu, bīdamies, ka es varētu aizbēgt vai varētu atgadīties kāda ķibele, un tā nu viņš ir spiests vadāt mani visur līdzi, lai iet kurp iedams. Viņam tas nenakas viegli, Nemone, un es biju nodomājis tev palūgt, lai tu uzdod kādam citam atbildību par mani, vismaz laiku pa laikam.

—     Par to parunāsim vēlāk, — valdniece atteica. — Un kādēļ

Gemnons iet uz Tudosa māju? — Nemones acis aizdomās savilkās gluži šauras.

Tarzans pasmaidīja.

—     Kā gan sieviele var uzdot tik muļķīgu jautājumu? — viņš iesaucās. — Gemnons taču ir iemīlējies Dori jā. Man likās, to zina visa Katnē — Gemnons to vien dara, kā stāsta par to visiem paziņām.

—    Vai vari droši teikt, ka tas neesi tu, kas iemīlējies Dori jā?

Tarzans uzlūkoja viņu dziļā nepatika un pat nepūlējās to slēpt.

—     Neesi tāda muļķe, Nemone, — viņš sacīja, — es neciešu muļķīgas sievietes.

Katnes valdniecei atkarās žoklis. Visā mūžā neviens nebija viņu uzrunājis tādiem vārdiem un tādā tonī. Vienu mirkli viņa šķita zaudējusi valodu, taču šajā mirklī viņa atskarta, ka tie paši vārdi, par kuriem viņa tā sašuta, vienlaikus bija viņu atpestījuši no mokošām aizdomām un no greizsirdības: Tarzans nemīlēja Doriju. Bez tam viņa jutās spiesta atzīt, ka Tarzana vienaldzība pret viņas augsto stāvokli un dusmošanos vairoja viņas cieņu pret šo cilvēku un padarīja to vēl iekārojamāku. Nekad vēl viņa nebija sastapusi tādu vīrieti; nekad vēl neviens nebija pār viņu valdījis. Te nu viens bija, kas to varētu, ja vien vēlētos, bet Nemoni māca bailes, ka šis viens viņu tik stipri nemīl, lai kārotu pār viņu valdīt.

Atguvusi mieru, viņa ierunājās no jauna:

—    Man stāstīja, ka tu viņu mīlot, bet es tam nenoticēju. Vai viņa ir ļoti skaista? Esmu dzirdējusi, ka viņu uzskatot par skaistāko sievieti Katnē.

—     Varbūt Gemnonam ta šķiet, — Tarzans smiedamies atbildēja, — bet tu taču pati zini, ko mīlestība spēj izdarit ar jaunekļa acim.

—    Ko tu pats par viņu domā? — valdniece pratināja.

Džungļu cilvēks paraustīja plecus.

—    Viņa ir glīta, — viņš sacīja.

—    Vai tikpat skaista kā Nemone? — valdniece neatlaidās.

—    Tālas zvaigznes mirgojums salīdzinājuma ar saules spožumu.

Šāda atbilde Nemonei, jādomā, šķita tīkama. Viņa piecēlās un piegāja pie Tarzana.

—    Vai es tev liekos skaista? — viņa jautāja maigā, glasmainā balsī.

—    Tu esi ļoti skaista, Nemone, — viņš godīgi atzinās.

Pieglaudušies viņam un ar siltu, mīkstu rociņu noglaudusi viņa

plecu, Nemone piesmakušā balsī aizrautīgi čukstēja:

—    Mīli mani, Tarzan!

Telpas viņgala nožļakstēja ķēdes, atskanēja drausmīgs rēciens, Beltaram uzlecot kājās. Nemone pēkšņi atrāvās no mīļotā, viss viņas augums nodrebēja, un sejā parādījās vienlaikus gan izbīlis, gan dusmas.

—     Ikreiz kaut kas … — viņa aizkaitināta un viegli nodrebēdama iesaucās. — Beltars ir greizsirdīgs. Kaut kādas neizprotamas, dīvainas saites vieno šā zvēra dzīvi ar manējo. Nezinu, ko tas nozīmē. Tā gribētos uzzināt! — Acīs viņai iedegās ērmota, gandrīz ārprāta uguns. — Tā gribētos uzzināt! Lāgiem iedomājos, ka viņš ir īstais mūža draugs, kuru Tūss man izraudzījis, lāgiem atkal — ka tā esmu es pati, tikai citā veidolā … Bet vienu gan zinu: kad mirs Beltars, miršu arī es!

Viņa skumji paraudzījās uz Tarzanu, un pēkšņi viņas noskaņa mainījās.

—     Paklau, draugs, — viņa sacīja, — aiziesim abi kopā uz Tūsa templi, varbūt Tūss zinās atbildes uz jautājumiem, kas tā spiež Nemones sirdi.

Viņa piesita pie bronzas diska, kas nokarājās no griestiem, un, kad dobjās gonga skaņas atbalsojās gaitenī, durvis atvērās un uz sliekšņa dziļi paklanījās kads augstmanis.

—     Apsardzi! — valdniece pavēlēja. — Mēs gribam apmeklēt Tūsu viņa templī.

Gājiens uz templi izvērtās par krāšņu procesiju — kareivju vienība ar plīvojošiem karodziņiem šķēpu galos, augstmaņi lepnos parādes tērpos, valdniece zelta ratos ar priekšā aizjūgtiem lauvām. Tomoss gāja mirdzošajiem ratiem vienā pusē, Tarzans — otrā, kur pirms viņa bija soļojis Erots.

Džungļu cilvēks, iedams pa ielu, gar kuras malām pulcējās ziņkārīgie pilsētas iedzīvotāji, jutās neveikli — kā iesprostots savvaļas lauva. Cilvēku pūļi viņu nomāca un kaitināja, formalitātes nogurdināja; viņa domas kavējās tālajos, mīļajos džungļos. Viņš zināja, ka Gemnons pa nelielu gabaliņu viņu vēro un uzmana; taču uzmanītam vai neuzmanītam bēgšana Tarzanam nestāvēja prātā, kamēr šim krietnajam draugam uzlikta atbildība par viņu. Sācis šādas domas risināt, viņš uzrunāja valdnieci, atgādinādams:

—     Pilī es tev ieminējos, ka vajadzētu Gemnonu atbrīvot no apgrūtinošā pienākuma mani uzraudzīt.

—    Gemnons savu pienākumu pilda labi, — valdniece atteica, — neredzu nekāda pamata pārmaiņām. •

—    Tad atbrīvo viņu kaut uz laiku, — lūdza Tarzans, — uzdod šo pienākumu Erotam.

Nemone pārsteigta palūkojas uz viņu.

—    Bet Erots tevi ienīst! — viņa izsaucās.

—     Jo vairāk iemesla domāt, ka viņš uzraudzīs mani ļoti vērīgi, — Tarzans iebilda.

—    Ļoti iespējams, ka viņš tevi nogalinātu.

—    To viņš neuzdrošinātos, ja zinātu, ka par manu nāvi vai aizbēgšanu vajadzēs samaksāt ar dzīvību.

—    Tev Gemnons patīk, vai ne? — Nemone it nevainīgi apvaicājās.

—    Ļoti, — Tarzans apstiprināja.

—     Lai tad viņš arī paliek tev par sargu, jo tu viņu nepaklausi dzīvības briesmām un nebēgsi, kamēr viņš būs par tevi atbildīgs.

Tarzans klusībā pasmīnēja, bet vairāk nekā neteica; skaidrs, ka Nemone nav muļķe. Vajadzēs izgudrot citu bēgšanas plānu, kas neapdraudētu drauga drošību.

Pa to laiku viņš tuvojās templim, un Tarzana uzmanība pievērsās priesteru pulciņam, kura vidū gāja važās ieslēgta jauna verdzene. Priesteri pieveda meiteni pie valdnieces ratiem; procesija apstājās, un priesteri sāka murmināt kaut ko nesakarīgu, no kā Tarzans nesaprata ne vārda. Vēlāk viņš uzzināja, ka to nesaprot neviens — arī paši priesteri; taču, kad viņš apjautājās, kāpēc tie skandē vārdus, ko paši nesaprot, neviens nemācēja atbildēt.

Gemnons domāja, ka kādreiz senlaikos šie vārdi kaut ko nozīmējuši, bet, tik neskaitāmi ilgus gadus mehāniski atkārtoti, zaudējuši pareizo izrunu, līdz ar to arr saturu un kļuvuši nesaprotami.

Beiguši penterēt, priesteri pieķēdēja meiteni valdnieces ratu aizmugurē; procesija sakustējās; priesteri tagad tajā iekļāvās, ejot meitenei nopakaļ.

Pie tempļa durvīm sardzē stāvēja Fobegs, kad tur pienāca kāda meitene, pirmā dievlūdzēja. Ieraudzījusi tempļa sargu., viņa to sveicināja un pakavējās brītiņu parunāties, jo procesija vēl nebija iegriezusies tempļa laukumā.

—    Sen mums nav iznācis parunāties, Fobeg, — viņa sacīja. — Priecājos, ka esi atkal savā vietā pie tempļa.

—     Pateicoties tam svešajam, ko sauc par Tarzanu, esmu atkal pie vietas, — atteica Fobegs.

—    Bet es domāju, ka tu viņu ienīsti, — ieminējās meitene.

—     Ne uz to pusi! — Fobegs atsaucās. — Es protu novērtēt īstu vīru, ja tādu sastopu. Es viņu apbrīnoju. Un vai tad viņš man nedāvāja dzīvību, kad viss pūlis brēca, lai sitot mani nost?

—    Tiesa kas tiesa, — meitene piekrita, — bet tagad viņam nepieciešams draugs.

—    Ko tu ar to gribi sacīt, Maluma? — kareivis jautāja.

—     Es biju blakusistabā, kad Tomoss šorīt ieradās pie valdnieces, — meitene stāstīja, — un dzirdēju viņu sakām, ka Tudoss, Gemnons un Tarzans gatavojot sazvērestību pret valdnieci un ka Tarzans esot iemīlējies Tudosa meitā Dorijā.

—     Kā Tomoss to visu zināja? — Fobegs brīnījās. — Vai viņam bija pierādījumi?

—     Viņš sacīja, ka Erots esot izlūkojis un redzējis Gemnonu un Tarzanu apmeklējam Tudosa māju, — Maluma skaidroja. — Viņš arī teica, ka Erots esot redzējis Doriju un stāstījis: šī esot ļoti skaista.

Fobegs iesvilpās.

—    Ar to pašu Tudosa meitai beigas, — viņš noteica.

—      Beigas būs arī svešajam, — Maluma pareģoja, — un es esmu bēdīga, jo man viņš patīk. Nav tāds kā tas šakālis Erots, ko neviens nevar ieredzēt.

—     Valdniece brauc! — iesaucās Fobegs, kad procesijas galvgals ielocījās tempļa laukumā. — Skrien un nostājies labā vietā, gan jau šodien būs ko redzēt; kad valdniece ierodas pielūgt dievu, vienmēr ir kaut kas, ko redzēt.

Tempļa priekšā Nemone izkāpa no ratiem un pa platajām kāpnēm tuvojās izgreznotajai ieejai. Tūliņ aiz viņas gāja priesteri ar jauno verdzeni — meiteni plaši ieplestām acīm un asarās samirkušiem vaigiem. Tiem sekoja galma augstmaņi un apsardzes kareivji, kas palika laukumā pie tempļa ieejas.

Templis bija liela trīsstāvu celtne ar milzīgu centrālo jumolu virs ēkas iekštelpas, ap kuru stiepās galerijas otrajā un trešajā stāvā. Ju- mola iekšpuse bija klāta ar tīru zeltu, tāpat arī kolonnas, kas balstīja galerijas, bet sienas izdaiļotas ar krāsainām mozaīkām. Tieši pretī galvenajai ieejai atradās paaugstinājums un vienā līmenī ar to — sienas nišā iebūvēts krātiņš, bet tam abās pusēs pa altārim; uz katra no tiem — zeltā izveidota lauvas statuja. Paaugstinājuma priekšā bija akmeņu ieskauts iežogojums, kurā atradās tronis un akmens solu rinda- ar tādu aprēķinu, lai sēdētāju sejas būtu pievērstas krātiņam.

Nemone aizgāja līdz tronim un apsēdās, bet augstmaņi sasēdās uz soliem. Tarzanam neviens nepievērsa uzmanību, tāpēc viņš kā vienkāršs skatītājs palika ārpus iežogojuma.

Tarzans ievēroja, ka Nemone, ienākot templī, pārvēršas. Viņa likās ārkārtīgi satraukta, sejas izteiksme kļuva pavisam citāda — saspringta, kaismīga; acīs iekvēlojās uguns, līdzīga tam ārprāta spīdumam, ko viņš jau agrāk bija redzējis uzliesmojam, un tomēr šī uguns bija atšķirīga — acīs liesmoja reliģisks fanātisms.

Tad viņš redzēja, ka priesteri aizved meiteni līdz paaugstinājumam, un tūliņ pēc tam ievēroja krātiņā kadu pieceļamies. Tas bija vecs lauva ar noplukušām, pinkainām krēpēm. Augstais priesteris atkal sāka pus- dziedot murmulēt bezjēdzīgo penterējumu, kurā pārējie ik pa brīdim iekrita it kā ar atbildēm. Nemone kā burvības varā paliecās uz priekšu, neatraudama skatienu no vecā lauvas. Krūtis viņai satraukumā strauji cilājās.

Pēkšņi vienmuļā murmināšana aprima un valdniece piecēlās.

—     Ak Tūs! — viņa iesaucās, izstiepusi rokas pret plušķaino plēsoņu. — Nemone nes tev sveicienu un upuri. Pieņem jel to no Nemones un svētī viņu! Piešķir viņai ilgu mūžu, veselību un laimi! Vairāk par visu Nemone lūdzas laimi. Sargā viņas draugus un iznīdē ienaidniekus! Un, Tūs, ak Tūs, dod viņai to, pēc kā viņa ilgojas visvairāk — mīlu, tā cilvēka mīlu, kuru vienīgo pasaulē Nemone jebkad mīlējusi!

Lauva glūnēja viņā caur krātiņa režģiem.

Nemone runāja kā transā, it kā tuvumā nebūtu neviena cita kā vien dievs, kuru viņa pielūdza. Balsī trīsēja kaisle un traģisms, un

džungļu cilvēka sirdī uzjundīja dziļa līdzcietiba pret nabaga valdnieci, kas nekad nav pazinusi mīlestību un nekad to neiepazīs, jo viņas slimās smadzenes noturēja kaisli par pieķērību un iekāri par mīlestību.

Kad viņa nespēkā noslīga uz troņa, priesteri izveda jauno verdzeni pa kādām durvīm, kas atradās iesāņus no krātiņa; kad meitene gāja garām krātiņam, lauva metās viņu satvert, bet smagi atsitās pret režģiem. Zvēra rēkoņa nogranda templī kā pērkons un vairākkārt vēl atbalsojās zelta jumolā.

Nemone sēdēja tronī klusa un sastingusi, cieši raudzīdamās uz krātiņā iesprostoto lauvu; priesteri un arī daudzi augstmaņi murmināja monotonas, nesaprotamas lūgsnas. Tarzans nu skaidri redzēja, ka viņi pielūdz lauvu, jo visu acis bija pievērstas pretīgajam zvēram; šai brīdī viņš rada atbildes uz jautājumiem, kas viņu bija mulsinājuši tūliņ pēc ierašanās Katnē. Tagad viņš saprata gan Fobega ērmotos zvērestus, gan atzīšanos, ka tas esot uzminis dievam uz astes.

Piepeši gaismas staru kūlis iespīdēja tieši krātiņā, pārliedains zvēra elku ar zeltainu spožumu. Lauva, kas nemierīgi bija drasējis pa krātiņu šurp un turp, nu palika stāvam un, galvu pacēlis, raudzījās augšup; no atvērtās rīkles pilēja siekalas. Visi klātesošie atsāka dziedošo murmināšanu. Tarzans nojauta, kas grasās notikt, piecēlās no akmens nožogojuma, uz kura bija sēdējis, un metās uz priekšu.

Taču neatkarīgi no tā, ko viņš bija nolēmis darīt, traģēdiju, kas tai pašā mirklī norisa, viņam novērst vairs neizdevās. Tikko viņš bija piecēlies, jaunās verdzenes ķermenis no augšas iekrita tieši zvēra atplestajā rīklē. Viens vienīgs griezīgs kliedziens saplūda ar cilvēkēdāja baismo rēcienu un tad apklusa kopā ar kliedzēju.

Dusmās un riebumā Tarzans novērsās un izgāja no tempļa svaigā gaisā un saules gaismā, kur pie ieejas kāds kareivis čukstus pasauca viņu vārdā. Saucēja balsī skanēja tik nepārprotami piesardzīgs brīdinājums, ka džungļu valdnieks izlikās saucienu nedzirdējis, likai pavērsa skatienu uz to pusi, no kuras tas bija atskanējis, un arī tad neizrādīja nekādu interesi, kad ieraudzīja, ka viņu uzrunājis Fobegs.

Lēnām pagriezies ar muguru pret kareivi, Tarzans ielūkojās atpakaļ templī, it kā gaidītu karalisko svītu nākam ārā; tad viņš atmuguriski atkāpās sānis, lai izskatītos pēc parasta gaidītāja, un nokļuva Fobegam tik tuvu, ka kareivis, maķenīt pastiepis roku, kurā turēja šķēpu, būtu varējis viņu aizsniegt. Tomēr neviens no viņiem neizrādīja, ka pamanījis otra klātieni.

Lūpas gandrīz nekustinādams, Fobegs čukstēja:

— Man ar tevi jāparunā. Atnāc tempļa aizmugurē divas stundas pēc saulrieta. Neatbildi, bet, ja esi dzirdējis un nāksi, pagriez galvu uz labo pusi.

Tarzans tikko paguva padot norunāto zīmi, kad valdniece ar svītu jau nāca ārā no tempļa, un viņš iekļāvās pavadonībā Nemonei aiz muguras. Valdniece bija klusa un drūma, kāda viņa kļuva arvien pēc tam, kad spīdzināšana vai asiņaini skati templī viņas izjūtas bija sakāpinājuši līdz reliģiskam neprātam, kas pēcgalā padarīja viņu slābanu un vienaldzīgu. Pie pils viņa atlaida savu svītu, Tarzanu ieskaitot, un ieslēdzās savos apartamentos.

17. TEMPĻA NOSLĒPUMS

Kad augstā sabiedrība bija templi atstājusi, iznāca arī Maluma un atkal pakavējās patērgāt ar Fobegu. Labu brīdi viņi sarunājās par daudz ko — par cilvēku, kas ieslodzīts zem tempļa grīdas cietumā aiz smagām zelta durvīm, par Erotu un Tomosu, par Nemoni un Tarzanu, par Gemnonu un Doriju un arī paši par sevi. Ka daždien cilvēki, viņi visvairāk runāja paši par sevi. Pilī Maluma atgriezās visai vēlu. Bija jau pienākusi vakara maltites stunda.

Gemnons sava tēva māja soļoja šurp un turp pa iekšpagalmu, gaidot aicinājumu vakariņās. Tarzans, pusguļus atlaidies uz akmens sola, laiski zvilnēja. Viņš redzēja, ka draugs ir noraizējies, un tas viņam nedeva mieru — nedeva mieru galvenokārt tāpēc, ka viņš labi zināja, cik nopietns pamats ir Gemnona bailēm; viņš nepavisam nejutās drošs, ka spēs draudošo nelaimi novērst.

Cenzdamies novirzīt Gemnonu no drūmajām domām, Tarzans sāka runāt par ceremoniju templi, bet galvenokārt par pašu templi, cildinot ta skaistumu un krāšņumu.

—    Tas ir lielisks, — viņš sacīja, — pārāk skaists un lielisks tādām nežēlīgām izdarībām, kadas es tur pieredzēju šodien.

—     Meitene bija tikai verdzene, — Gemnons atteica, — un dievam ir jāēd. Nav aplam nest upurus Tūsam, bet templis glabā īstu ļaunumu. Kaut kur templī tiek slēpts Alekstars, Nemones brālis; un, kamēr viņš tur lēnām iet bojā, nelietīgais Tomoss un nelietīgā Mduza valda pār Katni ar vājprātīgās Nemones roku.

Ir daudzi, kas vēlas pārmaiņas un grib uz troņa redzēt Alekstaru, taču visi baidās no drausmīgās trijotnes dusmām. Tā mēs dzīvojam vien uz priekšu, un nekas netiek darīts. Aizvien jaunus upurus aprij ļaunā skaudība un bailes, uz kurām balstījies un balstās tronis.

Mums paliek arvien inazak cerību; un vispār vairs nebūs cerību, ja valdniece īstenos plānu, ko ta esot iecerējusi, un liks nogalināt Alekstaru. Viņai ir vairāki iemesli to izdarīt, un vissvarīgākais ir Alekstara tiesības izsludināt sevi par valdnieku, ja vien viņam kādreiz izdotos nokļūt pilī.

Ja Nemone nomirtu, Alekstars kļūtu par valdnieku un visa tauta pieprasītu, lai viņš ieņem savu likumīgo vietu. Tāpēc Tomoss un Mduza traki kāro viņu nogalēt. Par godu Nemonei jāteic, ka viņa visus šos gadus pretojusies abu iegribām un liegusies laupīt Alekstaram dzīvību; bet, tiklīdz viņš nopietni sāks apdraudēt Nemones varu, viņa

dienas būs skaitītas; varbūt baumas, kas sasniegušas Nemones ausis, ka gatavojas sazvērestība, lai tronī celtu Alekstaru, jau apzīmogojušas viņa likteni.

Vakariņu laikā Tarzans apsvēra, kā labāk satikties ar Fobegu. Viņš gribēja iet viens, bet zināja, ka, izsakot šādu vēlēšanos, radīs Gemnonam nepatīkamu situāciju, taču — ja |aus augstmanim sevi pavadīt, Fobegam ne tikai nevērsies mute runāšanai, bet piedevām var tikt apdraudēta tempļa sarga drošība; tālab viņš nolēma doties ceļā slepus.

Rīkodamies, kā izplānojis, Tarzans pakavējās sarunās ar Gemnonu un viņa vecākiem, līdz bija jau gandrīz divas stundas pēc saules rieta; tad viņš aizbildinājās, ka esot noguris, un aizgāja uz viņam ierādīto istabu. Tur viņš tomēr neuzkavējās. Pārgāja tikai pāri istabai no durvīm līdz logam un pa to izkāpa priekšpagalmā. Tur, tāpat kā visos dārzos šā pilsētas rajona ielās, auga kupli, veci koki; jau pēc mirkļa džungļu valdnieks, nokļuvis savā ierastajā elementā, devās pa zarot- nēm uz Tūsa templi.

Pēdīgi viņš apstājās koka pie paša tempļa, kur pamanīja lielo, labi pazīstamo Fobega augumu koka ēnā. Bez trokšņa džungļu cilvēks nolēca zemē pārsteigtajam kareivim pie pašām kajam.

— Pie Tūsa milzu ķetnām! — iesaucās Fobegs. — Kā tu mani pārbiedēji!

—    Tu taču mani gaidīji, — Tarzans īsi noteica.

—     Ne jau no debesīm,— Fobegs sacīja.— Lai nu būtu kā būdams, klāt tu esi, un tas ir labi. Tagad man tev sakāms vēl daudz kas vairāk nekā tad, kad aicināju atnākt. Esmu vēl kaut ko uzzinājis.

—     Klausos, — sacīja Tarzans.

—     Viena meitene, kas kalpo pie valdnieces, noklausījusies, ko Tomoss ar valdnieci runājis, — Fobegs sāka savu stāstāmo. — Tomoss sūdzējies valdniecei, ka tu kopā ar Gemnonu un Tudosu plānojot sazvērestību pret Nemoni. Erots tevi izspiegojis un uzzinājis, ka tu aiz- viņvakar esot ilgi uzturējies Tudosa mājā; nākamajā vakarā viņš ar kaut kādu ieganstu pat izmanījies iekļūt tai namā un ieraudzīt Tudosa meitu Doriju. Tomoss stāstījis Nemonei, ka Dorija esot traki skaista, bet tu viņā iemīlējies.

Nemone neesot pilnīgi pārliecināta, ka tu mīli Doriju, tomēr — drošs paliek drošs — pavēlējusi Tomosam savākt Doriju un aizvest uz templi, kur viņai jātiekot ieslodzītai, līdz Nemone izlemšot viņas tālāko likteni. Varbūt liks viņu nogalināt, bet varbūt apmierināsies ar sa- kropļošanu.

Vienu gan paturi prātā: ja tu dosi Nemonei kaut mazāko iemeslu noticēt, ka piedalies sazvērestībā vai ka tev patīk Dorija, tu dzīvs nepaliksi. Nestāsti nevienam, ka esmu tevi brīdinājis.

*— Reiz tu mani jau brīdināji, vai ne? — Tarzans jautaja. — Tovakar, kad mēs ar Gemnonu gājām pie Tudosa.

—    Ta jau bija gan, Fobegs atteica.

—     Kālab tu tā nopūlies?

—    Tālab, ka esmu tev par savu dzīvību parādā, — kareivis atbildēja, — un vēl tālab, ka redzu, kas ir īsts vīrs, ja gadās tādu ieraudzīt. Ja kāds var pacelt Fobegu un nēsāt apkārt kā zīdaini, tad Fobegs ir ar mieru k|ūt tādam par vergu.

—     Varu tev tikai pateikt paldies par to, ko man atklāji, Fo- beg, — Tarzans sacīja. — Bet pastāsti man vēl ko. Kur Dorija tiks ieslodzīta, ja viņu aizvedīs uz templi?

—    Grūti pateikt. Alekstars tiek turēts tempļa pagrabā, bet arī otrajā un trešajā stāvā ir telpas, kur kādu var ieslodzīt, it īpaši sievieti.

—    Vai tu varētu man padot ziņu, ja viņu apcietinās?

—    Varētu mēģināt, — Fobegs atteica.

—    Labi. Vai tev vēl kas sakāms?

—    Nē.

—    Tad steigšos atpakaļ pie Gemnona un viņu brīdināšu. Varbūt mums izdosies sagudrot, kā Nemoni nomierināt vai arī apmānīt.

—     Ļoti grūti būs panākt kā vienu, tā otru, — sprieda Fobegs. — Bet nu paliec sveiks, un lai tev viss labi izdodasl

Tarzans ieķērās koka zarā virs tempļa sarga galvas un pazuda nakts tumsā, bet Fobegs, no brīnumiem galvu nogrozījis, devās uz savu mitekli templī.

Pa to pašu ceļu, kā nācis, Tarzans atgriezās atpakaļ un nekavējoties devās uz kopējo dzīvojamo istabu, kur ģimene vakaros mēdza sapulcēties. Tur viņš sastapa vienīgi Gemnona tēvu un māti, Gemnona nebija.

—    Tev nenāk miegs? — māte vaicāja.

—• Nē, — atteica Tarzans. — Kur Gemnons?

—     Viņu aizsauca uz pili īsu brīdi pēc tam, kad tu aizgāji uz savu istabu, — Gemnona tēvs atbildēja.

Pateicis, ka gaidīs, līdz Gemnons atgriezīsies, Tarzans palika dzīvojamā istabā, kavēdamies sarunās ar vecākiem. Viņš mazliet pabrīnījās, ka Gemnons aicināts uz pili tik vēlā stundā; piedevām tas, ko bija pastāstījis Fobegs, darīja viņu diezgan nemierīgu, tomēr, negribēdams biedēt savus viesmīlīgos saimniekus, viņš nekā par to nebilda.

Nepagāja ne stunda, kad ienāca vergs un teica, ka ieradies kāds kareivis, kas neatliekamā vajadzībā vēloties satikt Tarzanu.

Džungļu cilvēks piecēlās.

—    Iziešu pie viņa, — tas sacīja.

—     Esi piesardzīgs, — brīdināja Gemnona tēvs, — tev ir neganti ienaidnieki, kas kāro tevi iznīcināt.

—    Piesargāšos, — Tarzans nosolījās, pirms kopā ar vergu izgāja ārā.

Pie vārtiem divi kareivji, kas sargāja māju, bija aizturējuši liela auguma vīru, kurā Tarzans jau pa gabalu pazina Fobegu.

—     Man tūliņ ar tevi jāparunā — vienatnē, — lielais sacīja.

—     Viss kārtībā, — Tarzans sacīja, — laidiet viņu iekšā, mēs runāsimies dārzā.

Atgājuši nostāk no sargiem, viņi apstajas, un Tarzans jautāja atnācējam:

—    Kas noticis? Tu nes man ļaunas vēstis?

—     Ļoti ļaunas, — Fobegs atbildēja. — Gemnons, Tudoss un daudzi viņu draugi apcietināti un atrodas pils kazemātos. Arī Dorija saņemta ciet un ieslodzīta templī. Baidījos nesastapt tevi brīvībā, tomēr cerēju, ka Nemones labvēlība tevi pagaidām paglābusi. Ja vari aizbēgt no Katnes, tad dari to nekavēdamies; kuru katru mirkli viņas oma var mainīties; viņa ir jukusi kā traks mērkaķis.

—     Paldies, Fobeg, — sacīja Tarzans. — Ej atpakaļ uz mājām, iekams arī tu neesi iejaukts šajā jezgā.

—    Tu bēgsi? — kareivis jautāja.

—     Esmu Gemnonam šo to parādā, — Tarzans atbildēja, — par viņa laipnību un draudzību; neiešu nekur, pirms nebūšu izdarījis visu, ko spēju, lai viņam palīdzētu.

—    Viņam neviens nespēj palīdzēt! — Fobegs dedzīgi iesaucas. — Tu tikai pats iekulsies ķezā.

—     Man jāriskē. Un nu paliec sveiks, draugs! Tikai pasaki, pirms aizej, kur ieslodzīta Dorija.

—     Tempļa tiešajā stāvā, ēkas viņā galā virs durvīm, pie kurām šovakar tevi gaidīju.

Tarzans pavadīja Fobegu līdz vārtiem un izgāja tam līdzi uz ielas.

—    Kurp tu dosies? — kareivis jautāja.

—     Uz pili.

—    Tu esi galīgi jucis, — Fobegs uztraucās, bet Tarzans jau bija viņu pametis un ātriem soļiem aizsteidzās pa ielu uz pils pusi.

Bija vēls, taču pils sargiem Tarzans vairs nebija svešs, un, kad viņš tiem pateica, ka Nemone viņu aicinājusi, tie viņu ielaida, un līdz pat valdnieces apartamentu priekšistabai neviens viņu neaizkavēja. Tur gan sardzes augstmanis lūkoja iebilst, ka esot vēls un valdniece devusies pie miera, bet Tarzans neatlaidīgi uzstāja, ka viņam tā jāsatiek.

—    Saki, ka atnācis Tarzans, — viņš pamācīja.

—     Neuzdrošinos viņu traucēt, — nervozi aizbildinājās augstmanis, bīdamies Nemones dusmu par traucējumu, taču tikpat lielā mērā baidīdamies, ka valdniece var apskaisties, ja viņš būs aizraidījis jauno favorītu, kas stājies Erota vietā.

—     Bet es uzdrošinos, — teica Tarzans un devās uz ziloņkaula istabu, kur Nemone parasti viņu pieņēma. Augstmanis gan lūkoja stāties viņam ceļā, bet viņš to pastūma malā un jau dzīrās vērt durvis, kad konstatēja, ka tās no iekšpuses cieši aizbultētas; savilcis roku dūrē, viņš skaļi parībināja pa ziloņkaula apšuvumu.

No istabas tūliņ atskanēja Beltara mežonīgā rēkoņa, un pēc mirkļa pārbiedētas sievietes balss jautāja:

—     Kas tur ir? Valdniece guļ. Kas uzdrošinās viņu traucēt?

—     Ej un pamodini viņu! — Tarzans sauca skaļā balsī, lai viņpus durvīm varētu dzirdēt. — Saki, ka Tarzanam viņa nekavējoties jāsatiek.

—     Man bail, — kalpone atsaucās. — Valdniece būs dusmīga. Ej projām un atnāc rīt rītā.

Tad Tarzans izdzirda aiz durvīm ierunājamies otru balsi un pazina, ka tā ir pati valdniece:

—     Kas tik'vēlā naktī dauzās pie Nemones durvīm?

—    Augstdzimušais Tarzans, — jaunā verdzene atbildēja.

—     Atvelc bultas un laid viņu iekšā! — valdniece pavēlēja, un, kad durvis atvērās, Tarzans iegāja ziloņkaula istabā, kas viņam un jau bija pazīstama un pierasta.

Nemone stāvēja istabas vidū un raudzījās uz ienācēju. Mati viņai bija sajukuši un seja viegli piesārtusi. Acīmredzot viņa tikko bija blakustelpā izkāpusi no gultas un apmetuši vieglu šalli, pirms iznāca ziloņkaula istabā. Viņa bija ļoti skaista. Acīs dega kvēla, aicinoša uguns. Viņa pavēlēja verdzenei iet ārā un aizvērt durvis; tad viņa pagriezās, aizgāja līdz tahtai un aicināja Tarzanu nākt dzi|āk istabā. Ie- slīgusi mīkstajos spilvenos, viņa norādīja Tarzanam, lai apsēžas viņai līdzās.

—     Priecājos, ka tu atnāci, — viņa sacīja. — Nevarēju aizmigt. Domāju par tevi. Taču pastāsti, kāpēc atnāci. Vai tu arī domāji par mani?

—     Es domāju par tevi, Nemone, — Tarzans atbildēja. — Domāju, ka varbūt būsi ar mieru man palīdzēt, jo zinu, ka tu to spēj.

—     Prasi, ko gribi, — valdniece maigi atteica, — nav nekā tāda, ko Nemone tev liegs, ja palūgsi.

Vienas vienīgas nelielas lāpas maigā, nemierīgā gaisma kliedēja tumsu' istabā, kuras viņgalā Beltara dzeltenzaļās acis gailēja kā divi lukturīši elles vārtu priekšā. Sievietes iesmaržinātā ķermeņa vilinošais aromāts jaucās ar aso plēsoņas miesas smaku un vīraka garojumu. Nemones siltā elpa skāra Tarzana vaigu, kad valdniece novilka viņu sev līdzās uz tahtas.

—     Beidzot tu esi atnācis pats, no savas brīvas gribas, — viņa čukstēja. — Ak, Tūs! Kā es esmu salkusi pēc šā briža!

Mīkstas, kailās rokas strauji apvijās Tarzanam ap kaklu, kad tā viņu pievilka sev cieši klat.

—    Tarzan, manu Tarzan! — viņa gandrīz šņukstēja, un tad atvērās liktenīgās durvis un atskanēja ar metālu apkalta spieķa gala piesišanās pie grīdas akmens flīzēm; abi sarāvās un kā sastinguši vērās Mduzas niknuma izķēmotajā sejā.

—     Muļķe! — vecā ragana iespiedzās skaļi un spalgi. — Tūliņ sūti to vīrieti projām, ja negribi pieredzēt, ka viņu nokauj tev acu priekšā! Uz vietas trenc viņu prom!

Nemone pietraucās kāiās, nenovērsdama acu no večas, kas aiz niknuma drebēja pie visām miesām.

—    Tu atļaujies pārāk daudz, Mduza, — viņa sacīja saltā, mierīgā balsī. — Ej atpakaļ uz savu istabu un neaizmirsti, ka es esmu valdniece.

—     Valdniece! Valdniece! — ķērca drausmīgais neradījums un sāka spalgi, sarkastiski smiet. — Sūti prom savu mīļāko, citādi nudien vēl pateikšu viņam, kas tu īstenībā esi.

Nemone aši pieslīdēja viņai klāt, pa ceļam apstādāmās pie zema galdiņa un no tā kaut ko paķerdama. Vecā verdzene piepeši iebrēcās un parāvās atpakaļ, bet, pirms tā paguva apgriezties, Nemone metās tai virsū un ieķērās matos. Mduza pacēla spieķi un iesita valdniecei, bet sitiens satracināto Nemoni iesvēla vēl negantākā niknumā.

—     Mūžam tu esi postījusi manu dzīvi! — Nemome kliedza. — Tu un tavs piegulētājs Tomoss. Nekad jūs neesat man ļāvuši kļūt laimīgai, tad saņem nu savu algu! — Un viņa iegrūda spožu dunča asmeni ķērcošās večas izkaltušajās krūtīs. — Še vēl un vēl, un vēl! — Un ikreiz duncis iedūrās līdz spalam, tā pauzdams valdnieces Nemones sirdī līdz baltkvēlei sasāpējušo naidu.

Pēdīgi Mduzas ķērcieni apklusa, un viņa sabruka uz klona. Kāds sāka skaļi dauzīt pa priekšistabas durvīm, atskanēja sargkareivju un augstmaņu satrauktās balsis, kas sauca, lai tos laižot iekšā. Istabas kaktā Beltars rāustīja ķēdes un rēca. Nemone stāvēja istabas vidū, degošām acīm un atžņiebtām lūpām noraudzīdamās Mduzas pēdējā cīniņā.

—     Lai nolādēta tava melnā dvēsele! — viņa iesaucās, tad lēnām pagriezās pret durvīm, ko dimdināja viņas padoto dūres.

—     Nomierinieties! — viņa pavēlnieces balsī uzsauca. — Es, jūsu valdniece Nemone, esmu drošībā. Jūs dzirdējāt, kā kliedza nekaunīga verdzene, ar kuru es noslēdzu rēķinus.

Balsis aiz durvīm apklusa, sargi atgriezās savās vietās; Nemone pievērsās Tarzanam. Pēkšņi viņa izskatījās sakritusies un pagalam sagurusi.

—    Tavs lūgums, — viņa sacīja, — lai paliek uz citu reizi. Nemonei pašlaik nav spēka.

—     Man jālūdz tagad, — atteica Tarzans, — rīt jau var būt par vēlu.

—    Labi, — viņa piekrita. — Klausos. Ko tu vēlies?

—    Tavā galmā ir dižciltīgs augstmanis, kas pret mani izturējies ļoti labi kopš manas ierašanās brīža Katnē, — Tarzans iesaka. — Pašreiz viņš nokļuvis grūtībās, un es atnācu lūgt, lai tu viņam palīdzi.

Nemones seja apmācās.

—    Kurš tas ir?

—    Gemnons, — atbildēja Tarzans. — Viņš apcietināts — kopā ar

Tudosu, Tudosa meitu un vairākiem viņu draugiem. Tā ir vienīgi sazvērestība, lai iznīcinātu mani.

—    Tu esi atnācis aizlūgt par nodevējieml — valdniece viņam uzkliedza, iedegusies pēkšņās dusmās. — Zinu gan īsto iemeslu — tu mīli Doriju.

—     Es nemīlu Doriju. Esmu viņu tikai vienu vienīgu reizi redzējis. Gemnons viņu mīl. Ļauj viņiem kļūt laimīgiem, Nemone.

—     Es neesmu laimīga, — attrauca Nemone. — Kāpēc lai viņi kļūst laimīgi? Saki jel, ka tu mani mīli, Tarzan, un es būšu laimīga. — Kvēls lūgums drebēja viņas balsī. Uz mirkli viņa aizmirsa, ka ir valdniece.

—     Puķe neuzplaukst ziedā, kad tā vēl ir tikai sēkliņa, — Tarzans atbildēja, — lai jāizaug pamazām, un gluži tāpat jāizaug mīlestībai. Tas, kas izverd pats savā karstumā, nav mīlestība, tā ir kaisle. Es tevi vēl neesmu pietiekami iepazinis, Nemone. Tā ir mana atbilde.

Novērsusies viņa paslēpa seju plaukstās un atkrita uz tahtas; Tarzans redzēja viņas plecus drebam elsās, un viņa sirds pielija ar dziļu līdzjūtību. Viņš pievirzījās tuvāk, lai valdnieci mierinātu, tomēr nepaguva izteikt ne vārda, kad viņa apsviedās; asaru pilnās acis meta zibšņus.

—    Tā meitene — Dorija — mirs! — viņa kliedza. — Rīt viņu iegūs Ksarators!

Tarzans skumji pagrozīja galvu.

—    Tu gribēji, lai es tevi mīlu, — viņš ierunājās. — Kā lai mīlu to, kas tik nežēlīgi iznīcina manus draugus?

—     Vai tu mani mīlēsi, ja es tiem dāvāšu žēlastību? — Nemone jautāja.

—     Nevaru uz šo jautājumu atbildēt. Varu vienīgi teikt, ka tad es tevi cienīšu un apbrīnošu; bet, ja tu viņus bez iemesla pazudināsi, tad gan vairs nav cerību, ka varēšu tevi iemīlēt.

Nemone paraudzījās viņā trulām, puspievērtām acīm.

—     Vai nav vienalga! — viņa gandrīz ievaidējās. — Neviens pats mani nemīl. Tomoss gribēja kļūt par valdnieku; Erots gribēja būt bagāts un varens, Mduza gribēja iemantot godu, kāds tai nebija pieejams; ja kāds vispār jebkad bijis man pieķēries, tā bija Mduza, un es viņu nogalināju. — Viņa apklusa, acīs dega neprāta uguns. — Ienīstu! — viņa kliedza. — Visus ienīstu! Nogalināšu! Visus līdz pēdējam nogalināšu! Ari tevi nogalināšu! — Un tad pavisam citādā noskaņā iesaucās: — Ai, ko es sarunāju! — Viņa piespieda plaukstas pie deniņiem.

—    Galva! Man sāp galva!

—     Bet ka ar maniem draugiem? — jautāja Tarzans. — Tu atstāsi viņus sveikus?

—     Varbūt, — viņa vienaldzīgi atteica, bet piepeši atkal pārvērtās. — Tā skuķe mirs! Ja tu vēlreiz iedomāsies aizlūgt par viņu, viņas mokas būs lielākas. Ksarators ir žēlsirdīgāks nekā Nemone.

—     Kad viņai jāmirst? — jautāja Tarzans.

—    Šonakt viņa tiks iešūta ādās un rit aizvesta uz Ksaratoru. Un tu nāksi mums līdzi. Saprati?

Džungļu cilvēks pamāja.

—    Un ka ar maniem pārējiem draugiem? — viņš jautāja. — Tos tu saudzēsi?

—    Atnāc rītvakar pie manis, — atbildēja Nemone. — Kad redzēsim, kā tu būsi nolēmis izturēties pret Nemoni, tad Nemone ari zinās, kā izturēties pret taviem draugiem.

18. LIESMOJOŠAIS KSARATORS

Ar sasaistītām rokām un kājām Tudosa meita Dorija gulēja uz lauvu ādu kaudzes kambarīti Tūsa tempļa trešajā stāvā. Palsa mēnesnīca plūda iekšā pa vienīgo logu, vārgi kliedēdama cietuma tumsu. Viņa bija redzējusi, kā sagrābj un aizved viņas tēvu; viņa bija tik nežēlīgas būtnes varā, ka skaidri zināja — uz žēlastību nav ko cerēt, viņu gaida vienīgi nāve vai drausmīga sakropļošana; un tomēr viņa neraudāja. Tudosa dzimtas dižciltīgais lepnums, sensenās karavīru cilts drosme pacēla viņas garu pāri sūrajai nedienai; viņa turējās drosmīgi.

Domas allaž no jauna atgriezās pie Gemnona, un asaras gandrīz sakāpa acīs — he viņas pašas, bet viņa dēļ, to sāpju dēļ, ko viņš cietis, uzzinājis viņai lemto likteni. Viņa nezināja, ka ari Gemnons kritis viņas tēva ienaidnieku nagos.

Un tad viņa izdzirda pa gaiteni tuvojamies soļus un apstājamies pie durvīm, aiz kurām viņa bija ieslodzīta. Durvis atvērās, un telpu apgaismoja lāpa, ko rokā turēja ienācējs, kurš tūliņ aiz sevis aizvēra v durvis.

Uz ādu kaudzes guļošā meitene ieraudzīja Erotu, redzēja, kā viņš degošo lāpu iestiprina šim nolūkam ierīkotā tureklī pie sienas un tad pievēršas viņai.

—    A — daiļā Dorija! — viņš izsaucās. — Kāds ļauns liktenis tevi atnesis šurp?

—    Dižciltīgais Erots, bez šaubām, atbildi zina labāk nekā es, — viņa atteica.

—    Ja, varbūt gan. Pareizāk sakot, es tiešām to zinu. Es pats parūpējos, lai tevi atgādā šurp; es ari parūpēšos, lai apcietina tavu tēvu; es gādāju, lai Gemnonu iesloga tai pašā kamerā, kur ieslodzīts dižciltīgais Tudoss.

—    Gemnons apcietināts? — iesaucas meitene.

—    Jā gan — kopā ar citiem, kas plānoja sazvērestību pret troni. Aiz muguras viņi mācēja ņirgāties par Erotu, par manu nepiederību pie lauvu cilts vīriem; nu tie vairs ilgi neņirgāsies. Tāda ir Erota atbilde; tagad viņi zina, ka Erots ir varenāks par visiem.

—    Un kas notiks ar mani? — meitene jautāja.

—     Nemone tevi novēlējusi Ksaratoram, — Erots atbildēja. — Tu jau šobrīd guli uz ādām. kurās tevi iešūs. Tāpēc ari es atnācu. Mans labais draugs valsts padomnieks Tomoss mani atsūtīja, lai iešuju tevi ādās; taču pirms tam izbaudīsim, kā nākas, tavu pēdējo nakti zemes virsū. Esi miļa pret mani, varbūt tad vēl lūkošu novērst likteni, kādu Nemone, bez šaubām, nolēmusi tavam tēvam un mīļākajam. Viņa atstās tos dzīvus vismaz vēl rit, lai tie varētu piedalīties tavā nogalināšanā — tāds ir burvīgās Nemones visžēlīgais spriedums. — Viņš rupji iesmējās. — Elles kaķene! Kaut nelabais viņu galu galā parautu!

—    Tev nav pat tik daudz godaprāta, lai justu pateicību, — sacīja Dorija. — Valdniece tevi dāsni apdāvinājusi — piešķīrusi tev varu un bagātību. Prāts liedzas ticēt, ka cilvēks var būt tik zemisks un nepateicīgs.

Erots smējās.

—     Jau rīt tu būsi pagalam, — viņš sacīja, — vai nav vienalga, ko tu par mani domā? Šonakt tu dāvāsi man mīlu, kaut arī tavā sirdī deg naids. Nekas pasaulē nav pārāks par mīlu un naidu, abām šīm jūtām, ar kurām mūs apveltījis lielais Tūss. Izbaudīsim tās visā pilnībā! — Viņš piegāja pie meitenes, nometās ceļos, apskāva viņu un pārklāja viņas seju un lūpas ar skūpstiem. Viņa centās uzmācīgo atgrūst, taču saistītie locekļi neļāva aizstāvēties.

Erots, kaislē elsodams, raisīja vaļā saites, kas žņaudza viņas potītes.

—    Tu esi skaistāka par Nemoni! — viņš aizsmakušā balsī iesaucās, vilkdams meiteni sev klāt.

No loga puses atskanēja kluss rūciens. Erots atrāva seju no Dorijas maigā kakla un paraudzījās turp. Nobālis izbailēs gluži pelēks, viņš pietraucās kājās un metās pāri istabai uz durvju pusi; viņa gļēvuļa sirds šausmās drebēja.

* * »

Jau agrā rīta stundā veidojās kortežs, lai pavadītu nāvei nolemto Doriju uz Ksaratoru, jo Ksarators atradās kalnos sešpadsmit jūdžu no Katnes pilsētas pašā Ontāras ielejas galā. Procesija nevarēja virzīties uz priekšu ātrāk, nekā spēja paiet lauvas, kas vilka valdnieces ratus; un šī gaita bija gausa. Daudzās paaudzēs īpaši šim nolūkam audzētie lauvas bija daudz izturīgāki nekā savvaļas lauvas, un tomēr būs jau pienācis vakars, kad varēja cerēt pabeigt uz Ksaratoru sākto braucienu; tādēļ simtiem vergu nesa līdzi lāpas, ko aizdegt, iestājoties tumsai.

Nemone iekāpa ratos. Viņa bija ietinusies vilnas drānās un zvērādās, jo rīta gaiss vēl bija dzestrs. Viņai līdzās gāja Tomoss, nervozs un nelaimīgs. Viņš zināja, ka Mduza pagalam, un baidījās, vai tikai pats nebūs nākamais upuris. Valdniece bija skarba un mazrunīga, iedvešot viņam drausmas, jo tagad, palicis bez Mduzas aizsardzības, viņš it viegli varēja krisl Nemones nežēlastībā.

—    Kur Tarzans? — viņa jautāja.

—     Nezinu, augstība, — Tomoss atbildēja, — neesmu viņu redzējis.

Valdniece uzmeta viņam skadru skatienu.

—     Nemelo! — viņa uzsauca. — Tu zini, kur viņš ir. Ja viņam notiks kas Jauns, tad gatavojies ceļam uz lauvu bedri.

—     Bet, augstība, — gaudās Tomoss, — man par viņu nekas nav zināms, neesmu viņa redzējis, kopš vakar iznācām no tempļa.

—    Gādā viņu rokā! — Nemone nikni pavēlēja. — Ir jau diezgan vēls, un Nemone nav radusi kādu gaidīt.

—     Bet, augstība … — Tomoss atkal iesāka.

—    Gādā rokā! — Nemone neļāva pabeigt sakāmo.

—     Bet…

—    Tur jau viņš nāk! — iesaucās Nemone, redzēdama, ka Tarzans nāk pa ielu pie viņas.

Tomoss atviegloti nopūtās un noslaucīja sviedrus no pieres. Lai cik stipri viņš neieredzēja Tarzanu, tomēr vēl nekad mūžā nebija tā priecājies, ieraugot naidnieku dzīvu un veselu.

—     Tu esi nokavējies, — sacīja Nemone, kad Tarzans nostājās pie viņas ratiem.

Džungļu valdnieks neatbildēja.

—     Mēs neciešam, ka mums izrāda nevērību, — viņa paskarbi turpināja.

—     Ja tu mani nodotu Erota pārziņā, kā es ierosināju, viņš turpmāk vienmēr mani tev piegādātu laikā.

Nemone nelikās to dzirdam un pievērsās Tomosam:

—    Varam doties ceļā.

Pēc padomnieka pavēles taurētājs, kas stāvēja tam blakus, pielika instrumentu pie lūpām un nopūta sauksmi. Garā procesija sāka lēnām virzīties uz priekšu un līdzīgi garai čūskai locījās uz Zelta tilta pusi. Sievietes un bērni nesa līdzi sainīšus ar pārtiku, vīrieši bija apbruņojušies. Ceļojums uz Ksaratoru bija vesels notikums. Ceļš veda cauri visai Ontāras ielejai, kur mita savvaļas lauvas un jebkurā diennakts stundā, it īpaši naktī, varēja uzbrukt sirotāji no Atnes; tā nu procesija līdzinājās gan pastaigai, gan militāram pārgājienam.

Valdnieces ratiem sekoja otrs pajūgs, kurā uz dēļiem gulēja lauvu ādās iešūta pauna. Pie šiem ratiem bija pieķēdēts Tudoss un Gemnons. Tālāk aizmugurē brauca kāds simts zeltā un ziloņkaulā mirdzošu ratu ar augstmaņiem, bet daudzi citi augstmaņi gāja kājām līdzās valdnieces ratiem.

Gājienam pa priekšu soļoja lielas kareivju vienības, bet procesiju noslēdza Katnes karalauvas un valdnieces lauvas, ko uzraugi val- dlja zelta pavadās, bel abās pusēs lepni soļoja seno dzimtu piederīgie — Kalnes lauvu cilts vīri.

Ainas barbariskais krāšņums šķita varens pat Tarzanam, kurš vispār gan nejūsmoja par šādām izrādēm; nekādu interesi viņš tomēr neizradīja, iedams blakus valdnieces ratiem, ko vilka divdesmit četru spēcīgu sarkanzeltainās tunikās tērptu vergu valdīti astoņi lieli lauvas.

Ejot cauri pilsētai, pāri Zelta tiltam un tālāk pa Lauvu lauku, Tarzans dzirdēja piezīmes, kas atskanēja pūlī:

—    Skat, kur svešais, kas pieveica Fobegu.

—    Jā, un tagad viņš ieņēmis Erota vietu padomē.

—    Kā tad — kļuvis par valdnieces mīluli.

—    Diezin kur palicis Erots?

—    Cerams, ka būs vienreiz pagalam, šitais liekas jēdzīgāks.

—    Gan jau drīz būs tikpat nešķīsts. Kā tiek pie bagātības un varas, tā visi vienādi.

—    Vai tiesa, ka Mduza esot pagalam?

—    Ir, ir. Manas māsīcas vīrs dienē apsargos. Viņš pateicis māsīcai.

—    Ko? Ko?

—    Mduza beigta gan.

—    Lai slavēts Tūss!

—    Vai dzirdējāt? Mduza pagalam! — Un tā valodas gāja no mutes mutē pa visu garo ļaužu straumi, kas drūzmējās abās ceļa malās, kur garām vilkās garā procesija, un visiem citiem jaunumiem pāri skanēja gaviļu saucieni: «Mduza pagalam!»

Nemone izlikās aizņemta ar citām domām; viņa sēdēja izslējusies, raudzīdamās taisni uz priekšu; ja arī viņa dzirdēja savu pavalstnieku runas, tomēr to neizrādīja. Kas norisinājās aiz viņas daiļās sejas maskas? Pieķēdēti aizmugurē braucošajiem ratiem, gāja divi viņas ienaidnieki; citi smaka cietumos. Meitene, kas bija uzdrošinājusies sacensties ar viņu skaistumā, ādās iešūta nekustīgi gulēja ratos, pār kuriem vēlās viņas pajūga saceltie putekļi. Viņas mocītāja bija pagalam. Mīļotais vīrietis soļoja līdzās viņas ratiem. Nemonei vajadzēja justies laimīgai, bet viņa tāda nejutās.

Saule, kāpdama augstāk, sāka karsēt. Vergi, turot saulsargu valdniecei virs galvas, gādāja viņai pavēni no svelmainajiem stariem; citi vergi, vēdinot garos kātos piesietas lauvu astes, gaiņāja nost kukaiņus; maigs vējiņš laiski nesa garās kolonnas saceltos putekļus uz rietumiem.

Nemone nopūtās un uzrunāja Tarzanu, jautādama:

—    Kāpēc tu nosebojies?

—    Vai kāds brīnums, ka aizgulējos? — viņš atjautāja. — No pils es aizgāju vēlu, un, kopš tu man atņēmi Gemnonu, nebija vairs neviena uzrauga, kas mani pamodinātu.

—    Ja tu būtu tikpat karsti vēlējies redzēt mani, kā es kāroju redzēt tevi, tu nebūtu nokavējis.

—    Es tikpat ļoti vēlējos būt šeit kā tu, — viņš atteica.

—     Vai tu vēl nekad neesi redzējis Ksaratoru?

—     Nē.

—    Tas ir svēts kalns, ko radījis Tūss Katnes valdnieku un valdnieču ienaidnieku iznīcināšanai. Visā pasaulē nav nekā, kas varētu ar to līdzināties.

—    Priecāšos to redzēt, — Tarzans drūmi noteica.

Viņi tuvojās ceļu sazarojumam.

—    Ceļš pa labi ved cauri Karotāju aizai uz Tenāras ieleju, — Nemone skaidroja. — Kādreiz sūtīšu tevi sirojumā uz Tenāru, un tev būs jāpārnes man Atnes dižākā karotāja galva.

Tarzans atcerējās Valtoru un labprāt būtu gribējis uzzināt, vai draugs sveiks un vesels sasniedzis Atni. Viņš pameta skatienu atpakaļ uz Tudosu un Gemnonu. Līdz šim viņam nebija radusies izdevība ar tiem parunāt, bet vienīgi šo abu dēļ viņš atradās te. Aizbēgt nebūtu bijis grūti, ja vien viņš nebūtu cieši apņēmies palikt, līdz būs droši pārliecināts, ka nevar draugiem palīdzēt. Gadījums bija visai bezcerīgs, tomēr Tarzans pavisam vēl cerības nezaudēja.

Dienas vidū procesija apstājās ieturēt azaidu. Vienkāršie ļaudis steidzās meklēt pavēni zem līdzenumā augošajiem kokiem, kur vēl nebija sasēduši augstmaņi. Arī lauvas aizveda koku ēnā, kur tie atgūlās atpūsties. Kareivji, vienmēr modri pret iespējamu briesmu draudiem, nostājās sardzē apkārt īslaicīgās atpūtas nometnei. Lauvu laukā jebkuru mirkli varēja uzbrukt briesmas.

Atpūta bija īsa; pēc pusstundas garā kavalkāde no jauna devās ceļā. Tagad valodas vairs nevedās, klusums un svelme smagi nogūla pār putekļu mākonī tīto kolonnu. Kalni, kas ziemeļu pusē robežoja ieleju, vairs nebija tālu, un drīz vien gājēji jau atradās kanjonā, kurš viņus noveda līdz līkumotam kalnu ceļam un pēc tam pašos kalnos.

Nebija ilgi jāgaida, kad džungļu cilvēkam nāsīs iesitās sēra izgarojumu smārds, un pēc brīža kolonna, apejot milzīgu vulkānisko klinšu sablīvējumu, nonāca liela krātera malā. Dziļi lejā burbuļoja sakusuši akmeņi, augšup šāvās liesmu mēles, tvaika mutuļi un platas dzeltenu dūmu grīstis. Ikvienā, kas redzēja šo vareno ainu, tā modināja dziļu bijību. Kad vēl nebija Katnes, kad nebija Romas, nebija ne Atēnu, ne Babilonas, ne Ēģiptes, Ksarators vientulīgā valdonībā jau pacēlās pāri zemākajām virsotnēm. Līdzās šim milzu katlam valdniece ar saviem augstmaņiem saruka par nožēlojamu niecību, kaut arī visā barā to varbūt atskārta viens vienīgs cilvēks. Rokas pār krūtīm sakrustojis un galvu noliecis, Tarzans stāvēja krātera malā un klausījās verdošajā ellē, līdz valdniece pieskārās tam pie pleca.

—     Ko tu domā par Ksaratoru? — viņa vaicāja.

Tarzans papurināja galvu.

—     Ir tādi pārdzīvojumi, kuriem vārdi vēl nav atrasti, — viņš lēnām atteica.

—    To radījis Tūss — Katnes valdnieku labā.

Tarzans neatbildēja; varbūt viņš domāja, ka ari šai gadījumā cilvēkiem vēl nav izdevies atrast īstos vārdus.

Ļaudis cieši sablīvējās ap valdnieci un viņas pavadoņu grupu pašā krātera malā, lai nezustu itin nekas no visa tā, kam drīz vien vajadzēja notikt. Bērni smējās un draiskuļoja vai mēģināja mātēm izkaulēt ēdamo, kas bija atstāts vakariņu tiesai atceļā uz Katni.

Tarzans redzēja Tudosu un Gemnonu stāvam pie pajūga, kur ratos nekustīgi gulēja upuris. Lai kādas jūtas viņus plosīja, lepnās maskās sastingušās sejas to neizpauda, tomēr Tarzans zināja, kā asiņo viņu sirdis. Viņš nebija šodien ar tiem ne vārda pārmijis, jo neradās iespēja parunāt, citiem klāt neesot, bet, kas viņam tiem sakāms, nebija domāts svešām ausīm. Viņš vēl joprojām nebija zaudējis cerību tiem palīdzēt, taču saprata, ka bez vajadzības atklāti izrādīta tuvība tikai pastiprinātu Nemones aizdomas un viņu kopējo ienaidnieku modrību.

Ja arī Gemnons vai Tudoss manīja sava bijušā drauga nevērību, kad tas soļoja blakus valdnieces ratiem tikai dažus soļus viņiem pa priekšu, viņi to neizrādīja un ne viens, ne otrs neveltīja viņam vairāk uzmanības kā lauvām, kas vilka ratus, pie kuriem viņi bija pieķēdēti. Viņu domas kavējās vienīgi pie nabaga nekustīgās būtnes uz kailajiem dēļiem bezasu ratos, kas veda to pretī ļaunajai nolemtībai. Ne reizes viņi nebija redzējuši meiteni sakustamies, ne reizes nebija dzirdējuši ne skaņas un klusībā cerēja, ka viņa zaudējusi samaņu vai jau mirusi, jo tas viņu paglābtu no pēdējo mirkļu šausmām un laupītu Nemones triumfam spožumu.

Kaut arī ceremonija pie Ksaratora bija uzskatāma it kā par taisnīga sprieduma izpildīšanu, tai tomēr tika piešķirts puslīdz reliģiska rituāla raksturs, tālab bija nepieciešama aktīva priesteru līdzdalība; divi priesteri izcēla maisu ar upuri no ratiem un nolika to uz krātera malas valdniecei pie kājām. Pa to laiku abiem piepulcējās vēl kāds ducis priesteru. Dažiem bija rokas mūzikas instrumenti; kamēr viņi unisonā murmināja savus rituālos penterējumus, bungas dobji dunēja, bet gaudīgās dūdu melodijas, plūstot pāri verdošajai ellei, skanēja kā pazudušas dvēseles skaudrās žēlabas.

Tudoss un Gemnons tika pievesti tuvāk, lai Nemone varētu pilnā mērā iztīksmināties par viņu sāpēm, kas ne tikai nozīmētu sodu viņiem, bet būtu arī lielisks papildinājums valdnieces izpriecai.

Viņa redzēja, ka neviens no abiem ne mazākā mērā neizrādīja savas sāpes, tā laupot viņai krietnu daļu baudas, ko bija cerējusi gūt, nogalinot viena meitu un otra mīļoto, un tas viņu gaužām kaitināja. Taču pavisam viņa vēl neatmeta cerības, jo nupat viņai bija iešāvusies prātā jauna doma, ka vēl pārbaudīt abu vīriešu gara stiprumu.

Kad divi priesteri pacēla maisu no zemes, lai iemestu to krāteri, viņa tos ar asu pavēli apturēja.

—     Pagaidiet! — viņa uzsauca. — Paskatīsimies, cik brinum skaista tad ir šī Dorija, nodevēja Tudosa meita. Ļausim viņas tēvam un mīlniekam vēlreiz uz viņu paskatīties, lai viņi labak redz viņas mokas un novērtē savējās; un lai itin visi ilgāk atceras, ka nav labi sazvērēties pret Nemoni. Pārgrieziet maisu un paradiet upurējamo!

Visu skatieni liptin pielipa priesterim, kas izvilka no maksts dunci un atgrieza lieliem dūrieniem savārstītās ādas. Tudoss un Gemnons nespēja novērst acu no nekustīgā auguma, ko slēpa iedzeltenās lauvu ādas; uz pieres viņiem parādījās sviedru lāses; viņi stāvēja, zobus sakoduši, rokas dūrēs savilkuši. Tarzana skatiens novērsās no priesteru rīkošanās un pārslīdēja pie valdnieces; uzacis saraucis, viņš to vēroja šauri samiegtām acīm.

Priesteri, saņēmuši maisu pie vienas malas, to pacēla, |audami saturam izvelties, lai visi varētu to apskatīt. Pūlim pārsteigumā aizrāvās elpa. Ķermenis, kas izvēlās, bija Erots, un viņš bija miris.

19. VALDNIECES LIELĀS MEDĪBAS

Pēc pirmā neviļus pasprukušā pārsteiguma un dusmu kliedziena pār barbarisko ainu nogūla biedējošs klusums. Visu acis pievērsās valdniecei, kuras daiļo seju neprāta niknums bija pārvērtis gandrīz atbaidošā maskā, niknums, kas pēc vienīgā neapvaldītā kliedziena uz mirkli viņai aizžņaudza kaklu. Beidzot, balsi atguvusi, viņa pārskaitusies pievērsās Tomosam.

—     Ko tas nozīmē? — viņa jautāja; balss atkal skanēja rimti, bet bija salta kā dunča tērauds, kas makstī karājās viņai pie sāniem.

Tomoss, kas nebija mazāk pārsteigts kā valdniece, sāka stostīties un drebēja no galvas līdz ziloņādas sandalēs ieautajām kājām.

—     Pat Tūsa templī atrodas nodevēji! — viņš kliedza. — Es izrau- dzlju Erotu, lai sagatavo meiteni Ksaratora skavām, jo zināju, ka, būdams uzticīgs valdniecei, viņš uzdevumu izpildīs godam. Es nekā nezināju, visžēlīgā Nemone, līdz šim brīdim nezināju ne par šo noziegumu, ne par to, ka meitenes vietā adās iešūts Erota līķis.

Ar riebuma izteiksmi sejā valdniece lika priesteriem iemest Erota līķi krāterī un, kad tas bija nozudis ugunīgajā bedrē, pavēlēja tūdaļ uzsākt atceļu uz Katni.

Nospiestā, drūmā noskaņā viņa brauca lejup pa līkumoto kalnu ceļu uz Lauvu lauku, un bieži jo bieži viņas skatiens kavējās pie brūni iedegušā milža, kas soļoja blakus viņas ratiem.

Pēdīgi viņa pārtrauca klusumu.

—     Divi tavi ienaidnieki nu ir beigti, — viņa sacīja. — Vienu nogalināju es; kas, pēc tavām domam, novācis otru?

—    Varbūt es pats, — ieminējās Tarzans un pasmaidīja.

—    Tāda iespēja man arī iešāvās prātā, — piebilda Nemone, bet nesmaidīja.

—     Vienalga, kā darbs tas ir, šis cilvēks izdarījis Katnei pakalpojumu.

—     Varbūt, — viņa pa pusei piekrita, — bet neba Erota nogalināšana ir galvenais; mani visvairāk kaitina nekaunība, iedrošināšanās izjaukt manus plānus. Kas to izdarījis, tas izpostījis jauko dienu, ko biju sev iecerējusi; un nav ari panācis labumu ne Tudosam, ne viņa meitai, ne Gemnonam. To skuķi es atradīšu, un viņa mirs daudz briesmīgākā nāvē par to, no kuras šodien tika paglābta; nekur viņa man neizbēgs. Tudoss un Gemnons arī vēl smagāk samaksās tāpēc, ka atradies kāds, kas uzdrošinājies piemuļķot valdnieci.

Tarzans tikai paraustīja plecus, bet nebilda ne vārda.

—    Kālab tu nerunā? — valdniece jautāja.

—     Man nav ko teikt, — atbildēja Tarzans. — Varu vienīgi tev nepiekrist, bet nespēju tevi pārliecināt. Es tikai nokaitinātu tevi vēl vairāk. Man nepatīk sadusmot cilvēkus vai padarīt tos nelaimīgus, ja vien tas nekalpo labam mērķim.

—    Tu domā — man patīk?

—    Acīmredzot.

Viņa nikni papurināja galvu.

—     Kāpēc es to visu no tevis paciešu! — viņa iesaucās.

—     Droši vien tāpēc, lai, skaišoties uz mani, vieglāk paciestu citus kaitinājumus.

—     Kadā jaukā dienā mans pacietības mērs būs pilns, — viņa asi atcirta, — un es tevi iemetīšu pie lauvām. Ko tu tad darīsi?

—    Nositīšu lauvu, — džungļu cilvēks atteica.

—    Tam lauvam, pie kura es tevi iemetīšu, tu nekā nepadarīsi, — Nemone nosolījās.

Beidzot nogurdinošais atceļš uz Katni bija galā un lāpu gaismā valdnieces kortežs šķērsoja Zelta tiltu un iebrauca pilsētā. Valdniece nekavējoties pavēlēja tūliņ sākt rūpīgu Dorijas meklēšanu.

Tudosu un Gemnonu, kas bija neizpratnē, tomēr laimīgi, aizveda atpakaļ uz cietumu, lai viņi tur sagaidītu jaunas mocības, kādām viņus nolems Nemone, kad tai atkal ienāks prātā izklaidēties. Tarzanam tika pavēlēts pavadīt Nemoni uz pili un kopā ar viņu ieturēt vakariņas. To- mosu valdniece atlaida ar īsu, asu pavēli: atrast Doriju vai pašam sagatavoties uz visļaunāko.

Tarzans un valdniece divatā sēdēja pie vakariņu galda nelielā ēdamistabā, kur viņus apkalpoja vergi; kad maltīte bija pabeigta, Nemone aizveda Tarzanu uz nu jau pārāk pazīstamo ziloņkaula istabu, kur nelūgto viesi sagaidīja Beltara niknie rēcieni.

—     Erots un Mduza ir miruši, — valdniece sacīja, — un Tomosu es aizsūtīju projām. Šovakar mūs vairs neviens netraucēs.

Džung|u cilvēks apsēdās un nenolaida acu no valdnieces, cenzdamies viņu izprast. Šķita neticami, ka šī jaukā, burvīgā sieviete spēj būt tik nežēlīgs tirāns — valdniece Nemone. Katrs maigais vaibsts, katra liegā līnija apliecināja sievišķību, maigumu un mīlu; burvīgas, skaistās acis aizplīvuroja sapņaina gaisma, kuru viņš izjuta kā hipnozi, kas nemanāmi lika mazpamazītēm aizmirst viņas cietsirdību.

Nemone pieglaudās viņam.

—     Pieskaries man, Tarzan, — viņa tikko dzirdami čukstēja.

Nezināmas, par cilvēka spēku stiprākas varas vadits, viņš uzlika

plaukstu viņas rokai. Dziļā apmierinājumā viņa nopūtās un pieglauda vaigu viņam pie krūtīm; silta elpa glāstīja viņa kailo ādu, nāsis kairināja viņas matu smarža. Viņa kaut ko runāja, bet tik klusu, ka viņš nesaprata vārdus.

—    Ko tu saki? — viņš jautāja.

—    Apskauj mani! — viņa vāri izdvesa.

Viņš pārvilka plaukstu pār acīm, it kā vēlēdamies aiztraukt miglu, un šajā mirklī, kamēr viņš vilcinājās, viņa apvija rokas viņam ap kaklu un sāka kvēli skūpstīt viņa seju un lūpas.

—    Mīli mani, Tarzanl — viņa kaismīgi iesaucās. — Mīli mani! Mīli! Mīli!

Viņa lēnām slīdēja lejup, līdz noslīga ceļos pie viņa kājām.

—    Ai, Tūs, visu dievu dievs! — viņa murmināja. — Kā es tevi mīlu!

Džungļu cilvēks nolūkojās uz viņu, uz karalieni, kas saļimusi viņam pie kājām, un burvība, kas bija viņu pārmākusi, izgaisa; aiz brīnum skaistās ārienes viņš ieraudzīja vājprātīgas sievietes aptumšoto prātu; ieraudzīja negadījumu, kas spēj neaizsargātus cilvēkus nomest zvēriem saplosišanai, kas sakropļo vai dzen nāvē sievietes, kuras draud būt skaistākas par viņu. Un viss, kas Tarzanā bija cildens, sacēlās pret to.

Klusu ierūkdamies, viņš piecēlās, bet Nemone noslīdēja uz grīdas un palika tur il kā sastingusi guļam. Tarzans paspēra pāris soļu uz durvju pusi, tad atgriezās, pacēla Nemoni un noguldīja to uz tahtas. Beltars kaktā neganti raustīja važas, un istaba drebēja no zvēra rēcieniem.

Nemone atvēra acis un neizpratnē mirkli uzlūkoja vīrieti, kas bija noliecies pār viņu; tad viņa, šķiet, saprata, kas noticis, un ārprāta niknuma nežēlīgā uguns iedegās viņas acīs. Pietraukusies kājās, viņa grīļodamās nostājās pretī Tarzanam.

—    Tu atraidi manu mīlu! — viņa pilnā balsī kliedza. — Tu mani noniecini! Tu iedrošinies noniecināt valdnieces mīlu! Tūs! Un es metos ceļos tev pie kājām! — Viņa aizskrēja uz otru istabas malu, kur no griestiem nokarājās metāla gongs, un, satvērusi sitekli, trīsreiz iebelza pa gongu. Metāliskais troksnis sajaucās ar trakojošā lauvas rēcieniem.

Tarzans mierīgi stāvēja, viņu vērodams; viņš redzēja, ka šī sieviete vairs nespēj valdit pār sevi, ka tā pilnīgi zaudējusi prātu. Nebūtu nekādas jēgas uzsākt ar viņu sarunu. Lēnām viņš gāja uz durvju pusi, bet nepaguva durvis sasniegt, kad tās atsprāga va|ā un istabā iesteidzās ap divdesmit kareivju kopā ar diviem augstmaņiem.

— Ņemiet ciet šo cilvēkul — Nemone pavēlēja. — Metiet viņu cietumā pie pārējiem valdnieces ienaidniekiem!

Tarzans nebija apbruņots, ienākot ziloņkaula istabā, viņam bija vienīgi zobens, kuru viņš bija nosprādzējis un nolicis uz galda netālu no durvīm. Tagad viņu ielenca divdesmit šķēpu. Paraustījis plecus, viņš padevās. Vajadzēja izvēlēties starp padošanos vai drošu nāvi. Cietumā viņš izdomās, kā aizbēgt; vismaz varbūt sastaps tur Gemnonu, un viņš Joti vēlējās Gemnonam un Tudosam kaut ko pateikt.

Kad kareivji bija aizveduši Tarzanu un durvis aiz visiem aizvērušās, Nemone iekrita tahtas spilvenos un visu viņas ķermeni kratīja elsas, kas viņu slāpēja vai nost. Lielais lauva tumšajā kaktā vēl joprojām klusu rūca. Piepeši Nemone uzslējās sēdus, sastinga, un viņas zvērojošais skatiens sastapās ar lauvas zvērojošām acīm. Brītiņu tā sēdējusi, viņa piecēlās, un pār lūpām viņai izlauzās ārprātīgi smiekli. Tā smiedamās, viņa pārgāja pāri istabai uz durvīm, kas veda gulamtelpā.

Tudoss un Gemnons, savā kamerā sēdēdami, dzirdēja cietumam tuvojamies kareivju soļus.

—    Acīmredzot Nemone nespēj paciesties līdz rītam, — sacīja Tudoss.

—    Vai tu domā, ka viņa tagad sūta mums pakaļ? — Gemnons jautāja.

—    Ko gan citu? — atteica vecākais vīrs. — Lauvu bedri taču var arī apgaismot.

Kamēr viņi gaidīja un klausījās, soļi tiešām apstājās pie viņu kameras durvīm, tās tika atgrūstas, un pa tām ienāca cilvēks. Kareivjiem lāpu nebija; ne Tudoss, ne Gemnons nevarēja sazīmēt ienācēja vaibstus, lai gan trūcīgajā paisumā, kas iespīdēja pa logu un durvju «actiņu», viņi redzēja, ka tas ir liela auguma vīrs.

Neviens nebilda ne vārda, pirms kareivji nebija aizgājuši tik tālu, ka nevarēja vairs sadzirdēt.

—    Sveicināti,Tudos un Gemnon! — jaunais cietumnieks jautri uzsauca.

—    Tarzan! — iekliedzās Gemnons.

—    Tas pats, — džungļu cilvēks apstiprināja.

—     Kas tevi te atvedis? — jautāja Tudoss.

—    Divdesmit kareivji un sievietes, vājprātīgas sievietes untums, — Tarzans atbildēja.

—    Ak tad ari tu esi kritis nežēlastībā! — Gemnons iesaucās. — Cik žēl!

—    Tas bija neizbēgami, — Tarzans atteica.

—    Un kā tu tiksi sodīts?

—     Nezinu, bet man ir aizdomas, ka sods būs pamatīgs. Taču nedomāsim par to, kamēr vēl nekas nav noticis, jo var ari gadīties, ka nenotiek.

—     Nemones kazemātos optimismam nav vietas, — Tudoss, rūgti pasmiedamies, aizrādīja.

—     Varbūt nav gan, — Tarzans piekrita, — es tomēr atļaušos sev šo prieku. Dorijai, templī ieslodzītai, viņnakt, bez šaubām, arī nebija nekādu cerību, taču no Ksaratora viņa paglābās.

—    Tas ir brīnums, kuru es nespēju izprast, — sacīja Gemnons.

—     Viss notika gluži vienkārši, — Tarzans viņam paskaidroja. — Viens uzticams draugs, tu droši vien vari uzminēt, kurš tas bija, vakarvakarā ieradās pie manis un pastāstīja, ka viņa ieslodzīta templi. Es, daudz nekavēdamies, steidzos turp. Par laimi, Katnē ir daudz vecu, kuplu koku; viens aug pie pašas tempļa aizmugurējās sienas tik cieši, ka zari gandrīz sniedzas iekšā pa logu tajā kambarītī, kur bija ieslodzīta Dorija. Kad es tur nokļuvu, Erots pašlaik viņai uzmācās; atradu ari ādas, kurās viņš bija nolēmis iešūt Doriju ceļojumam uz Ksaratoru. Kas vēl vienkāršāk? Iesaiņoju Erotu un palaidu ceļā, kas bija iecerēts Dorijai.

—    Tu viņu izglābi? Kur viņa ir? — iesaucās Tudoss, un viņa balss aizlūza, atklājot jutas, ko viņš bija slēpis, kopš meitai uzbruka nelaime.

—     Pienāciet tuvāk, — Tarzans brīdināja, — pat sienām var gadīties naidīgas ausis. — Abi vīri cieši saspiedās ap stāstītāju, un Tarzans, klusu čukstot, turpināja: — Vai tu atceries, Gemnon, ka todien, kad bijām zeltraktuvēs, es sarunājos ar vienu vergu?

—     Laikam pamanīju gan, — Gemnons atteica, — nodomāju, ka tu viņu iztaujā par raktuvju darbu.

—     Nekā. Es viņam nodevu labasdienas no brāļa, un viņš bija tik pateicīgs, ka lūgtin lūdzās, lai es atļauju viņam to atdarīt ar labu, ja rastos vajadzība. Un tā radās drīzāk, nekā jebkurš no mums varēja iedomāties; tā nu, kad ievajadzējās drošu slēpni Dorijai, es viņu nogādāju uz būdiņu, kur dzīvo Njaka, zeltraktuvju vergu priekšstrādnieks.

Tur Dorija tagad ir drošībā, jo šis cilvēks viņu slēps, cik ilgi būs nepieciešams. Viņš man apsolīja, ka gadījumā, ja pusmēnesi no manis nebūs nekādu ziņu, viņš sapratis, ka neviens no mums trim nespēj doties palīgā, un lūkos sazināties ar Tudosa nama uzticamajiem vergiem. Tas, pēc viņa vārdiem, būšot pagrūti, bet tomēr iespējams.

—     Dorija drošībā! — čukstēja Gemnons. — Nu mēs ar Tudosu varam mirt mierīgu prātu.

Tudoss tumsā pastiepa roku un uzlika to Tarzanam uz pleca.

—     Neprotu tev izteikt savu pateicību, — viņš sacīja, — jo tādu vārdu vispār nav.

Brīdi visi trīs sēdēja klusēdami, līdz beidzot Gemnons ierunājās:

—     Kā tev gadījās tik tuvu iepazīties ar tā verga brāli, lai pārnēsātu vienam otra vēstis? — Viņa balsī jautās izbrīns.

—     Vai atceries Kserstla lielās medības? — Tarzans iesmiedamies jautāja.

—     Protams, bet kāds tām sakars ar tavu stāstu? — Gemnons brīnījās.

—     Vai atceries medījumu — to pašu puisi, kuru tikām redzējuši tirgū vergu izsolē?

—    Jā.

—    Tas ir Njakas brālis, — Tarzans paskaidroja.

—     Bet tev taču nebija iespējas ar viņu aprunāties, — jaunais augstmanis iebilda.

—     Bija gan. Es viņam palīdzēju aizbēgt. Tāpēc jau brālis jūt pret mani tādu pateicību.

—    Es vēl joprojām nekā nesaprotu, — atzinās Gemnons.

—     Ar Kserstla medībām, iespējams, saistās daudz kas, ko tu nesaproti, — noteica Tarzans. — Vispapriekš neaizmirsti, ka medību galvenais nolūks bija nogalināt mani, nevis oficiālo medījumu; plānu droši vien bija izperinājis Kserstls kopā ar Erotu. Otrkārt, man tādas medības nepagalam nepatika; nabaga velnam, kam viņi dzinās pakaļ, netika dota nekāda glābšanās iespēja. Tāpēc aizlavījos pa koku galotnēm uz priekšu, līdz panācu melno; aiznesu to kādu jūdzi tālāk, lai nojauktu lauvam pēdas. Nu tu, jādomā, saproti, cik labi mans plāns izdevās.

Kad es atgriezos un tika noslēgtas derības, Kserstlam un Pindesam radās vēlamā izdevība, lai gan viņi, vienalga, būtu tādu atraduši, iekams pienāktu vakars. Pindess paņēma mani savā grupā; kad bijām aizgājuši pietiekami tālu no jums, viņš ierosināja sadalīties un drīz vien atlaida lauvu no pavadas man pa pēdām.

—    Tad tas biji tu, kas nogalināja lauvu?

—     Daudz labprātāk būtu nogalinajis Pindesu un Kserstlu, bet jutu, ka viņu laiks vēl nav pienācis. Un nu man varbūt nekad vairs neradīsies iespēja noslēgt ar viņiem rēķinus, — Tarzans ar nožēlu piebilda.

—    Un man divkārt žēl, ka tieši tagad būs jānomirst.

—    Kāpēc tad tagad divkārt? — brīnījās Tarzans.

—     Man vairs nemūžam nebūs izdevības pastāstīt par Kserstla lielajām medībām, — sacīja Gemnons. — Kas tas būtu par stāstu!

Rīts atausa dzidrs un jauks, it kā pasaulē nebūtu ne posta, ne sāpju; bet apstākļos tas negrozīja gandrīz nekā, vienīgi kamerā, kur bija ieslodzīti cietumnieki, saulei augstāk kāpjot, kļuva neciešami karsti.

Agrā pēcpusdienā ieradās sargkareivis aizvest Tarzanu. Apsardzes virsnieks visus trīs cietumniekus labi pazina, tas bija krietns puisis, kas ar viņiem sarunājās draudzīgi.

—     Vai viņš atgriezīsies? — jautāja Tudoss, noraudzīdamies uz Tarzanu.

Virsnieks papurināja galvu. — Nē, valdniece šodien rīko lielās medības.

Tudoss un Gemnons paspieda džungļu cilvēkam plecu. Netika teikts neviens vārds, bet šī klusā atvadīšanās pauda vairāk nekā vārdi. Palicēji noskatījās Tarzanam pakaļ, noskatījās, kā aiz viņa aizkrīt durvis. Ne viens, ne otrs nerunāja. Tā viņi klusēdami nosēdēja garu, grūtu stundu.

Apsardzes telpā, uz kuru Tarzanu no cietuma aizveda, viņu sava- žoja: ap kaklu aplika zelta stīpu, no kuras stiepās divas važas, katru no tām turēja viens kareivis.

—    Kādēļ tik liela piesardziba? — Tarzans jautāja.

—    Tā gluži vienkārši ir tradīcija, — virsnieks paskaidroja. — Valdnieces medībās medījumu uz Lauvu lauku ved šādā veidā.

Un atkal Tarzans no pērtiķu cilts soļoja netālu no valdnieces ratiem, tikai šoreiz viņš, savažots gūsteknis, gāja aiz tiem starp diviem spēcīgiem kareivjiem un piedevām vēl divdesmit kareivju ielenkumā. Atkal viņš šķērsoja Zelta tiltu un nokļuva Ontāras ielejas Lauvu laukā.

Procesija neaizgāja tālu, tikai mazliet vairāk nekā jūdzi aiz pilsētas. Gājienam pievienojās liels ļaužu pulks, jo Nemone bija uzaicinājusi visu pilsētu noskatīties, kā tiks pazemots un mirs vīrietis, kas noniecinājis viņas mīlestību. Drīz viņa tiks atriebta, tomēr nejutās laimīga. Drūmi sarauktām uzacīm viņa domīga sēdēja ratos, kas beidzot apstājās vietā, kuru viņa bija nozīmējusi medību sākumam. Ne reizes viņa nepagriezās atpakaļ, lai paraudzītos uz važās ieslēgto cilvēku, kas gāja aiz ratiem. Varbūt viņa apzinājās, ka neizdosies izjust gandarījumu — redzēt viņa sejā nāves bailes; bet varbūt viņa neuzdrošinājās atskatīties, baidīdamās, ka, uzlūkojot mīļoto vīrieti, viņas apņēmība varētu sākt svārstīties.

Tomēr tagad, kad izšķirošais brīdis tuvojās, viņa pārvarēja savu nedrošību, ja bija tādu jutusi, un pavēlēja atvest gūstekni pie viņas. Kad Tarzans apstājās pie ratu riteņa, viņa, galvu nepagriezusi, raudzījās taisni uz priekšu.

—     Sūti visus projām, lai paliek vienīgi abi kareivji, kas viņu tur, — viņa pavēlēja virsniekam.

—     Ja vēlies, vari aizsūtīt arī tos, — teica Tarzans. — Dodu vārdu, ka nenodarīšu tev nekā ļauna un, arī palicis bez sargiem, nemēģināšu aizbēgt.

Joprojām lūkodamās taisni uz priekšu, Nemone mirkli klusēja, tad sacīja:

—    Varat visi iet projām. Es sarunāšos ar gūstekni vienatnē.

Kad apsardze bija pagājusi gabaliņu nostāk, valdniece pievērsa

acis Tarzanam un ieraudzīja to smaidām viņai pretī.

—    Tu nu būsi ļoti laimīga, Nemone, — viņš mierīgā, draudzīgā balsī ierunājās.

—     Ko tu gribi sacit? — viņa jautāja. — Kā gan es varu būt laimīga?

—    Tu redzēsi mani mirstam, — viņš pasmiedamies sacīja. — Un tev patīk noskatīties, kā cilvēki mirst.

—     Tu domā, ka tas man sagādās baudu? Nu jā, es pati arī to cerēju, bet tagad sāku šaubīties, vai ta maz būs. Es nekad negūstu no miršanas skatiem tādu baudu, uz kādu esmu cerējusi; nekad dzīvē man nav izdevies sasniegt to, pēc kā esmu ilgojusies.

—     Acīmredzot tu neilgojies pēc pareizām jūtām, — viņš sacīja. — Vai nekad neesi vēlējusies sagādāt prieku un laimi kādam citam, nevis sev?

—     Kālab lai es to būtu vēlējusies? — viņa brīnījās. — Es ilgojos pēc laimes sev; lai citi dara to pašu. Es cīnos par savu laimi.

—     Un nekad to neiegūsti, — Tarzans viņu labsirdīgi pārtrauca.

—     Droši vien man būtu vēl mazāk cerību to iegūt, ja nopūlētos citu laimes labā, — viņa palika pie sava.

—     Jā, ir arī tādi cilvēki, — Tarzans piekāpās, — laikam arī tu piederi pie tiem; cīnies vien par laimi pēc sava prāta. Laimīga tu, protams, nekļūsi, bet vismaz izbaudīsi tīksmi, to priekšlaikus iztēlojoties; arī tas ir kaut kas.

—    Šķiet, ka es pati sevi un savu rīcību pazīstu pietiekami labi, lai izlemtu, kā dzīvot, — viņa atteica, un balsī ieskanējās skad- rums.

Tarzans paraustīja plecus.

—     Nepavisam nedomāju iejaukties, — viņš sacīja. — Ja esi nodomājusi mani nonāvēt un skaidri zini, ka gūsi no tā prieku, es gan būšu pēdējais šai pasaulē, kas centīsies tevi no tā atrunāt.

—    Tu mani neuzjautrini, — Nemone augstprātīgi atcirta. — Es nepieņemu ironiju, kas vērsta pret mani. — Viņa uzmeta tam dusmās zibsnījošu skatienu. — Vienam otram dažkārt nācies nomirt par daudz mazāku vainu! — viņa skaļi iesaucās, un džungļu valdnieks sāka smieties klaji acīs.

—     Pirms mirkļa, — Nemone atkal ierunājās, — es sāku nožēlot to, kam jānotiek. Būtu tu bijis citāds, būtu mēģinājis meklēt samierināšanos, es būtu atmaigusi un no jauna kļuvusi tev labvēlīga. Bet tu dari visu man pretī. Tu man spītē, tu mani apvaino, tu mani izsmej. — Viņas balss kļuva arvien skaļāka, arvien spalgāka. Tarzans zināja, ka tā ir droša zīme — sākas neprāta lēkme.

—     Un tomēr, Nemone, kaut kas mani velk pie tevis, — viņš atzinās, — pats nesaprotu, kas tas ir. Tu tiecies pie manis, par spīti ievainotajam lepnumam un aizskartajai cieņai, un es pie tevis, kaut arī nicinu tavus principus, neatzīstu tavus ideālus un metodes. Divaini, vai ne?

Sieviete pamāja.

—    Tiešām dīvaini, — viņa domīgi sacīja. — Nekad neesmu neviena mīlējusi tā, kā mīlēju tevi, un tomēr grasos tevi nogalināt, par spīti tam, ka tevi joprojām vēl mīlu.

—    Un tā tu turpināsi galināt cilvēkus un būsi nelaimīga, līdz pienāks tava kārta tikt nogalinātai, — viņš skumji runāja.

Viņa nodrebēja.

—    Tikt nogalinātai! — viņa atkārtoja. — Jā, visi viņi ir nogalināti, visi Katnes valdnieki un valdnieces. Bet mana kārta vēl nav pienākusi. Kamēr dzīvs Beltars, dzīva būs Nemone. — Mirkli klusējusi, viņa atsāka: — Ari tu varētu palikt dzīvs, Tarzan. Ir kaut kas, ko redzot es priecātos vairāk nekā noskatoties tavā nāvē. — Viņa atkal apklusa, it kā gaidīdama jautājumu, bet, kad viņš neizrādīja nekādu interesi, turpināja: — Vakarvakarā es gulēju uz ceļiem tavā priekšā un lūdzos tavu mīlestību. Nometies te, visai manai tautai redzot, ceļos un lūdz žēlastību, tad tu paliksi dzīvs.

—    Sauc šurp savu lauvu, — sacīja Tarzans, — tā žēlsirdība būs lielāka par tavējo, Nemone.

—    Tu atsakies? — viņa dusmās iesaucās.

—    Beigu beigās tu tikpat mani nogalinātu, — viņš attieca. — Bet šādi man paliek iespēja cerēt, ka lauvam tas neizdosies.

—    Tādas iespējas nav, — viņa sacīja. — Vai lauvu esi redzējis?

—     Nē.

Pagriezusies Nemone piesauca klāt kādu augstmani.

—    Liec atvest medību lauvu, lai tas uzņem medījuma smaku!

Viņiem aiz muguras kareivji un dižciltīgie pašķīrās, lai atbrīvotu

ceļu medību lauvam un tā uzraugiem, un Tarzans ieraudzīja lielu lauvu raustāmies zeltītās pavadās, ko turēja astoņi vīri. Ņurdēdams un rēkdams zvērs lēca uz visām pusēm, cenzdamies sagrābt kādu no uzraugiem vai uzklupt kādam kareivim vai augstmanim, kas stāvēja ceļa malas; četri spēcīgi vīri tikai ar mokām spēja to novaldīt, lai neatga- dītos nekas ļauns.

Kā pats nelabais ar zvērojošām acīm tas tuvojās Nemones ratiem, bet Tarzans jau pa gabalu ieraudzīja balto matu šķipsnu krēpēs uz pieres starp ausīm. Tas bija Beltars!

Nemone vēroja vīrieti sev līdzās tā, kā kaķis glūn uz peli, tomēr neredzēja nekādas pārmaiņas Tarzana vaigā, kaut ari lauva bija pienācis jau pavisam tuvu.

—     Nu, vai pazīsti? — viņa jautāja.

—     Protams, — atteica Tarzans.

—     Un tev nav bail?

—     No kā? — viņš jautāja, uzmetis viņai izbrīnītu skatienu.

Viņa piecirta kāju, apskaitusies, ka viņš, neizrādīdams nāves bailes, laupa viņai gandarījumu. Kā gan viņa varēja zināt, ka Tarzans no pērtiķu cilts nesaprot vārdu bailes?

—      Sagatavoties lielajām medībām! — viņa uzsauca, pagriezusies pret kādu augstmani, kas gaidīja pietiekamā attālumā, lai nevarētu noklausīties valdnieces sarunā ar medību upuri.

Kareivji, kas turēja važu galus, pieskrēja un atkabināja pie zelta kaklasaites piestiprinātās važas; miesassargi sastajās ap valdnieces ratiem, un Tarzans tika palaists dažus soļus tiem priekšā. Tad uzraugi pieveda Beltaru tuvāk Tarzanam, tikai ar pūlēm zvēru novaldīdami, lai tas netiek upurim klāt, jo, kad asinskārais plēsoņa pamanīja Tarzanu, tas sāka tā trakot, ka šķita — astoņi vīri to vispār nenoturēs.

Kareivji nostājās abpus plašam gatves ceļam, kas veda ziemeļu virzienā no Nemones ratiem. Viņi izveidoja ciešas rindas, pavērsušies ar seju pret ceļu, šķēpus turēdami ar nolaistām smailēm tā, ka lauva, ja tas pārtrauktu medījuma vājašanu un gribētu mesties pa labi vai pa kreisi, atdurtos pret tērauda smaiļu mūri. Aiz vīru rindām, kaklus staipīdami, cenzdamies kaut ko saredzēt pāri kareivju pleciem, drūzmējās skatītāji, grūstīja cits citu, cenšoties izlauzties labākā vietā, no kuras noraudzīties gaidāmajā izrādē.

Tarzanam tuvojās augstmanis. Tas bija Gemnona tēvs Fordoss, Katnes valdnieku medību kapteinis no paaudzes paaudzē. Viņš piegāja Tarzanam pavisam tuvu klāt un klusā čukstā teica:

—    Man gaužām žēl, ka jābūt šeit, bet to liek mans amats, — un pēc tam skaļā balsī turpināja: — Valdnieces vārdā — klusumu! Nemones, Katnes valdnieces, lielo medību noteikumi ir šādi: medījums dosies uz priekšu pa gatvi starp kareivju rindām; kad viņš būs attālinājies par simt soļiem, uzraugi palaidīs vaļā medību lauvu Beltaru; ikvienam, kas mēģinās aizkavēt lauvu vai palīdzēt medījumam, draud nāvessods. Kad lauva medījumu būs nogalinājis un paēdis, uzraugiem kopā ar kareivjiem tas no jauna jāsagūsta.

Pagriezies pret Tarzanu, viņš vēl piebilda:

—     Skrien tieši ziemeļu virzienā, līdz Beltars tevi panāks.

—    Ja es no viņa izbēgu, vai tad es būšu brīvs? — jautāja Tarzans.

Fordoss skumji papurināja galvu.

—    Tu neizbēgsi, — viņš sacīja, tad pagriezās pret valdnieci un noslīga ceļos.

—    Viss sagatavots, augstība. Vai var sākt medības?

Nemone pameta ašu skatienu visapkārt. Viņa redzēja, ka kareivji sastājušies tā, lai viņa būtu aizsargāta gadījumā, ja lauva mestos atpakaļ; redzēja savu staļļu vergus nesam lielus tīklus, kuros pēc medībām sagūstīt Beltaru. Viņa zināja, un arī vergi zināja, ka visi dzīvi Katnē neatgriezīsies, bet tas tikai sakāpinās satraukumu un padarīs šāsdienas notikumus interesantākus. Viņa piekrītot pamāja ar galvu. Tad pavēlēja:

—    Lai lauva vēlreiz aposta medījumu, pēc tam var sākt medības.

Uzraugi pielaida Beltaru mazliet tuvāk Tarzanam, taču pirms tam

bija pasaukuši palīgā vēl divpadsmit vīrus, lai zvērs, ticis medījuma tuvumā, pirmajiem astoņiem neizrautos.

Nemone kaismīgi paliecās uz priekšu, ar skatienu liptin pielip- dama plēsoņam, kas bija viņas staļļu lepnums; šai brīdi viņas acis gailēja nepārprotams ārprāts.

— Pietiek! — viņa uzsauca. — Nu Beltars viņu pazīst, nepazaudēs pēdas, līdz būs viņu notriecis, saplosījis un pieēdis pilnu vēderu no sava laupījuma, jo visā Katnē nav labāka medību lauvas par Beltaru!

Visgarām kareivju rindām, starp kurām veda medījuma un lauvas skrejceļš, ik pa gabaliņam vienādās atstarpēs, šķēpu galos uzsprausti, plīvoja dažādu krāsu karodziņi. Skatītāji, augstmaņi un pati valdniece slēdza derības par to, kuras krāsas karodziņam tuvāk lauva sagrābs medījumu; derības vēl ritēja pilnā sparā, kad Fordoss noņēma Tarzanam kaklasaiti.

Alā netālu no upes, kas plūst garām Katnei, krūmu biežņas aizsegā aizmidzis gulēja lauva — varens zvērs ar zeltdzeltenu kažoku un kuplām, melnām krēpēm. Neparastie trokšņi, kas plūda no līdzenuma, to traucēja, un tas neapmierināts ierūcās; likās, ka tas vēl snauž. Acis zvēram bija ciet, taču miegainība bija tikai šķietama. Numa bija pamodies, bet gribēja gulēt un skaitās, ka tā sauktie cilvēki tam to neļauj. Vēl tie gan nebija pārāk tuvu, bet lauva zināja: ja pienāks tuvāk, vajadzēs slieties kājās un lūkot, kas tur notiek, un to negribēsies; lauva jutās gaužām slinks.

Klajumā Tarzans gāja cauri kareivju un šķēpu rindām. Viņš skaitīja soļus, zinādams, ka pēc simtā soļa Beltars tiks palaists viņam pa pēdām. Tarzanam bija savs plāns. Upes otrā krastā austrumu pusē atradās mežs, kurā viņš bija medībās kopā ar Kserstlu, Pindesu un Gem- nonu; ja izdotos to sasniegt, viņš būtu drošībā. Ne lauvas, ne cilvēki nevarētu pat cerēt, ka notvers tur džungļu valdnieku, ja vien tas būs ticis lielo koku zaros.

Bet vai viņš sasniegs mežu, pirms Beltars būs viņu panācis? Tarzans skrēja ātri, bet nav daudz tādu radījumu, kas spēj noskriet Numu, kad tas dzenas pakaļ laupījumam. Tarzans saprata, ka ar simt soļu pārsvaru varētu noskriet parastu lauvu, bet Beltars nav parasts lauva. Viņš bija izkopts paaudžu paaudzēs un tādējādi ieguvis spēju ilgāk skriet lielā ātrumā, nekā spētu savvaļas lauva, un no visiem apmācītajiem Katnes medību lauvām Beltars bija vislabākais.

Simtajā soli Tarzans metās skriet, ko spēja. Aiz muguras viņš dzirdēja medību satracināta lauvas rēcienus, kad tas tika atbrīvots no pavadām. Lauvas rēkoņa saplūda ar pūļa aurošanu.

Līdzeni, pieplacis skrēja medību lauva Beltars, strauji samazinot attālumu, kas viņu šķīra no medījuma. Zvērs neskatījās ne pa labi, ne pa kreisi; viņa neganto, zvērojošo acu skatiens bija kā piekalts bēgošajam cilvēkam.

Beltarain nopakaļ traucās valdnieces rati; lauvu dzinēji trieca savus lauvas straujāk, lai Nemone būtu klāt nogalināšanas brīdī, taču Beltars joņoja tik ātri, ka pajūgs šķita kā zemē ieaudzis. Valdniece satraukumā bija pietraukusies kājās un bez mitas ar kliedzieniem uzmudināja Beltaru. Viņas acis zvēroja gandrīz tikpat mežonīgi kā neprāta pārņemtajam plēsoņam, ko viņa skubināja; satrauktā elpa strauji cilāja krūtis; sirds lēkšoja līdzi trakajā nāves skrējienā. Katnes valdnieci plosīja kaisle, ko radīja naidā pārtapusī mīla.

Augstmaņi, kareivji un pūlis vēlās kā vilnis valdnieces ratiem nopakaļ. Beltars jau tuvojās medījumam, kad Tarzans, izkļuvis no abpusējās kareivju ierindas, kas viņu turēja uz noteiktas takas, piepeši pasitās austrumu virzienā uz upes pusi.

Nikns kliedziens izlauzās Nemonei pār lūpām, kad viņa to ieraudzīja un saprata Tarzana nodomu. Arī pūlis, kas traucās nopakaļ, sāka neapmierināts dūkt. Neviens nebija pat iedomājies, ka vajātajam bēglim ir kaut mazākā iespēja izglābties, bet nu visi saprata, ka viņš varbūt tomēr pagūs nokļūt līdz upei un mežam. Tas, protams, nenozīmēja, ka tad viņš būs glābts, jo Beltars noteikti dzīsies viņam pakaļ arī pāri upei; pūlis uztraucās vienīgi par to, ka tad būs laupīts varenais skats — redzēt, kā lauva saplosa laupījumu.

Taču drīz vien niknums noplaka, jo nu visi redzēja, ka Beltars tuvojas medījumam ļoti ātri un nav ko domāt, ka bēglis pagūs sasniegt upi, pirms zvērs nebūs tam uzklupis un notriecis to zemē.

Arī Tarzans, palūkodamies pār brūno plecu atpakaļ, saprata, ka gals vairs nav tālu. Līdz upei vēl bija kādi divsimt jardi, bet zvērs vairs tikai jardus piecdesmit aiz muguras un nāca arvien tuvāk.

Tad džungļu cilvēks apstājās un sāka gaidīt. Viņš stāvēja mierīgi, rokas gar sāniem nolaidis, bet bija sasprindzis un lēcienam gatavs. Viņš skaidri zināja, kā izturēsies Beltars. Nekāda dresūra nepiespiedīs lauvu mainīt iedzimto uzbrukuma paņēmienu; tas metīsies Tarzanam klāt, tad sasliesies pakaļkājās, sagrābs upuri ķetnās un ietrieks asos nagus medījuma galvā un mugurā vai plecā; pēc tam nogāzīs to zemē un aprīs.

Taču Tarzans necīnījās ar lauvu pirmoreiz. Beltaram šīs medības nebūs gluži tik vieglas, kā Beltars un skatītāju bars iedomājas, kaut gan Tarzans saprata, ka bez naža viņš nespēs panākt vairāk kā vienīgi uz īsu brīdi novilcināt neizbēgamo. Un tomēr viņš nolēma cīnīties; tai brīdī, kad Beltars rēkdams metās uzbrukumā, viņš pieliecās un atbildēja plēsoņam ar tikpat negantu rēcienu.

Pēkšņi viņš saklausīja rēkoņā jaunu skaņu — tur skanēja pārsteigums un apjukums. Beltars jau grasījās klupt viņam virsū, kad, skarot viņa gurnu, no aizmugures garām pašāvās dzeltenbrūns zibens; un, tikko Beltars saslējās pakaļkājās, tam virsū kā viesuļvētra uzgāzās plēsīgi nagi un atžņiebti ilkņi — liels lauva ar zeltainu kažoku un melnām krēpēm — drausmīga satracināta niknuma un iznīcināšanas kāres pārņemta mežonība.

Rēkdami un krākdami abi lielie zvēri, plosot viens otru ar nagiem un zobiem, vārtījās pa zemi, bet pārsteigtais Tarzans stāvēja blakus un noskatījās; tuvojās valdnieces rati, tuvāk, elpu aizturējis, spiedās pūlis.

Svešais lauva bija lielāks un varenāks par Beltaru, īsts milzenis pašā spara un spēka pilnbriedā, un cīnījās, it kā visi elles dēmoni to urdītu. Beltars itin drīz pagura, un svešais, to izmantodams, iekodās Ne- mones medību lauvas rīklē, varenie ilkņi izurbās cauri pretinieka biezajām krēpēm, ādai un dziļi iegrima Beltara jūga vēnā; tad svešais lauva pieslējās kājās un sāka purināt Beltaru kā kaķis peli, pārlauzdams tam sprandu.

Nosviedis beigto ķermeni zemē, uzvarētājs ņurdēdams pavērās pārsteigtajos katniešos, pēc tam lēni kāpās atpakaļ uz vietu, kur stāvēja Tarzans, un nostājās tam blakus, bet Tarzans iegremdēja roku Zelta lauvas Džadbaldžas melnajās krēpēs.

īsu brīdi valdīja pilnīgs klusums, kamēr viņi abi raudzījās uz džungļu valdnieka ienaidniekiem, un katnieši neprata nekā cita kā pārdabiskā bijībā blenzt uz viņiem; tad noskanēja drausmīgs sievietes kliedziens. Kliedza Nemone. Lēnām viņa izkapa no saviem zelta ratiem un, valdot nāves klusumam, devas pie beigtā Beltara, kamēr pavalstnieki nekustīgi un klusējot viņu vēroja.

Apstājusies viņa ar sandalē ieauto kāju pieskārās medību lauvas asiņainajām krēpēm un stingi raudzījās uz beigto plēsoņu. Varbūt viņa šai īsajā brīdī, ko tur nostāvēja, klusībā skaitīja kādu lūgsnu; tad strauji pacēla galvu un pārlaida skatienu visapkārt. Acīs viņai kvēloja neprāts, seja bija ļoti balta, tik balta kā ziloņkaula rota ap kaklu.

— Beltars ir beigts! — viņa iekliedzās un, izrāvusi dunci no maksts, ietrieca spožo asmeni dziļi sev krūtīs. Bez skaņas viņa noslīga ceļos un, uz priekšu ļimstot, pārvēlās šķērsu pāri beigtajam Beltaram.

* * *

Kad debesīs parādījās mēness, Tarzans uzvēla pēdējo akmeni zemes kopiņai pie upes, kas tek pa Ontāras ieleju gar Katni.

Kareivji, augstmaņi un lielais ļaužu bars bija sekojuši Fordosam uz pilsētu atdarīt Ņemoties kazemātu durvis un izsludināt Alekstaru par valdnieku; savu mirušo valdnieci viņi bija pametuši guļam Lauvu lauka malā kopā ar beigto Beltaru.

Pēdējo cilvēcisko pakalpojumu, ko viņi valdniecei liedza, bija sniedzis džungļu cilvēks; un nu viņš, galvu noliecis, Āfrikas mēnesnīcas liegajā mirdzumā atvadījās no kapa, kur atdusējās sieviete, kas beidzot bija ieguvusi mieru.

SATURS

1.  Asiņaina sadursme . . . .

2.   Baltais gūsteknis . . . .

3.   Nakti visi kaķi melni . . .

4.   Straumes varā……………………..

5.   Zelta pilsēta………………………..

6.   Cilvēks, kas uzmina dievam .

7.   Nemone…………………………….

8.   Lauvu lauka………………………..

9.   Navi! Navi!………………………..

10.   Valdnieces pilī…………………….

11.   Katnes lauvas……………………..

12.   Cilvēks lauvu bedrē . . .

13.   Uzbrukums nakti . . . .

14.   Lielās medības…………………….

15.   Izjukusi sazvērestība . . .

16.   Tusa templi………………………..

17.  Tempļa noslēpums . . . .

18.   Liesmojošais Ksarators . .

19.   Valdnieces lielās medības . .

Edgars Raiss Barouzs TARZANS UN ZELTA PILSl-TA

Redaktore A. Baumanc Tehniska redaktore V. Irbe Korektore J. Indane

Parakstīta iespiešanai 11.03.91. Formāts 60X 84/16. Avīžu papīrs. Taims garnitūra. Ofsetspi ēdums. 8,37 uzsk. iespiedi.; 8,84 u«k. kr. nov.; 10.67 izdevn. I. Metiens 70 000 ek.s. Pašūt. N9 100693. Līgumcena. Latvijas Žurnālistu savienības Komerccentrs, 226050, Rīgā, Mārstaļu ielā 4. L. 000025. Iespiesta no gatavam fotoformām Rīgas Paraugtipogrāfijā. 226004 Rīgā, Vienībās gatvē 11.

Edgars Raiss Barouzs 697 Tarzans un zelta pilsēta. / H. Lapiņas tulk. no angļu vai., A. Lamstera vāka žim. — R.: Latvijas Žurnālistu savienības Komerccentrs, 1991. — 140 lpp.

Fotogrāfijās dokumentiem VIENAS MINŪTES LAIKĀ

pēc pazīstamās ASV firmas POLAROID tehnoloģijas

jums izgatavos komercfirmas REITERNS fotosalonā

Rīgā Mārstaļu ielā 4.

Visa pasaule izmanto firmas POLAROID pakalpojumus. Bet jūs?

AMERIKĀŅU FIRMAS

POLAROID

jaunakais izstrādājums šaurfilmu aparatiem 35 mm krāsu negatīvu filma DX 100.

Augsta attēlu kvalitāte, apstrādē izmantojams process C-41, filmas jutība ISO 100.

Filmas cenā nav iekļauta apstrādes cena.

par brīvi konvertējamu valutu

filmas varat iegādāties

KOMERCFIRMAS REITERNS TIRDZNIECĪBAS SALONA

Rīgā Marstaļu iela 4. tel. 226864.

Content

Berouzs Edgars Raiss Tarzāns un zelta pilsēta

1. ASIŅAINA SADURSME

2. BALTAIS GŪSTEKNIS

3. NAKTI VISI KAĶI MELNI

4. STRAUMES VARA

5. ZELTA PILSĒTA

6. CILVĒKS, KAS UZMINA DIEVAM

7. NEMONE

8. LAUVU LAUKĀ

9. NĀVI! NĀVI!

10. VALDNIECES PILĪ

11. KATNES LAUVAS

12. CILVĒKS LAUVU BEDRE

13. UZBRUKUMS NAKTĪ

14. LIELAS MEDĪBAS

15. IZJUKUSI SAZVERESTIBA

17. TEMPĻA NOSLĒPUMS

18. LIESMOJOŠAIS KSARATORS

19. VALDNIECES LIELĀS MEDĪBAS

SATURS