Štrāls Kārlis

Teku, teku, nepanāku

Kārlis Štrāls

Teku, teku, nepanāku

Nо rītiem bija baltas salnas, lai gan dienās spīdēja saule tik spoži kā retu rudeni.

Lauki bija nokopti, un ganāmpulki brīvi varēja staigāt pa tīrumiem, tikai pa kāpostu dārzu vēl ne.

Auziņu Noliņš ari jutās daudz brīvāk nekā vasaras karstajā laikā. Tagad viņš stundām sēdēja istabā pie loga, tikai pa reizei uzmezdams acis lopiem netālajā tīrumā, un lasīja grāmatas par lielo, vareno pasauli.

Cik tālu viņš bija no visa tā! .. . Pat nevienas pilsētas — izņemot miestiņu — vēl nebija redzējis.

Tapec jo dzīvāk darbojas fantazija.

Nemanot grāmata noslīga uz ceļiem, galva atliecās pret krēsla atzveltni, un acu priekšā visspilgtākās krāsās notēlojās neaptverami lielā, krāšņā pasaule ar mirdzošām pilsētām, sniegā tērptām kalnu virsotnēm; ar draudzību, stiprāku par nāvi; ar zilām acīm, dzidrākām nekā debesis, un dvēselēm, par sniegu baltākām, — kur cilvēki nepazīst skrandainu stāvu, bakurētainu seju, rasā samirkušu, salstošu kāju, neattīstītu, slimību nomāktu augumu . ..

— Noliņ, Noliņ! — iztraucēja mātes balss, — skrien, dēls, ātrāk, Raibaļa iet uz viņsētas kāpostiem. No mūsējiem es jau pati divas reizes atgriezu. Paļāvu tev palasīties.

Noliņš kaut ko norūca, mezdamies pa durvīm laukā.

Bet no mātes vārdiem viņam palika tik patīkami ap sirdi.

«Cik viņa laba . . . mani mī|o,» zēns nodomāja.

Govis atgriezās, viņš apsēdās uz pelēkā akmens, skatījās nošķiebto pastalu sapuvušajās auklās un domāja, ka tās tiešām grūtāk nokratīt nekā dažā romānā vissmagākās važas.

Noliņš bija gudrs diezgan. Viņš it labi zināja, kas ir neiespējams, un taisni tādēļ saviem sapņiem ļāva vaļu un brīvību bez robežu. Šie sapņi bija viņa pasaule. Sirds tā vien kutēja aiz laimes, lidojot pa šo pasauli. Bet viena vēlēšanās arvien bija dzīvāka par visām citām, jā, it kā taustāmāka:

— Kaut varētu reiz Rīgā tikt!

Saule aizlaidās aiz Briežu kalna retajām priedēm, lēnām grimdama arvien zemāk miglainajā apvārsnī. Tās stari vairs nedzēla acīs.

Noliņš ilgi skatījās rietā, salicis rokas aiz pakauša, un nez par ko viņam kļuva tik žēl, tik žēl ap sirdi, kā kad saule tur nogrimtu uz visiem laikiem.

Pār Briežu kalnu kā pār purpura jūru aizpeldēja liels putns.

— Dēmons ... Uz Kaukāza kalniem . . .

Noliņš, elpu aizturēdams, pavadīja viņu ar

acīm, līdz tas nozuda, un tad atkrita augšpēdu rasotā zālē.

Šai brīdī tēvs, pie vārtiem atspiedies, stāstīja mātei, ka saņēmis no uzpircēja partiju linu aizlaist ar laivu Rīgā. Ar dieva palīgu nopelnīšot jel rudens renti.

Noliņš caur kluso vakara gaisu dzirdēja, ko tēvs stāstīja. Kā viegli dūmi nozuda viņa tālie sapņi, — tikai viens, redzēt Rīgu, kā nedziestoša oglīte iekvēlojās viņam krūtīs.

Kāpēc gan tēvs šoreiz ne-/ varētu ņemt viņu līdzi? Gani tagad puslīdz kā nebijuši, lopus pieskatītu tāpat māte ar Ievu.

Gandrīz trīcēdams, vakarā viņš izteica tēvam savu lūgumu un, karsti to apkampis, nobučoja.

— Na, jā, jā ... Tev ar laiks mācīties par laivinieku, četrpadsmit gadu ... Es jau esmu vecs.

— Tad aiziesim uz teātri vis, — Noliņš čukstēja, pilns prieka, piespiezdams galvu pie tēva pleca, — bilžu galerijā . . .

Zinot, ka Rīgu tiešām drīz dabūs redzēt, tā pati par sevi vairs nebija nekāds ideāls, un vēlēšanās līdz ar panākumiem auga lielumā.

Otrā rītā laiks bija tikpat skaidrs kā dienu iepriekš, tikai salna bija vēl lielāka. Koki, jumti, tīrumi, pļavas, mežs — viss balts, vienīgi no kalna saredzamā Daugava spilgti atšķīrās ar savu melnumu.

Noliņš jau labi agri bija pie miestiņa Daugav-malā un sēdēja malā izvilktā laiviņā, kažociņā ierāvies, un skatījās, kā lielā laiva arvien augstāk pildījās ar liniem.

Viņš pie darba bija gribējis piepalīdzēt, bet tēvs liedza, jo, lai gan viņam jau četrpadsmit gadu, pēc baku slimības novārgušais, attīstībā traucētais augums rādīja tikai divpadsmit gadu vecu bērnu, kuram linu piķi par smagiem.

Un tomēr šorīt viss likās gaišs, mīļš un labs.

Saule laipni apspīdēja zemi, mirdzinādama Daugavas vilnīšus un pa tiem peldošos vižņus, kuri smagi čaukstēja, piedurdamies pie nolas-meņa vai sastapdamies viens ar otru.

Bet saule spīdēja arvien siltāk. Atkusa zāle un zeme, izņemot tikai pakrēšļainās vietas. Vižņi

kļuva arvien čauganāki. Gabaliņš pēc gabaliņa atstājās no malas un, lēni šūpodamies, mirdzēja kā dimanti.

Netālu no Noliņa, atspiedies pret veco, pusno-kaltušo vītola stumbru, stāvēja jauns cilvēks melnā mētelī un, galvu noliecis drusku uz priekšu, nolūkojās Daugavas viznīšu spēlē tāpat kā Noliņš.

Pēc laba brīža viņš pacēla galvu un, ieraudzījis, ka Noliņš to uzskata, pārvilka ar delnu pār pieri, pacēla savas zemē noliktās lietas un pienāca klāt.

— Labrīt, mazais draugs! — puisis sveicināja. — Tu taču atļausi, ka nosēstos tev blakus?

Noliņš neatbildēja, jo apjuka, ieskatīdamies svešinieka acīs: tās raudzījās bez smaida, nopietni un tomēr silti. Nekad viņš nebija ievērojis, ka sveša cilvēka nopietns skats var būt ne tikai bargs vien.

Svešais vērīgi nolika laivas dibenā melnu vijoles kasti un tai līdzās nelielu ceļa somu, kuras nesamām cilpām vienai viens, otrai otrs gals bija notrūkuši un sasieti ar auklu. Pats nosēdās No-liņam līdzās.

Viņš bija sauss, gari noaudzis cilvēks ar kumpu muguru. No platmales apakšas gandrīz līdz mēteļa apkaklei nokarājās kupli, tumši mati.

Seja nebija glīta, ar biezām lūpām, kuplām ūsām un uz āru izspiestiem vaigu kauliem. Viņa kamašas bija gluži notašķītas ar dubļiem, un bikšu gali nemaz nebija tīrāki.

— Tev laikam dikti patīk skatīties vižņos, — svešais ierunājās, saņemdams Noliņa roku savā mīkstajā, baltajā, slaidpirkstainajā rokā un raudzīdamies acīs.

— Jā, patīk. Daugava taču ir mūsu māmuļa, maizītes devēja. Bez Daugavas jau nebūtu kur rentes ņemt.

Ilgi Noliņš cēla priekšā simtiem reižu no lielajiem dzirdēto Daugavas slavināšanu.

Svešais ar pacietību klausījās puisēna stāstā, un tikai tad, kad Noliņš mirdzošām acīm un piesarkušiem vaigiem beidza, ar manāmu interesi iejautājās:

— Vai tā laiva ies uz Rīgu?

Šis palocīja galvu:

— Tā mana tēva laiva.

— Jā? Tad tu laikam līdzi?

— Nūjā.

— Es arī gribu braukt ar laivu uz Rīgu, — svešais teica, lūkodamies Daugavā. — Vai tavam tēvam nevajag vēl viena cilvēka uz ceļa?

Noliņš zināja, ka tēvam jau puiši salīgti, — Lubānu Juris, Paspārņu Miķelis un vecais Aldiņš, bet viņam netikās to svešajam teikt. Viņš iedomājās, cik sēri būtu, ja nāktos pašam palikt malā.

— Nezinu, — viņš atņurdēja, — jāparunā ar viņu pašu.

— Nu labi, iesim. Bet tu tak arī teiksi, lai mani ņem . . .

Noliņš nodūra galvu un teciņiem aiztecēja gabaliņu iepriekš pie tēva.

— Eku tas kungs grib, lai ņemot līdzi, — viņš čukstēja, pieķerdamies tēvam pie rokas.

— Nu tad jau ļoti labi, — tēvs dzirdami atbildēja jo svešais jau bija klāt. — Būs dzeramnauda.

Jauneklis palika kā aprāvies stāvot.

— Nē, — viņš gaiši atteica, — es tik nācu apvaicāties, vai jums nevajag strādnieka līdz Rīgai, jo man . . . man ari uz to pusi ceļš.

— Vai t’ muzikanti prot strādāt? — gandrīz nekaunīgi zobojoši ierunājās Paspārņu Miķelis no laivas gala.

Noliņš juta krūtīs kaut ko aizmetamies. Viņš redzēja, ka svešais, it kā sitienu dabūjis, sakustējās, pameta uz Miķeli lepnu, zibšņojošu skatienu un — savaldījās.

— O, es ... es varu gan strādāt. Es esmu braucis ar laivu.

— Pa dīķi! — iecirta Miķelis.

— Vajag ņemt, — Noliņš lūdzoši čukstēja tēvam, nosarcis aiz kauna par Miķeļa rupjību un tēva vienaldzību.

— Rau, vardulēns, — mēdījās Miķelis, jo tam bija smalkas ausis. — To lai ņem! Un mani laikam atstās malā?

Bet tēvs nelikās nemaz dzirdot; viņš par daudz labi pazina Paspārņu Miķeli: viņa sirds nebija nemaz tik ļauna kā valoda un, ja neaiztika, tad jau nepavisam ne.

— Nu, kad jau nu tu tā gribi, — viņš smaidīdams runāja un ar kreiso roku šķirstīja sirmo bārdu, — kad jau nu tu gribi, lai tad ar būtu tā. Un labāk jau viens cilvēks vairāk uz laivas — rudeņa laiks. Bet tad zini, dēls, tad tev ar svešo kungu . ..

— Dzintars, — šis teica palocīdamies.

— Ņuka, tad tev ar Dzintara kungu arī jāstrādā pie vienas grebčas. Dievs dos,- nonāksim Rīgā, tad tur kāds trijnieks tā vai šitā.

Dzintars sniedza tēvam roku, un ar to bija salīgts.

Tēvs viņiem uzdeva vārīt pusdienas; pie linu kraušanas ķerties viņš Dzintaram neatļāva.

Pie vakara, kad saule jau laidās rietēt, laiva bija piekrauta, un visi šķīrās: abi jaunie puiši aizgāja savās mājās, vecais Aldiņš palika pie laivas par sargu, Auziņš, Noliņš un Dzintars devās kalnā.

Noliņš ar Dzintaru jau bija kļuvuši lieli draugi, uzrunājās ar tu un pļāpāja kā vecvecie paziņas.

Tomēr, mājās ieejot, Noliņam palika kauns par sava tēva patukšo, nabadzīgo istabu, par rupjo neizskatību, kurā tagad jāieved viesis. Jau no mežmalas viņš palika soļus piecus iepakaļ un

nodūra galvu. Un, kad ieraudzīja istabas durvīs māti noplīsušos brunčos un pastalās, viņš steidzīgi iegāja kūtī pie zirga.

Lopi jau bija sadzīti, un Ieva slauca govi.

— Kas tas svešais par kungu? — viņa ziņkārīgi jautāja.

— Mūzikas mākslinieks. Nāks mums līdzi ar laivu, — Noliņš atbildēja, kāpdams uz staļļaug-šas iebāzt pa griestu caurumu zirga redelēs sienu.

Tad viņš atkrita uz siena blāķa.

Varēja dzirdēt, kā apakšā ienāca māte un pusbalsī sirdījās, ko gan tēvs iedomājies — vest kungus mājā! Šī nepavisam nesaprotot, ko nu lai darot, neesot ne pieklājīgu trauku, ne ēdiena.

Noliņš arī tā domāja. Kā smags slogs nabadzība tam likās nogulstamies uz krūtīm.

Tikai tad, kad izdzirda māti saucam, viņš nokāpa no kūtsaugšas un vilcinādamies gāja uz istabu, prātodams, ka Dzintars laikam gan nepavisam nebūtu nācis, ja būtu iepriekš zinājis, kāda te tumša pekle. Noliņš iedomājās, ka tagad nupat Dzintars sēž uz klibā krēsla, paslepšus brauka pret zemo durvju aplodu atdauzīto pakausi un nesaprot, kurp griezties melnajā trūcībā.

Istabā ienācis, viņš jutās gauži pārsteigts.

Galds bija apklāts ar baltu galdautu. Uz tā dega lampa un stāvēja māla bļoda ar nemizotiem

krāsnī ceptiem kartupeļiem, maza bļodiņa ar biezpienu un šķīvis ar ceptu cūkas gaļu. Aiz galda pļāpādami sēdēja tēvs un Dzintars, abi izmetušies krekliņos, un pēdējais laupīja kartupeļus, ko tēvs apēda, un pļāpāja bez mitēšanās.

— Muļķi jūs tomēr esat, lai nu tu esi gudrs cilvēks. Arī es, kad biju jauneklis, — krūtīs uguns dega! Domāju apgāzt vai pasauli apkārt. . . Bet dabūju ar pātagu ... Tā ij jums — ar pātagu! . . .

Dzintars mēģināja pārtraukt, bet tēvs tikai briesmīgi svarīgi nometa ar roku:

— Ar pātagu! ar pātagu ... Un kur tu biji? — viņš iejautājās, stīvām acīm uzskatīdams pienākušo Noliņu.

— Pie zirga, — Noliņš atbildēja un skatījās Dzintaram acīs, baidīdamies ieraudzīt tajās nepatikšanu un nicināšanu.

Bet šīs acis lūkojās tikpat nopietni un mīļi kā šorīt Daugavmalā. Un Noliņam kļuva tik labi, tik labi.

Pēc vakariņām Dzintars paņēma vijoli. Mīļāk kā māte bērnu viņš to spieda pie sevis. Garais augums saliecās vēl līkāks, galva pastiepās tālu pār vijoli, un kuplie mati drebēja. Likās, ka vijole būtu viņa galvenā daļa, ka tajā mistu viņa dvēsele.

Tādu skaņu Noliņš vēl nekad nebija dzirdējis . . . Vai tās varbūt bija vienkārša bāra bērna trīcošās gaudas pēc mīlestības? Jeb vai tā bija viņa dvēsele, kas tur vai kusa sērās ilgās pēc nesasniedzamā? Varbūt tur bija viss, viss, viss---

Beidzis spēlēt, Dzintars paskatījās uz gultā atstiepušos Noliņu, bet tas iedūra seju pagalvī, jo juta, ka acīs ir asaras.

Noliņš šonakt gulēja ar Dzintaru vienā gultā un sapņoja vistīkamākos sapņus. Bet, rītā mozdamies, viņš pagriezās no sāniem uz muguras un visu aizmirsa.

Palika tikai viegla, cēla sajūsma:

Cik gaišs rīts!

Pa logu plūda balta gaisma, piepildīdama ar savu spodrumu pat parasti tumšos istabas kaktus ar kādu zirnekļa tīklu, otras gultas pagulti, dziļo stūri uz krāsns. Gultas kājgalī pie sienas saules stari zeltoja plašu četrstūrainu laukumu, pa ceļam uz turieni aizķerdami vēl aizmigušā Dzintara augstu uzcēlušos matu šķipsnu.

Noliņš izvilka no palaga apakšas salmiņu un pakutināja gulētājam nāsī.

Viņa lielās ūsas saļodzījās, deguns paraustījās, un acis atvērās.

Noliņš, pilnā kaklā smiedamies, apķērās lielajam cilvēkam ap kaklu.

— Es šorīt esmu jautrāks par cīruli, — viņš sacīja, palaizdams vaļā draugu un izlēkdams no gultas.

— Un palaidnīgāks par zvirbuli.

Noliņš domīgi paskatījās uz savām rupjajām apakšbiksītēm.

— Varbūt gan, ka nebija labi . . .

— Nē, — es domāju, ka tas tieši ir labi — baudīt to prieku, ko acumirklī jūt, kamēr tas ir iespējams. Nāks laiks, kad tas acumirklis būs dārgs, kad spēj aizmirsties.

Noliņš sajuta atgādinājumu, ka viņš vēl zēns, un klusi piegāja pie loga, piespieda pieri pie rūts un skatījās laukā.

Ārā zeme bija balta, koki balti un jumti balti aiz salnas.

— Nudien man bail, ka tik jūs neiesaltu: tas tā ij kniebj, — bēdājās māte, ienesdama vanniņu ūdens.

Nē jel, — Dzintars drošināja, — vai nu mums ar Noliņu laimes trūks.

— Vai tēte jau aizgāja uz laivu? — Noliņš ievaicājās.

— Jā, viņš jau no pulksten diviem. Sak’, vecais Aldiņš jāapraugot, ka nenosalst.

— Ka tik mūs neatstāj mājās! Re, kur būtu traks gabals!

Ieva ienesa brokastis. Viņa bija apvilkusi jauno kleitu un apsējusi rakstoto priekšautu.

— Nu jā, teicās jau agri laist nost, — viņa lēni un bikli pastāstīja, nodurdama seju un aizlikdama lakatiņa stūri mutei priekšā. Tad noliecās Noliņam pie auss un čukstēja, lai lūdzot Dzintaru brokastīs.

Noliņš ieplēta kājas un nostājās Dzintaram, kas patlaban slaucījās, priekšā.

— Eku . . . lika lūgt brokastīs . . .

Dzintars smiedamies pakāra dvieli, saņēma Noliņu zem padusēm un pacēla gaisā.

— Kas mums abiem te būtu par dzīvi! — viņš iesaucās. — Te viss tik omulīgi.

— Apniktu ...

Aizgūtnēm iekoduši, viņi devās ceļā.

— Kad tikai aizspētu, — Noliņš bēdājās un laidās pilnā sparā skriet.

— Urā!

Aizelsušies abi noskrēja pie Daugavas.

Laiva mierīgi stāvēja vecajā vietā, un, gar tās sānu berzēdamies, lēnām slīdēja vižņi. Tēvs, vecais Aldiņš, Paspārņu Miķelis un Lubānu Juris mierīgi sēdēja ap ugunskuru.

— Labrīt, — sveicināja Dzintars un sniedza visiem roku. Paspārņu Miķelis bija apvilcis jaunus svārkus un ar tiem arī «smalku pieklājību»; dziļi paklanīdamies, viņš pasniedza Dzintaram plato plaukstu.

— Mēs jūs jau gaidījām, — viņš mīlīgi teica, turēdams melno, apaļo hūtīti rokā.

— Jā? Ļoti žēl. Bet nu ar’ varam tūlīt iet.

— Eji nu, eji! Kur gan tu iesi — ceļš salst ciet, — tēvs drūmi atteica.

Noliņam iedrebējās sirds.

— Vai patiesi mēs netiksim Rīgā?

— Vēl prasa, cukura kundziņš! Tu redzi — salst ciet. Būs tāpat kā mums vienruden pie Dru-jas, — ātri bēra vecais Aldiņš, izņēmis kaļķīti no bezzobainās mutes. — Dabūjām laivas turpat vilkt malā.

— Jā, jā, ieminējās Lubānu Juris, noliekdams garo, briesmīgi lempīgo augumu pie ugunskura, lai paņemtu kvēlošu ogli un aizpīpētu. — Drīz būs zirgi klāt, un sāks vest linus uz staciju. Un tev no Rīgas nekā.

Lubānu Jura nopietnība gan rādījās Noliņam apšaubāma, bet, kad vecais Aldiņš atkal sāka bērt garu garo runu, juku jukām, gan par šodienu, gan par sendienām, — viņš atgrieza runātājiem muguru, apsēdās par gabaliņu no viņiem uz akmens un gandrīz raudāja.

Piepeši viņu no muguras saķēra divas lielas rokas un atlieca atpakaļ.

— Aha, vīrs! — Lubānu Juris smējās, ar vienu roku turēdams Noliņu, ar otru atņemdams zēna rokas no sejas, — raud gan.

Pie tam viņa lielā, nodegusī, lempīgā seja ar gļēvo degunu un godīgajām acīm smaidīja pavisam vientiesīgi un mīļi.

— Mēs jau tevi tik pabiedējām, sak’, redzēs, ko t’ šis teiks. Mēs tikai gaidām, lai migla izklīst. Tu redzi — uz straumes ...

Kā saulīte nolaidās pār Noliņa seju. Viņš žigli pieskrēja pie Dzintara, kurš, uz milzīgā akmeņa uzkāpis, skatījās lejup, nostājās tam blakus un pastiepa kaklu.

Uz Daugavas labā klinšu krasta rotājās saules stari, kas te ūdensmalā vēl neķēra. Nodzeltējušie koki virs krasta krāšņi mirdzēja. No ūdens kā garaiņi cēlās migla un vietvietām, uzkāpusi līdz saules stariem, pārvērtās zelta mākonīšos.

— Cik pie mums ar’ jauki! — čukstēja Noliņš uz Dzintaru.

Beidzot migla uz straumes izplaiksnījās, izstaipījās gaisā kā pubuļi dzīparā un pēc brīža, aukstā augšas vējiņa dzīta, nozuda aiz melnā priežu sila gluži tā, kā zūd jaunekļa sapņi.

— Nu tad — laižam ar! — sacīja vecais Aldiņš, nostādamies pie stūres un noņemdams cepuri. — Juri, grūd nu nost!

Laivas priekšgalā airēja abi jaunie puiši, pakaļgalā stūrēja tēvs, bet vecais Aldiņš pie vienas, Noliņš ar Dzintaru pie otras airēs laivas viducī.

Noliņam tīri smiekls nāca, kad Dzintars sāka strādāt.

— Redz, — viņš teica, — arī te ir māksla.

Bet šī māksla bija ļoti ātri piesavināta. Iekams

laiva tika ieairēta laivu ceļā. Dzintaram tikai retu reizi vēl misējās celt rokas uz augšu, kad tās bija jāspiež uz leju.

Straumei tuvojoties, vecais Aldiņš devās uz pakaļgalu pie tēva. Aires tika ievilktas, jo te laiva pati no sevis skrēja diezgan ātri.

Dzintars apsēdās uz linu blāķa. Noliņš stāvēdams iepleta lepni kājas un skatījās atpakaļ uz krastu, no kura tikko bija nobraukuši, uz miestiņu, uz kalnā saredzamajām mājām.

Viss bija apgriezies otrādi: miestiņš pārcēlies

pār Daugavu un Kurzemes krogs uz Vidzemi. Krasti un visa apkārtne ātrā gaitā peldēja uz Rīgu. Galva viegli un līksmi reiba.

Laiva ieskrēja pirmajā krāču kāpslī, viegli no-šūpojās, un pilīte ūdens iešļakstēja Noliņam ausī.

Laivas ātrumam mainoties, Noliņš pakrita, atsizdams pakausi pie Dzintara pieres.

— Rauj, pūce! — viņš lādējās, gribēdams slēpt, ka to nesirda vis sāpes, bet tas, ka viņš uzkritis Dzintaram. — Velna viļņi...

Bet Dzintars apņēma viņa galvu ar roku un glaudīja trāpīto vietu, mierīgi, laipni vaicādams, vai stipri sāpot.

Noliņam reibums nozuda, — nepeldēja vis vairs krasti, bet gan viņš pats ar laivu. Līku loču vadītā laiva šķēla viļņus drīz Daugavas vidū, drīz vienā malā, drīz otrā, — te gar klintīm, te gar lēzenu, rudeņa noplicinātām lazdām apaugušu krastu.

Un saule spīdēja tik silti, kausējoši, ka Daugavas vidū neredzēja neviena viznīša. Tie tikai šur tur Kurzemes krasta pavēnī, atoriņos saspiedušies, turējās.

Noliņš laimes pilns lūkojās uz priekšu. Ausīs maigi plunkšķēja viļņi, kas rotājās gar laivu, runādami kaut ko siltu, tuvu, pilnu glāstošas draudzības un teiku . . .

Laiva ātri noskrēja pār vienu krāci, pār otru, pār trešu, — pār putojošo, sirmo Priedulāju, pār briesmu māti Grūbu, pār Bebrulejas maizes tēvu — līkumaino Bebru, izskrēja caur lielajiem Kraukļa viļņiem.

Lejpus Kokneses Noliņš atstiepās mīkstajos linos un drīz bija aizmidzis.

Kad viņš pamodās, tad juta, ka ir kažokā ietīts ar visām ausīm. Tomēr sadzirdēja savādas skaņas: trinks, trinks . . . trinks, trinks ... kā kad stikls plīstu. Satrūcies viņš izlēca no kažoka.

Cik briesmīgi varena un skaista nakts! . . . Mēness spīdēja pilnā spožumā. Debesis zvaigznēm cauri izskatījās kā melns bezdibenis. Krastos likās kustamies spocīgas ēnas.

Laivas priekšgalā bija saredzami abu puišu stāvi, kā tie locīdamies cirta airus: trinks, trinks . . .

Trinks, trinks. . . Laivas vidējā daļā airēja Dzintars un vecais Aldiņš.

Trinks, trinks . . . lidoja skaudras skaņas no pakaļgala, kur tēvs strādāja ar vienu airi.

Gar laivas malām kaut ko klusu čukstēja viļņi.

Bet Daugava izskatījās tikpat tīra un tumša kā debesis. Tikai pret mēnesi bija izšķirami lieli taukaini plankumi.

No iesildītās migas izlīdušo Noliņu sāka drebināt aukstums. Dauzīdams vienu kāju pie otras, viņš piegāja pie vidējiem airētājiem, iepleta kājas, sabāza rokas bikšu kabatās un teica:

— Nu ir slikti.

— Nekas, — it kā mierināja Dzintars.

— No Rīgas nekā, — ātri nočāpstināja ar bezzobaino muti Aldiņš, nostādamies airēt. — Bet tu esi nosalis, ķeries nu pie grebčas.

Noliņš sēdās tam blakus.

— Ej vien tur pie tā otra cukura kundziņa, — Aldiņš turpināja īdzīgi, — gulēt jūsu darīšana!... Šitā jau bija pie Drujas ...

— Bet vai šitā līdz Rīgai nevar? — Noliņš iedrošinājās ieteikties. — Uz leju taču iet.

Aldiņš sirdīgi nospļāvās.

— Ej, ej! varbūt pa viznīšiem kājām aizskriesi. Dzi’, kā laivai donas ēd, griež kā ar zāģi... Es jau tētam teicu, ka tikai tiktu tuvāk stancijai, sak, liksim malā. Šitā pat jau bija pie Drujas . . .

Viņš atkal sāka bērt lielu virteni vārdu, no kuriem ļoti grūti būtu nācies kaut ko saprast, pat ja uzmanīgi klausītos. Bet Noliņš ar Dzintaru neklausījās; viņi, ne vārda nerunādami, rāva, cik jaudas, it kā gribēdami visas nepatikšanas, visu vilšanos iekapāt zem airiem trinkšķošajā gālē.

Tikai pilnīgi aizkusis, Noliņš paskatijas uz biedru. Tas bija uzvilcis platmali dziļi pār acīm, tā ka mēness apspīdēja tikai enerģisko zodu, nopietno muti ar biezajām lūpām un piesarmojušās ūsas. Noliņam likās, ka viņš ir dusmīgs, ka viņš sirdās uz sevi un viņu, ka iepinies tādā ķezā.

Noliņš gribēja sākt runāt, jo šis drūmais klusums viņam palika nepanesams. Bet ko?

— Rauj, pūce .. . blēņas! — beidzot spruka vaļā. — Man jau nekad nav laimes! Un, kas ar mani līdzi brauc, tam arī nav laimes. Visa mana dzīve tāda . . .

Viņš vaļsirdīgi, aiz lēkājošiem un rupjiem vārdiem slēpdams sāpošo sirdi, stāstīja Dzintaram, ka jau trīs gadus vecs nodedzinājis kūti un klēti, ka jau divas reizes miris un nenomiris ...

Dzintars pacietīgi klausījās puikas stāstā. Noliņš beidza, nospieda airi, noliecās un skatījās taisni sejā.

— Tev jākļūst slavenam, — cita ceļa nav, — Dzintars nopietni, gandrīz drūmi teica.

Pie neliela krodziņa uz Daugavas krasta laivu izdevās apturēt, bet ar diezgan lielām pūlēm, jo gar malu viscaur stiepās plats nolasmenis.

Lubānu Juris, lēkdams ar virvi malā, ielēca pāri ceļiem ūdenī un tik tikko nokļuva uz sausuma.

Paspārņu Miķelis tika atstāts par sargu; pārējie devās kalnā žāvēties un sildīties.

Durvis uz kroga lielo istabu bija vaļā. Mēness vāji apgaismoja piekvēpušo telpu, kurā nebija neko daudz siltāks kā ārā.

Durvis uz bufetes istabu bija aizslēgtas, bet pa šķirbu varēja manīt kādā trešā istabā mirdzam uguni.

— О—о, — jautri iesaucās Lubānu Juris, saraustīdams slapjās bikses, — būs lietai Es jau domāju, vai nu Minna tik agri gulēs.

Un viņš sāka ar dūrēm apstrādāt durvis: tata-rata, tatarata ...

Dzirdēja noklaudzam vienas durvis, tad otras, un sīki, viegli solīši pienāca pie lielajām durvīm.

— Kas tur? — jautāja sievietes balss.

— Nudie’, Minniņa, — čukstēja Lubānu Juris, pieliekdams galvu pie Dzintara auss.

— Laivinieki, — atbildēja jautātājai tēvs, — esiet tik laipni, laidiet apsildīties.

— Slēdz nu vaļā, slēdz! Vai tu domā, ka te labi kleknēt, kad bikses slapjas! — prasīja Lubānu Juris, spiezdams durvis ar plecu.

Bulta tika atvilkta, un Lubānu Juris iebruka iekšā.

— Labvakar, Minniņ!

Bet durvju atvērēja neatbildēdama aizskrēja žigli pa redeļu vārtiem aiz bufetes, kura dalīja istabu divās daļās, un uzkāpa uz tās, lai aizdedzinātu lielo griestu lampu.

Kad viņa uzrāva sērkociņu, tad varēja redzēt, ka ne velti visi Daugavas dēli viņu sauca par daiļāko skuķi. Un, kad, rokas paceļot, tumšais, ap pleciem apņemtais lakats noslīdēja uz bufetes un viņa parādījās tikai plānā, baltā jaciņā, bez zeķu, zīļotās kurpītēs, tad viņa izskatījās vēl daiļāka.

Dzintars, vienā rokā vijoles kastīti, otrā čemodānu, un Lubānu Juris slapjajās biksēs — abi līdzās apstājās netālu no durvīm, neapķerdamies tās aiztaisīt, un raudzījās meičā. Kaut arī dažā ziņā viņi pasauls tālu atšķīrās viens no otra, tomēr tagad, krodziniecē skatīdamies, — cik tie bija vienādi! Abi gari, kumpu muguru, izstieptu kaklu, savādām acīm — pile un pile!

Bet Noliņš tos neredzēja. Arī viņa sirds tā savādi iepukstējās.

Tikai abi veči mierīgi piegāja saimniecei klāt, palīdzēja atcelt lielo lūku redeļu sienā, kas sargāja bufeti pa naktīm, un sniedza roku, jo viņi, kā katrā krogā, kura jumts skatās Daugavā, arī te bija labi paziņas.

Krodziniece vēsi tiem deva savu rociņu un skatījās uz Dzintaru.

— Būtu jel aizvēruši durvis!

Bet Dzintars piegāja pie bufetes un laipni lūdza nolikt viņa lietas, kur sausāks.

Pēc dažām minūtēm visi jautri sēdēja pie bufetes, vecais Aldiņš pat aiz tās, meičai blakus. Viņa to nemaz neņēma ļaunā, bet prātīgi apjautājās par vēlo ceļojumu, tad stāstīja, ka tēvs šorīt aizbraucis uz Rīgu . . .

Noliņš, tēvam līdzās sēdēdams, salika rokas uz bufetes un, uzlicis tām galvu, lūkojās no sāniem uz krodzinieci.

Zēns ļoti bieži bija slimojis. Un tagad viņa acu priekšā tēlojās laimes skats: viņš guļ slims, un šī sieviete noliekusies glauda viņa vaigu un skatās acīs . . .

Pulkstenis nosita vienpadsmit, bet Noliņš nedzirdēja, jo bija aizmidzis. Tēvs viņu krietni paraustīja aiz rokas, kamēr viņš atmodās un pacēla gluži miglainās acis.

— Vai nesāp, dēliņ, galva? — tēvs jautāja, raudzīdams Noliņa pieri, un, kad tas atraidoši papurināja galvu, turpināja: — Man bail vien par tevi. Es no kroga jaunkundzes gultu vis priekš tevis izlūdzu. Es tagad iešu uz staciju, sitīšu kup-čam telegrammu, sak, lai nāk ved linus uz dzelzceļu. Cits jau nu nekas neatliek. Tu, Lubānu Juris un Paspārņu Miķelis rīt varēsiet braukt uz mājām, un mēs ar Aldiņu paliksim nodot linus un izvilkt laivu. Tagad, eku, kroga jaunkundzīte lai tev ierāda sava papus gultu, un ej nu gulēt... Bet jūs, — viņš griezās pie kroga jaunkundzes, vilkdams kažoku, — lūdzami, parūpējieties par

to puiku: viņš man tāds jūtīgāks un tagad krietni izsālies, kad tikai nepaliek slims . . .

— Nebēdājieties nekā, Auziņu tēv, es uzsegšu labi biezu segu, būs vesels kā rutks.

Un viņa Noliņam uzsmaidīja.

Tēvs atsveicinājās no krodzinieces, Dzintara un Lubānu Jura, noglaudīja Noliņu un aizgāja. Viņam sekoja Aldiņš, iedams atlaist Paspārņu Miķeli.

— Nu, tagad mes, jaunie, vien palikam, — krodziniece jautri runāja, — te jums par aukstu, iesim nu kambarī, ir jau vēlu, jāslēdz bufete ciet.

Viņa ņēmās ar noslēgšanu, un Dzintars ar Lubānu Juri piepalīdzēja. Pēdējais gan vairāk tikai traucēja. Vēl pašās beigās viņš paņēma pudeli šņabja:

— Miķelim.

Un te tas arī ienāca, gluži sastindzis, zobus klabinādams.

— Ejiet nu iekšā, — skubināja saimniece, — es tūlīt dzēsīšu uguni nost.

Nākošajā acumirklī viņa jau bija uz bufetes un pūta tik spēcīgi, ka istaba uzreiz aptumsa.

Istaba, kurā tie tagad sagāja, bija diezgan plaša. Vidū stāvēja liels apaļš galds ar greznu lampu. Pie loga pretējās sienas bija kumode ar spoguli un kumodei blakus, pašā dibena kaktā,

liela, plata gulta. Tai pretī otrā kaktā — vēl viena gulta, kurai galvgali šķērsām stāvēja liels, spīdošs skapis. No tā līdz dibena sienai gar gultas malu bija izstiepts aizkars. Aizdurvē — gara, bet zema baltu podiņu krāsns.

— Nu tagad gan gulēt! — krodziniece noteica. — To mazāko es ņemšu pie sevis, un divi varēs tēva gultā. Tikai Lubānu Jurim ar slapjajām biksēm, nudie’, nezinu vietas. Manis dēļ dariet, kā zināt. . . Auziņa jaunskungs, nāciet nu!

Viņa saņēma pavisam apjukušo Noliņu pie rokas un pieveda pie gultas aiz skapja, palīdzēja nomaukt zābakus un atkal aizskrēja uz istabas vidu, kur trīs lielie cilvēki stāvēja kā apmulsuši.

— Vai zināt, Lubāna kungs, ko es izdomāju: jums būs ļoti labi gulēt te uz krāsns. Labākas vietas jūs savām slapjajām biksēm nekad nevarat atrast.

Tad viņa vēl izgāja bufetē.

— Ir gan nolādams skuķis, — Noliņš dzirdēja Lubānu Juri klusu rājamies, — ar acīm prot vai dvēseli izvilkt, bet gulēt liek uz cepļa! Viņa labāk to raibo puiku . . . Sargu sev izdomājusi! . . .

Tomēr viņš uzrāpās uz cepļa.

Tikai kad visi jau bija apgulušies, ienāca arī jaunā krodziniece. Viņa izdzēsa lielo lampu un tās vietā iededzināja mazu, ar zaļu cilindru. Tad pienāca pie gultas un aizvilka aiz sevis aizkarus.

Noliņš kā kaķītis ierāvās gar pašu sienu zem segas un skatījās, kā meiča nosvieda lakatu, novilka balto jaciņu, nometa zīļotās kurpītes.

Pēc maza brītiņa viņa čukstēja:

— Ko tu tā drebi? Vai neesi slims? . . .

Noliņš uzlika roku uz viņas elkoņa un aiz mulsuma aizvēra acis.

Kad Noliņš pamodās, bija liela diena un drusku sāpēja galva. Lēnām viņš atcerējās braucienu ar laivu, pazaudēto Rīgu, vižņus un iepriekšējo vakaru . . .

Paskatījies gar skapja stūri uz otru gultu, Noliņ ieraudzīja tajā tēvu un klusītēm steidzās apģērbties, lai to neuzmodinātu, jo uznāca kauns, ka tēvs naktī ir redzējis viņu krodziniecei līdzās gultā.

Klusu, uz pirkstgaliem zēns aizzagās tēvam garām. Caur bufetes istabu izskrēja teciņus, galvu nodūris. Krodziniece, kas, tāpat kā ik dienas, sēdēja uz liela, pīta krēsla, uzsauca viņam labrītu, bet viņš neklausījās.

Šorīt debess bija apmākusies, bet sals aizvien vēl turējās. Koki koši nopušķoti ar sarmu. Daugava, gluži balta un sausa, čukst savu neizsakāmi vienmuļīgo teiku. Laiva pilnīgi iesalusi ledū, un tās priekšgals, ūdenim krītoties, drusku pacēlies.

Netālu no laivas gailējās ugunskurs. Tam līdzās, ietinies divos kažokos, gulēja laivas sargs — Lubānu Juris. Bet viņš bija iesnaudies un nedzirdēja Noliņu garām paskrejot.

Uz laivas, kājas nokāris no linu blāķa uz Daugavas pusi, sēdēja Dzintars, kā rādījās, dziļās domās nogrimis.

— Labrīt, — Noliņš klusu sveicināja.

— Labrīt, — Dzintars atbildēja un sniedza roku.

Tad viņi sēdēja viens otram līdzās, ilgi ilgi nemainīdami neviena vārda. Beidzot Dzintars pagriezās pret Noliņu.

— Un nu mums jāšķiras, — viņš nopietni teica. — Es patiesi priecājos, ka varēšu tev pa-

radīt Rīgu un ... nopelnīt trijnieku. Tagad nekā, un jašķiras pusceļa . . .

Noliņš nokāra galvu.

— Pārāk gausties nu gan ari nav vērts, — Dzintars mierināja, — gan jau vēl kādreiz tiksimies, kad sāksi staigāt pasaules cīņās. Es taisni tevi tikai gaidīju. Gribēju atvadīties un pateikt, ka cilvēks dzīvo, lai rautos un nevis lai skumtu.

— Man vēl jāuzskrien krogā, — viņš, brītiņu klusējis, turpināja, — jāpaņem soma un vijole, un — Dzintars turpinās savu ceļojumu.

— Vai tūlīt? — Noliņš jautāja kā aizžņaugtu rīkli.

— Tūlīt.

— Kamdēļ tik ātri? Tikpat stacijā dabūsi gaidīt, vilciens uz Rīgu ies laikam tikai ap pusdienu. Līdz stacijai mēs varētu iet reizē. Arī par darbu tēvs tev nav vēl samaksājis . . . Man tik grūti šķirties no tevis . . . laikam uz mūžu!

— Man par darbu nekas nenākas, jo tēvs pats jau arī nekā nedabūšot. Un uz mūžu mēs nešķirsimies — gan jau kādreiz tiksimies.

Noliņš paskatījās lielajam cilvēkam acīs, bet tās runāja it kā pavisam nopietni.

— Un pusdienas es nekādi nevaru gaidīt, — turpināja Dzintars, — šovakar man visādā ziņā jātiek Rīgā, citādi es pazaudēšu savu pēdējo atspaidu ... Un tā kā es ceļošu kājām, jo man nav biļetei naudas . . . Ardievu!

Viņš aprava runu, spēji apķēra Noliņu, karsti to nobučoja, izlēca malā, trim četriem gariem soļiem uzskrēja kalnā un nozuda.

Noliņš gribēja saukt tam kaut ko pakaļ, bet balss neklausīja. Kā apstulbis viņš palika uz laivas stāvot.

Pēc divām minūtēm Dzintars atkal parādījās, labajā rokā vijoles kastīti, kreisajā ceļa somu, un lieliem soļiem devās projām. Pie kroga stadulas gala viņš atgriezās, palika vijoli padusē, noņēma ar labo roku cepuri un vīcināja to pret Noliņu.

Noliņš arī vīcināja.

Tad Dzintars spēji apgriezās, uzmeta platmali galvā, salieca muguru vēl līkāku, un garās kājas kā pulksteņa svārstekļi sāka vienmērīgi cilāties.

Dzintars sen bija nozudis aiz kārkliem, bet Noliņš vēl vienmēr skatījās uz to pusi.

— Ardievu, ardievu, ardievu ... — viņš, smagi elsdams, čukstēja ilgi ilgi — bez mitēšanās.

Bet Daugavā vižņi nebeidzamā virtenē devās uz leju un čaukstēja: nāc līdzi, nāc līdzi, nāc līdzi . . .

Otrā rītā jau agri māte cēla Noliņu ganos, jo salnas nebija: migloja smalks lietutiņš.

Noliņš caur lietu pūlējās saskatīt Daugavu un redzēja to melnu, tīru — kā vasarā.

Vai tiešam tikai tādēļ Daugava bija pildījusies ar vižņiem, ka viņi ar Dzintaru bija uz laivas? Nelaimes putni!

Dzintaru atminoties, Noliņš aizskrēja aiz klētiņas stūra, salika rokas aiz pakauša un ilgi skatījās pret miglainajiem vakariem.

1905.

К. Штрал

ИДУ, ИДУ, НО НЕДОИДУ

Издательство «Лиесма> Художник В. Шелков

K. Štrāls

Teku, teku, nepanāku

Redaktore M. Paula Māksi, redaktors H. Pūru it.iš Tehn. redaktore V. Sporāne Korektore S. Kaņepe

Nodota salikšanai 1965. g. 2U. februāri. Parakstīta iespiešanai 1965. g. 27. aprīli. Papīra formāts 70X108 1/32. 1,5 fiz. iespiedi.;

2,06 uzsk. iespiedi.; 1,79 izdevn. 1. Metiens 20 000 eks. JT 24348. Maksā 16 кар. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 19041 J-1768. Iespiesta Lat-yijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes l. tipogrāfijā «Cīna» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 1060-n.

L2.

Content

Štrāls Kārlis Teku, teku, nepanāku