Blūma Dzūdija

Tīģeracīte

Dzūdija Blūma Tīģeracīte

No lasītāju atsauksmēm Internetā

• "Man patīk šī grāmata, jo tā ir ļoti patiesa..."

• "Tā ir lieliska! Labākā no Džūdijas Blūmas grāmatām!1

• "Pirmo reizi es'izlasīju stāstu "Tīģeracīte", kad man bija apmēram vienpadsmit gadu. Lasīju visu nakti. Tagad man ir divdesmit, bet joprojām to lasu ar bērna aizrautību."

• "Tas ir meistarīgi uzrakstīts stāsts."

Lasi šo grāmatu, kad tev rodas izdeviba, un uzzini, kāpēc tai ir nosaukums "Tīģeracīte"..."

.

1

Ir bēru dienas rīts, un es vandos pa savu istabu, mēģinot atrast piemērotas kurpes. Bet viss, ko atrodu, ir manas adidas, kam purngalos ir caurumi, un pāris jēzeņu. Savas platformenes es nevaru nekur atrast. Šķiet, es tās iepakoju kopā ar ziemas drēbēm un noliku bēniņos. Māte kļūst arvien nepacietīgāka un saka, lai es paņemu viņējās. Pameklēju skapī un izvēlos vienu pāri kurpju ar septiņus centimetrus augstiem papēžiem un siksniņām ap potītēm.

Uz āra pakāpieniem es gandrīz paklupu. Mans mazais brālis Džeisons saka: "Skaties, kur ej, muļķe!" Bet viņš to saka ļoti klusi, gandrīz čukstus.

Mamma apliek roku man ap pleciem. "Esi uzmanīgāka, Deivij!"

Kapsētā ļaudis apvēdinās. Mums pāri veļas lielākais karstuma vilnis, kādu Atlantiksitija ir pieredzējusi pēdējo divdesmit gadu laikā. Pulksten desmitos ir plus trīsdesmit seši grādi. Es domāju par to, cik labi būtu pastaigāties pa pludmali, tās vēsajām smiltīm un sajust okeāna viļņus skalojamies ap kājām. Pirms divām dienām es paliku ūdenī tik ilgi, ka āda uz roku un kāju pirkstiem sakrunkojās un Hjū mani nosauca par žāvēto plūmīti.

Hjū.

Es viņu ieraugu, kad mēs tuvojamies kapavietai. Viņš stāv nomaļus, viens, knikšķinādams pirkstu locītavas, kā viņš to dara vienmēr, kad ir aizdomājies. Viņa mati ir tik izbalējuši saulē, ka izskatās pavisam balti. Varbūt es to pamanu tāpēc, ka tie ir pāršķirti ar celiņu vienā pusē un rūpīgi izķemmēti, nevis krīt par seju kā parasti. Mūsu skatieni sastopas, bet mēs nerunājam. Es iekožu apakšlūpā tik stipri, ka sajūtu asinis.

Pie kapa stāvu mātei vienā pusē, bet Džeisons -otrā. Jūtu, ka zem blūzes man rit sviedru lāsītes un krājas krūšturī. Mana tante un onkulis, kas atlidoja no Ņūmeksikas vakar vakarā, stāv man aiz muguras. Es viņus esmu redzējusi tikai vienu reizi dzīvē, toreiz, kad nomira mana vecmāmiņa. Bet tad man bija tikai pieci gadi un uz kapiem braukt man neļāva. Atceros, kā es tajā ritā raudāju, ne jau tāpēc, ka nomirusi vecmāmiņa, bet tāpēc, ka gribēju pavizināties spīdīgajā, melnajā mašīnā kopā ar ģimeni, nevis palikt mājās ar kaimiņieni, kas mani mēģināja pabarot ar aprikožu želejas maizi.

Šoreiz es nemaz neesmu raudājusi.

Tagad es dzirdu, kā tante elso, tad izšņauc degunu, dzirdu, kā tēvocis viņai kaut ko čukst, bet es nevaru saprast vārdus. Es jūtu abu elpu uz sava pakauša un pievirzos tuvāk mātei.

Džeisons turas mammai pie rokas un raugās te uz viņu, te uz mani. Māte skatās taisni uz priekšu. Viņa pat nenoslauka asaras, kas rit pār vaigiem.

Nekad savā dzīvē neesmu jutusies tik vientuļa.

Es mīņājos no vienas kājas uz otru, jo mātes kurpes spiež. Domāju vienīgi par sāpīgajām tulznām, kas veidojas uz kāju mazajiem pirkstiņiem, jo tad man nav jādomā par zārku, ko nolaiž kapā. Un par manu tēvu tajā.

2

Tajā naktī karstuma vilnis beidzas, un nākamajā dienā, kad mana labākā draudzene Lenaija atnāk ciemos, vēl joprojām līst. Viņa sēž uz manas gultas malas un kārto izsvaidītās avīzes.

"Čau!" viņa saka. "Kā klājas?" Viņas balss ir spalga, ne tāda kā parasti.

"Ar mani viss ir okei," es atbildu, nespējot paskatīties uz viņu.

"Es tev jūtu līdzi."

Es pamāju, baidoties, ka, ja mēģināšu runāt, sabrukšu un sākšu raudāt.

"Tas bija liels trieciens."

Es vēlreiz pamāju.

"Mēs bijām Baltimorā un neko nezinājām, bet mans tēvocis to izlasīja avīzē. Viņš mums piezvanīja un pastāstīja. Bet tad jau bija par vēlu, lai paspētu ierasties uz bērēm."

Es it kā atslēdzos un sadzirdu tikai atsevišķus vārdus. Jūtos tālu, tālu, it kā notiekošais nebūtu reāls.

Tajā dienā, kad mēs iepazināmies, Lenaija man iedeva secētas varžu mātītes zīmējumu. Viņa pati to bija zīmējusi ar krāsainajiem zīmuļiem. Katram orgānam bija rūpīgi pierakstīts nosaukums. Sirds, kuņģis, plaušas, olnīcas. Man joprojām tas zīmējums kaut kur glabājas, šķiet, apakšējā atvilktnē. Tas bija astotajā klasē.

Lenaija ir simts astoņdesmit piecus centimetrus gara, kalsna un melna. Visi uzskata, ka viņai jābūt lieliskai basketbolistei. Patiesībā viņa šo spēli nevar ciest, bet labprātāk veic ķīmijas eksperimentus vai lasa grāmatas par ģenētiku.

Vidusskolā mans tēvs bija spēlējis basketbolu. Divas reizes viņš iekļuva štata izlases komandā. Tēvs būtu varējis dabūt stipendiju koledžai, bet tā vietā apprecējās ar manu māti. Un pēc sešiem ar pusi mēnešiem piedzimu es.

"Deivij... tu neguli?" jautā Lenaija, pārtraucot manas domas.

"Nē."

"Vai tev labāk nevajadzētu celties augšā un apģērbties? Ir jau pāri divpadsmitiem."

"Man negribas, jūtos nogurusi. Turklāt man uz kājām ir tulznas."

"Tava tante stāsta, ka tu neesot piecēlusies kopš bēru dienas."

"Tas nav tiesa. Es taču eju uz vannas istabu." Sagrozos, un mana kaķene Minka, kas visu laiku ir gulējusi man pie kājām, izstaipās, nožāvājas un sāk mazgāties. Es viņu pabužinu zem zoda, kamēr viņa atkal apgulstas. "Vai tu lasīji rakstu avīzē?" es jautāju Lenaijai.

"Jā," viņa atbild.

"Kuru?"

"Es neatceros."

Tad parakņājos avīžu kaudzītē, ko Lenaija pirms dažām minūtēm sakārtoja, izvēlos vienu, paceļu to un skaļi izlasu virsrakstu. ADAMS VEKSLERS, 34 GADUS VECS, NOŠAUTS. Es parādu rakstu Lenai-ļai. "Tas bija pirmajās lappusēs," es saku, ar roku uzsitot pa avīzi. "Jauka bilde, tev tā nešķiet?" Es negaidu atbildi. "Es to pati uzņēmu... jūnijā... veikala priekšā. Viņš ir aizsedzis acis no saules, bet citādi izskatās labi, vai ne?"

"Jā," Lenaija klusi saka.

Es nolieku avīzi un paņemu citu. ĀDAMS VEKSLERS, VIETĒJAIS IEDZĪVOTĀJS, NOSLEPKAVOTS. Es paskatos uz Lenaiju. Viņas galva zemu noslīgusi uz krūtīm, un viņa knibinās ap savu jostiņu. Es lasu priekšā.

"Adams Vekslers tika sašauts krūtīs un miris otrdienas vakarā laupīšanas laikā viņa veikalā Virdžī-nijas avēnijā, Atlantiksitijā. Nezināmais uzbrucējs vai uzbrucēji aizbēga ar piecdesmit dolāriem. Misters Vekslers, Atlantiksiti/as vidusskolas 1964. gada absolvents, ir atstājis sievu Gvendolīnu, meitu Dei-visu, 15 g. v., un dēlu Džeisonu, 7 g. v."

Es saloku avīzi un aizsviežu to gultas galā.

"Tu domā, ka vajag atkal un atkal lasīt par to?" Lenaija jautā.

"Kāpēc gan ne? Visi allaž runā, ka jāskatās īstenībai acīs. Nu tad es to arī daru." Laikraksti ļoti labi prot izklāstīt faktus, nevis jūtas. Neviens neraksta par to, kāda ir sajūta, kad nogalina tavu tēvu.

"Puķu vietā ģimene ir lūgusi ziedot Amerikas Sirds fondam," citēju, skatīdamās griestos. Interesanti, kāpēc māte izvēlējās Sirds fondu, ja nu vienīgi tādēļ, ka tēvu sašāva krūtīs. Četras reizes. Četras reizes, nezināms uzbrucējs vai uzbrucēji.

Mana tante pabāž galvu istabā un uzsauc: "Meitenes, pusdienās!"

"Es neesmu izsalkusi," atbildu. Man negribas ēst.

"Ir tikai zupa un sviestmaizes," viņa saka. "Le-naija... vai tu nepaliktu uz pusdienām?"

"Labprāt!," saka Lenaija. "Paldies."

"Es neko negribu," es nosaku.

"Tev jāēd, Deivij. Šādā brīdī ir svarīgi saglabāt spēku. Es visu salikšu uz paplātes. Jūs ar Lenaiju varēsiet ēst tavā istabā. Ko teiksi?"

Es pamāju. Tā ir vieglāk nekā strīdēties.

Kad viņa ir prom, es pagriežos pret Lenaiju un saku: "Viņas īstais vārds ir Elizabete, bet visi viņu sauc par Bitsiju. Nu, vai nav muļķīgs vārds četrdesmit septiņus gadus vecai sievietei? Viņa ir mana tēva māsa. Es gribēju teikt, bija. Tā laikam jāsaka, kad kāds nomirst, vai ne? Jāsaka - b/'/a."

"Laikam," Lenaija saka.

"Viņa ir no Ņūmeksikas."

"Es zinu. Viņa šķiet jauka."

"Mans tēvocis Valters ir fiziķis laboratorijā Losa-lamosā. Tā ir tā vieta, kur radīja pirmo atombumbu."

"Es zinu," atkal saka Lenaija. "Mēs jau parunājāmies, kamēr tu gulēji. Nevaru vien sagaidīt, kad sāks mācīt fiziku, bet laikam tas būs tikai vidusskolā."

Bitsija ienes paplāti. Lipton dārzeņu zupa, tunča sviestmaizes un ledus tēja ar citrona šķēlītēm.

Es skatos, kā Lenaija sāk ēst.

Iedzeru malciņu aukstās tējas. Tad nokožu kumosiņu tunča sviestmaizes. Košļāju un košļāju, kamēr jūtu, ka tas iesprūst rīklē. Pielecu kājās, skrienu uz vannasistabu un izspļauju ēdienu tualetes podā.

Bet šoreiz es nevemju.

3

Tajā nakti, kad nogalināja manu tēvu, pēc tam, kad policija un kaimiņi bija aizgājuši, mēs ar Džei-sonu ierāpāmies gultā pie mammas. Mes bijām atstājuši iedegtu gaismu visās istabās. Mājā bija ļoti kluss, un es domāju par to, cik klusums reizēm var būt nomierinošs, bet citreiz - biedējošs.

"Kā tas ir, kad tu esi miris?" Džeisons jautāja mammai.

"Ir miers," mamma viņam teica.

"Kā tu zini?" Džeisons vaicāja.

"Būtībā es nezinu," mamma teica. "Bet es tā domāju."

"Un ja nu viņi atgriežas?" Džeisons jautāja.

"Kas?" mamma jautāja.

"Tie, kas nogalināja tēti. Ja nu viņi atgriežas un arī mūs nošauj?"

"Viņi neatgriezīsies," mamma teica.

"Kā tu zini?" tā Džeisons.

"Zinu un viss," viņa atbildēja.

"Kā tu domā, tas sāpēja?" Džeisons nerimās.

"Kas?" mamma atvaicāja.

"Kad tēti nošāva. Kā tu domā, viņam sāpēja?"

"Nē," mamma teica. "Es domāju, tas notika tik ātri, ka viņš neko nejuta."

"Tas ir labi," Džeisons teica. "Vai ne?"

"Jā," mamma teica, "tas ir labi. Tagad mēģināsim nedaudz pagulēt, ja?"

"Labi," Džeisons nožāvājās, saritinādamies un pieglauzdamies mammai, un aizvērdams acis.

Mamma paskatījās uz mani. Es neteicu ne vārda. Es nevarēju. Satvēru viņas roku un cieši to turēju, atbalstījusi galvu uz viņas pleca.

4

Valters un Bitsija paliek pie mums desmit dienas, un Bitsija piedāvā uzkavēties vēl ilgāk, lai palīdzētu manai mātei. Bet mamma saka: "Nē, tu jau tā daudz esi darījusi mūsu labā."

"Tas nekad nevar būt par daudz," saka Bitsija. "Mēs esam ģimene. Varbūt pēdējos gados mēs esam maz tikušies..." viņas balss aizlūst.

"Mēs visu laiku plānojām aizbraukt uz Ņūmek-šiku," saka mamma, "bet kaut kā..." Viņa papurina galvu. Šķiet, viņas abas nespēj nevienu teikumu pateikt līdz galam.

"Brauciet tagad kopā ar mums," Bitsija saka. "Pārmaiņas jums nāks par labu."

"Es nevaru," saka mamma. "Man pašai jātiek ar visu galā."

"Nu labi... bet mēs negribam, lai tu raizētos par naudu, Gvena. Mēs varam palīdzēt. Mēs gribam palīdzēt... kamēr tu atkal atgūsies."

Mana māte sakniebj lūpas un vēlreiz pakrata galvu. "Es domāju, mēs tiksim galā."

Bitsija pieceļas no galda un ienāk virtuvē, kur ielej sev trešdaļu krūzītes kafijas. Es stāvu pie plīts, maisīdama medu tējā, kuru pat negrasos dzert.

"Es atceros, kāds viņš piedzima," Bitsija saka. "Viņš bija tik burvīgs mazulis." Sākumā man šķiet, ka viņa runā par Džeisonu. Bet, kad viņa saka: "Viņš vienmēr zīmēja... jau no mazotnes... un tik labs skolēns... un tik lielisks sportists..." - lēnām aptveru, ka viņa runā par tēvu. "Nespēju tam noticēt..." Bitsija turpina, un viņas balss aizlūst.

Es negribu, ka viņa sāktu raudāt. Ne tagad. Viņa pāris reižu dziļi ievelk elpu, izšņauc degunu, un mirkļa vājums pāriet. Viņa aiznes savu kafijas tasīti uz ēdamistabu un atkal apsēžas. "Ne testamenta, ne apdrošināšanas, ne iekrājumu," viņa saka mammai. "No kā jūs pārtikāt... no mīlestibas?"

"Iespējams," māte atbild.

Bitsija nopūšas. "Adams vienmēr bijis sapņotājs."

"Jā," mamma saka. "Tas ir viens no iemesliem, kāpēc es viņu mīlēju."

Mēs visi taču esam sapņotāji, man šķiet. Ja tev nav sapņu, kas tad tev ir?

Vēlāk, kad atvadoties Bitsija un Valters mūs nobučo, Bitsija saka: "Mums ir liela māja... un jūs vienmēr būsit laipni gaidīti."

"Attālums ir tikai tik liels, cik līdz telefona aparātam," piebilst Valters.

"Paldies," saka mamma. "Es priecājos, ka jūs bijāt pie mums. Jūs patiešām palīdzējāt."

Es ar dalītām jūtām uzņemu Valtera un Bitsijas aizbraukšanu. Ir labi atkal būt vieniem. Bet tas arī atgādina par to, ka mana tēva vairs nav starp mums, par to, ka viņš neatgriezīsies, ka turpmāk mēs vienmēr būsim tikai trīs.

Naktī, baiļu pārņemta, guļu savā gultā. Es dzirdu trokšņus, ko nekad agrāk neesmu dzirdējusi. Kad Valters un Bitsija nakšņoja uz dīvāna dzīvojamā istabā, man nebija tik ļoti bail. Nevienam no mums nebija bail. Tagad visās istabās atkal deg elektrība, un Džeisons nakts vidū ieraušas pie mammas gultā.

Es arī labprāt daritu tāpat. Kad mēs visi trīs esam kopā, es nejūtos tik vientuļa. Man taču ir piecpadsmit gadu, es sev nemitīgi atgādinu. Es nevaru mūžīgi gulēt pie mammas.

Vissliktāk ir tajās reizēs, kad es iedomājos par brūno papīra maisiņu mana drēbju skapja plauktā. Tad sirds sāk dauzīties, un man kļūst grūti elpot. Tāpēc es samiedzu acis, lai izdzēstu šo tēlu no atmiņas.

Mēs dzīvojam virs veikala, un es klausos, vai uz lieveņa neatskanēs soļi. Manā rīcībā būs pietiekami daudz laika, ja kāds mēģinās nākt, es sev saku, pieskaroties maizes nazim, kas noslēpts zem spilvena.

Un es neesmu vienīgā, kas ir sagatavojusies. Māte glabā revolveri zem savas gultas. Viņa nezina, ka es zinu. Bet es zinu. Es to esmu redzējusi viņas rokās. Tas ir pielādēts. Viņa ir gatava to lietot, ja būs vajadzīgs.

Ne tā kā tētis.

Viņš turēja revolveri veikalā uz plaukta tieši zem kases aparāta. Bet tas nebija pielādēts. Viņš baidījās, ka Džeisons varētu tikt tam klāt vai kas cits atgadīties. Tāpēc lodes bija slēgtā atvilktnē, un tikai tēvam bija atslēga. Mūs aplaupīja divas reizes, bet otrajā reizē tēvs tam puisim piedraudēja ar revolveri, un viņš aizbēga, paņēmis tikai sešas alus kārbas.

Manam tēvam bija sapnis pārdot veikalu un atvērt mazu skulptūru un gleznu galeriju. Mans tēvs būtu varējis kļūt par otru van Gogu. Vai vismaz por-tretistu. Viņš patiešām labi zimēja sejas, īpaši acis. Viņš turēja savu molbertu veikalā un, kad apmeklētāju bija maz, zīmēja skices. Veikalā, pakārti uz stieples, karājas ogles zīmējumi, lielākoties mūsu klientu portreti. Un augšstāvā, manu vecāku guļamistabā, sienas ir noklātas ar mūsu portretiem. Mammas, Džeisona un manējiem. Ģimenes vēsture.

Hjū strādāja veikalā visu vasaru. Tā mēs iepazināmies. Ne jau uzreiz sākām iet uz randiņiem. Sākumā es tikai piedāvājos sakrāmēt maizi: "Palīga nevajag?"

Un Hjū atbildēja: "Protams, kāpēc gan ne?"

Hjū nebija no runīgajiem. Par viņu zināju vienīgi to, ka viņš bija pārcelts vidusskolas pēdējā klasē un ka viņam garšo pica ar desu. Un vēl es skaidri zināju, kā jūtos, stāvot viņam blakus. Vai arī tad, kad viņš skatās uz mani, vai arī, kad viņa roka nejauši pieskaras manējai.

5

Kādu pēcpusdienu es sēžu dzīvojamā istabā, šķirstīdama žurnālu. Es vairs nespēju lasīt. Mēģinu, bet vārdi saplūst kopā, vai arī atjēdzos, ka lasu vienu un to pašu teikumu atkal un atkal un tik un tā nezinu, ko esmu lasījusi. Mana māte un Džeisons katrs savā istabā guļ diendusu. Mēs kļūstam īsti eksperti gulēšanā dienas laikā. Tāpēc, atskanot durvju zvanam, nav neviena cita, kas tās atvērtu. Tas ir Hjū.

"Kā klājas, Deivij?" viņš jautā, mani apskaudams.

Pirms vēl paspēju atbildēt, pirms es spēju samelot un teikt okei, Hjū sāk raudāt. Es jūtu, kā viņa ķermenis trīc, un atkāpjos, nespēdama uz viņu paskatīties.

Es dzirdu, kā viņš nošņaukājas un ievelk elpu. "Vai neaiziesim pastaigāt pa pludmali?"

"Nē," es saku.

"Tava māte saka, ka tu neesi bijusi ārā kopš bēru dienas."

"Nu un?"

"Tas tev nāktu par labu."

Tajā brīdī, pogādama rītakleitu, istabā ienāk mana māte. "Tieši to es viņai cenšos iestāstīt," mamma saka. "Viņai ir vajadzīgs svaigs gaiss."

"Nu labi," es saku, redzot sāpju izteiksmi mammas sejā. Ieeju vannas istabā un noskaloju seju aukstā ūdenī. Zem acīm ir tumši riņķi, un mans iedegums ir ieguvis dzeltenīgu nokrāsu. Ieveru džinsos halāta jostiņu, jo džinsi krīt nost, tāpēc ka kopš tās nakts esmu novājējusi. Es izskatos briesmīgi. Bet mani tas neuztrauc.

Arā spožā saules gaisma žilbina acis, un es aizsedzu tās ar roku. Sekoju Hjū lejā pa pakāpieniem, bet neskatos uz veikalu. Es zinu, ka uz durvīm ir uzraksts SLĒGTS, es redzēju, kā Valters krāsoja šo uzrakstu nākamajā dienā pēc bērēm.

Hjū saņem manu plaukstu un kā mierinādams saspiež to. Es zinu, ka arī viņam ir smagi. Sažņaudzu pirkstus ap viņa plaukstu, lai viņš zinātu, ka es saprotu. Mēs ejam uz Brodvalkas ielu, šķērsojam to un dodamies uz pludmali.

Dziļi ievelku elpu un ieelpoju sāļo gaisu, kas sa-ļaucies ar grauzdētu zemesriekstu, krējuma konfekšu un piestātņu valgo smaržu.

Es tiku ieņemta pludmalē, zem Miljons dolāru estakādes. Mani vecāki mēdza mani saukt par Miljons dolāru mazuli. Manis dēļ tēvs atteicās no studēšanas Rutdžersa koledžā, kaut arī bija ieguvis stipendiju, bet māte sāka strādāt Džeimsa krējuma konfekšu veikalā. Toreiz Atlantiksitija bija nomale. Tagad, kad ir atļautas azarta spēles, Atlantiksitijai vajadzētu kļūt par otru Lasvegasu. Viesnīcas un kazino aug kā sēnes pēc lietus.

"Ko tu domā?" Hjū jautā, kad mēs ejam pa okeāna krastu.

"Neko īpašu," es saku.

Un tad Hjū mani apskauj un noskūpsta. Gribu atbildēt skūpstam, bet nespēju. Es nespēju tāpēc, ka skūpstīšanās ar viņu man atsauc atmiņā to nakti. Tāpēc es izraujos un skrienu. Dzirdu, kā viņš sauc: "Deivij... pagaidi!"

Bet es negaidu, skrienu un skrienu, kamēr esmu mājās. Tad es ielienu gultā un neizkāpju no tās piecas dienas.

6

Es negribu iet skolā. Es negribu darīt neko, tikai palikt gultā. Palikt gultā, pārvilkt segu pāri galvai. Visu dienu. Naktīs es klīstu pa māju ar maizes nazi rokā un pārbaudu durvju slēdzeni, un ieklausos, vai nedzirdēs soļus. Es mēģinu neatcereties. Neatcerēties to nakti. Neatcerēties brūno papīra maisiņu mana drēbju skapja plauktā. Neatcerēties neko.

"Ieej dušā, Deivij," māte saka vakarā pirms skolas sākšanās. "Izmazgā matus. Varu derēt, ka jau desmit dienas tie nav mazgāti. Tas nemaz nav tev raksturīgi."

Pagājušas jau trīspadsmit dienas. Trīspadsmit dienas, kopš neesmu bijusi dušā. Zinu, ka es ožu. Bet man ir gluži vienalga. Apgriežos uz otriem sāniem un uzvelku segu līdz pat ausīm. Mana gulta arī ož. Silti, sāļi, nedaudz skābi. Manu netīrumu smaka. Tā nāk no iekšienes.

"Lūdzu, mīļā," mamma saka. "Negaidi līdz rītam, lai sapostos skolai."

It kā es plānotu no rīta izlēkt no gultas un taisnā ceļā doties dušā.

Viņa mani nedaudz sapurina, lai pārliecinātos, ka es dzirdu. "Manis dēļ, Deivij, izdari to manis dēļ, labi?"

Tas "manis dēļ" mani izkustina. Mana māte pārāk bieži nespēlē uz manu vainas apziņu. Varbūt viņa pat nemēģina to darīt, bet tas iedarbojas. Manī vēl ir kaut kas tāds, kas mazliet liek man kaunēties par savu uzvedību. Galu galā, neesmu vienīgā, kas bēdājas par tēvu.

Izlienu no gultas, bet kustību trūkuma un neēšanas dēļ jūtos vārga. Dodos uz vannas istabu.

Minka man seko. Viņa uzlec uz tualetes poda un dzer ūdeni no skalojamās kastes. Viņai gan virtuvē и pašai savs trauciņš ar svaigu ūdeni, bet kaut kas to vilina padzerties tieši no skalojamās kastes. Es osmu atmetusi cerības atradināt viņu no tā. Minka ir skaista, raiba kaķenīte ar baltām ķepām. Es viņu •.uņēmu savā divpadsmitajā dzimšanas dienā. Viņa bija vienīgā kaķenīte metienā. Lenaija saka, ka Minkai ir laizīšanas mānija. Ka, vēl būdama kaķēns, viņa pārāk īsu laiku tikusi zīdīta, tāpēc tagad cenšas zaudēto kompensēt, aplaizot arī mūs - viņai patīk laizīt roku un kāju pirkstus, visu ko. Bet tas viņu tikai padara vēl mīļāku.

Interesanti, vai Minka saprot, kas noticis ar manu tēvu? Reizēm man šķiet, ka saprot. Ka viņa jūt, -kaut kas ir noticis. Viņa ir zaudējusi krietnu tiesu no sava rotaļīguma kopš tās nakts un tagad lielākoties saritinājusies guļ manas gultas kājgalī. Vai varbūt viņa mēģina mani mierināt? Kas to lai zina?

Stāvu zem karstās dušas, ieziepējusies no galvas līdz kājām. Izmazgāju matus ar šampūnu divas reizes un nevairos, kad ziepju putas plūst pār seju un kož acīs.

Agrāk mēdzu dušā dziedāt. Man patika, ka van-nasistabā balss atbalsojas. Interesanti, vai es vēl kādreiz spēšu dušā padziedāt? Vai vēl kādreiz man gribēsies to darīt?

letiņos dvielī un eju cauri priekšnamam uz savu istabu. Māte ir nomainījusi palagus.

"Tev nevajadzēja to darīt," es viņai saku.

"Zinu. Es tomēr gribēju to izdarīt," viņa atbild. "Būs saldāks miegs."

"Es nejūtos labi," es viņai saku. "Varbūt man pieķēries kāds vīruss." Es ierāpjos gultā un atlaižos uz tīrās spilvendrānas.

Mamma apsēžas uz gultas malas. "Es atceros savu pirmo dienu vidusskolā," viņa saka, atsviezdama matus no sejas. "Man bija briesmīgi vēdera krampji. Arī es negribēju iet uz skolu." Viņa saņem manu galvu rokās.

"Tas nav tā," es saku. "Tas..."

"Es zinu, Deivij." Asaras sariešas viņai acīs. "Vai tu domā, ka es nezinu?"

"Nē," es saku. "Bet ar to vien nepietiek, ka tu zini."

Nākamajā rītā, kad ieeju virtuvē, Džeisons ir uzlicis savu Drakulas apmetni un kāri rij pārslas. Viņš nevar vien sagaidīt, kad atkal tiks skolā. "Un šogad es lasīšu īstas grāmatas. Vairs nekādas bēbīšu grāmatas. Vai ne, mamm?"

"Jā, Džeison," mamma saka, smērēdama sviestu uz grauzdētās maizītes.

"Un ko vēl... ko vēl es mācīšos?" Džeisons jautā.

"Daudz ko interesantu," mamma saka.

Es stāvu pie atvērta ledusskapja, bet nekas no tā satura mani nespēj iekārdināt. Man gribētos ēst, taču jūtu, ka nespēšu ēdienu norīt.

"Ko tu iemācījies 2. klasē, Deivij?" Džeisons jautā, pilnu muti ēzdams rozīnes un riekstu pārslas.

"Krietni vairāk nekā 1. klasē," es viņam saku un aizveru ledusskapi. "Tu taču neiesi uz skolu ar to apmetni, es ceru."

"Kāpēc gan ne? Man tas patīk."

"Tas padara tevi līdzīgu Drakulam," es saku.

"Tā tam arī jābūt."

"Mamm... tu domā, ka viņam vajadzētu? Tas ir..."

"Es domāju, ka tas nekas," mamma saka. "Ja Džeisons tā jūtas ērti..."

"Ērti," Džeisons atkārto. Viņš apēd vienu grauzdiņu, tad saka: "Kā bus ar veikalu, mamm? Vai tu to šodien atvērsi?"

"Šodien ne," mamma atbild.

"Kad tad?" Džeisons vaicā.

"Es nezinu," mamma viņam saka.

Mamma nav spērusi kāju veikalā kopš tās nakts. Neviens no mums nav tur bijis. Es nezinu, ko mēs darīsim.

* * *

Lenaiju satieku autobusa pieturā, un, kad pienāk autobuss, mēs atrodam divas vietas blakus. Autobuss ir diezgan pilns, daži bērni stāv ejā, vēl pirms esam sasnieguši nakamo pieturu. Sāku justies kā ieslodzīta šaurā telpā. Vispirms manas rokas kļūst aukstas un miklas, pēc tam sajūtu nelabumu vēderā un sāk reibt galva, liekas, es tūlīt ģībšu. Es noliecu galvu.

"Vai tev ir slikti?" Lenaija jautā.

Es nespēju atbildēt.

Viņa noliecas pie manas auss. "Vai tu ēdi brokastis?" viņa klusi jautā.

Es papurinu galvu.

"Se," viņa saka, parakņājusies savā pusdienu maisiņā. "Apēd šo." Viņa pasniedz man jau nomizotu apelsīnu.

Iebāžu šķēlīti mutē un iekožu tajā, izgaršojot sulas saldumu.

Jūtos nedaudz labāk.

Es kaut kā izturu sanāksmi, kurā skolas direktors sveic mūsu klasi vidusskolā, īsu audzinātāja vaditu stundu un angļu valodas stundu, kurā mēs ar Lenaiju sēžam blakus. Viņa ik pa brīdim uz mani paskatās, uzsmaida un vienu reizi pieliecas un pieskaras manai rokai, kas - izrādās - dreb. Bet es to pirms tam pat nebiju pamanījusi.

Pēc angļu valodas stundas es palieku viena pati, mēģinot atrast 314. kabinetu, kurā ir paredzēta mana ģeometrijas stunda. Bet es to nespēju atrast un jūtos izbijusies. Es varu saklausīt katru savas sirds pukstu. Man šķiet, ka trūkst gaisa, tāpēc es elpoju arvien dziļāk un dziļāk, mēģinot ievilkt elpu, bet tas neizdodas. Nekas nesanāk. Vidusskolēni nāk man pretī pa gaiteni, smejas un pļāpā. Kāds no tiem varētu būt tas pats narkomāns, kas nogalināja manu tēvu, man liekas. Nav nekādu pierādījumu, ka slepkava bija narkomāns vai jaunietis, bet es par to esmu pārliecināta.

Es gribu bēgt. Es gribu tikt projām no skolas, cik vien tālu iespējams. Bet nespēju pakustēties. Nespēju savas kājas izkustināt no vietas. Nespēju pat paelpot. Un tad es zaudēju samaņu, bet vēl pagūstu saklausīt būkšķi, ar kādu mana galva atsitas pret grīdu.

Vēlāk man izstāsta, ka divas meitenes un puisis aizdabūjuši mani līdz medmāsai.

Medmāsa nospriež, ka man ir pirmās dienas šoks.

"Tas nav tas," es, uz kušetes gulēdama, mēģinu paskaidrot. Pamanu, ka mana josta ir palaista brīvāk un manas adidas ir glīti noliktas zem kušetes.

"Kas tad?" jautā medmāsa. Viņa ir ļoti skaista, -tumšiem, atpakaļ atķemmētiem matiem un pelēkām acīm. Viņa runā ar akcentu, ko es sākumā nevaru noteikt, bet pēc brīža saprotu, ka tas ir Oklahomas. Manai mātei ir draudzene Odrija no Tulsas, un medmāsa runā tieši tāpat.

"Augšana nav viegla lieta," saka medmāsa, un man sanāk smiekli, ka viņa ir tik naiva. "Daudzi no mums nav gatavi izlidot no dzimtās ligzdas."

"Nē," es saku. "Jūs nesaprotat."

Viņa pasmaida. "Es domāju, ka saprotu gan." Viņa pārlaiž acis manai medicīnas kartei, ko mūsu ārsts aizpildīja jūnija beigās, un nolasa: "Ar sirdi viss kārtībā, diabēta nav, nav bijušas stipras sāpes vai ģīboņu periodi, un mēnešreizes ir regulāri. Tā... nekādu medicīnisku problēmu." Viņa atkal man uzsmaida un aizver mapi. Viņa aiziet pāri istabai, ieliek mapi atpakaļ skapī un atgriežas ar krūzi ūdens un divām baltām tabletēm. Viņa sniedz tās man, teikdama: "Iedzer."

"Kas tas ir?" es aizdomīgi jautāju.

"Aspirīns."

"Man galva nesāp," es saku. "Ja es tai nepieskaros."

"Vienalga..." viņa saka, "iedzer."

Viņa man stāvēs klāt, kamēr norīšu aspirīnu. Es to skaidri zinu. Labāk es to uzreiz izdarīšu. Tā nu apsēžos un ieņemu tabletes.

"Malacis/' viņa saka, pievelkot krēslu tuvāk gultiņai. Viņa apsēžas, sakārto uzsvārci virs ceļiem, pieliecas man klāt un saka: "Vai ir mēnešreižu laiks, Deivij?"

"Nē."

Viņa brīdi mani vēro. Es vēlos, kaut viņa ietu projām. Vai tiešām viņai nav nekā labāka ko darīt pirmajā skolas dienā? Tad viņa vaicā: "Vai tu lieto narkotikas?"

Es neatbildu. Mani ir aizvainojis viņas jautājums.

"Es to nevienam neteikšu," viņa saka. "Tikai starp mums."

"Nē," es viņai saku. "Es nelietoju narkotikas."

"Tu vakar vakarā dzēri?"

"Nē, nedzēru."

"Alkoholu?"

"Nē."

"Vai nav iespējams, ka esi stāvoklī?"

"Nē."

"Ne mazākās iespējas?"

"Nemaz."

Kāds zēns ienāk kabinetā un saka: "Māsiņ... man šausmīgi sāp auss."

Medmāsa savelk aizkarus ap manu kušeti, norobežojot mani no pārējās telpas. Es dzirdu, kā viņa stāsta zēnam, ka divas aspirīna tabletes varētu palīdzēt. Aizveru acis un laižos miegā.

Otrajā skolas dienā ģībonis man uznāk, kad eju pusdienās. Esmu kopā ar Lenaiju, un viņa mani tūlīt pat nogādā pie medmāsas.

"Atkal?" medmāsa saka, noklakšķinot ar mēli. "Ko lai ar tevi iesāk?"

Kad tas pats notiek arī trešajā skolas dienā, medmāsa saka: "Zini ko, Deivij? Es domāju, ka ir laiks aiziet pie ārsta."

Mamma mani aizved pie daktera Fostera. Izmeklēšanas telpā viņš uzklausa mani, kad stāstu par to, kas noticis, ātri izmeklē mani un liek man apģērbties un ieiet viņa kabinetā.

Mana māte un dakteris Fosters gaida mani. Uz ārsta galda ir viņa sievas un divu dēlu fotogrāfija, uzņemta, kad viņi vēl bija mazi. Tagad viņi ir vecāki par mani. Dakteris kaut ko ieraksta manā kartē, paceļ galvu un saka: "Tev ir hiperventilacija, Deivij. Vai saproti, ko tas nozīmē?"

"Es domāju, ka man ir ģīboņi."

"Tas nav tas pats, kas ģībonis..." dakteris Fosters paskaidro. "To izraisa tas, ka tu pārāk ātri elpo."

"Es tā elpoju, jo jūtu, ka nevaru paelpot. Man šķiet, ka trūkst gaisa."

"Nu jā..." dakteris Fosters saka, "katram var būt hiperventilācija. Nirējiem, sprinteriem pirms sacensībām rodas skābekļa pieplūdums smadzenēs. Tas liek just vieglu reiboni."

"Kāpēc man tā notiek?"

"No uztraukuma. Pēdējā laikā tev ir bijis smagi." Viņš paskatās uz manu māti, kas taisa ciet un vaļā somiņas slēdzi. Katru reizi, kad viņa to dara, noskan klikšķis. Ja nebūtu šīs skaņas, istaba būtu ļoti klusa. "Jauna skola... traģēdija ģimenē," dakteris Fosters turpina. "Viss uzreiz, tas ir grūti."

Interesanti gan, ka vispirms viņš min jauno skolu un tikai pēc tam traģēdiju.

"Protams, skaidri apzināties patiesību ir labākais, kā ar to tikt galā." Viņšpaberzē aci. "Zini, ko es teikšu/' viņš saka, "nogaidīsim vēl nedēļu. Ja tu jūti, ka atkal sākas straujā elpošana, runā ar sevi. Pasaki sev, ka esi satraukta un ka tev ir pamats tādai būt. Bet liec sev atslābināties. Centies elpot lēnām, vienmērīgi." Viņš kaut ko uzraksta receptē un pasniedz to man. "Un es vēlos, lai tu dzertu vitamīnus ar minerālvielām." Viņš pieceļas. "Pārmaiņas varētu palīdzēt," viņš saka mammai. "Tas jums visiem nāktu par labu... ja tas ir iespējams."

"Paldies, dakter Foster," mamma saka. Viņa vienmēr pateicas, kad mēs ejam projām, it kā viņš mums būtu izdarījis pakalpojumu ar to vien, ka ir mūsu ārsts.

"Nāciet jebkurā laikā, Gven," viņš saka. "Es to domāju pavisam nopietni."

"Jā, es zinu," mamma saka.

Viņš uzsit man pa plecu. "Ar tevi viss būs kārtībā, Deivij. Tikai vajadzīgs laiks... un viss būs kārtībā."

Tajā vakarā mamma zvana Bitsijai un Valteram uz Ņūmeksiku. "Es gribētu pieņemt jūsu piedāvājumu," viņa saka. "Deivijai ir dažas..." Viņa apklust, mēģinot atrast pareizo vārdu. "Dažas problēmas," viņa saka. "Un ārsts ieteica mainīt dzīves apstākļus."

Kad mamma beidz sarunu, viņa mums pastāsta, ka Bitsija un Valters priecājas par mūsu gaidāmo ciemošanos pie viņiem.

"Vai tur ir okeāns?" Džeisons jautā.

"Nē, bet tur ir kalni."

"Cik augsti?"

"Ļoti augsti."

"Vai no tiem var nokrist?"

"Nē."

"Tu droši zini?"

"Jā."

Valters un Bitsija nokārto visu, lai mēs varētu lidot no Filadelfijas uz Albukerku. Viņi pat nokārto, lai Minka varētu ceļot kopā ar mums salonā, nevis lejā, bagāžas nodalījumā.

Es uztraucos par biļešu cenu, jo zinu, ka mums nav liekas naudas. Tad mamma man izstāsta, ka Valters un Bitsija par tām jau ir samaksājuši. "Protams, es viņiem naudu atdošu," mamma saka. "Tiklīdz visu nokārtošu."

Mēs braucam pēc trijām dienām. Skolā vairs neatgriežos. Tam nav jēgas, ja mēs braucam prom uz vairāk nekā divām nedēļām. Un mamma neiebilst, tāpēc es nospriežu, ka viņa man piekrīt. Sajās dienās ne reizi nenoģībstu. Toties domāju par ceļojumu. Par aizbraukšanu. Mēģinu iztēloties Ņūmek-siku, mēģinu nedomāt par to nakti.

Katru rītu mamma man atgādina par vitamīniem. Tabletes ir lielas, grūti norijamas. Un no tām manas čuras kļūst zaļganas.

Kad esam lidmašīnā, es iemetu atlikušās tabletes tualetes podā.

7

Bitsija un Valters sagaida mūs lidostā. Debesis Albukerkā ir koši zilas. Koši zilas un skaidras, bez neviena mākonīša. Nekad neesmu redzējusi tādas debesis. Es nevaru vien beigt uz tām lūkoties.

Nekādi nespēju noticēt, ka tās var būt īstas. Spīd saule, un ir karsts, taču tas nav tāds karstums kā Atlantiksitijā. Te nav sutīgs.

Mēs iesēžamies Valtera mašīnā. Mamma sēž priekšā blakus Bitsijai un Valteram. Džeisons un es sēžam aizmugurē. Viņam ir Drakulas apmetnis. Viņš no tā nekad nešķiras. Man liekas, ka viņš tajā pat guļ. Klēpī man ir Minka. Aiz mūsu sēdekļa ir brīva vieta, kur Valters salicis visu mūsu bagāžu. Kad atskatos, lai pārliecinātos, ka mana soma un mugursoma nav pazudusi, es pamanu šauteni vai kaut ko tai līdzīgu. Tā ir gara un spīdīga. Mana sirds sāk dauzīties. "Valteronkul," es saku, ;/vai tā tur aizmugurē ir šautene?"

"Jā," viņš atbild.

"Vai tā ir pielādēta?" es jautāju.

"Protams... tāpēc labāk to neaiztiec."

"Vai šeit ir liela noziedzība?" Elpot kļūst arvien grūtāk un grūtāk.

"Nē," Bitsija saka. "Un Kalnā..."

"Kalnā?" es viņu pārtraucu.

"Jā," Bitsija saka, "mēs saucam Losalamosu par Kalnu... un tur noziedzības tikpat kā nav."

"Tad kādēļ jums ir līdzi pielādēta šautene?" es jautāju, iestāstot sev, ka vajag nomierināties. "Nomierinies un mēģini elpot lēni, vienmērīgi."

"Nekad nevari būt drošs," Valters saka, "īpaši šeit, lejā. Labāk tomēr nodrošināties nekā vēlāk nožēlot."

Es to nesaprotu, bet nolemju neuzstāt, jo šis temats man liek justies nervozai, un katru reizi, kad uzdodu jautājumu Valteram, viņš pagriežas un runā ar mani pār plecu, novēršot skatu no ceļa.

Redzu, kā mana māte ar vienu roku iekrampējas sēdekļa atzveltnē un ar otru turas pie durvju roktura.

"Valter/' Bitsija iespiedzas, kad viņš sagriež mašīnu un tik tikko izvairās no saskriešanās ar pretī-braucošo automašīnu.

Džeisons smiedamies uzkrīt man virsū. "Tētim veikalā bija revolveris, vai ne, mamm?"

"Jā," mamma saka, atlaižot sēdekļa atzveltni.

"Bet viņš to turēja nepielādētu, jo baidījās, ka es gribēšu ar to paspēlēties. Ja, mamm?"

"Jā, Džeison. Tagad labāk skaties pa logu uz brīnišķīgo apkārtni."

"Es jau skatos," viņš saka. "Es varu gan runāt, gan skatīties."

Apkārtne patiesi ir brīnišķīga. Mēs braucam pa līdzeniem, atklātiem plašumiem, tālumā ir redzami kalni, kas paceļas it kā no nekurienes, lieli un melni, un izskatās tā, it kā būtu izgatavoti no kartona. Zeme te brūna, te dzeltena, te gandrīz sarkana.

Pēc ceļā pavadītas stundas Džeisons saka: "Man vajag čurāt."

Tik tālu, cik skats sniedzas, nav nevienas degvielas uzpildes stacijas, neviena restorāna, nekā, tikai zeme un debesis.

Valters nobrauc ceļa malā un paietas kopā ar Džeisonu tālāk no mašīnas. Kad viņi atgriežas un mēs atkal braucam, Džeisons aizmieg, nolicis galvu man klēpī. Pēkšņi viņš uztrūkstas no miega, nesaprazdams, kur atrodas, un viņa acīs es saskatu izbīli.

"Viss ir labi," es viņam saku, atglaužot viņa matus, kas pielipuši pie miklā vaidziņa.

Arī es aizveru acis un, kad pamostos, jūtu, kā strādā mašīnas motors, vedot mūs augstāk un augstāk. Man ir jāžāvājas, lai atkristu ausis. "Cik ilgi vēl?" es jautāju Valteram.

"Vēl kādas piecpadsmit minūtes," Valters saka, pagriežot seju pret mani. Man jāatceras, ka nedrīkst ar viņu sarunāties, kamēr viņš ir pie stūres.

Minka lēkā no mašīnas vienas puses uz otru, dzenoties pakaļ knislim, kas ielidojis pa aizmugurējo logu. Paskatos savā pulkstenī - pusseši. Bet tad atceros, ka tas ir Ņūdžersijas laiks. Šeit ir tikai pusčetri. Es pārgriežu pulksteni.

Mēs izbraucam vairākus S veida līkumus ar simtiem metru dziļu, stāvu nogāzi labajā pusē. Džeisons sagrābj manu roku un saspiež to tik stipri, ka atstāj uz tās savu pirkstu nospiedumus. Līkums aiz līkuma, un es saprotu, kāpēc Bitsija sauc Losalamosu par Kalnu.

Līdz augšai neuzbraucis, Valters apstājas skatu laukumiņā, un mēs izkāpjam no mašīnas, lai izlocītu kājas un palūkotos uz ainavu. Viss, ko jūdzēm tālu var saskatīt, ir klinšaini kalni, kas pāriet dziļos kanjonos. Nezinu, kā es varēšu šo skatu aprakstīt Lenaijai un Hjū.

"Tagad jūs saprotat, kāpēc Openheimers izvēlējās Losalamosu par Projekta Y vietu," Bitsija saka mammai.

"Kas ir Projekts Y?" Džeisons vaicā.

"Tas ir atombumbas radīšanas kodēts nosaukums," Bitsija saka. "Un Losalamosa ir slepenā vieta, kur dzīvoja zinātnieki, kad to izstrādāja."

"Vai tā joprojām ir slepena?" Džeisons jautā.

Bitsija smejas. "Vairs ne."

Džeisons ir vilies.

Mēs iekāpjam atkal mašinā un nobraucam vēl dažas jūdzes, pirms nonākam pie pašas pilsētas. Pēc divu stundu brauciena, pēc burvīgās ainavas, pēc iegūtās informācijas par pilsētu kā slepenu vietu es arī esmu vīlusies. Losalamosa izskatās ļoti parasta. Līdzena un parasta. Reiz es biju ciemos pie drauga brāļa Fortdiksā, armijas bāzē Ņūdžersijā, un Losalamosa tai līdzinās. Mēs tikpat labi varētu atrasties jebkurā citā vietā, man šķiet, kad mēs braucam garām iepirkšanās centram, garām nelielai bibliotēkai, garām pastam. Tiešām jebkurā.

Mēs nogriežamies pa labi, uz Dimanta ielu, un Bitsija parāda vidusskolu, plašu tumšas pelnu krāsas blokmāju. Mašīnu stāvlaukumā ir daudz jauniešu. Viņiem visiem mugurā ir T krekli un džinsi. Es esmu aizmirsusi, ka ir ceturtdiena un ka gandrīz visi bērni ir skolā. Interesanti, kas notiek manā skolā Atlantik-sitijā.

Tad mēs pagriežamies pa kreisi un vēlreiz pa kreisi un iegriežamies ielā, kur lielākā daļa māju izskatās vienādas, ar maziem, glīti nopļautiem zālieniem un samteņu rindām. Viss, izņemot kalnus, šķiet pazīstams, it kā es te jau būtu bijusi.

"Esam klāt," Bitsija uzsauc.

Garāžas priekšā ir novietota vēl viena mašīna ar uzlīmi uz bufera, kur uzrakstīts: Es mīlu savu Volvo. Bitsija to papliķē pa ceļam uz māju un saka: "Tā ir mana mazulīte."

Valters ienes mūsu somas, tad iziet laukā, lai noskalotu mašīnu, kamēr Bitsija mums izrāda māju. Viņa izstāsta, ka tā ir valdības celta divģimeņu māja, bet viņi ar Valteru to pārbūvējuši vienai ģimenei.

Iekšā ir milzīga ēdamistaba. Mēbeles ir no agrīnās Amerikas perioda un šķiet mazas, bet tikai tāpēc, ka istaba ir tik liela. Kamīnam abās pusēs ir divāni, piekrauti ar aptamborētiem spilveniem.

Virtuvē Bitsija atver saldētavu un saka: "Mēs katru gadu nopērkam pusi liellopa."

Mēs ar Džeisonu ieskatāmies saldētavā. Es ceru ieraudzīt pusgovi, bet tā vietā tur ir tikai kārtīgi iesaiņotu paciņu kaudzes ar uzrakstu viena mārciņa maltas gaļas, trīs mārciņas vērša gaļas krūtiņas. Tur ir arī saldētu dārzeņu grēdas, pietiekami daudz, lai pietiktu sešiem mēnešiem.

Augšstāvā mājai ir divi spārni. Bitsija mums parāda mūsējo, kas sastāv no trim nelielām guļamistabām un vannas istabas. Izskatās gandrīz tāpat kā mūsu mājā Atlantiksitijā. Bitsijas un Valtera guļamistaba un vanna ir otrā spārnā.

"Vakariņas lejā pēc stundas," Bitsija saka.

Es aizveru savas istabas durvis un ieveļos gultā kopā ar Minku. Bet Minka deg nepacietībā izpētīt apkārtni un raujas ārā no rokām. Viņai iepatikās mazie bumbulīši pie baltā frotē gultas pārklāja. Pie sienas ir dažas vecas fotogrāfijas. Es tās pētu ilgi, pirms saprotu, ka tā ir mana tēva ģimene. Reizēm es aizmirstu, ka Bitsija ir mana tēva māsa. Ka viņi bija vienu vecāku bērni.

Manas gultas kājgalī ir restaurēta lāde, tai pārklāta tamborēta sega ar dzelteniem un baltiem kvadrātiem. Es nometu pārklāju uz gultas un atveru lādi. Tā ir tukša, bet rūpīgi iztapsēta ar raibu kašmiru. Ja tā būtu mana lāde, es tajā glabātu īpašas

lietiņas, piemēram, savus angoras džemperus un savu dienasgrāmatu, un mīļākās grāmatas.

Nolemju izpakot mantas, būdama pārliecināta, ka, tiklīdz izlikšu savas lietas, jutīšos labāk. Es salieku savas drēbes kumodes atvilktnēs un pakaru kleitu un abas žaketes skapī. Uzlieku brūno papīra maisiņu uz augšējā drēbju skapja plaukta, attālākā stūrī. Pabāžu maizes nazi zem spilvena. Tā. Kārtībā. Es paņemu Minku un nesu lejā.

Pārējie jau ir ārā. Džeisons ir pagalma zālienā un met gaisā lidojošo šķīvīti; māte ir atlaidusies atpūtas krēsla uz terases un malko dzērienu; Valters ir aplicis šefpavāra priekšautu un cep hamburgerus uz grila; Bitsija šaudās iekšā un ārā, nesdama pusdienu šķīvjus, koka bļodu ar salātiem un augļu grozu.

Pēkšņi sajūtu izsalkumu. Es nezinu, vai tas ir vēlās stundas vai apcepto hamburgeru smaržas, vai kā cita dēļ. Kopš tās nakts ne reizi neesmu jutusies tik izsalkusi. Agrāk man patiesi bija milzīga apetīte, un mamma vienmer mani ķircināja, lai es uzmanoties, citādi kļūšot resna. Ne uz to pusi. Mans svars ir tikai četrdesmit seši kilogrami, un esmu simt sešdesmit piecus centimetrus gara. Pašlaik, pēc visa tā, ko esmu pārdzīvojusi, sveru ne vairāk kā četrdesmit trīs kilogramus.

Valters pārbauda gaļu un sauc: "Džeison! Vakariņas gatavas."

Džeisons jož atpakaļ uz terasi, un mēs sasēžamies ap sarkankoka galdu.

"Nu," saka Bitsija, vicinādama savu dakšiņu, "kā jums šeit patīk?"

"Skaisti," mamma saka. Bet balss skan izklaidīgi, it kā viņa domātu par kaut ko citu.

Bitsija nopūšas. "Zini, Deivij, kad mēs nopirkām šo māju, mēs cerējām, ka mums būs liela ģimene, bet... c'est la vie*."

Es neatbildu, jo nezinu, ko teikt.

"Mēs gadiem ilgi mēģinājām," Bitsija turpina, "mēs izgājām visas iespējamās pārbaudes. Vai ne tā, Valter?"

"Tā bija," Valters saka.

"Protams, šodien ir jau tik daudz jaunu metožu... bet mums tas ir par vēlu."

Es domāju par saviem vecākiem, kas pamēģināja tikai vienu reizi un re... dabūja mani. Interesanti, ko Valters un Bitsija par to domā. Esmu pārliecināta, ka viņi zina. Un dīvaini, ka viņi neadoptēja bērniņu, ja jau tik ļoti to vēlējās. Bet es neko nejautāju. Apēdu savu hamburgeru un pasniedzos pēc otras kartupeļu salātu porcijas.

"Redzat to aprikožu kociņu," Bitsija parāda. "Mēs to iestādījām tajā gadā, kad ievācāmies. Vai tas nav skaists?"

"Jā," mēs visi reizē atbildam.

"Mēs tā priecājamies, ka jūs esat šeit," Bitsija saka, paplikšķinot mammas roku. "Un mēs gribam, lai jūs lieliski pavadītu laiku."

Bitsija tā runā, it kā mēs patiesi būtu šeit atbraukuši brīvdienās. It kā viss būtu jauki un forši. It kā mēs būtu pavisam parasta ģimene, kas apciemo savus radus un vakariņo uz terases.

Neviens neieminas par patieso iemeslu, kāpēc mēs esam te.

Tada ir dzīve (fronču vai.).

32

Neviens nepiemin manu tēvu.

Desertā Bitsija atnes zemeņu saldējumu ar cepumiem.

"Ņamm," to nogaršojis, saka Džeisons un aplaizās. "Tas ir patiesi labs." Viņš izēd saldējumu vienā rāvienā, tad izskrien atpakaļ pagalmā, lai spēlētos ar savu lidojošo šķīvīti.

Bitsija mums pārējiem pasniedz kafiju. Vispār es kafiju nedzeru, bet tomēr paņemu krūzīti, tad uzlaboju kafiju ar četriem cukurgraudiņiem un pieleju krējumu līdz malām.

īsti neklausos, kā Valters un Bitsija stāsta par savu pilsētiņu, draugiem, visām interesantajām vietām, ko mēs redzēsim.

Te pēkšņi atskan Džeisona balss: "Mammu... mammu..." - un viņš skrien pie mums uz terasi, seju noslēpis plaukstās.

Kad viņš atkal atsedz seju, es redzu asinis. Asinis, kas plūst, plūst un pil uz drēbēm un uz terases. Krītu panikā un kliedzu. Es kliedzu un kliedzu, kamēr mamma mani apkampj un sapurina aiz pleciem. "Izbeidz, Deivij! Izbeidz! Viņam tikai asiņo deguns. Tikai. Tās ir asinis no deguna." Viņa mani cieši tur, un mani kliedzieni pāriet elsās. "Viss ir labi, mīļumiņ," mamma atkārto atkal un atkal. "Viss ir labi."

v Bitsija pabāž man zem deguna glāzi un saka: "Še... iedzer mazliet..."

Es mēģinu jautāt: Kas tas ir? Bet nespēju to izrunāt.

Tomēr Bitsija mani saprot un saka: "Tas ir brendijs. Tev būs labāk."

Es ieņemu malciņu, un tas kož kaklā. Kož man kaklā, un man ir jāklepo. Es tomēr ieņemu otru malku, tad trešo. Man vēderā ieplūst siltums. Es apsēžos un mēģinu elpot vienmērīgi.

"Tu nu gan vari spiegt/' Džeisons saka. Viņš sēž Valteram klēpī, un viņam pie pakauša ir piespiests maisiņš ar ledu.

"Tas ir no augstuma," Valters man skaidro. "Dažiem cilvēkiem asiņo deguns, kad viņi pirmo reizi šeit atbrauc. Ar viņu viss būs labi."

"Ar mani viss būs kārtībā," Džeisons atkārto. "Vai tu domāji, ka es mirstu?"

"Nē, protams," es atbildu.

"Tad kāpēc tu tā spiedzi?"

Es pakratu galvu, jo nezinu atbildi.

8

Nedēļu vēlāk, kad mēs sēžam ap pusdienu galdu, es pajautāju Bitsijai, vai rīt varēšu aizņemties viņas velosipēdu. Es garāžā esmu redzējusi divus riteņus, abus no firmas Kronick, ar adresēm, telefona numuru un sociālās apdrošināšanas numuru uz stieņa.

"Protams," Bitsija saka, "tikai tev jāliek galvā ķivere."

"Ķivere?" es jautāju.

"Jā. Tu vari ņemt manējo." Viņa pabeidz dzert trešo krūzīti kafijas un noslauka muti ar salveti.

"Bet Atlantiksitijā es visu laiku braucu ar riteni," es saku, "un nekad neliku ķiveri."

"Tāds ir likums/' Bitsija nosaka, pieceļas un sāk novākt šķīvjus.

"Tiešām?" es saku. "Tu to nopietni?" Protams, es zinu, ka viņa to domā nopietni. Bet man ir cerības, ka pārvaicājot es varēšu izmainīt viņas domas.

"Esi droša, ka es to domāju nopietni," viņa saka.

Te tev nu bija!

"Labi, es uzlikšu ķiveri." Es darīšu visu, lai tikai tiktu projām. Lai paliktu viena, lai varētu domāt.

"Mēs uz Kohiti ezeru rīt izbrauksim pusvienpadsmitos. Skaties, lai tu būtu laikā atpakaļ."

Kohiti ezers ir pirmais rītdienas programmā. Valters ir paņēmis brīvu nedēļu, lai varētu mums izrādīt ievērojamākās vietas. Līdz šim mēs esam apskatījuši Kamieļa klinti, Bandeljēra nacionālo pieminekli, trīs indiāņu apmetnes un rakstnieka D. H. Lorensa rančo.

Bet es nedomāju, ka varētu izturēt vēl vienu dienu, apskatot ievērojamas vietas kopā ar ģimeni. Tas ir ļoti delikāts jautājums, un man jābūt uzmanīgai. Es nokremšļojos un saku: "Taisnību sakot, es gribētu izlūgties brīvu rītdienu. Ja vien jums nav nekas pretī." Es paskatos apkārt, kāda būs reakcija. Nav redzams, ko katrs domā, tāpēc es turpinu. "Es vienkārši gribētu pabraukāt pa apkārtni ar divriteni un varbūt pašaujoties uz terases..."

Ir svarīgi viņus neaizvainot. Viņi ir bijuši tik jauki. Bet man jau ir apnicis klausīties Valtera lekcijas par visu - no Melnās plakankalnes līdz melnajai keramikai, no saules enerģijas līdz atomenerģijai. Viņš runā tā, it kā būtu eksperts visos jautājumos. Kas to zina? Varbūt ir arī.

Bitsija ierunājas pirmā. "Nu/' viņa uzmanīgi saka, "atpūta un relaksācija ir tas, ko mēs plānojām nākamajai nedēļai, kad Valters atgriezīsies darbā."

"Bet man tas vajadzīgs pašlaik," es stingri saku, pati būdama par to pārsteigta.

"Ko tu domā, Valter?" Bitsija jautā.

Valters to apsver tā, it kā pasaules drošība būtu likta uz spēles. "Hmm..." viņš ierunājas. Es knibinu krekla podziņas un gaidu. "Domāju, ka tas ir iespējams," viņš beigu beigās saka, "ja Deivija apsola, ka būs uzmanīga."

"O, jā," es viņiem saku. "Es būšu ļoti uzmanīga."

"Gvena..." Bitsija jautā, skatoties pāri galdam uz mammu. "Vai tu piekrīti?"

"Ko? Jā... piekrītu," mana māte saka. Man ir tāda sajūta, ka viņa pat nezina, par ko mēs runājam. Viņa izskatās izklaidīga.

"Un, ja Deivija nebrauks ar mums, es varēšu dabūt sev visu aizmugurējo sēdekli, vai ne?" Džeisons ierunājas.

"Nē!" Bitsija atbild. "Es sēdēšu aizmugurē un kutināšu tevi visu ceļu līdz Kohiti."

"Nē!" Džeisons iespiedzas.

Viņiem tā ir spēle, kurā Bitsija piedraud kutināt Džeisonu, bet nekad to nedara. Džeisonam ļoti kut. Viņš spiedz kā traks, ja tikai paņirbina pirkstus uz viņa pusi, it kā taisītos viņu patiešām kutināt. Reiz es lasīju kādu rakstu, kurā bija izskaidrots, ka kutināšana esot spīdzināšanas veids. Nez vai Bitsija to zina.

Nākamajā rītā paķeru vienu grauzdiņu, eju taisnā ceļā uz garāžu un izbraucu Bitsijas divriteni uz ceļa tieši tai brīdī, kad Valters liek šauteni mašīnas aizmugurē. Es pie tā jau esmu pieradusi. Ierocis vienmēr tiek ievietots mašīnā, kad vien Valters izbrauc no Kalna. Un, tiklīdz atgriežas, viņš to atkal izņem. Es nezinu, kur to pēc tam noglabā. Un ari negribu zināt.

"Atā, Valteronkul," es uzsaucu.

"Atceries... brauc pa labo pusi," Valters saka. "Tāds ir noteikums, ko mēs ievērojam Kalnā."

"Pa labo," es atkārtoju.

"Uz redzēšanos, Deivij."

"Droši," es atsaucos un sāku braukt. Droši ir Valtera un Bitsijas mīļākais teiciens. Reizēm tas nozīmē jā, reizēm tas nozīmē laipni lūdzu. Citreiz tas, šķiet, ir sinonīms okei. Šī ir pirmā reize, kad es to esmu izmēģinājusi.

Tiklīdz esmu ārā uz Dimanta ielas, es apstājos, noņemu ķiveri un iebāžu to velosipēda brezenta somā. Es izpurinu matus. Tā, nu ir labāk. Ko viņi nezina, tas viņus nesāpinās. Es braucu pa Dimanta ielu, garām vidusskolai. Stāvlaukumā ir skolēnu pulciņi. Esmu jau aizmirsusi, ka ir piektdiena, vēl viena skolas diena. Tas man atgādina par stundām, ko es kavēju. Sešpadsmit dienas. Bet sešpadsmit dienas semestra sākumā nav tik traki. Varu saderēt, ka panākšu citus nedēļas laikā, ja gribēšu.

Es minu pedāļus arvien spēcīgāk un ātrāk, kamēr man sāk sāpēt kājas. Sāpes veidojas ikru 37

aizmugurējā daļā un staro uz augšu, uz ciskām. Man sāp pleci. Bet man ir vienalga. Tik ilgu laiku esmu bijusi kā pamirusi, ka sāpes man liek atkal justies dzīvai. Kaut es varētu bastot visu mācību gadu. Varu saderēt, ka es tiktu līdzi citiem, mācoties mājās. Es vēlos, kaut man nekad vairs nebūtu jāiet skolā. Ko tad tā īsti dod?

Man ir grūti elpot, bet ne no hiperventilācijas. No fiziskās piepūles. No augstuma. 2190 metru augstumā visu ir grūtāk darīt. Pat elpot.

Sviedri tek man pār seju, acis sūrst. Sviedru lāses rit man pa ķermeni zem T krekliņa un pa kājām, bet es turpinu braukt, garām Konoko stacijai, garām golfa laukumam, augšup kalnā, kamēr nonāku pie slaidu priežu meža. Es nobraucu no ceļa un atbalstu divriteni pret priedes stumbru. Eju caur mežu, kamēr nonāku pie skaista kanjona. Es vēl joprojām apbrīnoju šo apvidu. Es gandrīz ceru, ka sadzirdēšu pakavu dipoņu tālumā un tad ieraudzīšu kovboju, kas auļo šurp uz spoža, melna kumeļa ar gludu spalvu.

Es apsēžos uz akmens pie pašas kanjona malas, apņemu ceļgalus un lūkojos lejup. Akmens sakustas, un man liekas, ka es varu nolidot lejā.

Cik ātri viss var mainīties, es domāju. Vienā brīdī tu esi dzīvs, un jau nākamajā vari būt miris. Nav iespējams uzzināt, kas notiks. Ja šis akmens izkustēsies no vietas, es nokritīšu, domāju, nokritīšu lejā, kanjonā. Interesanti, vai es kritīšu taisni lejup vai arī lidošu lēnām, it kā planējot? Jebkurā gadījumā man galva būs sašķaidīta un kauli salauzti. Cik ilgs laiks paies, kamēr mani atradīs? Dienas, nedēļas, mēneši? Varbūt mani neatradīs nekad? Tad klijāni knābās manu miesu, kamēr nekas vairs nepaliks pāri. Nekas, vienīgi kauli. Salauzti kauli.

Es izmetu šīs domas no galvas un mēģinu domāt tikai par kanjona skaistumu. Es domāju par to, kā būtu atrasties lejā, kalnu ieskautai. Man ir kārdinājums norāpties lejā, bet tad es atceros Bitsijas stāstu par četrpadsmitgadīgo zēnu, kuru nosita krītošs akmens, kad viņš rāpās lejā kanjonā. Un par sievieti, kas paklupa, nokrita un salauza kāju. Kad viņu atrada, viņa bija šokā un neizdzīvoja.

Bitsija un Valters zina daudzus stāstus par to, kas varētu notikt. Viņi netic nejaušībām. Viņi droši vien nodzīvos simts gadus.

Tomēr es nolemju rāpties lejā. Nezinu, vai kāpt atmuguriski, turoties pie klintīm, vai mēģināt noiet, skatoties uz priekšu. Es lietoju abas metodes un dodos lejup.

Lejup, lejup es rāpjos akmeni pēc akmens, ik pa brīdim zaudējot pamatu zem kājām, ķeroties pie zariem, lai noturētos. Lejup, lejup, visstāvākajās nogāzēs nošļūcot sēdus.

Lejup, lejup.

Es nezinu, cik laika pagājis. Pusstunda? Stunda? Pulksteni esmu atstājusi mājās, zinādama, ka šodien nevajadzēs sekot dienaskārtībai. Ka šī diena pieder man.

Lejup. Lejā, pašā kanjona dibenā.

Es paskatos augšup, pārsteigta, cik zemu jau esmu nokāpusi, un uz bridi iedomājos, ka man vajadzēs kāpt atpakaļ augšā, ka varbūt nevajadzēja iet tik tālu. Tad mani iztraucē ķirzaka. Cik lieliski tā saplūst ar apkārtni! Es stāvu un vēroju, kā tā skrien no akmens uz akmeni. Es atguļos uz viena no tiem, pagriežu seju pret sauli, un mani pārņem īpaša sajūta. Sajūta, ka es vēlētos dalīties tajā visā ar tēvu. Man tik ļoti gribas ar viņu parunāties, ka sāp. Es gribu viņam pastāstīt, kā es viena pati norāpos lejā kanjonā. Ka man nebija bail. Es gribu viņam visu pastāstīt. Visu, kas noticis kopš tās nakts. Visu, ko es domāju un jūtu.

Es vēlos, kaut varētu atkal sajust viņa skūpstu sev uz pieres, vieglu un mīlošu. Es vēlos, kaut varētu just viņa roku, kas atglauž man matus no sejas. Viņa plaukstas bija tik lielas. Tik lielas, ka apņēma basketbola bumbu. Tik lielas, ka pacēla gaisā Džei-sonu.

Es atceros, cik silta sajūta man bija, atrodoties viņam līdzās. Cik droša.

Pieņemsim, ka tas viss bija kļūda, es iedomājos. Pieņemsim, ka viņš nemaz nav miris. Ka, mums atgriežoties Atlantiksitijā, viņš būs tur, strādās veikalā. Un viņš teiks: Tā... to... vai tik tā nav Deivija Vek-slere...

Un es teikšu: Viņa pati.

Un tad mēs iesmiesimies. Un es nekad vairs nebūšu tik aizņemta, lai nevarētu iet ar viņu pastaigāties pa pludmali vai palīdzēt viņam veikalā, vai vienkārši sēdēt viņam blakus.

Ak, tēti, lūdzu, neesi miris! Lūdzu!

Un tad man pielec. Es saprotu, ka nekad nebūšu kopā ar viņu. Nekad. Ka viņš neatgriezīsies.

Tev jāskatās patiesībai acīs, Deivij. Tev jāpieņem fakti.

Es izslejos, salieku rokas pie mutes. "Tēti..." es saucu.

Es dzirdu atbalsi kanjonā. Tēti... tēti... tēti...

Es pieceļos un saucu skaļāk. "Vai tu mani dzirdi, tēti? Vai tu dzirdi?"

Tad es izdzirdu balsi, kas man atbild, bet tā nav atbalss.

"Hei... tu tur lejā," tā sauc.

Es griežos uz riņķi, mēģinot saskatīt.

"Hei... ar tevi viss kārtībā?"

Es pamanu viņu. Viņš stāv pusceļā uz augšu, pa pusei koka aizsegā.

"Ar ko... ar mani?" es jautāju, it kā te būtu vēl kāds cits.

"Jā... tevi," viņš sauc un sāk rāpties lejā. Es aizsedzu acis no saules un redzu, ka viņš kāpj ļoti droši. Viņš nepaslīd, neklūp, nekrīt kā es.

Viņš ātri sasniedz kanjona dibenu un nāk pie manis. Viņam ir ap deviņpadsmit vai divdesmit, mugurā izbalējuši, īsi apgriezti džinsi, alpīnistu zābaki ar vilnas zeķēm, kas redzamas virs zābakiem, un nav krekla. Uz muguras viņam ir mugursoma. Viņš ir kādus simt septiņdesmit piecus centimetrus garš, ar saulē iedegušu ādu un tumšiem matiem.

"Man likās, ka tev kas noticis," viņš saka. "Jo tu tā kliedzi..."

Viņa acis ir tumši brūnas.

"Nē," es saku. "Viss kārtībā."

"Ko tu te lejā dari?" Tagad viņa balss vairs neskan tik draudzīgi.

"Domāju," es viņam saku. "Vai tas ir aizliegts?" Patiesību sakot, es esmu pavisam nobijusies. Mana sirds dauzās. Ja nu viņš ir traks, es iedomājos. Ja nu viņš ir izvarotājs vai kas vēl ļaunāks, tad es esmu pagalam. Man ir jāsagatavojas. Es viņam neļaušu mani pārsteigt pēkšņi. Es zinu, ko darīt, sašķaidīšu viņam galvu ar akmeni. Akmeni. Man jāatrod piemērots akmens. Pārlūkoju zemi un ieraugu labu akmeni, ne tālāk kā dažus metrus no manis. Es virzos tam lēnām tuvāk, vēloties, kaut man līdzi būtu maizes nazis.

"Domāt nav aizliegts," viņš saka, "izņemot to, ka tu esi pavisam viena."

Iespējams, ka viņš ir narkomāns, iespējams, viņš nāk uz kanjonu, lai durtos, nodomāju, vai arī lai apreibinātos.

"Nu... es esmu viena pati," es saku. Ar katru minūti izrunājos arvien nejaukāk. "Vai tas ir aizliegts?" Es tagad stāvu pie paša akmens. Man tikai jāpieliecas, jāpaceļ un - bācl...

"Nē, bet vajadzētu gan," viņš saka.

"Ak tā... kāpēc?" Man ir grūti sekot sarunai, bet es zinu, ka labāk ir turpināt sarunu. Jo ilgāk viņš runās, jo mazāk iespēju, ka viņš uzbruks. Es to kaut kur lasīju.

"Kas tev palīdzēs, ja kaut kas atgadīsies?" viņš man jautā.

Man liekas, ka tas no viņa puses ir interesants jautājums. Es turpinu skatīties uz akmeni. Katrs mana ķermeņa muskulis ir saspringts un gatavs mesties ciņa, ja vajadzēs.

"Ja nu tu paklupi un nokrīti..." viņš atsāk.

"Un tu? Tu ari esi viens, vai tad ne?" Jā, tā ir labi Iebaidi viņu. Liec viņam domāt, ka varbūt tu esi traka, gaidot iespēju uzbrukt viņam kanjona klusumā.

"Man ir liela pieredze," viņš saka.

"Un kā tu zini, ka man nav?"

Tad viņš iesmejas. Viņa zobi ir ļoti balti salīdzinājumā ar iedegušo ādu. "Tev taču vēl slapjš deguns," viņš saka.

Slapjš aiz ausīm - tā viņš noteikti domā. "Klausies, supermen," es saku, skatīdamās viņam acīs. "Zūdi kokosi" mēģinu būt patiesi rupja.

Bet viņš tikai iesmejas vēlreiz. "Vai tu vienmēr esi tik nejauka?"

"Nē," es saku. "Tikai kad man gribas."

"Tu te esi jauniņā." Viņš to pasaka kā apgalvojumu, ne kā jautājumu.

"Nu un ja arī esmu?"

"Hei, nomierinies... Es tev netaisos kost. Es tikai gribu tev pateikt, ka nākamreiz labāk paņem līdzi draugu. Tā ir drošāk."

"Man nav draugu."

"Atrodi kādu," viņš man saka. Viņš pieliecas, un es krītu panikā, iedomājoties, ka viņš liecas pēc mana akmens. Ka viņš taisās to izmantot pret mani. Bet viņš tikai pagrābj saujā akmentiņus. Viņš tos groza saujā. Tad, neskatīdamies uz mani, viņš jautā: "Uz ko tu tā esi sadusmojusies?"

"Uz visu pasauli!" es viņam saku, neko nedomājot. Es esmu pārsteigta par savu atbildi un par nikno balsi. Sī ir pirmā reize, kad apjēdzu, ka es ne vien bēdājos par savu tēvu, bet arī dusmojos. Dusmojos, ka viņam vajadzēja mirt. Un dusmojos uz to, kas viņu nogalināja.

Viņš apsēžas uz akmens, atver savu mugursomu un izvelk ārā pudeli ar ūdeni. Es vēroju, kā viņš iedzer malku. Es esmu tik izslāpusi, ka gandrīz nevaru to izturēt. Mana mute ir izkaltusi. Mēle ir piepampusi un sāpīga. Par malku ūdens es būtu gatava uz visu.

Viņš to laikam sajūt, jo paskatās uz mani un saka: "Tu esi izslāpusi."

"Mazliet," es viņam saku, aplaizīdama apkaltušās lūpas.

"Tu kāpi lejā kanjonā bez ūdens pudeles."

"Es to aizmirsu," meloju. "Tā ir mājās."

"Lūdzu..." Viņš pasniedz man savu pudeli. Jūtos tik atvieglota, ka gribas raudāt. Es gribu ieņemt nelielu malciņu, bet, tiklīdz pudele ir pie manām lūpām, es nevaru apstāties. Es dzeru un dzeru, līdz viņš man to atņem.

"Lēnām," viņš saka, "citādi tev paliks slikti."

Es sāku atslabt. Viņš laikam tomēr netaisās man uzbrukt.

"Kā tevi sauc?" es viņam jautāju.

"Vari saukt mani par Vilku."

"Vai tas ir vārds vai uzvārds?"

"Gan viens, gan otrs," viņš saka.

"Ak tā." Es nezinu, ko vēl teikt.

Viņš pieceļas, ieliek pudeli atpakaļ mugursomā, izstaipās un saka: "Labi... ejam."

"Ejam?" Saprotu, ka par agru esmu zaudējusi modrību. "Uz kurieni?"

"Atpakaļ augšā," viņš saka. "Pulkstenis ir viens. Man divos ir norunāta tikšanās."

"Nu tad ej," es viņam saku.

"Tu nāksi man līdzi."

"Tiešām?" es saku.

"Jā... tiešām."

"Mini vēlreiz/' es saku.

"Es netaisos tevi te lejā atstāt vienu. Man nav vēlēšanās vēlāk atskaitīties glābšanas dienestam. Man citas lietas darāmas."

"Glabšanas dienestam?"

"Tieši tā."

Es domāju par četrpadsmitgadīgo zēnu, ko nogalināja krītošs akmens, un par sievieti, kas salauza kāju un zaudēja samaņu, un domāju, vai toreiz Vilkam bija jāatskaitās. Bet es viņam nejautāju. Tā vietā es saku: "Es esmu stiprāka, nekā izskatos."

"Protams, ka esi. Ejam. Es steidzos."

"Kā lai es zinu, ka varu tev uzticēties?"

"Vai tu redzi kādu, kam var vairāk uzticēties?"

Es paskatos apkārt. Viņš sāk iet prom. Es nolemju viņam sekot.

Viņš kāpj ātri. Es mēģinu likt soļus viņa pēdās.

Pēc brīža es viņam jautāju, vai viņš iet tuvējā skolā.

Viņš neatbild.

Es atkārtoju vēlreiz, skaļāk. "Vai tu šeit ej skolā, Vilk?"

"Jo vairāk tu runā, jo grūtāk būs kāpienā," viņš saka, nepagriežot galvu atpakaļ.

Labi, es domāju. Nu un, ka man ir grūti viņam turēties līdzi. Nu un, ka es smagi elpoju. Nu un, ka neesmu gluži formā. Nu un tad? Es to skaļi nesaku. Es vēroju viņa kāju muskuļus. Es ievēroju, cik brūna un gluda ir viņa muguras āda, kā viņa mati sniedzas tieši pāri skaustam, cik šauri ir viņa gurni, cik stipras izskatās viņa rokas un pieci.

It kā zinādams, ko es domāju, viņš pagriežas atpakaļ. "Kā tev iet?"

"Labi. Viss kārtībā. Es taču tev teicu, ka esmu stipra." Es ar plaukstas virspusi noslauku sviedrus no sejas.

Vilks pagriežas un atsāk kāpienu.

Es viņam sekoju, tad paklupu pret akmeni un nobrāžu celi. Man gribas raudāt, bet es savaldos. Man jāsteidzas, lai no viņa neatpaliktu. Liekas, ka viņš neko nemana.

Beigu beigās mēs sasniedzam virsotni un Vilks aizved mani līdz divritenim un tad līdz ceļam. Interesanti, vai man pietiks spēka aizbraukt līdz mājām? Tad es atceros, ka ceļš gandrīz visu laiku ies uz leju.

Vilks atspiežas pret koku, košļādams zāles stiebriņu.

"Nu tad, paldies," es saku. "Paldies par ūdeni un par ceļa rādīšanu."

Viņš pamāj. Mēs abi minūti klusējam. Tad viņš saka: "Iegādājies kārtīgus zābakus. Adidas ir labas tenisam, bet ne kāpšanai kalnos. Un nākamajā reizē paņem līdzi ūdens pudeli."

Es uzkāpju uz divriteņa.

"Kā tevi sauc?" viņš jautā, kad es jau esmu gatava braukt projām.

Es brīdi padomāju, pirms atbildu. Tad pagriežos pret viņu un saku: "Tu vari saukt mani par Tīģeri."

"Vai tas ir vārds vai uzvārds?"

"Ne viens, ne otrs," es saku, un tagad es patiešām braucu prom. Es zinu, ka viņš mani vēro, bet nepagriežos atpakaļ. Es dzirdu, ka viņš smejas.

Un es arī iesmējos.

10

Mājās noēdu sviestmaizi ar vistas gaļu, ko Bitsija man atstājusi, tad ieeju karstā dušā. Esmu stīva, un man sāp visas maliņas, bet es jūtos lieliski. Sāku dziedāt. Es dziedu vienu dziesmu pēc otras, priecādamās, ka mājās nav neviena, kas varētu mani dzirdēt vai redzēt, cik daudz karstā ūdens es izšķiežu. Ieziepēju matus ar šampūnu, izberzēju kāju pirkstu starpas un visu laiku dziedu. Sāku domāt par to, ka vajadzētu pamest skolu un uzsākt dziedātājas karjeru. Es to jau redzu - mans vārds apgaismots uz rotējošas izkārtnes ārpusē pie Kūrorta starptautiskās viesnīcas un kazino. Iekšpusē konferansjē paziņo par manu debiju: Kungi un domos... Iepazīstinām jūs ar Atlantiksitijas Deiviju Veksleri! Rīb bungas. Es izeju uz skatuves garā, piegulošā, melnā kleitā ar šķēlumu vienā sānā, mani mati izlaisti visā garumā, roze aiz auss. Es paņemu mikrofonu, un telpā iestājas klusums, tāds, ka var dzirdēt, kā es uzsitu knipi, un uzsāku dziedāt aizsmakušā, seksīgā balsī, kas nemaz nav līdzīga tam soprānam, ko es dziedu korī. Mana māte sēž pašā priekšā pie labākā galdiņa kopā ar Džeisonu, Lenaiju un Hjū un dzer šampanieti.

Pāri telpai otrā pusē pie galdiņa gluži viens sēž Vilks. Es nevaru no viņa novērst acis. Šķiet, ka es katru dziesmu dziedu tieši viņam. Kad es beidzu, klausītāji kļūst vai traki no sajūsmas un sauc: atkārtot, atkārtot. Es nodziedu vel divas dziesmas. Pēc tam Vilks uzskrien uz skatuves un pasniedz man rožu pušķi. Duci rožu. Sniega baltumā.

Mana māte, Džeisons, Lenaija un Hjū brīnās, kas ir šis svešinieks. Svešinieks, kas acīmredzami iemīlējies Deivijā.

11

Kamēr es apžāvējos pēc dušas, atceros dušu tajā vakarā, kad tika nogalināts mans tēvs... No pludmales atgriezos ar smiltīm aplipuši. Bija tik karsts un sutīgs, ka pat vēsā duša neko daudz nepalīdzēja.

Gaisa kondicionētājs dzīvojamās istabas logā darbojās ar pilnu jaudu, un abās guļamistabās dūca ventilatori. Mums bija iedegta tikai viena lampiņa, lai taupītu elektrību, jo viss austrumu krasts bija brīdināts par iespējamo elektrības padeves samazināšanu pārslodzes dēļ.

Džeisons skraidija pa istabu, tērpies peldkostīmā un Drakulas apmetni, izcīnot iedomāto kauju ar saviem lidmašīnu modeļiem. "Bac... trāpīts. Dabūji!"

"Pasteidzies, Džeison," sauca mamma. "Apģērbies, citādi mēs nokavēsim izpārdošanu." Viņa taisījās kopā ar Džeisonu doties uz veikalu. Tur bija paredzēta speciāla izpārdošana pirms skolas sākšanās.

"Deivij, vai tu man neaizvilktu rāvējslēdzēju?" mamma jautāja, pieklauvējusi pie manas guļamistabas durvīm. Es uzliku Brūsa Springstīna kasetei otru pusi un aizdancoju pāri istabai līdz durvīm. Mamma, gara, slaida, basām kājām, atmuguriski ienāca istabā. Es aizvilku viņas baltās kleitas rāvējslēdzēju un aizāķēju to. Viņai rokā bija sandales, un viņas mitrie mati krita pāri pleciem. Viņa smaržoja pēc svaigām ziepēm un bērnu pūdera. No maniem matiem vēl pilēja ūdens, un es biju ietinusies tikai dvielī, jo nespēju izlemt, ko vilkt mugurā, ejot pastaigāties ar Hjū.

"Tev atkal uz deguna lobās āda," mamma teica.

Es pataustīju degunu. "Es zinu."

"Apsmērē ar cinka ziedi uz pāris dienām."

"Cinka ziede ir pretīga. Tad jau labāk ļaut ādai noiet pavisam."

"Mēs būsim atpakaļ līdz desmitiem," mamma sacīja, aizmirsusi par manu degunu, "ja vien mēs neiesim apēst saldējumu... visvēlākais vienpadsmitos."

"Okei."

Viņa paraudzījās savā rokas pulkstenī. Tas ir no iesārta zelta ar maziņu rubīnu katrā ciparnīcas pusē, ieapaļu ciparnīcas stikliņu un šauru siksniņu ar zelta aizdari. Tas piederēja manai vecmāmiņai, kas nomira pirms piecpadsmit gadiem, tieši pirms manas piedzimšanas. Mammai nācies pārciest vairāku tuvinieku nāvi. Viņas tēvs nomira, kad viņa vēl mācījās vidusskolā, bet brālis nomira deviņpadsmit gadu vecumā. Tā nu viņa nosauca mani par Dei-visu, jo vairs nebija neviena, kas nestu viņas ģimenes uzvārdu.

"Džeison, lūdzu, uzģērb kaut ko," mamma vēlreiz teica. Viņa pagrieza man muguru. "Nepaliec ārā pārāk vēlu. Man labāk patiktu, ja tu atvestu Hjū uz šejieni... te ir daudz drošāk nekā pludmalē."

Tiklīdz mamma un Džeisons bija aizgājuši, es aizvēru savas guļamistabas durvis un ģērbos, pļāpādama ar Minku.

"Zini, kas mums ir, Minka," es teicu, vilkdama savus iemīļotos džinsus, "tā ir vienkārši fiziskā pievilcība. Fiziskā pie-vil-cī-ba. Tu zini, ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka man patīk būt blakus Hjū. loti patīk. Kad viņš saņem manu roku, man iekšas sagriežas otrādi. Vai tu kādreiz esi tā jutusies, Minka? Vai kāds kaķu puika ir paberzējies gar tevi un licis tev tā justies?"

Minka, kas visu laiku bija mazgājusies, paskatījās uz mani. Es pakasīju viņai zem zoda, tad uzvilku savu jauno, īso blūzīti.

"Nu nekas, neuztraucies," es teicu. "Nekad nav par vēlu."

Minka par atbildi saldi nožāvājās.

Es uzpūtu dezodorantu, paskatījos spogulī un noskrēju lejā, veikalā, lai sagaidītu Hjū.

Mans tēvs bija pie molberta un zīmēja portretu. Nebija neviena pircēja. Radio bija uzgriezts uz WFLN, klasiskās mūzikas staciju.

"Cau..." es teicu, paņemdama piparmētru konfekti no stikla trauka blakus kases aparātam. Uz trauka bija uzlīme Palīdziet invalidiem. Divas par divdesmit pieciem centiem.

Mans tēvs atvēra kasi, izņēma divdesmit piecus centus un iemeta tos krājkasītē blakus konfekšu traukam.

Tad viņš paskatījās uz mani. "Tā, tā, tā... Vai tik tā nav Deivija Vekslere?"

"Viņa pati/' es teicu.

"Tā jau es skatos," tētis sacīja, vērodams manu īso blūzīti.

Es jutu, ka nosarkstu.

Es iegāju aiz letes, kur tētis sēdēja pie molberta, un paskatījos viņam pār plecu. "Ļoti jauki," sacīju, "īpaši acis. Kaut es prastu zīmēt tā kā tu."

"Tu proti darīt daudz ko citu."

"Ak tā... piemēram, ko?"

Mans tēvs izlikās, ka domā. "Tu ļoti labi proti sakraut maizi," viņš sacīja.

"Nu, paldies!"

Mēs abi iesmējāmies. Es pārliku rokas viņam pār pleciem no mugurpuses un iespiedu seju viņa matos, kas bija miksti un sprogaini un smaržoja pēc jūras ūdens.

"Nu, uz kurieni tad tu dodies?" tētis pajautāja.

"Tā... mēs ar Hjū ejam pastaigāties."

"Cikos tu būsi atpakaļ?"

"īsti nezinu."

"Tā nav atbilde."

"Desmitos... vienpadsmitos... nu ap to laiku."

"Nepalieciet pludmalē. Tur nav droši vēlu vakarā."

"Man jau nolasīja vienu lekciju."

"Es tikai baidos, ka tu aizrausies un piemirsīsi."

"Neaizmirsīšu. Es apsolu."

"Nu, neko vairāk es nevaru prasīt."

Hjū ienāca veikalā ģērbies T kreklā un džinsos. "Sveiki visapkārt," viņš teica. "Vai jūs esat dzirdējuši joku par to vīru, kas nomazgāja kaķi..."

"Izbeidz," tētis teica. "Es to esmu dzirdējis no tevis desmitiem reižu."

Hjū piegāja pie letes, paņēma divas konfektes un iemeta kastītē divdesmit piecus centus. "Gatava?" viņš man jautāja.

"Gatava. Atā, tēti. Uz redzīti."

"Atā," tētis sacīja. "Lai jums jauks vakars. Un nestaigājiet pārāk ilgi."

"Neraizējieties, mister Veksler," Hjū teica.

Ārā rietēja saule.

12

Stop! Es sev saku. Beidz domāt par to nakti. Domā par to, cik labi būt dzīvai. Par spīti visam. Tikai lai redzētu debesu krāsu, lai ieelpotu priežu aromātu, lai kanjonā satiktu kādu svešinieku.

Es eju uz savu istabu, noplēšu lapu no sava dzeltenā piezīmju bloka, kas guļ uz kumodes, un uzrakstu vienu vārdu - Dzīva. Tad es noplēšu vēl vienu lapu un uzrakstu Vilks.

Es priecājos, redzot, kā mana roka zīmē burtus. Es to uzrakstu ar lielajiem burtiem - VILKS. Es to uzrakstu ar mazajiem burtiem - vilks. Es uzrakstu to no beigām - skliv. Es uzrakstu - Deivija un Vilks. Vilks un Deivija. Es atveru lādi gultas kājgalī un ielieku tajā abas lapas. Tad es nolemju turpat uz papīriem ielikt arī savus angoras vilnas džemperus. Un savu makšķernieka puloveri. Un vēstuli no Lenai-jas, kuru viņa rakstīja un izsūtīja tajā dienā, kad mēs aizbraucām no Atlantiksitijas. Un arī maizes nazi. Es to visu laiku slēpu zem gultas katru rītu, bet, ja Bitsija nolems iztīrīt putekļus un izkustinās gultu, viņa to atradīs, un tas nozīmē jautājumus un vēl jautājumus. Dienā to labāk turēt lādē un izņemt tikai naktī, kad man to var ievajadzēties.

Pie vakariņu galda mamma jautā, kā pagājusi mana diena.

"Ļoti interesanti," es viņai saku. Redzu, ka Bitsija paceļ uzacis. "Un relaksējoši," es piemetinu, cerēdama izvairīties no jautājumiem. "Un kā Kohiti ezers?"

"Ļoti jauks," mamma saka. "Valters mums izskaidroja visu apvidus vēsturi."

Par to nav šaubu.

"Tas ir cilvēku veidots ezers," saka Džeisons. "Un tik liels, ka tajā var braukt ar jahtu."

"Ar nelielu jahtu," Valters saka.

"Ar nelielu jahtu," Džeisons atkārto.

"Tu zaudēji jauku dienu, Deivij," Bitsija man saka.

Es paslēpju smaidu piena glāzē.

Vēlāk es sēžu kopā ar Džeisonu uz terases. Mēs esam ērti ieritinājušies vienā atpūtas krēslā un skatāmies zvaigznēs. Debesis ir tik skaidras, ka es bez grūtībām varu ieraudzīt Lielā Lāča zvaigznāju. Es varu saskatīt arī Kasiopeju. Mana interese par astronomiju atstāja tik lielu iespaidu uz Valteru, ka viņš man iedeva grāmatu Zvaigznes un planētas. Rokasgrāmata iesācējiem.

"Skaties, Džeison," es saku. "Tas ir Signus - gulbis. Vai redzi kaklu... spārnus?"

"Liekas, jā," Džeisons nožāvājas. "Vismaz es gribu saskatīt."

Impulsīvi es viņu apkampju.

"Kas vēl nebūs," viņš saka.

Divas naktis pirms tam, kad mums būtu jālido mājās, iezvanās telefons. Valters paceļ klausuli. Tā ir Odrija, manas mātes draudzene no Atlantiksi-tijas. "Viņa droši vien grib mūs sagaidīt lidostā," mamma saka, pieiedama pie telefona.

Bet, kad viņa atgriežas, viņas seja ir nāves bālumā. "Veikalā bijis vandaļu iebrukums," mamma klusi saka. "Viņi izdauzījuši logus un iekšā visu sa-vandījuši. Viņi ir sadauzījuši visu, ko vien var."

Kas gan varētu mums izdarīt kaut ko tik briesmīgu, es prātoju. Ko gan mēs tādu esam nodarījuši?

"Policijai nav nekādu pavedienu," mamma turpina. "Taču viņi nedomā, ka tas būtu saistīts ar laupīšanu... un..." Viņas balss aizlūst. Viņa vēl spēj pateikt: "Iepriekšējo reizi," tad viņa aizklāj seju ar rokām.

Istabu piepilda ilgi, klusi smilksti. No tiem man pa muguru skrien tirpuļi. Es paskatos apkārt, mēģinot noteikt, no kurienes šīs skaņas nāk, tad aptveru, ka no mātes.

"Nolādētie!" viņa iekliedzas. "Kaut viņus nelabais parautu!"

Es saprotu, kā viņa jūtas. Es gribu viņu mierināt. Cieši viņu apskaut, tā, kā viņa apskāva mani, kad Džeisonam asiņoja deguns. Bet viņa pašlaik ir histērijā, trako un ārdās pa istabu, plēš sev matus, kliedz un raud, un mētā pa gaisu visu, kas gadās ceļā. Tamborētie spilveni lido pa gaisu, gramatu kaudze tiek nogrūsta no galda, un dzintarkrāsas stikla pelnutrauks sašķīst pret kamīnu.

Džeisons stāv vectēva pulksteņa priekšā, aizspiedis ausis. Skaidri redzams, ka viņš ir nobijies. Es arī esmu nobijusies. Un pārsteigta. Nekad neesmu redzējusi, ka mana māte zaudētu kontroli pār sevi. Ne tajā naktī, kad nogalināja tēvu, ne arī bērēs, nekad.

Līdz pat šai dienai.

Mamma apgāž lampu. Es gaidu, kad Valters vai Bitsija viņu apturēs. Kāpēc viņi tā stāv kā zombiji? Kāpēc neviens neko nedara? Bet tad mamma iesper pa sienu ar baso kāju un iekliedzas no sāpēm. Viņai sāp. Ar to ir gana, lai viņa nomierinātos. Mamma sāk raudāt, bet tagad tā ir citāda raudāšana. Viņa saļimst blakus Bitsijai, kas viņu apskauj.

"Piedodiet," mamma šņukst. "Piedodiet... es vienkārši vairs nespēju izturēt. Vairs nespēju..."

"Mammīt..." Džeisons pieskrien pie viņas. "Mammīt... vairāk tā nedari."

"Nedarīšu," mamma saka, viņu cieši apskaujot. "Es šoreiz vienkārši nesavaldījos." Viņa paskatās uz mani. Es skatos uz viņu, mēģinādama bez vārdiem izteikt, ka saprotu.

Mammas kājai trīs pirksti kļūst zili un piepampst. Bitsija atnes ledus paciņu. Mamma iekunkstas, kad Valters mēģina pieskarties viņas pēdai. Visi spriež, vai nevajadzētu doties uz neatliekamās medicīniskās palīdzības kabinetu, uz rentgenu. Nolemjam, ka nebrauksim.

"Ja kāju pirksti ir lauzti, tad neko citu nevar darīt kā sasaitēt tos kopā," Bitsija saka. To viņa kādreiz ir apguvusi medicīniskās palīdzības kursos. Turklāt mamma nemaz negrib braukt un izskatās samulsusi.

Tomēr nākamajā dienā sāpes pastiprinās, un Bit-sija aizved mammu uz rentgenu. Divi pirksti tiešām ir lauzti. Ārsts sasaitē tos kopā. Bitsija ir priecīga, ka viņas ārstēšanas metode bijusi pareiza. Mamma klibo pa māju vecās tenisa kurpēs ar purngalā izgrieztu caurumu.

Viņa nespēj izlemt, ko darīt ar veikalu. Viņa nespēj izlemt, ko vispār darīt. Valters un Bitsija viņu pierunā vēl kādu laiku palikt.

"Es par visu parūpēšos," Valters apsola.

Nākamajā rītā es aizeju pa Centrālo avēniju uz veikalu un nopērku divas pastkartes. Uz vienas ir skats uz Losalamosu no augšas. Tam pāri uzdrukāts Sveicieni no Atompi/sētos. Šo aizsūtīšu Lēnaijai. Uz otras ir Kamieļa klints saulrietā, to nosūtīšu Hjū.

Es šķērsoju ielu un ieeju pastā, kur uz katras kartītes uzrakstu vēstulīti. Cau, topošā zinātniece, es rakstu Lenaijai. Un tad es nevaru izdomāt, ko vēl lai uzraksta. Tāpēc es rakstu ar lieliem burtiem. Man ir tik daudz, ko tev stāstīt. Uz drīzu tikšanos.

Uz kartītes ar Kamieļa klints attēlu uzrakstu Hjū: Vai tu jau dzirdēji par veikalu? Tas ir pēdējais piliens. Nezinu, kad mēs brauksim mājās.

Es iemetu pastkartes kastītē, tad atceros, ka nevienu neesmu parakstījusi. Nu, nekas. Viņi zinās, ka tās ir no manis.

Es nolemju doties uz bibliotēku, jo tā ir blakus pastam. Izskatu plauktus, izvēlos grāmatu no bestselleru nodalījuma, izšķirstu, tad nolieku to atpakaļ. Neatrodu neko tādu, ko gribētos izlasīt. Nekas mani neinteresē. Ir grūti koncentrēties, vienīgi savu zvaigžņu grāmatu spēju palasīt, jo to es spēju uztvert.

Izeju no bibliotēkas un, ejot garām apavu veikalam, skatlogā ieraugu tūristu zābakus. Tie ir nocenoti no 59,95 uz 32,50 dolāriem. Ieeju veikalā un palūdzu tos uzlaikot.

Pārdevēja saka, ka tas būtu ļoti izdevīgs pirkums, un jautā, kāda izmēra apavus es nēsāju.

"Astotā," es viņai saku. "Astotā, šaurus."

Viņa ieiet palīgtelpā un atgriežas, nesdama lielu kasti, ko noliek uz grīdas. Viņa noņem vāku un izceļ vienu zābaku. "Vibram zoles," viņa saka. "īstas."

Es pamāju, it kā saprastu.

Kad viņa ierauga, ka adidas man ir uzvilktas uz basas kājas, viņa pasniedzas pēc groza, kas ir pilns ar zeķēm. "Paskatīsimies," viņa saka, rakņādamās pa to. "Ja mēs gribam redzēt, kā tie derēs ar biezām zeķēm... vislabāk būtu vilnas..." Viņa izvelk biezu, pelēku zeķi. "Uzvelc šo, mīļā, un tad mēs redzēsim, kā tie der."

Tā ir tāda pati zeķe, kādas bija kājās Vilkam. Es to uzvelku kreisajā kājā, jo zinu, ka tā man ir nedaudz lielāka nekā labā. Pārdevēja man palīdz uzaut zābaku. Tas ir stingrs. Viņa aizšņorē to un liek man piecelties.

"Nu, kā ir?" viņa jautā.

"Nevar saprast," es atbildu. "Man liekas, ka vajadzētu uzlaikot arī otru."

Viņa pameklē grozā piemērotu zeķi. Tāda neatrodas. Tās vietā viņa man pasniedz rozā adītu zeķi. Es to uzvelku, prātodama, kam tā varēja piederēt. Es iedomājos par meiteni manā vecumā, kas novelk savu rozā zeķi, lai uzlaikotu vasaras kurpes, un tad to aizmirst. Varbūt tā šī zeķe nonāca grozā.

Es pieceļos un mēģinu spert dažus soļus, un jūtu, ka manas pēdas zābakos ir kā iemūrētas.

'Tev tos vajadzēs ievalkāt," pārdevēja saka. "Pavalkā tos pa māju, uz skolu, ienēsā tos mīkstus un ērtus, pirms dodies pārgājienā."

Es pagrozos spoguļa priekšā.

"Kolosāls pirkums," viņa man saka. "Un tu vari ādu padarīt ūdensnecaurlaidīgu. Tā paliks nedaudz tumšāka, bet es domāju, ka tad tie izskatīsies vēl labāk."

Kājas, ko es aplūkoju spogulī, izskatās pavisam svešas. Tās nemaz neizskatās pēc manējām.

"Cenu atlaide beigsies sestdien," viņa man atgādina.

Bet viņa var neuztraukties. Esmu izlēmusi. Es izlēmu jau tajā brīdī, kad ieraudzīju tos skatlogā. "Es tos ņemšu," es viņai saku. "Un vēl es gribētu pāri vilnas zeķu."

"Protams, mīlā. Baltas vai pelēkas?"

"Pelēkas."

"Un pudelīti šķīduma, lai tos tūlīt padarītu ūdensnecaurlaidīgus?" Viņa vaicā, pasniegdamās plauktā, kurš ir pilns ar apavu smēriem un krēmiem.

"Jā."

"Vai tas būs viss?"

"Jā."

"Skaidrā naudā vai ar čeku?"

"Naudā," es saku, atverot savu maciņu. Man ir tieši septiņdesmit četri dolāri un sešdesmit astoņi centi, ko es sakrāju, strādājot vasarā. Es strādāju kā pludmales meitene Parka viesnīcā: izsniedzu dvieļus un pienesu krēslus. Man maksāja dzeramnaudā. Labā dienā es varēju nopelnīt piecpadsmit dolārus. Es biju plānojusi to visu iztērēt pirmsskolas iepirkšanās laikā. Reiz mēs ar mammu iepirkāmies Bambergera veikalā, un es redzēju kādu meiteni, kas lika kaudzē džemperus un kreklus, un džinsus, un svārkus. Es nespēju novērst acis no tās kaudzes. Šķiet, viņa to pamanīja, jo pagriežas pret mani un pasmaidīja. "Es braucu prom uz koledžu," viņa teica, it kā viņai tas būtu bijis mums jāpaskaidro. Atsmaidīju un nodomāju, kā tas ir, kad ir tik daudz naudas, ka var nopirkt visu, ko vēlies, pat vairāk, nekā vajadzīgs. Un to es biju plānojusi izdarīt ar saviem septiņdesmit četriem dolāriem un sešdesmit astoņiem centiem, lai gan zināju, ka nekāda lielā kaudze man nesanāktu. Es pasniedzu naudu pārdevējai, kas joprojām smaida. "Paldies, mīļā," viņa saka. Parasti mani tracina ļaudis, kas visiem saka mīļais vai mīļā, tomēr izklausījās, ka viņa patiesi tā domā un ka viņa ir priecīga par to, ka es ienācu un nopirku tūristu zābakus. Šķiet, viņa netēlo. Varbūt iemesls ir tas, ka esmu vienīgā pircēja. Varbūt šoruden viņiem vispār ir švaki ar pircējiem. Kas to lai zina?

Pa ceļam uz mājām mani nomoka vainas apziņa. Ko teiks māte? Nevajadzīgi iztērēta nauda. Ko tu iesāksi Atlantiksitijā ar tūristu zābakiem, Dei-vij? Vai tu to rūpīgi pārdomāji vai arī nopirki pēkšņas iedomas rezultātā? Tu zini, cik grūti mums savilkt galus kopā, īpaši tagad, kad tētis...

Nekas. Es tos nerādīšu ne mammai, ne kādam citam. Tie būs mans noslēpums. Es spēju domāt vienīgi par to, kā došos uz kanjonu, sameklēšu Vilku un parādīšu viņam savus zābakus. Patiesībā es spēju domāt vienīgi par to, kā došos uz kanjonu un sameklēšu Vilku. Es gribu zināt, vai atrašanās viņa tuvumā joprojām liks man justies priecīgai par to, ka esmu dzīva.

Es gribu doties uz kanjonu jau pēcpusdienā, uzreiz pēc pusdienām, bet Bitsijai ir citi plāni. Mēs vēl neesam apmeklējuši Bredberija Zinātnes muzeju. Viņa tajā katru trešdienu brīvprātīgi vada ekskursijas, un, tā kā šodien ir trešdiena, mēs turp dosimies visi kopā.

Bitsija ir uzvilkusi sarkanu žaketi, pie kuras piesprausta plāksnīte ar uzrakstu Elizabete Kronika, gide. Viņai ir melnas bikses un balta blūze ar melnu kaklasaiti. Viņa paskaidro, ka muzeja gidiem nav dienesta formas, bet šo tērpu viņa velk katru trešdienu. Tas viņai liek justies kā oficiālai personai.

Es nemaz neilgojos redzēt šo Zinātnes muzeju, bet Džeisons deg nepacietībā. Mēs ejam kājām. Atkal ir skaista pēcpusdiena. Gaiss ir dzidrs, debesis ir koši zilas, saule silda, un tomēr var sajust rudens tuvošanos. Mana māte nedaudz pieklibo, bet pirksti vairs tik ļoti nesāp. Viņa neko daudz nerunā. Es ceru, ka ar viņu viss būs kārtībā, ceru, ka ar viņu vairs nekad tā nenotiks.

Bitsija izrāda mums muzeju un izved pagalmā, kur atrodas atombumbas modeļi. Tur ir uzraksts, kas vēstī: Šeit ir izlikti tādi ballistisko ieroču korpusi, kādi bija divām atombumbām, kas uzsprāga virs Japānas 1945. gada augustā, vienīgie atomieroči, kas ir tikuši izmantoti kara apstākļos. Katra jauda bija vienlīdzīga 20 000 tonnām trinitrotoluola. Kā tūkstošiem zinātnieku un tehniķu septiņu mēnešu ilgu nepieredzētu pūliņu rezultāts tie pārstāv vienu no lielākajiem visu laiku zinātniskajiem atklājumiem. Abas bumbas tika projektētas, izgatavotas un samontētas Losa/amosā.

Džeisons patiesi ir sajūsmināts par bumbām. Viņš ar roku noglauž vienas bumbas virsmu, tās, kas nosaukta par Mazuli un ko nometa uz Hirosimu. "Un tās izgudroja šeit, Losalamosā?"

"Tā ir," Bitsija viņam saka.

"Un tās nogalināja daudz cilvēku?"

"Jā."

"Cik daudz cilvēku šī bumba nogalināja?"

"Daudz," Bitsija saka.

"Simtiem?" Džeisons jautā.

"Jā."

"Tūkstošiem?"

"Jā, precīzu skaitli es īsti nezinu."

Domāju, ka tas gan ir dīvaini, ka gids nevar atbildēt uz Džeisona jautājumiem. Varbūt negrib, nevis nevar.

"Vai Valteronkulis taisa bumbas?" Džeisons jautā.

"Valteronkulis netaisa bumbas," Bitsija saka. "Viņš nodarbojas ar projektēšanu... un petniecibu."

"Jā?" es jautāju. "Ar bumbu projektēšanu?"

"Ar ieročiem vispār," Bitsija saka.

"Es to nezināju," piebilstu.

"Ziniet, Valters ir grupas vadītājs W nodaļā," Bitsija lepni saka.

"Bet es nezinu, kas ir W nodaļa," es atbildu.

"Tā ir ieroču nodaļa," Bitsija man stāsta. "Puse laboratorijas ir iesaistīta ieroču pētīšanā, un otra puse nodarbojas ar pamatpētniecību. Medicīna, enerģija..."

Bitsija turpina uzskaitit, bet es vairs neklausos viņā, es domāju par Valteru. Nespēju iztēloties, kā viņš projektē bumbas. Es allaž domāju, ka cilvēks, kas strādā pie ieročiem, ir bargs un nežēlīgs. Tāds prātā jucis zinātnieks ar trakām acīm, kas grib visu pasauli uzspert gaisā. Bet Valters ir tik parasts, nespēju aptvert, ka viņš kaut kā ir saistits ar bumbu ražošanu. Ar cilvēku nogalināšanu.

Kāds tūristu pāris jautā, vai drīkst nofotografēt Džeisonu, kas stāv pie bumbas modeļa ar nosaukumu Resnītis, bumbas, ko mēs nometām uz Nagasaki. Džeisons pozē un smaida.

Tovakar, kad mēs vakariņojam, mātei sākas spēcīgas galvassāpes. "Tās jau visu dienu brieda," viņa mums saka, atvainodamās, ka nepaliks pie galda.

Varbūt tāpēc viņa šopēcpusdien muzejā bija tik klusa. Viņa pat trīs vārdus nepateica.

"Es domāju, ka iedzeršu aspirīnu un likšos gultā," viņa saka.

"No rīta tev būs labāk," Bitsija sauc viņai nopakaļ. "Tas varbūt ir no augstuma." Augstums ir Bitsijai kā attaisnojums ikvienai problēmai.

Bet es nedomāju par māti un viņas spēcīgajām galvassāpēm. Es vēl joprojām domāju par Valteru. Tagad es viņu redzu ar citām acīm. Jūtos kā uzvilkta un kļūstu aizvien naidīgāka pret viņu.

It kā nolasījis manas domas, viņš pārliecas pār galdu un saka: "Deivij... kas noticis?"

"Nekas," man izdodas izteikt.

"Ak tā." Viņš man pārlaiž pētošu skatienu. "Es skaidri redzu, ka kaut kas ir noticis."

"Nu labi," es sāku. "Es vēl nespēju noticēt, ka tu projektē ieročus."

"Ak tādas tās lietas."

"Jā. Es esmu pārsteigta."

"Tas ir mans darbs," viņš saka. "Un es to daru, cik vien labi protu."

"Vai tu nevarēji atrast citu darbu?" es jautāju.

"Ne jau tas ir galvenais."

"Kas tad?"

"Mēs darām šo darbu, lai izveidotu vislabākos ieročus, lai neviens pat neiedomātos, ka var mūs uzvarēt karā."

"Tas man neko neizsaka."

"Mēģini iztēloties, ka mēs esam sargsuņi, Deivij, kas uzrauga, lai neviens nekad mums neuzbruktu. Bet, ja kāds to daris, mēs būsim gatavi. Un būt gataviem ir vairāk nekā puse uzvaras."

"Bet, ja neviens vispār neražotu ieročus..."

"Es vēlos, kaut tā būtu."

"Kāpēc tas tā nevar but?"

"Tāpēc, ka pasaule nav tā iekārtota."

"Bet vajadzētu."

"Tev taisnība," Valters saka. "Bet tā nav."

Vēlāk, kad jau esmu gultā, es mēģinu iztēloties Valteru kā sargsuni, bet vienīgais tēls, kas man nāk prātā, ir vācu aitu suns vai dobermanis, vārdā Valters. Es iztēlojos, kā Valters sēž pie sava galda laboratorijā, izdomājot jaunus veidus, kā nogalināt cilvēkus. Valters, kas katru reizi nomazgā savu mašīnu, kad bijis ārpus Kalna. Valters, kas palīdz nokopt traukus pēc pusdienām. Valters, kas Džeisonam katru vakaru lasa nodaļu no Maza Stjuarta.

Es pabāžu maizes nazi zem spilvena un aizmiegu, sažņaugusi tā rokturi.

U

Nākamajā dienā es paslepus aiznesu savus tūristu zābakus uz garāžu un noslēpju tos divriteņa brezenta somā. Es atrodu plauktā blašķi, izskaloju to un piepildu ar ūdeni.

Kad es ienāku atpakaļ mājā, Džeisons sēž dzīvojamā istabā uz grīdas un spēlē domino, mamma ir atgūlusies uz dīvāna un virpina pirkstos matu gumiju. Bitsija ir virtuvē. Viņa man saka, ka dosies uz bridža partiju un nebūs atpakaļ uz vakariņām. "Vai tu gribi, lai tev uzsmērēju sviestmaizes, pirms aizbraucu?" viņa jautā.

"Nē, neuztraucies par mani. Es došos pasportot."

Ja es to tā nosaucu, tad Bitsijai nav iebildumu. Viņi abi ar Valteru ir lieli sportisti. Valters katru dienu pusdienlaikā dodas īsā skrējienā, un Bitsija katru rītu astoņos naskā solī apsoļo apkārt kvartālam kopā ar savām draudzenēm. Tā ka nav nekādu problēmu, ja vien es apsolu, ka uzlikšu ķiveri un braukšu satiksmes virzienā.

"Kur tu braukā, Deivij?" Bitsija vaicā, apklājot svaigi ceptu ābolu pīrāgu ar alumīnija foliju.

"Tā, kaut kur tepat," es atsaku. "Man patīk iepazīt apkārtni."

"Esi uzmanīga. Un neriskē bez vajadzības."

"Es... un riskēt?" Es iedomājos, kā es rāpjos lejā kanjonā. "Neuztraucies. Es nemēdzu riskēt."

"Labi," Bitsija saka. "Priecājos to dzirdēt. Šai ģimenē bijis gana nelaimju."

"Esi droša," atbildu.

Bitsija uz mani tā savādi paskatās, kad es atvados no mammas un Džeisona. Varbūt neesmu pareizi lietojusi viņas iemīļoto teicienu?

Kad esmu sasniegusi mežaino apvidu pie kanjona, es pieslienu velosipēdu pie koka, siksniņā iestiprināto blašķi uzmetu plecā un nomainu adidos pret maniem zābakiem, kas jau ir ūdensizturīgi un gatavi pārbaudījumam. Vispirms staigāju pa mežu, cenzdamās pie tiem pierast. Staigāju uz riņķi, pārmaiņus piesizdama kāju pie zemes, lēkādama un smiedamās, jo es jūtos tik muļķīgi. Beigu beigās es dodos uz kanjonu.

Es paskatos lejup cerībā ieraudzīt Vilku. Bet nekas nav redzams. Kādu brīdi sēžu, domājot par Atlantiksitiju un tās pludmali. Mēdzu pastaigāties pludmalē katru dienu, gan ziemā, gan vasarā. Tas bija mans laiks, mans pārdomu laiks. Bieži vien es sēdēju uz mola, un, pirms atjēdzos, stunda vai divas jau bija pagājušas. Šis kanjons liek man atminēties molu un pludmali. Šī ir laba vieta, kur būt vienai. Laba vieta pārdomām.

Pamanu, ka lejā kāds kustas. Es pieceļos, lai varētu labāk saskatīt. Tas ir Vilks, kas kāpj lejā kanjonā. "Hei..." es uzsaucu. "Hei, tu tur lejā..."

Viņš pagriežas, bet mani neredz. Saule spīd viņam tieši acīs.

"Tu laikam te esi jauniņais," es saucu. "Deram, ka tev vēl slapjš aiz ausīm."

Viņš pavirzās sāņus, lai nebūtu tieši pretī saulei. Viņš skatās apkārt un uz augšu. Tomēr viņš mani vēl neredz.

"Un ja nu tev kas notiek," es saku. "Kas izsauks glābšanas vienību?" Es vicinu rokas kā traka, kamēr pārliecinos, ka viņš mani ir pamanījis.

Tad viņš iesmejas, un viņa smiekli atbalsojas kanjonā.

Līdz vietai, kur viņš stāv, norāpjos, tikai vienu reizi zaudējot līdzsvaru.

Vilks paskatās uz mani un pamāj. "Redzu, ka esi atradusi savu blašķi."

"Uhu!"

"Un iegādājusies tūristu zābakus."

"Uhu!"

"Ļoti labi."

Viņš dodas pa priekšu, un mēs abi norāpjamies kanjonā.

Līdz tam laikam mans labās kājas zābaks jau ir uzberzis tulznu uz papēža. Vajadzēja paņemt arī plāksteri.

Lejā mēs sēžam uz akmens un vērojam ķirzakas, kas skraida mums visapkārt. Minkai te lejā būtu ļoti paticis, es prātoju. Viņa ļoti labprāt dzītos pakaļ ķirzakām. Bet Valters man ir stāstījis par koijotiem, kas dzīvo kanjonos, un kā tie nes prom kaķus. Es nu gan ar Minku neriskētu.

Vilks atver savu mugursomu. Viņš man piedāvā augļus un sieru. Es paņemu apelsīnu un Cederas sieru.

"Tev ir skumjas acis, Tīģeri," viņš saka. "Līksms smaids, bet skumjas acis."

Viņš gaida, ko es sacīšu. Es klusēju.

"Tu negribi par to runāt?" viņš jautā.

"Nē."

"Labi."

Kādu brīdi mēs sēžam klusēdami.

"Varbūt kādreiz," es viņam saku. "Varbūt kādu dienu es tev par to pastāstīšu."

"Labi," viņš saka.

"Bet ne šodien."

"Vienalga, kad," viņš saka.

Es pamāju.

Tajā vakarā es dabūju brāzienu no Bitsijas. Viņa redzēja mani braucam no kanjona, un man nebija galvā ķivere.

"Man šķiet, es to aizmirsu," es pazemīgi saku.

"Drošība ir pirmajā vietā, Deivij," Bitsija saka. "Tikai neaizmirsti to nākamreiz. Mēs cenšamies par tevi labi rūpēties, bet tev mums jāpalīdz."

Ko viņa ar to domā? Es pati varu par sevi parūpēties. Bet es zinu, ka turpmāk man vajadzēs būt uzmanīgākai, citādi viņa man neļaus braukt ar divriteni.

Oktobra pirmajā sestdienā mēs izejam no mājas pulksten sešos no rīta, lai brauktu uz Albukerku skatīties, kā paceļas baloni ikgadējā gaisa balonu festivālā. Pa ceļam mēs pieturam Santafē pie Denkina virtuļiem un pieēdamies austiņas medus glazūrā. Džeisons pārliecina Bitsiju, lai nopērk viņam paciņu košļājamās gumijas Munchkin ceļam.

Mēs nonākam Albukerkā tieši pirms astoņiem rītā un novietojam mašīnu turpat, kur simtiem citu, lai vērotu, kā koši un krāsaini baloni piepilda debesis. Mēs ar Džeisonu sēžam uz mašīnas motora pārsega.

"Vai tu lidotu ar tādu?" Džeisons vaicā.

"Kaut tūlīt," es saku.

"Tie ir skaisti apskatīšanai," Bitsija saka. "Bet vienīgi muļķis patiesi tur piedalītos."

"Nu, es gan piedalītos," es viņai saku.

"Tad es arī," saka Džeisons.

"Nav vērts strīdēties, vai jūs piedalītos vai ne," Valters saka. "Tas ir debatējams jautājums."

"Kas tas ir - debatējams?" Džeisons jautā.

"Tas nozīmē, ka tas neko nenozīmē, jo tas nenotiks," Valters viņam saka.

"Aa," saka Džeisons.

"Es labprāt paceltos gaisā un vairs nelaistos lejā," saka mamma.

Mēs visi uz viņu paskatāmies. Ko viņa ar to domā - "vairs nelaistos lejā"?

Atceļā uz mājām es sev apsolu, ka reiz, kādā jaukā dienā, lidošu ar gaisa balonu. Es iztēlojos, kā paceļos gaisā. Es māju ar roku pūlim, tas sarūk arvien mazāks un mazāks, kamēr skatītāji pārvēršas par sīkiem punktiņiem uz zemes, bet es lidoju savā debesu un mākoņu, un klusuma pasaulē.

Kad esam nobraukuši pusceļu, mammai atkal sākas galvassāpes, briesmīgākas nekā iepriekšējā reizē. Bitsija iesaka viņai aizvērt acis un iemigt.

Džeisons turpina čalot par baloniem. Viņš ir pārpilns ar jautājumiem par to, kā tie darbojas.

Bitsija viņam izstāsta, ka gandrīz katru gadu notiek negadījumi. Ka vienmēr kaut kas noiet greizi.

Visu nedēļu es uzmanīgi lasu avīzi, un, ja arī kaut kas ir noticis ar kādu no baloniem, es tomēr par to nevaru atrast nevienu rakstu.

Manai mātei uznāk vēl trīs galvassāpju lēkmes pēc kārtas. Viņa saka, ka tas notiekot pēkšņi, kā žilbinoša, balta gaisma, kas griežas acīs. Pēc trešās reizes Bitsija un Valters aizved viņu pie sava ārsta, kurš iesaka kādu speciālistu. Speciālists uzskata, ka galvassāpes rodas no sasprindzinājuma, uztraukuma un depresijas. Viņš ir pārliecināts, ka tā nav parastā migrēna, lai ari simptomi ir līdzīgi.

* * *

Kādu vakaru es sēžu gultā, lasīdama žunāla People kārtējo izdevumu. Man to vajadzēja nopirkt slepus un paslepšus ienest savā istabā. Valters uzskata, ka tā ir lubu literatūra, un pat nespēj iedomāties, ka tāda varētu atrasties viņa mājā. Bet es esmu redzējusi, kā Bitsija to pāršķirsta, gaidīdama rindā, tāpēc nemaz nesatraucos, kad viņa pieklauvē pie manām durvīm. "Pārsteigums," viņa saka. Viņai rokās ir paplāte ar diviem cepumiem un tase kakao. Es jūtos kā sešus gadus veca, sevišķi, kad redzu, kā pastilas gabaliņi peld pa virsu.

Viņa pasniedz man paplāti, tad apsēžas uz gultas malas.

"Paldies," es saku. "Es tikko nodomāju, cik jauki garšotu tase kakao." Protams, es nemaz tā 69

nedomāju, bet Bitsija man notic. Es nokožu gabaliņu plānā cepuma, iedzeru malciņu kakao, prātojot, kāpēc Bitsija sēž uz manas gultas.

"Zini..." galu galā viņa saka. "Es gribēju parunāt ar tevi par tavu māti."

"Kas ar viņu notiek?"

"Viņa ir lielā stresā."

Zinu.

"Un mēs ar Valteru domājam, ka viņai nevajadzētu braukt projām, kamēr viņa nejutīsies labāk."

Es neko nesaku, tāpēc Bitsija turpina.

"Mēs jūtamies par jums atbildīgi... mēs nevaram sūtīt tevi un Džeisonu mājās, kad Gvena ir tādā stāvoklī. Viņa dzīvo kā miglā. Tikai tagad viņa pa īstam sāk apzināties visu notikušo. Viņai ir vajadzīgs laiks, lai atgūtos. Tāpēc mēs vēlētos, lai jūs uzkavētos pie mums mazliet ilgāk."

Bitsija man skaidro tā, it kā es iebilstu pret šo ideju. Patiesība ir tāda, ka Bitsijai ir taisnība, un es to zinu. Mēs nevaram braukt mājās, kamēr mamma ir tādā stāvoklī. Kas par viņu rūpēsies? Ko es iesākšu, kad viņai atkal uznāks tādas galvassāpes?

"Džeisons ļoti grib iet skolā," Bitsija saka, "tāpēc rīt es viņu vedīšu uz Aspenu. Tur ir ļoti laba pamatskola. Visas mūsu skolas ir ļoti labas. Vai zini -mums ir vairāk Nacionālās balvas finālistu nekā jebkurai citai pilsētai visā valstī!"

"Džeisonam patīk iet skolā," es saku. "Es domāju, ka tas viņam nāks par labu."

"Un pēc tam es aizvedīšu tevi pierakstīties vidusskolā."

Es saslienos un gandrīz izgāžu savu kakao. "Es negribu šeit iet skolā," es saku.

"Kāpēc gan ne? Tā ir ļoti laba skola."

"Tas nav svarīgi."

"Kas tad ir svarīgi?"

"Es negribu šogad iet skolā. Es labāk izlaidīšu vienu gadu."

"Ak, Deivij... tu nedrīksti to darīt."

"Neredzu iemeslu, kāpēc ne. Es mācīšos mājās, studēšu astronomiju. Es varu sekot mācībām līdzi. Es zinu, ka varu. Esmu par to domājusi... un es tev palīdzēšu mājas darbos, un pieskatīšu Džeisonu, un..."

"Tev ir jāiet skolā," Bitsija saka. "Tu jau esi nokavējusi gandrīz mēnesi."

Es saprotu, ka viņa ir stingri izlēmusi un ka man nav izvēles. Visas manas iedomas bija vējā.

"Kā tu domā, cik ilgi mēs šeit paliksim?" es jautāju.

"To es nevaru pateikt."

"Bet man ir jāzina. Tas ir svarīgi."

"Es pati nezinu, Deivij. Tas ir atkarīgs no tavas mātes."

"Bet kā es varu iet skolā, nezinot, cik ilgi palikšu?"

"Kāda tam nozīme?"

"Liela. Man jāzina, vai meklēt jaunus draugus."

"Protams, tev ir jāmeklē jauni draugi," Bitsija saka. "Kas tas par dīvainu jautājumu?"

"Tas ir svarīgs jautājums." Bet redzu, ka viņai nav ne jausmas, par ko es runāju. Nav vērts censties to visu izskaidrot.

Kad Bitsija ir nogājusi lejā, es izkāpju no gultas un aizeju pie mātes pateikt arlabunakti. Atveru viņas istabas durvis bez klauvēšanas. Viņa sēž gultā, izlikusi sev apkārt vecas fotogrāfijas. Viņai rokās ir tēva fotogrāfija. Viņa piespiež to pie sejas un saka: "Ak, Ādam... man tevis tik ļoti pietrūkst." Viņa sāk klusi raudāt.

Es atkal aizveru durvis, jo negribu, lai viņa uzzinātu, ka esmu viņu redzējusi.

15

Ir palikušas tikai trīs brīvas dienas līdz skolai, un tās es pavadu kanjonā kopā ar Vilku. Viņam vienmēr ir jāiet projām pirms pulksten diviem. Man šķiet, ka viņš strādā. Es viņu neizprašņāju, un arī viņš neko nejautā. Man tā patīk.

Vilks stāsta par anasazi, seno laiku cilvēkiem. Viņi kādreiz dzīvojuši šajā kanjonā un citos apkārtējos kanjonos un kalnos. Viņš aizved mani parādīt klinšu alu. Es mēģinu iztēloties, kā te izskatījās pirms simtiem gadu. Tīģeris un Vilks, kas dzivo vienā alā. Mēs mīlētos uz saulē sasilušiem akmeņiem. Mēs audzinātu bērnus, apaļus un laimīgus.

Trešajā dienā Vilks atnes man grāmatu. Pirmie amerikāņi. Tā stāsta par šī apvidus vēsturi. "Paldies," saku. "Es to izlasīšu un atnesīšu nākamajā nedēļā."

"Nē, es tev to dāvinu," viņš saka.

Atveru to. Pirmajā lappusē viņš ir ierakstījis: Tiģeracitei, kas mani smīdina. No Vilka.

Es paskatos uz viņu.

"Tādas tās ir/' viņš saka.

"Kas?"

"Tavas acis. Tās man atgādina tiģera acis, arī tās maina krasu gaismā no zeltainas līdz brūnai."

"Kad tu pēdējo reizi satiki tīģeri?" es jautāju.

"Man ir kaķis," viņš saka. "Tas ir gandrīz viens un tas pats."

Es smejos, vēlēdamās viņu apskaut, vēlēdamās, lai viņš mani apskauj. Bet viņš to nedara un arī es to nedaru. "Paldies par grāmatu," es saku. "Un par to, ka esi mans draugs."

"Ir labi, ja tev ir draugs," viņš saka.

Ja... es zinu.

Pirmdienas rītā Bitsija uzstāj, ka pavadīs mani uz Losalamosas vidusskolu. Viņa man simtām reižu vaicā, vai man nav kas vajadzīgs. Es viņai saku, ka nav, bet viņa man iedod desmit dolārus katram gadījumam.

"Mēs ar Valteru gribam, lai tev būtu kabatas nauda, kamēr tu dzīvo pie mums. Protams, mēs ceram uz tavu palīdzību mājas darbos, bet tu esi tik jauka un palīdzi bez prasīšanas."

"Paldies," es saku. Es jūtos neveikli, pieņemot naudu no Bitsijas, un nolemju apspriest to ar mammu.

Vidusskolā kādam puisim ar kalkulatoru pie jostas pajautājam, kur ir kanceleja, tomēr mēs kļūdāmies un tik un tā to neatrodam. Bitsija aptur meiteņu bariņu un jautā vēlreiz. Es skatos uz otru pusi, it kā man ar to nebūtu nekāda sakara.

Kad nokļūstam kancelejā, es gribu pierakstīties kā pagaidu skolniece, bet mums paskaidro, ka nav tādas iespējas. Viņi grib redzēt manu liecību no Atlantiksitijas un medicīnas karti no mana ārsta. Es sāku skaidrot, ka mums nav skolas dokumentu, jo mēs esam šeit atbraukuši ciemos, bet, kad Bitsija izvelk tos no savas somiņas, esmu pārsteigta un samulsusi. "Mēs pēc tiem aizsūtījām... pagājušajā nedēļā." Es nezinu - ticēt vai ne.

Man liek apsēsties, jo konsultants atnākšot pēc dažām minūtēm. Bitsija sēž man līdzās. Es nevēlos, ka viņa te uzkavējas. "Tev šorīt ir daudz darba," es iesāku, kaut gan nezinu, vai viņai ir ko darīt, es tikai gribu tikt no viņas vaļā. Es gribu būt patstāvīga.

"Man nav nekā tāda, ko nevarētu atlikt," Bitsija smaidīdama saka.

Jūtu, ka viņai tas sagādā prieku. Tā ir kā jauna spēlīte. Bitsija acumirklī ir iejutušies mātes lomā. Bet es uz viņu nedusmojos. Mana īstā māte ir mājās, guļ gultā sazāļota ar galvassāpju tabletēm. Ja es uz kādu šorīt vispār dusmojos, tad tā ir mamma.

Galu galā es pārliecinu Bitsiju, ka viņa var mani atstāt un ka viss būs kārtībā. Viņa negribīgi pieceļas, un es gluži apmulstu, kad viņa noskūpsta mani uz vaiga, it kā mēs šķirtos uz veselu gadu. Atviegloti uzelpoju, kad Bitsija ir prom.

Beidzot mani ieved konsultanta kabinetā. Mēs runājam par mācību priekšmetiem, ko es izvēlēšos. Pastāstu, ko mācījos Atlantiksitijā, un viņš man sastāda sarakstu. Angļu valoda, kaut kas nedaudz par Amerikas kultūru, ģeometrija un franču valoda otrajā līmenī.

"Un kā ar dabaszinātnēm?" viņš jautā, staipīdams auss ļipiņu. "Mēs cenšamies savus studentus mudināt mācīties ķīmiju."

"Es labāk mācītos astronomiju," es saku. Es arvien labāk protu noteikt zvaigznes, planētas un zvaigznājus.

"Mēs nepiedāvājam astronomiju."

"Nu tādā gadījumā lai paliek zinātnes, es ņemšu mašīnrakstīšanu."

Viņš paskatās uz mani.

"Es nedomāju, ka tagad tikšu galā ar ķīmiju," es skaidroju. Kāpēc man būtu sevi jānobeidz darbā, prātoju. Nebūšu šeit ilgi. Un, patiesību sakot, es neesmu pārliecināta, ka spētu iegaumēt visus tos simbolus, kas ir ķīmijā, sevišķi pēc viena nokavēta mēneša.

"Nu labi," viņš saka un vairs neuzstāj. Tā vietā viņš mani pieraksta mašīnrakstīšanas grupā.

Pirmo angļu valodas stundu es noseboju. Es pasniedzu savu karti skolotājam. Tas ir jauns vīrietis džinsos un džemperī. Skolotājs Vanderhūts. Viņš skaļi nolasa manu vārdu. "Deivisa Vekslere."

"Deivija," es viņam saku. "Visi sauc mani par Deiviju."

"Protams. Labi, Deivij. Apsēdies. Jebkurā vietā. Mēs lasām Dikensa Lielās cerības. Vai tu to esi lasījusi?"

"Nē."

"Labi. Tu vari paņemt grāmatu, kad beigsies stunda. Un aizņemies pierakstus no kāda zinošāka studenta. Paskatīsimies..." Viņš pārlaiž skatu klasei. "Pamēģini no Džeinas. Džeina, pacel roku. Lūk, kur viņa," viņš man saka.

Misters Vanderhūts šķiet nenopietns. Man viņš jau ir iepaticies.

Pēc stundas Džeina pienāk pie manis. "Tāpēc vecāki nosauca mani par Džeinu," viņa saka.

"Ko?" esmu apjukusi.

"Nu, zini... tās neskaidrības dēļ. Deivisa vai Dei-vija. Ar tik vienkāršu vārdu kā Džeina nav iespējams iekulties nepatikšanās."

"Ak tā," es saku. "Es pie tā esmu jau pieradusi."

"Tu šodien vari paņemt manus pierakstus uz mājām. Tie ir labi."

"Paldies."

Otrā stunda mums abām ir brīva, un mēs kopā izejam ārā. Džeina ir slaida un blonda, un viņa būtu skaista, ja vien zods nebūtu pārāk mazs. Mēs šķērsojam mašīnu stāvlaukumu, tad gājēju pāreju pār Dimanta ceļu un ieejam noplukušā veikalā, kur Džeina nopērk dārzeņu sulu un sālsstandziņas. Man negaršo dārzeņu sula, tāpēc es nopērku greipfrūtu sulu.

Arā pie veikala ir bariņš puišu, kas tērpušies kovboju zābakos un platmalēs un kliedz mums nopakaļ visādas piedauzības. Džeina izliekas viņus neredzam un nomurmina: "Lempji."

Mēs atkal šķērsojam pāreju un apsēžamies zālienā vidusskolas priekšā. Vējš ir pavēss, un Džeina savelk sev apkārt pančo, bet es aizvelku jakas rāvējslēdzēju.

"No kurienes tu esi?" Džeina jautā, dzerot dārzeņu sulu no kārbas.

"No Atlantiksitijas," es viņai saku.

"Kur tā atrodas... Kalifornijā?" viņa jautā.

"Nē, Ņūdžersijā."

"Ak, jā... Ņūdžersijā."

"Jā," es saku, pārsteigta, ka viņa domā, ka At-iantiksitija atrodas Kalifornijā.

"Es laikam domāju Studiositiju. Tā ir Kalifornijā." Viņa knibina sālsstandziņu. "Atlantiksitija... tur rīko Mis Amerika konkursus... pareizi?"

"Pareizi," es saku.

"Vienu gadu mana māsa bija štata fināliste, bet viņa zaudēja meitenei, kas prata izsvilpot kādu Bēthovena melodiju." Džeina apēd pēdējo cepumu, nopurina drupačas no rokām un saka: "Tātad jūs pārvācāties?"

"Jā. Pirms dažām nedēļām."

"Vai tavs tēvs ir fiziķis?"

"Nē," es saku. "Mans tēvs ir... miris." Tā ir pirmā reize, kad esmu to kādam pateikusi.

"Ak tā," Džeina saka. "Man ļoti žēl."

"Viņš nomira vasarā," es viņai saku. "Ar sirdstrieku." Reiz esmu iesākusi, es nespēju apklust. "Viņš nomira miegā. Visi saka, ka tas bija labs veids, kā nomirt, jo viņš nejuta sāpes. Tēvam bija tikai trīsdesmit četri gadi." Kāpēc es to daru? Kāpēc es viņai to stāstu?

"Nezinu, ko tev teikt," Džeina man saka. "Tas izklausās briesmīgi."

"Mans tēvocis ir fiziķis," es saku. "Mēs dzīvojam pie viņa un manas tantes." Tagad es gribu mainīt sarunas tematu. Es negribu domāt par to, kā nomira mans tēvs. "No kurienes tu esi?"

"Es... Es esmu šejieniete... No Losalamosas."

"Tiešām?"

"Jā. Esmu šeit dzimusi. Nekad nekur citur neesmu dzīvojusi. Bet es esmu bijusi Kanzasā. Tur dzīvo mani vecvecāki, un es esmu bijusi Tenesijā. Mans tēvs tur strādāja laboratorijā... Oukridžā... sešus mēnešus. Man tur ļoti patika." Viņa saspiež sulas kārbu, tad pasviež to gaisā un noķer. Dažas sulas lāses izlīst un nopil viņai uz matiem.

"Kur tu dzīvo - Vaitrokā vai Kalnā?"

"Kalnā," es saku. "Rietumu daļā. Un tu?"

"Vannas rindā," viņa man saka. "Zini, man tagad jāskrien. Man ir vēl viena stunda. Satiksimies vēlāk, un es tev iedošu pierakstus, labi?"

"Protams. Labi."

Pie vakariņu galda es pastāstu Bitsijai un Valteram par Džeinu. "Viņa dzīvo Vannas rindā."

Džeisons iesmejas un izsprauslā pienu no mutes un deguna. "Vai tas ir blakus Tualetes terasei?" viņš jautā. "Vai Izlietnes ielai?"

Bitsija paskaidro, ka Vannas rinda ir visprestižākā pilsētas daļa. Mājas tur atrodas teritorijā, kur kādreiz bijusi ļoti smalka Losalamosas zēnu skola. Senākos laikos, pirms Losalamosa kļuva par atom-pilsētu, nozīmīgākā bijusi zēnu skola. Vēlāk, četrdesmitajos gados, kad Openheimers un citi slaveni zinātnieki sapulcējās, lai radītu atombumbu, viņi apmetās uz dzīvi tajās ēkās, kurās vienīgajās bija vanna.

"Tava draudzene droši vien ir kāda liela laboratorijas priekšnieka meita, ja viņa dzīvo Vannas rindā. Kāds ir viņas uzvārds?"

"Nezinu, es nepajautāju."

Pēc vakariņām Valters grib redzēt manu stundu sarakstu. Viņš aizsvilstas dusmās, kad atklāj, ka es neesmu izvēlējusies dabaszinātnes. "Kā viņi ļāva tev piereģistrēties bez zinātnes kursa?"

"Es tā vietā gribēju mašīnrakstīšanu," es paskaidroju. "Varu sākt ķīmiju nākamajā gada."

"Mašīnrakstīšanu," Valters nikni saka. "Smieklīgi. Nākamajā gadā tev būs jāmācās fizika. Tu atpaliksi."

Man gribas viņam pateikt, ka man nav nekādas vēlēšanās mācīties fiziku ne nākamgad, ne vēlāk.

"Tev ir jādomā par savu nākotni," Valters man saka. "Tu taču gribi iestāties labā koledžā, vai ne?"

"Es nezinu," atsaku.

"Protams, ka tu zini."

"Nē, es nezinu! Es pat nezinu, vai gribu iet koledžā."

Valters ielej sev glāzi brendija, paskalo to glāzē, tad ieņem kārtīgu malku. "Ko tu gatavojies sasniegt savā dzīvē, Deivij?" viņš jautā.

"Kā lai es zinu? Man ir tikai piecpadsmit gadu!"

"Nekad nav par agru sākt kaut ko plānot," viņš vēl sauc, bet es jau brāžos laukā no istabas, un Minka man seko.

Es dodos taisnā ceļā pie mātes, lai pateiktu viņai, ka Valters ir apnicīgs un ka man negribas ar viņu apspriest savu nākotni, un ka viņai vajadzētu kaut ko darīt, kaut ko, lai viņu apklusinātu. Bet mamma ir aizmigusi, mute pavērta. Viņas elpa ir saraustīta. Gultā ir izsvaidītas fotogrāfijas. Es jūtos tik nikna, ka gribas viņu sapurināt.

Es eju uz savu istabu un ieveļos gultā ar Lielajām cerībām rokās.

Esmu tikusi līdz otrajai nodaļai, kad pie manis ienāk Džeisons. Neko no lasītā neatceros un nespēju iegaumēt arī darbojošās personas.

"Kas noticis ar mammu?" Džeisons jautā.

"Tu jau zini," es viņam saku. "Viņai ir stipras galvassāpes." Viņš jau uzģērbis savu pidžamu ar futbola bumbām un izskatās tik mazs un mīļš. "Neuztraucies. Viss būs labi."

"Varbūt nebūs," viņš saka. "Varbūt viņa nomirs."

"Viņa nemirs," es saku.

"Kā tu zini?"

"Es vienkārši zinu."

"Ja viņa nomirs, vai mēs paliksim šeit, pie Valter-onkuļa un Bitsijas tantes?"

Viņa nemirs.

"Bet ja nu nomirs..."

"Jā," es saku, aizvērdama grāmatu. "Domāju, ka tad mēs paliktu šeit."

"To es arī gribēju uzzināt."

"Džeison..." es saku. Viņam kustas viens zobs, un viņš to ar pirkstu kustina. Viņš ir tik vientiesīgs, es domāju.

"Jā?"

"Vai tu mani nenoskūpstīsi pirms gulētiešanas?"

"Es... tevi skūpstīt?"

"Jā. Nāc šurp..." Es pastiepju rokas pret viņu. "Iedomājies, ka es neesmu tava māsa. Iedomājies, ka es esmu skaista princese."

Viņš pienāk tuvāk pie manas gultas, un es apkampju viņu. "Viss būs labi," es čukstu viņam matos. "Būs... būs... būs..."

Sestdienā es braucu uz kanjonu. Gaiss ir dzestrs, un esmu uzvilkusi makšķernieka džemperi. Kad skatos uz augšu, uz kalniem, redzu, ka apsēm lapas jau iekrāsojušās un uz koši zilo debesu fona tas apzeltī visu nokalni skaistos toņos. Rīt Valters un Bitsija mūs vedīs izbraucienā kalnos, lai mēs tuvumā varētu apskatīt krāšņās apses.

Es spēcīgi un strauji minu pedāļus, vēlēdamās drīzāk sasniegt kanjonu.

Vilks jau ir tur un gaida mani. "Kur tu biji, Tīģeri?"

"Skolā," es viņam saku. "Mani piespieda iet skolā."

"Skolā," viņš atkārto, palocīdams galvu. Viņš nejautā, kas mani piespieda. Viņš arī nejautā, kāpēc es līdz šim to neapmeklēju. Mēs nokāpjam lejā kanjona. Tagad jau es kāpju daudz veiklāk. Esmu to mācījusies, vērojot un atdarinot Vilku. Kājām ir ērti tūristu zābakos. Tie der kā uzlieti. Lejā, uz akmens, mēs atpūšamies. "Tu atceries to reizi, kad sacīji, ka man ir skumjas acis?" es saku.

"Atceros."

"Tas ir tāpēc, ka man nomira tēvs."

Vilks paskatās uz mani, lēni papurina galvu un saka: "Mums ir daudz kopīga, Tīģeri... mans tēvs ir uz nāves gultas."

Vēlāk, kad atstājam kanjonu, es saku: "Šodien es tevi nesasmīdināju."

Un Vilks saka: "Man negribējās smieties."

Mājupceļā esmu ļoti skumja. Es vēlos, kaut varētu parunāties ar māti. Bet, kad atgriežos, viņa ir cieši aizmigusi, aizkari viņas istabā ir aizvilkti, un tur ir tumšs kā naktī. Reizēm man ir tāda sajūta, it kā viņa būtu izgaisusi no manas dzīves. Man viņas pietrūkst.

Dažas dienas vēlāk Valters man pasniedz mazu kartīti. "Noglabā to savā maciņā, Deivij. Tagad, kad tu esi mūsu ģimenes locekle, tev ir rezervēta vieta bumbu patvertnē."

"Bumbu patvertnē?" es saku un sāku smieties, nervozi un neticīgi. Bet Valters ir ļoti nopietns un saka: "Jā. Uz kartītes ir rakstīts numurs. Centies to iegaumēt."

"Vai gaidāms karš?" es jautāju. "Vai mūs bombardēs?"

"Nē," Valters saka. "Vismaz es ceru, ka ne. Bet vienmēr ir labāk būt gatavam. Šīs valsts problēma ir tā, ka neviens neko nedara, iekams nav par vēlu. Turpretī krieviem ir lieliska civilās aizsardzības programma. Ja viņiem uzbruks, iespējams, ka viņi izdzīvos. Es vēlos, kaut varētu to pašu teikt par mums. Tas ir gluži kā ar enerģijas krīzi. Šajā zemē mēs gaidām, kamēr izdziest gaisma. Tad paskatīsimies, cik ātri varēsim sākt lietot kodolenerģiju. Bet tad jau var būt par vēlu. Par vēlu. Vienalga, glabā savu kartīti... ļoti ticams, ka tev to nekad nevajadzēs."

Šovakar Valters ir ļoti nomākts. Un viņš dzer jau trešo glāzi brendija.

Šajā pilsētā ir vairāk nekā divsimt piecdesmit klubu, un Bitsija darbojas deviņos no tiem, ja neskaita rīta pastaigas, džeza pulciņa nodarbības divreiz nedēļā un batikošanas kursus. Viņas kalendārs drīzāk izskatās pēc ārsta darba grafika. Tomēr viņa vienmēr atrod laiku ģimenei, sevišķi Džeiso-nam, kurš arvien vairāk pieķeras viņai un Valteram. Kādu vakaru es dzirdu, kā Bitsija sarunājas ar Valteru un stāsta, ka Džeisons viņai atgādinot Ādamu, kad tas bijis vēl zēns. Man šķiet, ka Bitsijai mana tēva pietrūkst daudz vairāk, nekā viņa to izrāda.

Arī vidusskolā ir daudz klubu un apvienību. Da-niela, meitene, ar ko esmu kopā amerikāņu kultūras stundas, cenšas mani pierunāt iestāties Radošo anahronismu saglabāšanas biedrībā. Viņa ģērbjas togā un viduslaiku parauga sandalēs, kuru saites aptver lielus. Pie pleca viņai piesprausts mākslīgs, pūkains zvēriņš. Stundu laikā viņa ada. Es nekad neesmu redzējusi, ka viņa kaut ko pierakstītu, tomēr es zinu, ka viņa ir absolūta teicamniece.

"Mums ir bruņinieku turnīri," trešdien pēc stundām viņa man stāsta. Viņa stāv man tik tuvu, ka varu sajust ķiplokus viņas elpā.

Man nav ne jausmas, kas ir šie radošie anahronismi un kāpēc tos kādam būtu jāmēģina saglabāt. Es saku: "Zini... man tā īsti neinteresē bruņinieki."

Viņa papurina galvu, protams, viņa ir apbēdināta un apņem mani ap pleciem ar vienu roku. "Tu varētu pamēģināt."

Es pavirzos kādu sprīdi tālāk, prātodama, vai tikai viņa nav lesbiete. "Man pašlaik ir pārslodze," es viņai saku. Tas ir izteiciens, ko esmu aizguvusi no Bitsijas, kas to lieto telefona sarunās, kad viņai lūdz iesaistīties komūnas aktivitātēs.

"Kā tā?" Daniela jautā, virpinādama pinkaino radījumu sev uz pleca, it kā tas būtu dzīvs. Viņa, šķiet, tik viegli neatkāpsies.

"Man ir daudz pienākumu ģimenē," es viņai saku. Nezinu, kāpēc es vispār pūlos kaut ko paskaidrot. Kāpēc gan man tas būtu jādara?

"Turpini..." viņa saka.

"Un es esmu brīvprātīgā palīdze slimnīcā." Tas nav gluži taisnība, bet Džeina man plijas virsū, lai iesaistos tur kopā ar viņu, un domāju, ka es to darīšu. Vienalga, ko, lai tikai tiktu vaļā no Danielas.

Daniela pieņem šo informāciju, paraustot plecus. "Es domāju, ka tu esi no neparastajiem," viņa saka, savilkdama savu zaļo apmetni ciešāk ap pleciem. "Bet saprotu, ka esmu kļūdījusies." Viņa metas man garām un ārā pa durvīm.

Šajās divās nedēļās esmu daudz ko uzzinājusi par šīs skolas dzīvi. Pirmkārt, visus var iedalīt vairākās grupās. Ir "gudrīši", ir narkomāni un alko-holmāni, ir sportisti un ir lempji. "Gudrīši" ir iegrimuši datoros un nēsā pie jostas piesprādzētus kalkulatorus. Viņi ir savu tēvu kopijas, zubrās, lai saņemtu visaugstākās atzīmes un varētu iestāties vislabākajos koledžās. Tad seko narkomāni un dzērāji, jo viss te ir viegli pieejams. Vari nopirkt, ko vien vēlies - kaut vai no mašīnas bagāžnieka tieši stāvlaukumā. Sportisti ir sportisti. Grupas cita citu izsmej. "Gudrīši" izsmej narkomānus, narkomāni ņirgājas par sportistiem, sportisti savukārt apsmej lempjus. Tie, kurus sauc par lempjiem, nēsā kovboju platmales un zābakus, viņi košļā tabaku un spļauj, un braukā apkārt pikapos, un meklē iespēju izkauties.

Zinu, ka nekad šeit neiedzīvošos. Protams, ir arī tādi jaunieši kā es, kas neiederas nevienā barā. Ir kāda meitene Anna, kas klaigā gaiteņos. Es nespēju viņu izprast. Varbūt viņa domā tāpat kā es un nevēlas pielāgoties.

Ir jaunieši, kas nav gluži zubrītāji, bet nav arī nekas cits. Viņiem te ir grūti, jo pārējie mīl pazemot visu un visus, kas kaut nedaudz atšķiras. Reizēm man šķiet, ka būtu lieliski, ja tie, kas neiederas nekur, izveidotu grupu ar nosaukumu "Pārpalikumi". Tad mēs varētu sanākt kopā un smieties, pie zemes krizdami, par "gudrišiem", narkomāniem, sportistiem un lempjiem.

Skolā ir tikai viens vai divi melnādainie, un kādu vakaru es jautāju Valteram, kāpēc tā.

"Taisnību sakot, Deivij," viņš saka, "šajā valstī ir ļoti maz melnādainu zinātnieku. Mēs cenšamies viņus iesaistīt vairāk. Mēs cenšamies iedrošināt gudrus melnādainos zēnus un meitenes nodoties zinātnei, piešķirt viņiem stipendijas."

"Mana draudzene Lenaija grib kļūt par zinātnieci," es viņam atgādinu.

"Jā, es zinu."

Bet skolā trūkst ne tikai melno. Ņūmeksikā bija trīs kultūras: spāņu, angļu un Amerikas iedzimto. Kad es biju trešajā klasē, mēs mācījāmies par

Amerikas iedzimtajiem, tikai mēs viņus saucām par indiāņiem. Tas, ko mēs par viņiem uzzinājām, mani tagad satrauc.

Mana ģimene ir angļu izcelsmes. Baltie. Un mēs savā štatā esam minoritāte. Bet ne Losalamosā. Lo-salamosa pilnībā ir angļu pilsēta. Mūsu vidusskolā šeit nav neviena iedzimtā amerikāņa un ir tikai daži spāņu izcelsmes jaunieši, kas šeit dzīvo tāpēc, ka viņu tēvi strādā laboratorijas tehniskajā apkalpē.

Es dodos uz savu ģeometrijas klasi, bet skolotājs neierodas. Tas te nav nekas neparasts. Viņš nav bijis jau piecās stundās, kopš es esmu skolā. Un mums nekad nav bijis aizvietotāja, tas nozīmē, ka viņš neierodas tikai uz mūsu stundu, nevis uz visu dienu. Kad viņš neparādās, viņš ir noorganizējis filmas skatīšanos, kam parasti nav nekāda sakara ar matemātiku. Lielākā daļa skolēnu iekārtojas aizmugurē un guļ. Gandrīz vienmēr kāds krāc. Daži izmanto aptumšoto telpu, lai knakstītos. Bet man nav iebildumu pret filmām. Man tās šķiet daudz interesantākas nekā ģeometrija.

Šodienas filma ir par hemofiliju. Stāstītājs ar dobju balsi saka: Hemofilija ir hereditāri plazmas koagulācijas traucējumi, kas principā ietekmē vīriešus, bet to transmitē sievietes un to raksturo spēcīga, dažreiz spontāna asiņošana. Es to jau zinu, jo astotajā klasē es izlasīju grāmatu Nikolass un Aleksandra. Tomēr es neesmu gatava skatīties filmu par asiņošanu. Mana sirds sāk dauzīties, un es nespēju ievilkt elpu. Filmas vidū man ir jāiet ārā no telpas, jo baidos, ka paģībšu.

Rūbens, kaut kas vidējs starp "gudrīti" un parastu cilvēku, man seko. Viņš ir kopā ar mani trīs stundās, un esmu pamanījusi, ka viņš mani vēro kopš pirmās dienas, kad ierados šajā skolā. Sī ir pirmā reize, kad viņš mani uzrunā. ''Nevari paciest asinis, ko?" viņš pajoko.

Es zinu, ka viņš domājis labi, bet, tiklīdz viņš to izrunā, man uznāk nelabums, un esmu pārliecināta, ka tūlīt vemšu. Piespiežu galvu pie vēsās koridora sienas un lēnām skaitu līdz divdesmit. Nelabums pāriet.

"Gribi iedzert ūdeni?" Rūbens jautā.

"Nē."

"Ko es varu palīdzēt?"

"Neko," es saku. "Ej atpakaļ klasē."

"Un tu?"

"Es iešu mājās." Un es eju taisnā ceļā laukā no skolas. Bez atļaujas. Bez attaisnojuma. Es vienkārši eju ārā un dodos mājās.

Kad es tur nonāku, mājā valda klusums. Bitsija ir muzejā, vada ekskursijas. Un šī ir bumba, ko mēs nometām uz Nagasaki... un šī ir bumba, ko mēs nometām uz Hirosimu...

Es eju augšā garām mātes istabai, ieskatos tajā un redzu, ka viņa ir atlaidusies gultā. Rokā viņai ir dažas fotogrāfijas.

"Mamm," es saku. "Ko tu dari?"

Viņa paskatās uz mani tā, it kā mani nepazītu.

"Tev nevajadzētu dzert tās zāles pret galvassāpēm," es viņai saku. "Vai dzirdi mani? Tev jābeidz!"

Viņa pamāj. "Jā," viņa saka. "Man jābeidz."

Man ir tāda sajūta, ka mēs ar māti esam apmainījušās vietām, un man tas nemaz nepatīk. Ka viņa ir mazā meitene un es esmu māte. Es negribu uzņemties šo atbildību, un es priecājos, ka tuvumā ir Valters un Bitsija.

Tomēr es atceros: kad biju sabrukusi un negribēju atstāt gultu, mamma bija ar mani, lai palīdzētu man tikt uz kājām. Kāda balss manī ierunājas, ka nevajadzētu uz viņu tagad dusmoties. Ka man viņai jāpalīdz. Bet es nezinu, ko darīt.

Te nav vainojamas tikai zāles vai tikai galvassāpes. Kad Bitsija šoreiz aizved mammu pie ārsta, viņš iesaka terapiju. Viņš pieraksta mammu uz konsultāciju ģimenes centrā. Rīt pēcpusdienā viņai jāiet pie kādas Mirjamas Olnikas.

"Man ir jāsaņemas," mamma ierunājas pie vakariņu galda. Pirmo reizi šonedēļ viņa vakariņo kopā ar mums.

Džeisons dauza savu dakšiņu pa galdu, it kā sistu ritmu kādam maršam, ko viņš dzird domās.

"Man ir jāsaņemas," mamma atkal saka.

Valters pasniedzas un uzliek savu plaukstu uz Džeisona rokas, un iestājas klusums.

"Es neesmu es," mamma saka. "Es neesmu vairs tā pati, kas biju, pirms Ādams..." Viņas balss it kā izdziest, un pie galda iestājas smags klusums. Pirmo reizi viņa atkal ir izteikusi tēva vārdu skaļi. "Pirms Ādams..." Viņa mēģina vēlreiz, bet balss aizlūst.

"Nomira," es saku.

Visi skatās uz mani. Es jūtu, ka vaigi nosarkst. Tad visi aizgriežas, it kā es būtu lauzusi dziļu, tumšu noslēpumu. Džeisons atsak dauzīt dakšiņu pa galdu.

"Nu..." Bitsija beigu beigās saka, mēģinot izlikties priecīga. "Jūs zināt, cik ātri ēdiens šeit, šajā augstumā, atdziest..." Un viņa pasniedz mums katram pamatīgu vistas porciju.

18

Pastāstu Džeinai, ka esmu nolēmusi kopā ar viņu doties uz slimnīcu par brīvprātīgo palīgu.

Viņa saka: "Forši... tas lieliski izskatīsies mūsu pieteikumos koledžai."

Man gribas paskaidrot, ka tas nav īstais iemesls, kāpēc es izvēlējos to darīt. Ka par koledžu es nu gan domāju vismazāk. Ka es nezinu, vai maz gribu mācīties koledžā. Bet es nolemju klusēt. Negribas iesaistīties vēl kādā strīdā par manu nākotni.

Mēs kopā ejam uz Losalamosas Medicīnas centru un sameklējam kabinetu ar nosaukumu Brīvprātīgo vadītājs, kur noklausāmies lekciju par visiem brīvprātīgo palīgu pienākumiem. Mēs esam kādi piecpadsmit, un trīs no visiem ir zēni. Es mēģinu iztēloties, kā viņi izskatītos brīvprātīgo palīgu svītrainajos formas tērpa virsvalkos, un sāku ķiķināt, vairs nespēdama rimties. Džeina nosodoši paskatās uz mani un sarauc uzacis. Es novēršos un mēģinu sevi saņemt rokās.

"Būtībā," saka vadītāja, "jūsu pienākums ir palīdzēt medmāsām un sanitāriem. Jūs iznēsāsiet vēstules un ziedus, uzmanīsiet, lai pacientiem ir svaigs ūdens, un palīdzēsiet pasniegt vakariņas. Nekādā gadījumā jūs nedrīkstat dot pacientiem zāles vai arī nest viņiem kaut ko ēdamu vai dzeramu, izņemot to, kas viņiem ir parakstīts. Reizēm kāds pacients var sagādāt grūtības, bet tad ziņojiet tieši man."

Džeina pieliecas un čukst: "Kad mana māsa bija brīvprātigajos palīgos, viņai bija pacients, kas rādija dzimumorgānus."

Es ar lūpām Džeinai parādu vārdu "neķītrelis", tad atkal sāku klausīties vadītāju.

"Mēs, protams, pateicamies, ka esat nolēmuši mums palīdzēt," viņa saka. "Un tagad sameklēsim jums formas, un varēsiet ķerties pie darba."

Izrādās, ka man nav jāuztraucas, ka zēniem nāktos staigāt svītrainajos virsvalkos. Viņiem izsniedz baltus kreklus un svītrainas kaklasaites.

Mans pirmais darbs ir ar ūdens ratiņiem uz katru palātu izvadāt ūdeni un piepildīt pacientu krūkas.

Es ieeju divvietīgā palātā. Visapkārt ir ziedi. Abas pacientes ir pusmūža sievietes un neizskatās īpaši slimas. Viņas sēž savās gultās un lasa. Vienai rokās ir Harolda Robinsa romāns, un otra lasa žurnālu Atlantic Monthly. Viņas tik tikko paskatās uz manu pusi, kad es piepildu viņu krūkas.

Nākamā atkal ir divvietīga palāta, bet tajā ir tikai viens pacients. Vecāks vīrs. Viņš ir ļoti vājš, ar pliku pakausi, un viņa ādai ir pelēka nokrāsa.

"Sveika," viņš saka. "Es tevi gaidīju."

Viņš runā ar maigu Ņūmeksikas akcentu. Es vakaros klausos spāņu raidstaciju. Man patīk, kā skan šī valoda, lai arī es nesaprotu ne vārda. Viņa spāniskajā angļu valodā saklausu to pašu muzikālo skaņu.

"Jūs gaidījāt mani?" es saku.

"Kā jebkuru glitu meiteni."

Oho, es domāju, atceroties Džeinas stāstu par viņas māsu un to neķītreli. Ja viņš mēģinās darīt ko dīvainu, es viņam pateikšu, lai to vāc nost, un iešu taisni uz vadītāja kabinetu.

Es piepildu viņa krūzi, un, kad esmu pagriezusi muguru, viņš saka: "Paskaties uz šito."

Es apsviežos, gandriz izmetot krūzi no rokām, ieraugu, ka viņš uzvelk rotaļlietu. Tas ir dejojošais lācis. Viņš to noliek uz skapīša, un lācis dejo, griezdamies apkārt. "Mans dēls to atveda... no Kalifor-nijas... viņš tur iet skolā."

Es nervozi pasmejos gan par dejojošo lāci, gan par sevi, ka esmu bijusi tik aizdomīga.

"Vai tavs tēvs strādā laboratorijā?" viņš jauta.

"Nē, bet tur strādā mans tēvocis," es pastāstu.

"Es piecpadsmit gadus strādāju tehniskās apkopes nodaļā." Viņš pasniedz man roku, lai iepazītos. "Villijs Ortizs." '

Viņa roka ir kaulaina un trausla, un, kad es to pakratu, nevaru nepamanīt atšķirību starp viņa roku un manējo. "Es esmu Deivija Vekslere," es viņam saku.

Viņš vēlreiz uzvelk rotaļlietu, un šoreiz mani smiekli ir neviltoti. "Tas ir tik jauks."

"Vai tev tas patik? Tas ir tavs." Un viņš to sniedz man, pirms tas ir beidzis griezties, tā ka lāča kājas vēl kustas gaisā.

"Ai, nē," es saku, "es nevaru."

"Kāpēc ne?"

"Tāpēc..." es iesāku, "ka tas taču ir jūsu."

"Meitēn, tu esi tik nelokāma. Vai zini, ko es tev teikšu? Es te nepalikšu ilgi, un, kad es būšu prom, es gribu, lai tas paliek tev. Labi?"

"Protams, labi..."

"Man ir vēzis... bet es esmu gatavs mirt."

Viņš to pasaka tik viegli, ka es esmu pārliecināta, ka pārklausījos.

"Jau ilgi," viņš saka. "Tas ir pārāk ilgi. Te mani liek slimnīcā, te laiž ārā. Bet nu beigas ir tuvu."

Es novēršos un skatos ārā pa logu. Riet saule. Nekad neesmu redzējusi neko līdzīgu Ņūmeksikas saulrietam. Visa debess kļūst te rozā, te sarkana, te violeta. Kāpēc viņam vajadzēja teikt, ka viņš mirst?

"Neskumsti," viņš saka.

Es pagriežos pret viņu, cerot, ka viņš nepamanīs, cik tuvu asarām esmu.

"Labi..." es saku. "Tiksimies jaunnedēļ?"

"Protams. Jaunnedēļ."

Pēc darba ārā es satieku Džeinu. Kļūst auksts un satumst. Es aizpogāju jaku un saceļu apkakli. Būs jānopērk cepure un cimdi.

"Kā gāja?" Džeina jautā.

"Labi."

"Bez problēmām?"

"Jā. Un tev?"

"Normāli."

Mēs sākam iet uz māju pusi.

"Ja tev būtu izvēle," es saku, "vai tu izvēlētos mirt lēnām no vēža vai ātri, no lodes?"

"īsti nezinu," Džeina saka. "Ar vēzi būtu laiks sagatavoties. Un tu justos tik slims, ka, iespējams, gribētu, lai viss būtu beidzies. Ja tevi nošautu, nu, tas būtu tik pēkšņi..."

Es negaidu, kad viņa pabeigs, un pārtraucu viņu: "Ka tu nepaspētu pateikt ardievas."

19

Bitsija lasa grāmatu ar nosaukumu Kā pareizi barot bērnus. Un tagad katru rītu mēs ar Džeisonu dabūjam pa tējkarotei svaigu kliju pie pārslām. Tas novērsīs hemoroīdus, Bitsija mūs pārliecina.

"Kas ir hemoroīdi?" Džeisons jautā.

"Nav svarīgi," Bitsija saka. "Ed savas pārslas ar klijām, un tu nekad to neuzzināsi."

"Bet, ja es nezinu, kas tas ir, kā lai es zinu, ka es to negribu?"

"Tici man," Bitsija saka. "Tu negribi."

Bitsija mūs uztver ļoti nopietni, it kā mēs būtu viņas bērni, it kā mēs būtu viņas aizbildniecībā. Bet es domāju, ka mēs drīz brauksim mājās. Varbūt pirms Ziemassvētkiem, jo mamma pie Mirjamas Ol-nikas ģimenes centrā ir bijusi četras reizes pēdējo divu nedēļu laikā. Viņa ir pievienojusies Bitsijai džeza kluba nodarbībās un izskatās daudz labāk. Viņa vēl ir saspringta un mēdz pēkšņi izskriet no istabas, kad to vismazāk gaida, bet lēnām viņai kļūst labāk. Lai gan dažreiz, kad es mēģinu ar viņu parunāt, piemēram, par to, ka Bitsija man dod kabatas naudu, viņa it kā atslēdzas, un es zinu, ka viņa nedzird ne vārda no tā, ko saku.

"Par ko jūs ar Mirjamu runājat?" kādu vakaru es jautāju. Es sēžu virtuvē uz letes un skrubinu selerijas gabaliņu, bet mamma gatavo savu speciālo ēdienu - spinātu pīrāgu. Šovakar viņa ir pieteikusies gatavot vakariņas, lai izbrīvētu Bitsiju, bet man nešķiet, ka Bitsija par to ļoti priecātos. Viņa uzskata, ka virtuve ir viņas teritorija. Pirmo reizi, kopš esam Losalamosā, mamma gatavo maltīti.

"Mēs runājam par visu ko," mamma saka. "Ar viņu ir viegli runāt."

"Vai jūs runājat par tēvu?" es jautāju. "Par to nakti?"

Mamma vilcinās, tad saka: "Jā." Viņa to pasaka ļoti klusu un nepaceļot acis.

Kā tas nākas, ka viņa var runāt par to ar Mir-jamu, bet ar mani ne?

Kad vakariņas ir gatavas, es palīdzu mammai tās pasniegt. Valters tikai paskrubina spinātu pīrāgu, un es sadusmojos uz viņu par to, ka viņš liek mammai domāt, ka tas nav izdevies.

Viņš nodara vēl lielāku ļaunumu, sacīdams: "Tas ir garšīgs, Gvena. Tikai es paēdu pamatīgas pusdienas."

"Tas ir izcils," saka Bitsija. "Es veselu mūžību nebiju ēdusi spinātu pīrāgu. Valteram negaršo..." Viņa pēkšņi apraujas un aizsedz muti ar plaukstu, apzinoties savu kļūdu.

"Var teikt, ka es ēdu tikai kartupeļus un gaļu," Valters izlabo.

"Viss kārtībā," mamma saka. "Man vajadzēja pajautāt, pirms sāku gatavot."

Es ceru, ka mamma nezaudēs savaldīšanos un nesāks raudāt. Izklausās, ka viņa tikko turas. Es vē-

los, kaut mēs varētu par to vienkārši pasmieties, bet atmosfēra pie galda ir pārāk saspīlēta. Es esmu spiesta atcerēties, ka mēs ēdām spinātu pīrāgu tajā vakarā, kad nomira mans tēvs...

Mēs staigājām pa pludmali, visi četri pilnā rīklē dziedādami Viens vecs vīrs. Mamma un tētis bija apskāvuši viens otru un bija noskaņoti nedaudz sentimentāli. Es biju aizdomājusies par vakaru, par to, kā iešu pastaigāties ar Hjū, kad Džeisons piezagās no mugurpuses un uzlēja man uz galvas spaini auksta ūdens. Viņš skrēja prom, Drakulas apmetnim plīvojot, un kliedza: "Nenoķersi... nenoķersi..." Un tad mēs devāmies mājās vakariņot. Spinātu pīrāgs, zaļumu salāti un ierauga maize...

Es prātoju, vai Džeisons arī to atceras. Es paskatos uz viņu. Viņš rakņājas pa savu šķīvi.

"Nu, kas jauns skolā, Džeis?" es vaicāju.

"Mana skolotāja ir tik gara, ka var atvērt logus bez nūjas palīdzības."

"Oho... tik gara, ko?"

"Un arī gudra," Džeisons saka. "Viņa zina visu."

"Izklausās, ka viņa ir forša," es viņam saku.

"Es tev teicu, ka mums šeit ir izcilas skolas," Bitsija saka.

Nākamajā vakarā dzīvojamā istabā uz grīdas spēlēju ar Džeisonu monopolu. Džeisons nonāk Vir-džīnijas avēnijā, un, lai gan man jau pieder Svētā Čārlza laukums un Steitstrīta, viņš to nopērk. Viņš nekad nepalaiž garām izdevību nopirkt Virdžīnijas avēniju, tāpēc ka tā ir vieta, kur mēs dzīvojam At-lantiksitijā. Monopols man atgādina mājas.

Valters un Bitsija šovakar ved mammu uz viesībām. Mamma ienāk tērpusies garajos svārkos un melnajā džemperī. Viņa izskatās skaista, un es viņai tā arī saku.

"Paldies, mīlulīt," viņa saka.

"Un tu arī labi smaržo," Džeisons saka, kad viņa to noskūpsta, novēlot labunakti.

"Tas ir Chanell № 5. Es to šodien nopirku."

Es metu kauliņu, paeju astoņus lauciņus un nonāku uz Ej cietumā.

"Ļoti žēl!" Džeisons saka, turēdams rokā Vari nākt ārā no cietuma kartīti.

Valters palīdz Bitsijai un tad mammai apvilkt mēteli. Mamma saka: "Policijas un ugunsdzēsēju numuri ir uz tāfelītes virtuvē. Tur ir arī Grantu numurs, uz kurieni mēs ejam. Ja kaut kas atgadās, zvaniet mums."

"Klau, mamm..." es saku. "Atlantiksitijā esmu pieskatījusi bērnus... atceries? Es zinu, ko darīt."

Mamma izskatās šaubu pārņemta un pagriežas pret Bitsiju. "Es nezinu... varbūt man vajadzētu šovakar palikt mājās. Man tiešām nav noskaņojuma viesībām."

"Muļķības," Valters saka. "Tas tev nāks par labu."

"Nevienu nelaidiet iekšā," mamma man saka. "Nav svarīgi, ko viņi saka, kas viņi ir... vienalga, lai arī viņi saka, ka ir no policijas... neatveriet durvis nevienam."

"Viss būs labi, Gvena," Bitsija saka. "Nav nevienas drošākas vietas par Kalnu, tici man."

Pēkšņi es aptveru, ko tas viss nozīmē. Šovakar pirmo reizi mamma mūs atstās vakarā vienus. Pirmo reizi, kopš nogalināja manu tēvu.

Es dzirdu, kā aizveras parādes durvis.

"Labi," Džeisons saka, "es celšu viesnīcu Brod-valkā un vēl otru Parka laukumā un divas mājas..."

"Vai tu čiepi no bankas, tu mazais zaglēn?"

Džeisonam ir grūti saglabat nopietnu sejas izteiksmi. "Kas, es?"

Es zinu, ka viņš to ir izdarījis, - kamēr es runājos ar mammu, viņš paņēma piecsimt dolāru naudas zīmes.

Izkliedzu kaujas saucienu, un Džeisons metas prom, skrienot cauri mājai. Es dzenos viņam pakaļ, un mēs abi smejamies, vēderu turēdami. Tad es beidzot viņu noķeru, piespiežu pie zemes un sāku kutināt.

"Nē... lūdzu... izbeidz... izbeidz..." viņš spiedz.

Beidzu kutināt, bet nelaižu viņu vēl vaļā.

Mēs abi esam aizkusuši un elsojam.

Pēc brīža es saku: "Džeison... vai tev pietrūkst tēta?"

Džeisons pagriež galvu sānus.

"Pietrūkst?"

Viņš sakniebj lūpas un neatbild.

"Es zinu, ka tev pietrūkst, Džeison, kāpēc gan tu nekad to nesaki? Un kāpēc tu nekad neraudi?"

"Raud tikai bēbīši," viņš nomurmina.

"Nē," es viņam saku, "visi raud. Kad esi bēdīgs, tad vari raudāt."

"Laid mani," viņš saka.

"Nelaidīšu, kamēr tu nepateiksi, kamēr nepateiksi, ka tev pietrūkst tēta."

"Nē!" Viņš mēģina izrauties.

"Labi," es viņam saku, "tad es to pateikšu tavā vietā. Man pietrūkst tēta. Ļoti pietrūkst." Es pavirzos sāņus, Džeisons pieceļas un aizskrien.

"Džeison..." es saucu, "vai tu negribi pabeigt spēli?"

Bet viņš jau ir augšstāvā. "Pabeidz to pati," viņš atkliedz, un es dzirdu, ka viņš raud.

Es nezinu, kāpēc to izdarīju. Nezinu, kāpēc es sabojāju mūsu spēli, mūsu vakaru. Tas ir tāpēc, ka man vajag par tēvu runāt ar kādu, kas viņu pazina un mīlēja tā, kā es viņu mīlēju.

20

Džeina man piezvana un uzaicina palikt pie viņas sestdien pa nakti. "Atbrauc agrāk," viņa saka, "lai mēs varētu kopā pavadīt pēcpusdienu."

Bitsija ir sajūsmināta, kad uzzina, ka es pavadīšu nakti Albertsonu mājā. "Vai tu zini, ka Bads Albertsons ir nodaļas vadītājs un ļoti svarīga persona laboratorijā darbības stratēģijas noteikšanas grupā? Runā, ka Badam ir lielāka ietekme nekā direktoram."

"Es to nezināju," es saku, bet neatzīstos, ka man tas ir vienaldzīgi.

"Un mēs ar Brendu ceturtdienās esam vienā grupā."

Bitsija ceturtdienas vakaros kopā ar domubiedriem lasa un apspriež jaunākās grāmatas. Šonedēļ tā ir Džordžijas O'Kīfas grāmata.

Es sapakoju nelielu somu un eju uz Džeinas māju. Sī ir mana pirmā vizīte Vannu rindā. Kad es nonāku galā, viņas svainis Hovards vasko slēpes iebraucamajā ceļā. Es nekad neesmu redzējusi Ho-vardu, bet Džeina man aprakstīja visu savu ģimeni. Hovards ir garš un tievs un sācis audzēt bārdu. Džeinas masa ir pirmā, ar kuru viņš milējās, un tas notika pēc kāzām. Es jau daudz ko zinu par Džeinas ģimeni. Es zinu, ka viņas vecāki nodarbojas ar seksu reizi nedēļā, sestdienas naktī.

"Sveika," Hovards man saka. "Tu laikam esi Dei-vija."

"Jā."

"Džeina ir iekšā."

Māja izskatās kā baļķu būda. Tā ir atstatu no ceļa, un to ietver priedes un sudrabegles. Es pieklauvēju pie durvīm, un Džeina mani ielaiž.

"Cau," viņa saka. "Nāc, iepazīsties ar manu mammu."

Mājas iekšpusē nav nekā neparasta, tikai vienā no dzīvojamās istabas sienām ir redzami baļķi, kas piešķir tai zemniecisku izskatu.

Es sekoju Džeinai virtuvē, kur viņa mani iepazīstina ar savu māti Brendu. Viņa ir tukla, ar bedrītēm vaigos un tādu pašu seju kā Džeinai. Viņa cep cepumus. Bitsija arī daudz cep. Džeisons ir kļuvis par viņas mācekli. Viņi kopā cep šokolādes čipsus, citrona, cukura glazūrā, ar auzu pārslu un ābolu biezeni. Dažādus. Man pēkšņi ienāca prātā, ka Džeisons drīz būs tik labs cepumu speciālists, ka pēc tam, kad atgriezīsimies Atlantiksitijā, viņš varēs atvērt savu cepumu veikalu galvenajā ielā. īsti elegantu veikalu. Un mēs to nosauksim Džeisons Vekslers. Cepumu speciālists vai kā tamlīdzīgi. Es nodarbošos ar reklāmu, un mamma rūpēsies par biznesu. Mēs kļūsim bagāti. Visās lielajās viesnīcās būs mūsu veikala filiāles. Un mēs sūtīsim savu preci pa visu pasauli gluži kā Džeimsa sālsūdens krējuma konfekšu veikals, mēs dzīvosim luksusapartamentos vienā no jaunajām viesnīcām, ar skatu uz okeānu no katras istabas.

"Sveicināta, dārgā," Džeinas māte saka. "Es tā priecājos tevi satikt."

Virtuvē pa grīdu rāpo tukls, skaists mazulis. Džeina viņu paceļ un skaļi nobučo uz vaiga. "Un šis ir mans māsasdēls Robijs. Vai viņš nav burvīgs?"

Džeina iedod mazuli man, un viņš satver rokā manu matu šķipsnu un cenšas tos sūkāt. Mes visi smejamies, klausoties, kā viņš mums kaut ko vāvuļo savā nesaprotamajā mazuļa valodā.

Robijs ir Hovarda un Lindas, Džeinas māsas, dēlēns. Viņa ir tā, kas reiz bija kļuvusi par finālisti Mis Ņūmeksikas konkursā.

Džeinas otra māsa Tafija mācās biznesa skolā Albukerkā. Viņa brauc mājās katru otro nedēļas nogali.

"Kur ir tavs tēvs?" es jautāju Džeinai, kad mēs ejam cauri mājai.

"Savā kabinetā," Džeina čukst, norādot uz aizvērtām durvīm. "Viņš domā. Viņš vienmēr sestdienās domā. Bet tu viņu redzēsi vēlāk. Viņš parasti iznāk uz vakariņām. Nāc augšā... mana istaba ir galīgi savandīta... es pašlaik kārtoju savu drēbju skapi."

Es sekoju Džeinai pa trepēm, apbrīnodama nopulētās koka margas, kas zem manas rokas ir tik vēsas un gludas.

"Mana māte ir Sieviešu pārgājienu asociācijas prezidente," Džeina pāri plecam saka. "Viņa zina nosaukumus katrai savvaļas puķei dienvidrietumos."

"Tas ir jauki," es saku.

Džeina nav mānījusies par savu istabu. Tur valda īsts juceklis, drēbes ir izsvaidītas pa visu telpu.

"Es tev teicu," viņa smej.

"Kur ir vanna?" es jautāju.

"Tu gribi iet vannā... tagad?"

"Nē," es saku un arī sāku smieties. "Es to gribu redzēt vēsturisku iemeslu dēļ."

"Ak tā," viņa saka. "Nāc šurp." Viņa saņem manu roku un ieved mani vannas istabā. "Lūk," viņa saka.

Vanna ir vecmodīga. Tā ir uz kājiņām, un tai ir atsevišķi krāni aukstajam un karstajam ūdenim.^Es skatos, vai neieraudzīšu plāksnīti ar uzrakstu Šeit vannojos Roberts Openheimers, bet tādu neredzu. Ņūdžersija ir pilna ar plāksnītēm Šeit nakšņoja Džordžs Vašingtons.

Es cenšos iztēloties, kā Openheimers sēž vannā. Varbūt viņam radās idejas, kad viņš mazgājās vai varbūt kad viņš peldināja plastmasas buru laiviņas kā Džeisons. Kas to lai zina?

Mēs ejam atpakaļ uz Džeinas istabu, un es atkrītu viņas gultā. Džeina ieslēdz radio, skan veca Eagles dziesma. Viņa atsāk locīt un kārtot savas drēbes.

Es dungoju līdzi dziesmu un pētu Džeinas istabu. Pie sienas ir trīs plakāti. Viens ir Džimijs Maknikols, otrs - Eriks Heidens uz slidām un trešais - Bjorns Borgs. Tie visi ir noklāti ar lūpu nospiedumiem.

"Tā es izmēģinu savu lūpu krāsu," Džeina paskaidro, kad viņa pamanījusi, ka es tos pētu.

Saprotu. Es mēdzu treneties uz spilvena. Bet es to nesaku Džeinai. Tā vietā es saku: "Tu tikpat kā nekrāso lūpas."

"Es to kādreiz mēdzu darīt," viņa atbild. "Devītajā klasē es biju kā apsēsta ar krāsošanos."

Esmu pārsteigta. Džeina nešķiet tas tips, kas varētu eksperimentēt ar krāsošanos. Bet tad es atceros, kā mēs ar Lenaiju, vēl astotajā klasē, gājām uz Vūlvorta veikalu un izmēģinājām visus paraugus, kas bija uz letes.

Kad Džeina ir beigusi kārtot savas drēbes un istaba jau izskatās pieklājīgi kārtīga, viņa izņem manikīra komplektu un sāk taisīt sev manikīru.

"Kur tu gribi iet koledžā?" viņa jautā, vīlējot nagus.

"Es nezinu," es saku. "Mes taču neesam abiturienti, un mums nav tūlīt uz vietas jāizlemj."

"Bet tā ir tāda lieta, kas jāplāno laikus."

"Es pat nezinu, vai vispār gribu to darīt," es atzīstos.

"Tiešām?"

"Jā. Domāju, ka ir muļķīgi pirms laika par to lauzīt galvu. Nekad nevar zināt, kas notiks starp šodienu un to dienu nākotnē."

"Es nekad par to neesmu tā domājusi," Džeina saka. "Mans tēvs grib, lai es studēju Masačūsetsas Tehnoloģijas institūtā tāpēc, ka viņš tur mācījās, bet māte runā par Velsliju, jo viņa mācījās tur. Mani vecāki no manis ļoti daudz gaida." Viņa krāso savus nagus bālā persiku tonī. "Linda un Tafija sagādāja lielu vilšanos, īpaši tēvam. Neviena no viņām skolā nemācījās labi. Tāpēc visas cerības tagad ir uz mani."

"Neviens nenoteiks, ko man darīt ar savu dzīvi," es saku.

"Tu esi drosmīgāka nekā es."

"Tam nav nekāda sakara ar drosmi."

"Es domāju, ka ir gan." Kad viņas nagi ir ideāli nolakoti, viņa paceļ tos uz augšu, apbrīnodama savu darbu. "Gribi, nolakošu arī tavējos?" viņa jautā, žāvējot nagus.

Es paskatos uz savējiem. Tie ir šausmīgi. Neesmu tiem pievērsusi uzmanību kopš augusta. Es mēdzu tos īsi apgriezt. Bet tagad tie ir dažāda garuma un nelīdzeni.

"Tev vajadzētu labu manikīru," Džeina saka. "Es negribu tevi aizvainot, bet esmu to pamanījusi."

Es pamāju un ļauju viņai apstrādāt manus nagus. Viņa tos aplīdzina ar vīlīti. Viņas pieskāriens ir maigs.

Koridorā iezvanās telefons, pirms Džeina ir pabeigusi apvīlēt manus kreisās rokas nagus. Viņa izskrien, lai paceltu klausuli. Es paņemu žurnālu Seventeen un izšķirstu. Modeles tajā ir lieliskas. Es vēlos, kaut dažām būtu pūtītes vai taukaini mati. Es pieeju pie spoguļa un pētu savu seju. Sī nav no manām labākajām dienām. Es izskatos sagurusi, un mati ir neieveidoti.

Kad Džeina atgriežas, viņas seja ir sasarkusi un viņa saka: "Tas bija Teds."

Teds draudzējas ar Rubeņu, puisi, kas vienmēr uz mani skatās. Jau nedēļām ilgi man bija aizdomas, ka Džeinai ir kaut kas ar Tedu. Nu tās ir apstiprinājušās.

''Viņš grib atnākt šovakar/' viņa satraukti saka, "... kopā ar Rubeņu." Viņa apklust un paskatās uz mani. "Es piekritu."

Džeina apsēžas un sniedzas pēc manas rokas. Es to pastiepju, un viņa turpina vīlēt manus nagus.

"Ja tu neesi ar mieru, es varu viņam atzvanīt un teikt, lai atliek uz citu dienu."

Reizēm Džeina ir tik pieklājīga, ka tas mani tracina.

"Mēs varētu iet pastaigāties vai darīt ko citu," viņa saka. "Neko sevišķu. Es domāju, ka tu piekritīsi. Citādi es nebūtu teikusi jā."

Es nevaru sevi piespiest pateikt, ka piekrītu, un es nezinu, kāpēc.

Džeina ir novīlējusi manu sārto nadziņu pavisam īsu. "Zini," viņa saka, acis iepletusi, "aizmirsti par to. Es iešu viņam piezvanīt un izdomāšu kādu attaisnojumu."

"Nē," beigu beigās man izdodas pateikt. "Viss ir kārtībā. Man nav nekas pretī."

Viņa izskatās atvieglota. "Tev taču viņš neriebjas?" viņa jautā.

"Taisnība. Man viņš neriebjas."

Džeina tur pudelīti ar nagu laku. "Ko tu teiksi par šo?" viņa vaicā. "Es domāju, ka tā izskatīsies ļoti labi... kopā ar tavu toni." Viņa sāk krāsot manus nagus, un krāsa, kas pudelītē šķita gandrīz brūna, izrādās, ir pretīgi violeta.

“Vai tev ir liela pieredze?" viņa jautā.

“Kur?" es saku, domājot, ka viņa runā par nagiem.

“Nu, tu jau zini... ar puišiem?"

“Ak puišiem."

“Nu, ir?"

"Neliela," es viņai saku.

"Cik liela?"

“Pavisam neliela."

“Man nav nekādas," viņa saka. "Es esmu skūpstījusies ar diviem puišiem, un tas ir viss."

"Neuztraucies par to," es saku.

“Neuztraukties par to?" viņa atkārto. “Par ko tad lai uztraucas... ja neskaita skolu?"

Reizēm Džeina šķiet tik naiva, nespēju lāgā noticēt, ka esam vienā vecumā.

"Vai zini, kā es uzzināju par seksu?" viņa jautā. "Kā?"

“Es apskatījos bibliotēkas kartotēkā."

Es iesmējos. "Patiešām?"

"Patiešām. Varētu domāt, ka cilvēkam, kam ir divas vecākās māsas, kāds būtu varējis izstāstīt galveno, bet, kad es viņām jautāju, viņas saka: "Ej, paprasi mātei." Un, kad es jautāju mātei, viņa teica: “Tu esi par jaunu, lai par to interesētos." Varētu domāt, ka mūs izglītos seksa jautājumos skolā, ko? Es domāju tādā nozīmē, ka tas ir svarīgs dabaszinātnes priekšmeta jautājums."

Nu smejam abas.

"Cik tālu tu esi tikusi?" Džeina jautā.

Es viņai neatbildu. Es apskatu savus nagus un saku: "Paldies, tie izskatās skaisti." Tad es tiem uzpūšu, kā to darīja Džeina, lai tie ātrāk nožūst.

"Līdz galam?" Džeina saka.

Es saprotu, ka tāpēc, ka esmu izvairījusies atbildēt uz viņas jautājumu, viņa domā, ka man ir liela pieredze. Es mēģinu precizēt šo jautājumu. "Nē," es saku ar uzsvaru, "ne līdz galam."

"Bet tuvu?" viņa vaicā.

"Nē, pat ne tuvu." Es viņai nestāstu par Hjū. Es viņai nestāstu par karstajām, sviedrainajām vasaras naktīm. Par lūpu sāļo garšu. Par viņa augumu, cieši piespiestu manējam. Ar to nevar dalīties. Ne ar Džeinu, ne ar kādu citu.

Pirms vakariņām es nomazgājos slavenajā vannā. Mērcējos tajā ļoti ilgi. Mani mati kā vēdeklis peld ūdenī, kas sniedzas man līdz zodam. Parasti es cenšos nedomāt par Hjū un par to, kā mēs bijām kopā, jo tad es uzskrūvējos, un pašlaik es negribu par to domāt. Es tikai atceros. Es visu atceros. Sevišķi to pēdējo vakaru...

"Nu, kas jauns, Deivina?" Hjū jautāja. Viņš zināja manu īsto vārdu, bet jokojoties sauca mani par Deivinu.

"Nekas īpašs," es teicu.

Mēs sēdējām uz margām, lūkodamies uz pludmali un ēzdami vafeļu saldējumu. Mēs jau bijām izvizinājušies ar ūdensvelosipēdu, un bija satumsis. Es sasitu kopā savas kājas, un viena no manām jēzenēm nokrita smiltīs. Hjū nolēca lejā, lai to paceltu. Uzvelkot to atpakaļ man kājā, viņš noglāstīja manas kājas iekšpusi. "Kā būtu ar pastaigu pludmalē, Deivina?"

"Izbeidz, Hjū... tu taču zini, ka es nevaru."

"Es nevaru... es nevaru..." viņš teica, mani mēdīdams.

"Tu zini, ka tādi ir noteikumi."

"Noteikumus raksta, lai tos pārkāptu, vai ne?"

"Ne šo," es teicu. "Bet tu vari atnākt pie mums."

"Tēvs būs mājās."

"Nu un? Vēl jau ir pagalms."

Nebija gluži tā, ka es negribētu iet staigāt pa pludmali ar Hjū. Gribēju. Man ļoti patika okeāns mēnesgaismā, smiltis zem kājām, būt divatā, pavisam vieniem, kopā ar viņu. Bet es biju apsolījusi vecākiem, ka nepalikšu.

Un tā mēs ar Hjū gājām mājās un taisnā ceļā uz mazo pagalmiņu aiz veikala. Es atspiedos pret vītolu. Vientuļā gaismiņa no veikala meta ēnu īsajā zālē. Hjū rokas bija mani apņēmušas, viņa lūpas uz manas sejas, mana kakla. Viņa elpa bija karsta. Es iekrampējos viņa T kreklā, kad viņš noslidināja savu roku man no pleca līdz blūzītes izgriezumam, līdz jostasvietai un tad atkal uz augšu. Gaisā bija jūtamas manas smaržas.

Bija dzirdams, kā tēva veikalā pa radio skan kāda simfonija. Mēs abi smagi elpojām. Hjū augums bija cieši piespiests manējam, un viņš čukstēja: "Deivij... ak, Deivij..."

Mani ceļi bija tik vārgi, ka gribējās noslīgt zemē. Nogulties Hjū rokās un ļaut, lai notiek tas, kas varētu notikt. Vienalga, kas...

Bet tad mēs izdzirdējām šāvienu, un vēl vienu, un vēl, un vēl. Hjū palaida mani vaļā, teikdams: "Kas, velns..."

Tad mēs abi skrējām, skrējām tieši uz veikalu.

21

"Deivij... vai drīz būsi galā?" Džeina sauc, klaudzinot pie vannas istabas durvīm. "Vakariņas gatavas."

"Es jau nāku," es atsaucos, norijusi kamolu, kas kāpa kaklā. Es noskaloju seju, izkāpju no vannas un noslaukos.

Lejā visi ir sasēdušies ap vakariņu galdu. Viņi gaida mūs. "Atvainojiet," es saku, "nezināju, ka ir tik vēls."

"Tas nekas, dārgā," Džeinas māte saka.

Džeinas tēvs sēž galda galā. Viņš ir liela auguma, platiem vaigiem, brillēm metāla ietvaros un sirmiem, asiem, īsi apgrieztiem matiem. Es pamanu rētu viņam pār pieri. Džeina stāstīja, ka pirms gada viņš iekļuvis nopietnā auto negadījumā. Es mēģinu uz viņu cieši neskatīties, kamēr sēžos pie galda. Viņš saka: "Sveika, Deivij." Tad viņi ar Hovardu ieslīgst garā sarunā par laboratoriju. Es pat nemēģinu ieklausīties viņu runās.

Robijs sēž augstā krēslā blakus Lindai, un viņa to baro ar kumosiņiem no galda. Es ievēroju, ka Linda atkal ir stāvoklī, un prātoju, kāpēc Džeina man to nav pastāstījusi.

Saruna mūsu galda galā grozās ap slēpošanu.

Linda un Džeina cer, ka šogad agri uzsnigs un slēpošanas trases atklās jau pirms Ziemassvētkiem.

"Vai tu proti slēpot, Deivij?" Džeinas māte jautā.

"Nē, bet es labprāt iemācītos."

"Es ari neprotu," viņa saka, "bet doktors Albertsons ir izcils slēpotājs, un visas trīs meitas seko viņa pēdās."

Sākumā es nesaprotu, kas ir doktors Albertsons. Tad aptveru, ka tas ir Džeinas tēvs. Manā izpratnē vārds doktors nozīmē ārsts vai pat zobārsts, bet Losalamosa ir pilna ar Dr., kas sauc cits citu par doktoru.

"Un neaizmirsti Hovardu," Linda saka. "Hovards slēpo fantastiski labi. Viņš jau kopš bērnības ir uz slēpēm. Viņš ir no Kanādas."

Es prātoju, vai Linda šoziem slēpos, kaut arī ir stāvoklī, bet nolemju nejautāt. Varbūt viņa nemaz nav stāvoklī. Varbūt viņa vienkārši ir resna.

"Robijs mācīsies slēpot, tiklīdz viņam būs trīs gadiņi," Linda saka, dodot viņam vēl vienu maizes garoziņu.

Desertā mēs ēdam šokolādes kūku un vaniļas saldējumu, un, kad esam paēduši, Džeinas tēvs pieceļas un saka: "Ļoti garšīgi, Brenda." Tad viņš pazūd savā kabinetā, un mēs novācam traukus.

Pusdeviņos Teds un Rūbens zvana pie durvīm. Džeina viņus ielaiž. Rokas berzēdami, viņi turpat priekštelpā uzgaida, līdz mēs esam gatavas iet. Viņu elpa smaržo pēc dūmiem. Mēs paņemam virs-jakas un četratā dodamies ārā, Džeinas māte uzsauc mums: "Aizpogājieties... ārā ir ļoti auksts."

Laukā Teds pasniedzas aiz koka un izceļ degvīna pudeli. "Mēs domājām, ka nebūtu gudri nest iekšā."

"Pareizi domājāt," Džeina saka.

Teds atver pudeli, un ejot mēs to tukšojam, pasniegdami cits citam. Man nepatīk alkohols, un es ieņemu tikai vienu malciņu. Tas dedzina rīkli un tad sasniedz arī kuņģi. Rūbens ieņem pāris malku un saka: "Nevaru to ciest, bet tas sasilda."

Es turu rokas kabatās. Man ir tāda sajūta, ka, ja es to nedarīšu, Rūbens gribēs saņemt manu roku. Nav jau tā, ka viņš man nepatiktu. Es domāju, ka viņam nav nekādas vainas. Bet es negribu, lai viņš man pieskartos.

Teds ir aplicis roku apkārt Džeinai, un viņi dzer no pudeles un piekļaujas viens otram. Nākamajā reizē, kad Teds piedāvā pudeli mums, Rūbens papurina galvu un saka, ka mēs esam jau diezgan dzēruši.

Nav īsti kur iet, tikai pilsēta, un tur viss ir slēgts, izņemot picas bāru un kino. Bet filma sākas astoņos piecpadsmit. Bez tam es to jau redzēju pirms diviem gadiem un tā bija garlaicīga. Zēni ir izsalkuši, un tā nu mēs ejam uz picas bāru un izvēlamies galdiņu telpas dziļumā. Puiši saskaita savu naudu. Par abiem kopā viņiem ir astoņi dolāri un sešdesmit četri centi. Viņi nolemj paņemt uz visiem vienu vidēja lieluma picu ar sieru un desu. Mēs pasūtām krūzi ar kokakolu, un pēc tam, kad viesmīle to atnes, Teds izņem no jakas kabatas degvīna pudeli un ielej nedaudz savā kolā, pēc tam arī Džeinai.

Džeinas seja ir sarkana, un viņa smejas, sprauslādama uz visām pusēm. Man nepatīk redzēt savus draugus piedzērušos. Lenaija reiz teica, ka es nejustos tik neērti, ja pati dzertu. Bet man nepatīk, kā es jūtos, kad esmu iedzērusi, un man nepatīk, kā es jūtos pēc tam. Reiz es dzēru alu, līdz man palika slikti, un man tas riebās.

Kad mēs ejam ārā, Džeina sāk dziedāt un griezties automašīnu stāvlaukumā plati izplestām rokām. Es nespēju noticēt, ka tā ir mana draudzene Džeina, kas šķiet kautrīga un nevainīga un baidās no visas pasaules.

"Salst," Teds saka. "Sasildīsimies mašīnā."

"Kādā mašīnā?" es jautāju.

"Jebkurā," Teds atbild, raudzīdamies apkārt stāvlaukumā. "Viņi visi skatās filmu. Viņi nenāks ārā no kino līdz desmitiem trīsdesmit." Viņš iet no vienas mašīnas pie nākamās, raustīdams durvis, un piektajā reizē kādu atver. Tas ir zils Subaru ar visiem četriem velkošiem riteņiem. Teds un Džeina ierāpjas aizmugurējā sēdeklī, atstājot priekšējo mums ar Rūbenu. Man tas nepatīk. Mašīnas īpašnieks var parādīties kuru katru brīdi, un ko tad? Mūs var arestēt un izsaukt mūsu vecākus. Valters un Bitsija mani par to nekad nebeigs zāģēt.

"Nevaru sagaidīt, kad varēšu dabūt braukšanas tiesības," Rūbens saka. "Stopot pilsētā ir tik muļķīgi. Es dzīvoju ārpus pilsētas." Viņš saberzē rokas. "Kaut mums būtu aizdedzes atslēgas, tad vismaz mēs varētu nedaudz sasildīties."

"Taisiet siltumu paši," Teds sauc no aizmugurējā sēdekļa. Viņi ar Džeinu histēriski iesmejas, tad Teds norullē logu un izsviež tukšo degvīna pudeli stāvlaukumā. Mēs dzirdam, kā saplīst stikls.

Džeina un Teds mīlinās. Es dzirdu katru skaņu, katru nopūtu; domāju, ka priekš tādas, kam nav pieredzes, Džeinai, šķiet, nav nekādu problēmu.

Mes ar Rubeņu sēžam kā zombiji, piesaluši pie sēdekļiem, un ne jau tikai tāpēc, ka ir auksts. Mēs skatāmies taisni uz priekšu, nedz runājam, nedz pieskaramies viens otram, pat neskatāmies viens uz otru. Es zinu, ka viņš arī vēlas būt kaut kur citur, tāpat kā es. Mēs abi jūtamies neērti, bet nezinām, kā izkļūt no šīs situācijas. Es mēģinu neklausīties skaņās, kas nāk no aizmugures sēdekļa, bet domāt par kanjonu. Bet tad Džeina iešņukstas: "Es slikti jūtos... Es jūtu kaut kādu... kaut kādu..."

"Izlaidiet viņu ārā... laidiet viņu āra..." Teds nervozi sauc, un mēs ar Rūbenu atveram durvis. Džeina paspēj izkāpt āra. Viņa izvemjas pār Subaru aizmuguri.

Mēs ar Rūbenu jūtamies atviegloti. Pirmo reizi mēs paskatāmies viens uz otru un pasmaidām. Tagad ir iemesls doties mājup. Bet Džeinai ir ļoti slikti, un mēs viņu pa pusei nesam, pa pusei velkam. Kad nonākam pie mājas, es saku arlabunakti puišiem. Jūtos daudz draudzīgāka pret Rūbenu, īpaši pēc tam, kad viņš mašīnā nemēģināja neko uzsākt.

"Līdz pirmdienai," viņš man saka.

"Jā... pirmdienai," es atsaku.

Hovarda mašīna ir prom, un parādes durvis nav aizslēgtas. Es tās lēni atgrūžu. Es esmu izmisumā, iedomājoties, ko teikšu Džeinas vecākiem. Domās es izmēģinu runu. Džeina nejūtas labi, es skaidrošu. Viņa pilsētā ēda picu, un pēc jūsu lieliskajām vakariņām tas viņai bija par daudz, misis Albertsone.

Stāvlaukumā viņai faktiski kļuva slikti. Protams, varbūt viņai sākas gripa. Skolā ir daudz saslimšanas gadījumu.

Ja nu viņas māte sajūt alkoholu un saka: Tu esi mele, Deivija Vekslere. Un tu slikti ietekmē mūsu mazo meitiņu. Mums nevajadzēja viņai ļaut tevi uzaicināt pie mums palikt pa nakti.

Māja ir ļoti klusa. Es aizturu elpu, un kaut kā man izdodas uzdabūt Džeinu augšstāvā, viņas istabā, vecākiem nezinot. Es atceros, ka ir sestdienas vakars. Džeinas māte un tēvs, iespējams, ir ieslēgušies savā guļamistabā un nodarbojas ar seksu. Vai arī varbūt viņi to darīja, kad mēs bijām prom, un tagad saldi guļ. Katra ziņā es negribu domāt par seksu. Pietika jau ar to, ka bija jāklausās, ko darīja Teds ar Džeinu.

Es izģērbju Džeinu, atstāju viņai tikai kreklu un biksītes, savelku segu viņai visapkārt, tad ierāpjos saliekamajā gultiņā, ko viņas māte man sagatavojusi. Es ātri aizmiegu un sapņoju par Vilku. Par mums abiem alā.

Šī nav pirmā reize, kad es par viņu sapņoju.

22

Nākamajā rītā septiņos trīsdesmit pie durvīm klauvē. "Mostieties un celieties," Džeinas māte sauc. "Brokastis ir gatavas. Mums jābūt baznīcā pirms deviņiem."

Džeina apveļas uz otriem sāniem, ievaidas, tad apsēžas un saka: "Ak Dievs... ir svētdiena." Viņa pieliek rokas pie galvas. "Es jutos šausmīgi. Liekas, es mirstu. Varbūt es vakar vakarā nomiru? Kas notika?"

"Tu neatceries?" es saku.

"Es atceros picas bāru... un kā mēs dzērām degvīnu..."

"Un mašīnu... tu atceries mašīnu?"

"Kādu mašīnu?"

"Stāvlaukumā."

"Nē."

"Jūs ar Tedu bijāt uz aizmugurējā sēdekļa." "Nē."

"Un tad tev palika slikti."

"Tiešām?"

"Padomā, Džeina. Tev vajag to atcerēties."

"Nē," viņa saka, pakratot galvu. "Es neatceros."

Pēkšņi saprotu, ka Džeina domā - viņai nav pieredzes ar zēniem. Bet patiesībā viņai ir liela pieredze. Viņa vienkārši neko neatceras.

"Tev nevajag dzert," es viņai saku.

"Es iedzēru par daudz... un tikai."

"Tev vispār nevajadzētu dzert, ja nevari turēt."

"Tas man liek labi justies. Tas mani atraisa. Citādi es esmu kautrīga ar puišiem."

"No vakarvakara to nepateiksi."

"Tas ir tieši tas, ko es tev pūlos iestāstīt!" Džeina izkāpj no gultas. "Man jāieiet dušā. Vai tu brauksi uz baznīcu ar mums kopā?"

"Laikam ne," es saku.

"Lūdzu, Deivij. Es nespēju izturēt jau domu par to, ka man visu rītu būs jābūt vienai ar vecākiem."

Es neatbildu.

"Draudzības vārdā," Džeina saka. "Izdari to draudzības vārdā."

"Nu, labi," es saku.

"Paldies, es to neaizmirsīšu."

Džeina dodas pa gaiteni uz vannas istabu, un es sāku ģērbties, prātodama, kāpēc es uz viņu tā dusmojos. Vai tas ir dzeršanas dēļ? Nē, nedomāju vis. Tad kāpēc? Tāpēc, ka viņa mīlinājās uz aizmugurējā sēdekļa? Jā, varbūt. Bet kāpēc? Tāpēc, ka es arī gribēju mīlināties, tāpēc, ka es gribēju sajust, kā mani atkal apskauj stipras rokas? Vai tas ir īstais iemesls?

Losalamosā ir vairāk baznīcu, nekā es jebkur esmu redzējusi. Tās ir gandrīz uz katra stūra. Es nezinu, vai tas ir tāpēc, ka zinātnieki lūdz Dievu vairāk nekā citi cilvēki, vai kāda cita iemesla dēļ. Varbūt viņi vairāk izjūt vainas apziņu un bailes. Reiz es lasīju rakstu žurnālā Time, kurā bija teikts, ka organizētā reliģija ir balstīta uz vainas apziņu un bailēm. Es nezinu. Abi mani vecāki ir pa pusei ebreji. Kādu laiku mēs apmeklējām Unitāriešu apvienību Atlantiksitijā, un pēc tam mēs pabijām Si-najas templī. Tagad mēs nekur vairs neejam.

Tajā pēcpusdienā es dodos uz kanjonu, cerot satikt Vilku. Ir auksta un pelēka diena. Es gaidu divas stundas, bet viņš neparādās. Ar asarām acīs lēnām braucu mājās. Šķiet, ka man nekādi neizdodas tikt vaļā no tukšuma sajūtas, kas sākās iepriekšējā vakarā un neizzūd.

"Kā tu domā, vai mēs uz Ziemassvētkiem brauksim mājās?" es vaicāju mammai. Viņa ir gultā un lasa. Viņa noliek savu grāmatu un izbrīvē man vietu sev blakus, kur apsēsties. Es izstaipos, pētu savus nagus un sāku lobīt nost pretīgo violeto laku.

"Es domāju, ka tu saproti," mamma saka.

"Ko saprotu?"

"Ka mēs te paliksim līdz skolas gada beigām."

"Nē," es saku, izsliedamās taisni. "Tu to nekad neesi teikusi. Neviens to nav teicis."

"Es nevaru atgriezties, Deivij."

"Par ko tu runā... ko tu ar to gribi teikt, ka mēs nevaram atgriezties?" Es nometu lakas drumslas, ko esmu nolobījusi no nagiem. Tās lido lejup un nolaižas uz grīdas kā sīkas, noziedējušas puķītes.

"Es tagad nevaru atgriezties," mamma saka. "Es neesmu tam gatava. Vēl tik daudz ar ko jātiek galā. Es tikai sāku saņemties. Man vēl vajadzīgs ilgs laiks."

"Kāpēc tu man to neteici?" es jautāju. "Visu šo laiku es domāju, ka mēs uz Ziemassvētkiem būsim mājās."

"Nē, mīļā. Tas būtu visbriesmīgākais laiks, kad atgriezties. Vai tu nesaproti? Bez tam jūs abi tagad esat iekārtoti skolā. Nebūtu prātīgi izraut jūs no skolas mācību gada vidū. Un Džeisons ir labi iejuties šeit. Sī ir jauka vieta. Tev te patīk, vai ne?"

"Es nezinu. Reizēm patīk, reizēm nepatīk. Bet es nekad nebiju domājusi, ka mēs te paliksim. Nekad."

"Nu, es jau arī tā nedomāju," mamma saka, "bet Bitsija un Valters ir tik izpalīdzīgi, un viņi vēlas, lai mēs paliekam."

"Vai man arī turpmāk būs jāēd pārslas ar klijām?"

Mamma iesmejas.

"Būs jāēd?"

"Tas tev nāk par labu."

Es noliecos, paceļu sīkos lakas gabaliņus no grīdas un salieku tos visus uz delnas.

"Ja mēs te paliekam, tad es gribu iemācīties slēpot. Visi runā par slēpošanas sezonu. Ja būs pietiekami daudz sniega, slēpošanas trase tiks atklāta vēl pirms Ziemassvētkiem."

"Mēs par to aprunāsimies ar Valteru un Bitsiju," mamma saka. "Labi?"

Kad mēs aprunājamies, Valters saka: "Par to nevar būt ne runas."

"Bet visi slēpo," es viņam saku.

"Tu pārspīlē," Valters atbild.

"Nu, varbūt ne gluži visi, jo jūs ar Bitsiju neslēpojat... bet visa Džeinas ģimene slēpo, izņemot māti."

"Es netaisos par to strīdēties, Deivij," Valters saka. "Es tā esmu izlēmis. Es tev nosaukšu iemeslus. Pirmkārt, tas ir bīstami. Otrkārt, tas ir dārgi. Treškārt, tas ir pārspīlēti moderns sporta veids. Tu vari iet slidot. Mums ir ļoti jauks ezers slidošanai, kas drīz aizsals."

"Bet es jau protu slidot," es viņam saku.

"Labi. Tad jau viss norunāts."

"Tu nesaproti," es saku.

"Tā tu saki katru reizi, kad mēs neatbildam tā, kā tu gribētu."

Es jūtos vīlusies, neziņā par to, ko īsti Valters gribēja teikt. Valters sagroza vārdus un mulsina mani. Ar viņu nav iespējams diskutēt un uzvarēt. Tāpēc es kliedzu: "Nolādēts!"

Un Valters mierīgi saka: "Atstāsim emocijas ārpus mūsu sarunas. Turēsimies pie loģikas, skaidras un vienkāršas."

Es paskatos uz māti, meklējot atbalstu. "Esmu pārliecināta, ka Valters daudz vairāk zina par slēpošanu nekā mēs, Deivij," viņa saka.

"Bet viņš neprot slēpot," es iebilstu.

"Varbūt neprot," mamma saka, "bet viņš zina par to."

"Bez tam," saka Bitsija, "mēs pazīstam ģimeni, kur meita bija slēpošanas komandā un viņa ieskrēja kokā ar galvu pa priekšu, un tagad viņa ir krople un guļ slimnīcā. Ģimene viņu apciemo katru svētdienu, bet viņa tos nepazīst. Tu taču negribi beigt savu dzīvi kā krople."

"Kā tas ir - krople?" jautā Džeisons.

"Viņai droši vien klājas labāk nekā man!" es kliedzu. "Viņai nav jādzīvo šajā mājā."

"Kas vainas mājai?" Bitsija saka.

"Kā tas ir - krople?" Džeisons vēlreiz jautā.

"Nekā," es atcērtu, brāžoties ārā no istabas.

"Tiešām," Džeisons saka. "Pavisam nekā?"

24

Es katru nedēļu gaidu, kad varēšu palīdzēt slimnīcā, apmeklēt misteru Ortizu. Viņš ir vienīgais pacients, kas ir slimnīcā kopš manas pirmās dienas.

Mēs esam sadraudzējušies. Bet man ir grūti noskatīties, kā viņš zaudē spēkus. Ar katru nedēļu viņam kļūst arvien sliktāk. Tagad jau vaigi ir iekrituši, un viņa ķermenis, šķiet, sažūst. Pagājušajā nedēļā es redzēju viņu, kad viņam bija izņemta zobu plate, un viņš izskatījās tik vecs, lai gan es zinu no viņa medicīnas kartes, ka viņam ir tikai piecdesmit septiņi gadi. Un tomēr viņš nezaudē prieku. Es nesaprotu, kā cilvēks, kas ir tik slims, tik tuvu nāvei, spēj baudīt to īso dzīves laiku, kas viņam atlicis.

Misteram Ortizam patīk klausīties par skolu, un viņš ir izlēmis, ka man jāiestājas peldēšanas komandā. Neskaitāmas reizes jau esmu viņam skaidrojusi, ka es neprotu nirt, ka es tikpat kā nepeldu ar ūdeni iegremdētu seju, bet viņš apgalvo, ka es varu to iemācīties un ka man ir piemērota ķermeņa uzbūve. Viņš nožēlo, ka pats nekad nav mācījies peldēt, bet viņa dēls bijis vidusskolas komandas zvaigzne, un trīs gadus misters Ortizs nav izlaidis nevienas sacensības. Es viņam apsolu, ka padomāšu par peldēšanu, bet, taisnību sakot, mani daudz vairāk interesē izmēģināt spēkus drāmas pulciņā. Viņi iestudēs Oklahoma!, un scenāriju un notis var saņemt drāmas nodaļas kabinetā, lai gan atlase būs vēl tikai pēc vairākiem mēnešiem. Es gan šaubos, vai jauniņajiem ir kādas izredzes saņemt kādu no lielajām lomām, bet vienmēr taču ir koris, un būtu tik jauki atkal dziedāt arī kur citur, ne tikai dušā.

Kad strādāju slimnīcā, mistera Ortiza palātu apmeklēju pēdējo, tā, lai varētu ar viņu pavadīt kopā vairāk laika. Šodien, kad eju pa koridoru, redzu, ka viņa durvis ir aizvērtas, un man ir nelāga nojauta. Es sev esmu teikusi atkal un atkal, ka man ir jāsagatavojas mistera Ortiza nāvei. Bet vēl neesmu to spējusi. Vēl ne.

Klusu pieklauvēju pie durvīm, tad atgrūžu tās vaļā un izjūtu milzīgu atvieglojumu, kad redzu, ka misters Ortizs guļ gultā. "Nāc," viņš klusi saka, kad redz, ka tā esmu es. "Nāc un iepazīsties ar manu dēlu."

Es paskatos istabā. Viņa dēls stāv ar muguru pret mani, ar rokām pieķēries loga rāmim.

"Mārtiņ," misters Ortizs saka, "tā ir Deivija."

Mārtiņš pagriežas, un es tam nespēju noticēt! Tas ir Vilks.

Mēs skatāmies viens uz otru. Beidzot viņš saka: "Sveicināta," it kā mēs nebūtu nekad tikušies.

Es arī mēģinu pateikt "sveiks", bet mana balss aizlūst. Es noklepojos, divreiz nokrekšķinos un saku vēlreiz: "Sveicināts."

"Mārtiņš bija peldēšanas komandas kapteinis," saka misters Ortizs, "un futbola komandas kapteiņa palīgs, un Nacionālās godalgas stipendijas ieguvējs, un otrās vietas ieguvējs Vestinghauzas zinātnes konkursā, un..."

"Beidz, tēt," Vilks maigi saka. Viņš skatās grīdā un izvairās sastapt manu skatienu. Mati nokarājas viņam pār seju.

"Viņam nepatīk par sevi stāstīt," misters Ortizs saka.

It kā es jau to nezinātu.

"Un tagad viņš ir ieguvis pilnu stipendiju Kalifor-nijas Tehnoloģiskajā institūtā," misters Ortizs turpina. "Viņš ir pirmā kursa students un dienas kļūs par izcilu fiziķi..."

"Paklau, tēt..." Vilks saka, "izbeidz taču." Beidzot Vilks paskatās tieši uz mani, it kā gribētu teikt: Neklausies tās muļķības. Tas nemaz neesmu es. Viņu ir samulsinājusi tēva aizrautīgā runa, bet viņš tomēr negrib aizskart tēva jūtas. Man gribētos teikt viņam, ka viss ir kārtībā. Ka es saprotu.

"Tev jābūt lepnam," misters Ortizs viņam saka. "Paskaties, ko tu visu esi paveicis savā dzīvē, un lov ir tikai divdesmit gadu." Misters Ortizs aizver acis. Runāšana viņu ir nogurdinājusi. Kad viņš tās atkal atver, viņa balss ir vārgāka, un man jāstāv < iesi blakus, lai sadzirdētu, ko viņš saka: "Kā tu domā... es taču esmu laimīgs cilvēks, ko?"

"Jā," es saku.

"Un viņš ir arī izskatīgs."

Es pamāju.

"Kādā jaukā dienā viņam būs svarīgs amats laboratorijā. Grupas vadītājs... nodaļas vadītājs... varbūt pat direktors."

"Tad jau redzēsim, tēt," Vilks saka. "Redzēsim."

Misters Ortizs sniedz dejojošo lāci Vilkam. "Uz-ļjnoz to viņai," viņš saka. "Viņai patīk skatīties, kā

tas dejo."

Vilks uzvelk lāci un noliek to uz galda, kur tas i Injo, kamēr atspere izbeidzas, kustēdamies arvien Ienāk un lēnāk, kamēr pavisam apstājas. Gluži kā misters Ortizs, es nodomāju.

Misters Ortizs aizver acis un čukst: "Man tagad

I "

ļaguļ.

Vilks noskūpsta tēvu uz vaiga. "Uz redzēšanos vakara, tēt."

Mēs reizē izejam no palātas. Sākumā mēs nesarunājamies. Mēs ejam pa gaiteni līdz liftam, un es nospiežu podziņu.

"Tu esi pārsteigta, mani šeit satiekot," Vilks saka.

Pārsteigta nu gan ir maigi teikts. "Jā," es viņam saku. "Es esmu pārsteigta. Vai tu neesi pārsteigts, satiekot mani?"

"Esmu."

"Kā tas nākas, ka nekad agrāk tevi nesatiku?" es jautāju.

"Es pēcpusdienās strādāju laboratorijā. Šajā semestri es paņēmu akadēmisko atvaļinājumu, lai būtu kopā ar tēvu. Parasti es viņu apciemoju vēlu vakarā."

Lifta durvis atveras, un mēs iekāpjam iekšā. Tur jau stāv divas medmāsas un ārsts.

"Es tevi aizvedīšu mājās," Vilks ieminas.

"Man ir jāpaņem savas mantas," es viņam saku.

"Es pagaidīšu ārā," viņš piekrīt.

"Labi. Es tūlīt nākšu."

Es paķeru savu jaku un grāmatas no skapīša brīvprātīgo palīgu kabinetā un metos lejā uz virpuļdur-vīm. Džeina jau ir tur un gaida mani, cepuri pārvilkusi pār pieri.

"Mani aizvedīs mājās," es viņai stāstu. Es izeju pa virpuļdurvīm. Džeina man seko. Arā Vilks gaida mani iedauzītā Toyota pikapā. Viņš man uzpīpina. Es pamāju. "Uz redzēšanos rīt," es saku Džeinai. Viņa izskatās apmulsusi un aizvainota. Es viņu nevainoju, bet man tagad nav laika paskaidrot.

Es iekāpju Vilka mašīnā, un mēs braucam prom. "Es dzīvoju rietumu rajonā," es saku. "Tikai dažus kvartālus no šejienes... 45. ielā."

Vilks pamāj. Viņš pazīst pilsētu.

"Es nezināju, ka tu taisies kļūt par fiziķi," es saku, sāniski skatīdamās uz viņu.

"Nezinu, vai kļūšu," Vilks saka.

"Bet tavs tēvs teica..."

"Tas ir tas, ko viņš grib."

"Tu laikam esi ļoti gudrs," es saku.

Vilks iesmejas.

Es knibinu bumbuli pie savas cepures, ko turu klēpī. "Kā tu to domāji - tas ir tas, ko viņš grib?"

"Tieši to. Viņš jau ir saplānojis manu dzīvi."

Es domāju par misteru Ortizu un to, kā viņš nolēma, ka man jāiestājas peldēšanas komandā, nevaicājot, vai man vispār interesē peldēšana. Es domāju par Džeinas vecākiem un par to, kā viņas tēvs veļas, lai Džeina mācītos Masačūsetsas Tehnoloģiskajā institūtā, un kā viņas māte grib, lai viņa brauc uz Velsliju. Es domāju par Valteru un to, kā viņš mani spiež gatavoties koledžai, nenoskaidrojot, kas ir svarīgi man. Es pamāju Vilkam. Saprotu, ko viņš saka. "Ko tu gribi?" es viņam jautāju.

"Tas ir nopietns jautājums, Tīģeri," viņš saka. "Un es vēl neesmu atradis atbildi."

"Klāt esam," es saku, kad mēs piebraucam pie majas.

Vilks izslēdz motoru un paskatās uz mani. "Vai tavs tēvs nomira no vēža? Vai tāpēc tu esi tā sadraudzējusies ar manējo?"

"Nē," es saku. "Mans tēvs..." es apklustu, gatava teikt patiesību. Bet tad es pārdomāju un saku: "Mans tēvs nomira pēkšņi."

"Jebkurā gadījumā tas ir smagi," viņš saka, "vai ne?"

"Jā."

Viņš noliek galvu uz rokām un atbalsta pret stūri. Es pārliecos viņam pāri un pieskaros viņa rokai. "Vai es tevi satikšu šajā nedēļas nogalē kanjonā?"

“Nē, es tagad visu savu brīvo laiku pavadu kopā ar tēvu."

Es pamāju. "Tad tiksimies nākamnedēļ slimnīcā."

Viņš neatbild, un, lai gan es tā saku, es zinu, ka nākamnedēļ viss jau var būt galā. Ka līdz tam laikam misters Ortizs jau var būt miris. Es atveru durvis savā mašīnas pusē.

Vilks izslējās. "Uz redzēšanos, Tīģeri."

Es atkal pamāju. Ja tagad sākšu runāt, es zinu, ka man būs jāraud. Es izkāpju no mašīnas un ieskrienu mājā.

"Kas tas tāds bija pikapā?" nākamajā dienā Džeina jautā.

"Draugs."

"To es zinu. Bet kas?"

"Mistera Ortiza dēls."

"Viņš ir foršs."

"Ir lietas, kas svarīgākas nekā būt foršam!" es atcērtu.

Džeinas seja piesarkst, un asaras sariešas acīs.

Es eju prom, juzdamās kā neliete.

Tajā vakarā es viņai piezvanu. "Piedod."

"Nesaprotu, kas tev noticis, Deivij," Džeina saka.

"Nekas," es viņai saku. "Tikai ir grūti skatīties, kā misters Ortizs mirst, un tas ir viss."

"Mums nav jāļaujas emocijām par mūsu pacientu stāvokli."

"Zinu... bet es esmu cilvēks... es nekā tur nevaru darīt."

Ilgu laiku mēs klusējam. Tad Džeina saka: "Zini, sestdien mēs brauksim uz Santafe iepirkties Ziemassvētkiem. Vai tu gribi braukt līdzi?"

"Droši," es saku. "Ar prieku."

Tovakar pie vakariņu galda mana māte saka: "Es nopietni domāju sameklēt darbu pēc Ziemassvētkiem. Kaut ko uz nepilnu slodzi."

"Gadījuma darbus?" Valters ierosina, smērēdams sviestu uz vārītā kartupeļa.

"Gadījuma darbus?" es jautāju.

"Tā mēs saucam tos darbiniekus, kas strādā laboratorijā nepilnu slodzi," Valters paskaidro. "Es domāju, ka varu palīdzēt," viņš saka mammai. "Varbūt aizlikt kādu vārdu."

"Tas būtu brīnišķīgi," mamma saka. "Man ir jāieiet ikdienas ritmā. Man vajadzīga kāda vieta, uz kurieni doties katru rītu. Vajadzīgs iemesls, lai pieceltos no gultas."

"Es ceļos, jo man vajag čurāt," saka Džeisons.

"Ne pie galda," Bitsija viņam saka.

"Nē, ne pie galda," Džeisons saka. "Tualetē."

Es sāku smieties. Reiz sākusi, es nespēju rimties. Es smejos un smejos, kamēr sāk sāpēt sāni.

25

Santafē es jūtos tik pacilata, es priecājos par ļaužu pilnajām ielām. Aptveru, ka tas, kas man visvairāk pietrūkst no Atlantiksitijas, ir iespēja vērot cilvēkus. Es mēdzu iet uz Brodvalku un vērot, vienkārši vērot un justies apburta un valdzināta. Lo-salamosā nav tādas iespējas, ja nu vienīgi skatīties uz mājsaimniecēm supermārketā, un pat tās ir tik līdzīgas, ka man kļūst garlaicīgi. Santafē tūristi sajaucas ar vietējiem ļaudīm - spāniešiem, angļiem, iedzimtajiem amerikāņiem, visi ir kopā.

Mes ejam pār laukumu, apbrīnojot veikalu skatlogus un svētku rotājumus. Sī Santafē daļa šķiet kā ciemats, nevis pilsēta. Tā man atgādina Ziemassvētkus citas zemēs - grāmatu, ko mēs lasījām ceturtajā klasē. Es jūtos tā, it kā būtu svešā zemē. Es redzu logu, kas pilns ar papes figūriņām, kuras pildītas ar saldumiem. Es gribu vienu nopirkt savai ģimenei, bet, kad veikalā uzzinu cenu, saprotu, ka tās ir pārāk dārgas.

Džeina man pastāsta, ka Valdnieku pils ir celta 1609. gadā. Indiāņi grupiņās sēž zem portāla, izlikuši savus darinājumus uz krāsainas segas. Tur ir smalki sudraba un tirkīza auskari un kaklarotas, ķēdītes, masīvas sudraba rokassprādzes un gredzeni. Es gribu kaut ko nopirkt mātei. Eju no vienas segas pie otras, apbrīnodama it visu, un beidzot izlemju pirkt auskarus. Tie maksā desmit dolārus, tas ir vairāk, nekā varu atļauties, bet es tos izdodu, jo auskari ir tik skaisti.

Pēc tam mēs ejam uz franču maizīšu veikalu, kas atrodas blakus La Fonda viesnīcai. Pasūtām aprikožu kūkas un zāļu tēju. Kad paēdam, Džeina jautā vecākiem, vai atlikušo pēcpusdienu mēs varam iet iepirkties vienas.

"Jā, bet esiet uzmanīgas," viņas māte saka. "Izvairieties no sānielām un nerunājiet ar svešiniekiem."

Izejot ārā, Albertsoni dodas vienā virzienā un mēs ar Džeinu - citā. Kad mēs ejam pa Pils avēniju, mums preti nāk bariņš puišu. Džeina satver manu roku.

"Kas ir?" es prasu. Viņa trīc.

"Tie ir spāņi," viņa čukst.

"Nu un?"

"Neskaties uz viņiem. Skaties uz citu pusi. Skaties pāri ielai."

"Džeina..." es saku un sāku smieties.

"Vai tu zini, cik augsts ir izvarošanas procents šajā pilsētā?" viņa čukst.

"Nē," es viņai saku.

"Augsts."

"Neviens tevi neizvāros dienas vidū pilsētas centrā."

"Neesi nu tik droša."

Puiši paiet mums garām.

"Nu redzi," Džeina saka. "Vai es neteicu?"

"Ko?"

"Vai tu nedzirdēji?"

"Ko nedzirdēju?"

"Cik viņi bija rupji."

"Nē," es saku. "Es neko nedzirdēju, nedomāju, ka viņi mūs vispār ievēroja."

"Viņi visi ir tādi," Džeina stūrgalvīgi saka. "Viņi visi to vien grib, kā izvarot angļu meitenes."

"Džeina, tas ir muļķīgākais, ko es jelkad esmu dzirdējusi!" Mēs apstājamies un skatāmies viena uz otru.

"Tu šeit esi nesen," viņa saka. "Tu nesaproti."

Es domāju par Vilku, un mana iekšējā balss saka: Nē, tu esi tā, kas nesaprot.

Mēs izstaigājam Vilagras grāmatu veikalu, kur es atrodu brošūru Datori izklaidei. Es uzreiz iedomājos par Valteru. Neliela izklaide viņam nāktu par labu, un, tā kā viņš tik ļoti ir aizrāvies ar datoriem, es viņam to nopērku.

Tālāk uz priekšu kādā veikalā es nopērku mazu ādas maciņu Džeisonam. Viņš tajā varēs glabāt bumbiņas vai atrastos akmentiņus, vai gliemežnīcas, kad atgriezīsimies mājās. Es zinu, ka viņam tas patiks.

Dūdleta veikalā, mazā veikaliņā, kas piebāzts ar dāvaniņām ar kaķu motīviem, es nopērku Bitsijai katla paliktni ar kaķa attēlu un rotaļlietu komplektu Minkai. Es nopērku divus ruļļus ietinamā papīra, un, kamēr Džeina meklē dāvanas savai ģimenei, es viņai nopērku kustīgu dekoru ar kaķiem, ko iekārt istabā. Nu mana iepirkšanās ir galā. Jūtos ļoti labi. Finansiāli esmu gandrīz tukšā, bet varbūt man izdosies piepelnīties ar bērnu pieskatīšanu svētku laikā. Un tad es ieraugu sveci. Tā ir apaļa, ar piecām daktīm, un tā attēlo Ņūmeksikas saulrietu. Manam tēvam tā ļoti patiktu, man šķiet. Viņš krāja neparastas sveces un tad gaidīja īpašus notikumus, lai tās aizdegtu.

"Vai tu gribētu sveci?" pārdevēja man jautā. "Tās maksā tikai $3,95 gabalā."

"Jā," es viņai saku, "bet man vajadzēs atdot atpakaļ vienu no ietinamā papīra ruļļiem."

"Nu labi," viņa saka. "Es tev atmaksāšu $2,50 par ietinamo papīru." Es izvelku no maciņa pēdējos divus dolārus. Pārdevēja ietin sveci, un es to ielieku somā pie pārējām dāvanām.

Es nevienam nestāstīšu, ka nopirku dāvanu savam tēvam. Kurš to saprastu?

Mēs ar Džeinu satiekamies ar viņas vecākiem un ejam agrās vakariņās, un, kad iznākam no restorāna, forolitos, kas novietotas gar plakano jumtu malu visām ēkām pilsētas centrā, jau ir iedegtas. Forolitos ir sveces, kas ieliktas smiltīs brūna papīra maisiņos, un tās ir tradicionāli Ņūmeksikas Ziemassvētku rotājumi. Maigu gaismu ielokā laukums izskatās brīnišķīgi.

Džeinas vecāki soļo roku rokā. Šovakar viņi atgādina manus vecākus, laimīgus un mīlošus. Asaras saskrien acīs. Šis laiks manai mātei droši vien ir ļoti smags. Svētki bez tēta.

Kad mēs atgriežamies pie mašīnas, uz motora pārsega ieraugām uzrakstu Losolomosas stulbeņi.

Albertsoni neko nesaka. Bet viņi paskatās viens uz otru tā, ka es saprotu, šī nav pirmā reize, kad tā notiek.

"Kā viņi zināja, ka mēs esam no Losalamosas?" es jautāju Džeinai.

"LASL uzlīme," viņa saka.

"Ak, jā. Es aizmirsu." Katrai mašīnai, ko drīkst novietot pie laboratorijas, ir uzlīme uz priekšējā stikla.

Tas mani sanikno vēl vairāk, šis savstarpējais naids. Es to nesaprotu. Interesanti, vai to radījušas bailes?

Jaukais noskaņojums ir sabojāts. Ceļā uz mājām es aizmiegu.

Ziemassvētku rītā Bitsija iznes svečturi. "Tas piederēja jūsu vecmāmiņai," viņa stāsta Džeisonam un man. Lai gan šogad Hanuka (ebreju jaunais gads) ir agri, mēs aizdedzinām visas astoņas sveces un noskaitām Hanukas lūgšanu. Tad mēs ejam dzīvojamā istabā un izsaiņojam dāvanas, kas noliktas zem eglītes. Ir jauki svinēt abus svētkus, es iedomājos. Ja man kādreiz būs bērni, es arī tā darīšu.

Mūsu Ziemassvētki ir klusi un bēdīgi, lai gan visi izliekas, ka ir laimīgi, tāpat izliekas, ka ir sajūsmināti par dāvanām. Patiesībā mēs domājam par vienu un to pašu. Šie ir pirmie Ziemassvētki bez tēta. Bet mēs par to nerunājam.

Bitsija un Valters ir ielūguši dažus ciemiņus uz Ziemassvētku vakariņām. Divi vīri no laboratorijas, abi šķīrušies un vientuļi, neprecējusies sieviete, ko viņi pazīst gadiem ilgi, un jauns bērnudārza skolotājs, kas ir no Bitsijas otrdienas vakara grupas. Man šķiet jauki, ka Bitsija un Valters ir uzlūguši šos cilvēkus, lai gan bērnudārza skolotājs pārāk daudz dzer vīnu un sāk muļķīgi uzvesties, un man nepatīk, kā viens no šķirteņiem skatās uz manu māti.

Tajā vakarā, kad viesi ir aizgājuši, trauki ir nomazgāti un noslaucīti un atlikti vietā, es eju uz savu istabu un izņemu tēva dāvanu no lādes. "Tēti... tas ir tev." Es iededzinu visas piecas daktis un vēroju, kā izzūd Ņūmeksikas saulriets. "Priecīgus Ziemassvētkus, tēt. Es vēlos, kaut tu būtu kopā ar mums." Pēc piecpadsmit minūtēm nekas vairs nav palicis. Nekas, izņemot vaska kaudzīti.

Nākamajā dienā snieg. Es sēžu pie lielā loga viesistabā, vērojot, kā krīt pārslas. Mana elpa uz stikla veido ledus kārtiņu.

27

Misters Ortizs ir komā. Iespējams, viņš vairs nemodīsies. Vilks sēž pie viņa gultas ar atvērtu grāmatu klēpī. Bet viņš nelasa. Viņš nemaz nepāršķir lappuses. Es pajautāju, vai viņam kaut ko atnest.

"Nebūtu slikti kokakolu," viņš saka.

Es viņam atnesu vienu kārbu no automāta.

Stāva dežurējošās medmāsas mani pārliecina, ka misteram Ortizam nesāp. Ka drīz viss būs galā.

Tajā vakarā Vilks aizved mani mājās. "Man tevis pietrūks, Tīģeri," viņš saka.

"Ko tu ar to gribi teikt?" es jautāju. "Kurp tu dosies?"

"Prom."

"Tūlīt?"

"Nē, bet drīz. Pēc..."

"Vai es tevi vēl satikšu?"

"Jā."

"Kad?"

Viņš kādu minūti domā. Tad viņš saka: "Cuando los lagarti/os corren."

"Ko tas nozīmē?"

"Paskaties vārdnīcā," viņš saka un pasmaida. Tā ir pirmā reize, kad pēdējā laikā es viņu redzu smaidām.

"Man arī tevis pietrūks," es viņam saku.

Viņš apskauj mani, un mēs atkal klusējam. Viņš cieši mani tur, glāstīdams manus matus. Es atbalstu vaigu pret viņa svītera rupjo adījumu.

"Kas tas bija?" Bitsija jautā, kad es ieeju mājā.

"Kas bija kas?"

"Tajā mašīnā... ārā... nupat..."

"Ak, tas bija mans draugs," es saku, velēdamās ātrāk tikt savā istabā. Es gribu pierakstīt, ko Vilks teica, pirms esmu to aizmirsusi.

"Kāds draugs?" Bitsija jautā.

"Tu viņu nepazīsti."

"Varbūt tomēr pazīstu."

"Viņa vārds ir Mārtiņš Ortizs," es saku, iedama uz kāpņu pusi.

"Ortizs?" Bitsija atkārto, sekodama man.

"Jā."

"Vai viņš mācās vidusskolā?"

"Vairs ne."

"Viņu izslēdza?"

"To es neteicu."

"Nu, kāpēc gan tev nepastāstīt man par viņu, Deivij, nevis spēlēt minēšanu ar jautājumiem?"

"Tu jau spēlē, nevis es," es saku.

Bitsija dziļi ievelk elpu. "Vai viņš ir spāņu izcelsmes?"

"Droši vien."

"Droši vien?"

"Es viņam to neesmu jautājusi."

"No kurienes viņš nāk? No Espanjolas?"

"Nē, viņš ir vietējais. No Losalamosas."

"Tiešām?"

"Jā. Viņš strādā laboratorijā."

"Ko tad viņš tur dara? Vai tehniskajā apkopē?"

Es gandrīz sāku smieties. Gandrīz sāku smieties, un tā vien gribas teikt: Jā, viņš savāc atkritumus, lai tikai redzētu, kāda būs viņas reakcija. Bet es to nesaku. Es esmu ļoti pieklājīgā. Es saku: "Viņa tēvs ir pacients Medicīnas centrā. Viņš pats mācās Kali-fornijas Tehnoloģiskajā institūtā, bet tagad viņam ir akadēmiskais atvaļinājums."

"Ak tā," Bitsija saka atvieglojuma pilnā balsī. "Kāpēc tu tā uzreiz neteici?"

Es paceļu rokas, kā gribēdama teikt: "Prasi ko vieglāku!", tad skrienu uz savu istabu. Es izņemu savu piezīmju blociņu un rakstu: Quando los lagartihose koren. Es zinu, ka neesmu uzrakstījusi pareizi, bet vismaz ta es atcerēšos. Rit es skolā aiziešu uz spāņu valodas nodaļu un pajautāšu kādam no skolotājiem, ko tas nozīmē.

"Cuando los lagartijos corren," saka misters Valdezs, pierakstīdams to manā piezīmju blociņā.

"Nu jā," es saku, samulsusi par savām kļūdām. "Ko tas nozīmē?"

"Tas nozīmē: kad skraidīs ķirzakas. Vai tas tev kaut ko izsaka?"

Pasmaidu. "Jā," es viņam saku. "Jā, izsaka." Es

to pati mēģinu pateikt. "Cuando los lagartijos cor-

//

ren.

"Tev ir laba dzirde," misters Valdezs saka. "Tev vajadzētu mācīties spāņu valodu."

"Es mācīšos... nākamgad," es saku.

CuancJo los lagartijos corren... kad skraidīs ķirzakas, es pie sevis atkārtoju nākamās stundas laikā, kas ir ģeometrija. Es satikšu Vilku pavasarī kanjonā. Es to pie sevis atkārtoju vēl un vēl, kamēr skolotāja mani izsauc uzzīmēt trapeci uz tāfeles, un man nav ne jausmas, ko viņa ar to domā.

Mana māte ir pieņemta darbā par gadījuma darbu strādnieci laboratorijā. Viņa pāriet no vienas grupas uz citu atkarībā no tā, kam ir vajadzīgi viņas pakalpojumi, gluži kā aizstājējskolotāja. Viņa raksta ar mašīnu un kārto dokumentus, un atbild uz telefona zvaniem. Un viņai tas patik. Tas viņai liek atkal justies vajadzīgai, viņa saka. Tas viņai dod mērķa izjūtu. Es netaisos ar viņu strīdēties, bet nespēju saprast, kāds mašīnrakstīšanai laboratorijā ir sakars ar lietderību vai mērķi. Man šķiet, ka viņai būtu daudz reālāks mērķis, ja viņa būtu kārtīga māte mums ar Džeisonu.

Sestdien brokastu laikā es nolemju runāt par autovadītāju kursiem. Es par to domāju kopš tās reizes, kad Rūbens to pieminēja mašīnā tajā naktī, kad Džeina piedzērās. Nupat uz ziņojumu dēļa pie skolas direktora kabineta tika izkārts paziņojums. Līdz 1. februārim jāpierakstās, lai tiktu pavasara grupā. Es pasniedzu šo lapiņu mātei un Bitsijai un Valteram, lūdzot izlasīt, kad viņiem būs laiks. Tad eju augšā sakopt savu istabu. Es tik ļoti gribu iemācīties braukt. Ja vien es mācētu braukt, es varētu doties uz Santafē. Es varētu vērot ļaudis un klīst pa pilsētu, un, galvenais, tikt prom no šīs pilsētas. Sī pilsēta cieš no hroniskas muļķības.

Stundu vēlāk es kopā ar māti loku veļu, kamēr Bitsija un Džeisons cep eņģeļkūku. Valters sēž pie galda, viņam priekšā sakrauta kaudze papīru. Viņš strādā savā minidatorā.

"Tā ka, ja es tagad pierakstīšos, man būs cerības tikt šoferu kursos šopavasar." Es to saku klusām. Ja man izdosies neizrādīt balsī emocijas, es labāk varēšu tikt galā ar Valteru, un es zinu, ka viņš ir tas, kurš man jāpārliecina.

"Piecpadsmit ir pārāk agrs vecums, lai mācītos vadītāju kursos/' Valters saka, pat nepaceldams acis no sava datora.

"Aprīlī man būs sešpadsmit."

"Nav iemesla, lai tā steigtos, Deivij," saka Bitsija. Viņa iesit vairākas olas, atdalot baltumus no dzeltenumiem.

"Visi mana vecuma skolēni pierakstās," es saku, locīdama dvieļus trijās daļās. "Džeinas vecāki viņai atļāva." Es esmu klusa un lietišķa, it kā man būtu vienalga.

"Kad tu būsi vecākajā klasē... laika diezgan," Valters saka pār plecu.

"Bet tas būs pēc diviem gadiem. Kā es līdz tam visur nokļūšu?"

"Tu vari iet kājām," Valters saka. "Vai arī braukt ar velosipēdu. Līdz šim esi iztikusi. Gan iztiksi vēl kādu laiciņu."

Es pagriežos pret mammu un saku: "Mamm, lūdzu. Man patiešām ļoti vajag dabūt tiesības. Man tas ir ļoti svarīgi. Un tev ir tikai jāparaksta maza, zaļa kartīte."

Mamma paskatās uz mani, un pirmo reizi pēc daudziem mēnešiem mēs raugāmies viena otrai acīs. Tad, kad viņa jau grib ko teikt, Valters saka: "Statistika rāda, ka negadījumi, sevišķi autoavārijās, ir galvenais nāves cēlonis jaunatnes vidū."

"Kāpēc meklēt nelaimi?" Bitsija saka. Viņa izlej mīklu uz pannas, un Džeisons viņai atver cepeškrāsns durvis.

"Mamm... saki kaut ko... lūdzu!"

"Valters un Bitsija zina labak," mamma saka.

"Kopš kura laika... interesanti, kopš kura laika?" Nu es eksplodēju. Es vairs neuztraucos par loģiku vai emocijām, vai citu ko. "Vai tu pati vairs nespēj domāt? Vai tu tiešām ļausi viņiem izlemt visu?" Es apsviežos. Džeisons dzer pienu un uzmanīgi klausās. Vēlreiz pagriežos pret māti un rādu uz viņu ar pirkstu, kā apsūdzot. "Tu kļūsti gluži kā viņi... tu zini to... gluži kā viņi!"

"Nu gan pietiek!" Valters uzkliedz, uzsizdams ar dūri pa galdu.

"Nē, nepietiek vis!" es atkliedzu. "Man nelabi metas, klausoties, cik viss ir bīstami."

"Mašīnas vadīt ir bīstami," mamma saka.

"Nu, lūdzu... nevajag!" es kliedzu uz mammu. "Bīstami... bīstami... bīstami... Neej kanjonā, Deivij... tev var trāpīt krītošs akmens. Neaizmirsti savu velosipēdista ķiveri, Deivij... tevi var notriekt automašīna. Nē, tu nevari mācīties slēpot, Deivij... tu vari palikt par kropli!" Tagad es auroju pa īstam.

"Deivij, mīļā..." mamma iesāk un pasniedzas uz manu pusi. Bet es atsprāgstu nost.

"Daži cilvēki, šeit dzīvodami, ir aizmirsuši, kāda ir reālā pasaule," es kliedzu, "un jau doma vien par to viņus baida..."

"Tagad apklusti, tūlīt," Valters saka, pirms es esmu beigusi. Viņš to saka lēni, uzsvērdams katru vārdu.

"Tu nu gan esi tas labais, kas runās," es viņam saku. "Tu esi tas, kas taisa bumbas. Tu esi tas, kas rēķina, kā uzspert gaisā visu pasauli. Bet tu man neļausi mācīties vadit mašīnu. Cilvēku var sabraukt, kad viņš šķērso ielu. Cilvēku var nogalināt, kad viņš strādā savā veikalā. Vai par to tu kādreiz esi padomājis?" Es iesperu pa sienu un izsoļoju no istabas. Es raudu, un man kakls sūrst.

"Mums vel būs grūtības ar to meiteni," es dzirdu, kā Valters nosaka.

Tad mamma saka: "Ir grūti būt piecpadsmitgadīgai."

28

Valtera kamermūzikas grupa sniedz koncertu mūsu mājā. Bitsija liek man uzvilkt svārkus.

"Kāpēc?" es saku.

"Tas ir svinīgs koncerts," viņa atbild. "Tie ir svētki."

"Tas nav mans koncerts," es viņai saku. "Man tie nav svētki."

Bitsija piesper ar kāju un dusmīgi uz mani skatās.

"Nu labi," es saku. "Ja tev tas ir tik svarīgi, es uzvilkšu svārkus."

Es skrienu augšā, juzdamās nikna. Daļēji uz Bit-siju, daļēji uz sevi. Es negribēju būt rupja, bet dažreiz es nespēju savaldīties. Bitsija un Valters teic, ka kopš tā gadījumā ar vadītāju kursiem es meklēju kašķi. Viņi saka, ka tik ilgi, kamēr es dzīvoju viņu mājā, man jāuzvedas pēc viņu noteikumiem. Varbūt. Bet lai negaida, ka viņi man patiks vai arī es viņus atzīšu. Uzrauju svārkus, ko mamma man uzdāvināja Ziemassvētkos. Tie ir no džinsu auduma ar ielocēm, un, taisnību sakot, man tie patīk. Man nav nekādu iebildumu uzvilkt ko citu džinsu vieta. Es pati to būtu izdarījusi. Bet tas, ka Bitsija man lika tos uzvilkt, nokaitināja mani. Uzrauju zābakus un platu, baltu džemperi. Man no tā jānolasa vairākas Minkas spalvas. Minka laikam ir gulējusi manā džemperu atvilktnē. Kad es aizmirstu to aizbīdīt, Minka ielec tur un iekārtojas kā mājās.

Dzīvojamā istabā esmu viena, kad atskan zvans. Es atveru durvis. Tas ir Neds Grodzinskis, viens no vīriem, kas bija pie mums ciemos uz Ziemassvētku vakariņām. Šovakar viņš aizvietos vijolnieci mūziķu grupā.

"Sveika, Dārbij," Neds saka, stostīdamies izrunājot skaņu D.

"Mans vārds ir Deivija," es viņam saku. Neds izskatās kā idiņš Nacionālajā satīras plakātā. Viņam krekla kabatā ir sešas pildspalvas, viņa bikses ir tik īsas, ka redzams liels gabals no baltajām kap-zeķēm, un viņa mati ir īsi un pieglausti. Viņš ir tas, kurš visu laiku skatījās uz manu mammu Ziemassvētku dienā. Es nemaz nepriecājos viņu atkal satikt.

Par laimi, man nav jāpaliek ar viņu vienai. Durvju zvans skan ik pēc pāris minūtēm, un drīz māja ir pilna ar viesiem. Mēs ar Džeisonu sēžam uz grīdas kamīna priekšā. Pārējie sēž uz dīvāniem un krēsliem, kas ienesti no ēdamistabas un ko Bitsija ir sakārtojusi rindās. Mūziķi uzskaņo instrumentus, un koncerts sākas.

Valters spēlē altu, sieviete garā, pelēkā kleitā spēlē vijoli, plikpaurains, bārdains vīrs spēlē čellu, un Neds spēlē otro vijoli.

Džeisons visu laiku žāvājas. Katru reizi, kad es redzu, ka viņš žāvājas, es nožāvājos, lai gan ir tikai astoņi un mēs nemaz neesam noguruši. Kamermūzikai piemīt kaut kas tāds, kas liek justies miegainam. Varbūt tāpēc to sauc par kamermūziku.

Kad koncerts beidzot ir galā, visi aplaudē, un Bitsija pasniedz kafiju un kūkas. Mēs ar Džeisonu kārtīgi pieēdamies.

Bitsija ielej Nūģim kafiju un saka: "Ned, tu taču atceries mūsu svaini Gvenu Veksleri, vai ne?"

"Kā gan es varētu aizmirst?" Neds saka, un šoreiz viņš nemaz nestostās.

Mamma paspiež viņa roku un saka: "Koncerts bija vienkārši skaists."

"Mana grupa spēlē piektdienās," Neds stāsta mammai.

Bitsija smaida un atvainojas, ka jāiet pie citiem viesiem.

Es palieku mammai cieši blakus.

"Varbūt jūs gribētu mūs kādreiz paklausīties?" Neds viņai jautā.

"Kad?" mamma jauta.

"Šopiektdien... nākamo... aiznākamo..."

"Labi," mamma iesmejas, tikai ne tā kā parasti. Tas ir tāds nervozs, smalks smiekliņš.

"Es esmu šķiries," Neds saka.

"Jā, es zinu," mamma saka. "Es esmu atraitne."

Es tam nespēju noticēt.

"Valters man izstāstīja," Neds saka, nopietni palocīdams galvu.

Džeisons kaut ko man čukst, bet es viņu atraidu. Es kūsāju no dusmām. Kāpēc mamma Nūģim nesaka, lai atšujas? Kāpēc viņa turpina sarunu? Kāpēc viņa skaidro: Es esmu atraitne?

"Tā," Neds saka. "Dzirdēju, ka jūs tagad strādājat laboratorijā."

"Nu, es esmu tikai pagaidu darbā," mamma saka. "Kurā grupā jūs esat?"

Viņa sāk runāt gluži kā viens no viņiem.

"Es esmu V nodaļā. V nozīmē veselību."

V nozīmē vēmeklis. V nozīmē vepris. V nozīmē vieplis.

Tagad mamma un Nūģis klusē un tikai skatās viens uz otru. Es nespēju saprast, kāpēc viņa tērē laiku sarunām ar viņu.

"Vai jūs rīt nepaēstu pusdienas kopā ar mani?" Neds beigās saka.

"Rīt?" mamma atkārto.

Viņa uzvedas tik muļķīgi, ka man gribas viņai iebelzt.

"Jā, rīt," viņš saka. "Un, ja jūs teiksiet nē, es jūs vairs netraucēšu. Es tik un tā nezinu, ko tālāk iesākt. Es sāku justies pavisam muļķīgi."

Labi, es nodomāju. Tagad saki nē, mamm, un ar to viss būs beidzies.

Bet mamma saka: "Jā, es labprāt ēdīšu kopā ar jums pusdienas."

"Lieliski!" Neds ir tik sajūsmināts, ka smaida vienā gabalā. "Vai jūs jau zināt, kur rīt strādāsiet?"

"P nodaļā."

"Es pēc jums aizbraukšu pusdienlaikā. Man ir balts Datsun, bet tik netīrs, ka izskatās pelēks."

Mamma iesmejas. "Es esmu pārliecināta, ka mēs pazīsim viens otru."

"Nu, labi... tad uz redzēšanos rīt."

"Jā."

Vēlāk, kad visi ir aizgājuši, es uzeju pie mammas. Viņa skatās spogulī, pielaikodama sarkanu džemperi. "Kā tu domā?" viņa man jautā.

"Es nesaprotu, kāpēc tu teici, ka iesi ar viņu pusdienās," es viņai saku. "Viņš ir tāds nūģis."

"Nu beidz, mīļā... viņš ir jauks cilvēks. Tikai kautrīgs."

"Es nespēju noticēt, ka tu iesi uz randiņu."

"Tas nav randiņš," mamma saka, nolikdama sarkano džemperi. "Mēs kopā paēdīsim pusdienas, un tas ir viss."

"Es to saucu par randiņu," es saku.

"Nu, bet es ne," mamma atbild.

29

Otrdienas pēcpusdienā, kad eju uz Medicīnas centru, es aizņemos vienu rozi no ziedu dekora, ko piegādāju kādam pacientam, un nonesu to lejā uz mistera Ortiza istabu. Bet atrodu, ka tā ir tukša. Gultas veļa ir novākta. Es skrienu pie dežurējošās medmāsas. "Misters Ortizs?" es saku.

Medmāsa pakrata galvu. "Vakarvakarā," viņa saka.

"Nē!"

"Man ļoti žēl, Deivij. Mēs visi tā jūtamies."

Es valdu asaras un saspiežu rozes kātu tā, ka dzelksnis ieduras man pirkstā. Es iekliedzos gan no sāpēm pirkstā, gan no sāpēm par mistera Ortiza zaudējumu.

"Viņa dēls man lūdza tev nodot," medmāsa saka un izvelk atvilktni. Viņa izņem dejojošo lāci un aploksni un sniedz man. Es atveru aploksni.

Tīģeri!

Viņš gribēja, lai tu paturi lāci. Atceries viņu tādu, kāds viņš bija, - dzīvespriecīgu, mīlestības pilnu. Es tevi satikšu cuando los lagartijos corren.

Vilks

Es atlieku zīmīti atpakaļ aploksnē un pielieku dejojošo lāci pie sejas. Es nespēju neraudāt. Tagad es raudu daudz vairāk nekā toreiz, kad nomira mans tēvs. Tad es biju gluži kā pamirusi, tagad es sajūtu visu.

Es eju lejā pa kāpnēm uz brīvprātīgo palīgu kabinetu un paskaidroju vadītājai, ka man jāiet mājās. Saku viņai, ka man sāp galva, kas ir tiesa. Galva plīst vai pušu. Vadītāja man liek iet mājās un iedzert divas aspirīna tabletes. Viņa domā, ka man varbūt sākas gripa.

Visu ceļu uz mājām es skrienu, svīstot savā siltajā jakā.

Kad nonāku mājās, Džeisons ir virtuvē, aplicis priekšautu.

"Ko tu dari?" es uzkliedzu.

"Kā tev liekas, ko es varētu darīt?"

"Un kāpēc tu esi aplicis to stulbo priekšautu?"

"Lai nesasmērētos," viņš saka.

"Kur ir mamma?"

"Viņas vēl nav mājās."

"Kur ir Bitsija?"

"Viņa aizbrauca uz veikalu. Neds nāks vakariņās."

"Tas nūģis!"

"Viņš ir jauks," Džeisons nosaka un turpina griezt vīriņus no piparkūku miklas.

"Ak Dievs, Džeison... paskaties uz sevi!" es kliedzu. "Vai tiešām tu taisies tā pavadīt visu savu atlikušo mūžu?"

"Ko tu gribi teikt?"

"Nu tā... cepot piparkūkas! Es nespēju izturēt to, kas notiek ar tevi! Es nespeju izturēt to, kas notiek ar mums!"

"Par ko tu runā? Man patīk cept cepumus."

"Ne jau par to es runāju!" Es eju augšā, iegāžos gultā un uzgriežu dejojošo lāci. Es pārkaros pār gultas malu un vēroju, kā tas griežas uz grīdas. Kāpēc man vajadzēja uzbrukt Džeisonam, es sev jautāju. Viņš ir tikai bērns. Ko gan viņš zina? Turklāt kas noticis ar manām fantāzijām par Džeisonu Vek-sleru, cepumu speciālistu? Tikai iedomājoties vien par to, es atkal sāku raudāt.

"Es gribu braukt mājās," es skaļi saku. "Gribu braukt mājās, uz Atlantiksitiju."

Velak es nolemju uzrakstīt vēstuli.

Dārgais Vilk!

Man ir ļoti žēl tava tēva. Man viņš ļoti patika, kā jau tu zini. Paldies, ka atcerējies par lāci. Es to turēšu uz skapiša pie gultas. Tas man atgādinās par tavu tēvu un par tevi, man nav vajadzīgs īpašs atgādinājums, bet tu saproti, ko es domāju.

Es tev stāstīju, ka mans tēvs nomira pēkšņi. Tā ir taisnība, bet ne tā, kā tu doma. Viņu sašāva krūtis laupīšanas laikā pagājušajā vasarā. Es tev agrāk nespēju izstāstīt patiesību. Es nespēju nevienam to izstāstīt. Te nu tā ir, Vilk. Tavs tēvs bija gatavs mirt. Manējais nebija. Tu biji gatavs sava tēva nāvei. Es nebiju. Pēc tam, kad tas notika, es biju nobijusies. Es biju tik nobijusies! No visa. No iešanas uz skolu. No gulētiešanas vakarā. Es baidījos no tevis pirmajā dienā kanjonā. Es taisījos tavu galvu sašķaidīt ar akmeni, ja tu būtu izdarījis kādu lieku kustību. Par laimi, tu nekā tāda nedarīji.

Es negribu dzīvot ar bailēm. Bet es arī negribu beigt dzīvi tāpat kā mans tēvs. Reizēm es domāju par nāvi, un tā mani biedē, jo tā ir tik mūžīga. Es gribu teikt - kad dzīve beidzas, tad viss ir cauri. Ja vien kaut kas nenāk pēc tam. Kaut kas, par ko mēs nezinām. Man patīk doma par dzīvi pēc nāves, bet es nespēju sevi piespiest pa īstam tai noticēt. Un tu?

Šeit ir kaut kas, ko es atradu žurnālā:

"Mums katram jāsastopas ar savām bailēm vaigu vaigā, jāskatās tām acīs. Tas, kā mēs tiekam galā ar savām bailēm, noteiks, kur mēs nokļūsim savā turpmākajā dzīvē. Vai baudīsim piedzīvojumus vai būsim ierobežoti ar bailēm no tiem."

Es par to daudz domāju, sevišķi šajā pilsētā, kur tik daudzi cilvēki šķiet nobijušies. Vai bumbu gatavošana padara viņus bailīgus, vai tā ir izolācija no pārējās pasaules? Vai tu esi to sapratis? Ja tā, pastāsti man.

Tagad man jāiet. Es atcerēšos tavu tēvu tādu, kā tu lūdzi man atcerēties, - dzīvesprieka pilnu un mīlošu. Es tevi satikšu cuando los lagartijos corren.

Ar mīlestību

Tīģeris.

Nākamajā diena es paņemu vēstuli līdzi uz skolu un kataloga sameklēju Kalifornijas Tehnoloģiskā institūta adresi. Es to iemetu pastkastītē pusdienlaikā.

30

Mana vēstule Vilkam atgriežas pie manis tajā dienā, kad saņemu pirmā semestra liecību. Uz aploksnes ir zīmogs Pārcēlies - jaunā adrese nav zināma. Kur viņš ir? Es prātoju. Ko viņš dara? Es ielieku vēstuli lādē pie tām, ko saņēmu no Lenaijas, kas man raksta katra mēneša pirmajā datumā. Pavasarī es personīgi nodošu vēstuli Vilkam. Pavasarī, kad viņu atkal satikšu.

Es parādu atzīmes mātei, kas gatavojas iet vakariņās ar Nūģi. Viņa saka: "Ļoti jauki, Deivij... sevišķi tāpēc, ka tu nokavēji vairāk nekā mēnesi no skolas. Es esmu pārliecināta, ka tu ļoti centies."

"Kā tas nāk, ka tu ej uz vēl vienu randiņu ar v/nu?" es jautāju.

"Tas nav randiņš," mamma saka. "Mēs kopā ejam vakariņās, un tikai."

"Kā tad," es saku.

Mamma novēršas no spoguļa, pie kura ķemmē matus. "Man ir nepieciešama pieaugušo sabiedrība."

"Es domāju, ka laboratorijā tev tāda bija visu dienu."

"Nē, tas ir citādi," viņa man stāsta.

"Nu ko, izklaidējieties," es saku, bet es tā nedomāju, un mamma zina, ka es tā nedomāju. Es eju pabarot Minku.

Vēlāk Valters palūdz manu liecību, un, kad es to parādu, viņš aizsvilstas dusmās.

"Tā nemaz nav slikta," es saku. Man ir C amerikāņu kultūrā, C ģeometrijā, В franču valodā, В angļu valodā un A mašīnrakstīšanā. "Mamma domā, ka tā ir laba, sevišķi, ja ņem vērā, ka es nokavēju pirmās sešas skolas nedēļas."

"Ar nelielu piepūli tu būtu varējusi dabūt visus А un B," Valters saka. "Tu nemācies pietiekami nopietni. Tu nestrādā atbilstoši spējām."

"Kā tu to zini?" es vaicāju. "Es daudz mācos skolā un arī vakaros." Tas nav gluži tiesa. Es gandrīz nekad skolā nemācos, izņemot ģeometriju. Es pildu ģeometrijas mājasdarbus kopā ar Rūbenu, jo viņam labi padodas matemātika. Man tā kādreiz arī labi padevās, bet man šķiet, ka tā skolas kavēšana patiesi to ietekmēja. Un vakaros es pildu tikai to, kas ir absolūti nepieciešams. "Bez tam," es saku, "kāda starpība? Svarīgi ir, ko tu iemācies, nevis kādas atzīmes tu dabū."

"Kas tev to teica?" Valters jautā.

"Mans tēvs."

"Tā jau varēja domāt."

"Ko tad tos nozīme?"

"Tu gribi beigt kā viņš?" Valters saka, paceldams balsi. "Bez izglītības... strādāt veikalā... zemē nosviesta dzīve..."

"Kā tu uzdrīksties teikt, ka mana tēva dzīve bija nekur nederīga! Tu nekā nezini!" Man pakrūtē ir savilcies it kā kamols. Es tūlīt sākšu raudāt. "Un es pateikšu mammai, ko tu teici par manu tēvu. Viņš bija labāks cilvēks nekā tu. Visādā ziņā."

"Jauki!" Valters nodārdina. "Tu pastāstīsi mātei. Varbūt es aiztaupīšu tev pūles un pastāstīšu viņai tavā vietā. Jo, ja tavs tēvs būtu bijis labāks cilvēks, viņa nebūtu tur, kur viņa tagad ir nonākusi."

"Tas nav tiesa!" es kliedzu.

"Tava māte ir vēl viens piemērs zemē nomestai dzīvei."

"Ko?" es saku. "Ko tu teici par manu māti?"

"Vidusskolā viņa bija stāvoklī, un tagad trīsdesmit četros gados ir trūkumā."

"Apklusti... apklusti..." es skrienu viņam klāt, apsaukādama viņu visādiem vārdiem, un ar dūrēm situ viņam pa krūtīm.

Viņš satver mani aiz rokas un iesit pļauku. Stipri. Tieši pa seju.

"Es tevi ienīstu," es bļauju. "Es tevi vienmēr esmu ienīdusi." Pagriežos un izskrienu no istabas, un 147

tad ieraugu, ka Bitsija un Džeisons visu laiku ir bijuši virtuvē un klausījušies.

Es ielienu gultā un, kad esmu pietiekami nomierinājusies, uzrakstu Vilkam vēl vienu vēstuli. Lai gan man nav viņa adreses un es to nevaru nosūtīt, man ir kādam jāpastāsta, kas notiek. Man ir kadam jāpastāsta, kā mana dzīve brūk. Kādam, kas sapratīs.

Pēc stundas Valters pieklauvē pie manas guļamistabas durvīm. "Deivij, vai es varu uz bridi ienākt?"

"Man nav nekā, ko tev teikt," es viņam saku.

"Bet man ir kaut kas, ko tev teikt."

"Dari, kā gribi."

Viņš atver durvis. "Man ļoti žēl, es nekādā ziņā negribēju apvainot tavus vecākus."

Nenovēršu acis no dejojošā lāča, ko turu klēpī.

"Es tikai gribēju, lai tu saprastu, cik svarīga ir izglītība."

Joprojām uz viņu neskatos, bet saku: "Es varētu kļūt par profesionālu dziedātāju."

"Man nebija ne jausmas," viņš saka. "Es nekad neesmu dzirdējis tevi dziedam. Vai tev tas padodas?"

Es neatbildu.

Viņš pieklusina balsi. "Man ir ļoti žēl, ka es tev iesitu. Tas nāca negribot. Es neatbalstu vardarbību."

Ļoti jocīgi, man šķiet. Visas tās bumbas un raķetes, bet viņš neatbalsta vardarbību.

"Vai tu man vari piedot?" viņš jautā.

Nesakot ne vārda, es nolieku dejojošo lāci uz naktsgaldiņa, izslēdzu lampu, apgriežos uz otriem sāniem un aizveru acis.

Pēc brīža Valters aiziet. Es dzirdu viņa soļus koridora.

31

Džeina ir apsolījusi piedalīties dalībnieku atlasē mūziklam Oklahoma! kopā ar mani. Pēc stundām mums ir jāsatiekas pie auditorijas. Es tur esmu pirmā un vēroju, kā jauniešu grupiņas iet iekšā. Tik daudzi piedalīsies atlasē. Vai man ir kāda cerība? Es sāku nervozēt un pēc desmit minūtēm, kad Džeina vēl nav parādījusies, sāku domāt par bēgšanu uz mājām.

Bet tad Džeina iestreipuļo gaitenī. "Cau," viņa saka spožām acīm. "Te nu es esmu. Gatava un griboša."

Es viņas elpā sajūtu alkoholu. "Vai tu esi dzērusi?" es saku. Protams, viņa ir dzērusi. Kāpēc man vajadzēja jautāt?

"Tikai mazmazdrusciņ," Džeina ķiķina.

Sī nav pirmā reize, kad Džeina skolā ir dzērusi. Bet es nespēju noticēt, ka viņa to varēja izdarīt tieši šodien. "Tu nevari piedalīties atlasē, ja esi dzērusi," es viņai saku.

"Lai es varētu piedalīties atlasē... tāpēc, ka skaidrā es tur nekāpšu... tas ir droši."

Es uz viņu raugos kādu minūti, tad pakratu galvu un saku: "Labi... ejam." Mēs ieejam auditorijā un atrodam divas vietas blakus.

Skolotājs Vanderhūts ir uzveduma režisors kopā ar skolotāju Deršu, kas ir mūzikas nodaļas vadītāja. Viņa paziņo, ka nosauks trīs vārdus no alfabēta sākuma, tad trīs no alfabēta beigām un tā, kamēr visi, kas ir pierakstījušies, būs pamēģinājuši.

Mēs noskatāmies Ābelu un Akermani, tad mis Derša saka: "Džeina Albertsone."

"Es esmu te," Džeina sauc.

"Saki, ka esi pārdomājusi," es čukstu, sagrābusi viņas piedurkni.

"Nē," viņa saka, atbrīvodamās no mana tvēriena. Viņa iet pa eju uz pakāpienu pusi, kas ved uz skatuvi. Es gaidu, ka viņa paklups un nokritis tieši uz sejas, bet viņa nekrīt. Uzkāpusi uz skatuves, viņa nosauc savu dziesmu: "Ak, kas par brīnišķu rītu," un skolotāja Derša nospēlē īsu priekšspēli. Džeina sāk dziedāt: "Ak, kas par brīnišķu rītu... Ak, kas par brīnišķu dienu..."

Tas ir briesmīgi. Viņa ne tikai dzied citā toņkārtā, bet temps arī nav pareizais. Es esmu tik nokaunējusies par viņu, ka man gribas palīst zem krēsla. Interesanti, ko tagad domā misters Vanderhūts par savu izslavēto skolnieci?

"Paldies, Džeina," saka mis Derša pēc viena pantiņa.

Džeina nenāk atpakaļ uz vietu. Garām ejot, viņa man pačukst: "Es tūlīt vemšu."

Es nespēju izšķirties, vai palīdzēt viņai vai palikt uz atlasi. Nolemju palikt. Es esmu uz Džeinu pārāk dusmīga, lai viņu žēlotu. Ko viņa gribēja, to viņa dabūja, es nodomāju, un tad es kļūstu vēl niknāka uz sevi, tāpēc ka tieši tā būtu teikusi Bitsija.

Nākamo izsauc Zīgleri, tad Vaitu, tad Veksleri.

Man svīst plaukstas. Noslauku tās svārkos. Es tik ļoti gribu dabūt šo lomu. Uzeju uz skatuves un nosaucu savu dziesmu. Es klausos, kā nospēlē ievadu, tad sāku dziedāt: "Es esmu tikai skuķe, kas nespēj pateikt nē... es esmu šausmīgās nepatikšanās... es vienmēr saku: aiziet... tad, kad man vajadzētu teikt nē..." Es iztēlojos, ka skaļi un skaidri dziedu dušā. Es atbrīvojos, atslābinos un smaidu, patiesi izbaudot šo mirkli, kustoties pa skatuvi, tēlojot Annijas lomu. Man izdodas. Es to jūtu un atbrīvoju visu savu enerģiju. Kad es beidzu, iestājas klusums. Tad mis Derša saka: "Paldies, Deivij," tieši tāpat, kā viņa teica: Paldies, Džeina.

Taja vakara piezvana Džeina. "Vai es sevi pataisīju par muļķi?"

"Jā."

"Ko teica mis Derša?"

"Viņa teica: Paldies, Džeina."

"Tiešām... un vairāk neko?"

"Jā."

"Un misters Vanderhūts... ko viņš teica?"

"Neko."

"Ak Dievs... man ir tāds kauns."

"Vajadzētu arī būt!"

"Es domāju, ka tu esi mana draudzene," Džeina saka.

"Jā, esmu. Tāpēc jau es tev to stāstu."

Pēc divām dienām izliek lomu sarakstu. Abas ar Džeinu ejam pie mūzikas ziņojumu dēļa. Viņa pirmā ierauga manu vārdu. "Ak, Deivij... tu dabūji to lomu!"

Nespēju tam noticēt. Es skatos uz savu vārdu. Tā ir taisnība. Es esmu dabūjusi lomu. "Apsveicu!" es dzirdu atkal un atkal. Es pat nezinu, kas ir tie jaunieši, kuri mani apsveic.

Džeina nav tikusi pat korī. Par to mēs neesam pārsteigtas.

Kad es pārnāku no skolas, Džeisons ir kopā ar Bitsiju virtuvē un grezno cepumus. "Es dabūju lomu. Es to izdarīju! Es esmu Annija."

"Deivij... tas ir vienkārši lieliski," Bitsija saka.

Es satveru Džeisonu un dejoju ar viņu pa virtuvi, dziedādama: "Es nespēju pateikt nē."

"Palīgā! Laid mani zemē!" Džeisons brēc.

Es nolieku Džeisonu zemē un paķeru burkānu.

"Tev ir vēstule," Džeisons saka.

"Kur?"

"Uz galda."

Tā ir garā, baltā aploksnē. Es ceru, ka tā ir no Vilka, bet tā nav. Tā ir apsveikuma kartīte. Ārpusē ir skumīgs Snūpija attēls. Iekšpusē ir rakstīts: Man tevis pietrūkst, Valentīna. Mīlu. Hjū.

Es biju aizmirsusi, ka šodien ir Valentīna diena. Man vajadzēja zināt - cepumi, ko Džeisons rotā, ir sirds formā.

Es iebāžu kartīti savā piezīmju blociņā. Šī ir pirmā reize, kad man ir kāda ziņa no Hjū kopš septembra, kad viņš atsūtīja īsu vēstulīti.

"Vai mamma jau mājās?" es jautāju Bitsijai.

"Viņa ir augšā, dušā. Neds atnāks uz vakariņām."

"Atkal?" es saku, bet vairs negaidu viņas komentāru. Es skrienu augšā un klauvēju pie mammas durvīm. "Es dabūju lomu!" es saucu.

Mamma atver durvis. Viņai mugurā ir vecais frotē peldmētelis, un viņa ar dvieli susina matus.

"Kādu lomu?" viņa saka.

Es tam nespēju noticēt. "Oklahoma!"

"Ak, mīļā... tas ir brīnišķīgi."

"Tu taču zini, cik ļoti es to gribēju, vai ne?"

"Jā, protams. Es domāju, ka tu runā par kaut ko citu."

Viņa novelk peldmēteli, nosviež to uz gultas un sāk ģērbties.

"Kāpēc tu velc šo?" es jautaju, kad viņa apvelk savu labāko blūzi. Tā ir zila zīda, un viņa to glabā speciāliem gadījumiem. Viņai tā bija mugurā pagājušogad, kad viņi ar tēti svinēja jubileju.

"Man tā gribas," mamma saka. "Mums vakariņās būs viesi."

"Kas tad, ja neskaita Nedu?"

"Neviens."

"Es viņu neskaitu par ciemiņu. Viņš visu laiku te grozās. Man šķiet, ka Bitsija taisās adoptēt arī viņu."

"Par ko tu runā?"

"Tu taču saproti, ko es domāju. Pievienot viņu savai kolekcijai."

"Kādai kolekcijai?"

"Mums. Džeisons, tu, es... un tagad arī Neds."

"Esi prātīga, Deivij."

"Ne jau es esmu neprātīga, mamm."

Pirms vakariņām Džeisons iedod man Valentīna dienas kartīti, un es jūtos vainīga, ka man nav apsveikuma viņam.

"Atver to," viņš saka.

Es to atveru un izvelku salvetīti un kartīti, pagatavotu no sarkana papīra.

Rozes ir sarkanas Vijolītes ir zilas Es esmu tavs brālis Un tu esi mans.

"Es esmu tava māsa, muļķīti!" es smiedamās saku.

"Es zinu," Džeisons saka, "bet mana skolotāja nezina. Viņa domā, ka tu esi zēns. Tev ir puikas vārds."

Es viņu apkampju. "Tu esi vienreizējs... vai tu to zini?"

"Uzmanies, citādi grāfs Drakula iekodīs tev kaklā."

"Ak tā? Labi, grāfs Drakula lai uzmanās, citādi es kodīšu viņam pretī."

Vakariņu laikā mamma izstāsta Nūģim, ka es dabūju lomu Oklahoma. Viņš saka, ka tas ir lieliski un ka viņš reiz bijis korī skolas uzvedumā. Kad viņš pasmaida, es ieraugu, ka viņam zobos ir ieķēries salātlapiņas gabaliņš.

Pēc pusdienām Bitsija un Valters dodas uz savu iknedēļas bridža spēli, un Džeisons ar Nūģi sēž pie galda ēdamistabā, noņemdamies ap lidmašīnas modeli.

Pulksten deviņos mamma saka Džeisonam, ka ir laiks iet augšā. "Vēl dažas minūtes," Džeisons lūdzas.

"Ir jau pusstunda pāri tavam gulētiešanas laikam," mamma saka.

"Nu, labi," Džeisons saka. "Bet es gribu, lai Neds mani uznes..."

Neds satver Džeisonu un pārmet viņu sev pār plecu, ar galvu uz leju. Džeisons spiedz. Sēdēdama uz grīdas, kur izliktas manas grāmatas, vēroju viņus. Man riebjas skatīties, ka Džeisons tik draudzīgi izturas pret Nūģi.

"Labunakti, mamm... labunakti, Deivij... labunakti, Minka..." Džeisons sauc.

"Arlabunakti... saldu dusu," mamma atbild.

Es mēģinu koncentrēties rakstam, ko gatavoju Amerikas kultūras stundai, bet jūtu, ka mamma uz mani skatās. Šovakar mūsu vidū ir kaut kas saspringts.

"Viņam ir savi bērni," mamma saka. "Viņš skumst bez viņiem."

"Oho-ho!" es saku.

"Vai tev jābūt tik nežēlīgai pret viņu, Deivij?"

"Kurš ir nežēlīgs?"

Neds nāk lejā svilpodams un apsēžas blakus mammai uz dīvāna.

"Vai tu vēlies brendiju?" mamma jautā.

"Tas būtu jauki."

Mamma aiziet uz virtuvi.

Nūģis man uzsmaida.

"Jums zobos ir ieķēries salāta gabaliņš," es viņam saku.

Viņš nosarkst. Es viņam esmu likusi justies neveikli, un mani tas priecē. Viņš izbaksta salāta gabaliņu no zobiem, apskata to, tad noliek to stikla pelnu traukā.

Mamma atgriežas ar brendiju un divām glāzēm. Viņa nedaudz ielej katram, un viņi saskandina glāzes.

Es izliekos, ka esmu iegrimusi savos skolas uzdevumos, bet patiesībā es domāju, ka gribētu izliet brendiju viņiem uz galvas un tad pateikt, cik muļķīgi un pretīgi viņi izskatās.

Mamma saka: "Kāpēc tu nestrādā pie sava galda, Deivij?"

"Mēģini tikt no manis vaļā, māt?" es jautāju.

"Nē, tikai es domāju, ka tavs galds ir tā īstā vieta, kur pildīt skolas uzdevumus. Šeit nav laba gaisma."

"Kopš kura laika tu rūpējies par manām acīm... vai varbūt par ko citu?" Bet es savācu savas grāmatas, pieceļos un izeju no istabas.

Nākamajā rītā, kamēr es gatavojos skolai, mamma ienāk pie manis. "Ko tu teiktu par vienu vai divām nodarbībām ar Mirjamu?"

"Mirjamu?" es saku. "Tavu psihoterapeiti?"

"Jā. Viņa gribētu tevi satikt."

"Kopš kura laika?"

"Viņa visu laiku gribēja tevi satikt. Un ar viņu ir viegli runāt," mamma saka.

"Es par to padomāšu," es saku mammai.

Varbūt es aiziešu pie Mirjamas. Ir tik daudz kas, ko es viņai gribētu pastāstīt par manu māti.

32

Piektdien Džeina atkal ierodas skolā dzērusi, un šoreiz viņa uzrīko scēnu gaitenī. Viņa kliegdama un smiedamās sviež savas grāmatas pret skapīšiem un

tad uzsviež gaisā savu somiņu. Viss saturs no tās izbirst un nokrīt uz grīdas. Viņas spogulītis sašķist miljons gabaliņos, un smaržu pudelīte saplīst, pie-smaržinot visu gaiteni kā parfimērijas fabriku. Es visu sakopju un palīdzu Džeinai iziet ārā, pirms viņai nav palicis slikti.

"Tev ir problēmas ar alkoholu," es viņai saku.

"Es varu pārtraukt jebkurā brīdī, kad gribu," viņa saka.

"Kā tad!"

Nākamajā dienā es dodos pie Mirjamas. Mamma man ir sarunājusi tikšanos, un, lai gan pēdējā brīdī gribas to atcelt, es to neizdaru. Es eju uz viņas kabinetu pusdienu pārtraukumā, ēzdama sviestmaizi.

Izrādās, ka Mirjamai ir ap četrdesmit. Viņa ir manā augumā, un viņai ir nedaudz liekā svara, bet tas ir seksīgi. Viņas blūze ir atpogāta tik tālu, ka var manīt, ka viņai nav krūštura, un, kad viņa iet pāri istabai, viņas krūtis līgojas. Kad Mirjama apsēžas, viņa pastiepj svārkus pār ceļiem. Viņai ir rakstainas zeķes un vienkāršas kurpes. Viņa vairākas reizes izlaiž pirkstus caur saviem īsajiem, brūnajiem matiem un pasmaida. Mirjama, šķiet, nepavisam nav Losalamosas tips. Es esmu pārsteigta.

"Nu," viņa saka. "Kā tev te patīk, Deivij?"

"Nepatīk."

"Kāpēc tā?"

"Te ir tik garlaicīgi."

"Jā, varbūt. Bet tam tā nav jābūt."

"Varbūt nē," es saku. Es jūtos patiesi neomulīgi, pārliecībā, ka Mirjama analizē katru manu vārdu.

"Ir tik skaista diena, vai ne?" Mirjama jautā.

Vai mēs runāsim par laika apstākļiem, es prātoju. Kāda laika šķiešana! Bet es atbildu: "Jā, diena ir jauka."

"Nu, kā iet pa māju, Deivij?"

"Es esmu pārliecināta, ka mamma jums jau ir pastāstījusi. Mēs nemaz labi nesatiekam."

"Viņa minēja, ka ir zināma spriedze."

"Tas ir maigi teikts."

"Kā tu domā, kas to rada?"

"Viņa. Viņa kļūst gluži līdzīga viņiem."

"Kam?"

"Valteram un Bitsijai. Manai tantei un onkulim."

"Kādā ziņā?"

"Nu, viņa vairs pati nedomā. Viņa dara, ko viņi liek darīt. Ļauj viņiem pieņemt visus lēmumus. Viņa ļauj viņiem pat izvēlēties viņai draugus." Es pārlaižu skatu istabai, pārliecināta, ka Mirjama ieraksta šo sarunu, lai vēlāk to varētu atskaņot manai mātei.

"Tu saproti, ka tas, ko tu pasaki šajā istabā, ir starp mums abām... ka tas netiks atstāstīts citiem."

Interesanti, kā viņa zina, ko es domāju. "Jūs nestāstīsiet manai mātei to, ko es saku jums?"

"Nē. Es šeit esmu, lai palidzētu jums abām, nevis lai ziņotu vienai par otru."

"Ak tā." Es apklustu un sēžu, sakrustojusi rokas, tad atkal atbrīvoju tās.

"Tieši ar ko tava māte visvairāk sāk līdzināties viņiem - Valteram un Bitsijai?"

"Ar to, ka no visa baidās."

"Piemēram?"

"Viņi neļauj man mācīties slēpot, neatļauj iet autovadītāju kursos... Santafē ir bīstami, kanjonā ir bīstami, pat elpot ir bīstami!"

"Tev šķiet, ka viņi pārspīlētā veidā cenšas tevi pasargāt?"

"Jā, noteikti."

"Vai agrāk māte tevi mazāk uzmanīja? Vai ļāva tev izmēģināt arī kaut ko jaunu?"

"Vienmēr."

"Vai tu domā, ka viņa tik ļoti mainījusies tava tēva nāves dēļ?"

"Es nezinu," atsaku, skatīdamās ārā pa logu. "Varbūt."

"Vai tu no kaut ka baidies, Deivij?"

Es paraustu plecus un neatbildu.

Mūsu sarunas vidū Mirjama saka: "Un kā ar Nedu... kāda ir tava attieksme pret viņu?"

"Nedu?" es saku, it kā nekad nebūtu dzirdējusi šo vārdu.

"Nedu... tavas mātes draugu," Mirjama saka.

"Ak tā... jūs domājat Nūģi."

Mirjama iesmejas un izlaiž pirkstus cauri matiem. "Vai tā tu viņu sauc?"

"Ne jau viņam dzirdot."

"Skaidrs."

"Es domāju, ka viņš ir idiņš," es saku, "un man vienalga, vai jūs to pateiksiet mammai vai ne, jo tā ir taisnība."

Mirjama pamāj.

"Mans tēvs bija ļoti izskatīgs un gudrs, lai gan nekad nebija mācījies koledžā. Un vēl viņš bija joku pilns. Šeit nevienam nav humora izjūtas. Ja nebūtu Džeisona, mājā neviens nekad nesmietos. Bet mans tēvs vienmēr mūs smīdināja līdz asarām."

"Tev viņa pietrūkst."

"Jā, man viņa pietrūkst." Es jūtu, ka man sažņaudzas kakls, un es aizgriežos.

"Tu taču neesi dusmīga, ko?" Mirjama pavaicā.

"Dažreiz," es atzīstos.

"Ir dabiski justies sadusmotai," Mirjama saka. "Ja vien tu to atzīsti un mēģini izprast."

Kad mans laiks ir galā, es pastāstu Mirjamai par Džeinu un dzeršanu. Mirjama man iedod dažas brošūras un ierosina, lai es aizvedu Džeinu uz klīniku, kur ārstē no pārmērīgas alkohola lietošanas. "Tur nav jāmaksā," viņa saka. Tad viņa jautā, vai es vēl atnākšu pie viņas.

"Varbūt," es saku. Es vēl neesmu droša, ka varu viņai uzticēties. Un tā es eju mājās un uzrakstu vēl vienu vēstuli Vilkam. Tagad lādē ir jau sešas vēstules. Interesanti, cik ilgs laiks paies, pirms ķirzakas atkal skraidīs.

33

Pirmais Oklahoma! mēģinājums ar orķestri notiek manas sešpadsmitās dzimšanas dienas pēcpusdienā, un, kad es pārnāku no skolas, konstatēju, ka Bitsija ir noorganizējusi speciālas vakariņas ar maniem mīļākajiem ēdieniem - cāli marengo, spinātu nūdelēm un ūdenskrešu salātiem. Viņa ir ielūgusi Džeinu. Esmu patiesi pārsteigta un priecīga. Nūģis arī ir ieradies. Viņš man pasniedz T kreklu, uz kura ir rakstīts Sieviete bez vīrieša ir kā zivs bez velosipēda. Viņš mums izstāsta, ka pasūtījis šo T kreklu pēc tam, kad ieraudzījis to MS žurnālā reklāmas sludinājumā. Es to neizprotu, bet visiem liekas, ka tas ir jocīgi, un tāpēc es smejos kopā ar pārējiem un pateicos Nūģim. Bitsija un Valters pasniedz man elektronisko pulksteni. Nebiju gaidījusi kaut ko tik pamatīgu. Esmu patiesi aizkustināta. Es noskūpstu Bitsiju uz vaiga. Un tad man ir jāpateicas Valteram. Es viņam neesmu teikusi ne vārda kopš tā vakara, kad viņš apvainoja manus vecākus un iesita man. Tagad es paskatos uz viņu. "Liels paldies." Es to pasaku ļoti formāli.

"Lūdzu," viņš atbild tādā pašā tonī. "Nēsā vesela." Viņš uz mani neskatās. Man ir tāda sajūta, ka viņš tā vakara dēļ jūtas tikpat neveikli kā es.

Mamma man pasniedz skaistu sudraba un tirkīza rokassprādzi. Tā ir mana pirmā indiāņu rotaslieta. Es to aplieku ap labās rokas locītavu, jo uz kreisās rokas man jau ir pulkstenis. Džeisons man ir uzzīmējis bildi un uzrakstījis vēl vienu dzejoli.

Rozes ir sarkanas Vijolītes ir zilas Es esmu tavs draugs Un tu esi mans.

"Vai tagad ir labāk?" viņš jautā.

"Jā... daudz labāk," es viņu apskauju.

"Ei... laid vaļā," viņš saka. "Tu saspiedi manus hemoroīdus."

"Kādus hemoroīdus?" es pārsteigta jautāju.

"Ha, ha," viņš smejas. "Apmānīju tevi, vai ne?"

Lai gan man ir labi, es nespēju nedomāt par to, ka kopā ar tēvu bijām plānojuši manas sešpadsmitās dzimšanas dienas sakarā nedēļas nogalē aizbraukt uz Ņujorku. Viņš mani gribēja aizvest uz Brodvejas izrādi. Mēs par to daudz runājām. Interesanti, vai mamma to atceras?

Pēc vakariņām trauki tiek novākti, Bitsija izslēdz gaismu un iznāk no virtuves, nesdama septiņu kārtu torti. Tā ir izrotāta ar sešpadsmit sārtām rozēm. Viņa kopā ar Džeisonu pie tās droši vien strādāja visu nedēļu. Visi dzied "Happy birthday". Es iedomājos vēlēšanos un nopūšu sveces.

Nākamajā pēcpusdienā saceļas viesuļvētra, debesis kļūst brūnas, un manas acis ir piepūstas ar putekļiem. Es tomēr aizbraucu uz kanjonu cerībā, ka Vilks būs tur un mani gaidīs. Bet no viņa nav ne vēsts. Un es nekur nevaru ieraudzīt ķirzakas.

36

Es ceru, ka māte neņems Nūģi uz Oklahoma! pirmizrādi. Negribu aizvainot viņas jūtas, bet es nevaru samierināties ar domu, ka viņš sēdēs skatītāju zālē kopā ar manu ģimeni. Pāris reižu tikko noturējos nepateikusi, lai viņu neņem līdzi, bet pēdējā minūtē pārdomāju. Nolemju, ka nav vērts sacelt troksni, un pirmizrādes vakarā esmu priecīga, ka neko neuzsāku. Esmu tik sajūsmināta par izrādi, ka man vienalga, vai viņš tur būs vai ne.

Izrādes sākums ir veiksmīgs, un līdz brīdim, kad man jāsniedz savs galvenais numurs, publika jau ir iesilusi un aplaudē tā, ka es dziedu vēlreiz. Izrādes beigās visi pieceļas kājas un sumina mūs ar ovācijām.

Rūbens ir pirmais, kas aiz kulisēm mani apsveic. "Tu biji lieliska!" viņš saka. "Man vienmēr likās, ka tu esi bikla, bet laikam es kļūdījos."

Neskaidroju viņam, ka pēc dabas bikls cilvēks var būt drošs uz skatuves.

"Tu patiesi biji lieliska!" viņš atkārto, spiezdams man roku. "Es to nopietni domāju."

Pasmaidu un pateicos viņam, un viņš mani ātri noskūpsta pie auss. Kad viņš to dara, es viņam pāri plecam ieraugu mammu. Viņai rokā ir dzeltena roze, un viņa meklē mani. "Mamm..." es saucu. "Nāc šurp..!"

Viņa man pasniedz rozi. "Tu biji vienkārši brīnišķīga, Deivij!" Viņa noskūpsta mani uz vaiga un cieši apskauj. "Es tā lepojos ar tevi." Viņa ir tuvu asarām.

"Beidz, mamm..." es saku. "Visi skatās."

"Jā." Viņa iesmejas, tad izvelk salveti un izšņauc degunu.

Izrāde notiek vēlreiz piektdienas un sestdienas vakarā, un puisis, kas tēlo galveno vīriešu lomu, saslimst ar laringītu. Tomēr mums ir lieli panākumi, un mans attēls parādās nedēļas laikrakstā Monitor.

Pēdējā aprīļa nedēļā uznāk aukstuma vilnis, un maija pirmajā nedēļā pavasara sniega vētra nogāž pāri mums trīspadsmit collas biezu sniega segu. Bet tas nokūst dienas laikā, un tad laiks kļūst maigs. Skolā visi dullojas kā jau pavasarī, un mums nenotiek stundas, un dodamies pārgājienā uz kalniem. Visapkārt zied pļavu puķes, un debesis ir tumši zilā tonī.

Džeina nav pieminējusi Mirjamas brošūras. Protams, es viņai neteicu, ka tās ir no Mirjamas. Es teicu, ka esmu tās atradusi mājās - ka viens no Bitsijas klubiem apsprieda tīņu problēmas. Kad es tās iedevu Džeinai, viņa neteica ne vārda, tomēr ielika tās mapē.

Tagad, kad mēs ejam caur mežiem, es saku: "Vai tev bija laiks izskatīt tos materiālus, ko es tev iedevu?"

"Kādus materiālus?"

"Tās brošūras... pārdzeršanu."

"Kāpēc man būtu jātērē laiks to lasīšanai?"

"Tāpēc, ka tev ir problēmas ar alkoholu."

"Es tev jau teicu. Es varu apstāties jebkurā brīdī, kad vien to gribu. Man nav nepieciešamība pēc alkohola. Es to daru tikai tāpēc, ka man tas patīk."

"Kāpēc tu joprojām melo?" es jautāju. "Vai nebūtu pienācis laiks skatīties patiesībai acīs? Vai nav pienācis laiks kļūt godīgai pret sevi?"

"Tu nu esi īstā, ar ko runāt par godīgumu!" Džeina saka.

"Ko tu gribi teikt?"

"Tu man teici, ka tavs tēvs nomira no sirdstriekas. Tu to sauc par godīgumu?" Viņa sapīkusi aizsoļo prom.

"Džeina, pagaidi..." es saucu, steidzoties viņai pakaļ. Kad es viņu panāku, mēs kādu laiku klusējot soļojam blakus. Beigās es saku: "Kā tu uzzināji?"

"Tava tante pastāstīja manai mātei. Es to zinu jau mēnešiem ilgi."

"Kāpēc tu neko neteici?"

"Es domāju, ka tev ir savi iemesli klusēt."

"Es nespēju tikt galā ar patiesību," es viņai saku.

Viņa apstājas, pagriežas pret mani un saka: "Ir lietas, ar kurām arī es netieku galā. Vai tas tev kādreiz ir ienācis prātā?"

"Nē," es viņai saku. "Tava dzīve šķiet tik viegla..."

"Nu, bet tā nav," viņa saka.

35

Kad es pārnāku mājās, es piezvanu Mirjamai un sarunāju tikšanos nakamajā dienā.

Mirjama mani silti sveicina, it kā es būtu ilgi neredzēta draudzene. Es apsēžos tajā pašā krēslā, kur pagājušo reizi, lai gan viņas kabinetā ir arī dīvāns un vēl viens krēsls.

"Es lasīju par tevi žurnālā Monitor," viņa saka. "Es gribēju redzēt izrādi, bet tajā nedēļā nebiju pilsētā."

"Viss bija labi," es saku.

"Es priecājos." Viņa man uzsmaida. "Pagājušajā reizē mēs runājām par tavu ģimeni..." viņa iesāk.

Bet es negaidu, kad viņa pabeigs. "Es sameloju par tēvu," es saku. "Es Džeinai teicu, ka viņš nomira no sirdstriekas."

Mirjama saliecas uz priekšu. "Kā tu domā, kāpēc tu tā darīji?"

"Es zinu, kāpēc. Sacerēt bija vieglāk nekā stāstīt patiesību."

"ja..."

"Bet pēc tās reizes es uzrakstīju draugam un izstāstīju, ka manu tēvu nošāva."

"Vai tu juties labāk pēc tam, kad biji viņam to izstāstījusi?"

"Mazliet... bet es viņam visu neizstāstīju."

"Vai tu gribi pastāstīt man?"

"Reizēm man liekas, ka gribu... ka, ja vien es kādam varētu izstāstīt, tas palīdzētu... bet citreiz man ir bail... man ir bail to visu atsaukt atmiņā."

"Varbūt tev to vajag atcerēties, lai tiktu ar to galā."

Es jūtu, ka saspringstu, un pagrozos krēslā, nevarēdama atrast ērtāko pozu.

"Tava māte ar Džeisonu nebija mājās tajā vakarā, kad nogalināja tavu tēvu..." Mirjama saka, cenšoties mani pamudināt.

"Jā."

"Kur tu biji?"

"Es biju pagalmā kopā ar draugu Hjū. Mēs skūpstījāmies, kad izdzirdējām šāvienus. Es domāju, ka tās ir raķetes."

"Un tad..." Mirjama saka.

"Mēs skrējām uz veikalu. Es atceros, kā es kliedzu, kad ieraudzīju tēvu uz grīdas. Viņš vēl bija dzīvs. Viņš teica: Palīdzi man... palīdzi man, Deivij. Un es teicu: Es palīdzēšu... es palīdzēšu, tēt. Es turēju viņu rokās, kamēr Hjū zvanīja ātrajai palīdzībai." Mana balss kļūst klusāka un klusāka. Varbūt man nevajadzēja šeit nākt otrreiz.

"Vai tu vari turpināt, Deivij?" Mirjama maigi jautā. "Mēs pārtrauksim, ja kļūst par grūtu."

Es jūtos tā, it kā patiesībā es būtu ļoti tālu projām, tikai ne šajā istabā. Kad es runāju, mana balss izklausās kā čuksts. "Es nezinu, cik ilgs laiks pagāja, pirms atbrauca policija un ātrā palīdzība. Es sadzirdēju sirēnas jau no tālienes. Un tad mirgojošās bākugunis zīmēja ēnas uz veikala sienām un griestiem. Tad mans tēvs jau bija bez samaņas. Es negribēju viņu laist vaļā. Policijai bija mani burtiski jāatrauj nost. Man atļāva braukt līdzi uz slimnīcu kopā ar viņu. Bet, kad mēs tur nonācām, viņš jau bija miris."

Istabā ir ļoti kluss. Vienīgā skaņa nāk no garāmbraucošajām automašīnām. Beigās Mirjama saka: "Tad lūk, kā tas bija."

Un es saku: "Jā."

Tad viņa ilgi skatās kaut kur projām, un es par to esmu pateicīga.

Kad viņa atkal pagriežas pret mani, viņa saka: "Tas noteikti bija ļoti smagi - dzirdēt tēvu lūdzam palīdzību, Deivij. Bet tu nevarēji palīdzēt. Tas nebija tavos spēkos."

"Es gribēju viņam palīdzēt. Vairāk par visu es gribēju viņam palīdzēt." Es aizsedzu seju ar rokām un sāku raudāt.

"Protams, tu gribēji," saka Mirjama. Viņa man pasniedz salvetes. "Es zinu, kā tas sāp."

Kad mūsu tikšanās ir galā, Mirjama pavada mani līdz durvīm. Viņa apliek roku man ap pleciem un viegli piespiež. "Tu jau sāc ar to tikt galā, un tas ir svarīgi."

Es izeju ārā. Man galvā dun. Kad Mirjama jau ver ciet durvis, es saku: "Es jums vēl neizstāstīju visu. Es jums neizstāstīju par asinīm..." Un es pagriežos un skrienu prom.

Es skrienu visu ceļu līdz mājām un dodos taisni augšā uz savu istabu. Atveru skapja durvis, paskatos augšējā plauktā stūrī, tad atkal ātri aizveru durvis. Es nespēju. Es nespēju to izdarīt. Es apsēžos uz gultas malas. Mana sirds sitas arvien straujāk, un es svīstu. Man tas jadara, es sev saku. Man tas jāizdara. Es pieceļos un eju atpakaļ pie skapja, atrauju vaļā durvis un šoreiz, pirms man ir laiks apdomāties, pasniedzos un paņemu brūno papīra maisiņu no plaukta. Es paķeru maizes nazi no lades, iemetu to maisiņa un skrienu leja.

Es braucu uz kanjonu ar Bitsijas divriteni, cik vien ātri var.

Man ir grūti kāpt lejā. Es slidu un klūpu vairākas reizes. Kad es beigu beigās nonāku lejā, eju taisnā ceļā uz alu, to alu, kuru Vilks man parādīja. Es atveru brūno papīra maisiņu un izvelku ārā visas drēbes, kas ir tajā. Manus džinsus un blūzīti. Tās drēbes, kas man tajā vakarā bija mugurā. Tās ir klātas ar sakaltušām asinīm un briesmīgi smird, bet man vienalga. Tas ir mana tēva asinis, es domāju. Mana tēva asinis. Kādu brīdi es tās cieši turu, atcerēdamās to vakaru.

Tajā vakarā visur bija asinis. Visur. Tās bija uz-šļakstītas uz kaudzītē sakrautajiem maizes klaipiem. Tās pilēja no oglē zīmētā portreta uz mana tēva molberta. Tās veidoja peļķi uz grīdas blakus mana tēva ķermenim. Tās bija izsūkušās cauri viņa drēbēm. Un, kad es viņu turēju, tās iesūcās arī manās drēbēs.

Es saloku džinsus un blūzīti un novietoju tos alā, iebāžot maizes nazi starp tiem. Virsū es salieku akmeņu piramīdu, kamēr nekas nav redzams. Nekas, tikai akmeņi.

Ardievu, tēt. Es tevi mīlu. Es tevi vienmēr mīlēšu. Tas nenozīmē, ka es par tevi vairs nedomāšu. Tas nenozīmē, ka es vairs nedomāšu par to vakaru. Tāpēc, ka tas bija. Un es neko nevaru darīt, lai izmainītu faktus. Bet, sākot ar šodienu, es atcerēšos labos laikos. Sākot ar šodienu, es atcerēšos tevi dzīvesprieka pilnu un mīlošu.

Ārpusē pie alas es brīdi pasēžu, ļaujot saulei mani sasildīt. Tad es pieceļos un eju projām. Tajā brīdī es ieraugu, kā aiz akmens aizskrien ķirzaka.

36

Pēc divām dienām es saņemu nelielu paciņu. Uz tās nav nosūtītāja adreses. Es cenšos izpētīt pasta zīmogu. Man šķiet, ka uz tās ir rakstīts Kalifornija. Es aši atveru paciņu. Tajā ir balta kastīte, un tajā savukārt ir plakans, gluds akmens, tik liels kā ceturt-daļdolārs. Tā krāsa mainās no brūnas līdz zeltainai atkarībā no gaismas. Tas ir skaists. Kad izceļu akmeni no kastītes, zem tā es atrodu zīmīti. Tīģeracs manai Tīģeracītei. Vilks.

Kur tu esi? Es sev jautāju. Los lagartijos corren. Kad tu atgriezīsies?

Bet, pat domājot par to, es zinu, ka galvenais ir tas, ka viņš par mani domā, un viņš noteikti zina, ka es domaļu arī par viņu. Es pielieku tīģeracs akmeni pie lūpām.

Kad mamma pārrodas no darba, viņa saka: "Es esmu rezervējusi galdiņu vakariņām Filomenas restorānā."

"Mums visiem?" es jautāju.

"Nē... tikai mums divām."

"Tev un man?" es saku.

"Jā."

"Bez Neda?"

"Jā."

"Vai man pārģērbties... vai uzvilkt svārkus?"

"Ja tu tā vēlies," mamma saka.

"Es labāk pārģērbšos," es viņai saku.

Es ieeju dušā, izmazgāju matus un uzvelku plāno blūzīti un svārkus ar ielocēm. Akmeni es ielieku kabatā.

Mēs aizņemamies Bitsijas Volvo un braucam uz Filomenas restorānu, kas ir vienīgais pieklājīgais restorāns pilsētā. Tas atrodas netālu no Losalamosas lidostas. Mēs novietojam mašīnu stāvlaukumā, un, kad ejam pāri laukumam, es paskatos augšup uz pavasarīgajām debesīm un ieraugu Lauvas zvaigznāju.

Restorānam ir stikla jumts, un virs katra galdiņa ir dzeltens sauljums. Droši vien pa dienu, kad spīd saule, tas ir saprātīgi, bet vakarā šķiet jocīgi sēdēt pie galdiņa, virs kura ir sauljums.

Mēs pasūtām zaļo piparu čili enchiladas -plānu maizes riku, pildītu ar zaļajiem pipariem, un kausu sangrijas vīna, kas garšo kā augļu punšs.

Man garšo apelsīnu un ābolu šķēlītes, kas peld pa virsu.

"Jauki," es saku. Es gribu teikt, ka ir jauki būt divatā ar māti. Kopš mēs ieradāmies Losalamosā, šī ir pirmā reize, kad mēs esam tikai divas vien.

"Jā," mamma saka. "Jauki."

"Ir tik ilgs laiks pagājis."

"Jā," mamma saka. "Un es gribu tev to paskaidrot, Deivij." Viņa pārkārto savus galda piederumus, vispirms pārliekot karoti dakšiņas vietā, pēc tam dakšiņu karotes vietā. "Līdz pat šim brīdim man ir bijis bail palikt ar tevi divata."

"Bail?"

"Jā."

"Bet kādēļ?"

"Man bija bail, ka tu man uzdosi jautājumus un man nebūs, ko atbildēt. Man bija bail, ka tu gribēsi runāt par tēti... un to vakaru, kad viņu nogalināja... un tās sāpes es nespētu izturēt."

"Es ļoti gribēju par to runāt," es viņai saku. "Ilgu laiku... un man sāpēja, ka tu to nevēlējies."

"Es zinu," viņa saka, pasniegdamās pāri galdam un pieskardamās manai rokai. "Bet man vispirms vajadzēja pašai ar to tikt galā. Tagad man liekas, ka esmu gatava... tagad es varu ar tevi par to runāt."

"Bet tagad man tas vairs nav vajadzīgs," es saku.

Oficiante atnes enchiladas. Es nokožu kumosu, un zaļie čili man apdedzina muti. "Man arī ar to vajadzēja tikt galā," es saku mammai. "Man pa-

Mamma pamāj: "Domāju, ka mēs visi to darījām... katrs sevī."

Mana mute deg kā ugunī, un es sev ieleju otru glāzi sangrijas vīna. Es domāju par Džeinu un par to, kā viņai klājas. Viņa droši vien tiktu galā ar visu kausu piecās minūtēs. Es ceru, ka viņa lasa tās brošūras, ko Mirjama man iedeva.

"Neds lūdza manu roku," mamma saka klusi, nepaceļot acis no sava ēdiena.

Es jūtos tā, it kā bumba butu iekritusi man klēpī. Nespēju norit pat siekalas.

"Bet es atbildēju nē..."

Es jūtos tik atvieglota, ka uzleju medu uz šķīvja, nevis uz sopapilas, ko turu rokā.

"Tas nāk daudz par agru," mamma saka. "Man viņš patīk, bet es viņu nemīlu."

"Viņu nevar pat salīdzināt ar tēti!" es viņai saku.

"Neviens arī netaisās salīdzināt ar tēti... bet tētis ir miris... un viņš vairs neatgriezīsies."

"Es to zinu."

"Jā," mamma saka. "Laikam jau tu to zini."

Oficiante novāc mūsu šķīvjus un pajautā, vai mēs vēlētos desertu.

"Gribi maizes pudiņu uz pusēm?" mamma jautā.

"Labi." Es nespēju nedomāt par to, kā vienā brīdī mēs runājam par tēvu un tad nākamajā brīdī mēs pasūtām maizes pudiņu uz divām.

"Kad mēs brauksim mājās, mamm?" Es aizturu elpu, baidoties, ka viņa teiks: mēs nekad vairs nebrauksim mājās, Deivij.

Bet viņa saka: "Es par to esmu domājusi... es domāju, ka mums būtu jābrauc, tiklīdz beigsies skola. Kā tu domā?"

Ko es domāju? Es esmu sajūsmā! "Nevaru vien sagaidit," es saku. "Es nevaru sagaidīt, kad tikšu mājās!"

"Mums vajadzēs pārdot māju un veikalu. Es noteikti nespēšu tur atgriezties, un, bez tam, mums būs vajadzīga visa nauda, ko mes par to dabūsim."

"Tas nekas. Varbūt mēs varam apmesties dzīvokli okeāna krastā."

"Jā, es domāju tieši par to. Un man vajadzēs atrast darbu. Es uzrakstīju Odrijai, un viņa domā, ka varēs palīdzēt man iekārtoties kādā viesnīcā. Tagad man būs kaut kada kvalifikācija, varbūt es varu tikt par sekretāri."

"Un kā ar Džeisonu? Vai tu viņam jau esi pateikusi?"

"Nē, vispirms es gribēju runāt ar tevi."

"Un Valteram un Bitsijai?"

"Vēl ne."

"Kā tu domā, ko viņi teiks?"

"Es domāju, ka Bitsija būs ļoti apbēdināta. Viņa vienmēr ir gribējusi ģimeni, un tagad, kad viņa to ieguvusi, viņai būs smagi no mums šķirties."

Es pamāju. "Bet Valters priecāsies."

"Šaubos. Viņš arī ir mums pieķēries."

"Tikai ne man."

"Pat tev, Deivij. Tikai viņš ir ļoti neelastīgs... viņš visu redz tikai no sava viedokļa."

"Es priecājos, ka tu vairs nebaidies, mamm."

"Kas saka, ka es nebaidos?"

"Šovakar tu neizskaties bailīga."

"Gribi, es tev kaut ko izstāstīšu, mīļā. Es tevi izmantoju kā ieganstu, lai atbrauktu uz šejieni, un vēlāk kā ieganstu, lai te paliktu. Es sev visu laiku centos iestāstīt, ka tā ir labāk tev un Džeisonam, bet patiesībā tā bija labāk man. Tāpēc, ka es biju tik nobijusies. Es bēgu... bēgu no patiesības... bēgu no atbildības."

"Vai to tev pastāstīja Mirjama?"

"Nē... bet es to sapratu no mūsu pārrunām."

"Viņa ir jauka. Man viņa patīk."

"Es jau tā domāju, ka tev patiks."

"Tētis nekad ne no kā nebaidījās, vai ne?"

"Tas nav tiesa, Deivij. Viņš baidījās izmantot savu talantu. Baidījās atteikties no veikala un atvērt galeriju. Baidījās, ka nav labs vīrs un tēvs. Viņš bija tikai cilvēks. Un tev to vajag atcerēties."

"Man viņa ļoti pietrūkst."

"Es zinu. Man arī."

"Bet es domāju, ka spēšu dzīvot tālāk. Es domāju, ka viņš to būtu vēlējies."

Mamma pasmaida. Tas ir skumjš smaids, un viņai acīs ir asaras.

Es iebāžu roku kabatā un sataustu akmeni.

"Hei! Tu apēdi visu maizes pudiņu," es saku.

Mamma paskatās uz šķīvi, un mēs abas iesmeļamies.

37

Svētdienas pēcpusdienā mēs ar mammu ejam pastaigāties kopā ar Džeisonu, un mamma viņam izstāsta, ka mēs brauksim mājās. Viņam ir milzums jautājumu. Vai Valters un Bitsija brauks ar mums?

Un kā būs ar Minku? Kā ar Nedu? Ar skolu? Kas notiks, ja kāds mūs mēģinās nogalināt?

"Neviens to nedarīs," mamma viņam saka.

"Bet ja nu tomēr?"

"Nē."

"Atlantiksitijā nav droši. Šeit ir vienīgā drošā vieta," tā Džeisons.

"Nav taisnība," mamma ir nepiekāpīga.

"Bet kā būs ar maniem cepumiem?"

"Tu varēsi cept cepumus Atlantiksiti jā," mamma atbild.

"Bet kas man palīdzēs?"

"Es palīdzēšu," es viņam saku.

"Tu?" viņš iesaucas tā, it kā tas būtu vismuļķīgākais, ko viņš ir jebkad dzirdējis. "Tu vispār neproti gatavot."

"Es varu iemācīties," palieku pie sava.

"Tiešām?" viņš jautā.

"Jā, patiešām."

Kopš Džeisons zina, ka mēs brauksim mājās, viņš tam gatavojas visu atlikušo dienas daļu. Šķiet, ka viņš pietuvinās mums ar mammu un attālinās no Valtera un Bitsijas. Mazi bērni ir apbrīnojami. Viņi spēj pielāgoties visdažādākajām situācijām.

Jūtu, ka mammai ir bail to izstāstīt Bitsijai un Valteram. Viņa ir nolēmusi to darīt tieši pēc vakariņām. Bitsijai ir jauns makaronu gatavošanas aparāts, un viņa taisa rupja maluma kviešu miltu spageti. Mērce ir vārījusies jau visu dienu, piepildot māju ar brīnišķīgu aromātu un radot izsalkumu vēl ilgi pirms vakariņu laika.

Kamēr mēs gaidām, kad mūs aicinās pie galda, Džeisons man lūdz izlasīt nodaļu no Šarlotes tikla. Pie vakariņu galda viņš lūdz, lai viņam ļauj apsēsties starp mammu un mani. Valters izskatās tā, it kā kaut ko nojaustu.

Pēc vakariņām, kamēr Bitsija dzer savu otro kafijas tasi, mamma saka Džeisonam, ka viņš var iziet paspēlēties. Tiklīdz viņš ir aizgājis, viņa saka: "Man jums jāpastāsta kaut kas svarīgs."

Valters un Bitsija apmainās zīmīgiem skatieniem. Tad Valters saka: "Es gribu, lai tu zini, ka mēs domājam, ka Neds Grodzinskis ir viens no jaukākajiem cilvēkiem, ko mēs esam sastapuši."

Bitsija smaida.

"Nē..." mamma saka, aptverot, ka viņi ir visu pārpratuši. "Tam nav nekāda sakara ar Nedu. Tas ir par mums... Deiviju, Džeisonu un mani."

Tagad Valters un Bitsija saskatās, it kā teiktu: Vai tu saproti, par ko viņa runā? Nē, un tu?

"Es vienmēr būšu jums pateicīga par visu, ko esat darījuši..." mamma sāk teikt.

Man viņas ir patiesi žēl. Man nepavisam negribētos stāstīt šos jaunumus Bitsijai. Es vēlos, kaut viņa to ātrāk pateiktu un viss būtu galā.

"Par ko tu runā, Gvena?" Bitsija vaicā.

"Mums ir laiks doties prom," mamma saka. "Ir laiks sākt veidot pašiem savu dzīvi. Mēs brauksim mājās. Mēs brauksim mājās uz Atlantiksitiju."

"Nē," saka Bitsija.

"Kad?" jautā Valters.

"Tiklīdz beigsies skola."

"Bet tas būs jau pēc dažām nedēļām," saka Bitsija.

l

"Jā," saka mamma. "Es zinu."

Pie galda iestājas neomulīgs klusums. Es nespēju paskatīties ne uz Valteru, ne Bitsiju. Es bikstu drupatiņas, kas ir uz mana šķīvja.

"Kā būs ar bērniem?" Bitsija jautā. "Šeit viņi ir drošībā. Tu nevari viņus vadat apkārt."

"Es to nemaz netaisos darīt," saka mamma. "Es viņus vedīšu mājās."

"Bet Atlantiksitija... tur nav droši... lai nu kam, bet tev tas vislabāk zināms, Gvena."

"Es nevaru pieļaut, ka drošība kļūst par galveno manā dzīvē," saka mamma.

Nespēju noticēt, ka mana māte spēj runāt tik pārliecināti. Man gribas piecelties un viņai uzgavilēt.

"Es domāju, ka mēs darījām visu, lai jums gribētos te palikt," saka Bitsija.

"Jūs to darījāt," mamma viņai saka. "Jūs bijāt brīnišķīgi. Jūs abi. Es šaubos, vai es būtu varējusi tikt galā bez jums. Bet tagad..."

"Ja jūs gribētu dzīvot par sevi, mēs varētu palīdzēt jums atrast kaut ko šeit... Losalamosā... un tu varētu dabūt pastāvīgu darbu laboratorijā... un bērniem nevajadzētu atkal mainīt skolu. Mums ir labākās skolas... visi tā saka..." Bitsijai sažņaudzas kakls, un es saprotu, ka būs grūtāk, nekā es iedomājos.

"Es nevaru te palikt," saka mamma. "Lūdzu, saprotiet. Man ir jābrauc mājās." Arī viņa ir tuvu asarām. Mierīgā, pārliecinātā balss ir pazudusi.

Bitsija pieceļas. "Es domāju, ka tu esi savtīga un netaisna," viņa gandrīz kliedz un izskrien no istabas.

Uz bridi iestājas klusums. Beidzot Valters ierunājas: "Viņa negrib jūs zaudēt."

"Jā, es to zinu/7 mamma atbild.

38

Pēdējo reizi es braucu ar Bitsijas divriteni uz kanjonu. Somā ir paciņa vēstuļu, ko rakstīju Vilkam.

Lēnām es nokāpju lejā, apbrīnodama kanjona skaistumu un zinādama, ka tik drīz neatgriezīšos. Varbūt nekad te vairs neatgriezīšos. Gribu paturēt atmiņā kanjonu tieši tādu, kāds tas izskatās šodien, šo vietu, kur esmu jutusies vistuvāk tēvam.

Lejā skraida ķirzakas. Es apsēžos uz akmens un vēroju, grozīdama rokā tīģeracs akmeni. Pēc brīža atlieku akmeni atpakaļ kabatā, pieceļos un eju uz alu. Es nolieku vēstules alā, blakus akmeņu kaudzītei, zem kuras apslēptas manas drēbes. Uz virsējās aploksnes es esmu uzrakstījusi Tikai Vilkam. Es gribu, lai šo aploksni viņš atver pirmo, jo tajā ir zīmite, kur es pateicos viņam par tīģeraci. Es esmu pārliecināta, ka viņš kādu dienu te atgriezīsies un atradis manas vēstules. Tad viņš visu sapratīs. Esmu pārliecināta, ka mēs vēl tiksimies. Tikai tas nebūs šodien.

39

"Sī izskatās laba," Valters saka mammai, apskatīdams mašīnu Citronu laukumā. Ikviens, kas Losa-lamosā grib pārdot mašīnu, novieto to šeit, un pircēji ierodas apskatīt, kas ir nopērkams.

178

"Motors ir bez vainas, riepas ir labā stāvoklī, un tā ekonomiski tērē benzīnu," Valters saka.

"Man patīk krāsa," saka mamma. "Un salons arī ir jauks. Kā tev šķiet, Deivij?"

"Man tā patīk," es saku. Tā ir zila Subaru, un es prātoju, vai tā varētu būt tā mašīna, pie kuras Džeina izvēmās tajā vakarā, kad mēs gājām pastaigāties ar Rūbenu un Tedu.

"Ko tu teiksi, Džeison?"

"Vai tai ir četri vai pieci ātrumi?" Džeisons jautā, it kā viņš zinātu visu par automašīnām.

"Pieci," Valters viņam saka.

"Tas būs labāk braukšanai pa ātrgaitas maģistrālēm. Pareizi, Valteronkul?"

"Pareizi," saka Valters, sabužinādams Džeisona matus.

"Vai man viņiem piezvanīt?" mamma jautā.

"Brauksim mājās, tad piezvanīsim un sarunāsim izmēģinājuma braucienu," saka Valters.

"Labi... lai notiek," mamma atbild. "Valter, esmu tev ļoti pateicīga par palīdzību."

Valters pamāj un reizē ar mammu sāk soļot savas mašīnas virzienā. Džeisons skrien viņiem pa priekšu, un es eju nopakaļ.

"Tas taču nav mūsu dēļ, Gvena?" Valters jautā. Viņš nezina, ka es to dzirdu.

"Nē," mamma saka.

"Domāju par to, vai neesmu bijis pārāk prasīgs."

"Tu biji stiprs, kad man vajadzēja tavu atbalstu," saka mamma, "un pati nespēju būt pietiekami stipra."

"Mums pietrūks tevis un bērnu," viņš saka.

"Varbūt jūs atbrauksiet uz Atlantiksitiju ciemos," saka mamma.

Valters neatbild.

Džeina atnāk mūsu aizbraukšanas dienas rītā un vēro, kā es kravājos. "Es nezinu, ko iesākšu bez tevis, Deivij," viņa saka. Viņa raud. Viņa raud jau kopš tā brīža, kad ienāca mājā.

"Viss būs labi," es mēģinu viņu mierināt, bet pati tam ta īsti neticu. Viņa ir atzinusi, ka viņai ir problēmas ar alkoholu. Viņa izpildīja testu vienā no brošūrām, ko es viņai iedevu, un rezultāts parādīja, ka viņai tiešām ir tendence uz alkoholismu. Tagad viss ir atkarīgs no viņas pašas, vai viņa dosies uz klīniku, kur ārstē no alkoholisma, un pieņems palīdzību. Pagājušajā nedēļā es viņai sarunāju divas vizītes, bet viņa saniķojās un neaizgāja ne uz vienu. "Tu kļūsti pārāk atkarīga no manis," es viņai saku. "Tas ir labi, ka es aizbraucu. Nav veselīgi, ja tu kļūsti pārāk atkarīgs no kāda cita. Tici man... es zinu."

"Bet tu esi mana vienīgā draudzene," viņa raud, "un es nekad vairs tevi neredzēšu."

"Protams, ka redzēsi," es saku. "Tu atbrauksi ciemos uz Atlantiksitiju. Tev ir pienācis laiks apskatīt okeānu." Es iesmējos, mēģinādama viņu iepriecināt, bet tas neizdodas.

"Es nekad neko neredzēšu," viņa saka. "Es pavadīšu visu atlikušo dzīvi šeit, Losalamosā, gluži kā mana māsa. Es to zinu."

"Tev tas nav jādara, ja pati to negribi."

"Es negribu... bet es baidos to nedarīt."

"Beidz baidīties."

"Tev viegli tā sacīt."

"Nav viegli!"

"Piedod... es negribēju..."

"Viss kārtībā. Nedomā par to."

"Deivij..." Bitsija pasauc. "Vai tu jau esi gatava?"

"Tūlīt būšu," es atsaucos.

Mēs ar Džeinu apkampjamies. "Es priecājos, ka mēs kļuvām draudzenes," es viņai saku.

"Vai tu būsi mana draudzene uz visiem laikiem?" viņa jautā.

"Jā," es saku. "Uz visiem laikiem."

Es metu pēdējās mantas savā mugursomā, kad ienāk Bitsija.

"Tava māte tevi gaida, Deivij."

"Es esmu kārtībā," es saku. Minka sēž uz gultas, brīnīdamas, kas te notiek. Es viņu paņemu rokās un pārlaižu skatu istabai. Tā izskatās tieši tāpat kā tajā dienā, kad mēs te ierādāmies.

"Es nezinu, ko Gvena cenšas pierādīt," saka Bitsija. "Nezinu, kāpēc viņa domā, ka viņai jarikojas tieši tā."

"La vida es una buena aventura," es saku, apmierināta ar sevi, jo esmu iemācījusies vairākas frāzes spāņu valodā, un šī ir viena no tām.

"Ko tas nozīmē?" Bitsija jautā.

"Tas nozīmē, ka dzīve ir labs piedzīvojums."

Bitsija mani apskauj. "Reizēm tā ir, un reizēm nav," viņa saka. "Man tevis pietrūks, Deivij. Man jūsu visu pietrūks."

Es paplikšķinu Bitsijai pa muguru.

"Es raizēšos par ļums."

"Neraizējieties, Bitsiļas tante. Ar mums viss būs kārtībā."

40

Džeisons skrien lejā uz pludmali, ka Drakulas apmetnis plīvo vien. Mēs ar mammu klusējam, klausīdamās, kā viļņi skalojas pret molu.

Šeit, Atlantiksitijā ir tik daudz atmiņu. Bet nevar tajās kavēties. Ne pārāk ilgi. Ir jāsavāc drumslas un jādodas uz priekšu.

Es domāju par Lenaiju un Hjū. Vai viņi uzzinās, cik ļoti šajā gadā esmu mainījusies? Vai arī viņi būs mainījušies? Es pagaidīšu līdz rītam, lai to noskaidrotu. Iespējams, ka man to nemaz neizdosies uzzināt. Dažkārt izmaiņas notiek tik dziļi mūsos. Un tikai tu pats par tām zini vislabāk. Varbūt, ka tā tam arī jānotiek.

"Mīļā Džūdija!

...Es nezinu, kur es šajā pasaulē atrodos. Es nezinu, kas patiesībā esmu. Tāpēc es lasu, lai atrastu pati sevi..."

(Elizabete, 13 g. v., no vēstulēm Dž. Blūmai)

Džūdija Blūma

ir viena no populārākajām mūsdienu amerikāņu bērnu un jauniešu rakstniecēm. Viņa ir sarakstījusi vairāk nekā divdesmit grāmatu, divas no tām ir romāni pieaugušajiem. Dž. Blūmas darbi tulkoti divdesmit valodās un pārdoti ap sešdesmit piecu miljonu eksemplāru lielā metienā. Dž. Blūma saņēmusi gandrīz simts balvas un prēmijas bērnu literatūrā, bet trīsdesmit valstīs, arī Anglijā, Vācijā un Austrālijā, viņa bijusi "Bērnu izvēles" balvas laureāte.

Dž. Blūma ir dibinājusi un joprojām atbalsta Bērnu fondu, kas nodarbojas ar labdarību un izglītību. Viņa darbojas arī Bērnu grāmatu rakstnieku un ilustratoru biedrībā, kur piedalās mūsdienu daiļliteratūras attīstībai paredzēto stipendiju sponsorēšanā.

* * *

Gandrīz trīsdesmit gadus kopš savas pirmās grāmatas publikācijas autore turpina sarunāties ar saviem lasītājiem par tēmām, kas ir svarīgas ikvienam, kļūstot par pusaudzi un no pusaudža vecuma ieejot pieaugušo dzīvē.

Rakstniece vienkāršā un nepretenciozā, sarunvalodai tuvā stilā apraksta savu varoņu skolas un mājas ikdienu, viņu izpratni par draudzību, godīgumu, savstarpējām attiecībām, pirmās mīlestības atklāsmi, kā arī pirmajiem seksuālajiem piedzīvojumiem. Autore kopā ar saviem varoņiem mēģina rast atbildes uz jautājumiem, kas dažkārt ir mulsinoši vai kļūst pat mokoši, ja līdzās nav tuva cilvēka, kam uzticēties.

Rakstnieces prasme runāt par intīmākajiem jautājumiem vienkārši un bez aizspriedumiem dod jaunajiem lasītajiem iespēju piedalīties un salīdzināt, nebaidoties tikt visgudri pamācītiem vai, vēl ļaunāk, aprātiem tādā vecumā, kad pretrunas starp fizisko briedumu un psiholoģisko nesagatavotību, pat bērnišķību, ir ārkārtīgi delikāti risināmas.

Dž. Blūmas varoņi izpratni par savām problēmām rod, tieši un atklāti jautājot un meklējot atbildes. Bērnu un pusaudžu attiecības ar vecākiem, brāļiem, māsām un pārējiem ģimenes locekļiem, un saviem vienaudžiem ir viena no galvenajām tēmām Dž. Blūmas darbos. Atklātība un attiecību siltums iedrošina ikvienu, kas atver kādu no rakstnieces grāmatām. To lielākā vērtība ir tā, ka tajās sastopas divas svešas pasaules: bērnu un jauniešu muļķīgā, naivā, kā to bieži novērtē pieaugušie, un pieaugušo gudrā un pareizā, kā to bieži vērtē pusaudži, bet starp šīm pasaulēm vienmēr pastāv iespēja saprasties un mīlēt.

Jūsu Apgāds Zvaigzne ABC

Content

Blūma Dzūdija Tīģeracīte

1

2

3

6

8

10

11

12

15

18

19

20

21

22

24

25

28

29

30

31

32

33

36

35

36

37

38

39

40

Džūdija Blūma