Štritmaters Ervins

Tinko

Ervins Štritmaters

Tinko

*

1.  NODAĻA

Jau no paša rīta laiks atgādina īstu pavasari. Es noplēšu sienas kalendāra vakardienas lapiņu. Parādās trekns, melns skaitlis — desmit. Virs tā lasāms — «Oktobris». Es jau otro dienu neeju skoiā. Par to vainojami kartupeļi un vectēvs.

Rit viņi nodos mājas uzdevumu: «Par ko es justos laimīgs». No manis skolotājs Kerns mājas uzdevumu gan nesaņems. Es būtu laimīgs, ja atkal varētu iet skolā. Tur tā nav jalokās, līdz mugura kļūst pavisam stīva un lika.

Es lēnītiņām velkos uz lauku. Saulīte silda. Gaiss ir tik maigs. Ežmalā zebiekste vajā pelīti.

—   Ak tu plēsoņa, ļauj pelītei dzīvot!

Zebiekste satrūkstas. Mirkli tā stingi uzlūko mani ar savām mazajām kreļļu ačelēm un tad iesprūk ala. Pelīte ir glābta. Es vel aizmīdu zebiekstes alu ar savu koka tupeli.

—           Pamēģini nu izrakties un pastrādā, ja gribi ēst!

Vectēvs aptur savu tumši rudo zirgu Zobgali pie ežas un īgni paskatās manī. Es esmu darba laikā klaiņojis apkārt un nu man vectēvam atkal jāpielabinās.

—           Vectēv, saderam, ka kalendāra taisītāji kļūdījušies!

Vectēvs domīgi pamāj ar galvu un aizmet pātagā mezglu. Zobgalis jūtas atstāts bez uzraudzības. Soli pa solim tas zogas uz ežas pusi. Apgāzto arklu viņš velk sev līdz. Uz ežas Zobgalis

sāk plūkt rasas nosirmoto zāli. Vectēvs ar sarkanu mutautiņu noslauka ūsās nosēdušās biezās miglas lāses.

—    Gluži kā pavasarī, — viņš nosaka. — Derēt es ar tevi gan nederēšu. Tādi kalendāra taisītāji sēž savās istabās un lauza galvas par trīssimt sešdesmit piecām dienām. Viņiem jāalrod katrai dienai savs vārds. Viņiem jāpadomā arī par mēnesi. Pie katras svētdienas tiem jāatzīmē, vai mēness aug vai dilst, vai tas ir jauns vai vecs. Tas nav tik viegls darbs! Atgadās, ka šāds kalendāra taisītājs slikti pabrokastojis. Viņš pieiet pie sava darbgalda un vienkārši ieraksta: «Mākoņains.» Darīts! Kalendārā mums ir viena apmākusies diena vairāk! Kā sacīt jāsaka: slikts ēdiens samaitā labu laiku!

Zem ūsām kļūst redzami vectēva no košļājamās tabakas nomelnējušie zobi.

—   Lūk, kā tas var atgadīties! — Viņš pamana aizklīdušo Zobgali. — Ir gan rīma! Tas jau noēstu pat sūnas no jumta, ja tik varētu aizsniegt! Nu, beidz, beidz!

Mēs ņemam kartupeļus. Arkls atar veselas kartupeļu ligzdas. Kartupeļi smaržo. Arī melnā zeme smaržo. Ne jau visi kartupeļi grib nokļūt mūsu kurvjos. Tie paslēpjas arī aiz izgāztajiem lakstiem un kukuržņiem, ko arkls izceļ. Mēs — vecmāmuļa, Klarijas kundze un es — cenšamies arī tos atrast. Ja mēs kādu kartupeli neieraugām, vectēvs to tūlīt parāda. Tad viņš dusmās cērt ar pātagu un kliedz:

—   Jums te jālasa kartupeļi, nevis avīze, vārguļi tādi! Ņemiet visu, ko zemīte jums dod!

Klarijas kundze sabiedēta saraujas un sāk rosīties pa vagu kā bite ziedos. Vecmāmuļa grūti nopūšas. Man sāp mugura, kājās sadūrušies ušņu dzelkšņi. Man nav vaļas tos vilkt laukā.

Mēs likņājam un kašņājamies. Mēs kā izsalkuši putni steidzīgi uzknābājam apaļos zemes augļus. Bet virs mūsu sāpošajām mugurām saule mierīgi turpina savu ceļu. Viegls pusdienas vējš nes pār lauku vītušu lapu smaržu.

Paldies debesīm un saulei, ka Zobgalis beidzot ap pusdienu pieprasa savu barības devu. Viņš apstājas. Viņu vairs nevar izkustināt no vietas ne lamu vārdi, ne pātagas cirtieni. Jāiet pēc

auzu tarbas. Vectēvs to atnes no ratiem. Tā Zobgalis parūpējas arī par mūsu pusdienas atpūtu. Mēs tikko varam norit sausos sviestmaizes kumosus un bažīgi raugāmies Zobgaiī, kaut tik tas ;;r savu negauso rijību mūsu pusdienas atpūtu pārāk nesaīsinātu. Zemes krevele pie mūsu pirkstiem sakalst un nobirst. Maize mūsu rokās aplīp ar smiltīm. Maize ir mīksta. Smilšu graudiņi ir cieti. Tie starp zobiem čirkst. Mēs tos izskalojam no mutes ar aukstu miežu kafiju.

Virs mums šaudās cielaviņa. Siltā diena svētījusi tās pusdienas maltīti ar treknām mušām. Tīrumos dedzina kartupeļu lakstus. Dūmi, sūri smaržodami, zemu aizstiepjas par plašajiem laukiem.

Man jāiet uz Kimpeļiem aizņemties tukšus kartupeļu maisus.

—   Tur jau viss sarunāts, — vectēvs paskaidro.

Es priecājos, ka varu atliekt muguru un pamest kartupeļu lauku.

Pēcpusdienā debesis ir tikpat dzidras. Sienāži kā negudri brucina savas pakaļkājiņas gar spīguļainajiem spārniņiem: si, si, si! Arī kamenes atkal atdzīvojušās. Tās karājas vēlajos viršu ziedos kā melni samta kamoliņi. Strazdi gan svilpo, gan skaļi spiedz. Viņi dziedādami aizvada vasaru.

Kimpeļu mājās nav neviena cilvēka. Tikai ķēdēs piesietie suņi guļ saulgozī un knusina biezajās spalvās blusas. Suņi mani jau pazīst. Tie tik paceļ galvas un ar noplukušajām astēm pakulsta .smiltis. Atpakaļ es dodos pāri ciema norai. Tur atrodas Kimpeļu $vepšķes mazā mājele, ko tā apdzīvo uz vecuma dienu uzturēs līguma pamata.

Kimpeļu Svepšķe atgrūž logu.

—   Ko tu meklē, manu sirds eņģelīt?

—   Neko, — es tai atbildu.

Kinipeļu Svepšķe nedrīkst man maisus dot. Viņa šais mājās vairs nekā neizrīko.

—   Ja tu, jēriņ, meklē Fričeli, viņš ir smilšu bedrēs. Viņš tur draiskuļu.

Es nolemju uzmeklēt Frici.

—   Nu, vai šodien nav jauks laiciņš, puisīt?

—   Jā, Svepšķil! Drīz koki atkal ziedēs.

Pie mājeles sienas pielipušas treknas rudens mušas. Tās laiski staipa pakaļkājas un glauda spārnus. Viņas aiz slinkuma droši vien ari žāvājas, man tikai nav vaļas novērot.

—  Kur. kalendāmiek, tev bij prāts,

Ka kalendārs tev lēcies tāds?

Par velti bij. ka liels tu audz,

Tev kalendārā k|iidu daudz!…

Es dziedādams steidzos uz smilšu bedrēm.

—   Rrr-vau! pēkšņi atskan aiz kāda krūma.

Starp rudenīgajām kazenāju lapām paspīd gaišs matu cekuls. Baltā matu kodaļa pieder Teo Vunšam. Bet mēs viņu saucam par Pogaci. Viņa acis ir tik zilas un spožas kā jaunas pogas.

—   Nāc tik ārā, Pogaci! Es tevi tūlīt pazinu.

Pogacis četrrāpus izlien no bērziņu smalces. Viņš kārsta meli, rauc degunu un staipa virslūpu. Kas tam noticis? Vai tik viņam nav iedzēlusi lapsene? Pogacis atņirdz zobus, ņurd un lēkā ap mani kā negudrs. Pēkšņi viņš metas man virsū un mēģina iekost kājas ikros. Es atlecu sāņus. Ar visu atplesto muti viņš iekrīt asajos viršos.

—   Vai jus spēlējat spekulantu un suni? — es uzprasu, izvilkdams no pēdas apakšas usnes dzelksni.

Teo pieceļas un šņakstina zobus.

—   Es esmu vēl daudz briesmīgāks! Es esmu vilks!

—   Vilkam jau ir visi zobi! Tu tik esi tāds putnu biedēklis!

—   Bet Sarkangalvīti es aprīšu kā nieku!

—   Es vairs nespēlējos! — no bērzu smaidies atskan meitenes balss.

—   Kāpēc ne, Stefānij?

—   Kas tad tas par vilku, kas uz ceļa pļāpā ar cilvēkiem?

Ar caurumainu kurvīti uz rokas no krūmāja iznāk Klarijas kundzes Stefānija. Kurvītī ielikts savītušu lauka neļķu pušķītis.

Pasaku grāmatā rakstīts, ka vilks saēdas kritu un tūlīt prot runāt, — Pogacis atņurd pretī un izvelk no bikšu kabatas skolas krīta gabalu. Viņš vairs netiek gudrs, vai viņš vēl ir vilks vai atkal cilvēks.

—    Bet Kimpe|u Fricis gan nav nekas cits kā īsts blēdis! <ioda vārds! — viņš pēkšņi iesaucas.

Kimpeļu Fricim bija jātēlo mednieks. Viņš aizgājis uz grantsbedrēm sameklēt bisi un tā arī tur palicis. Mēs dodamies viņu meklēt.

—   Viņš tik mums visu izjauca! — Pogacis skaišas. — Es te ņurdēdams dabūju degunā krampjus, elšu. kamēr mēle stīva metas, bet tas slaists nevar ne bisi sameklēt!

No pirmās smilšu bedres pretī izlien čehu Zeps. Viņš noglauda ar roku savu melno, ezīti apcirpto galvu.

—   Es atradu laimi!

—   Laimi? — Stefānija notrīs. Uz muguras sasietās bizes nolīgojas vien.

Cehu Zepa pirksti ir gluži zaļi. Viņš droši vien plūcis zāli. Viņš izstiepj mums preti dūri un lēnām, gandrīz svinīgi to attaisa. Zaļajā plaukstas dobītē guļ spilgti dzeltens krama gabals. Akmens ir gluds tin spīdīgs. Liekas, ka zeme to apsūkājusi un tad izspļāvusi.

—   Krama olis! Tas atnes laimi! — čehu Zeps apgalvo.

—    Iesvied to maizniekam logā, tad tev laime ar rungu tūlīt •drāzīsies pakaļ! — Pogacis viņu ķirtina.

Cehu Zeps tikai sapņaini pasmaida.

—   Olis jāaizsviež pēc iespējas tālāk. Kur tas nokritīs, tur tu arvien kaut ko atradīsi.

—   Suņu čupu tu tur droši vien atradīsi, Zep!

Pēc brīža mēs visi nošļūcam smilšu bedrē. Ari mēs sākam •meklēt laimes akmeņus. Es pavisam piemirstu, ka mani taču sūtīja pēc kartupeļu maisiem. Ari es atrodu bālganu oli. Mans akmens nav liels. Tas man atnesīs tikai laimes druskas.

Pogacis rok un meklē zemes vēžus.

—   Ja man smaidīs laime, es vienu katrā ziņā noķeršu. Jūs varat sviest savus akmeņus kaut līdz debesīm!

Stefānija noāvusi zeķes un apmetusi tās ap kaklu. Viņai pašai savas zeķes jālāpa. Cehu Zepa kājas ir melnas kā zeme. Kreisajā kājā tam ieskrāpēta plata brūce. Brūci viņš apziedis ar māliem.

Nu mums katram ir savs laimes akmens. Mēs atkal rāpjamies grantsbedres kraujā. Sīkie akmentiņi skanēdami veļas lejup. No ciema kalves atskan āmura sitieni. Tīrumā ciema viņā malā kāds dauza vienu pret otru savas koka tupeles, lai nokratītu zemes kukuržņus. Rudens pēcpusdienas zīžainajā gaisā ikviens skarbāks troksnis atgādina rupju mezglu smalkā audumā. Mēs degam nepacietībā izmēģināt savu laimi. Stefānija pirmā aizsūta savu akmeni meklēt laimi. Viņa to met ar taisnu roku.

—   īsts skuķa sviediens! Varde jau var aizlēkt tālāk! — Pogacim atkal neizdodas noķert zemes vēzi. Mēs aizturam elpu. Stefānija aizskrien pec sava akmens. Stefānija apstājas, kur akmens nokrita, noliecas un sak meklēt. Viņa aiziet arvien tālāk un tālāk.

—   Viņas akmenim bija asa šķautne, — čehu Zeps paskaidro.

Pēkšņi Stefānija sāk gavilēt.

—   Te jau tā ir, te tā ir! Es to atradu!

Mēs visi metamies turp.

—   Skatieties! — Stefānija mums parāda bālu dzeguzeni. Pirmais sals to nav skāris. Tas ir laimes zieds. Stefānija to pārnesīs savai mātei.

—   Labāk pārnes viņai kaut ko, ar ko ierīvēt muguru! Viņa pie Kraskēm lasa kartupeļus, — aizrāda Pogacis. Viņam beidzot izdevies vienu zemes vēzi noķert.

Stefānija sargā bālo ziedu ar plaukstu kā sveces liesmu, kas var nejauši nodzist.

Cehu Zeps sagatavojas sviedienam ļoti rūpīgi. Viņam ir īsts olis, neviltots laimes akmens. Viņš lielu gabalu ieskrienas, izkar mēli un tad akmeni aizsviež. Akmens aizlido, zemās saules staros spoži dzirkstīdams. Starp bērzu smalcīti un kūlaino noru olis beidzot nokrīt.

—   Vai jūs redzējāt, kā tas laistījās?

Cehu Zeps aiztrauc pēc savas laimes kā medību suns pēc medījuma. Mēs notupjamies viršos un sākam gaidīt. Katram pašam jāatrod sava laime. Cehu Zeps meklē un meklē. Viņš visu noru gandrīz vai izošņā un aiziet vēl tālāk nekā Stefānija.

—  Viņš droši vien būs jau Horndorfā! Gan Horndorfas puikas tam sados! Tad tik viņš redzēs savu laimi! — Pogacis zobojas.

—   Pogaci, tu mums sabojā visu prieku!

—    Es? Vai tad es jums nebiju lielisks vilks?

—   Bet ja Zeps tiešām atrod savu laimi?

—   Eš to viņam ari novēlu. Bet tad es turpmāk saukšos par muļķa aunu!

Pēkšņi čehu Zeps sāk jodelēt. Viņš noliecas, kaut ko paņem no zemes un iebāž bikšu kabatā. Tad viņš atkal pieliecas un atkal kaut ko iebāž kabatā. Stefānija aizskrien dalīties viņa laimē. Mēs tai lēnām sekojam.

Čehu Zepa atrastā laime izrādās fazāna olu perēklis. Pogacis pakrata vienu olu un pieliek čehu Zepam pie auss.

Paklausies, kā klunkst! Nu tik savu laimi nesaplēs, citādi tā smirdēs!

Deviņas fazānu olas! Čehu Zeps tās atkal sabāž bikšu kabatās. Viņš sper pavisam stīvus un piesardzīgus soļus, kaut tik savu laimi nejauši neizpostītu. Stipri piebāztās bikšu kabatasviņš aizsargā abām rokām.

Dzinnn! Mans akmens uzlido bāli zilajās debesīs kā liela vabole, kas dodas meklēt ēsmu. Mirkli tas piesaista mūsu skatienus sava gaisa ceļojuma īsajam lokam uņ tad pazūd kādā grantsbedrē. Mēs dzirdam, kā tas atsitas pret skārdu. Tc nu bij! Mansakmens iekritis bedrē, kur ciema ļaudis parasti sagāž savus mājas un pagalma atkritumus. Sadauzīti kūts spaiņi tur mētājas blakām sarūsējušām kafijas kannām, cauras piena kannas nosviestas pie saplēstiem stiepļu žogiem. Visi šie rūsas saēstiepriekšmeti liek atcerēties rokas, kas ar tiem rīkojušās, virtuves un istabas, no kurienes tie nākuši. Grantsbedrē sagāzti arī kara laika lūžņi: sadegušas automašīnas, munīcijas kastes un granātu čaulas. Reiz tur bija paslēpusies pat nāve un uzglūnējusi kāda puisēna rokām. Briesmīgs sprādziens bija saplosījis mazās, ziņkārās rokas un izšķaidījis pret mālaino kranti. Es vilcinādamies tuvojos baigajai bedrei. Pogacis mēģina mani atturēt. Arī Stefānija un čehu Zeps negrib dalīties manā laimē.

Pēkšņi virs bedres malas parādās sarūsējusi bruņu cepure. Tērauda ķivere šūpojas no vienas puses uz otru. Zem bruņu cepures atskan lāsti! Mēs pazīstam Kimpeļu Friča balsi. Uz mums

gāžas veselas lamu vārdu straumes. Uz mums atlido šķautnains .akmens un palēkdamies nokrīt pie Stefānijas kājām.

—    Jūsu laime, ka man bija bruņu cepure, citādi es butu beigts! Muļķa galvas, jus te gribējāt nosist mednieku, ko? — Kimpeļu Fricis ārdās. Viņš vicina virs galvas saliektu dzelzs gultas cauruli. Tā ir viņa bise, ar ko tas gribējis nošaut vilku. Fricis paklūp pret cini. Bruņu cejpure noslīd viņam uz zoda, bet pats lielais mednieks Kimpelis pakrīt. Ķivere noveļas zemē. Mēs lokāmies smieklos, bet Stefānija aiz lieliem priekiem lēkā no vienas kājas uz otru.

—   Tas viss tikai jūsu deļ! — Kimpeļu Fricis auro un atkal izslienas kājās. — Kur ir vilks? Es to padarīšu cauru kā sietu!

Pogacis kļūst piesardzīgs.

—   Kas tad tas būs par vilku, kas stāvēs un gaidīs, līdz mednieks samekle bisi?

—   Ja es reiz saku, ka tu būsi vilks, tad tā arī būs! Tūlīt tu dabūsi izbaudīt, vai man ir bise vai ne!

Kimpeļu Fricis grili mesties Pogacim virsū, bet čehu Zeps veikli iespraucas starpā. Viņš saudzīgi glauda savas bikšu kabatas.

—   Frici, man ir fazānu olas!

Fricis nolaiž savu bisi zemē.

—   Cik?

—    Deviņas gabalas! Tās atrada mans laimes akmens!

—   Ak tu maitas gabals!

—    Kas?

—    Fazānu mātīte! Fs šo ligzdu meklēju visu vasaru. Viņa mani visu laiku vazāja aiz deguna. Viņa tipināja man pie pašam kājām, bet, tiklīdz es tai tuvojos, — spurrr! — prom atkal! Tā es tās olas ar: neatradu. Ko tu saki? Deviņas olas? Parādi! Lieliski! Nu mēs varēsim spēlēt olu spekulantus!

Mēs spēlējam olu spekulantus. Fricis sadala lomas.

Es būšu olu spekulants, — viņš paskaidro.

Cehu Zepam jābūt Friča šoferim. Man un Stefānijai jātēlo zemnieki. Cehu Zeps, pavisam negribēdams, atdod savas olas mūsu rīcībā.

—   Bet es būšu policists! — paziņo Pogacis. — Sapratāt?

—   Tu būsi žandarms. Tikai neesi atkal tik aplam muļķīgs kā vilks.

—   Žandarms, žandarms! Tu jau runā kā kāds vectētiņš! Es būšu policists, tautas policists!

—   Nē, tu labāk būsi žandarms! — Kimpeļu Fricis apsien ap kaklu mutautiņu. Tā būs stāvā apkaklīte kā visiem olu spekulantiem.

—   Kā tad tu tā zini, ka žandarms ir labāks? — Pogacis apsien sev ap vidukli stiepli. Tā būs tautas policista siksna.

—   Mans tēvs saka, ka žandarms ļaujas pierunāties, bet lautas policistu labāk redzēt ejam nekā nākam.

—   Kad es noķeršu spekulantu, es gan neļaušos pierunāties!

Es esmu tautas policists!

—   Pareizi, pareizi! — Stefānija sāk atkal lēkāt.

Kamēr Fricis visu sagatavos, lai varētu sākt spekulēt ar olām, Pogacim jāpagaida smilšu bedrē.

—   Ja tu noklausīsies, dabūsi ar akmeni pa galvu! • Fricis nav pielūdzams.

Pogacis, kā pavēlēts, nošļūc kāda bedrē. Zepam jāuzmana, vai viņš nenoklausās, kā Kimpeļu Fricis uzpirks olas. Fricis atstiepj no bedres tukšu munīcijas kasti. Tas būs auto. Viņš atnes ari vecu benzīna kannu. Kannā vēl skalojas lietus ūdens.

Stefānija sakrauj no akmeņiem četrstūri. Tā būs mūsu māja. Fazānu olas guļ saplūktajā zālē mūsu mājas pieliekamā. Zeps un < Fricis saceļ veselu jandāliņu. Viņi tarkšķina, šņāc un taurē.

Auto piebrauc pie mūsu mājas.

—   Vispirms lai iznāk pats saimnieks, — Kimpeļu Fricis norīko. — Tikai viņš nedrīkst zināt, vai vistas jau dēj vai ne.

Es esmu saimnieks un tāpēc iznāku ārā.

—   Šodien gan ir jauks laiciņš, — olu spekulants saka.

—   Jūsu karietei laikam gan pietrūka benzīna? — es uzprasu. — Tur es jums nevarēšu līdzēt. Un es nemaz nezinu, vai mūsu vistas jau dej.

—   Ko tu muldi tādas blēņas! — Kimpeļu Fricis, rokas plātīdams, mani dusmīgi pārtrauc. — Un ko tu pļāpā par karieti?

Tas taču ir viselegantākais auto! īsts Mercedes! Un, ka vistasvel nedēj, tas jāsaka tikai tad, kad es prasīšu. Saproti!

Mēs sākam rotaļu no gala. Kimpeļu Fricis stenēdams vēlreiz izsvempjas no auto. Čehu Zeps izliekas, it kā tas atvērtu mašīnas durtiņas. Vēderu izgāzis, Fricis gorīdamies nāk atkal pie manis.

-Tas gan ir lielisks Mercedes! — es tūlīt sāku slavēt.

—    Bet par vistām es nekā neteikšu, jo par tām jūs man vēl neesat jautājis.

Fricis neapmierināts purina galvu. Tai pašā mirklī viņš paķer no zemes akmeni un aizsviež Pogacim.

—   Tas maita noklausās!

Pogača galva atkal pazūd grantsbedrē. Fricis atkal izgāž vēderu un sāk runāt uzpūtīgi un tā kā smalks kungs.

—   Lūcu, mums, tiemžēl, radiatorā pietrūka ūtens! Fai jūs nefaral ar vien las mums izpalīcēt?

—   Tad man vispirms jāpajautā savai vecenei. Es nemaz nezinu, vai mūsu sūknis jau dod ūdeni. Lūdzu! — es atbildu kā mācēdams.

Kimpeļu Fricis sarauc pieri. Liekas, ka mana atbilde viņu atkal neapmierina.

—   Jums tak istabā pūs mazliet ūtens?

—   Izvelciet pats no akas! — iespurdzas Stefānija. — Kādskungs atradies!

—   Lapprāt, cienītā kunce, lapprāt! — olu spekulants atsaucas un pamāj savam šoferim. — Vilhelm, lūcu, atnes ūtens kannuT

Tikām spekulantam atkal jāpabaida Pogacis ar akmeni. Viņš to paķer tepat no mūsu mājas sienas.

—   Neārdiet mūsu māju, lempis tads!

—   Tufumā ir nefēlamas acis! — spekulants brīdina. — Stāviet klusu, cilfēkbērn! Jums par to lapi samaksās!

Šoferis ienes istabā kannu. Stefānija tēlo manu sievu. Viņa patlaban pin bizes.

—   Cilvēk, jums taču kannā vēl ir ūdens! Vispirms izlietojiet to! — es saku.

Fricis atkal saskaišas.

—   Atbildi tikai tad, kad es tev jautāju!

Dusmās viņa vēders saplok. Viņš izvelk no kabatas divus kociņus un atkal izriež resnu vēderu. Kociņi ir cigāri. Ari man viens jāsmēķē.

—    Fai jūs nepārtotat vistiņas, kas fēl atrodas čaumalās? — Spekulants, muti atplētis, izpūš iedomātos cigāra dūmus.

—    Es vēl nezinu, vai mums jau ir vistas.

Kimpeļa vēders sarūk vienā rāvienā.

—    Cilvēkbērns, tu gan esi zābaks! Tagad es taču tev prasīju olas!

—   Ak tā? Tad man jāpaprasa sievai.

—    Kur fiņa, lūcu, ir?

—   Tur jau viņa sēž. Jūs jau nemaz neesat gudrāks!

—    Cienītā kunce, es lapāk aprunāšos ar jums. Ar kuncērn var lapāk saprasties. Fai jūs nepārtotat oliņas? Es maksāju lapu -■cenu, jo man ir plaši sakari līdz pat Šēnebergai1 .

Stefānija pārmet bizes pār pleciem. Viņa no lauka neļķes uztaisījusi sev gredzenu. Sakaltušais ziediņš ir gredzena akmentiņš. Plaukstu ar izplestajiem pirkstiem tā piespiedusi pie krūtīm.

—    Ko jūs gan iedomājaties? Vai tad jūs vēl neesat resns diezgan? Mūsu ciemā dzīvo pārceļotāji. Arī tie vēlas dabūt kādu olu.

Kimpeļu Fricis nav apmierināts arī ar Stefāniju.

—   Teic ko teikdama, bet galu galā olas tev man tomēr būs < jādod, citādi es jums nevaru parādīt, kur tās paslēpšu, ka neviens žandarms tās neatradīs.

Taču Stefānija par rotaļu ir citādās domās.

—   Par naudu mums lauku darbus neviens negrib strādāt.

■Bet, ja es iedodu pārceļotājiem līdzi viņu bērniem dažas olas, tie nāk labprāt.

—   Jūs tak neiztāfāsit savas oliņas sātiem garāmgājējiem, kad es par tām maksāju tik augstu cenu!

1 Senebcrga — rajons Berlīnes rietumu sektorā, izpriecas vietu un spekulācijas centrs. (Tulk. red.)

Pogaci vairs novar iebiedēt ari akmeņi. Viņš līdz pusei izslējies no bedres un rāda ar roku uz bērzu smalci. Aiz bērzu pudura slāv kāds vīrs. Svešais atstāj savu slēpni un platiem soļiem tuvojas mums. Viņš terpies kareivja drēbēs, taču vispār tas izskatās smalkāks nekā vienkāršs kareivis. Viņa zaļpelēkā virskrekla apkaklīti rotā melna kaklasaite. Vīrietis tā saposies, it kā svētdienā uz krogu iedams. Viņa bikšu staru gali iebāzti pelēkos buru audekla zābakos. Vīrieša acis liekas smaidām, bet mute paliek nopietna. Ziņkārē atplestām mutēm mēs saspiežamies vienā bariņā. Pogacis izkāpj no grantsbedres, čehu Zeps pamet savu iedomāto auto.

—   Jūs rotaļājaties aplami, pavisam aplami, — vīrietis piesardzīgi aizrāda.

Mēs sabikstāmies un sākam irgāties. Kimpeļu Fricis apsēžas uz benzīna kannas.

—   Kāpēc mēs rotaļājamies aplami?

—   Olas nedrīkst dot ne spekulantiem, ne pārceļotājiem! Visas olas jānodod olu sagādes punktā. Sapratāt? Kā tad ļaudis pilsētā tiks pie olām?

Kimpeļu Fricis kļūst pavisam pārdrošs.

—   Mēs spēlējam īstus, nevis avīžu zemniekus!

—   Kas tie tādi par avīžu zemniekiem? — Svešinieks kaut ko pārdomā.

—   Tie bez naža un dakšiņām nevar pat bikses uzvilkt!

—    Kas tā saka?

—   Mūsu vecais!

—   Kā tevi sauc?

—    Kimpeļu Fricis!

—   Un kā to sauc?

—   Tas ir Zeps Vurms, bet mēs viņu saucam par čehu Zepu. Viņi svētdienās ēd tikai klimpas un atmukuši no čehiem.

—   Un to? Kā to sauc? — vīrietis rāda uz mani.

—   Tas ir Tinko. Viņu sauc Martins Kraske. Viņam vēl nav tēva, tikai vectēvs un vecmāmuļa.

Vīrietis cieši skatās manī. Viņa acis iemirdzas kā dzidrs stikls. Stingu skatienu viņš nopēti manus svārkus un koka tupe-

Ies. Es pūlos cauro zeķi paslēpt dziļāk tupelē. Svešais piepūš savus iekritušos vaigus un sniedz man roku.

—    Sveiks, Tinko!

Es vispirms noslauku savu roku gar biksēm. Viņa roka ir cieta kā dēlis, bet silta. Vīrietis sniedz roku arī Stefānijai, Pogacim, Kimpeļu Fricim un čehu Zeparn.

—    Ja, jā, tad tā jus tagad rotaļājaties! Bet bez savāktuves tā lieta neiet! Kā jums liekas, vai Tinko nevarētu nākt man līdzi pie vectēva un vecmāmuļas?

—    Tur nu viņam pašam sava galva, — Kimpeļu Fricis atsaka.

Pēkšņi es atceros, ka man taču vajadzēja pārnest kartupeļu maisus. Ja es atgriezīšos bez maisiem, vectēvs bārsies. Bet, ja es pārvedīšu mājās spekulantu, viņš sacels vēl lielāku troksni.

—    Es neiešu līdz, — es svešiniekam atbildu. — Mēs vispirms gribam pabeigt rotaļu.

Es cenšos vīrietī vairs nepaskatīties. Svešais vīrs noplātā rokas, nolaiž tās gar sāniem un iet projām.

Mēs notupjamies un nogaidām, līdz tas pazūd-aiz kokiem.

—    Tas bija jūsu pārnācējs, Tinko! — Stefānija beidzot ierunājas.

—    Ko nu mels, Stefānij!

—    Goda vārds! Apzvēru trīsreiz no vietas! Tfi, tfi, tīi! Es viņu ieraudzīju jau tad, kad gāju uz smilšu bedrēm.

—    Tad tas ir tēvocis Matess, — es atbildu. — Es redzēju kādu viņa ģīmetni, tikai tur tam nebija kaklasaites.-

—   Un ja viņš… ja nu viņš tev kaut ko pārnesis?

—    Liecieties nu mierā ar saviem pārnācējiem! — Kimpeļu Fricis saplēš vienu fazāna olu. — Pē, kā smird! Viņiem pašiem :tur nav ko ēst!

—   Kā tad, kā tad! — es piekrītu tāpēc, ka baidos no vectēva brāziena. — Mačkēm jau arī atgriezās no gūsta pārnācējs. Tas pārveda šo vectēvam nezin cik cigarešu, bet vēlāk pats tās atkal izkūpināja.

—    Un kā tad iznāca Cehiem? — Kimpeļu Fricis dedzīgi stei<dzas piebilst. — Sākumā Villijs saņēma pļaukas tikai no mātes. Bet tad atgriezās mājās pārnācējs, ko tam bija jāsauc par tēvu. un tagad arī tas viņam zilina muguru.

—   Pie mums gan neviens pārnācējs vairs nevar ierasties, — čivina Stefānija. — Mans tēvs miris. Mums atsūtīja viņa kabatas grāmatiņu. Tajā bija manu matu sproga. Sprogā bija utis. Bet mana māte mani nekad nesit.

—   Tu jau arī esi balta un nevainīga kā eņģelis, — Fricis viņu izzobo. — Kas staigā bez krekla, tam tas ari nekļūst netīrs!

Stefānijai liekas, ka tas attiecas uz viņas kreklu. Viņa sarauc -degunu.

—    Es taču nevalkāju kreklu tikai vasarā! Man vēl palikuši tikai divi īsiņi krekliņi. Tie man būs vajadzīgi ziemai.

—   Es gan tādu cūcību neciestu! Es dažreiz valkāju divus kreklus, — Kimpeļu Fricis lielās. — Kad viens jau netīrs, es uzvelku virsū otru!

—   Nabadzīgiem ļaudīm jābūt taupīgiem, — Pogacis it kā nevērīgi piebilst, ar akmeni iesizdams no tupeles virsas izlīdušu stieples skaviņu.

—   Kas tiesa, tas tiesa! — Fricis piekrīt. — Cehu Villijs nevar izsist pat loga rūti. Viņam tā tūlīt jāatpelna. Mēs reiz izsitām kalves logu. Tīrs darbs! No desmit metriem ar mazītiņu akmentiņu! Mums, protams, vajadzēja samaksāt. Kalēja māceklis

bija noglūnējis. Villija tēvs nevarēja savu daļu samaksāt. Mans tēvs manējo samaksāja, un viss bija kārtībā. Villiju vispirms notēsa ar koku, bet pēc tam viņam vēl divas nedēļas vajadzēja pūst kalējam plēšas. Es nu gan tam būlu iepūtis!

—    Bet, ja viņiem nav naudas, muļķa Frici! Ko tad lai tie dara? — Pogacis pielēc kājās.

—   Nūjā, tā jau tam jābūt, — Kimpeļu Fricis irgājas. — Kam nav naudas, jāsamaksā divkārši. Ar dibenu un plēšām! Un ja mājās vēl atgadās pārnācējs, tad jāmaksā biežāk. Tad ieper visi, kam tik pagadies ceļā! Es gan zinātu, kā nošķilt pretī!

Pogacis paķer tupeli un Fricim piedraud:

—   Tu te nemaz nelielies, veco kulak!

—    Ko? Ko tu teici?

—   Tu esi kulaks!

—    Kas tā saka?

—   Es dzirdēju.

—   Ko šis vārds nozīmē?

—   Tas ir kaut kas briesmīgi nelabs!

—    Sliktāks par cūku?

—   Tikpat kā pusmērkaķis! Tagad tu zini.

—   Tūlīt es tev parādīšu pusmērkaķi! — Fricis meklē savu dzelzs cauruli.

—   Vai tu domā, ka es nezinu, kur tu gribēji paslēpt olas? — Pogacis viņu ķircina.

—   To tu gan nezini. Saki vien! Ja tu uzminēsi, es tev nesitīšu.

—   Domā, ka man no tava pūšamā stobra bail? Tu gribēji paslēpt olas benzīna kannā. Vai ne, Stefānij? Es tās tik un tā būtu atradis. Un iesēdinājis tevi aiz restēm.

—   Tu jau šmaucies, tāpēc tu arī zini!

—   Galviņa, Fricīt, galviņa! — Pogacis pasmejas un pabungo ar rādītāja pirkstu pa pieri. — Es to izlasīju avīzē. Saproti!

Cehu Zeps sāk bažīties par savām fazānu olām. Ir jūtams, ka nupat ies vaļa kautiņš. Zops atkal sabāž olas bikšu kabatas. Arī Stefānija uzmet lūpu:

—   Strīdi un tikai strīdi! Es vairs jusii rotaļā nepiedalos. — Viņa pieceļas un aiziet uz ciemu.

—   Paskat vien, cik tā lepni aiziet ar savu pliko vēderu! Stefānija Plikvēdere! Stefānija Plikvēdere!

Stefānija atskatās un parāda mēli.

—   Kulaks, gatavais kulaks! Pusmērkaķis!

Cehu Zeps aiz prieka spiedz. Ar rokām bikšu kabatas sargādams, viņš seko Stefānijai.

Sisina sienāži. Ap dadžu pogaļam plivinās ciglīši. Saule jau laižas rieta. Ceļas lēna vēsma. Klusi atraisās dzeltenās bērzu lapas un lidinās pāri norai. No meža plūst sveķu smarža!

—  Es iešu meklēt putnu ligzdas! Tu, Tinko, nāc man līdzi! — Kimpeļu Fricis pēc brīža paziņo.

—   Vai tad tu domā ko atrast? Tu jau ļaujies, ka tevi piemuļķo pat fazānu mātīte! — Pogacis viņu izsmej.

—   Man taču pierē ir acis, nevis pogas ka tev!

Es vilcinos. Ko es mežā darīšu? Putnu olu tur vairs nav.

—   Nāc iesim, Tinko!

—   Es negribu!

—   Ko? Tu negribi? Tad tu man samaksā savu parādu! Samaksā tūlīt uz karstām pēdām!

—   Man nav ne feniņa!

—   Tā, tev nav neviena feniņa! Bet skolā tu nebiji ne vakar, ne šodien! Gan es pateikšu, ka tu nemaz neesi slims!

—   Bet man taču jālasa kartupeļi!

—   Vai tu grantsbedrēs lasīji kartupeļus?

—   Nūjā, tad… tad es iešu tev līdzi!

Man iešaujas prātā, ka vectēvs kartupeļu maisus vēl nebūs aizmirsis. Pogacis visu laiku cieši mani vērojis, ko es īsti darīšu. Viņš tāpat sēdēdams apauj savas koka tupeles, pieceļas, nicīgi atmet galvu un seko Zepam un Stefānijai.

2.nodaĻa

Tuvojas vakars. Mežā mēs nekā neatrodam. Es dodos mājup. Virtuvē stāv vecmāmuļa un rāda man kaut kādas zīmes. Istabā šķind šķīvji. Es atkal atceros kartupeļu maisus.

—   Es biju Kimpeļos. Es sastapu tikai Kimpeļu Svepšķīti.

—    Tsss! — vecmāmuļa brīdina. Viņa pieliek pie lūpām sasprēgājušo rādītāja pirkstu. — Vispirms notīries! — viņa pačukst. — Tur kāds ir! — Ar slapju lupatu viņa steidzīgi apslauka man seju. Ar otru roku viņa pa to laiku nopurina manus svārkus.

—   Noauj zeķes! Tev jau no tupelēm rēgojas kaili papēži.

—    Kas ieradies? Vaī tēvocis Matess, vecmāmuļ?

—    Pavisam kas cits. Tavs tēvs pārnācis.

—   Ak, tad tas bijis viņš?

Vecmāmuļa iespiež rokas sānos. No viņas lakatiņa apakšas vijas iesarkanas matu sprogas un līp pie valgās pieres.

—    Taisnība gan, — vecmāmuļa atzīst. — Tu jau ari nevari viņu pazīt.

—    Es viņu pazīstu, vecmāmuļ! Viņš gribēja mūs pamācīt, kā jāspēlē olu spekulanti. Bet viņš pats jau nemaz nezina, kā īsti jā spekulē!

Vecmāmuļa pakrata galvu. Viņa mēģina man noberzt rokas un ir pavisam samulsusi.

—   Es jums gan spēlēšu tik nejaukas rotaļas!

—   Vecmāmuļ!

—    Kas tev ir?

—    Vecmāmuļ, pārnācēji mīl kulstīt bērnus. Cehu Vil lijām vajadzēja samaksāt. Ar dibenu un plēšām!

Vecmāmuļa aizspiež man muti ar lupatu.

—    Kas tur tā pļāpā? Vai tas nav Tinko? — no istabas atskan vecteva čerkstošā balss. — Lai viņš nāk šurp! Te kāds viņu gaida.

—    Kad tu tēvam sniedz roku, — paklanies!

Vecmāmuļa vēl steigā pārvelk maniem matiem reto koka'

suku.

—    Es jau divreiz ar vienu un to pašu cilvēku nesasveicināšos, vecmāmuļ!

—   Ej tik vien iekšā, gudriniek!

Istaba ir gluži piekūpusi. Dūmu grīstes mutuļo no pārnācēja mutes kā no skursteņa. Arī vectēvs smēķē cigareti ar garu kartona iemuti. No kožļājamās tabakas sulas nomelnējušām lūpām iemutis jau kļuvis gluži melns.

—    Kas tev jāsaka? — Vectēvs saņem mani aiz apkakles un pievelk pie galda.

—   Laid viņu vaļā, tēv! — vīrietis aizrāda.

Toties viņš pats satver mani un grib pievilkt sev klāt. Es pretojos. Vīrieša kreisā roka tur manu apakšdelmu kā knaiblēs. Labo roku viņš apliek man ap pleciem. Es atspiežos ar rokām pret viņa krūtīm. Vīrietis ož pēc salmiem un tabakas. Viņš glāsta manu galvu.

—   Jūs… Jūs man sajauksiet matus! — es spurojos pretī.

—   Pie joda, un švītīgs arī viņš ir!

Vīrietis palaiž mani vaļā. Vecmāmuļa stāv istabas durvīs un slauka asaras.

—   Viņam taču vispirms jāpierod, Ernst! — viņa mierina.

—    Beidz jel pinkšķēt, vecā gaudu dziesma! — vectēvs viņu apsauc.

Es apsēžos uz dīvāna un ar pirkstu sāku vilkt pa plīša raibo rakstu. Es arī tā varu just, ka pārnācējs mani novēro. Ar saviem raupjajiem pirkstiem viņš šad un tad nokrata pret šķīvja malu cigaretes pelnus. Vecmāmuļa man piebīda bļodiņu ar ceptiem kartupeļiem.

—   Es negribu ceptus kartupeļus!

—   Vai tu labāk gribi piena zupu, Tinko?

—    Es negribu piena zupu!

—   Ko tad tu gribi?

—   Es gribu olas!

—    Labi, tu dabūsi olas.

—    Dod taču puikam olas! — vectēvs nosaka. — Viņš jau strādā kā pieaudzis cilvēks, vai tad viņš nevar ēst, kas tam garšo!

Maisus vectēvs vairs nepiemin. Pārnācējs iekāsējas, paceļ smailo zodu un sāk svilpot caur zobiem. Tā vien liekas, ka pļavā šalktu vējš.

Svilpo vien, svilpo! Es tik un tā uz tevi neskatīšos. Rīt pat es jau dabūšu no tevis pērienu. Es dzirdu, kā vecmāmuļa sasit pannā olas. Mans vēders aiz izsalkuma sāk burkšķēt. Ceptos kartupeļus es varētu notiesāt vienā rāvienā. Bet, kamēr šis vīrs mani novēro, es tos tomēr neēdīšu. Ja jau viņš ir paēdis,' kāpēc tas vēl neiet projām?

Olas jau gatavas. To smarža kairi ieplūst istabā. Vecmāmuļa atnes manolas ar visu pannu. Svešais pie galda pat nedomā kustēties.

—   Tādas olas es negribu! — es pabīdu pannu sāņus.

—   Kādas olas tad tu gribi, Tinko?

—   Citādas!

—   Vārītas?

—   Jā, vārītas.

Pārnācējs sāk savā krēslā nemierīgi trīties. Viņš bungo ar pirkstiem pa galda virsu. Izklausās, it kā rupjām lāsēm lītu lietus. Tādu tēvu es arī negribu. Es vēlos tādu ar apaļu, laipnu seju. Uz vecmāmuļas kumodes stāv mana tēva ģīmetne. Lūk, kādu tēvu es vēlos!

—   Vai tad tu nevarēji puikam tūlīt uzprasīt, kādas olas viņš vēlas? — vectēvs gremžas.

—   Es domāju… viņam arvien tā garšoja ceptas olas…

—   Domāji, domāji! — vectēvs mēdās. — Tāds circenis jau bieži vien pats īsti nezina, ko ēdīs: te viņš grib šo, te to.

Vecmāmuļa nopūzdamās atgriežas virtuvē un uzliek vārīties ūdeni. Pārnācējs aizdedzina jaunu cigareti.

—   Tu nu gan pamatīgi kūpini! — vectēvs pametoši paskatās pārnācējā. — Tas ķer makā!

Vīrietis atmet ar roku. Es plūkāju savu padilušo bikšu izspūrušo audu galus.

—   Krietni izlutināts! — pārnācējs norāda ar plecu uz manu pusi.

—   Aplūko viņa rokas! — Vectevs satver mani un pievelk sev klāt. — Pie mums nemēdz slinkot!

—   Es teicu, ka viņš ir izlutināts!

—   Ko nu tu runā! Izlutināts! Piecdesmit morgenu1 zem arkla un viņam'vēl vajadzētu badoties?

—   Tu gan laikam cerēji sastapt izkāmējušu kucēnu? — iejaucas vecmāmuļa. Viņas vaigi kvēlo. — Viņš jau tā, nabadziņš, aug bez mātes un tad lai vēl nepaēd, kā nākas! Tā gan būtu laba audzināšana!

Vectēvs uzsit ar plaukstu pa galdu,un lielīgi saskrullē savas sudrabainās ūsas.

—  Mes esam pārtikuši zemnieki, un tad lai mēs puisēnam nekā nenovēlētu!

Vectēvs krēslā lepni izslējās. Viņa dzēlīgās, pelēkās acis izaicinoši paveras visapkārt. Svešais vīrs atkal svilpo caur zobiem. Kur gan vectevs ķēris tādu gaiļa lielību?

—   Pārlicis zemnieks? Ātri gan tu esi iejuties šais dāvinātājos svārkos! — pārnācējs, kreiso aci piemiegdams, skarbi atbild.

Vectevs kļūst domīgs. Tiesa gan, visu mūžu viņš nav bijis zemnieks. Skolā viņš bija noplēsis tikai sesto bikšu pāri, kad tēvs Hristians nodeva viņu mācīties par mūrnieku. — Amats paliek amats. Tad tev vēlāk nevajadzēs cienījamiem fon Bukovicu kungiem rokas laizīt, — vectēva tēvs pamācīja. Vectēvs aizgāja uz būvi, jauca kaļķus, stiepa akmeņus, sijāja granti. Viņš nopelnīja mugursomu, mūrnieka ķelli un līmeņrādi. Pēc trīs gadiem viņš nopirka trīs litrus degvīna. Trīs meistari degvīnu iztempa, un ar to pašu reizi vectēvs kļuva par meistara palīgu.

Kopā ar ciliem mūrniekiem vectēvs aizgāja uz pilsētu, kur ceļa fabrikas un savrupmājas. Tur viņš arī kļuva sarkans.

—   Vectēv, kura vieta tev bija sarkana?

1 Morgens — vecs zemes platības mērs Vācija, apm. 0,28 ha. (Tulk. red.)

—   Ar acīm io jau tā nevar saredzēt, manu bučiņ. Tas jāsaprot vairāk tā iekšēji.

Katru rītu vectēvs rikšoja uz pilsētu veselus trīspadsmit kilometrus. Vakarā viņš tikko spēja pārvilkties atpakaļ.

—    Es jau labprāt būtu skrējis mājup ka jauns briedis, — vectēvs stāstīja. — Man taču vajadzēja uzmanīt, ka citi neiet pie manas Minnas!

Minna ir mana vecmāmuļa. Viņa ar savu māti apkopa mazītiņu zemes gabaliņu, kaplēja vārpatas baltās, čūskveidīgās saknes un klusi dziedāja:

—  Būtu tinte, būtu spalva.

Būtu nauda, papīrs vēl, —

Es par visu uzrakstītu.

Kā man sirds pēc tevis kvēl…

—    Nedīc tik aušīgas blēņas! — vecmāmuļas māte bārās.

—   Labāk kaplē tīrāk! Re, kur tu jau atkal atstāji balto vārpatas tārpu, kas izsūks kartupeļiem visu spēku!

Vecmāmuļa žigli paskatījās uz šoseju. Tur no viņas Augusta vēl nebija nc vēsts.

Vēlāk vecmāmuļa Minna apprecēja vectēvu Augustu. Vai arī vectēvs Augusts apprecēja vecmāmuļu. Par to viņu starpā nekad nav bijis vienprātības. Vel tagad tas viņiem ir par iemeslu dažai labai ķildai.

Vecmāmuļas vecāki iedeva meitai pūrā divus morgenus ze- <

mes. Pavisam vecmāmuļas vecākiem bija astoņi morgeni. Vectēvs Augusts tūlīt ar visu sirdi pieķērās šiem diviem morgeniem.

Viņš vairs negāja mūrēt uz pilsētu, bet sāka strādāt par mūrnieku Zandbergas stikla fabrikā. Turp viņam rītos bija jārikšo tikai četri kilometri. Viņš agrāk atgriezās mājās un varēja palīdzēt vecmāmuļai. Ķieģeļus savas mājiņas būvei vectēvs un vecmāmuļa saveda no ķieģeļnīcas pamazām vien ar rokas ratiņiem.

Tad pārskrēja abi zēni. Pirmais ieradās Ernsts. Tas ir tas pats pārnācējs, kas patlaban te sēž un klausās, kā vectēvs lielās. Pēc tam piedzima Matess. Tēvoci Matesu es pazīstu tikai no ģīmetnes.

—    Pie joda, toreiz es vēl arvien biju pavisam sarkans, un ciemā mani varēja ciest tikai tic, kas arī bija kaut cik sarkani! — vectēvs turpina savu stāstu.

Vectēvs kopa ar tiem, kas arī bija kaut cik sarkani, Mercbaliā nodibināja ne visai sarkanu biedrību. Vectēvu ievēlēja par biedrības priekšsēdētāju, jo viņš kādu laiku bija ostījis pilsētas gaisu.

Vectēva un vecmāmuļas istabā karājas kāds vecs fotouzņēmums. Tajā redzams vectēvs, kad tas vēl bija vietējās biedrības priekšsēdētājs. Viņš sēž jāteniski uz alus mucas un vicina karogu. Uz karoga lasāmi vārdi: «Mercbahas ciema biedrības dibināšanas 5. gadadienas mūžīgai atcerei!» Pārējie sarkanie, kas stāv aiz vectēva, saskandina alus kausus. Viens sarkanais iegulies mazbērnu ratiņos. Kājas tam kuļājas pār ratiņu malu. Viņš guļ, muti atplētis, bet kāds cits lej tam rīklē alu. Vēl divi citi sarkanie guļ pa labi un kreisi alus mucai, uz kuras jāj mūsu vectēvs. Tie guļ tieši zemē, turēdami rokās mērķa vairogu.

—  Mūsu biedrībai bija arī šautuve. Tas tik bija ko vērts! Gandrīz visi mēs bijām izdienējuši karavīri. Veco karavīru biedrības šaušanas sacensībās mēs arvien guvām pirmās godalgas. Nacistu laikā mums šo bildi nācās paslēpt, — vectēvs paskaidro. — Tie pēc tādām mantām vien okšķerēja.

—    Kas tad tev pēc tās okšķerēja? — ieprasās vecmāmuļa.

—   Vai tad tu nemanīji, ka mācītājs Matesa iesvētībās uz šo bildi bolīja acis?

Vecmāmuļa tomēr nevar atcerēties.

—   Tu jau no politikas nekā nesaproti, — vectēvs nosaka.

Pēc tam ciema biedrībā izcēlās skandāls. Vectēvs tad par

priekšsēdētāju vairs nepalika. Viņš palika tikai par vienkāršu biedru. Vectēvs vēlējās būt brīvs cilvēks. To pašu biedrībā gribēja arī citi. Vectēvs viņiem gan parādīja, kas tad jādara, taču viņi nebija tik manīgi, lai darītu tāpat.

Fon Bukovica kunga muižas mūrnieks bija pametis darbu. Viņš bija saņēmis mazāku algu, nekā darba tarifā noteikts. Vectēvs aizgāja pie fon Bukovica kunga un sacīja: «Cienītais barona kungs, ja jūs man iznomātu gabaliņu zemes, es vakaros paveiktu ari jums vajadzīgos darbiņus.» Muižas īpašnieks bija ar mieru.. Viņš iznomāja manam vectēvam četrus morgenus liesas atmatas. Vectēvs nu jau bija ticis uz drošākā ceļa, kā kļūt par neatkarīgu zemnieku. Vakaros pēc darba stikla fabrikā viņš steidzās uz muižu un mūrēja tur visu, kas vien bija mūrējams. Katrs jauns streiks stikla fabrikā nāca par svētību viņa darbam muižā. Tā viņš krāja nomas naudu par četriem morgeniem kailu smilšu. Mēnesnīcā viņš nepiekusis noņēmās savos lauciņos. «Nekas nelīdz! Ja gribi kļūt neatkarīgs zemnieks, tad jāmācās izturēt līdz galam!» viņš sacīja. Citi ciema biedrībā vectēvam pārmeta: «Kas tu gan esi par cilvēku, ka laizi brīvkungam pazoles!» Vectēvs ļoti uztraucās, ka citi negribēja viņa rīcībai piekrist. «Mēs tam pamazām nonomāsim visu viņa zemi gabalu pa gabalam, tad tik viņš redzēs, kur tas beigu beigās dēsies! Mums tik jāuzmana viņa nestunda, kad tas būs spiests zemīti iznomāt!» Taču pārējie vectēvu izsmēja. Tā viņi toreiz arī sastrīdējās. Vectēvs atteicās no priekšsēdētāja amata. Par jauno priekšsēdētāju ievēlēja Cvirbeli-Susteru. Tam nevajadzēja pirkt papīru protokoliem par biedrības naudu. Cvirbelis-Susters bija ciema draudzes vecākais. Sai amatā viņam atlika papirs arī biedrības vajadzībām.

Vectēvs strādāja vaiga sviedros. Katru reizi, kad svētdienā pannā čurkstēja pile, viņš zīmīgi pavērās vecmāmuļā un sacīja: «Tu tik paklausies, cik tā jauki tur dzied! Vai tu jau nojaut, kā smaržo īsta zemnieka brīvība?» Kad vecmāmuļa paskaidroja, ka pīli vajadzējis nokaut, jo patlaban izbeidzas kartupeļi, vectēvs briesmīgi noskaitās. Taču viņš turpināja plēsties un uzlabot brīvkunga fon Bukovica smiltāju. Savus sviedrus nežēloja arī vecmāmuļa. Tad sākās karš. Vai tad brīvkungs fon Bukovics tur bija vainīgs? Viņš taču šo karu nepavisam nebija vēlējies. īstu karu var uzsākt vienīgi ķeizars, nevis kaut kāds austriešu šņorzābakots jefreitors!

Vectēvs nebija kara piekritējs. Pirms divdesmit gadiem viņš kā zemessargs bija redzējis tikai pašas kara beigas. Bet, kad radio sāka ķērkt, ka Hitlera armija sakāvusi poļus, viņš vecmāmuļai tomēr sacīja: «Mēs taču esam īsti velna pulveri!» Vēlāk, kad ieņēma Franciju, viņš pat nenocietās: «Vācietis nu gan ir

viens varens vīrs!» Bet vēl pēc diviem gadiem vectēvs jau ieminējās: «Man liekas, ka mēs esam ieguvuši tik daudz zemes, ka par kaut kādiem četriem morgeniem nemaz nebūtu vērts runāt.» Vectēvs to pateica brīvkungam fon Bukovicam, kas viņu bija ataicinājis, lai paziņotu, ka tagad tam katrs zemes stūrītis pašam nepieciešams. Protams, brīvkungam nebija palicis noslēpums, ka vectēvs viņa četrus morgenus smiltāja bija pārvērtis auglīgā zemē. Vectēvs būtu pārdevis brīvkungam miesu un dvēseli, ja vien tas būtu atstājis šo zemes gabalu viņam. Brīvkungs izturējās laipni un pakalpīgi, taču zemes gabalu tam neatstāja.

Vectēvs aiz dusmām kļuva pilnīgi traks. Un vecmāmuļai tas viss bija jāpacieš. Vectēvs atkal kļuva sarkans. Viņš, piemēram, uzkāpa bēniņos un slepus aplūkoja pazīstamo fotouzņēmumu, kas bija pabāzts zem spārēm ar aplīmēto mugurpusi pret rudzu garkūļiem. «Kaut jel viņi toreiz būtu rīkojušies tāpat kā es! Visi kopā mēs būtu bijuši stiprāki. Tad neviens brīvkungam nebūtu zemi atdevis. Tad mēs būtu par viņu tikai pasmējušies. Bet šie nolādētie aitasgalvas negribēja manam priekšlikumam piekrist,» vectēvs neapmierināts rūca.

Kad Hitlera armijas atliekas pēc frontes sabrukuma diedza cauri Mercbahai uz Berlīni, vectēvs gandrīz pavisam sadūšojās. «Vēlākais pēc trīs dienām pie mums būs krievi,» ciema |audis runāja. Viņi iesaiņoja savas mantas un devās projām. Ciemā palika tikai Kimpeļu Svepšķe, pāris bezzobainu veču, daži stikla fabrikas strādnieki un mans vectēvs un vecmāmuļa. «Nenāk ne prātā! Tikko es pametīšu māju, šie blandoņi nokaus manu govi,» vectēvs paskaidroja vecmāmuļai. Par blandoņiem viņš dēvēja Hitlera zaldātus, kas pamestajās mājās pievāca ciema iedzīvotāju mantas. «Tad es labāk atdodu govi krievam! Kam jānotiek, tam jānotiek! Bet šiem Hitlera ragulopiem, kas pazaudējuši karu, es nedošu nekā!» Vecmāmuļa tikai noteica — jā, jā! Viņa bija teikusi šo «jā, jā» visu mūžu par visu, ko tik vectēvs gribēja un darīja. Tam viņai bija savs iemesls.

Tad Mercbahā ieradās padomju karavīri. Vectēvs grieza tiem ceļu, kur vien varēja. Viņa vienīgais darbs bija kopt savu govi. Bet vecmāmuļa vārīja karavīriem ēdienu. Govij barības

netrūka. Vectēva rīcībā tagad bija fon Bukovica kunga pļavas un lauki. «Atriebība ir saldāka par medu!» viņš priecājās. Vectēvs izvēlējās savai govij Motrīnei vislabākās ganības. Mājās pārnācis, viņš ar karoti izkasīja tukšus vecmāmuļas katlus un nepacietīgi turpināja gaidīt nākošos notikumus. Beidzot viņš tos arī sagaidīja. Vectēvu uzaicināja ierasties pie vietējā komandanta. Komandants ar tulka palīdzību vectēvu iztaujāja. Kad gribēja noskaidrot, vai vectēvs nav bijis nacists, viņš izbailēs atvairīdamies pacēla abas rokas. Viņš tā noskurinājās, it kā tam aiz apkakles būtu aizbērti akoti. Vectēvam piedāvāja uzņemties birģermeistara amatu. Kāpēc ne! Tad vismaz būs ko iesākt, līdz pagadīsies īsts darbs. Viņš nonesa no bēniņiem veco biedrības lotouzņēmumu un atkal pakāra guļamistabā pie sienas. Tagad visi varēja pārliecināties, ka viņš arvien cīnījies par taisnību cilvēku starpā. Ciema iedzīvotāji pamazām atkal atgriezās savas mājās. Cīņa par taisnību varēja sākties. Vectēvam bija diezgan ko noskrieties, izlamāties un pierakstīt veselas papīru kaudzes.

Pirmais no padomju gūsta atgriezās Pauls Vunšs. Vectēvs arī tam daudz klāstīja par savu cīņu taisnības labā. Vectēvs bija pavisam aizmirsis, ka arī Pauls Vunšs kā jauns puisis bijis ciema biedrības biedrs un ka viņi Paulu izslēguši. Viņš bija pārāk sarkans. Viņš bija gandrīz tikpat sarkans kā īsts komunists. Pauls Vunšs piemiedza kreiso aci un sacīja:

«Zinu, zinu, tu jau toreiz gribēji brīvkungam nekā nezinot visu atsavināt!»

Vectēvs nevarēja tikt gudrs, kā šo aizrādījumu īsti saprast. Viņam pret Paulu pamodās agrakā neuzticība. Taču šoreiz Pauls, vectēvs un citi ciema vīri brīvkunga fon Bukovica zemi tiešām sāka sadalīt.

Rau, kā vectēvam radusies šī gaiļa lielība! Tagad viņš vairs gan nav birģermeistars. Taču zirgs, ko padomju komandants viņam atstāja, vēl rikšo pavisam braši. Vectēvam tik jāparāda pātaga. Zirgs ir tumši ruds. Tam ir pārāk gara mēle, kam mutē nav vietas. Tā viņš pastāvīgi mēda gan dievu debesīs, gan cilvēkus zemes virsū. Visi ciema ļaudis apgalvo: «Tas nu ir īsts Zobgalis.»

—   Tagad man ir arī zirgs! — vectēvs lepojas.

Pārnācējs pārstāj svilpot.

—   Tā, tā, tev ir ari zirgs? Pirkts?

Vectēvs izliekas, it kā šo jautājumu nemaz nebūtu dzirdējis.

—    Un kādu vezumu tas pavelk! — viņš iesaucas, rokas izplezdams, it kā gribētu apkampt visu istabu. — Citi zirgi pat pārjūgā nepavilktu ne pusi! Bet mans Zobgalis pie tam pat galvu nepagriež!

Pārnācējs tikko jaušami pasmaida. Viņš aizdedzina jaunu cigareti.

—  Jau atkal. Tā jau tu izkūpināsi gaisā veselu saimniecību! — vectēvs pārmet.

Pārnācējs tikai pasmaida. Vecmāmuļa ienes izvārītās olas. Tās vēl kūp.

—   Es vispār olas vairs neēdīšu!

—   Kāpēc ne, Tinko?

—   Visas olas jānodod savāktuvē!

M^ni moka ziņkāre, ko nu pārnācējs teiks. Viņš apjūk, dusmās nobāl un tad triec dūri galdā.

—   Oho! Jau tik izlutināts un samaitāts!

—    Ko tu te ālējies? — vectēvs viņu savalda. — Liec viņu mierā, ja tam negribas! Viņš tagad ir mazliet uztraucies.

Vecmāmuļa steidz novākt galdu. Viņa ir noraizējusies, ka tik kaut kas nenotiek ar tukšajiem traukiem un slepus pamet man ar acīm. Es iežogos pie viņas virtuvē. Tur es pēc kārtas apēdu visus ceptos kartupeļus un ceptās un vārītās olas. Vecmāmuļa nobažījusies stāv man lidzās.

—   Nu tu gan pārsprāgsi!

Istabā vectēvs turpina lielīties:

—   Padomā, piecdesmit morgenu zem arkla, pļavas un mežu neieskaitot! Palūk, uz kāda zaļa zara mēs esam tikuši! Rau, kas tagad ir Augusts Kraske, khe, khe!

Pārnācējs iekāsējas.

—   Neaizmirsti, ka citi tevi ir uzcēluši tajā zarā.

Vectēvs paskatās uz savām rokām.

—   Ak tu piena puika! Un kur tad birģermeistara nedienas?

Vai tās man vajadzēja izbaudīt gluži par velti, ko? Citi tikai mācēja paņemt, bet man bija viss jāsadala un par visu vēl jālauza galva! Kā sacīt jāsaka: tikai ēzelis neizlieto izdevīgu gadījumu! Un liek arī maksāts, ja gribi zināt.

—    Daudz?

—    Ne visai. Un ko tad viņi ar visu zemi gan iesāktu? Lai tā paliktu atmatā? Brīvkungs aizbēdzis. Tagad ir dārgs katrs kartupelītis. Pēckara radītais trūkums vēl nav beidzies. Kā sacīt jāsaka: bads ir kā atraitne, ko atstāj karš.

—   Necilvēcīgais darbs arī ir kā tāda kara atraitne, — ieminas vecmāmuļa, izņemdama no kumodes lāpāmo zeķi. — Nevar vairs dabūt ne kalpa, ne kalpones! Tikai gadījuma izpalīgi!

Vectēvs alkal iesvilst dusmās.

—   Tu jau gribētu, lai tev cepti baloži paši lido mutē, mūžīgā činkslētāja!

Vecmāmuļa apsēžas uz krāsns mūrīša. Skumjām acīm viņa stingi noraugās grīdā. Viņas aprepējušie, koka saknēm līdzīgie pirksti lēni glauda rupjo priekšautu.

—    Nu jau tev būs viens palīgs, — vectēvs rāmāk piebilst.

—   Vēl jau tu Ernstam nemaz neesi jautājis, vai mēs varam uz viņu cerēt?

—   Jautājis, jautājis! Man laikam vajadzēs aizsūtīt viņam

vēstuli! Kaut man dzīvē kādreiz būtu klājies tik viegli, kā tagad šiem resgaļiem! Atgriezties mājās, mazliet te piepalīdzēt, un tūlīt kjūt par mantinieku! Nevienam nav nekādu bēdu, ar kādām grūtībām šī zeme iegūta. Vai man nav taisnība, Ernst?

Pārnācējs neatbild ne jā, ne nē. Viņš tikai blenž savā priekšā un aizdedzina vēl vienu cigareti.

—   Vismaz desmitā! Labāk zelē tabaku, tad tev paliks kabatā nauda un veselība!

Es esmu pieēdies resns kā runcis. Istabā es vairs neatgriežos. Pārnācēju es varu redzēt arī pa durvju spraugu. Kur gan viņš pārgulēs? Tikai ne pie manis!

Pagalmā dzirdami soļi. Tilo iekvekšķas un sāk ķēdē raustīties. Kāda sievietes balss to nomierina. Lēni atveras virtuves durvis. Tā ir Klarijas kundze. Viņa man uzsmaida. Es tai sniedzu roku. Viņa pievelk mani sev klat. Viņa mani noglāsta. Es to atļauju. Klarijas kundze man ļoti patīk. Viņai ir lielas lielas acis. Tās ir tik gaiši zilas. Tajās nav ne visniecīgākās ļaunuma dzirksts. Klarijas kundzes gaišbrūnie mati savīti mezglā uz kakla. Viņas kakls atgādina porcelānu. Es vairs nevaru atcerēties, kāda izskatījās mana māte. Reizēm manās domās pavīd tikai bālas atmiņas. Bet, skatoties Klarijas kundzē, man liekas, it kā es kaut ko sajustu no savas mātes. No istabas iznāk vecmāmuļa. Viņa atgrūž virtuves durvis līdz galam vaļā.

—   Te jau ir tavs Tinko, — viņa rāda pārnācējam.

Es nosarkstu kā burkāns. Kas tad viņam par vajadzību blenzt virtuvē un redzēt, kā es ļauju Klarijas kundzei sevi glāstīt? An Klarijas kundze izskatās gluži apjukusi.

—   Nāciet tik iekšā, Klarijas kundze, nāciet tik iekšā! Te kāds ciemiņš ieradies uz pastāvīgu dzīvi!

Klarijas kundze pārbauda sevi no galvas līdz kājām. Tad tā žigli noauj koka tupeles un bikli ieiet istabā. Klarijas kundze mēdz runāt savādāk nekā mēs. Man patīk klausīties, kad viņa runā. Klarijas kundze nekad nesaka: «Atnes man kartupeļu kapli!», bet gan: «Dabū man kartupeļu kapli!» Bet tad es tielejos: «Kur lai es to dabūju?» — «Gan jau tu, cīrulēn, zini, ko es domāju!» Un tad es iesaucos: «Ko, es esmu cīrulītis? Trillili!

Cīrulītis jau nevar atnest kartupeļu kapli!» Tā mēs tīrumā viens otru ķircinām.

Klarijas kundze kailām kājām pāriet pāri istabai. Viņa sasveicinās ar vectēvu un vecmāmuļu. Tad viņa pasniedz roku pārnācējam. Pārnācēja sejai pārslīd plats smaids kā spoguļa raidīts saules zaķīša spulgs. Tātad arī tāds viņš var būt!

Ari Vunderlihiem kāds tuvinieks atgriezās no gūsta. Viņi ar šo pārnācēju sadzīvo tīri labi. Hanss to jau sauc par tēti. Pagājušajā ziemā šis tētis Hansam uztaisīja ragaviņas. Ragaviņām zem slieccm piestiprināta stieple. Hanss trauc ar ragaviņām kā vējš, neviens nevar viņu panākt. Tātad atgadās arī tādi pārnācēji!

—           Nu, briežu māte? — vectēvs uzsauc Klarijas kundzei.

—   Vai tā nav tikpat slaida ka briežu māte? — viņš grib zināt pārnācēja domas.

Pārnācējs pamaj ar galvu un tad paskatās manī. Es taču neesmu briežu māte. Klarijas kundze nosarkst. Viņa pagriežas pret vecmāmuļu. Viņas apakšlūpa vizuļo kā sārta ziedlapa. Vecmāmuļa atbrīvo vietu uz mūrīša. Vectēvs zem galda švīkā savas tūka kurpes.

—   Njā, ko es tev gribēju teikt… — viņš stomās. — Tu nu mums vairs it kā nebūsi vajadzīga, tu dzidrais vasaras ābolīt! Te nu kāds sēž, kas krietni atpūties un varēs strādāt tavā vietā.

Klarijas kundzes acu spulgs satumst.

—   Es jau redzu!

—    Vecais balamute! — vecmāmuļa nošņācās un ar raupjo roku kā mierinādama pieskaras Klarijas kundzes mugurai.

Es tikko novaldos, Klarijas kundzei neuzsaucis: «Neaizejiet, Klarijas kundze, neaizejiet! Lai labāk aiziet pārnācējs!»

—   Tu jau, mīļais bērns, to pati sapratīsi. Jā, jā, beidzot te viens ir atgriezies, kas tik ilgi aizkavējies karā, kā tu pati redzi… — vecmāmuļa pūlas paskaidrot.

Klarijas kundze atgaiņājas ar abām rokām.

—    Nekas, nekas! Tieši tāpēc es arī atnācu. Jūsu dēlam jau sen bija laiks atgriezties. Cilvēks taču nepazūd tik vienkārši kā saule ziemā! Es jau pati gribēju jums uzteikt!

—   Nu būs viens ēdājs vairāk, — vectēvs nekautrēdamies piebilst, padarīdams Klarijas kundzes mokas vēl lielākas.

Pārnācēja cigaretes dūmi griežas pa visu istabu. Viņš pietraucas kājās un uzliek savu lielo roku uz Klarijas kundzes pleca.

—    Nekur nav jāsteidzas, vēl nekur nav jāsleidzas, jaunā kundze! Es jau vēl pats nezinu, kā viss nokārtosies.

Es skaļi mīņājos aiz durvīm. Lai viņš ņem nost savu roku no Klarijas kundzes pleca! Klarijas kundze pieder tikai mums!

Klarijas kundze atrauj savu plecu, it kā pārnācēja roka to būtu apdedzinājusi. Vai tik viņa neraud? Viņa steidzīgi iekāpj savās tupelēs, garām iedama, pieglauž mani sev klāt un izsteidzas ārā. Tagad šis zellis Klarijas kundzi padzina! Istabā valda klusums.

Es sēžu virtuvē uz malkas kastes un nemanot aizdomājos par Klarijas kundzi. Viņa ieradās mūsu ciemā tūlīt pēc kara kopā ar kādu pārceļotāju1 grupu. Pārceļotāji ieradās no Neises upes viņējā krasta2 . Klarijas kundzei rokās bija kāds sainis. Tā bija lakatos ievīstītā Stefānija. Stefānija taisni varēja nostāvēt tikai tad, ja to atslēja pret sienu. Ap Stefāniju luncinājās mazs, pelēks šunelis. Tas bija nikns kā lapsene. Toreiz vectēvs vēl bija birģermeistars. Viņš piegāja pie satuntuļotās Stefānijas un noprasīja:

—   Kas tad jums te vēl ir?

Caps! Šunelis saķēra viņu aiz piedurknes. Vectēvs sāka roku purināt, it kā to būtu iebāzis skudru pūznī. Bet šunelis nelaidās vaļā un tikai ņurdēja.

—      Skaties nu, šito blakti! — vectēvs uzbļāva.

Piesteidzās Klarijas kundze un šuneli saķēra.

—   Laid vaļā, Tilo!

1 Pēc otrā pasaules kara saskaņā ar triju lielvalstu lēmumu Polija atguva Silēziju. Vācu tautības iedzīvotājiem no Polijas (un arī no Cehoslovakijas) bija jāatgriežas uz Vāciju. (Tulk. red.)

2 Neises un Oderas upes veido pēckara Vācijas austrumu robežu. (Tulk. rcd.)

Ka piezīdusies erce suns beidzot atlaidās no vectēva. Tagad tas stāvēja klusu, stīvs kā izbāzts.

—    Kam tad jums tāds zvērs vajadzīgs? — vectēvs skaitās.

—    Mans Tilo! — Stefānija dīca. Viņa mēģināja pavirzīties nost no ciema kancelejas sienas un apvēlās. Klarijas kundze viņu piecēla kājās un iespieda starp saviem ceļiem.

—    Sunītis vēl ir no mājām, — Klarijas kundze paskaidroja.

—   Pašām nav ko ēst, bet baro suni!

—    Es jau to vairākas reizes esmu aiztriekusi, bet viņš arvien atkal atgriežas, — Klarijas kundze žēlojās.

—    Uzdāvini tik kādam stikliniekam! Gan viņš to notiesās, ka no šī niknā kukaiņa ne kauliņš nepaliks pāri!

—   Mans Tilo! — Stefānija atkal iedīcās.

Klarijas kundze pretīgumā nopurinājās.

—   To mana sirds neatļauj. Mans vīrs viņam bija tā pieķēries!

—    Tu gan atrausi bērnam kumosu tā suņa dēļ, ko?

Klarijas kundze sāka raudāt.

—    Ar šo kustoni tevi nepieņems nevienā zemnieka mājā, kā ‘.u to nesaproti, muļķa Līze!

—    Viņš ir tik labs sargs! Katrs zemnieks par to tikai priecātos.

—    Kā tad, tas ķeras pie rīkles pat birģermeistaram un skaidri parāda, kas jūs esat par putniem!

Vectēvs piecirta kāju. Ņerrr! Šunelis atkal ieklupa tam biksēs.

—   Tilo, Tilo, tu mūs iegrūdīsi nelaimē!

Klarijas kundze ar noputējušām rokām noslaucīja no vaigiem asaras. Šunelis atkāpās, apsēdās blakām Stefānijai un sāka glūnēt uz vectēvu.

—    Es jums nevēlu ļaunu, — vectēvs sacīja, aplūkodams pārplēsto bikšu staru. — Atstāj savu plušķi man. Lai ar šo bikšu dīrātāju pastaigājas ciema naktssargs. Tu tik tam krietni piekodini, ka tad vairs žēlastības nebūs, tikko tas kaut ko nodarīs mūsu Tinko. Un arī man lai pastāvīgi nekarājas pie piedurkT.es! To tu viņam sevišķi iepotē!

Klarijas kundze bija ar mieru. Viņai vajadzēja sameklēt Stefānijai naktsmāju. Viņa šuneli vēl apmīļoja, parunājās ar to, pacēla no zemes un ielika man rokās. Kad vectēvs ar pārceļotāju grupu devās uz ciemu, es jutu, kā šunelis trīcēja.

Klarijas kundze ari bez suņa neatrada pie zemniekiem patvērumu. Slimā Stefānija izrādījās vēl lielāks kavēklis nekā šunelis. Klarijas kundzi un viņas Stefāniju līdz ar citiem pārceļotajiem novietoja vecajā muižas mājā. Ciema iedzīvotāji veco muižas māju dēvēja par pili. Klarijas kundze un Stefānija tur dabūja istabu, salmus un segas. Pamazām nāca klāt ari šādi tādi iedzīves piederumi.

Drīz tomēr noskaidrojās, ka Stefānija nemaz nebija ieradusies ciemā nomirt. Garajā ceļā viņa bija tikai pavārgusi. Sākumā tā ar abām kājām varēja iekāpt vienā no manām koka tupelēm. Stefānija atkal sāka mācīties staigāt. Pēc dažām nedēļām viņai tikai retumis vēl vajadzēja pieturēties pie kīļda koka. Viņa nāca arī pie mums, apsēdās pie suņu būdas blakām Tilo un stāstīja tam garu garos stāstus. Visus šos stāstus viņa bija dzirdējusi no mātes. Viens stāsts bija par Stefānijas tēvu, kas pastāvīgi braucis ar smago automašīnu, līdz kādā dienā viņam bijis ar to jāaizbrauc karot. Karš tēvu bija nokāvis un aprijis ari smago automašīnu. Visi Stefānijas stāsti bija skumji, taču es tos labprāt klausījos. Dažreiz vecmāmuļa atnesa man pie suņu būdas kausiņā pienu. Kad neredzēja vectēvs, viņa to deva ari Stefānijai. Tad mēs lēni sūcām pienu un Tilo kāri tvarstīja retos pilienus, kas mums nopilēja no lūpām.

—   Tās nu gan ir tirās blēņas, ka bez tēva nevar iztikt, — es reiz ierunājos.

—   Bet es tomēr gribu tēvu! — Stefānija uzstāja.

—   Ja tēvu nekur nevar dabūt, tīri labi var izlikt ar vectēvu.

Nē un nē, Stefānija vēlējās tēvu.

~ Kad es izaugšu liela, es vienu tēvu noteikti apprecēšu! — viņa tikai noteica un izlīgoja no pagalma. Tilo palika ķēdē raustoties un smilkstot.

—   Klarijas kundze ir apdāvināta sieviete, — kāds reiz ieminējās.

—   Kas tad viņu apdāvināja?

—   Neviens! Tā mēdz sacīt, ja sieviete prot no nekā kaut ko izgatavot.

Klarijas kundze, piemēram, no veciem vīriešu svārkiem prot mazam puisim pašūt veselu uzvalku. Puišelim nemaz nav par kaunu to uzvilkt pat svētdienā. Kimpelis neganti skaišas: «Kāpēc jūs to sievišķi nenovietojāt pie manis? Tad tai nekad netrūktu ko adīt un lāpīt. Man jūs iesmērējāt slinkus salašņas, kas tik skraida uz stikla fabriku, bet vakaros blenž pa logu manā pagalmā.»

Aiz pateicības par tasīti piena, ko Stefānija dažreiz dabū no vecmāmuļas, Klarijas kundze man pašuj jaunu uzvalku. Viņa to pagatavo no vectēva mēteļa. Vectēvs šo mēteli bija valkājis tais laikos, kad vēl ziemā devās darbā uz pilsētu.

—   Nu jau tu gan izskaties pēc piecdesmit morgenu mantinieka! — vectēvs priecājas. — Ir gan šai sievietei veikli pirksti!

Vecmāmuļa izturas pret Klarijas kundzi ļoti laipni. Šad tad viņa tai iedod pa gabalam biezpiena. Klarijas kundze par to sirsnīgi pateicas. Ja tai mājās nav ko šūt, viņa arvien palīdz mums. Virtuvē pie katliem vecmāmuļa Klarijas kundzi tomēr nelaiž.

—          Klarijas kundze dzīvojusi Polijā, — vecmāmuļa taisnojas.

—    Tur viņiem ir cita mode. Viņi mīl tikai skābus vai saldus ēdienus. Tad viņi jūtas kā Silēzijas paradīzē!

Klarijas kundze palīdz mums arī lauku darbos. Kartupeļus lasot, viņa metas ceļos. Tā viņa redzējusi savā dzimtenē. Taču vectēvs nevar novaldīt smieklus: ha, ha, hā! Viņš Klarijas kundzei noprasa, vai tad tā kartupeļu tīrumu tāpat gribot berzt kā istabas grīdu. Nē, Klarijas kundze negrib berzt tīrumu kā istabas grīdu. Viņa tikai klusi pasmaida, bet samulsināties neļaujas. Nākošajā dienā, kartupeļus lasīdama, viņa ceļos vairs nemetas, bet tāpat noliecas kā mēs. Viņa iemācās rīkoties arī af dakšām, lāpstu un grābekli tikpat veikli kā ar adatu. Viņa kļūst vectēvam uz lauka arvien nepieciešamāka. Klarijas kundze ēd pie mums. Vakaros viņa dabū kaut ko līdzi arī Stefānijai. Bet pēc dienas darba tīrumā Klarijas kundze sēž savā drūmajā istabiņā muižas mājā un šuj atkal ciema ļaudīm, līdz acis krīt ciet.

Pārnācējs, kājas šļūkādams, staigā pa istabu, it kā sienu vandīdams. Tā kumpais deguns šķeļ cigaretes dūmu vālus kā laivas priekšgals vilni. Vectēvs aizbāž aiz ļenganā vaiga košļājamās tabakas gabalu. Pārnācējs nostājas pretī vectēvam.

-x Ko tu gan iedomājies! Es vairs neesmu septiņpadsmitgadīgais! Tu man ar savām pļaukām vairs nedraudi!

—   Tātad tu turpināsi slaistīties? — vectēvs nošņācās.

—    Slaistīties?

—    Pie krieviem tu jau arī, kā liekas, neesi pārstiepies! Arī esto nebūtu darījis.

—    Kā tad, kā tad, kas nu tur pūlēsies strādāt! Vai tad tur ir kādas izredzes tikt pie turības! Tur jau tik visu gāž kopējā katlā!

Lai cits rabotē1 tavā vietā!

—   Ar kartupeļu kapli tur neviens nekašājas.

—    Es ari to neņemu rokās. Tas ir sieviešu darbs. Kam tad man ir zirgs? — vectēvs lielās.

—    Bet sievietes?

—    Katram savs darbiņš! Tā tas piederas. Vai tad tur Krievijā kartupeļi paši lec ratos?

—    Paši lec ratos? Nē, lēkt tie gan nelec, bet tos saber transportieris.

Vectēvs sāk dauzīt kājām un skaļi smiet. На, ha, ha! Но, ho, ho! Viņš pieklūp pie virtuves durvīm.

—    Tinko, vai tu dzirdēji? Te viens sprukstiņš lielās, ka viņš ar grābekli var noķert līdaku! Kartupeļi tam paši birst maisos kā cukurkliņģeri! Galu galā, vai tik tas viss nenotiek arī mūzikas pavadībā? Ho, ho, ho!

—   Jā, ari mūzikas pavadībā. Laukmalā to atskaņo uzstādī-

tais skaļrunis.

Pārnācēja lūpas savelkas viltīgā smīnā.

Vectēvs tā smej, ka pat vestes pogas lēkā.

—    Kartup… ho, ho, ho!… kartupeļi soļo sociālistu marša takti! — Bet tad viņš atkal kļūst nopietns. — Kā sacīt jāsaka: kas pie krieviem parakstījis kādu papīru, tam pat savam tēvam jāmelo par deviņiem mēmiem!

1 Ironiskā nozīmē; работать (kriev.) — strādāt. (Tulk.)

—    Es strādāju kolhoza.

—    Ko jūs ālējaties kā piedzērušies krogabrāļi! — iejaucas vecmāmuļa.

Es pabāžu degunu durvju spraugā. Es piespiežu aplodai vaigus tik cieši, ka tie kļū3t pilnīgi balti. Pārnācējs taču stāsta pavisam trakus stāstus! Kaut tik viņš nenāktu šurp uz virtuvi! Var būt, ka viņš vēl ko zina samelot. Nē, vairāk viņš nekā nestāsta. Viņa seja atkal apmācas.

—   Es jums varētu vēl daudz ko pastāstīt, —viņš nosaka.

—    Stāsti vien, stāsti! — man pasprūk.

Pārnācējs palūr durvju spraugā. Es aizmetos aiz malkas kasies.

—   Ziemā tu mums varēsi melst visādus niekus, cik tik lien ādā, — vectēvs aiz nevaldāmiem smiekliem atpogā vesti. — Ziemā jau tādām blēņām īstais laiciņš! Līdz tam laikam mums vēl jāstumj mēsli ķerrā! — Vectēvs vēl pagriežas pret vecmāmuļu. — Vai nu tu redzi savu lielībnieku!

Tad viņš sodīdamies ieiet guļamistabā.

Pārnācējs smēķē un lieliem soļiem staigā pa istabu šurp un turp. Klap, klap, klap! Vecmāmuļa nogrimusi klusās pārdomās. Pārnācējs ar kāju atgrūž virtuves durvis. Viņš grib klumburēt arī pa virtuvi, bet ierauga mani. Es sadugstu uz malkas kastes gluži maziņš. Viņš paskatās tukšajā pannā uz galda un sāk atkal svilpot caur zobiem. Vai tad viņam vēl gribas ēst? Viņš pienāk pie manis un satver aiz rokas.

—   Vai tu vēl baidies no manis? Vai tad es esmu tik briesmīgs? Es taču esmu tavs tēvs. Nu tu gan esi dabūjis briesmīgu tevu! Fiu, fiu, fīit! — viņš iesvelpjas.

Es neatbildu ne bū, ne bē. Pārnācēja acis spoži iedzirkstas. Es noliecu galvu un skrubinu sveķainu skalu. Virtuvē ielavās norūpējusies vecmāmuļa. Pārnācējs pagriežas un iet ārā.

—   Ernst, manu Ernst, vai tu par to Krieviju tiešām nekā nesameloji? — vecmāmuļa nosauc tam pakaļ.

—   Nē, māt, es nekā nesameloju.

Es klusi iemetos pie vectēva guļamistabā, ātri noģērbjos un ielienu pie viņa gultā. Lai pārnācējs guļ, kur grib! Te es esmu drošībā. Tilo rej un rausta ķēdi. Arī tas pārnācēju necieš. Vec

tēvs miegā smagi tusnī. Viņa ūsas tik jocīgi izslicnas. Iemigdams es vēl redzu, kā Kimpeļu Fricis iesviež laimes akmeni piena kannā. «Te laime nav ilgi jāmeklē,» viņš nopriecājas. «Krējums jau visur peld pa virsu!»

Taču no pirmā nomidža es drīz uztrūkstos. Blakus istabā raud vecmāmuļa. Es dzirdu, ka pārnācējs atkal kāto pa istabu. Klap, klap, klap!

—    Un es tā biju cerējusi uz tevi! Tu taču arvien biji mans labākais, mans mīļākais dēls!

—    Un tāpēc arvien lutināji tikai Matesu! — pārnācējs atcērt.

—    Lai nu paliek Matess! Lai viņam vieglas smiltis! — vecmāmuļa asaru nomāktā balsī nopūšas.

—    Ir jau atgriezušies vairāki, ko domāja mirušus. Es negribu stāvēt Matesam ceļā!

—   Vai tad tu negribi viņam piedot pat kapā!

—    Nē jel, es nevēlos pieminēt ļaunu!

—    Nu jau tu vari saimniekot.

—    Es šīs cilvēku dzirnavas negribu!

—    Nepiesauc mājai nelaimi! Mēs ar tēvu esam pārmocījušies.

—    Un tikpat būtu palikuši tukšinieki, ja viss neiegrozītos tā kā tagad.

—    Man jau arī būtu paticis labāk, ja būtu apmierinājušies tikai ar to, ko mūsu pašu rokas sakrājušas. Sveša manta pamodina augstprātību. Ar tēvu vairs nevar tikt nekādā galā! Viņu pārņēmusi mantkāre. Viņš tik grib raust naudu. Neviens, vairs nevar tam pa prātam iztapt, neviens vairs pietiekami nestrādā. Tikai viņš, vienīgi viņš pats! Līdz šim es vēl biju cerējusi uz tevi. Vai tu atņemsi man arī puisēnu? Tu taču ņemsi viņu līdzi, Ernst?

Es skaļi iekliedzos. Blakus istabā iestājas klusums. Vectēvs uztrūkstas no miega. Durvju spraugā spraucas gaismas stars. Vectēvs aizsviež pret sienu tupeli.

—    Taisieties, ka tiekat gulēt! Kas tā par tērgošanu! Rītā tad nevarēs izdabūt no gultas!

3.nodaĻa

Kartupeļu novākšana tuvojas beigām. Kartupeļus aprok rūsās dārzā vai arī tie pa dēļu tekni ieripo pagraba. Dēļu tekni pagatavojis pārnācējs. Vīriešiem kartupeļi vairs nav jāstiepj pa pagraba kāpnēm lejā. Lielie, skaistie tirgus kartupeļi, vidēji lielie ēdamie kartupeļi un mazie, apaļie dēstāmie kartupeļi — visi ieripo pagrabā. Katrai šķirnei nodalīta sava vieta.

Vectēvam jāaizved vesels vezums kartupeļu uz pilsētu. Sie kartupeļi jānodod valsts obligātajai sagādei. Vectēvs lādēdamies pārvelk tiēm ar roku kā noglāstīdams.

—   Kas jānodod, tas jānodod! Par to galva vairs nesāpēs! — pārnācējs aizrāda.

—   Lēnītiņām, lēnītiņām kā līgaviņu gultiņā! — vectēvs grīni nosmejas. — Velns lai parauj! Pat visus kartupeļus nevar paturēt. Kur tie pilsētnieki aprij tik daudz kartupeļu!

Tieši šai brīdī garām iet Kimpelis.

—   Aprij? — viņš iesaucas. — Tos neviens neaprij. Tos izlok. No kartupeļiem tecina šņabi. Un krievi to visu izlok!

Pārnācējs sarauc uzacis.

—   Vai tas degvīns, ko tu loc, tecināts no tomātiem?

Kimpelis samulst. Viņš vispirms dusmīgi pablenž pārnācējā,

bet tad atplaukst smaidā kā pilns mēness.

—   Tas taču bija tikai joks! Pajokot jau vēl nav aizliegts. Dzīve jau tā ir pietiekami nopietna. Pat tevi sauc par Ernstu'!

Kimpelis izvelk no kabatas degvīna pudeli. Vectēvam jādzer pirmajam. Tad dzidrais šķidrums noguldz arī Kimpeļa rīklē. Pārnācējam viņš sniedz atlikušo. Taču tas atsakās. Kimpelis šķelmīgi iztausta kabatu un izvelk cigareti. To pārnācējs ņem.

—   To var droši smēķēt! Tā ir īsta tabaka, — Kimpelis piebilst.

Pārnācējs atdod cigareti Kimpelim.

Ceļas migla. Tā sajaucas ar lopu virtuvēs vārīto biešu garaiņiem. Dārza plūmēs sabozušās tup pelēkās vārnas. Tās ilgojas

1 Vārdu spēle; ernst (vāc.) — nopietns. (Tulk.)

pēc nokauto cūku atkritumiem. Krā, krrrā! Lūdzu, lūdzu, lūdzu, kaut tikai dažus gaļas kumosiņus un ādas drusciņas no apgāztās plaucējamās siles! Krrā, krrrā! Varbūt piedevām vēl kādu cūkas nadziņu! Vārnas atlido pelēkajā miglā gluži nepamanītas un krēslas stundā tāpat neredzamas atkal aizlaižas pārnakšņot uz mežu.

Saceļas vējš un miglu izkliedē. Tas norauj liepām pēdējās lapas un svilpo skurstenī, kā fleitu pūzdams. Vēja mūzikas takti

no krāsns kvēlās mutes izšaujas ugunīga mēle. Krāsns tuvumā tai tomēr nav ko laizīt. Sarkanā mēle atraujas krāsnī atpakaļ un turpina kaut ko murmināt. Istabā izplatās apsvilušas malkas smaka. Pārnācējs tomēr paliek. Viņš mīl vecmāmuļu. Kā lai aiziet, ja viņa tā raud un gaužas!

—    Vecmāmuļ, kāpēc tu viņu pierunāji?

—    Ko es pierunāju?

—    Pārnācēju!

—    Kad tu beidzot pieradīsi, ka tas ir tavs tēvs?

—    Kā lai es to zinu!

Patiesībā es jau esmu pie viņa gluži labi pieradis. Viņš mani vairs negrābj ciet. Dažreiz es viņam pat sagriežu tabaku. Kim-

poļu Fricis mani samācīja, ka šad tad tabakā jāiegriežot pirksta nags. Tad tabakas pietiekot ilgākam laikam. Un, kas to smēķēšot, tas vemšot. Tabakas ilgākam laikam tomēr nepietika. Pārnācējs ari nevēma. Tikai tagad viņš pats atkal griež savu tabaku.

—   Tu vēl nogriezīsi sev pirkstus! Tava īkšķa nagu es jau atradu! — pārnācējs piemetina.

Sals mēģina uzkrāsot uz logiem baltus ziedus. Bet krāsns tik ilgi rūc, ka salam nekas labs neizdodas. Kādā rītā visi koki,, sētas mieti un pagalma.vārti izskatās kā appelējuši. Sarma tos apkaisījusi ar smalkām kristālā pūciņām. Tās uzmetušās pat uz Tilo deguna. Tilo izskatās kā suņu vectētiņš.

Mans vectēvs stāv pie virtuves loga un vēro vizmaino pagalmu.

—   Ko tad tas aikal sadomājis iesākt?

To viņš saka par pārnācēju. Es savās jaunajās koka tupelēs izkluburēju ārā. Man jārcdz, ko pārnācējs atkal sadomājis iesākt.

—   Vai tu nezini, kur ir kaplis? — viņš man jautā.

Es zinu, kur ir kaplis, un viņam to atnesu. Sasalušajā zemē viņš ar lāpstu iezīmējis četrstūri. Tagad viņš paņem kapli un sāk cirst cieto pamatu. Zeme nodreb. Cietie kruveši grabēdami atsitas pret manu tupeļu ādu. Vai tik viņš negrib rakt dīķi? Vai nevajadzētu viņam pajautāt? Es tomēr nejautāju.

—   Paņem dzelzs grābekli un nogrāb kruvešus no četrstūra! — pārnācējs aizrāda.

Kāpēc gan es nevarētu viņa vietā to izdarīt? Varbūt viņš man pateiks, kāpēc te rok. Es saraušu zemes gabalus ar grābekli vienā kaudzē. Pārnācējs klusē. Zemes sasaluma kārta ir vēl ļoti plāna. Dziļāk zeme ir silta, mīksta un mazliet smaržo. Mīkstajā zemē pārnācējs var rakt ar lāpstu.

No istabas iznāk vectēvs, rokas bikšu kabatās sabāzis. Viņa ūsas īgni nokarājas lejup.

—    Kas tad te darās?

Pārnācējs sāk svilpot caur zobiem. Viņš neliekas ne zinis. Brīdi vectēvs noskatās, kā mēs strādājam. Tad viņš pēkšņi saprot.

—   Skaties, ko sadomājuši! — Viņš iekāpj bedrē, satver pārnācēja lāpstas kātu un čukst: — Vai tu domā, ka tie neizsals, ja mēs tik sekli te ieraksim? Es jau arvien taisījos kādu pārīti centneru noslēpt!

—     Ko tu te gribi ierakt? Kas tev jānoslēpj? — Pārnācējs izslējās. Viņa acīs gail niknums. — Es te nekā negribu noslēpt!

Vectēvs ar mēli viļā košļājamās tabakas vīkšķi no viena vaiga kakta otrā. Viņš ir vīlies. Viņš gribējis noslēpt kartupeļus. Pārnācējs atkal atsāk rakt un negribīgi paskaidro:

—    Es gribu… es domāju, ka kūtsmēsli tā nevar mētāties apkārt, līdz izput. Es tiem gribu izrakt bedri. Mums vajadzīga mēslu krātuve.

Vectēvs izspļauj bedrē tabakas sulu.

—   Tīrās blēņas! Ja tev nav cita ko darīt, griez salmus!

—    Tu par velti spļaudies! Labāk palīdzi! Tu jau atkal tīko kasīties!

Pārnācējs izsviež pie vectēva kājām lāpstu smilšu. Vectēvs pakāpjas atpakaļ.

—    Es lai te palīdzu? Muļķības darīt tu vari viens pats!

—   Muļķības? Tvertnē uzglabāti mēsli tev ir muļķības!

—    Mēsli kļūst trekni tikai stallī! Tā jau atkal būs viena no tām jaunajām modēm — katru stundu izmest stalli! Tā jau zirgs dabūs vīveles un cūkas apklibs!

—    Tieši tad tas nenotiks, ja tās gulēs sausumā!

—    Vai tā gudrība arī nav no tava kolhoza? — Vectēvs izriež krūtis un tin ap pirkstu resno pulksteņa ķēdi. — Kā sacīt jāsaka: kas palaidis nagus, tam zagtā manta jāierok un jānoslēpj, lai to atkal neatņemtu! Zemniekiem šie tur visus lopiņus nozaguši. Visi padarīti nabagi, nav pat savas gotiņas, taču mazliet mēslu mājas dārziņam katram vajadzīgs. Bet varbūt viņiem tur vairs nav arī mājas dārziņu, pat nevienas vienīgas pētersīļu dobītes, ko?

Pārnācējs atspiežas uz lāpstas kāta. Viņš šņāc kā saniknots vērsis.

—    Nolādēts, rimsties reiz ķērkt! Vai tad es tev jau nestāstīju …

Vectēvam sirds svilst aiz prieka, ka viņš pārnācēju atkal sa'kaitinājis.

—   To tu stāstīji, mums laiku pakavēdams. Ticēt tev jau neviens tik un tā nenoticēja, pat šis ne! — Vectēvs satver mani aiz apkakles. — Nāc, Tinko, iekšā! Āksta blēņu dēļ tu vēl nosaldēsi degunu! — Viņš aizvelk mani uz istabu.

Pārnācējs tik sparīgi cērt kapli zemē, it kā viņam vajadzētu uzveikt veselu armiju neticīgo. Viņš vairs nepaceļ ne acu. Viņš vairs arī nesvilpo kā citkārt.

Pa istabas logu es varu redzēt, kā viņš iekrauj mēslus. Viņš atnes lielas plankas un ar tām izklāj bedri. Man ar vectēvu jāspēlē sešdesmit seši. Es spēlēju nevērīgi.

—     Spēlē uzmanīgāk! Kas no tevis iznāks? — vectēvs pārmet.

Nākošajā spēlē es pacenšos ar saviem trumpjiem savākt vairāk acu. Vectēvs jauc kārtis. Viņš klusi dungo, apmierināts smaida un sevī kaut ko domā. Es piezogos pie loga. Pārnācējs bedri jau piepildījis. Kudlainā mēslu kaudze pie staļļa sienas pazudusi. Pārnācējs sazāģē vajadzīgā garumā jaunas plankas un nosedz bedri. Pagalms kļuvis daudz ērtāks. Tagad mēs varēsim bedrei braukt pāri ar ratiem.

—    Krusts trumpā! — Vectēvs uzsviež galdā krusta dūzi.

Ziema ir gara. Krāsns silta. Gultas mīkstas. Mēs esam gluži ieputināti. Zaķi atnāk līdz pašam mūsu dārziņam. To pēdu taciņas šķērso visu lauku. Dārziņā vēl slāv kāposti. Tie vajadzīgi vecmāmuļai Ziemas svētku mielastam. Bet zaķi tos iekārojuši, lai apmierinātu izsalkumu. Tic ielien pa sētas spraugām un apskrubina kāpostu apakšējās lapas. Vēlāk tie aizsniedz arī augšējās. Kā gan viņi to izdara? Vai tic izslējās pakaļkājās? Ja es vēl gulētu augšistabā, es naktīs varētu mazliet uzmanīt un novērot, kā zaķi aizsniedz kāpostu augšējās lapas. Bet zaķu dēļ vien es taču negulēšu pie pārnācēja!

—   Vectēv, ko tu te taisi?

—    Cilpas taisu!

Vectēvs piestiprina stieples cilpas pie koka mietiņiem. Mietiņus viņš ar cirvi iedzen dārzā cauri sniegam zemē. Cilpas novietotas preti sētas spraugām, pa kurām mēdz līst zaķi.

—   Nu tie var nākt skrubināt savus kāpostus! Tagad tie tik pamatīgi sajozīsies, ka vairs nekad ēst negribēs!

Naktī atnāk zaķi. Tie atcilpo tikai līdz sētas spraugām. Pie cilpām viņi saož vectēva košļājamās tabakas smaku. Viņi atkal aizļinkā atpakaļ uz mežu. No rīta to atklāj zaķu pēdas. Uzkrīt jauns sniegs. Tas ietīsta baltā vatē cilpas, un pazūd arī cilvēku smaka. Zaķi vairs nepamana, ka pie sētas spraugām tiem uzglūn cilvēku pagatavotie slazdi. Nākošā rītā cilpās iesprūduši divi beigti zaķi. To acis izspiedušās no dobumiem. Pār visu saudzīgi pārsegta tīra sniega sega. Tikai ap cilpām sniegs izvandīts.

—   Sveša labuma iekārotājam arvien jāsaņem pelnītais sods! — vectēvs nosaka, uzsviezdams beigtos zaķus uz virtuves galda.

—   Es tos neēdīšu! Tic ir sprāguši! — Vecmāmuļa saglauž zem lakatiņa matu sprogas.

—   Lai tik tie sāk dziedāt pannā, gan jau arī tavs deguns tos uzklausīs!

Vectēvs uzasina nazi un novelk zaķiem ādu. Es dabūju pakaļkājas. Mīkstās ķepiņas es ņemšu līdz uz skolu. Ar tām var labi: nodzēst no klases tāfeles kritu. Zaķi nav trekni. Tie pārāk ilgi badojušies. Bet, kad tie vairs nevēlējās badoties, tos nožņaudza. Vectēvs uzstāda jaunas cilpas.

—   Kā sacīt jāsaka: nu mums ir ko izklaidēties! — viņš nosaka.

Pārnācējs nekad negarlaikojas. Dažreiz viņš lasa plānas grāmatiņas vai raksta vēstules. Viņš saved kārtībā bēniņus un salabo darba rīkus. Viņš drāž jaunus grābekļu zarus. Vakaros viņš reti ir mājās. Kurp viņš iet?

Gaišā ziemas diena ir piena baltumā. Jau no paša rīta pārnācējs šķūnī kaut ko cītīgi zāģē. Tad viņš iznāk pa šķūņa mazajām durtiņām un mirkli vērīgi paskatās pagalmā un istabas logos. Pieliecies viņš aiznes garām vairākus dēļus un latas. Es aizzogos pie šķūņa lielajām durvīm. Durvju dēļiem ir spraugas un

zaru caurumi. Es ieskatos šķūnī. Pārnācējs taisa mazu mājiņu. Pēkšņi zāģa dziesma apraujas. Pārnācējs izslējās taisni. Viņš pamet skatu uz šķūņa lielajām durvīm. Vai tikai viņš nav mani pamanījis? Es iemetos atpakaļ istabā.

Pusdienā mēs ēflam pupiņu zupu. Zupā peld trekni cūkas pavēderes gabaliņi. Kāda pupiņas miza ieķeras vectēva sarainajās ūsās. Viņš smalsta ar karoti pa šķīvi un pēkšņi pārnācējam strupi noprasa:

—    Kas tie atkal būs par nedarbiem?

—    Kādi nedarbi?

—   Tu jau tīri labi zini, ko es domāju.

Pārnācējs nepaceļ acis no šķīvja. Viņš sāk svilpot caur zobiem, tad attopas un sak pūst karotē, it kā pupiņu zupa vēl būtu par karstu.

—   Ļauj taču viņam pavadīt ziemu kā viņš pats vēlas!—Vecmāmuļa ielej zupā lāsi etiķa.

Pārnācēja pateicīgais skatiens pārslīd vecmāmuļai kā viegls glāsts.

—    Labāk būtu atpūties! — vectēvs noņurd, it kā pārnācējs pie galda vairs nemaz nesēdētu.

Pārnācējs noliek karoti.

—    Man šī riešanās apnikusi līdz kaklam! — viņš nosaka un skumji paskatās manī. — Es gribēju kaut ko uztaisīt puisim uz Ziemas svētkiem.

—   Trušu manā mājā nebūs!

—    Nolaupīti zaķi iznāk lētāki, vai ne? — pārnācējs skarbi iesmejas.

—   Desmit trušu apēd tikpat daudz, cik viena cūka, — vectēvs apgalvo.

Nu man ir skaidrs, ka pārnācējs man taisa trušu būri.

—    Bet es, vectēv, gribu trusīšus!

—   Vai tu ari jau sāksi kaut ko gribēt? — vectēvs nomet karoti uz galda.

Pārnācējs iziet ārā. Viņa pupiņu zupa paliek gandrīz neaizskarta. Vecmāmuļa ar priekšauta stūri slauka galda malu, lai gan tā ir pavisam tīra.

—   Ak tu, rupausi, vai tu gribi sabojāt puisēnam Ziemas svētkus?

Vectēvs turpina ēst. Cūkas pavēderes gabaliņi pazūd zem viņaūsām cits aiz cita.

—   Es tev nopirkšu sivēniņu! Es tev, Tinko, nopirkšu sivēntiņu un daudz ko citu! Trušu bestijas mīl sapāroties ar žurkām, un tad mājās ir elle vaļā!

—   Bet es negribu sivēnu, es negribu neviena netīra sivēna!' Es gribu mājiņu, es gribu trusīšus!

—   Tu dabūsi tīru, pavisam, pavisam baltu sivēniņu, apaļu un gludiņu kā ķirbi! Bet ziemā mēs no tā izgatavosim desas, ļoti garšīgas desas!

—   Es negribu gludu ķirbi, es gribu trusīšus!

—   Turi muti! — vectēva dūre nokrakšķ uz galda.

Trusīšu mājiņa šķūnī tā arī paliek nepabeigta.

Sniegs pamazām saplok. Saule to nolaiza lēnītēm vien. Taču drīz tā atkal nogurst un apguļas, ar biezajām mākoņu segām apsegdamās. Naktī no meža izbrāžas vējš. Tas šalc un plosās pagalma liepā un purina mazos plūmju kociņus aiz mājas. No rīta sniega segā izēsti caurumi. Tur vainīgs izsalkušais vējš. Tas nemitas ēst kā nepiepildāms rīma, līdz viss sniegs pazūd un gaisā sāk smaržot pavasara valgums.

—   Ai, jai, jai! Kā nu klāsies ziemāju sējumiem! — vectēvs, gar silto krāsni berzdamies, gaužas. — Ne vairs ziema, ne īstspavasaris! Kas tik nu notiks?

Man jāmācās. Mums jāuzraksta, ko mēs zinām par zaķiem.

Ko es zinu par zaķi? Es zinu, ka zaķis grauž Ziemas svētku kāpostus. Tas saēdas vienreiz, saēdas otrreiz, bet tad pakaras cilpā. Nu tam ēšana vairs nenāk ne prātā…

Vectēvs vienmēr atrod, par ko pukoties.

—   Tu tik raksti un raksti! Tu izšķied tinti, izšķied papīru, bet īstam zemniekam ir jāprot noteikt laiku. Tur tas suns aprakts? Kā sacīt jāsaka: bez krietnas sievas zemnieks vēl var iztikt, bet

bez laba laika nav ko domāt! Vai tad viņš skolā jums nav teicis, ka augošā mēnesi sals pastiprinās?

—   Nav nekā teicis, vectēv! Zaķim ir…

—     Vai tu rimsies! Lai taču tam zaķim ir kas būdams! Vai .viņš jums nemācīja, ka sēt jāsāk pilnā mēnesī?

—   Nē, vectēv! Zaķim ir garākas ausis nekā cūkai…

—   Liec taču tās ausis mierā! Tātad par pilnu mēnesi viņš jums ari nekā nav stāstījis? To jau no viņa varēja sagaidīt! Vai tu arī zini, kas viņš ir bijis agrāk, pirms tie viņu pataisīja par skolotāju?

—   Maiznieks!

—   Nu redzi nu! Ko tad maiznieks var zināt par sēju un pļauju! Tas tik mīcās pa miltiem un miklā notīra savas sviedrainās kājas. Vai viņš jums nav stāstījis, ka maiznieki, uz citiem cilvēkiem noskaitušies, reizēm pat mīklu piespļauj?

—   Nē, nav stāstījis. Zaķim ir arī…

—   Skaidrs kā diena, to viņš jums arī nestāstīs!

Vectēvs izspļauj saujā košļājamās tabakas vīkšķi. Viņš to noliek uz krāsns dzegas izžuL Vēlāk viņš to smalki sagriež un izpīpē.

—   Beidz nu reiz muldēt par saviem zaķiem! Aiziesim labāk pie drauga Kimpeļa. Par zaķiem tu kaut ko vari uzrakstīt arī vakarā. Manis dēļ kaut vai par pelēm un žurkām! Kimpeļu saimnieks vēlas, lai tu parotaļājies ar viņa Fricīti.

Mēs dodamies pāri pļavām un ejam garām skolai. Jau krēslo. Skolotājam Kernain deg uguns. Var redzēt, ka viņš sēž pie loga un lasa grāmatu.

—   Re, re, viņš atkal rakņājas grāmatās, lai rīt varētu jūs mocīt!

Vectēvam kājās īsie stulmu zābaki, mugurā jaunie vadmalas svārki. Par šiem zaļajiem svārkiem viņš pirms Ziemas svētkiem kādam maišelniekam no pilsētas iedeva divdesmit mārciņas kviešu miltu. Pārnācējam tas nav jāzina.

Mēs iznākam uz ciema ielas. Vecā muižas māja gumst kā tumša siena guba. Kiarijas kundzes logos nav ne mazākā gaismas spulga. Tagad Kiarijas kundze strādā Zandbergas stikla

fabrikā. Bet vakaros viņa vēl arvien zemniekiem daudz ko pašuj. Es mazliet ilgojos pēc Klarijas kundzes.

Manas koka klabatas norīb uz upes tiltiņa. Vectēvs apstājas un osta gaisu.

—    Kaut tik nu uzsnigtu!

Upe jau pilnīgi aizsalusi. Krastmalā, kaklus ierāvušas, tup pīles.

—   Uzvelciet taču zeķes, bestijas! — vectēvs pīlēm aizrāda.

Piles kā saprazdamas paskurina astes.

Kimpeļu lielā dzīvojamā māja ir vēl gluži jauna. Visas citas mājas Mercbahā ir vecākas. Vēl pirms kara arī vectēvs palīdzējis Kimpelim mājas būvē.

—          Tad es vēl biju tikai nieka murnieķelis, — viņš stāsta.

—   Tagad tu tādā mājā vari nākt un iet kā pats savā, visi tevi cienī, tu saliecies ar visiem saimniekiem kā līdzīgs ar līdzīgu! Kā sacīt jāsaka: katrs pats savas laimes kalējs!

—   Vectēv, kāpēc pie Kimpeļu mājas tāda kaste?

—   Tas taču, dumiķi, ir balkūns. Tādi balkūni ir tikai bagātiem ļaudīm. Viņi tur iznāk ieelpot svaigu gaisu, kājas nemaz nesabrizdami.

—    Kāpēc mums tās jāsabrien?

—    Kad mēs celsim jaunu māju, mēs uzbūvēsim divus balkūinus — katrā pusē vienu!

Kimpeli un viņa Frici mēs sastopam istabā, ko šeit sauc par ēdamistabu. Tajā atrodas tumši krāsots galds. Tas ir ļoti liels galds. Ja nepārliecās pāri visai galda virsmai, tad aiz tā nevarēja aizsniegt neviena pļauka. Reiz mēs ar Frici notriepām galda virsmu ar ziepēm. Mēs uzlēcām uz galda, un nu mums bija sava slidotava. Istabā ir arī krēsli ar izgrieztām atzveltnēm. Lielo galdu, izgrieztos krēslus un plato skapi Kimpelis nopirka no muižas kunga, pirms tas vēl nebija aizbēdzis. Mēbeles gan vēl stāvēja muižas mājā, bet tās piederēja Kimpelim. Kad pēc lielā kara Kimpelis gribēja nopirktās lietas vest mājās, daži ciema ļaudis tam nepiekrita. Taču Kimpelis uzrādīja kādu zīmi. Šai zīmē muižas kungs apliecināja, ka pārdevis Kimpelim ēdamistabas iekārtu. Vectēvs toreiz vēl bija birģermeistars. Viņš teica:

«Taisnībai jābūt! Kas pienākas, tas pienākas!» Viņš izsniedza visas šīs mēbeles Kimpclim. Bet ciemā vel sastopami ļaudis, kas skaišas uz vectēvu, ka tas kā birģermeistars ievērojis taisnību.

Kimpelis sēž pie galda un ieraksta grāmatā kaut kādus skaitļus. Spalva čirkst pa papīru, bet pats Kimpelis smagi tusnī. Kimpelis ir maza auguma vīrelis. Ja tas tā pa īstam iesēžas krēslā, kājas tam kuļājas gaisā. Uz galvas tam nav neviena mata. Kailais pakausis spīd kā nospodrināts. Daudzi ciema ļaudis saukā Kimpcli par Plikpauri.

Vectēvs noņem cepuri un paliek stāvam pie durvīm.

—   Mēs taču jūs pārāk netraucējam, Kimpeļu saimniek?

—    Kas par blēņām! Jau tā nezini, ko aiz garlaicības sadarīt!

Plikpauris izņem no platā skapja degvīna pudeli. Viņš atnes

arī kārtis. Vīrieši apsēžas pie galda un sāk spēlēt.

Kimpeļu Fricis skraida pa istabu ar tēva pletni. Viņš dauza ar pletnes smailo tērauda galu pa krāsni.

—   Tagad tas tup tur augšā!

—    Kas tur tup?

—    Kaķis!

Kimpeļu Fricis iebēris tukšā papīra turzā trīspadsmit zaļos zirņus, piepūtis turzu ar gaisu un piesējis kaķim pie astes. Kaķis no šīm bungām pārbijies un uzlēcis uz krāsns. Fricis pakāpjas uz krāsns durtiņām un bada kustonim ar pletni. Kaķis šņāc kā vējš skurstenī. Fricis dursta kaķi ar pletnes galu. Kaķis sprauslā. Var dzirdēt, kā tas ar nagiem skrāpē krāsnsaugšu. Plikpauris pie gaida tikai smejas. Man liekas, ka tur tukšā mucā blēj kaza.

—   Tinko, paņem krēslu! — Kimpeļu Fricis pavēl. — Es rāpšos augšā te, bet tu ■— tur, tad tas vairs nezinās, kur sprukt. Tam būs jālec pāri galvām! Tā zvēru dīdītāji pieradina lēkt lauvas! Man to pastāstīja mūsu jaunākais kalps.

Es atstiepju krēslu ar izgriezto atzveltni un uzkāpju uz sēdekļa. Krāsnsaugšu es vēl tomēr nevaru :saredzēt un pakāpjos uz atzveltnes. Fricis no krāsns mūrīša uzsvempjas uz dzegas. Viņš

dauza ar pletni pa krāsns podiņiem. Pelēkraibais kaķis tup stūri un ņurd. Acis tam tā dzirkst, it kā to zīlītēs kāds šķiltu kramu.

—   Rāpies vēl augstāk! — Fricis nokomandē. — Citādi tam neiznāks nekāds lielais lēciens!

Es pakāpjos vēl. Ari Fricis uzraušas vēl augstāk.

—   Nu tik uzmani!

Fricis grūž ar pletni. Kustonis lec — tikai ne pāri mūsu galvām. Tas metas pret Friča krūtīm un ieķeras tur ar nagiem. Fricis ar troksni nogāžas no dzegas. Viņš nolido uz grīdas, dabū ar pletnes kātu belzienu pa galvu un paliek guļam, rīstīdamies pēc elpas. Kaķis nokritis pavisam viegli. Tas atlaižas no sava mocītāja un pazūd zem dīvāna. Dīvāna atsperēs viņš jūtas drošībā. Fricis guļ uz muguras un vaid. Vīrieši uzlec kājās.

—   Vai tu sasities?

Fricis sāk vaidēt vēl skaļāk. Plikpauris uzrauj viņu augšā. Vectēvs palīdz aiznest Frici uz dīvānu.

—   Nolādētais kaķis! — Plikpauris lamājas.

Vectēvs kaķi nelamā. Viņš lamā mani. Rāpdamies nost no krēsla, es izgrieztajam atzveltnes ērglim esmu nolauzis vienu spārnu.

—   Tas taču ir vācu brīvības ērglis! — vectēvs ārdās un mēģina atlauzto gabalu atkal piestiprināt. Tas tomēr neturas. Vectēvs norauj mani no krēsla un sāk nikni purināt. — Es tev parādīšu, kā pie smalkiem ļaudīm jāuzvedas!

Kimpeļu Plikpauris jūtas glaimots.

—   Liec puiku mierā, Kraske! Pie visa vainīgs tikai kaķis! Kur tas nagainais sātans palika?

Kimpeļu Fricis tūlīt var atkal paelpot.

—   Tas maita palīda zem dīvāna!

—   Dieva laime, ka tev, puisīt, nekas nenotika! Goda vārds, es šo bēniņu piegānītāju noslānīšu kā pienākas! Posts un bēdas, ka man vairs nav bises! Tie suņi nevienam nekā neatstāja! Tagad mēs esam neaizsargāti ļaudis. Gan viņi vēl nošķērēs mums ari ūsas, vai ne, Kraske? Bet šo zvēru es samalšu miltos!

Kimpelis sāk sist ar pletni pa dīvānu. Kaķis ņaud. Mjau,

mjau! Plikpauris norauj Frici no dīvāna. Fricis jau atkar var bfzot apkārt. Kaķa. medības sākas. Vectēvs palīdz Kimpelim dīvānu pacelt.

—    Padod pletni! — Kimpelis uzkliedz un sāk ar to bakstīt starp dīvāna atsperēm un atsējiem. Nabaga kaķis izšaujas no turienes kā bulta. Viņš uzlec uz galda un nogāž uz grīdas degvīna pudeli. No galda tas uzlec uz skapja. Plikpauris sviež kaķim: ar pletni. Pletne trāpa trauku skapja durvīs pa lielo stiklu-. Stinks, klirrr! Vajātais kaķis metas logā. Rūtis plīst. Kaķis ir brīvībā.

Kimpelis izskrien pagalmā. Vectēvs ar siekalām mēģina pielīmēt valsts ērgļa spārnu krēsla atzveltnei. Ārā Plikpauris sasauc kalpus. Pagalmā sākas briesmīgs tracis. Puiši svelpj. Lukturu ugunis šaudās uz visām pusēm. Kimpeļu mājā sacelta trauksme. Nav saprotams, vai ļaudis svilpdami baida kaķi vai izsmej Plikpauri. Tie tik skraida apkārt ar nūjām, žilbina ar lukturiem un dauza pa mucām, lūkām un izbaksta visus kaktus. Meitas spiedz. Plikpauris trako kā pats nelabais, taču kaķis nav

atrodams. Ari Fricis skraida apkārt kā negudrs. Viņš parāda arvien jaunas paslēptuves, tikai kaķa tur nevienā nav. Kaķis ir un paliek pazudis.

Plikpauris atnes papīra turziņu.

—    Kur ir kaķa ēdiena trauks?

Vecā kalpone to sameklē. Kimpelis ieber kaķa pienā baltu pulveri.

—    Kaut tam visas zarnas pārsprāgtu!

Vecā Berta sāk vaimanāt:

—    Kaķītis nekad nekā ļauna nedarīja! Tas viss tikai tāpēc, ka jūs iedzināt to sprukās, galīgās sprukās! Ja jūs tagad to nomaitāsiet, peles mums guļot nograuzīs degunus!

—   Negrabi! Labāk aiznes galdniekam izsisto logu! Tikai pasteidzies! — Plikpauris vecajai Bertai uzkliedz. — Un piekodini viņam, lai tas iestiklo tūlīt, citādi es tam parādīšu zilus brīnumus!

Un tūlīt rotaļu vilciņa ātrumā Plikpauris pagriežas pret vectēvu.

—   Bez jokiem dzīvē nav gaisa, draugs Kraske!

Vecā Berta aizsien tīru priekšautu, paņem loga rāmi un gausiem soļiem aiziet uz ciemu.

Plikpauris un vectēvs kāršu spēli turpina virtuvē.

—   Nieks par stikliem! Puika krītot varēja nolauzt sprandu! — Plikpauris, kārtis jaukdams, aizrāda.

No istabas, ko Kimpelis dēvē par viesistabu, mēs iznesam izbāztu mežacūku. Ari mežacūka nākusi no brīvkunga.

—    To nošāvis pats brīvkungs. Tas ir mežakuilis, — Fricis paskaidro. Kuilis stīvi izstieptām kājām piestiprināts uz dēļa._ No purna tam rēgojas divi līki ilkņi. Kuiļa aste sagriezusies gredzenā. — Tā ir uzbrukuma stāja, — Fricis piebilst.

—    Ko mēs ar lādu kuiii iesāksim, kas stāv kā stūrgalvīga kaza?

Kimpeļu Fricis atnes ķēdes gabalu. Mēs to piesienam kuilim pie priekškājas. Fricis uzsēžas kuilim mugurā, un es to velku apkārt pa virtuvi. Mēs saceļam tādu troksni, ka virtuves skapī šķind visas tasītes. Lai pieteiktu «savtrumpu», abiem kāršu spē-

lētajiem jākliedz pilnā kaklā. Fricis uz cūkas muguras tikmēr rāda augstāko jāšanas mākslu, līdz noveļas. Tagad ir mana kārta. Es uzsēžos uz kuiļa un samiedzu kājas. Fricis ar nolūku muld visādus niekus, lai es aizmirstu, kur atrodos. Mani tomēr tik viegli nevar piekrāpt. Pēkšņi Fricis ķēdi strauji parauj. Atskan krakšķis. Kuiļa labā priekškāja nolūzusi un nu karājas tikai atbalsta stieplē.

—    Te tev nu bija! — Plikpauris nomet kārtis un sāk kasīt pakausi.

—   Kas to izdarīja? Tu, Tinko? — vectēvs skarbi uzbrēc.

Es aiz bailēm saraujos. Bet Kimpeļu Fricis tikai smej platu muti.

—    Ja tik atkal neatgriežas brīvkungs un savu cūku neatprasa! — Plikpauris noņurd.

Viņš izpūlas nolauzto priekškāju atkal pierīkot.

—    Ja tu, Tinko, esi vainīgais, tad tu mājās no manis dabūsi! — vectēvs piedraud.

—    To var pielīmēt ar universāllīmi. Nekā pat nepamanīs,— Plikpauris paskaidro.

Viņš uzmanīgi ienes mežakuili atpakaļ viesistabā.

Kimpeļu Fricis slēpu iekniebj man gurnā.

—   Cūkas jātnieks!

Es pat nepakustos, lai nesakaitinātu vectēvu.

Debesis ir skaidras un saltas. Zvaigznes mirguļo indīgi zaļas. Galvu es ierauju svārku apkaklē, bet rokas sabāžu caurajās bikšu kabatās. Mani gurni ir silti. Vectēvs, galvu atgāzis, vēn> debess jumu.

—   Ai, ai! Sējumiņi, sējumiņi!

—   Vectēv, es to cūkas kāju nenolauzu!

—    Kā sacīt jāsaka: zaķi pakar, vilku palaiž! Lai noliktu kas notikdams,-tādos ļaudis arvien jāizliekas, it kā tu būtu tas vainīgais. Tā izskatās pieklājīgāk!

—    Vai tad cūka ar nolauztu kāju izskatās pieklājīgāka?

—    Nepļāpā tik daudz! Bet sniedziņš mums vajadzīgs, sniedziņš vajadzīgs!

Vectēvs vēl ilgi pēta zvaigžņotās debesis.

4. NODAĻA

Mājās vakariņās ir sutināta griķu biezputra ar speķi. Šķind 'karotes. Kur gan pārnācējs atkal klaiņo apkārt? Atveras istabas durvis.

Ienāk Kimpeļu Svepšķe. Viņas zeķu pēdas apšūtas ar maisu drēbi. Viņa izčāpo cauri virtuvei gluži kā lāču māte un neaicināta apsēžas uz mūrīša.

—   Vai tu atnāci sasildīt kaulus? — vectēvs to ķircina.

—   Manā istabā ir tik auksti, tik auksti, manu labulīt! Kimpetis malku vairs nedod. Manu vecumdienu uzturēs līgumu viņš saukā par papīra lupatu.

—   Beidz, beidz pļāpāt! — vectēvs aizspiež ausis. — Kā sacīt jāsaka: veikla mēle silda labāk par malku! Vēl tikai tev jāiedzer karsta kafija, tad lava mēle šaudīsies kā atspole.

Vectēvs aiziet uz stalli padot Zobgalim sienu. Zobgalis to sagaida iegrudzinādamies.

—    Tavs dārgais tagad pret mani tik ērcīgs. Kāpēc tā? — Kimpeļu Svepšķe apvaicājas vecmāmuļai. — Es taču neesmu nekāda ragana, nē, nē! Viņi to tikai izmelsuši. Dievs zina, kas to izmelsis!

Vecmāmuļa ar gurdu rokas mājienu viņai piekrīt. Viņa pati raganām netic. Viņa tic dievam. Vecmāmuļa ienes no priekšnama vecus labības maisus un sāk tos lāpīt. Kimpeļu Svepšķe sūc melno ozolzīļu kafiju.

—   Cilvēks ir kā pienenes zieds ežmalā, Svcpšķīt, — vecmāmuļa nopūšas. — Ik vēja pūsmā daļa no tā atris un aizlido. Vispirms zobi, tad mati, bet dažam šī vēja pūsma laupa dzirdi. Man tā lēnītiņām laupa acu gaismu. Es vairs tikko saredzu, ko šuju. Tad jau labāk vispirms būtu zaudējusi dzirdi!

Kimpeļu Svepšķe ir vecāka par vecmāmuļu, un tomēr tās sejā nav gandrīz nevienas krunkas. Viņa vēl iznes cauri visam ciemam veselu centneru rudzu, ne reizi neatpūzdamās. Viņas kalsno seju apņem melns vilnas lakats kā mazs, darvots jumtiņš. Sala sārtotais kumpais deguns izskatās briesmīgs. Tas nepavisam nepiederas viņas sāpīgi savilktajai mutei. Ļaudis tomēr stāsta, ka Svepšķes mute no laika gala tāda nav izskatījusies.

Svepšķe silda savas ģikts sakropļotās rokas zem sacietinātā, zilā priekšauta un klusē. Krāsns siltums pamazām it kā sasilda un iekustina arī viņas domas. Un liekas, ka stāstīdama viņa savā aizritējušajā mūža gājumā mēģināja atrast gaišākos laimes mirkļus.

Kādreiz viņa bija Kimpeļu māju vecākā kalpone. Viņa bija saderējusi pie Plikpaura tēva Gotharda Kimpeļa.

Pēc Plikpaura piedzimšanas Gotharda Kimpeļa sieva no gultas vairs nepiecēlās. Vecākā kalpone pārvaldīja māju un rūpējās par slimo saimnieci un gluži maziņo Plikpauri.

Gothardam Kimpelim bija nepastāvīga sirds. Ko lai viņš iesāk ar slimu sievu? Tam patika spēcīgā kalpone Hanna. Taču Hanna neizturējās pret saimnieku tā, kā viņš to vēlējās.

Kimpeļa sieva sanīka pavisam un beidzot nomira, kad Plikpaurim bija tikai trīs gadi. Viņš turējās pie vecākās kalpones kā pie īstās mātes. Sēru gads vēl nebija beidzies, kad Gothards Kimpelis spēcīgo Ilannu visā nopietnībā bildināja. Hanna atmeta galvu, pasmējās zilajās debesīs un atbildēja: «Mēs esam pārāk nevienāds pāris kopējam pajūgam! Es būšu tavam dēlam māte. Par pārējo nesapņo!»

Gothards Kimpelis kādu laiku pārdomāja un tad bildinājumu atkārtoja. Hanna to noraidīja atkal, bet bērnu kā sargādama cieši pieglauda pie krūtīm.

Bet ļaudis sprieda, ka pat gudrākā zoss dažreiz aiz meldriem nesaredz lapsu. Nospodrinātos ratos Gothards Kimpelis vairākas svētdļienas no vietas apbraukāja gada tirgus apkārtējos ciemos. Un drīz vien Mercbahā paklīda valodas, ka Gothards Kimpelis

pošas precēties otrreiz. Par jauno sievu Kimpelis bija izraudzījis vecmeitās palikušu saimnieka atvasi no kāda kaimiņu ciema. Kādā svētdienā tā kopā ar savu tēvu ieradās Kimpeļu mājās vietraugos.

Saimnieka meitai bija zaķalūpa. Lai šo trūkumu mazāk ievērotu, viņa valkāja mirdzošus auskarus. Izgreznota kā cirka zirgs* tā apstaigāja māju un staļļus. Viņa aptaustīja govju tesmeņus un lika atslēgt pat sienas skapi. Sienas skapī Gothards Kimpelis glabāja savu skaidro naudu. Mazais Plikpauris tai brīdī rotaļājās uz istabas sliekšņa. Kimpeļa greznā līgava to ar kāju pagrūda, sāņus. Zēns sāka brēkt un saukt Ilannu. Manna ienesa viņu kalpoņu istabā. Viņa puisēnu apmīļoja un paslēpa to no uzpūtīgās sievietes savās salmu cisās. Otrā dienā Manna iegāja pie Kimpeļa un noprasīja:

—   Saimniek, vai tā lielīgā šķeltlūpe būs tava puisēna māte?

—   Kāpēc ne? — Gothards Kimpelis, viltīgi glūnēdams, atbildēja.

Viņam vairs nevajadzēja bildinājumu Mannai atkārtot. Tā vecākā kalpone Manna kādu laiku kļuva Plikpaura māte.

Plikpauris apmeklēja brīvkunga privātskolu. Tur viņš kā pārējo bērnu apsmiets vientiesis tupēja blakus brīvkunga dēliem un mācītāja meitai. Tie Plikpauri pastāvīgi ķircināja: «Tava māte ir notīra govju meita! Viņa tevi lika pie govs zīst!»

Plikpauris arī vēlējās māti, kas degunu šņauktu mutautiņā, nevis maisa drobes priekšautā. Viņš sāka par Mannu zoboties. Sastapis to uz ciema ielas, viņš līdz ar mācītāja meitu smējās par tās saplēstajiem svārkiem.

Manna turpināja gulēt kalpoņu istabā. Kad saimnieks par to purpināja, viņa tam nikni atcirta: «Vai es paņēmu tevi tāpēc, lai būtu tava sieva?» Krogā citi zemnieki par Kimpeli zobojās: «Kas apprec putnu biedēkli, tam skūpstīties jākāpj ķiršu kokā!» Stāsta, ka Kimpelis juties aizskarts savā vīra godā, sācis pārāk dzert, līdz nomiris.

Plikpauris augumā tā arī palika tikai niecīgs knēvelis, taču pat Manna nenoliedza, ka «rupjš gan viņš bija, briesmīgi rupjš». Drīz vien viņa izturēšanās vairs neliecināja, ka vecākā kalpone

Ilanna kādreiz ir žāvējusi viņa bērnu dienu asaras. Hanna samierinājās, ka Plikpauris to nicināja. «Es jau tūlīt nopratu, ka šai stallī es neiederos! Mīlestība uz bērniem dažkārt cērt sāpīgāk par pātagu. Mana laime, ka tā neiedzina mani ūdenī un es nenoslīcinājos!»

Kad Plikpauris apprecējās, viņa jaunā sieva vairs nevēlējāsredzēt pārgudro kalponi savā tuvumā. Kāds liktenis nu Ilannu sagaidīja? Viņa tomēr bija un palika vecā Kimpeļa likumīgā sieva. Un viņa kā vecumdienu uzturēs līgumā paredzēto daļu saimes mājā dabūja savu istabu. Turpat viņai atnesa arī ēdienu. Pirmajos gados līgumu pildīja puslīdz labi. Gadskārtējos svētkos Hanna saņēma savus svētku raušus, Jaungadā mazliet skaidras naudas, bet rudenī malku.

Plikpaura jaunajai sievai piedzima dēls. Reiz, kad mazais jau valkāja svārciņus, tas rāpoja pa pagalmu. Hanna apstājās pie sētas un sāka bērnu labināt pie sevis. Līgumā bija noteikts, ka Kimpeļu pagalmā viņa nedrīkst rādīties. Viņai bija sava izeja no saimes mājas dārzā. Bērns aizrāpoja pie Hannas. Izdzirdusi savu pirmdzimto vecākās kalpones Hannas rokās skaļi gavilējam, jaunā saimniece sacēla traci. Jaunākās kalpones atnesa raudošo bērnu atpakaļ. Vēlāk, kad puisēnu neuzmanīja, viņš nereti aizzagās uz Svepšķes istabiņu. Bet jaunā saimniece sāka izplatīt valodas, ka vecākā kalpone noburot bērnus.

,Taču aiz mīlestības uz bērniem Hannai nācās izciest vēl smagāku nelaimi. Kādu dienu trīs gadus vecais bērns mājas dārzā bija sācis rīkoties ar sirpi. Ilanna-to ieraudzīja pa savas istabas logu. Viņa no otras puses klusām izgāja dārzā, nepavisam nedomādama par līgumā minēto aizliegumu. Hanna uzmanīgi tuvojās bērnam, lai to nesabaidītu. Sirpja spožais asmens tā vien laistījās saule. Mazais pūlējās nogriezt zāli, kā bija noskatījies no kalponēm. Hanna noliecās pār bērnu, lai tam sirpi saudzīgi atņemtu. Bet viņa nebija iedomājusies par savu ēnu. Puisēns, to ieraudzījis, šausmās sastinga, skaļi iekliedzās un aizmeta sirpi pār plecu. Sirpja smaile pāršķēla Hannas augšlūpu līdz padegunei. Asinis šļāca no Hannas sejas uz bērnu. Asinis pilēja no bērna plaukstas uz dzeltenajiem lauvmutīšu ziediem.

Lielais tracis Kimpeļu mājās nemaz negribēja rimties. Jaunā saimniece vaimanāja, ka pagalmā ielavījusies ragana un iegrūdusi viņas bērnu nelaimē. Plikpauris šādās sieviešu tenkās daudz neklausījās. Viņš arī nelikās zinis, ka viņa sieva turpmāk vairs nepildīja kādreizējās vecākās kalpones un viņa pamātes vecumdienu uzturēs līgumu. Hannas virslūpa sadzija bez ārsta palīdzības. Kopš tā laika viņa runājot svepšķēja. Drīz vien ciemā viņu sāka saukt par Kimpeļu Svepšķi.

Ja arī Hannas lepnums tās valodā vairs neizpaudās, savā raksturā viņa palika agrākā. Par uzturēs līgumu viņa nestrīdējās. Istabu viņai atstāja un rudeņos atmeta arī kādu kaudzīti malkas. Jaunā saimniece to darīja tāpēc, lai pieklusinātu ciema ļaužu valodas. Hanna salīga brīvkunga muižā un katru rītu līdz ar muižas kalpu baru devās uz barona tīrumiem. Viņas izpeļņa bija niecīga.

Kā kādreiz Plikpauris, arī viņa dēls sāka Svepšķi ķircināt un zobot. Viņš mēdza stāstīt, ka Svepšķe tam aizbūrusi projām vienu pirkstu, kad tas vēl bijis viņas burvības varā. Un tomēr, kad viņš karā krita, Svepšķe par to sēroja vairāk nekā īstais tēvs un māte.

Tenkas, ka Kimpeļu Svepšķe ir ragana, ciemā atrada daudzas dzirdīgas ausis. Tās iesakņojās dažā labā sieviešu galvā un ieperinājās arī viena otra vīrieša tumšajā prātiņā. Plikpaurim piedzima jauns pēcnācējs — Kimpeļu Fricis. Saimniece to apsargāja kā kuce savus mazuļus. Bērnu ratiņus parasti pārsedza ar vilnas lakatu, lai puisēnu pasargātu no raganas skatiem. Mazais Fricis nedabūja baudīt ne svaigu gaisu, ne redzēt vasaras zilās debesis. Ciema iedzīvotāji sāka sačukstēties* ka Kimpeļu saimniece sajukusi prātā.

Tā tas arī bija. Reiz viņa iebāza bērnu skurstenī, kur tas tikko nenoslāpa. Viņa staigāja pa mājām stāstīdama, ka Svepšķe arī viņu pašu nobūrusi. Viņa arvien stiepa līdzi nodilušas slotas stupuri, ar ko Kimpeļu Svepšķi aizdzīt. Kādā dienā viņa ieslēdza -trīs gadus veco Frici uz bēniņiem lādē. Puisēns kliedza nelabā balsī. «Vai tu dzirdi, kā ragana svilpo?» saimniece kalponei uzsauca.

Kādā nakti Kimpeļu saimniece kalpiem par lielu uzjautrinājumu iznāca pagalmā gluži kaila un uz slotas sāka jādelēt ap mēslu kaudzi. Kalpi to apmētāja zirgāboliem. Pēc šī atgadījuma saimnieci nogādāja vājprātīgo slimnīcā. Sajā iestādē viņa drīz dabūja galu līdz ar daudziem citiem nelaimīgajiem. Ciemā paklīda baumas, ka vājprātīgie noindēti ar gāzi, jo viņu nožēlojamais uzturs valstij izmaksājis pārāk dārgi. Viņi apēdot Hitlera brašajiem karavīriem nepieciešamos kartupeļus.

Plikpauris šīs runas mēģināja noliegt. Viņš apgalvoja, ka šādu cūcību viņa fīrers nekad nebūtu pieļāvis. Kimpeļu dzimtā ar sievām vienkārši neveicoties. Viņas visas saslimst ar nerviem. Tā ir visa tā nelaime.

Karš tuvojās arī Mercbahai. Plikpauris aizbēga, ne atpakaļ neskatīdamies. Mazais ministrs ar lielo rīkli pa radio bija paziņojis, ka krievi visiem, ko tikai dabūjot savos nagos, uz sēžamvietas iededzinot kāškrustu. Protams, Plikpauris šādu zīmi uz sava dibena nevēlējās izpelnīties. Aizbēgdams pa kaklu pa galvu, viņš piemirsa paņemt līdzi arī savu dēlu. Un atkal tā bija Kimpeļu Svepšķe, kas pamesto bērnu pievāca. Tagad viņai vairs nebija jābaidās lauzt vecumdienu uzturēs līgumu. Kimpeļu māja bija tukša kā izslaucīta, visa saime izklīdusi, vairumu lopu vācu laupītāji bija apkāvuši.

Atnāca kaimiņi un skubināja Kimpeļu Svepšķi bēgt tiem līdzi. Viņa tik atmeta galvu kā agrākos laikos. «Es nevienam nekā ļauna neesmu nodarījusi, arī man neviens pāri nedarīs!» — «Lai jau tā .ragana paliek, gan viņa ar pašu nelabo tiks galā!» — citi aizrādīja.

Merebahā ienāca padomju karavīri. Kimpeļu Svepšķe ar Frici atnāca pie mums. Karavīri ieraudzīja mani un Frici, ielīdušus aizkrāsnē. Viņi paņēma mūs rokās un pieglauda pie savām bārdainajām sejām. Kimpeļu Svepšķes dzīvē tas bija neaizmirstams brīdis. Viņa redzēja, ka pasaulē ir vēl arī citi cilvēki, kas svešus bērnus mīl tāpat kā savējos.

Plikpauris drīz atgriezās. Varbūt viņš par savu pamesto dēlu tomēr bija mazliet noraizējies. Kimpeļu Svepšķei tas tomēr nepateica neviena labžvārda, pat paldies ne.

Manam vectēvam, birģermeistaram, Plikpauris zvērēja, ka viņš arvien cīnījies pret nacistiem. Viņš to pierādīja ar dažiem no 193G. līdz 1939. gadam saņemtiem pateicības rakstiem. Tie bija Plikpaurim no Holandes atsūtīti ķeizara Vilhelma II pateicības raksti. Šajos pateicības rakstos bijušais ķeizars apliecināja, ka briesmīgajā Hitlera varas laikā, kad Vācija bija palikusi bez ķeizara, Hristofam Kimpclim nav trūcis drosmes sūtīt viņa majestātei ķeizaram uz Holandi gaļas izstrādājumus. Savas cūkas Plikpauris arvien bija licis nokaut tieši ap augstā kunga dzimšanas dienu. Ne par velti viņš bija apmeklējis brīvkunga privātskolu.

Vectēvs, kas arvien bija cīnījies par taisnību, atzinīgi spieda Kimpelim roku. Kopš tā laika Kimpeļu Svepšķe sāka saņemt arvien mazāk malkas. Jau pagājušajā ziemā tie vairs bija tikai červeļaini celmi, bet tā tomēr vēl bija malka. Lai vēl kāds saka, ka Kimpeļu Plikpauris būtu sliktākais cilvēks pasaulē!

Ir ciemā ļaudis, kas apgalvo, ka brūce virslūpā Kimpeļu Svepšķei esot dieva sods par to, ka tā izjaukusi vecā Kimpeļa paredzētās laulības ar saimnieka meitu, kam arī bijusi zaķalūpa, un vispār Kimpeļu Svepšķe esot ragana. Taču ir ciemā arī tādi cilvēki, kas saka, ka tie, kuri Kimpeļu Svepšķi saucot par raganu, paši drīz sajukšot prātā, kā citkārt Kimpeļu saimniece.

Kimpeļu Svepšķe sildīdamās glaužas pie krāsns. Virtuvē katlā uz plīts sīc ūdens. Vecmāmuļa čubinās ap rupjajiem maisiem.

—   Es tev vēlāk padabūšu kādu klēpīti malkas, — saka vecmāmuļa. Viņa uzmet man žiglu skalu un, Svepšķei pieliekusies, iečukst: — Es to nolikšu pie mazajiem vārtiņiem. Vecajam katrs nieks nav jāredz!

—   Dieviņš tev to atmaksās, Kraskien, lai gan es nemīlu ubagot! Tad es labāk nočiepju to, kas man pēc tiesas un taisnības tikpat pienākas. Es jau varētu arī strādāt, bet visi cilvēki mani laipni aizraida no lauka.

Vecmāmuļa nopūšas.

—   Cilvēki nav pie pilna prāta! Viņi drīzāk mīl barot vilku, kas tos tiešām kāro aprit!

Vectēvs ārā pie sūkņa skandina zirgu spaini un dungo:

— Burve, burve, velna slota.

Burve, burve, prom!…

Vecmāmuļa tīšām ļauj izslīdēt no rokas šķērēm. Tās skanēdamas nokrīt uz grīdas. Kimpeļu Svepšķe šo ļēļošanu tomēr sadzirdējusi. Viņa sēž, taisni izslējusies, un klausās. Tās galvas lakatiņš aizsniedz krāsns dzegu. Acis viņai zibsnī, seja kvēlo.

—   Es neesmu nekāda ragana!

Vecmāmuļa mēģina viņu notnierināt:

—   Dievs mans liecinieks, ka tā nav taisnība! Nedomā nu tūlīt uz sevi! Vecais tāpat vien tērgo! Pats savā nodabā! Varbūt iemetis kādu lāsīti!

Bet Kimpeļu Svepšķe nikni krata pret logu dūri:

—  Viņš var apgriezt manu istabu otrādi, ir tad viņš tur neatradīs ne kripatiņas velna sūda!

—   Pēc kā ož velna sūds, vecmāmuļ?

—   Pēc piķa un zēveles, puisīt. Ja mājās būs kaut vai tik daudz kā mušas traips, tu no šīs smakas vairs nekad netiksi vaļā!

Vecmāmuļa turpina cītīgi lāpīt. Vectēvs ienāk no staļļa.

Uz Svepšķi viņš vairs pat nepaskatās. Viņš atnes spē|u kārtis un ar repuļaino īkšķi sāk tās šķirstīt.

—   Tinko, kā tev liekas?

—   Man vēl jāraksta skolas uzdevums, vectēv!

—   Ko? Vai tu atkal gribi kricelēt par to muļķa zaķi? Uzraksti īsi un skaidri: mēs zaķus apēdām, un tagad par to vairs nav runas!

Vectēvs sāk jaukt kārtis. Es vairs nevaru pretoties.

Pie sienas tikšķ pulkstenis. Stallī Zobgalis žvadzina ķēdi. Vecmāmuļa apgriež maisam kreiso pusi. Kimpeļu Svepšķe atkal nomierinājusies. Siltumā apskurbusi, tā laiski žāvājas un mani brīdina:

—   Kārtīs, puisīt, mājo nelabais! Veco Kimpeļu saimnieku mūža pēdējos gados nekad neredzēja bez šīs velna dziesmu grāmatas!

Vectēvam liekas, ka tā viņu traucē saskaitīt acis. Viņš sāk zem galda švīkāt kājas kā tramīgs zirgs.

—   Ko tu citus baidi ar velnu, kad tas pats tev blenž no svārku apakšas!

Svepšķe uzlec kājās kā dzelta. Es pat sadzirdu, kā nokrikšķ tās vecie kauli. Pie durvīm viņa vēl atgriežas, paceļ dūri un draud ar to vectēvam. Arī vectēvs uzlec no krēsla.

—   Vai tu gribi mani noburt, maita! — Viņš meklē, kur slota. Kimpeļu Svepšķe mierīgi iziet pa durvīm. Vecmāmuļa aizsteidzas tai pakaļ. Es dzirdu, ka Kimpeļu Svepšķe pagalmā atsakās:

—   Es neņemšu no jums ne pagalītes!

Pulkstenis tikšķ, kā parasts. Tā tikšķi izmainās tikai tad, kad atsvaru tievajā ķēdē paceļ augstāk. Vectēvs pazaudē trīs spēles pēc kārtas.

—  Viņa mani tomēr nobūrusi! — viņš skaišas, sākdams mest galdā kārtis ceturtajai spēlei.

Tā vien liekas, ka ziemai nemaz nebūs gala. Pie paspārnēm karājas lāstekas. Dažreiz pusdienas laikā lāstekas pasūkā saule. Pēc tam atkal savērpjas pelēkas puteņu brāzmas un vienā mirkli noslauka sauli no debesim, kā ar sūkli no klases tāfeles nodzēš nulli.

Vai tiešām zaķi sākuši no cilpām uzmanīties? Nē, bet dārzā vairs nav kāpostu. Tagad tie apgrauž jaunos augļu kociņus, ko pārnācējs vēlā rudenī iestādīja. Taču zaķi par tiem nebēdā. Viņiem gribas ēst. Pārnācējs sameklē vecu stiepļu tīklu un ar to aptin kociņu tievos stumbrus. Zaķu pārtika kļūst arvien trūcīgāka. Nu jau tie spiesti ceļmalās grauzt sakaltušos biškrēsliņus.

Pārnācējs vistām taisa dējamos lākstus. Tikko vista ieiet lākstā, tūlīt aizkrīt aizvērtnis, un vista ārā vairs netiek. Pārnācējam pašam tā atkal jāizlaiž, un tad viņš var redzēt, vai tā tiešām izdējusies vai tikai kladzinājusi. Viņš arī piestiprina vistām pie spārniem mazas skārda plāksnītes, uz kurām ar melnu tušu uzrakstīti numuri. Katrai vistai ir savs numurs. Tikai gailim nav nekāda numura. Bet tas jau arī nedēj. Savā piezīmju grāmatiņā pārnācējs atzīmē: «Vista Nr. 7 šodien izdēja olu.»

—    Tikai pacieties, drīz viņš vistām pie astes pierīkos olu skaitītāju! — vectēvs, kārtis jaukdams, smejas.

Vakarā pārnācējs sēž uz krāsns mūrīša. Viņš izskatās ļoti bāls, vaigi iekrituši. Viņš izvelk no savas karavīra svārku kabatas plānu grāmatiņu un dažādus papīrus.

—   Kas jauns bija sapulcē? — vecmāmuļa apvaicājās.

Pārnācējs viņu nedzird. Viņš tik apslapina pirkstu pie

sasprēgājušās apakšlūpas un šķirsta savu grāmatiņu.

—   Tas nu gan vairs nav izturams! Tu jau atkal ar savām domām blandies nezin kur! Tā tu nospēlēsies līdz kreklam! — vectēvs mani bar, bet pats pagaldē biksta man ar kāju. — Saki savam tēvam, lai viņš arī nāk saspēlēt!

—   Puisēnam jāiet gulēt, — pārnācējs atbild, acis no saviem papīriem nepacēlis.

—    Es tik gribu zināt, vai tu arī saspēlēsi ar mums vai ne. Vai tad tu gribi, lai puika atguļ jēlus sānus?

—   Tad lai viņš lasa vai nodarbojas ar ko citu pretīgāku!

—   Lai viņš lasa? Tāpat kā tu, ko? Lai viņš pavisam izkalst? Es varu derēt, ka tu vairs nezini, cik dūzim ir acu!

—   Kaut jel drīzāk pienāktu pavasaris, tad jau katram atkal būs savs piemērots darbs! — nogaužas vecmāmuļa.

Taču vectēvu vairs nevar nomierināt.

—   Vai tad no grāmatām var ko prātīgu iemācīties?

—  Lūk, — pārnācējs pasniedz vectēvam kadu no saviem papīriem, — tas viss šogad jāsēj un jādēsta!

Vectēvs nogrūž papīru no galda kā nekam nederīgu atkritumu. Strīds iet vaļā. Nekas vairs nelīdz, kaut tajā iejaucas arī vecmāmuļa.

—  Kas tev tajā Zemnieku palīdzībā ko meklēt? Es tur esmu biedrs, ne tu! — vectēvs uzklūp pārnācējam.

—   Viņi saka, ka tevi tur nekad neredzot. Es tad aizgāju tavā vietā.

Bet vectēvs nevēlas ielaisties ar Zemnieku savstarpējās palīdzības neprašām nekādos darījumos. Šie nemākuļi tikai kāro dabūt savos nagos zemnieku zirgus. Ar savām govīm vien tie nevar izplēsties vārpatām cauri.

Pārnācējs sāk uztraukties. Viņš nepaliek parādā neviena vārda. Vectēvs uzbudinājumā spļauj košļājamās tabakas sulu tieši uz grīdas.

—   Cst, cst! Te jau tik jānāk kādam no kolhoza un jāieved jauna mode! Bet te, draudziņ, ir Vācija, te nav Krievija! Šeit nav tādu šaubīgu cilvēku! Te ir darīšana ar zemniekiem. Bet zemniekam ir cieņa, zemniekam uzticas! Viņš sēj tikai to, kas tam pašam patīk. Galvenais ir tas, ka tik viņš ražo un pilda badmiru vēderus! Tie tik māk kliegt: «Vairāk lopu!» Bet, kam nav nevienas pļavas, tas nevar turēt desmit govis. Kā sacīt jāsaka: prātiņ, nāc mājās! Ar ko tad tās govis baros? Ar pagalēm?

—  Tu cita nekā nezini kā tikai pļavas! — Pārnācējs nicīgi saviebj virslūpu. — Bet iekārto pirms kartupeļiem zaļbarības lauciņu, pēc labības atkal iedali gabalu zaļbarībai, sēj pastāvīgi āboliņu un lucernu! Tas būs daudz labāk nekā mazvērtīgā pļavu zāle.

—   Nepūt nu miglu acis! Kur tad tu ziemai ņemsi sienu? — Vectēvs grib zināt.

Pārnācējs uzsit ar pirkstiem pa savu grāmatiņu.

—   Zaļbarība, zaļbarība jaieskābē! Seradella un āboliņš jāizžāvē!

Vectēvs vairs nevar valdīt savus gardos zobgaļa smieklus.

—   Ho, ho, ho! Tas man patīk, tas tik man patīk, ko tie tur raksta! Viņuprāt, zirgs jāieved stallī ar pakaļu pa priekšu un zem astes jāpakar spainis.

īsi un skaidri! Lai pārnācējs nejaucas lietās, no kurām tas nekā nesajēdz! Stikla kausētājs nevar būt zemnieks. Stikla kausētājs tik prot ķēpāties ar savu stiklu, un, ja tur nekas prātīgs nesanak, to atkal pārkausē. Tas viss ir mērķēts uz pārnācēju. Viņš pats jau ir tas stikla kausētājs. Tāpēc viņš pielec kājās, dusmās saburza visus savus papīrus un nosviež vectēva priekšā. Saņurcītais papīra vīstoklis guļ uz grīdas. Pamazām atsevišķās lapas gluži kā dzīvas atkal atritinājas. Istabā ir tik klusu, ka var sadzirdēt, kā papīra lapas čaukst un čab. Vectēvs sēž pie galda, izaicinoši vēro, kas notiks tālāk, un knibinās ap atrotītajām krekla piedurknēm. Pārnācējs saķer ar roku sev krūtis. Liekas, ka viņš pats sevi gribētu izvest no istabas. Es dzirdu, kā uz kāpnēm noklaudz viņa naglotie papēži.

Vecmāmuļa tusnīdama uzlasa nosviestos papīrus, izgludina un tad uznes bēniņos atdot pārnācējam. Es zinu, ka viņa tur augšā atkal raudās., Pēc tam pārnācējs atkal atmaigs. Un tad viņš skumjām acīm staigās apkārt dienām ilgi un neteiks ne vārda. Kāpēc viņš visu grib darīt citādi nekā vectēvs?

5. NODAĻA

Vēlreiz uzkrīt sniegs. Tas ir mīksts un čagans un ilgi nepastāv. Zeme kļūst slapja un pārklājas ar peļķēm. Čurkst sīkas tērcītes. Tās satek grāvīšos un ieplakās. Piepildītās ieplakas pārplūst. Ūdens dodas ceļojumā. Pamazām visas tērces sa

sniedz ciema dīķi. Upīte tās uzņem, labpatikā gulgdama un burbuļodama. Pati tā kļūst arvien platāka un steidzīgāka. Savu ūdeņu dzeltenajā virā upīte iedrupina no malām zemes pikas. Dažreiz sīkie dzīvnieciņi, kas piekrastes alās pavadījuši ziemu, spiesti doties ceļojumā pa upi.

Dažas dienas iestājas tāds klusums, ka droši varētu pat sadzirdēt, kā sprāgst pumpuri. Taču neviens pumpurs vēl nesprāgst.

—   Tas vēl nav īstais pavasaris! Tikai tāds ķēpas laiks! — vectēvs pie krāsns rūc, pavisam neapmierināts.

Stallī Zobgalis dīžājas un spārda sienas, bet istabā liekas, it kā ducinātu pērkons.

Kādā naktī pēkšņi saceļas stiprs vējš. Pavasaris ar ziemu koku galotnēs izcīna sīvu kauju. Koku vainagos lūst vecie zari un brikšķēdami krīt zemē. Viss gaiss dobji gaudo dienu un nakti, dienu un nakti. Durvis un logu rāmji ir iespītējušies. Vējš izlok ūdens paltis kā kaķis pienu. Mūsu pārnācēju sliktais laiks darbā netraucē. Viņš apstaigā visu pagalmu: piesit šeit, pienaglo tur, nogrābj un noslauka. Ēdienu reizēs viņš arvien klusē un kaut ko pārdomā. Vakaros tas vai nu rakņāja.s papīros un grāmatās, vai dodas pie citiem ciema ļaudīm. Viņš nones no bēniņiem vecus logu rāmjus. Pārnācējs kaut kur sadabūja stiklus, un tagad vecajiem rāmjiem liek jaunas rūtis.

—   Nu jau viņš ieliks cūkām logus kā istabai un govju kūtī drīz droši vien pakārs kroņlukturi! — vectēvs zobojas. Viņš aiz sašutuma vīsta kabatās dūres un nebeidz zelēt savu tabaku.

—           Ļauj taču viņam rīkoties! — vecmāmuļa sadusmojas.

—   Kāpēc tu ar savām dzēlībām to mūžīgi kaitini?

Vectēvs tikai kaut ko atņurd. Taču viņa pārmetumi tagad vairs nav tik asi. Vectēvs redz, ka tuvojas pavasaris ar veselu gubu darba. Ziemā, tad viņš varēja lielīties un pārnācējam ar vecmāmuļu pārmest: «Jūs tik visi ēdat manu maizi!»

Pirmais strazds jau klāt! Viņš uzmanīgi novēro savu pērno būri ābelē. No tā izspurdz izspūruši zvirbuļi un viņu padzen. Strazds aizsteidzas pēc palīdzības. Fiu-fiit! Viņš ir klāt atkal.

Bet nu tas vairs nav viens. Vesels bars tā draugu vīterodami salaižas plūmēs. Zvirbuļa pelnu pelēkā galva pazūd strazdu būra caurumā. Viņa ziemas mītnei draud briesmas! Rīt par strazdu būri sāksies nikna cīņa. Pavasaris cīnās ar ziemu. Strazdi cīnās ar zvirbuļiem. Vectēvs cīnās ar pārnācēju.

Man vairs nepatīk spēlēt kārtis. Ziemā daudzkārt pa rokām burzītas, tās kļuvušas pavisam ķepīgas. Tās līp cita pie citas, un bieži vien atgadās izspēlēt divas kārtis uzreiz.

—   Tu, Tinko, saķersi vēja bakas! — vectēvs mani brīdina.

Es tomēr izmetos pagalmā. Pārnācējs mani nepamana. Liepās šalc vējš. Es mazliet iekāsējos. Lai pārnācējs zina, ka es šeit stāvu un skatos, ko viņš dara. Viņš atskatās. Viņa mutes kaktiņi savelkas smaidā. Ar smalkām kniedītēm pārnācējs iestiprina logu rāmjos stiklus. Tad tas no liela ķites gabala paņem nedaudz ķites, saujā to saspaida mīkstu, izviļā tievu desiņu un ar to aizziež rūts malas. Es pieeju klāt un iespiežu rādītāja pirkstu ķites gabalā. Pārnācējs to neredz. Pagriezis man muguru, viņš sit ar āmuriņu kniedītes. Varbūt es varu

noraut pilnu sauju ķites. Ķite ir vēsa un gluma. Arī manā saujā tā kļūst mīksta. Es to varu izspaidīt, kā tikai vēlos. Pārnācējam ievajagas ķites, ko aizziest jaunu rūti. Es tam pastiepju savu pagatavoto desiņu. Viņš to. paņem. Es redzu paspīdam viņa lielos, zilganos zobus.

—   Un ja uznāk vectēvs?

—   Es tik un tā neiešu iekšā!

—   Tāā, tu tik un tā neiesi iekšā?

—   Nē, es gribu tev palīdzēt!

—    Tu gribi man palīdzēt? Tad jau tev arī jāzina, kas te notiek. Mēs stiklojam logu. Vai tu to jau esi redzējis?

—   Esmu gan redzējis, pārnācēj.

—  Vai tu vēl arvien nezini, ka es esmu tavs tēvs?

—   Viņi man to pateica.

Šķūnī iestājas klusums. Dārzā čipstina zīlīte.

—   Nu labi! Mēs uztaisīsim agro lecekti.

—   Tas tik būs jauki, ka arī mums būs lecekts! Dārzniekam Mačkem ir daudz daudz agro lecekšu!

Mēs turpinām strādāt. Pārnācējs sāk klusi svilpot. Bet ko gan viņš savā agrajā lecekti sēs? Es tam atkal pasniedzu ķites desiņu.

—   To nu gan tu esi smalku uztaisījis! Tā vien kārojas nokost! īsta aknu desa!

Dārzā ķīviņš jau sācies. Zvirbulis kliedz: čip, čip, čip! Strazds sēž uz būra latiņas. Panāc tik ārā, manu zvirbulīt! Bet zvirbulis jau nevar visu pavasari notupēt būrī. Viņam taču jālaižas paknābāt drupatas, un tikām strazds būs būrī iekšā kā likts! Kādā dienā viss pārmainīsies: strazds lamāsies būra caurumā, bet zvirbulis lēkās pa būra jumtiņu. Strazds par to noskaitīsies. Tas izlaidisies no būra un ar aso knābi uzbruks zvirbulim. Spalvas vien putēs, un zemē kritīs putnu ādas driskās.

—   Tu vairs negribi palīdzēt? — pārnācējs uzprasa.

Viņš parāda savu tukšo plaukstu. Mana ķites desiņa vēl nav gatava. Es steidzos viļāt. Kaut tikai pārnācējam nebūtu par mani jāžēlojas!

—  Paldies, paldies! Atkal tik lieliska desiņa! Un ko mēs tai agrajā lecektī sēsim? Varbūt salātus?

—   Nē, redīsus!

—  Redīsus?

—   Es labprāt ēdu arī ķirbi.

—   Ķirbim vēl laika diezgan. To mēs iestādīsim komposta kaudzē. Agrajā lecektī jāiesēj melones. Vai tu kādreiz jau esi ēdis melones?

Melones es vēl neesmu ēdis, bet, šo vārdu dzirdot vien, man jau mutē saskrien siekalas.

Pumpuri ļaujas vēja šūpām. Tie vēl pacietīgi gaida savās mizu mājiņās. Priekšpavasara vējš tiem liekas pārāk brāzmains. Saule aplaiza pumpurus kā govs savu jaunpiedzimušo teliņu. Pumpuri pagorās, izstaipās, piebriest un izslējās. Tie atlupina čaulas vāciņu un visu dienu nostāv, savus zaļos degunteļus marta debesīs pacēluši. Nākošā naktī tie savus zaļos degunus zem mazā jumoliņa vairs nevar paslēpt. No rīta atkal atspīd saule. Paukš! Pumpura miza pārsprāgst. Maigi zaļās lapiņas ir jau izplaukušas.

Strazds pastaigājas pa sazaļojušajām pļavām. Tas ar knābi biksta agrīnās vaboles un ar vienu tvērienu izceļ no aliņām vīzdegunīgos tārpus. Būrī strazds atgriežas ar garām ūsām — viņš atnesis knābi stiebriņus ligzdai. Savāktos zāļu stiebriņus tas sabāž un savīsta būra dibenā. Pēc tam viņš uz latiņas žigli noskandina jautru dziesmiņu. Viņš uzgavilē zilajām debesīm. Dziedot viņa spārniņi nokarājas lejup kā ērģelnieka svārku stūri gar ērģeļu sola malu.

Kad vēdinot paceļ logus, agrajā lecektī zaļām austiņām jau ausās galātu stādi. Tur ir arī kāpostu un tabakas dēsti. Mani redīsi jau izrotājušies sarkanām pērlītēm. Lai jau tie vēl kādu laiciņu pabarojas irdenajā zemē! Melones pārnācējs vairs nepiemin.

—   Es, Tinko, aizbraukšu iesēt burkānus, — viņš saka, uzlēkdams savā vecajā divritenī. Ziemā viņš to sameistaroja no visos kaktos savāktām daļam. Ja es darbā palīdzēšu, gan jau viņš droši vien arī man iedos kādreiz savu divriteni izmēģināt.

Pārnācējs paskatās saule. Ta vel tikai spīd aiz pagalma liepas.

—   Pēc stundas tu ļauj stādiņiem mazliet ieelpot svaigu gaisu. Vai tu dzirdēji? Pacel lecekts logus un atbalsti ar kociņiem!

—   Viss būs kārtībā!

—   Tikai neaizmirsti, Tinko!

—   Neaizmirsīšu jau, neaizmirsīšu, pārnācēj!

Stunda paiet ātri. Es labāk palikšu mūsu dārziņa tuvumā. Plivinādamies atlido dzeltens tauriņš. Tas notur manu rūtaino kreklu par puķi. Nolaidies vien, tauriņ, tu man būsi skaista kaklasaite! Tauriņš tomēr nenolaižas. Tas droši vien ļoti labi saož, ka esmu ēdis biezpienu ar sīpoliem. Es apsēžos sētmalē un ar divām nūjiņām mazliet uzspēlēju vijoli. Mana vijole skan jaukāk nekā meteņu balles muzikantiem. Tā prot arī dziedāt. Mana vijole dzied:

—  Nav putns, kaut spārni laistās,

Kas gan vēl ir tik glīts,

Kas zaigo krāsās skaistās? —

Tas raibais taurenīts!

Kad es sētmalē situ ar kāju pa vecu skārda vāku, manai vijolei pievienojas arī bungas. Pienāk gailis un sāk klausīties manā spēlē. Tas cienīgi apstaigā pusloku un vērīgi aplūko mani no visām pusēm. Strinkš! Viena stīga manai vijolei pārtrūkusi. Bet man tā nav jāsasien kā ciema muzikantam Spēlmaņu Fimpelim. Manai vijolei jaunas stīgas dabūjamas visur. Es tikai notveru saules staru un plaukstās to savirpinu tievā tievā stīgā. Nu mana vijole dzied tikpat smalki un skaisti kā ods.

—   Ko tu te gaudo? Vai tev nekā labāka nav ko darīt?

Manā priekšā vaļējā darba blūzē stāv vectēvs. Viņš patlaban

ēd biezpienmaizi.

—  Es spēlēju un uzmanu salātus, vectēv!

—   Vai viņš tevi te norīkoja?

—   Kad saule pacelsies virs liepu galotnēm, man salāti jāvēdina.

—   Blēņas! Vēl vienu aukli ievajadzējās viņa niķiem! Nāc tūlīt palīdzi iebērt maisos auzas!

—   Vai tu man pateiksi, vectēv, kad stunda būs pagājusi?

—   Turi muti!

Vectēvs ir noskaities. Viņš arvien skaišas, kad tam kaut kas jādara. Es vairs nekā nesaku.

Auzu maisi smacīgi ož. Iegarenie auzu graudi birst no vectēva koka lāpstas maisā, klusi sačukstēdamies. Kopš pērnās kulšanas tie visu laiku mierīgi snauduši klētsaugšā. Tagad tie cits citam satraukti apprasās: «Kas nu ar mums notiks, kas tik nu būs?» Es pat saredzu, kā tie tumšajā maisā cieši spiežas cits citam klāt.

—  Sargi galvu! — vectēvs nikni noņurd. — Citādi aizbēršu aiz apkakles.

Maiss piebērts. Man jāsavelk maisa gals, tad vectēvs ar auklu to man pa roku apakšu aizsien. Es notupjos un tomēr pa bēniņu lūku nevaru saredzēt, cik augstu jau saule.

—   Ko tu tur glūni kā kaķis uz desu? Tagad ir jāstrādā.

—   Vai stunda jau pagājusi, vectēv?

—   Gatavā ķēmošanās!

Mēs strādājam vaiga sviedros. Mūsu rokās maisi pildās cits pēc cita. Piebērtie maisi stāv rindā kā drukni vīri ar mazītiņām galvelēm. Man visi maisi atgādina krodzinieku Karnauki. Kāds putns notrin knābi gar jumta kori. Tas nodzied dažus triļļus un atkal aizlaižas. Vectēva lāpstas čaboņa graudos to aizbaidījusi.

—  Maitas gabali! — Vectēvs sāk ar otrādi apgrieztu lāpstu sist pa auzām. Viņš ieraudzījis peļu midzeni. Peles sprūk uz visām pusēm. Tās bēg >aiz pažobeles drazām vai metas augšā pa spārēm.

—   Sit! Sit taču! — vectēvs cīņas karstumā kliedz. Viņa slienas šļakstās man sejā. Vecais vīrs sit kā spriguļu kūlējs, taču netrāpa nevienai pelei. Kā tad lai es tās nositu? Ar kailām rokām? Patiesībā man par manīgajām pelītēm liels prieks.

—  Minna, Minna! — es mēģinu sasaukt kaķi.

—  Jāāā! Minna, Minna! — kāds lejā pie kāpnēm mēdīdamies atkārto.

Tas ir pārnācējs. Pēkšņi es atceros salātus. Aiz kauna un bailēm es noklumburēju pa kāpnēm lejā.

—   Vai stunda jau pagājusi, pārnācēj?

Viņš mani saķer, nikni paskatās acis un sāk purināt. Es sāku kliegt. Skaidrs kā diena: viņš taču ir pārnācējs, viņš man tūlīt gāzīs! Pārnācēji jau sit bērnus! Vectēvs nosviež no klētsaugšas lāpstu. Viņš domāja trāpīt pārnācējam, taču netrāpa. Kāpnēm rībot, vectēvs metas lejā. Acis tam ir izvalbītas. Tās drīzāk izskatās gluži baltas, nevis pelēkas, kā parasti. Pārnācējs mani tomēr nelaiž vaļā.

—   Vai es tev nepieteicu, lai tu vēdini lecekti?

Man izsprāgst asaras.

Vectēvs paķer lāpstu un draudīgi vicina ap galvu.

—   Laid zēnu vaļā! Tūlīt laid vaļā! Ja tu, slaist, puisēnam kaut ko nodarīsi, es tev iedauzīšu pakausi!

Ko istabas steigšus iztipina vecmāmuļa.

—   Dieviņ tētiņ, nu jau tu esi visu jēgu izdzīvojis, vecais! Tu taču nenāc un nenāc pie prāta! Tikai kauties un plēsties! Liec nost lāpstu! Prom!

Vecīte savilktām dūrēm stāv satrakotā veča priekšā. Vectēva ūsas nokarājas kā izlijušas gaiļa astes spalvas.

—   Vai tad viņa draņķīgo salatu dēļ tūlīt jau būs pastarā diena klāt? Kas tad to lopu zāli ēdis?

Pārnācējs stāv krīta bālumā. Viņš palaiž mani vaļā un klusēdams pārlaiž acis visam pagalmam. Pēkšņi viņš atkabina ratu zveņģeli. Vectēvs nomet lāpstu zemē. Viņa acis draud izvelties no dobumiem kā ūdenī piebriedušas pupas no pāksts.

—   Ernst, Ernst, nedari to! — vecmāmuļa vaimanā. — Ja jūs abi nerimsities, es tūlīt kliegšu pēc palīdzības! Vai tad jūs vairs neviens neesat pie skaidra prāta? Esi taču tu, Ernst, manu mīļo Ernst, gudrāks! Esi taču tu prātīgāks, ja jau vecais to vairs nevar!

Viņa metas pie pārnācēja. Pārnācējs nāk šurp. Zveņģeles

riņķis draudīgi šķind. Vecmāmuļa izstiepj kalsnās rokas pret vectēvu un vicina mazās dūrītes.

—   Tu panāksi tikai to, ka viņš mūs pametis! Vai tad viņš jau nav pilngadīgs? Vai viņš ko dara mums par ļaunu? Ļauj taču tam rīkoties, kā viņš pats vēlas! Tu … tu!

Vectēvs strauji novēršas. Stīviem soļiem tas dodas augšā pa kāpnēm.

—   Zēns būs un paliks zemnieks, nevis puķu kašņātājs! Es jums vēl parādīšu, kam te ir groži rokā, kam ne! — viņš auro.

Galvu kratīdams, pārnācējs zveņģeli atkal pakar pie ratiem. Man tā gribas viņam pateikt, ka es visu laiku atcerējos salātus. Nē, es viņam tomēr neteikšu! Viņš taču gribēja mani sist! Ko lai es daru? Mani vaigi trīc.

Pārnācējs ieiet istabā. Es iežogos dārziņā. Lecektī visi stādiņi guļ savītuši kā tikko nopļauts siens. Ari mani redīsi ir

noslāpuši. Es atnesu lejkannu un aplaistu dēstus ar ūdeni. Tie tomēr vairs neatžirgst. Visi tie ir beigti. Turpat guļ arī mana nesenā vijole. Es vairs negribu to spēlēt. Es skrienu uz ciemu. Es vairs negribu redzēt ne pārnācēju, ne vectēvu.

6. NODAĻA

Liepas ganībās jau apjumušās ar lapu jumu. Zem tā slēpjas putni. Tos gan var dzirdēt trillinām un čivinām, bet ieraudzīt los var ļoti reti. Jau atlidojušas arī bezdelīgas. Vidžuvit, vidžuvit! Pa kūts atvērtajiem logiem tās šaudās iekšā un ārā, iekšā un ārā. Viņām ir ko stāstīt no rīta līdz vakaram: vidžuvit, vidžuvit! Viņas nolamā kaķi, kas pagalmā sauļojas. Kad smidzina aprīļa lietus, tās sēž uz ligzdas malas vai laidelējas pa stalli un ķer mušas. Govs Motrīne tikai purina galvu. Piesienamā ķēde žvadzēdama sitas pret sili. Bezdelīgas ar saviem smailajiem spārniem notrauc no govju mugurām mušas. Viņas novidžina Motrīnei pie pašas auss: «Mēs tev ļoti pateicamies, Motrīn, par divām treknām mušām!» Motrīne bezdelīgu valodu nesaprot. «Mū uļķības!» tā tikai noīd.

Rīta pusē nolijis lietus. Tā smarža sajaukusies ar saldo ķiršu ziedu smaršu. Ap pusdienas laiku atspīd saule. Zeme tīrumos garo. Bezdelīgas šaudās pār pļavām kā bultas. Zvīks, žvāks! Cips, caps! No ziemas guļas vēl neatspirgušās mušas un odi paši skrien bezdelīgām knābjos.

Skolā man jābūt tikai pēcpusdienā. Bet mājās man nepavisam nepatīk. Vectēvs tikai rūc, pārnācējs kurn, vecmāmuļa gaužas. Es labāk dodos uz Kimpeļiem! Pielijušajā dārzā mēs ar Frici meklējam zaļās vardes. Mēs atrodam tikai vienu ezi un vienu krupi. Kur mēs tos liksim, ja mums vajag zaļās vardes!

Kimpeļiem pusdienās ir olu sacepums ar kartupeļu biezeni. Galdā uzlikta arī svaigu salātu bļoda. Taču man tur neviens neieprasās, vai arī es neesmu izsalcis.

Ari mums pusdienās ir kartupeļu biezenis, bet mēs piestrebjam tikai rūgušpienu. Es rūgušpienu negribu. Ari es pie kartupeļu biezeņa gribu olu kulteni un salātus.

—   Pagatavo puisēnam olu kulteni! — vectēvs pavēl.

Pārnācējs, uzacis savilcis, dzēlīgi vēro un sasprindzis maisa

ar karoti savu pienu. Vectēvs ieiet istabā. Viņš man iznes vienu mārku.

—   Atnes sev no dārznieka salātus!

—   Mums pašiem varēja būt salāti! — Pārnācējs dzesinādams pūš karsto kartupeļu biezeni.

—   Bērnu pļāpas! — Vectēvs man ievīsta mārku avīžu papīrā. — Nenozaudē! Tur tev iznāks piecas galviņas. Varēsi līdz acīm saēsties zaļumus!

Pārnācējs pamet ēdienu un iziet ārā. Es apraugu, vai manas bikšu kabatas veselas. Abas kabatas ir cauras. Vecmāmuļa iznāk no pieliekamā. Viņa iespiež rokas sānos un kaut ko pārdomā.

—   Ko tu te gudro? Cep taču puikam olas!

Vecmāmuļa baksta pret vaigu rādītāja pirkstu. Viņa kaut ko skaita: Es ielieku mārku cepurē un taisos aiziet.

—  Tinko, cik olu tu vakar un šodien izdzēri? — vecmāmuļa grib zināt.

—   Lai taču viņš tās dzer! — Vectēvs ar delnas virspusi izslauka no ūsām rūgušpienu.

—   Kopš vakardienas pavakares trūkst piecas olas.

—   Kas tad tur nu liels — piecas olas! Veselam puisim tas

tik nieks ko notiesāt! Kā sacit jāsaka: vai tad viņa vectēvs nav saimnieks?

—   Es vairs nedzeru jēlas olas ar cukuru, vecmāmuļ.

—   Tu vairs nedzer nevienu olu? — Vectēvs domīgi atspiež zodu pret dūri. — Tātad tu olas neesi ņēmis?

—   Goda vārds, Tinko? — vecmāmuļa noprasa.

—   Goda vārds, vecmāmuļ! Man tās apnikušas, tās ir pārāk staipīgas.

—   Ko tu saki!

—    Burrr! Oliņas aizripojušas! Tām pieaugušas kājas! — Vectēvs ar roku nodzen no galda mušu un paņem cepuri. — Olām pieaugušas kājas ar naglotiem papēžiem! Vai nu tev viss skaidrs?

—   Nejaukais veci! Bīsties taču grēka!

Vecmāmuļa atgriežas pieliekamajā.

Vectēvs nekā neatbild. Viņš noskaities iziet.

Dārzniekam Mačkem nav svaigu salātu. Viņš tos aizvedis

uz pilsētu.

—    Ciemā taču visiem ir pašiem salāti, — Mačkes kundze aizrāda. — Vai tad jūsējie nosala?

—   Nē, nenosala.

—    Tavs tēvs… vai tad tavs tēvs agro lecekti, kā ļaudis stāstīja, tomēr neuztaisīja?

—   Uztaisīja.

—   Vai jūsu stādiem piemetās melnkājība?

—   Nē, nepiemetās.

—   Tad jau sēklas nebūs dīgušas?

—   Nē, sēklas sadīga.

Mačkes kundze noraugās manī kā brīnumputnā.

—   Tu nu gan esi jocīgs kukainis! Vai tad tu nevari man pateikt? Vai tev kāds aizliedza?

—   Man neviens neaizliedza. Uz redzēšanos! Bet vai jums nav meloņu sēklu?

—   Kas tās tādas?

—   Lūk, tādas! — es atbildu, ņemdams palīgā abas rokas, lai parādītu, cik tās lielas.

—   Tik lielu sēklu nemaz nav. Tu tik gribi mani muļķot! Pagaidi vien, pateikšu tavam tēvam!

Ko viņa iedomājas! Es taču neiešu stāstīt, ka ļāvu mūsu salai iem noslāpt!

Vectēvs pošas jūgt Zobgali. Pārnācējs stiepj un krauj ratos sēklas kartupeļus.

—   Se tev marka, vectēv! Viņiem salātu nav.

Vectēvs pārsteigts apstājas. Pārnācējs paloka galvu un aiziet pēc jauna maisa.

—   Vareni dārznieki! Gājuši labāk strādāt stikla fabrikā!

—   Viņi aizveduši salātus uz pilsētu, vectēv.

—   Ko, uz pilsētu? Vēl trakāk! Vai tad tas sprāgonis birģermeistars uzlicis viņam arī salātu sagādi?

—   Nezinu, vectēv!

Vecmāmuļa apsien lakatiņu. Tad tā ieliek ratos maisu, kurā nest kartupeļu sēklu. Mēs stādīsim kartupeļus. Rīkodamies ap ratiem, vectēvs uzgrūžas vecmāmuļai. Iemesls ķildai atrasts.

—   Kāpēc tu dārziņā neiestādīji salātus? Kas tā ir par tūļību? Tagad puisēns nevar ne salātiņu nogaršot! Kā sacīt jāsaka: kas nav sējis, tam nav ko pļaut.

—          Liec mani mierā, vecais auša! — vecmāmuļa atcērt.

—    Salātu dēļ tu Ernstu tik tikko nenositi, bet tagad izliecies kā no debesīm nokritis!

Vecmāmuļa palīdz pārnācējam uzcelt mugurā maisus.

—   Salāti, salati! — vectēvs šņāc. — Tie jau galu galā arī nav nekāds kumpots. Var vēl saķert vēdergraizes. Tad tik manies aiz stūra!

Viņš ieiet stallī pie Zobgaļa. Vecmāmuļa kaut ko sačukstas ar pārnācēju. Pārnācējs liekas uztraukts. Viņš gan saņem maisu, bet ļauj tam noslīdēt zemē.

—   Vai tad man piecu olu dēļ vajadzēja lūgumu rakstīt!

—   Kuš nu, kuš! — vecmāmuļa viņu apsauc.

Taču vectēvam ir smalkas ausis. Viņš pat dzird, ko prusaki aizkrāsnē sačukstas.

—   Kas tad nu bija olu ņēmējs? Kur tās palika? Un ko es teicu? Olas paņēmis kolhoza sprediķotājs, svētais Ivans! — vectēvs staļļa durvīs gavilē.

Mums ir jaunā un vecā skola. Vecajā skolā mēs vairs nemācāmies. Tai ir pārāk mazi logi. Skolas istabā pastāvīgi oda pēc kazu mēsliem. Vecmāmuļas skolotājs bija licis blakus skolas istabai piebūvēt kazu kūtiņu. Tā viņš reizē varēja uzraudzīt bērnus un kazlēnus. Ciema padome bija veco skolu slēgusi. Tagad tur mitinās divas pārceļotāju ģimenes. Vecā skolas istaba pārdalīta ar dēļu šķērssienu. Dēļu sienā ir zaru caurumi. Pa šiem caurumiem var no viena nodalījuma ielūkoties otrā. Tā izceļas ķildas.

Kādā svētdienas priekšpusdienā Bogracka kundze stāvēja pie zara cauruma un mēģināja ielūkoties Vurmu nodalījumā. Vurmi ir čehu Zepa vecāki. Bogracka kundze nekā nevarēja saskatīt, jo Vurma kundze tāpat vēroja otrā pusē. Bogracka kundze aizvainota atkāpās un sacīja Bogracka kungam:

—   Cehi zara caurumu aizbāzuši! It kā mēs gribētu noskaust viņu mūžīgās klimpas!

Bet Vurma kundze savā pusē aizrādīja:

—  Es tik gribēju paskatīties, vai tie poļi aiz sienas atkal ēd nemizotus kartupeļus, bet nekā nevar saredzēt. Padomājies, viņi te ieved jaunu modi — un tad vēl aizbāž zara caurumu!

—   Lai tie ēd, ko grib! — Vurma kungs atbildēja. — Viens gan ir skaidrs, ka savus kartupeļus mēs jau esam apēduši. Bet, ja kaimiņi ēd nemizotus kartupeļus, tad tā gan nav nekāda īpaša poļu mode. Tā ir bada laiku mode!

Sievas saviem vīriem visu bija stāstījušas čukstus. Bet Vurma kungs izteica savas domas skaļi un atklāti. Bogracku ģimene no visa teiktā saprata tikai vārdus: «poļi» un «nemizoti kartupeļi». Atkal izcēlās ķilda. Pārceļotāji ātri apvainojas, ja viņiem pārmet, ka viņi atnākuši no citurienes. Ceļā līdz Mercbahai viņiem ir bijis jādzird daudz aizskarošu vārdu. Ari

no dažadiem novadiem nākuši pārceļotaji atri apvainojas cits uz citu.

Jaunajā skolā ir divas klases telpas. Mēs tur sēžam uz maziem krēsliņiem pie maziem galdiņiem. Pie jaunās skolas kazu kūtiņa nav piebūvēta. Bet Kimpeļu Fricis tomēr apgalvo, ka pati Kerna kundze esot kaza. Jaunajā skolā ir ari dzīvoklis skolotājam Kernam un ciema sapulču zāle. Otrais skolotājs Grīna kungs dzīvo pie birģermeistara Kaldaunes.

Kerna kungs ieradās ciemā pēc kara. Ļaudis paklusām runāja, ka agrāk viņš bijis maiznieks. Sīs valodas bija patiesas. Maiznieks Nagora tai laikā cepa maizi četriem ciemiem. Viņam bija tikai viens māceklis, bet pats viņš slimoja ar aizdusu. Ļaudis gan domāja, ka Nagoru padara slimu nevis aizdusa, bet parastais resnais vēders. Reiz Nagoras kundzei un Kerna kundzei maiznīcā pagadījās iesākt sarunu. Kerna kundze pastāstīja, ka viņas vīrs pirms kara bijis maiznieks. Un Nagoras kundze nodomāja: ja jau viņš agrāk bijis maiznieks, tad tas pratīs cept maizi arī tagad.

—   Vai jūsu vīrs mums nevarētu mazliet palīdzēt, mīļā Kerna kundze? — viņa ievaicājās.

Kerna kundze iedomājās tukšo maizes groziņu mājās uz virtuves skapja. Skolotāja darbs nedod, cik vēders prasa.

Skolotājs Kerns ir labsirdīgs cilvēks. Sieva tam saka: «Parotaļājies ar mazo, man jāaiziet uz veikalu!» Kerna kungs pārtin savu dēlu sausos autiņos. Ja tas autiņu vietā izlieto dvieli, viņš dabū no sievas brāzienu. Un Kerna kundze vīram ieminas: «Tu varētu rītos tā paagrāk, pirms stundu sākuma, mazliet palīdzēt Nagoriem. Mūsu maizes groziņš par to gan neļaunotos!» Un Kerna kungs iet palīdzēt maizniekam Nagoram. Trīs maizes kukuļi taču ir vairāk nekā divi kukuļi. Palīdzībai Kerna kungs izmanto agrās rīta un vēlās pavakares stundas. Stundām klasē viņš sagatavojas naktī. Pulksten četros no rīta viņš dodas izcept vienu maizes krāsni. Pulksten septiņos viņš jau atkal ir skolā. Viņš pie Nagora krietni pabrokasto un iegalvo sev, ka nepavisam nav noguris, bet žāvājas tikai tāpēc, ka saelpojies miltu putekļus. Sieva tam no diviem veciem mutauti

ņiem uzšuvusi maiznieka cepuri. Kadā rītā Kerna kungs ienāk klasē ar visu balto cepuri. Izceļas liels tracis.

Atgadījumu ar maiznieka cepuri bērni pastāsta mājās. Ciema padomei nepatīk skolotājs, kas cep maizi. Tas nepatīk ari skolas padomniekam. Padomnieks izsaka skolotājam maizniekam rājienu. Skolotājs Kerns padomniekam atvainojas: vecais amats viņu savaldzinājis un mazliet vainīga bijusi arī maiznieka Nagoras aizdusa. Skolas padomnieks tikai smaida. Arī viņam pašam mājās ir vairāk raižu nekā maizes. Padomnieks nosūta skolotāju Kernu jauno skolotāju kursos. Tad skolotājs Kerna kungs pārstās ilgoties pēc maiznieka amata.

Kerna kungam ir neliels dārziņš un piecas vistas. Viņa kundze labprāt iet palīdzēt zemniekiem dažādos darbos, un līdz ar to viņai atkrīt rūpes par vistu barību. Kerna kundzi zemnieki tapat iemīļojuši kā mēs mīlējām Klarijas kundzi. Arī viņa prot lauku darbus un netēlo smalku dāmiņu, kas mājās tikai vīžo noslaucīt krēsliem putekļus. Kerna kundze palīdzēja ari Kimpelim, kamēr par savu darbu reiz saņēma kliju maizi. Šī maize bija drupana un glīzdaina. Kerna kundze to aiznesa atpakaļ. Kimpeļu vecā Berta noraidīja viņu pie Plikpaura. Tas klanīdamies Kerna kundzei atvainojās. Šī maizīte taču nebijusi domāta skolotāja kundzei, bet gan ko dot apmaiņai pilsētas maišelniekiem. Bet Kerna kundzei pietika. Viņa to pastāstīja arī ciemā. Kopš ta laika Kimpeļu Fricis saukā Kerna kundzi par kazu.

Aprīļa diena ir untumaina. Debesis aizsedz tumši negaisa mākoņi. Mums klasē jāaizdedz spuldzes. Pēc īsa mirkļa atkal atspīd saule. Mēs spuldzes atkal nodzēšam un atveram logus. No dārziem atplūst aprīļa smaržas. Starpbrīdis beidzies. Nēs apsēžamies pie saviem galdiņiem, gluži aizelsušies. Taču mūsu kājas zem soliņiem nemaz negrib nostāvēt mierā.

—   Šodien bioloģijas stundā mēs nodarbosimies ar mājas vistu, — skolotājs Kerns paziņo.

—   Nodarbībām ar mājas vistu labi noder nazis un dakšiņa, — Kimpeļu Fricis pačukst.

Pogacis to sadzirdējis. Viņš rauc pieri, lai nebūtu jāsmejas.

Skolotājs Kerns pazīst mājas vistu no ārpuses un iekšpuses. Viņam pašam ir pelēkraibās itāliešu sugas vistas. Tas izskatās līdzīgas cita citai līdz pēdējai spalviņai. Taču skolotājs Kerns tās nekad nesajauc. Katrai vistai ir savs vārds: Guzīte, Dūjiņa, Pūcīte . .. Skolotājs Kerns zina, kura vista des rīt vai tikai parit. Viņš tās aptausta. Viņa vistām nevajag numurētu plāksnīšu pie spārniem. Viņam nav tik daudz vistu ka mūsu pagalmā. Skolotājs Kerns labprāt mīl stāstīt par mājas vistu. Klausoties viņā, man jādomā par mājās pazudušajam olām. Kur gan pārnācējs tās licis, ja pats nav izdzēris?

Skolotājs Kerns mums pastāsta par dažādām mājas vistu sugām. Es uzzinu, ka ir vistas ar gluži kailiem kakliem, ir ari pundurvisliņas un milzu vistas.

Man ienāk prātā, ka es nekad neesmu redzējis pārnācēju dzeram olas. Viņš tās droši vien pārdevis.

—   Tinko, ka sauc vislielākās sugas vistas? — skolotājs Kerns jautā.

—   Pē … pērļu … — es stomos.

—   Nepareizi! Tu neesi klausījies. Pērļu vistas ir pundurvistiņu sugas. Vislielākās vistas ir brāmietes.

Kimpeļu Fricis parausta mani aiz biksēm.

—  Mums gan vislielākās vistas ir gaiļi.

—   Tie dēj greizas olas! — es atčukstu.

Fricis paklusām smejas.

—   Uzmanību! — skolotājs Kerns apsauc. — Kimpelis un Kraske kā parasti blēņojas!

Mums pievēršas visu zēnu un meiteņu acis. Kimpeļu Fricis noliecas.

—   Sēdies! — skolotājs Kerns man pārmet.

Man gremžas, ka skolotājs domā, it kā es par vistām nekā nezinātu. Es nepacietīgi gaidu, līdz Kerna kungs jautā:

—   Un kas vēl kaut ko zina par mājas vistu?

Es paceļu roku. Tagad es skolotājam Kernam pierādīšu, ka viņš savas vistas kopj nepareizi.

—   Vistas taustīt ir nepieklājīgi. Tām pie spārniem jāpiesien

plāksnītes ar numuriem, lai zinātu, kura vista jau izdējusi. Tad to ieraksta piezīmju grāmatiņā.

—   Kā tu to zini? — skolotājs Kerns vaicā.

—   Es to noskatījos no mušu pārnācēja.

—   Tu laikam domā savu tēvu?

—   Jā, no tā.

Klarijas kundzes Stefānija nepacietīgi ņirbina pirkstus. Arī viņa kaut ko zina par mājas vistām un jo drīzāk grib pastāstīt.

—   Nu, Stefānij, ko tu zini par vistām? Vai jums arī ir vistas?

—   Nē, mums nav vistu. Tāpēc vien, lai zinātu, kura vista izdējusi, olas piezīmju grāmatiņā nepieraksta.

—   Kāpēc tad vēl?

—   Pec viena vai vairākiem mēnešiem olas arī saskaita. Tad var zināt, kura vista ir visdējīgākā. No tās olām perina cālīšus. Cālīši izaug lieli un dēj tikpat daudz olu kā viņu māte.

—   Un tā dējību pakāpeniski palielina, — Kerna kungs papildina. — Ļoti pareizi, Stefānij! Kā tu to zini?

Stefānija košļā apakšlūpu un skatās manī.

—   Vai tu par to kaut kur lasīji? — skolotājs Kerns pamudina.

—    Es nekur neesmu lasījusi. To pastāstīja Krasku pārnācējs.

Nu man ir skaidrs, kurp mūsu pārnācējs vakaros iet un kur paliek mūsu olas!

Nākošajā starpbrīdi mēs ejam rotaļā «Uz akmens Mārīte sēdēja». Stefānija ir Mārīte. Viņa sēž uz akmens un pilnu muti ēd kopā saliktu olu maizi. Pārējie bērni, rokās saķērušies, soļo viņai apkārt un dzied:

—  Uz akmens Mārīte sēdēja, sēdēja, sēdēja,

Uz akmens Mārīte sēdēja, sēdēja!

Kamēr Stefānija ir Mārīte, es rotaļā nepiedalos.

7.NODAĻA

iestādīto kartupeļu lauki plešas arvien lielāki. Aprīli kartupeļi sāk ilgoties nokļūt zemē. Ja nedara tiem pa prātam, viņi pagrabā atgādinādami izslej asnus kā bālasinīgus pirkstus. Lopi šos asnus nedrīkst ēst. Tie ir indīgi. Tā kartupeļi aprīlī pretojas, lai nepaliktu neiedēstīti.

Tikko kartupeļi nokļūst zemē, tie tumsā tūlīt sāk rosīties kā mazi pazemes rūķīši. Kartupeļu sakņu kājiņas dodas dziļi jo dziļi zemē, izlūkot labi sadalījušos kūtsmēslus. Ja viņiem laimējas tos atrast, tie aiz prieka tūlīt paceļ tumšzaļu lapu karodziņus. Ļaudis tad priecājas, ka kartupeļi labi dīgst.

Kartupeļi ierīko zemē ligzdu. Tur tiem rodas bērni. Rudenī, kartupeļus norokot, mēs bieži vien to sakņu ligzdās atrodam pavisam mazus kartupelīšus. Var redzēt, ka tie tikko piedzimuši. Ligzdās atgadās arī tādi kartupeļi, kas ir krietni lielāki par savu māti. Pati kartupeļu māte kļūst arvien vecāka un beidzot iznīkst. Dažreiz tā vagā ir sajaukusies ar zemi, jo tai bija jābaro un jāizaudzē daudz kartupeļu mazuļu.

Kartupeļus stāda dažādi. Ir ciemā ļaudis, kas tos iekaplē zemē ar sirdsveidīgu īskāta kapli. Sievietes uzsien uz vēdera sēklinieku maisu. Pilnais sēklas kartupeļu maiss ir smags un velk sievietes pie zemi?s. Ta viņas likņājas pa stadīšanai sagatavotajiem tīrumiem. Sievietes iecērt kapli irdenajā augsnē, atrauš zemi mazliet pacilu, izņem no maisa stādāmo kartupeli un ieliek izveidotajā bedrītē. Tad viņas kapli izceļ, zeme atbirst un apklāj iedēstīto kartupeli. Stādītājas līkņā tālāk un ar koka tupelēm dēsta vietu piemin. Bet kartupeļi tikai priecājas, ka tie beidzot nokļuvuši; zemē! Tikai nabaga sievietes ar sasprēgājušajam rokām brauka muguras, kas stundu aiz stundas kļūst arvien stīvākas. Vakarā viņas velkas mājās pavisam līkas un, celdamas govīm silēs zāļu nastas, tikai .vaimanā «ak!» un «vai!». Viņu muguras ir pavisam stīvas un pārstaipītas. Dažas sievietes visā mūžā vairš. nevar atliekties taisnas.

Citās mājās rīkojas savādāk. Tur sievietēm pa priekšu iet vīrs ar bedrīšu veidotāju. Tā ir sētiņa ar četriem īsiem, smailiem mietiņiem, kas pavērsti pret zemi. Dažreiz mietiņu asie gali pat apsisti ar skārdu, lai smagajā mālā darbs veiktos vieglāk.

Virs atvēzēdamies pacel mazo, ačgārni apgriezto sētiņu un ar visu spēku to iecērt augsnē. Tad viņš to atkal izceļ. Tīrumā paliek četras nelielas, apaļas dēstu bedrītes. Līdz vakaram vīram rokas galīgi pārgurst. Viņš tās vairs pat nejūt, un vakarā pēc darba rokas jāierīvē ar skudru spirtu, lai stīvie muskuļi atkal atslābtu. Un tomēr nākošā rītā viņš labprāt savas rokas atstātu mājās gultā. Taču viņam jātaisa jaunas bedrītes, līdz visi kartupeļi no pagraba un rūsam iestādīti.

Stādīt kartupeļus jau gatavajās dēstu bedrītēs sievietēm veicas vieglāk. Viņām vairs nav jākaplē ar kapli. Viņas tikai iemet kartupeļus gatavajās bedrītēs, taču taisni atliekties viņas tomēr nevar: uz vēdera uzsietā kartupeļu nasta velk lejup.

Kartupeļus stāda ne vien sievietes, bet arī bērni. Mazo stādītāju nastas ir vieglākas, toties ari viņu spēki ir vājāki. Bērniem bieži jāskrien uz ežmalu, lai tur savus maisiņus atkal piepildītu. Skraidot pēc kartupeļiem un aizmīdot dēstu bedrītes, viņi ļoti nogurst. Vakarā visi — vīrieši, sievietes un bērni — ir galīgi nomocījušies.

Kam ir zirgs, stāda kartupeļus aiz arkla. Vispirms ar arklu izar vagu. Stādītāji steidzas arklam nopakaļ, ķer no saviem maisiem kartupeļus un iespiež tos vagas malā. Kartupeļi, kas ieveļas vagas vidū, atkal jāuzlasa un par jaunu jāpiespiež vagas malai, citādi tos apber ar pārāk biezu zemes kārtu. Kartupeļi tad nepagūst izdzīt asnus un nonīkst. Tie sapūst, iekams jaunie kartupelīši vēl nav paguvuši aizmesties.

Mēs stādam kartupeļus aiz arkla. Tā veicas daudz ātrāk

nekā ar kapli vai bedrīšu veidotāju. Mums sokas tik ātri, kā to veļas vectēvs un Zobgalis.

—    Lai dieviņš sargā tā žiglās kājas, bet šodien viņš gan varētu palikt klibs! — vecmāmuļa nopūšas.

Vai vecmāmuļa to saka par vectēvu vai mūsu zirgu? Vecmāmuļa ar pārnācēju likņājuši pa izartajām vagām līdz vēlai pēcpusdienai. Tagad ari es esmu ieradies viņiem palīdzēt. Es varēšu strādāt ar svaigiem spēkiem. Vectēvs skubina Zobgali soļot veicīgāk. Mēs vēl neesam vagu piestādījuši, kad Zobgalis jau sprauslā vecmāmuļai aiz muguras.

—   Vecais, vecais, tā trakodams, tu mūs vēl nobendēsi! — vecmāmuļa nogaužas.

Taču vectēvs nepazīst žēlastības. Viņš negrib atpalikt no citiem zemniekiem. Ko, Kraiske noslinkojis iestādīt kartupeļus! Tas tik gan būtu jauki!

Arkla lemesis iestādītos kartupeļus atkal apmet, atarot jaunu, tukšu vagu. Taču mums vispirms jāpāriet uz lauka otru malu un tur japiestāda jau iepriekš izartā vaga. Bet Zobgalis sprauslādams un vectēvs lādēdamies un zirgu skubinādams neatlaidīgi min mums uz papēžiem.

No meža jaunaudzes beidzot sāk sabiezēt vakara krēslaMežmalā tup savvaļas trusīši. Tie kāro jo drīzāk apciemot tīrumus. Tik vēlu strādādami, mēs tiem izjaucam nakts maltīti. Kādas priedes galotnē mijkrēslī svilpo strazds. Vecmāmuļa apsēdusies vagā un kunkst.

—   Kas tev kait, vecmāmuļ?

—   Es vairs nevaru, Tinko!

Es piesteidzos vecmāmuļai palīdzēt. Arī pārnācējs atnāk no sava lauka gala. Mēs abi pabeidzam vecmāmuļas vagas daļu. Vecmāmuļa saknūpusi vagas malā un raud. Vectēvs un Zobgalis ar žvadzoņu pienāk klāt.

—   Vācies prom no vagas! Vai tu gribi, lai tevi iearu?

—   Tas būtu vislabākais!

Vecmāmuļa mēģina piecelties, bet sabrūk kā nolauzts ceriņzars. Pilnais maiss velkas pa zemi. Pārnācējs to vecmāmuļai

noraisa. Viņa pati ar savām rokām vairs nevar muguru aizsniegt. Pārnācējs pieceļ vecmāmuļu no vagas. Viņš aiznes sīko večiņu līdz ežai un nosēdina starp pērkonēm un lauku atraitnītēm.

—   Pietiek! Laiks beigt! — viņš vectēvam uzsauc.

—   Tprrr! — vectēvs aptur Zobgali un izslējās.

Viņa tumšais stāvs atdalās pret saulrieta sarkano birgu. Tur nu tas stāv kā īsts tīruma dievs! Viņš cērt pātagu gaisā. Pātaga asi nožvīkst.

—   Jūs jau aiz slinkuma sapūsiet! Vēl tikai desmit vagas, bet jūs jau gribat beigt! Piecas turp un piecas šurp. Lai tad rītā atkal te kāšņājas? Cik tālu mēs tā tiksim?

—   Paskaties, cik tālu mēs jau esam tikuši! — pārnācējs atkliedz, ar zemjaino roku uz vecmāmuļu norādīdams.

—   Blēņas! Līdz gada tirgum būs vesela! — vectēvs nospļaujas vagā. — Kā sacīt jāsaka: kas muguru negrib palocīt, tādā slinkuma velniņš mīt! Turpināsim, turpināsim’! Nu, Zobgali, hoplā!

Pārnācējs tikai pakrata galvu. Viņš viss trīc. Pelēkais vīrs stīviem soļiem aiziet līdz ežai un notupjas vecmāmuļai līdzās. Viņš apliek vecmāmuļas nevarīgās rokas sev ap pleciem un paceļ večiņu uz muguras. Vecmāmuļa ļaujas kā nevarīgs bērns. Pārnācējs, ar galvu pamādams, aicina arī mani sekot viņiem. Es stāvu kā stabs. Liekas, ka vectēva lāsti mani apbūruši. Vecmāmuļa piespiež savu savītušo seju pelēkā karavīra mugurai. Es saskatu uz tā svārkiem tumšas asaru pēdas. Pārnācējs un vecmāmuļa uz tā muguras vakara krēslā saplūst vienā kuprainā būtnē. Tas nav ne cilvēks, ne zvērs, kas tur aizgrīļojas pa grambainajām vagām.

Arī vectēvam darbs jābeidz. Ar mani vienu pašu viņš pēdējās desmit vagas nevar piestādīt. Salīcis tas sēž grabošajos ratos. Tagad viņš vairs nemaz nelīdzinās tīruma dievam. Viņš ir tikai darbā sabeigts vecs vīrs ar noļukušām ūsām.

—   Vectēv, kāpēc mēs neņemam no Zemnieku palīdzības mašīnu, kas taisa kartupeļu dēstu bedrītes?

—   Ja es aizņemšos no viņiem mašīnu, rit tie prasīs aizdot

Zobgali. Bet to viņi nesagaidīs! Kā sacīt jāsaka: zirgu un sievu neviens zemnieks citam neaizdod! Tad jau drīzāk sievu. Mēs paši esam savi kungi, saproti?

Vectēvs ir priecīgs, ka aiz-muguras ratos sēž kāds, ar ko var parunāties. Tas esmu es. Vectēva vārdi apšalc mani kā brāzmains avots.

—   Bet Kimpeļa kartupeļu mašīna, vectēv?

—   To es dabūšu, puisēn, to es dabūšu! Es tūlīt aiziešu pie viņa!

—   Bet vecmāmuļa tagad ir saslimusi.

—   Ko tu saki — saslimusi? Ak jā, pareizi, pareizi! Kā tu teici? Saslimusi? Debesu tētiņ! Viņa ir pārpūlējusies… tikai pārpūlējusies… Nūjā.. Kimpelim mašīna vēl gan pašam vajadzīga. Bet gan jau viņš man to iedos. Kad viņš ar darbu būs galā, viņš man iedos. Kā sacīt jāsaka: mēs taču esam draugi!

Ar tādu mašīnu vienā stundā var iztaisīt dēstu bedrītes veselā kartupeļu laukā. Tad arī vectēvs varētu uzsiet uz vēdera kartupeļu maisu un palīdzēt stādīt. To vectēvs negrib.

—   Tas ir sieviešu darbs, — viņš saka.

Viņš ir zemnieks — īsts zemnieks, kam pašam pieder savs zirgs!

Virtuvē pavisam maz var izjust pavasara trauksmi. Ap piena kāšamo drēbīti spindz mušas. Plītī velti sprakšķ uguns. Tai nekā nav ko darīt. Vecmāmuļa ir ielikusies gultā.

—   Vakariņām paraugiet kaut ko paši! — viņa sauc no guļamistabas. — Rīt es jau atkal varbūt varēšu kustēties. Man krustos ielīdis kartupeļu rūķītis. Tagad es tam gulu virsū un saspiedīšu to pavisam plakanu! Lai tikai viņš vācas prom! Man tas nav vajadzīgs!

Pārnācējs jau nomazgājies. Viņš spoguļojas ūdens spainī un ar rupju ķemmi izšķir mitrajos matos celiņu. Tad tas ar zābaku suku notīra no saviem karavīra svārkiem un zābakiem tīruma putekļus. Vectēvs aizgājis pie Kimpeļa.

—   Vai tu, puisēn, jau izmācījies? — pārnācējs man apvaicājas.

Kāpēc viņš man tā jautā? Manā vietā viņš taču nemācīsies! Klarijas kundzes Stefānijai ir daudz vieglāk. Tai kartupeļi nav jāstāda.

—   Es nekā neesmu izmācījies. Es esmu piekusis!

—   Taisnība! Nolādēta taisnība! — pārnācējs norūc. — Vai tu no rīta visus uzdevumus varēsi paveikt?

—   Rit jau es tikšu ar tiem galā, ja tik man būs vaļas!

—   Tas tev ir par grūtu, puišelīl, pārāk grūti! Ej gulēt, ej vien gulēt! Kad tevi jupis, arī man mugurā iemetusies krika!

Es noliecu galvu uz galda. Man patīk ar pārnācēju papļāpāt. Viņš arī man varētu pastāstīt, ko tas domā iesākt ar savām numurētajām vistām. Kāpēc viņš man neprasa, vai es negribu ēst! Viņš ar plaukstu mēģina man noglāstīt galvu. Es neļauju. Lai viņš labāk glāsta savu Stefāniju! Es neesmu ne govs, ne telēns. Es noliecos pagaldē un velku nost zeķes. Manas kājas no tīruma putekļiem kļuvušas pavisam pelekas un svītrainas. Pirkstu starpās sakrājusies melna zeme. Nav vērts kājas mazgāt! Rīt tās kļūs tikpat netīras. Es labāk manīšos ārā no virtuves. Ej nu sazini, kas pārnācējam vēl iešaujas prātā. Es ieliekos vectēva gultā.

Iemigdams es vēl redzu garu garu lauku. Tas aizstiepjas vēl aiz birģermeistara Kaldaunes meža. Viss lauks izbakstīts vienos caurumos kā bišu šūnas. No caurumiem raugās bārdaini rūķīši un sauc, lai tiem dod kartupeļus.

Vai manas acis neviļ? Uz vecmāmuļas gultas malas sēž pārnācējs. Viņa rupjā balss iztraucējusi mani no pirmā iemidža.

—   Māt, tu jau vēlies, lai viss notiktu kā pasakā. Tu tik sasitīsi plaukstas — un no krūmiem izskries laimes zaķītis! Visam ir savs laiks!

Es pārvelku segu pāri galvai un sakārtoju mazu spraudziņu, lai tomēr ko redzētu. Galu galā pārnācējs vel iedomāsies pastiept roku pēc mana cekula!

—   Un kā es vēlētos, kaut tur tomēr vēl tupētu zaķēns, manu zēn! — vecmāmuļa nopūšas.

Viņa guļ pavisam nekustīgi. Liekas, viņa sarunātos ar griestiem. — Es vairs nekam nederu! Jauna sieviete visu paveiktu rotaļādamās.

Pārnācējs domīgi brauka savas pelēkās vadmalas bikses.

—   Māt, kur ir… kur ir pieliekamā slēdzene?

—   Pagaidi, pagaidi! — vecmāmuļa sāk rosīties. Viņa mēģina piecelties. Sāpes mugurā to neļauj. — Es to…

—   Vai tu to izņēmi?

—   Tu man varētu pateikt, ja tev ievajagas naudas, ko alu iedzert!

—   Es kopju vistas, bet jūs visas olas pievācat tikai sev! Vai tas ir taisnīgi?

Vecmāmuļa nopūšas.

—   Slēdzene ir pulksteņa kastē, bet redzi, dēls, tēvs …

—   Liec mani mierā ar savu tēvu!

Vecmāmuļas gulta nokrakšķ. Pārnācējs pielēcis kājās. Mēness vizma uz nebalsinātās sienas zīmē viņa blāvo ēnu.

—          Visas olas jānodod sagādes punktā! — es skaļi iesaucos.

—  To tu, pārnācēj, pats teici!

—   Ak dievs, savaldi arī tu savu rmiti!

Vecmāmuļas labā roka sniedzas pec manis. Taču tā neatrod ne manu galvu, ne manu muti. Pārnācējs stāv kā vārtu stabs. Tūlīt, tūlīt šis vārtu stabs ar troksni nogāzīsies manā gultā. Tas toinēr negāžas. Pārnācēja skats nevarīgi klīst apkārt pa 'istabu. Beidzot tas apstājas pie paša zābakiem.

—   Lai viņš, māt, runā, lai runā! Viņam taisnība!

Jau nozibeņoja! Taču pērkons, no kā baidīdamies es esmu sarāvies kamolā, tomēr neseko. Vectēvam ik zibenim seko pērkons. Vai pārnācējs ir citāds cilvēks nekā vectēvs?

Pelekais vīrs stīviem soļiem dodas uz durvīm un, projām iedams, vēl saka: — Gluži taisnība tev tomēr nav, puisēn! Es olas nepārdodu. Es ar tām arī nespekulēju.

—   Vai tu tās dāvini Klarijas kundzei?

Atbilde izpaliek. Tikai vecmāmuļa turpina vaidēt un nopūsties. Pārnācējs ir izgājis. Es dzirdu, ka pieliekamā durvīs noskrapšķ slēdzene.

Beidzot viss nāk gaismā. Man to pateica Kimpeļu Fricis: mūsu pārnācējs ir partijā. Lūk, kāds tik viņš nav! Viņš pats par to nesaka nc vārda, bet es tomēr dabūju zināt.

Visi ciema ļaudis nav partijā. Pogača tēvs ir partijā. Viņš ir priekšsēdētājs. Ari skolotājs Kerns un baltais Klauške ir partijā. Klauške pastāvīgi valkā baltu mēteli un pārdod kooperatīvā margarīnu un beržamās sukas. Birģermeistars Kaldaune, daži pārceļotāji un vairāki stikla fabrikas strādnieki ari ir partijas cilvēki. Stikla kausētāji strādā Zandbergā, bet dzīvo mūsu ciemā pie zemniekiem jumtistabiņās. Mācītājs nav partijā. «Dievs tas kungs ar politiku nenodarbojas,» viņš paskaidro. Jo es ilgāk skaitu, jo vairāk cilvēku partijā saskaitu. Tajā ir arī sievietes — Kcrna kundze un kooperatīva pārdevēja. Zemnieku sievas gan nav partijā. Viņas saka, ka tām neatliekot laika vienmēr skraidīt uz sapulcēm. Toties viņas sastāv Sieviešu apvienībā. Arī Sieviešu apvienība rīko sapulces. Zemnieku sievām pietiek ar šīm sapulcēm. Tagad gan laikam ari es esmu partijā, ja jau viņi visi saka, ka pārnācējs esot mans tēvs. Un tad jau Pogacis arī ir partijā. Tā mēs abi iznākam radinieki.

Ciemā ir ļaudis, kas, par partiju runādami, pārgriež acis un tik tikko neizinežģī mēli. Baltais Klauške kooperatīvā tur visādas runas, tikai neviens tās nesaprot. Daži vispirms paglūn uz visām pusēm: kad tie runā par partiju, tuvumā nedrīkst atrasties neviens lieks klausītājs. Kad vectēvs un Kimpelis ņemas lamāt partiju, viņi arvien mūs ar Frici iztrenc pagalmā.

—   Partija rūpējas par visu, un, ko tā vēl nav paveikusi, to katrā ziņā paveiks, — saka Vunša kungs. Un, ja viņš to apgalvo, tad tam var ticēt. Viņš visam ciemam ir kā īsts tēvs.

Partija reiz sarīkoja bērnu svētkus. Tie tik bija jauki svētki! Mēs dabūjām kūkas un konfektes. Kad partija sadala pārceļotajiem zābakus, bikses vai uzvalka drēbi, tad to sauc par Tautas solidaritāti1 . Daži pārceļotāji tos partijas ļaudis, kas ierosinājuši

1 Tautas solidaritāte (die Volkssolidaritдt) — 1945. gadā VDR nodibināta organizācija, kuras uzdevums sniegt palīdzību karā cietušajiem, sevišķi pārnācējiem no gūsta, bērniem un veciem cilvēkiem. Tagad ši organizācija iesaistījusies arī cīņā par mieru. (Tulk. rad.)

Tautas solidaritāti, ļoti slavē. Bet citi pārceļotāji nevēlas par partiju ne dzirdēt. Lai tā vispirms gādājot, ka viņi beidzot atdabūtu visu, kas tiem kādreiz piederējis! Vunša kungs noturēja pārceļotajiem runu: partija spēj daudz, un tā spēs vēl vairāk, ja tikai visi darbosies līdz. «Karš mūs padarījis nabagus,» sacīja Vunša kungs, «bet karu izraisa bagātie. Viņi ar to gūst peļņu, bet mazajiem cilvēkiem karš jāsamaksā ar savu ādu.»

Daži pārceļotāji pēc šis runas sacīja:

—   Vunšam taisnība. Tikai ne karu! Ja dziimto zemi sagrābis karš, tad cilvēkam tās vairs nav!

Ir pārceļotāji, kas Mercbahā jau iedzīvojušies. Tie strādā stikla fabrikā un iegādājas atkal jaunas meboles un traukus. Pārceļotāji, kam partija uzcēlusi jaunas mājas, pēc dzimtenes vairs neilgojas.

—   Maize un kartupeļi aug visur. Esi tikai pats čakls, tad arvien varēsi dzīvot, — tie tagad saka.

Taču citi pārceļotāji nevar savu dzimteni aizmirst. Viņi būtu gatavi doties turp kaut vai kailām kājām. Pie tādiem pieder Vurmu un Bogracku ģimenes. Tie vēl guļ uz salmiem un sedzas ar zirgu segām. Viņiem nav pat skapju. Savu mazumiņu mantas tie glabā dzelzceļa bagāžas kastēs. Veco mēbeļu, kas ciema ļaudīm mētājās bēniņos, Vurmiem un Bograckiem pietrūka ko dalīt. 'Kādreiz Bogracka kungs ir bijis pulksteņtaisītājs, bet tad viņš kļuva karavīrs, jo tam briesmīgi patika citus komandēt. Darbs stikla fabrikā viņam nemaz nav pa prātam. Viņam nepatīk arī neviens cits darbs, kur tas nekā nevar citiem aizrādīt. Bogracka kungs izmēģinājās strādāt gan šur, gan tur. Visur tam iznāca sadursmes, jo viņš tūlīt gribēja uzmesties par noteicēju.

Kādreiz arī mūsu vectēvs ir bijis partijā. Kad tas vēl bija birģermeistars, viņš apmeklēja katru sapulci. Viņš skaitījās ari daudzās komisijās. Bet, kad vectēvam bija jāatslāj birģermeistara amats, izcēlās skandāls. Sākās valodas, ka vectēvs kā birģermeistars, sadalīdams brīvkunga fon Bukovica zemi, labākos gabalus piešķīris pats sev.

Partijas priekšsēdētājs Pauls Vtinšs zemi nemaz nav paņēmis. Viņš strādā par meistaru Zandbergas stikla fabrikā un dzīvo kā īrnieks pie kada zemnieka.

Vecmāmuļa dabūja no vectēva pamatīgu brāzienu, ka partija izturējusies pret viņu tik nepateicīgi. Vai tad viņam kā birģermeistaram par saviem pūliņiem varbūt vajadzēja paņemt vissliktāko zemi?

—   Nē jau, nē! — vecmāmuļa tikai atbildēja.

—   Ak tā! — vectēvs auroja. — Tātad man nevajadzēja vis ņemt labāko zemi?

—   Jā jau, jā, — vecmāmuļa nopūtās.

Taču arī tas vectēvu neapmierināja.

—   Vai tu arī sāksi pūst viņu stabulē? Nē, nē, mīlīši, es jums vēl parādīšu, kas ir Augusts Kraske!

Vectēvs to arī parādīja. Viņš savu partijas biedra karti saplēsa un iemeta plītī. Kopš tā laika vectēvs vairs nav partijā.

—   Kas tad tā vairs par partiju! — viņš šķendējās, laikam gan tāpēc, ka tā neatzīst kādu tur Lasala kungu, par kuru vectēvs kādreiz kaut ko bija lasījis. Sis Lasals jau sen miris.

Kopš vectēvs uzzinājis, ka mūsu pārnācējs ir partijā, nepaiet gandrīz neviena diena, kad tie nestrīdētos. Bet viņi ķildojas tādiem vārdiem, ko mēs ar vecmāmuļu nesaprotam. Un mēs nekā nevaram tur piemetināt. Vectēvs vienmēr grib uztiept savu taisnību. Pārnācējs nepiekrīt. Vectēvs dusmās sviež pret sienu šķīvi vai aiz pārskatīšanās izspļauj smiltīs košļājamo tabaku, bet arī tad pārnācējs viņa taisnību neatzīst.

Strazdi kļuvuši klusāki. Nesot knābī tārpus, strazds jau nevar padziedāt. Arī tad, kad strazds atstāj būri, viņa knābis vairs nav tukšs. Strazdam jāaizvāc mazuļu netīrumi. Tikai vakarā, kad mazie jau iečubinājušies zem strazdu mātes spārniem, strazdu tētis pa reizei apsēžas kādā ābeles zarā un vēl izmēģina savas svilpes, knakšķus un grabuļus. >

Mūsu kartupeļi aug dūšīgi. Kad pār laukiem pāršalc vējš, laksti noliecas. Tik lieli ir jau musu kartupeļi! Arī nezāles neizbēg

savam liktenim. Pelēkās balandas, lauku atraitnītes un pērkones vectēvs un Zobgalis ar rušināmo arklu jau izaruši. Tagad šīs nezāles guļ vagās, pūst un palīdz mēslot kartupeļus. Tikai usnes siksti pretojas. Tās dzen savas spēcīgās, pienainās saknes dziļi jo dziļi zemē. Man un vecmāmuļai usnes jāizdur ar nazi. Es uzvelku rokā vecu cimdu. Usnes man tomēr dur cauri ari cimdam. Vecmāmuļas rupjajās rokās usnes neduras. Kas man jādara, lai ari manas rokas kļūtu tikpat cietas?

Nogrieztās usnes plaucē ar vārošu ūdeni, pēc tam cūkas tās notiesā gardu muti. Cūkas savos vēderos usnes pārvērš par speķi.

Skolotājs Kerns domīgi staigā pa klasi. Piere saraukta dziļās krokās.

—   Man ļoti žēl, bet dažiem no jums jāizdod sliktas liecības, — skolotājs Kerns saka.

—   Lai viņš visiem izsniedz labas liecības, tad nebūs ko nožēlot, — Kimpeļu Fricis noņurd.

Kimpeļu Fricis tikko nolasīja savu mājas darbu par tabaku. Skolotājs Kerns nav ar to apmierināts. Tagad nāks mana kārta. Ne vien tāpēc, ka Kimpelis un Kraske sākas ar burtu K. Ne, mēs abi esam skolotāja Kerna «vārguļi». Patiesībā Fricis nemaz nav vārgs. Viņš pat piekāva mazo Pinkusu. Pinkuss jau veselu gadu vairs nenāk skolā un valkā garās bikses. Kāpēc Kimpeļu Fricis Pinkusu piekāva? Pinkuss bija iztukšojis kādu vārnu ligzdu. Bet šos vārnēnus bija iekārojis Kimpeļu Fricis. Pinkuss bija pārnesis vārnēnus mājās izcept un tukšajā ligzdā atstājis zīmīti. Zīmītē bija rakstīts: «Kimpeļu Fricim — Plikpaurim. Mēs jau aizlaidāmies. Vārnas.» Punkta vietā šā skricelējuma beigās stāvēja liels vārnu traips. Rau, kāpēc Fricis Pinkusu piekāva!

Arī es neesmu no vārguļiem. Es viens pats aizstiepu no Spēlmaņu Fimpeļa rokas ratiņiem divus pilnus vircas spaiņus. Fimpelis pa ceļam bija mazliet iegriezies pie krodzinieka Karnaukes. Sasniedzis savu lauciņu, viņš bija spiests drusciņ atpūsties. Atpūzdamies viņš iemiga. Es iestiepu viņa vircas spaiņus meža

jaunaudzē. Fimpelis tos atrada tikai pēcpusdienā. Ciemā Spēlmaņu Fimpelis stāstīja, ka diendusas burve to piemuļķojusi. Dienas vidū iedama pa laukiem, burve neesot varējusi paciest vircas smaku. Spēlmaņu Fimpelis to pastāsta arī vectēvam. Vectēvs pamirkšķina man ar acīm un sāk virpināt ūsas.

—   Vai tad tu, Spēlmaņu Fimpeli, nezināji, ka pusdienas tveicē vircu nelaista? Tev laimējies, jo citādi tava kukurūza būtu izdegusi. Kā sacīt jāsaka: lai viss tev augtu skaisti, pirms lietus vircu laisti!

Luk, kādi stiprinieki mēs abi esam, taču skolotājam Kernam es un Kimpeļu Fricis esam tikai vārguļi. Viņš negrib ne zināt, ko tik mēs visu nevaram piekaut un aiznest. Viņam ir tikai viena vēlēšanās: lai mēs būtu stipri mācībās un pieņemtos gudrībā. Bet tieši to mēs abi nekādi nevaram panākt. Man pēc stundām jāstrādā uz lauka. Kimpeļu Fricim uz lauka gan nav jāstrādā, bet viņš vispār noskaņots pret skolotāju Kcrnu. Viņš saukā skolotāju par mīklas mērkaķi, bet viņa tēvs Plikpauris vispār atzīst tikai tādu skolotāju, kas visu izstudējis cauri. Arī skolotājs Kerns ir studējis. Viņš bieži bijis dažādos kursos. Vēl tagad viņš katru nedēļu vienu dienu brauc uz pilsētu mācīties. Bet par to visu Plikpauris nekā negrib zināt. «Skolotājam jābūt gudrākam un apķērīgākam par dakteri. Slimība cilvēku nogulda gultā, un tad tu tūlīt zini, ka tas saslimis, bet muļķis staigā pa pasauli apkārt kā staigājis.»

Mana nelaime jau tuvojas. Tai ir tādas pašas brilles kā skolotājam Kernam. Arī viņa tāpat piemiedz acis un skatās gluži kā skolotājs Kerns. Kad tai jādusmojas, tā ir tikpat bāla un skumja kā skolotājs Kerns.

—   Tagad Tinko mums nolasīs, ko viņš uzrakstījis par tabaku!

Mana nelaime nu ir klāt!

Es atbildu:

—   Lūdzu, tas man tīrais nieks!

Es lasu: «Tabaka.

Tabakas izcelšanās: Tabaka nāk no Zandbergas vai Kolbusas. Tā ir pavisam sīciņa. Turziņā to tikko var saredzēt. Uz turziņas gan rakstīts «Virginia», bet tā ir tīrā krāpšana.

Tabakas audzēšana: Vispirms tabaku iesēj puķu podiņā. Kad tā sadīgst, nemaz nevar pateikt, vai tā ir tabaka vai nezāles. Jāuzmanās neizraut to līdzi. Tad tabaka izaug arvien liela un lielāka.»

—   Arvien lielāka un lielāka, — skolotājs Kerns izlabo.

—    Nūjā, arvien lielāka, — es saku un gribu lasīt tālāk.

CiTi bērni smejas. Kas tad viņiem liekas tik smieklīgs? Un vispār šī Stefānija!

—   «Tabakas apstrādāšana: Pēc tam tabaku izstāda. Kas negrib maksāt nodokli, stāda tabaku pie kartupeļiem vai starp bietēm.»

—   Starp kartupeļiem, — Kerna kungs atkal izlabo.

—   Vai jūs arī? — es noprasu. Atkal visa klase smejas.

—   «Sagādei nododamo tabaku laistia ar vircu. Tad tai izaug lielākas lapas, bet smēķējot tā smird. Tāda tabaka arī sver vairāk. Ja tabaka nav jau nosperta, to saver uz aukliņām. Kas smēķē zaļu tabaku, tas saslimst. Saslimušais aiziet pie ārsta. Bet ārsts paskaidro: «Jums nekādas kuņģa čūlas nav. Nekūpiniet tik daudz to draņķi!»

Kur tabaka sastopama: Tabaku sastopam arī kārbiņās, bet tad to sauc par cigaretēm . . .»

Skolotājs Kerns mani pārtrauc. Visa klase zviedz. Kas viņiem noticis? Skoiotājs izņem man no rokam burtnīcu.

—   Kur ir tas teikums, ko tu nupat lasīji?

Kā lai es to zinu! Mājas sacerējumu es norakstīju no Kimpeļu Friča. Tā kā viņš dabūja sliktu atzīmi, es savu mājas darbu pārdzejoju. Tagad man ir skaidrs, ka Kimpeļu Plikpaurim nav taisnība.

Skolotājs Kerns laikam gan ir pamatīgi studējis, ja viņš tūlīt

pamana, ka es visu esmu sadzejojis. Nu es ari dabūšu sliktu atzīmi! Lai jau ieliek sliktu atzīmi, ka tikai viņš nebārtos. Man nav nekāda prieka, ka viņš Stefānijai un citiem bērniem dzirdot mani strostētu. Skolotājs Kerns ir nedomā mani bārt.

—   Kāpēc tu, Tinko, to visu neuzraksti, ko tu par tabaku zini?

—   Man bija jādur usnes, Kerna kungs!

Skolotājs Kerns lēnām aiziet pie katedras. Savā piezīmju grāmatiņā viņš neieraksta nekādu atzīmi. Viņš apsēžas, piespiež abas dūres pie deniņiem un stīvi raugās savā priekšā. Klasē valda pilnīgs klusums. Var pat dzirdēt, kā skolas dārzā čivina putni. Kimpeļu Fricis noliecies zem galda un mielojas ar sviestmaizi. Ko gan es esmu Kerna kungam nodarījis?

Starpbrīdī es palieku viens. Ar citiem bērniem es vairs negribu ielaisties. Viņi par mani smējās. Man ir pašam sava rotaļa: es pietupjos, sakrustoju zem bikšu dibena rokas un visiem spēkiem mēģinu pats sevi pacelt. Es pūlos stenēdams. Nekas nelīdz — es nevaru pacelt sevi no grīdas ne par milimetru. Es 'izmēģinos pievilkt kājas. Kāpēc manām rokām trūkst spēka noturēt mani gaisā? Es atkrītu atpakaļ un sēžu uz savām sakrustotajām rokām. Kad es vakar vakarā pirms aizmigšanas iztēlojos, kā es pats sevi pacelšu, viss taču izlikās pavisam viegli!

Kā gan citi bērni rotaļājas? Tie iet pāros vienā virknē un dzied. Tikai Stefānija, seju ar priekšautu aizsegusi, sēž savrup. Ko viņi dzied? Es pielēcu tuvāk.

—  Kaut dzīvē tu tik pirino so!i sper,

Kā bērns tu rūgtas asaras jau dzer …

Tā ir kāda kāzu dziesma. Viņi iet kāzu rotaļā. Arī man patīk šī kāzu rotaļa. Man vislabāk veicas tēlot piedzērušos kāzinieku. Kimpeļu Fricis man pamāj. Viņš gājienā soļo pēdējais un paķer mani aiz rokas līdz.

—   Frici, kura ir līgava?

—   Inge Kaldaune. Viņa tēlo Klarijas kundzi.

—   Vai tad Klarijas kundzei būs kāzas?

—   Un ka vel!

—   Ar ko tad?

—  Ak, cik skaistas tomēr meičas asaras,

Kad tā sava mi|ā a-a-a-cīs lū-ū-ū-kojas!… —

Kimpeļu Fricis skaļi dzied, no piepūles galvu atgāzis.

—   Ar ko tad viņai, Frici, būs kāzas?

—   Vai tu to vēl nezini? Viņa taču saietas ar jūsu pārnācēju!

—   Viens skats, viens skūpsts — tie vīrs un sieva kļūst… — Fricis turpina dziedāt.

Tagad es zinu, kāpēc Stefānija aizsegusi acis ar priekšautu. Arī es to labprāt darītu. Bet man nav priekšauta.

8. NODAĻA

Ap mūsu māju klusi un žigli šaudās sikspārņi. Tie nokrīt no debesīm reizē ar tumsu. Es varu meklēt un meklēt: dienā es nekur neatrodu neviena sikspārņa. Es sviežu gaisā vectēva veco platmali, lai sikspārņi salaistos cepurē. Taču neviens sikspārnis platmalē neielaižas.

—   Vecmāmuļ, noķer man vienu sikspārni!

—   Kāpēc tad es?

—   Kimpeļu Fricis saka, ka sikspārņi, sievieti ieraudzījuši, ieķeroties tai matos.

—   Taisnība gan, bet tad sievietei jāliek matus nogriezt, lai no sikspārņa atkal tiktu vaļā. Lūk, kā!

Vecmāmuļa nevēlas matus nogriezt, tāpēc viņa man sikspārni neķer.

Šodien arī man pašam negribas ķert pagalmā sikspārņus. Es uzsēžos jāteniski uz sūkņa roktura, šūpojos un skatos pārnācējā. Viņš krauj no ratiem ziaļu āboliņu. Vai viņš pārvāksies pie Klarijas kundzes, kad to apprecēs, vai paliks pie mums? Vectēvs izjūdz Zobgali. Tas steidzas nokļūt stallī. Viņš kāro drīzāk tikt pie

savām auzām. Nočīkst pagalma vārtiņi. Kas tad vēl varētu nākt? Tas ir skolotājs Kerns.

Es iemetos pie vecmāmuļas virtuvē. Pa virtuves logu var redzēt, ko skolotājs Kerns pagalmā dara. Skolotājs Kerns pieiet pie pārnācēja. Vectēvs lūr staļļa durvju spraugā un klausās. Pārnācējs sasveicinās ar skolotāju kā seni paziņas. Viņš iedur dakšas āboliņā, atbīda cepuri pakausī, nokāpj no vezuma un kopā ar skolotāju nāk uz istabu. Kur nu lai es liekos? Vai tie paliks virtuvē vai gribēs iet istabā? Es ielienu vectēva gultā un vērīgi klausos. Vīrieši uzkāpj pa kāpnēm un ieiet pārnācēja istabā. Vectēvs ienāk virtuvē.

—   Ko tas bada pātaga te meklē?

—   Viņš ir tik laipns cilvēks, — vecmāmuļa atbild.

—    Tev jau visi ir ļoti laipni, kas tev nemin tieši uz brunčiem! Vai tas briļļainais mērkaķis nav partijā? Nu jau viņi tur augšā atkal kaut ko izperinās!

Vectēvs nostājas pie kāpnēm un sāk klausīties. Taču viņš nekā nevar saprast, ko augšā runā, un tāpēc skaišas.

—   Man māja paliks tīra! — viņš purpina. — Ja jau te sāk blandīties skolotājs, tad ari tiesu izpildītājs vairs nav talu!

Es uzzogos jumtistabiņā. Tā atrodas blakus pārnācēja istabai. Mana sirds raustās kā iesprostots zvēriņš, kas tūlīt tūlīt izlauzīsies brīvībā. Es piespiežu ausi pie sienas.

—   Tev vajag pasekot, tavs puisis negatavo skolas uzdevumus, biedri Kraske, — skolotājs Kerns aiz sienas saka.

—    Negatavo? Protams, protams, viņš tos negatavo! Bēdīgi, bēdīgi! Tur vainīga ačgārnā audzināšana!

Kā viņš lielās! Viņš apsolās gādāt, lai vectēvs mani vairs neekspluatētu. Neekspluatētu? Ko tad tas nozīmē? Vai viņš ar to domā vectēva izrunāšanos par skolu?

Kā gan pārnācējs var zināt, vai es maz vēlos gatavot skolas uzdevumus vai ne? Dzejoļus gan, tos es mācos labprāt! Tie man iet kā smērēts! Man tik jāieskatās grāmatā, un reizēm es tos iemācos tikai skolā, kad citi tos uzsaka. Visus mājas uzdevumus es neizpildu ar vienādu patiku, sevišķi, ja tie attiecas uz agrākiem laikiem

un gadu skaitļiem. Kā es varu zināt, kas agrāk noticis! Man labāk patīk rakstīt par spekulantiem, par zaķiem, par to, kā zied labība un kā kāpuri uzbrūk ābelēm. To visu es pats esmu redzējis.

Kad vectēvs man aizliedz rakstīt mājas uzdevumu par pagātnes notikumiem un gadu skaitļiem, es tikai priecājos. Ja viņš man aizliedz rakstīt par Eiropas purvu bruņurupučiem, mans prieks vairs nav tik liels. Dažreiz ir labāk rakstīt par parastajiem odiem nekā tīrumā paciest, kā vectēvs uz tevi kurn. Taču bēdīgi, kā apgalvo pārnācējs, uz lauka nu gan nekad nav. Tur arvien kaut kas atgadās. Ja mājas uzdevumi ir nepareizi, skolotājs Kerns man ieliek sliktu atzīmi. Viņš ieliek sliktu atzīmi arī tad, ja es mājas uzdevumus nemaz nesagatavoju. Tas gan ir bēdīgi. «Vardei nekļūst labāk, ja tā, no lietus glābdamās, ielec dīķī,» mēdz teikt vectēvs.

Es dzirdu, kā pārnācējs otrā istabā knikšķina šķiltaviņas. Viņi grib aizsmēķēt pīpes.

—   Tu tā domā, biedri Kern? — pārnācējs ierunājas.

—   Tici man! Ar vectēviem un vecmāmuļām arvien viss iet ačgārni. Mani pašu vectēvs un vecmāmuļa pārāk izlutināja. Vēlāk man bija grūti. Divas reizes es aizbēgu no meistara!

Vai tik tu redz, kāds tas Kerns pats bijis, bet kā viņš mums izliekas, ai, ai! Bridi aiz sienas iestājas klusums. Es atvirzos nostāk. Mana sirds sit pārāk skaļi. Varbūt viņi tur otrā pusē vēl sadzirdēs!

—   Ar vārdu sakot, — pārnācējs nopūšas, — jāprecas, vai ne?

—   Es jau tev to teicu!

Skaties tik velni, ko viņi sagudrojuši! Stefānija tad būs mana māsa? Viņa gulēs vectēva gultā, un mani tad vairs nemaz neievēros. Man vajadzēs gulēt sienaugšā. Bet es paslēpšos aiz lielā siena panta. Lai viņi mani meklē! Lai vai acis izraud! Kaut vai jāmirst, bet es pat neiepīkstēšos! Es zveļu ar dūri pa jumtistabiņas sienu.

—   Tur klauvē! Vai mēs esam droši, ka mūs nenoklausās? — Kerna kungs pārnācēja istabā jautā.

Es noraušu ar delnas virsu asaras un trokšņaini drāžos pa

kāpnēm lejā. Augšā paveras durvis. Lai viņi skaidri zina, ka es esmu visu dzirdējisl

—  Vecmāmuļ, viņš to precēs! Bet, ja ari Stefānija nāks te dzīvot, tad jūs varēsiet mani meklēt un visas acis izraudāt!

—   Kas tad tev, Tinko, noticis?

Es izplūstu nevaldāmās elsās.

—   Dieviņ tētiņ, vai tu, puisīt, sasities?

Es iekritu vectēva gultā. Manas asaras pil uz spilvena. Ko lai es iesāku? Vecmāmuļa apsēžas man blakus. Es tai visu pastāstu, ko pats esmu uzzinājis.

—   Un ari skolā viņi spēlē Klarijas kundzes un pārnācēja kāzas!

—   Cilvēku mēles jau nu reiz ir garākas nekā viņu rokas, — vecmāmuļa mēģina mani mierināt.

Bērzu birzē aiz smilšu bedrēm kūko dzeguze. Tās sauciens noskan kā tāls zvans. Kā Zandbergas zvanu skaņas, ko vējš atnes pāri mežam. Dzeguze kūko gan aiz smilšu bedrēm, gan aiz lielā priežu sila. Tā atlaižas ari dārzā un sāk kūkot ābeles galotnē. Kāpēc gan dzeguze tā klejo apkārt? Ko tā meklē? Viņa meklē ligzdu. Vai tad viņai pašai nav ligzdas? Nē, dzeguzei nav savas ligzdas. Mēs ar Kimpeļu Frici reiz pārmeklējām visu mežu. Viņš bija rūķīšu meistars, bet es — putnu meistars. Mēs atradām gan vārnu ligzdas, gan žagatu ligzdas, vanaga ligzdu, vāveres un sīļa ligzdu, zīlīšu ligzdas un dzeņu ligzdas koku dobumos. Taču dzeguzes ligzdu mēs nekur neatradām.

Dzeguze šaudās apkārt, skatās un izlūko, līdz atrod zīlītes ligzdu. Zīlītes patlaban aizlidojušas meklēt barību. Ligzdā guļ viņu neaizsargātās oliņas. Atlaižas dzeguze un izdēj zīlīšu ligzdiņā savu lielo olu. Zīlītes bez kādām aizdomām izperē arī to. Jaunais dzeguzēns, savu plato mazputna knābi izplētis, blenž zīlītēs. Zīlītes aizlaižas pēc tārpiem, lapu utīm un citiem kukainīšiem. Ēdelīgais dzeguzēns viens pats aprij visu. Jaunās zīlītes pavārgst. Dzeguzēns aug acīm redzot, zīlītes nonīkst. Kādā dienā dzeguze izgrūž tās no ligzdas. Viņa piemēslo visu ligzdu un izaug tik liela, ka ligzdā vairs nevar ietilpt. Beidzot tā aizlaižas.

«Kukū, kukū, cik jūs gan esat vientiesīgas, muļķa zīlītes!»

Man ir tāda sajūta, it kā es būtu iesēdies skudru pūznī. Man kož gan še, gan tur. Arī Stefānija ir jauna dzeguze. Viņa iesēdīsies mūsu ligzdā. Bet es esmu jaunā zīlīte un nonīkšu.

—          Tinko, es tev noliku uz palodzes trīs lielas olu plūmes, — saka vecmāmuļa.

—   Es negribu plūmes, vecmāmuļ!

—   Ko, tu negribi plūmes? Vai tev kaut kas kait?

—   Man nekas nekait, vecmāmuļ! Es esmu zīlīte un man jānovārgst!

Kimpeļu Fricim es vēlreiz skaidri noprasu:

—   Vai tu pats savām acīm redzēji, ka pārnācējs gāja ar Klarijas kundzi?

—          Tik tiešām kā es te stāvu! — Kimpeļu Fricis apgalvo.

—   Par to jau ciema dīķī kurkst visas vardes! Jūsu pārnācējs rokas ratiņos veda no lauka usnes. Bet Klarijas kundze nāca no stikla fabrikas. Viņa steidzās panākt jūsu pārnācēju. Viņa palīdzēja ratiņus pastumt. Pārnācējs atskatījās, jo ratiņi pēkšņi bija kļuvuši vieglāki. Viņi viens otram uzsmaidīja un aizbrauca kā jau vīrs ar sievu. Viņi nemaz nekaunējās!

Naktī es pamostos.

—    Ko tu visu laiku tā valsties? — vectēvs noņurd. — Vai manā gultā ielīdusi slieka?

Es guļu vaļējām acīm. Es tikko sapņoju. Klarijas kundze bija mana māte un mani glāstīja. Tad pienāca Stefānija, un Klarijas kundze sāka glāstīt arī viņu. Man vajadzēja saukt Stefāniju par māsu.

—   Dzeguze, — es teicu.

—   Nē, tev viņa jāsauc par māsu, — Klarijas kundze uzstāja.

Bet es tikai kliedzu:

—   Dzeguze, dzeguze!

Klarijas kundze kļuva bēdīga. Es negribēju viņu skumdināt, taču cita nekā es nevarēju izteikt, kā tikai «dzeguze» un «dzeguze».

Es vairs nevaru aizmigt. Man jādomā par savu māli. Es to tik sen neesmu darījis. Es ļoti reti atceros, kāda bija mana māte. Tagad es to jūtu. No kurienes gan šīs atmiņas atkal uzradušās? Vai tās nokritušas no mēness? Vai tās bija patvērušās liepu šalkā?

Es dzirdu savu māti dziedam kādu dziesmu. Tā ir dziesma par ceļinieku, kas tik ilgi bijis projām, ka mājās viņu neviens vairs nepazina. To dziedādama, māte arvien domāja par savu vīru. Es mātes vīru nepazinu.

—   Māmucīt, vai mēs ar tavu vīru arī esam rada gabali?

—   Tas taču ir tavs tētis!

Mātes stāstos mans tēvs gan izskatījās pavisam citāds nekā mūsu pārnācējs. Vai mana tēva vietā no kara būtu atgriezies kāds cits?

Daiļā dārzniece, kam raudi tā —

Vai par vijolīti silmalā,

Vai par rozi, kas tev pirkstos lūst?

Nē, par citu asaras man plūst…

Tā dziedāja mana māte. Tas bija kādā mazā pilsētiņā Tīringā. Mēness sidraboja apkārtējos kalnus un pakalnus. Uz stikla fabrikas jumta pilsētas nomalē tas zīmēja mazus kliņģerīšus.

—   Tur tavs tētis strādāja, — māmiņa mēdza sacīt.

Lejā liepu alejā šalc vējš.

Tagad es zinu, kur manas atmiņas tik ilgi slēpušās.

Toreiz mūsu pilsētai vēl neuzlidoja bumbvedēji. Naktīs mēs gulējām pavisam mierīgi, ne reizi nevajadzēja slēpties pagrabā. Vēlāk mēs izcietām lielas briesmas. Visbriesmīgākā bija nakts, kad es ar māmiņu runājos pēdējo reizi.

Iekaucās sirēnas. Bija salta nakts. Mes steidzāmies apģērbties. I : z jumtiem vizuļoja sarma. Māmiņa kādā koferītī salika dažas i ietas.

Kad mēs izgājām uz ielas, lidmašīnas jau bija klāt.

—   Viņi uzbrūk pļaujošā lidojumā! — māmiņa iekliedzās, piespieda mani sev klāt un rāva uz priekšu. Viņa iestūma mani kādā padurvē. Brummbumbumm! Klaks, klaks, klaks! Pāri mums aizbrāzās lidmašīna. Māte rāva mani tālāk.

—   Ko viņi pļauj, māmiņ? — es pļāpāju.

—   Ciet klusu, zēn!

—   Vai lidotāji var mūs sadzirdēt, māmiņ?

Es cieši apņēmos nākošajai lidmašīnai mest ar akmeni. Ko tas rēcošais nezvērs mūsu ielā gan meklēja? Es sāku skatīties pēc akmens. Māmiņa sadusmojās. Vaimanādama viņa tikai rāva mani arvien tālāk. Atkal mums vajadzēja iemukt kādā durvju ailē.

—   Ātrāk, Tinko, ātrāk!

Māte iespieda mani durvju kaktā.

—   Māmiņ, tu jau mani nospiedīsi! Es nevaru redzēt lidotājus! Vai pļaujošie lidotāji ir lielāki par sirseņiem?

Māmiņa neatbildēja. Viņa tikai spieda mani pie sienas. Barrr! Klaks, klaks, klaks! Iešķindējās stikli. No jumtiem bira dakstiņi. No stikla fabrikas gaisā pacēlās dūmu stabs.

—   Māmiņ, vai tas barkšķinātājs aizlidoja? Tu taču mani tik briesmīgi spied, māmiņ! Galvu, māmiņ, nespied man galvu!

Beidzot mana galva ir brīva. Es pieliecos un starp mātes izplestajām kājām izlienu uz ielas. Iela ir gluži klusa. Es paskatos debesīs. Kāda zvaigzne man laipni pamirkšķina. Es pamirkšķinu pretī.

—   Māmiņ, viena zvaigznīte mani ķircina!

Neviens man neatbild. Māmiņa saknupusi uz sliekšņa un spiež rokas pie krūtīm. Viņas seja ir bala kā mēness.

—   Tagad mēs varam iet tālāk. Lidotāji aizgāja paēst vakariņas, — es mēļoju.

Māmiņas galva atsitas pret tumšajām durvīm, kā atspere atlec atpakaļ un noslīgst uz krūtīm.

Nāve! Pēkšņi es nojaušu, ka tikko esmu redzējis nāvi. Es vairs neuzdrošinos māmiņu uzrunāt. Kapa klusums. Iela ir tukša ka izslaucīta. Es esmu gluži viens visā pilsētā! Visi logi tumši. Koki stāv stingi un nosarmojuši. Es esmu gluži viens visā pasaulē! Es negribu būt viens visā pasaulē! Kurp lai es skrienu? Es pārbaudu savas kājas. Tās mani vēl notur. Es lecu pāri ielai uz vienas kājas. Es nedrīkstu uzlēkt uz akmeņu starpām. Tā var iebrukt ielas bruģis. Uz vienas kājas lecot, es esmu daudz vieglāks.

Vai tad māmiņa tiešām mirusi? Es esmu redzējis vīrus ar augstām platmalēm. Viņi veda mirušos melnos ratos, ko uz kapsētu vilka melnām segām klāti zirgi. Sie miroņi gulēja zārkos. Visi miroņi, ko es esmu redzējis, bija miruši zārkos. Māmiņa nevar būt mirusi! Es sāku kliegt. Atskan sirēna. Tā palīdz man kliegt. Es gribu skriet pie sirēnas. Kur to atrast? Tā ir vienīgā būtne, kas man šai brīdī jūt līdz.

Ielā parādās cilvēki. Es tikai kliedzu un kliedzu.

—    Kas tam puisēnam noticis? Kāpēc viņš vaid? Vai tik viņš nav saslimis?

Vectēvs uzliek savu krimšļaino roku man uz pieres. Roka ir patīkami vēsa. Es aizmiegu.

.

9. NODAĻA

Skaties tikai, kā aug kartupeļi! Viss lauks atgādina mazu mežu. Ja atgulstas vagā uz muguras, debesis var redzēt tieši tādas, kādas tās redz bezspārnainie spradži, tārpi un simtkāji. Zilgme un rēni, balti mākoņi. Liekas, debesu iemītnieki kādā zilā pilī izpurinājuši savus miltu maisus. Saule izskatās kā zelta zirneklis. Tas lēni rāpo pa zilo pili. Kas zelta zirneklī lūkojas pārāk ilgi, kļūst akls. Bet, kas zirneklim uzmet tikai vienu skatu, tam acīs sāk griezties melni apļi. Zelta zirnekli bez bažām var aplūkot tikai vakarā, pirms tas vēl nav pazudis mežā. Tad tas ir noguris un vairs neuzmana katra zēna aci, kas to novēro.

Sak jau krēslot. Vectēvs stāv istabā pie loga, vēro pagalmu un kaut ko ņurd. Viņš pieliecas, lai labāk saskatītu, un ieņurdas vēl skaļāk. Vai viņš noraugās baložos, kas cīnās par savām guļas vietām?

—   Tu tik stāvi un blenz pie loga! Tā tu drīz izblenzīsi logā caurumu! — vecmāmuļa skaišas.

Vectēvs tikai turpina ņurdēt. Pie loga pieiet arī vecmāmuļa.

—   Tici nu vēl savām acīm! Mūsu kartupeļi taisās ceļot!

Vectēvs parausta vecmāmuļu aiz rokas.

Pareizi gan! Pārnācējs grābj atlikušos sēklas kartupeļus n'i šķūņa klona maisā. Kartupeļu sanāk puse maisia. Pārnācējs maisu aizsien, uzceļ mugurā un tusnīdams iziet ar savu nesamo pa vārtiņiem.

Vectēvs vairs nevaldās. Savu neapmierinātību viņš vēl apliecina ar spēcīgu dūres triecienu pa palodzi. Notrīc visas loga rūtis.

—   Se tev nu ir! Vispirms olas, tad kartupeļi un beidzot viņš tev izvilks no sāna apakšas un aizstieps arī gultu!

—    Csss! Ciet taču klusu! — vecmāmuļa satver trokšņaino, veco vīru aiz piedurknes kā nerātnu bērnu. Tad viņa pamirkšķina man ar acīm un saudzīgi aizvelk vectēvu no loga nost. Vecajam vīram gribot negribot jāapsēžas uz dīvāna. Vecmāmuļa rīkojas tik noslēpumaini, ka pamodina arī vectēva ziņkāri.

Vecmāmuļa pastāsta viņam visu, ko dzirdējusi no manis par pārnācēju un Klarijas kundzi. Vectēva savēlušās uzacis saraucas un lēni atkal izlīdzinās. Vecais vīrs nokož jaunu košļājamās tabakas gabalu un apmierināts šūpo galvu. Beidzot viņš sāk runāt. Kas to būtu domājis! Viņam pret Klarijas kundzi nav nekādu iebildumu. Par Stefāniju ne vectēvs, ne vecmāmuļa nerunā. Gan viņi vēlāk varēs pabrīnīties!

—   Kur tad palicis mūsu Tinko?

—   Vai viņš kur pazudis?

—    Es viņu neesmu redzējis jau divas dienas un divas naktis!

—   Kas tad ar mūsu puisīti noticis? Kur ir mūsu mīļais dēliņš?

Dzeguze Stefānija izgrūda viņu no ligzdas!

—   Ai, ai, ai!

Vectēvs un vecmāmuļa apskata precību jautājumu sīki jo sīki no visām pusēm.

—   Manis dēļ lai viņš tai arī aiznes tos kartupeļus! Vai nu tos iznieko cūkas, vai… Bet kāpēc tad, nolādēts, tik slepeni?

—   Vai tad tu to neredzēji? — vecmāmuļa iebilst un viltīgi pamirkšķina ar acīm. — Viņš jau to varēja izdarīt arī tumsā.

Tad mēs nekā nezinātu. Viņam tikai negribas paprasīt. Viņš jau nu ir tāds stūrgalvis! Un no kā tad tam šī stūrgalvība iedzimusi, he, he? — Sīkā večiņa ar savītušo roku žigli noglāsta vectēva galvu.

—   Kas tad īsti taisās precēties? Tu vai Klarijas kundze? — vectēvs sirmgalves roku nelaipni atbīda. — Kā sacīt jāsaka: jauni kauli negrab! Un tas ir jauns sievišķis. Viņa strādā arī stikla fabrikā. Tad jau kaut kas žvadzēs arī kabatā. Un arī uz lauka darbs kūsās! Lai iet!

Vecmāmuļa ir pavisam apmierināta. Viņa aplūko savas krunkainās rokas. Ģikts savilktie pirksti knakšķ.

Kaut es būtu sikspārnis. Tad es ik vakaru piezagtos pie Krasku loga. Manā vietā tad jau sēdēs Stefānija un ēdīs olu kulteni. Bet mani te neviens vairs neredzēs ne dienu, ne nakti. Tad viņi visi varēs mani meklēt, līdz aiz bēdām paliks slimi. Bet, kad Stefānija vakarā iznāks ārā, es tai ieķeršos matos. Klarijas kundzei tad vajadzēs atsteigties ar šķērēm un — šņiks, šņāks! — Stefānijas bizes nogriezt. Lai tad Stefānija iet uz skolu kā kāpuru apgrauzta kāpostgalviņa! Sādu sodu viņa pelnījusi atliku likām!

Kas tur klauvē?

—   Iekšā, iekšā!

Durvis piesardzīgi atveras. Pirms gada durvis bieži vien atvērās tikpat lēni. Kas gan toreiz ienāca mūsu virtuvē? Tā bija Klarijas kundze. Arī šoreiz tā ir Klarijas kundze. Kas tas par brīnumu? Vecmāmuļa iebēg istabā žigli kā pelīte. Viņa ar zīmēm brīdina vectēvu, nogludina galdautu, pabīda vietā kādu krēslu. Vectēvs noraugās Klarijas kundzē kā savā Zobgalī, ko tas svētdienā pamatīgi notīrījis. Viņš jau grib uzsaukt Klarijas kundzei kā agrāk: «Nu, tu briežu māte!» — bet attopas un tikai novelk: «Tā, tā, tu tā esi!»

Klarijas kundzei jāapsēžas. Viņa izbrīnā noskatās rosīgajā vecmāmuļā. Vectēvs aizņemts ar savu košļājamās tabakas kārbiņu. Klarijas kundze uzvilkusi savu puķaino vasaras kleitu. Viņas kailās kājas ir vēl pavisam baltas. Kas tad tur par brīnumu: stikla fabrikā jau saule neiespīd.

—   Vai tu, Tinko, aplūko manas kājas? Baltas kā biezpiens, vai ne? — Klarijas kundze pūlas kājas paslēpt. Viņas baltās audekla kurpes glaužas zem krēsla viena pie otras kā mīlīgi kaķēni. Klarijas kundze izskatās kā jauna meitene. Es vēl arvien esmu priecīgs, kad viņa atnāk, kaut gan mājās tai tup tā dzeguze Stefānija!

—   Vai jūs man nedusmojat? Es tik ilgi neesmu jūs apmeklējusi.

Nē, nē, nekādā ziņā! Vectēvs un vecmāmuļa nepavisam nedusmojas uz Klarijas kundzi, nepavisam!

—   Gluži otrādi, hi, hi, hi, gluži otrādi! — vectēvs muļķīgi pasmejas.

Klarijas kundze sāk sarunāties ar vectēvu un vecmāmuļu par laiku. Katrā ziņā visā drīzumā vajadzīgs lietus, citādi bietes vairs nepadosies. Nē, nē, labībai lietus vairs nav vajadzīgs. Jā, jā, kartupeļi šogad turas dūšīgi. Vectēvs pamazām virza sarunu uz viņam tik labi zināmiem kartupeļiem. Kartupeļi jau zied, khe, khe! Velns parāvis, būs labs kartupeļu gads! Šis jau nu nekādā ziņā nebūs tik slikts kartupeļu gads kā pērnais. Tirās bēdu dienas, ka dažiem cilvēkiem jau tagad pagrabā vairs nav neviena kartupeļa, vai ne? Vai tad Klarijas kundzei pagrabā vēl turas kāds kartupelis? Klarijas kundzei pagraba, protams, gan nav, taču kartupeļu tai vēl pietiek. «Ko tu neteiksi!» Vectēvs un vecmāmuļa saskatās. Klarijas kundze par šūšanas darbiem dabūjusi no zemniekiem pietiekami daudz kartupeļu. Kā tad! Viņa no saviem kartupeļiem varējusi pat iedot citām pārceļotāju ģimenēm, piemēram, Vurmiem un Bograckiem, tiem, kas dzīvo vecajā skolā.

—   Hi, hi, hi! — vectēvs atkal nosmej savu smiekliņu.

—   Ernsts … jūs jau gan zināt… mans zēns, — ierunājas vecmāmuļa. — Tas nu jūs nesastaps mājās. Viņš tikko aizgāja pie jums, kā jau nu tas mēdz atgadīties, khm, khm …

—   Aizgāja pie manis? — Klarijas kundze ir bezgalīgi pārsteigta. — Vai jūs viņu sūtījāt?

—   Nē, nē, mēs viņu nesūtījām! Kā tad tas būtu izskatījies!

Vectēvs steidzīgi kaut kur iegrūž košļājamās tabakas kārbiņu, it kā pēkšņi būtu apdedzinājis pirkstus. Vecmāmuļa plucina galvas lakatiņa stūrus.

—   Tādas lietas jau neatgadās pirmo reizi… Paciemoties viņš bija sadomājis, mazliet paciemoties, kā jau jauni ļaudis paraduši, vai ne?

Klarijas kundze nevar atcerēties, ka mūsu pārnācējs būtu viņu jebkad apmeklējis. Viņa nosarkst. Viņas uzacis savelkas. Vārdu sakot, Stefānija ir mājās. Tā jau pārnācējam pateiks, ka Klarijas kundze aizgājusi pie vectēva un vecmāmuļas. Vecmāmuļa, palīdzību meklēdama, raugās manī. Ko es tur varu līdzēt? Vai tad es esmu redzējis, kā Klarijas kundze un pārnācējs veda usnes! To visu bija redzējis Kimpeļu Fricis.

Šā vai tā, vectēvs un vecmāmuļa Klarijas kundzei tomēr netic, ka pārnācējs nekad nebūtu pie tās bijis. Viņi tam notic vēl mazāk, kad Klarijas kundze piedāvājas palīdzēt labības pļaujā. Stikla fabrikā viņa drīz dabūs atvaļinājumu. Tad viņa nāks pie mums un palīdzēs tāpat kā agrāk.

—   Paskat vien, paskat vien! — vecmāmuļa iespiež rokas sānos. — Jūs mums palīdzēsiet ne par šo, ne par to! Ak tu debestiņ, ko tie jaunie ļaudis tagad tik nesadomā!

—   Jūtieties te kā savās mājās! — vectēvs apmierināts piebilst.

Klarijas kundze nosarkst atkal. Viņa pieceļas un steidzīgi atvadās.

—   Tad tikai gaidiet, ja es drīkstu ierasties!

—   Drīksti jau, drīksti! Hi, hi, hi! — vectēvs irgājas, sizdams sev pa gurniem.

Kam tad pārnācējs aiznesis mūsu kartupeļus?

Lietus nav lijis ilgu laiku. Biešu lapas pavisam nokārušās. Ejot pa kartupeļu vagām, gaisā paceļas biezi putekļi. Zāle ceļmalās nokaltusi. Rati un zirgi tīrumos tinas putekļu mākonī. Riteņi čīkst. Zirgi smagi elš. Pakavi dobji dun, kā brienot pa miltiem.

—   Pat siekalas izžūst mutē! — vectēvs sirdās.

Vecmāmuļas sejas un roku āda atgādina pergamenta papīru. Rītos, kad mēs, sviedru izmocīti, vēl neesam izrāpušies no gultām, pārnācējs jau vircas mucā izvedis uz biešu lauka ūdeni no dīķa. Bet ari pret to vectēvam ir ko iebilst. Kad viņš vēlāk pats atkal jūdz Zobgali, viņš sirdās, ka zirgs jau nomocīts.

—   Un tas viss tikai to nolādēto kāpostu dēļ! — vectēvs klusi rūc.

Viņš tomēr piesargās, slepeni rīdoties, pārnācēju sakaitināt. Drīz sāksies pļauja, un bez pārnācēja būs grūti iztikt.

Tāpēc mūsu bietes nenonīkst aiz ūdens trūkuma. Bet starp bietēm aug arī baltie galviņkāposti, virziņu kāposti, sarkanie galviņkāposti un puķu kāposti.

—   Vai tu jau izmācījies? — pārnācējs man apprasās.

—   Viņš mums nekā neuzdeva. Ir par daudz karsts, — es meloju.

—   Tur viņam taisnība. Vai tu nevarētu palasīt no kāpostiem kāpurus? Par simt gabaliem es tev maksāšu vienu grasi.

—   Tas man tīrais nieks!

Es Lasu kāpurus. Manas plaukstas no kāpuru sulas kļūst pavisam zaļas. Vakarā es kāpurus noskaitu pārnācējam. Reizē ar mani tos skaita arī mūsu vistas. Tās ķildojas un knābjas par katru nomesto kāpuru. Pārnācējs man iedod trīsdesmit feniņu.

Pārnācējs .apvaicājas par manām mācībām arī nākošajā dienā.

—   Šodien taču ir vēl karstāks, — es atkal sameloju.

—   Savādi! Vai tad jūs tur vispār kaut ko mācāties? — pārnācējs domīgi noprasa.

Viņš iztaujā mani arī trešajā dienā. Lai tam nerastos aizdomas, es pasaku, ka šoreiz man jāmācās.

—   Izmācies un tad ej lasīt kāpurus!

Tas tik man izdevās smalki!

Es ieskrienu istabā un sāku ķert mušas. Patiesībā man jāuzraksta, ko es zinu par kādu tur Francijas revolūciju. «Viņi tur pamatīgi izkāvās un beigta balle! Ko lai es tur vēl rakstu?»

Kimpeļu Fricis, mājās nākot, nosprieda. Ari es nekā nerakstīšu. Hs nevaru atcerēties gadu skaitļus.

Es labāk ķeršu mušas arī virtuvē. Mazgājamā bļodā tās jau peld vesels simts. Liekas, it kā bļodā būtu ielieta zileņu zupa. Pārnācējs pārliecināts, ka es esmu izmācījies.

—   Redzi nu, tā tas ir, — viņš domīgi saka. — Vajag tikai aprunāties, tad visu var nokārtot. Par sarežģītiem jautājumiem likai vaļsirdīgi jāapspriežas. Tu jau esi tīri prātīgs puisis! — viņš man uzsit uz pleca.

—    Nebija jau vis viegli, bet es tomēr tiku galā! — es atbildu un aizeju lasīt kāpurus.

Man jau ir veseli septiņdesmit feniņi kāpuru naudas. Drīz man būs vesela inarka! Un, kad man būs piecdesmit mārku, es nopirkšu Spēlmaņu Fimpeļa veco divriteni. Par to cenu viņš divriteni pārdod, citādi viņš nevar samaksāt krogā parādus. Neviens Spēlmaņu Fimpeļa divriteni negrib, bet es to tomēr nopirkšu. Un kā vēl! Es taču esmu visdūšīgākais kāpuru lasītājs pasaulē!

Vakarā es saskaitu trīs simti piecdesmit kāpuru.

—   Te tev būs trīsdesmit pieci feniņi!

—   Pārnācēj, vai mušas tu nepērc?

—    Kādas mušas?

Es atnesu mazgājamo bļodu. Pārnācējs sāk smieties. Gailis satrūkstas un sāk kladzināt. Tilo saskaišas uz gaili un sāk riet. Par divsimt mušām pārnācējs man iedod piecus feniņus. Tātad mušas ir lētākas par kāpuriem. Ko lai dara: jācenšas salasīt vairāk kāpuru.

Nākošā dienā man uz mūsu kāpostiem izdodas salasīt tikai simt piecdesmit kāpuru. Ar mūsu kāpuriem vien man nekas neiznāks! Es skraidu apkārt un baidu no ceļmalas visus baltos tauriņus. Cepuri vicinādams, es tos trencu uz mūsu lauku. Kāpēc tiem jālido dēt oliņas citu tīrumos! Mums pašiem vajadzīgi viņu kāpuri. Taču baltie tauriņi negrib man paklausīt. Tic aizlido mūsu kāpostiem pāri, un man atkal jādrāžas uz lauka otru malu, lai tos atdzītu atpakaļ. Es noraujos melnās miesās, lai tauriņus

piespiestu izdēt oliņas arī uz mūsu kāpostiem. Ja tie nepacentīsies, es viņu dēļ galu galā pazaudēšu savu divriteni!

Otrā dienā manā kastītē kāpuru ir vēl mazāk. Cits nekas neatliks, ka vajadzēs iet uz dārznieka Mačkes kāpostu lauku.

Te ir tik daudz kāpuru, ka man lasot kļūst slapja mugura. Aiz prieka par lielo kāpuru skaitu es nosvīstu. Es jūtos kā kāpuru ķērāju karalis! Es pat nesadzirdu, ka laukmalā pienāk Mačkes kundze.

—   Vai tu, puika, taisies man pievākt kādu kāpostgalviņu?

—   Es, krustmāt, pievācu tikai kāpurus!

Mačkes kundze sāk smieties. Viņas vēders tā vien kratās, platā salmu cepure līgojas uz visām pusēm.

—   Tad tik lasi vien mūsu kāpurus, lasi vien! Se tev būs trīs pavisam lielas plūmes! Tu esi čakls zēns!

—    Tāds es esmu, krustmāt, un, kad man būs divritenis, es būšu vēl čaklāks!

Beidzot lielais negaiss ir klāt. Katru dienu debesis sedza mākoņi. Cilvēki skatījās mākoņos un cerēja uz lietu. Taču mākoņi aizpeldēja tālāk. Tiem nerūpēja ne Mercbaha, ne mūsu bietes, ne kartupeļi. Odens dīķī galīgi izsīka.

Negaiss uznāk naktī. Patiesībā Mercbahai tuvojas divi negaisi: viens nāk no smilšu bedru puses, otrs — no priežu sila. Vecmāmuļa mani pamodina. Mēs pamodinām arī vectēvu un pārnācēju. Pārnācējs negrib celties.

—   Ja būs negaiss, būs arī lietus. Jā, jā, ir jau labi!

Veomāmuļa ir noraizējusies. Negaisa laikā nedrīkst gulēt.

—   Bet, ja ir cieši aizmidzis un nedzird, ka pērkons rūc, vecmāmuļ, ko tad?

—   Viss dieva rokā!

—   Vai dieva roka ir liela?

—   Klusu, puisīt, klusu! Negrēko!

Ārā brikšķ un brākšķ. Pēkšņi nodziest elektrība. Vecmāmuļa atnes sveci. Nošķīst zibens. Vecmāmuļas baltā jaka ielāsmojas zilbās ugunīs. Lielus vēl nelīst. Noras liepās plosās vienīgi vētra. Blīkš! Brāc!

Zibens iespēris kaut kur tuvumā.

Vecmāmuļa kaut ko murmina.

—          Ko tu teici, vecmāmuļ?

—          Liec taču mani mierā, puika, es skaitu lūgsnu!

Vectēvs staigā pa istabu no viena gala uz otru. Viņš paskatās logā, vai visas laidara durvis ciet. Atkal nošķiļ zibens. Var pat saredzēt skrūves staļļa durvju šķērskokos.

—   Vectēv, kas tur tā šalc?

—   Lietus!

—   Kur tagad ir tauriņi un kāpuri?

—   Ciet jel klusu, lielais tarkšķi!

Vecmāmuļa kaut ko klausās. Zibens nolaiza debesis kā odzes mēle. Vecmāmuļa jau atkal kaut ko murmina. Bet pērkona grāvieni viņas balsi nomāc kā rudens vētra puikas svilpienu.

Pāri pagalmam jau urdz mazi strautiņi. Zibens un pērkons nemītas. Savelkas otrs negaiss.

—   Vai tas zellis tur augšā nemaz nedomā kustēties? — vectēvs skaišas uz pārnācēju.

Vecmāmuļai liekas, ka viņš to pārmet dievam.

—   Tev nebūs tā kunga — sava dieva vārdu nolietīgi, velti valkāt! …

Blīkš, blākš, krakš! Zibens iespēris noras liepā. Istaba zvēro vienās ugunīs. Virtuvē nošķind trauki.

—  Kur tu noliki bībeli? — vectēvs uzsauc vecmāmuļai, kas nometusies ceļos. Vecmāmuļa neatbild. — To varētu mazliet palūrēt uz galda. Esmu dzirdējis, ka bībele nelaiž klāt zibeni.

Vai kāds iemeta logā zirņus? Nē, tā ir krusa. Istabā pēkšņi kļūst vēss. Es pietupjos, lai ar kreklu apsegtu kailās kājas. Pa

jumtu grabina krusa. Tā kapā kokus, bungo pa pagalma vārtiem un mājas sienām.

—   Nu gan būs posts un bēdas!

Viss pagalms piebiris ar baltiem, lieliem krusas graudiem. Kādu balodi, kas vakarā nav pasteidzies nokļūt ligzdā, baltā krusas brāzma notriec no jumta notekas pagalmā. Spārnus vicinādams, tas aizdulburē pakaišu šķūnīti.

—   Vectēv, vai krusa dakstiņus nevar pārsist?

—   Vai tu beidzot klusēsi vai neklusēsi!

Vectēvs skaita lugsnu. Tad jau arī man jāsāk skaitīt. Un es sāku lūgt:

—   Nāc, kungs Jēzu, esi mūsu viesis, svētī visu, ko mums devis dievs … Labu apetīti!

Lielus un krusa visus kāpurus aizdzinuši. Kāpostgalviņas no krusas graudu cirtieniem pārsprāgušas. Sakapātās biešu lapas ir vienos caurumos kā pārnācēja vecās bikses. Bet pati krusa izkususi un pārvērtusies ūdens peļķēs. Pa tīrumu vagām plūst ūdens, kurā peld lauka peles. Gaiss ir vēss. Kartupeļu laksti nosisti pie zemes.

—   Ai, ai, kad gan cilvēks iemācīsies regulēt laiku? Karus, granātu viesuļus tas prot taisīt, bet labu laiku ne! — pārnācējs nopūšas.

Neviens tam neatbild. Vectēvs rok grāvīšus, lai novadītu pagalmā sakrājušos ūdeni. Vecmāmuļa met paltīs akmeņus, citādi nevar iekļūt kūtī pie Molrīnes un pārējām govīm. Es aplūkoju zibens sasperto liepu norā. Zibens pāršķēlis koka mizu no galotnes līdz celmam kā miesnieka nazis cūkas vēderu.

Pienākušas lielās brīvdienas. Mēs tās saucam par ražas novākšanas brīvdienām. Stāsta, ka pilsētā esot bērni, kas šai laikā kaut kur aizceļojot. Aizbraucot uz jūru vai kaut kur citur. Mēs šai laikā ceļojam uz tīrumiem. Skolas laikā mēs tur strādājām

likai pēcpusdienās. Ražas novākšanas hrīvdienās mēs tur svīstam no agra rīta līdz vēlam vakaram tāpat kā pieaugušie. Vienīgi Kimpeļu Fricis dzīvo kā niere taukos: Plikpaurim ražas novākšanai netrūkst ne mašīnu, ne strādnieku.

Un tomēr visi bērni par ražas novākšanas brīvdienām ir ļoti priecīgi. Pēdējā dienā bērni ierodas skolā saposušies svētdienas tērpos. Stefānija piešuvusi baltu mežģinu apkaklīti. Pari apkaklītei vizuļo viņas matu krūzotās sprodziņas, bet acis tai mirdz kā nupat nupat nospodrinātas.

Pogacis ļāvis nogriezt matus. Palikušo cekulu viņš saslapinājis ar ūdeni un pieplikšķinājis galvai. Tagad tas izskatās krietni mazāks.

Čehu Zepa bikšu dibenam uzšūts jauns ielāps. Viņa sacietinātais sporta krekls čab kā ietinamais papīrs.

Visi sevi izdaiļojuši, apāvuši zābakus un nomazgājuši rokas. Lielajam Surihtam svārku atlokā iesprausta maza skārda alpu vijolīte. To viņš nočiepis no cepures savam tēvam, kas ari atgriezies no gūsta.

Bet neviens neredz, ko es esmu izdarījis. Es esmu iztīrījis zobus! Pārnācējs man pārnesa no Zandbergas zobu suku un tūbiņu ar biezpienu. Biezpiens garšo pēc piparmētrām, tikai to nedrīkst ēst. To drīkst uzziest vienīgi uz zobiem, lai tie izskatītos balti balti.

Stefānijas vērīgās acis tomēr pamana, ko es esmu izdarījis.

—   Paskatieties, viņš dzēris rūgušpienu! Viņam visa mute balta!

—   Nekā, viņš noziedis zobus ar balto apavu krēmu! — sauc baltais KJauške.

Es aizsviežu Stefānijai un baltajam Klauškem smilšu sauju. Tagad tic būs mani ienaidnieki! Aiz kādas kļavas es noslauku zobus ar piedurkni. Tagad atkal mana piedurkne kļūst balta kā ar kaļķiem notriepta un smaržo pēc piparmētrām.

Šodien mums nav jāņem līdz ne mugursomas, ne grāmatu kulītes. Šodien mēs saņemsim tikai liecības. Skolotājs Kcrns mums kaut ko pastāstīs. Mēs nodziedāsim dziesmiņu, novēlēsim

cits citam priecīgas brīvdienas un steigsimies mājās. Un tad sāksies mūsu smagā dzīve tīrumos.

Kimpeļu Fricim ir mugursoma kā katru dienu. Soma galīgi sadriskata. Friča grāmatas ir saplosītas, it kā viņš tās būtu ar dakšām šķirstījis.

—   Kas tad tev, Frici, tai muguras grozā?

—   Man nav vaļas slinkot! — Kimpeļu Fricis smej platu muti. Friča mutē droši vien būtu vietas veselai saujai ķiršu vai diviem nelieliem āboliem.

Skolotājs Kerns uzvilcis savu tumšzilo svētdienas uzvalku un uzsējis sarkanu kaklasaiti. Viņš smaida, loka galvu un māj ar kreiso roku. Labajā rokā viņš nes mapi ar mūsu liecībām. Viņš noraugās mūsu sejās kā puķu dārzā. Viņš mirkli paskatās arī manī. Es droši vien viņa dārzā esmu dadzis, jo viņa piere savelkas krokās. Tātad es saņemšu sliktu liecību.

Skolotājs Kerns pārbauda, vai ejas starp galdu rindām tīras, vai tur nemētājas papīru vīkšķi. Vidējā ejā viņš kaut ko pamanījis.

—   Lūdzu, pacel! — viņš pārmezdams aizrāda Stefānijai.

Skolotāja Kerna brillēm ir biezi stikli. Viņš nevar tālu redzēt.

Arī tagad viņš tikai saredz kaut ko paspīdam. Tas, ko Stefānijai liek pacelt, ir olas čaumalas puse. Olas čaumalai uzlīmēta zīmīte: «Ligsmas brīvdienas!» Stefānija ir paklausīga meitene un saņems labu liecību. Viņa atmet bizes un noliecas pacelt olas čaumalu. Tikko tā čaumalai pieskārusies, ola pēkšņi sāk kustēties. Tā čabēdama dodas pa eju pretī skolotājam Kernam. Ari viņš grib redzēt, kas par baltumu tekā pa grīdu, un steidzas tai priekšā. Bet pusola pagriežas un paskrien zem meiteņu galdiņiem. Meitenes sāk spiegt. Viņas uzrauj kājas uz krēsliņiem, uzlec uz sēdekļiem un beidzot uzrāpjas uz galdiem. Zēni pielec kājās. Viņi iebrāžas meiteņu rindā un mēģina notvert staigājošo olu. Tikai Kimpeļu ‘Fricis mierīgi paliek savā vietā. Viņš sakrustojis rokas un, it kā ko jaunu ieraudzījis, cītīgi skatās mūsu prezidenta ģīmetnē. Ari es neizkustos no vietas. Es negribu tīši pataisīt savu liecību vēl sliktāku. Zēni aizdzen olu līdz ārsienai. īsti zilie brīnumi! Ola

uzkāpj arī pa nelīdzeno sienu un beidzot sāk rāpties .augšā pa loga aizkaru. Ceļojošā ola aizsniedz aizkaru līsti, un tur viss nāk gaismā. Mēs ieraugām tipinām četras pelītes kājiņas. Tagad visiem ir skaidrs kā diena, kas šo ceļojošo olu izdomājis. Kimpeļu Fricim vairs nav jāpūlas tēlot nevainīgu svētuli. Meitenes spiedz un rāda uz viņu ar izstieptiem pirkstiem. Kāds parausta loga aizkarus. Pelīte zaudē līdzsvaru un olas pusčaumalā nokrīt uz palodzes augšpēdu un paliek tur guļam. Pelīte spārdās ar kājelēm kā uz muguras apvēlies bruņurupucis, tikai daudz ātrāk. Nu jau skaidri var redzēt, ka Fricis piestiprinājis pelīti olas čaumalā ar diegu. Čaumalā izsistā caurumiņā grozās pelītes smailā galva ar glūnīgajām ačelem. Pelīte-ola ļoti labi varēja saredzēt, kurp skriet.

Čehu Zeps atbrīvo pelīti no čaumalas mājiņas. Viņš atver klases logu un izliek pelīti ārpusē. Zviks! Pelīte pazūd vīnogulāju stīgās aiz loga. Skolotāja Kerrva..gailis, galvu grozīdams, stāv pie vīnogulājiem un brīdina savas vistas.

—   Jā, nedarbnieki paši sevi nodeva!

Skolotājs Kerns gurdi atgriežas savā vietā. Man tā vien gribas kliegt: «Nē, nē! Šoreiz es tas nebiju! Es negribu jūs apbēdināt, Kerna kungs!» Kāpēc Kimpeļu Fricis skolotājam neatzīstas, ka man ar viņa muļķīgo peli nav nekā kopēja? Viņš man vēl piedraud ar dūri. Es nedrīkstu nodot, ka viņš viens bijis pie visa vainīgs.

Skolotājs Kerns jau atvēris liecību mapi.

—    Bērni, pagājušajā nakti es gandrīz nemaz neesmu aizvēris acis! Skolotājam nav viegli izšķirties, vai kādam skolniekam nāksies apmeklēt skolu gadu ilgāk nekā parasti, ja tas grib nokļūt pēdējā klasē. Taču šis Kimpeļa un Kraskes nedarbs, ko tie abi šodien pastrādāja, manu lēmumu tikai pastiprināja. Jā, jā, tikai pastiprināja! Viņi nākošai klasei vēl nav nobrieduši! Nē, viņi vēl tadi nav! Pat ja neievēro kņadu, ko tie sacēla, mocīdami kustoniti, tad Kimpelis ar divām kļūdām teikumā «Līksmas brīvdienas!» lieku reizi pierādījis, ka slikto atzīmi vācu valodā viņš tiešām pelnījis. Tur nu nekā nevar darīt!

Mani pārņem snaudai līdzīga sajūta. I.iekas, ka skolotāja Kerna balss skanētu pavisam cilā istabā. Citus bērnus klasē es saredzu kā miglā. Manā galvā jaucas viena vienīga doma: es esmu atstāts uz otru gadu! Es tagad esmu otrgadnieks!

Pērn uz otru gadu palika mazais S-urihts. Mēs to tik ilgi zobojām, ka viņš uzrāpās elektrības stabā. Viņš gribēja pieskarties strāvas vadiem un nonāvēties. Viņa brālis kliegdams aizskrēja pie skolotāja Kerna.

Skolotājs Kcrns paņēma mazo Surihtu rokās un sasauca mūs visus kopā. Skolotājs Kcrns paskaidroja, ka mazais Surihts nav vainīgs, ka palicis uz otru gadu. Viņš ir pārceļotāju puisēns, viņa vecāki ilgi nav varējuši apmesties uz pastāvīgu dzīvi, tāpēc viņš nav varējis apmeklēt skolu. Viņš nemācēja ne pareizi lasīt, ne rakstīt, un tomēr viņam vajadzēja veikt tos pašus skolas uzdevumus, ko mums.

Tikko skolotājs Kcrns ito visu pastāstīja, mums mazā Surihta kļuva ļoti žēl. Mēs viņu vairs nezobojām un pat kopā spēlējām partizānus. Mazais Šurihts pat drīkstēja būt partizānu komandieris. Viņu izrotāja ar lauka neļķu vainagu. Mazais Surihts kļuva iedomīgs un sāka lielīties, ka viadus viņš varbūt nemaz nebūtu aizticis, bet tikai drusciņ pieskāries izolatoriem. Taču viņa brālis Villijs mums klusām izpauda, ka tas būtu gan aizskāris vadus. Mazais Surihts jau reiz tik tikko neesot pakāries. Pazudušas maizes kartiņas dēļ tēvs viņu nopēris. Labi, ka māte toreiz pārgriezusi mazā Surihta valgu. Maizes kartiņu pa virtuves skapja caurumu bija izvilkusi pele. Tā no maizes kartiņas aiz kumodes bija ierīkojusi midzeni.

—   Tinko, vai tu dzirdēji? — mani aizsniedz skolotāja Kerna balss.

Es pieceļos. Es nekā neesmu dzirdējis.

—   Ko es teicu par liecībām, Martin Kraske?

—   Kam būs slikta liecība, tam jāpaliek uz otru gadu!

Klasē atskan apvaldīti smiekli.

—   Pēc brīvdienām tam būs jāmācās kopā ar mazajiem bērniem!

—   Redzi nu, arī tu esi pelnījis savu slikto atzīmi uzmanībā! Es teicu: liecības, lūdzu, dodiet parakstīt tēvam. Kam tēva nav, lai paraksta māte. Vai nu tu zini, kas jādara?

—   Tagad es zinu, Kerna kungs!

Un es atkal nogrimstu jaunās pārdomās. Es uztrūkstos tikai tad, kad visi pieceļas un sāk dziedāt:

—  Puķes zied un putni līksmo,

Zaļš ir atkal mežs un lauks…

Es nezinu, vai drīkstu dziedāt līdzi vai ne. Es jau vairs nepiederu šai klasei. Es labāk klusēšu. Sākot otro pantiņu, Kimpeļu Fricis iegrūž man sānos dunku. Viņš rauj vaļā:

—  Grētei galvā svilpo putniņš,

Atspere tik jāuzvelk…

Fricis tur liecību priekšā gluži kā nošu lapu. Te viņš rūc kā veos vecis, te kviec kā sivēns.

Pēc dziesmas skolotājs Kerns visiem bērniem krata rokas. Stefānijai viņš noglāsta ga'lvu. Viņai ir labākā liecība. Cik labi, ka man nākošajā gadā nebūs jāmācās kopā ar Stefāniju! Kad mēs apprecēsim Klarijas kundzi, Stefānija nevairēs izpļāpāt, kādi skolas uzdevumi man jāgatavo.

Skolotājs Kcms smedz man roku un vērīgi skatās acīs.

—   Liec to visu pie sirds, Martin Kraske! Es domāju, ka tavs tēvs nebūs sevišķi apmierināts!

Kaut viņš būtu man uzkliedzis! Kad viņš tik skumji mani uzlūko, man arvien kaut kas sāpīgi iedur sirdī. Es varētu vai kaukt!

Skolotājs Kerns dod roku arī Kimpeļu Fricim. Fricis novēršas. Viņš sāka pētīt globusu uz klases skapja. Uz globusa sēž spīdīga gaļas muša. Tā uzmetusies Alpu baltajās virsotnēs un brauka savus spārnus. Kimpeļu Fricim skolotājs Kerns nesaka neviena vārda. Fricis iespļauj saujā, ko tikko pasniedzis skolotājam Kernam, un noberž gar bikšu dibenu.

Mēs iztraucam brīvē kā no aploka izlaisti kumeļi. Pār gata-

vājiem, dzeltenajiem rudzu laukiem līst saules versme. Gaisā san bites un sīc mušas. Zemnieku dārzos smaržo vasaras puķes.

—    Nu tik pavisam neaizmirstiet ieskatīties grāmatās! Būs jau arī lietainas dienas! — skolotājs mums pa klases logu vēl uzsauc. Atbildei atskan mūsu iskajie smiekli.

Pie skolas vārtiem nostājušies čeliu Zeps, Pogacis, baltais Klauške un lielais Surihts. Viņi gaida mani un Frici. Ko viņi no' mums grib? Kimpeļu Fricis liek, lai es tam iedodu savas koka tupeles. Es iedodu.

Mēs tikko esam tikuši līdz lielajām kļavām, kad aiz mums visi kori iesāk:

—    Otrgadnieki, diedelnieki! Otrgadnieki, diedelnieki!

Fricis strauji apsviežas, kā suns pēc savas astes. Viņš met

uz bļauriem koka tupeli. Tupele aizlido mērķim garām. Kliedzēji sāk Frici zobot. Kimpelis aizsviež otru tupeli. Tā trāpa lielā Šurihta elkoni. Lielais Surihts sāpēs gan saviebjas, bet kaukt nesāk. Viņš paķer tupeli un met atpakaļ. Ari mūs tupele netrāpa. Otro tupeli atsviež baltais Klauške. Ta atsitas pret Friča mugursomu. Es pakampju abas tupeles un pasteidzos tajās iekāpt.

—    Otrgadnieki, diedelnieki! — mūsu ienaidnieki nerimstas.

— Vesels līksmo, otrgadnieks,

Pielidojam censties prieks! —

Kimpeļu Fricis kliedz pretī.

Kļavu lapotnē čipstina žubītes. Kūtīs mauj govis. Augstu debesīs šaudās bezdelīgas. Pāri laukiem virmo zeltaina tveice.

—   Otrgadnieki, diedelnieki! Otrgadnieki, diedelnieki! — atskan mums aiz muguras no visiem sētu un dzīvžogu stūriem.

—  Vesels līksmo otrgadnieks,

Pielīdējam censties prieks!

Fricis apskauj ar roku manus plecus. Trokšņodami un bļaustīdamies mēs soļojam cauri ciemam. Kas mums tagad nekait!

10. NODAĻA

Strazdi apklusuši. Visas dziesmas tie izbarojuši savam otrajam perējumam. Tikai pašā pusdienas tveicē tie uz būra latiņas mazliet atvelk elpu. Strazdi joņo atplestiem knābjiem. Var pat saredzēt, kā zem vizuļainajām krūšu spalvām pukst mazās sirsniņas. Mazuļi viņiem neļauj pat atpūsties. Pie būra cauruma arvien staipās mazuļu gaišsārtās rīkles. Pašā būri tā pīkst un šņāc, it kā ligzdas tumsā kaut kas vārītos. Strazds aizlaižas uz noru. Tur pēc pirmās zāles pļāvuma saaudzis atāls. Akācijas, plūškoki un liepas jau noziedējušas.

Sarkanie ķirši mūsu dārzā kļūst arvien tumšāki un saldāki. Es sēžu veca ķiršu koka trauslajos zaros un spļauju asinssarkanos kauliņus ik jā uz vistām. Vistas iekašņājušās smilšu bedrē tieši pie ķiršu koka saknēm. Spalvas sabozušas, viņas peras smalkajās smiltīs un labsajūtā staipa kājas. Cauri ķiršu lapotnei viz zila debess. Te gan saule nevar man piekļūt. Tīrumā tā man apcepinājusi visu muguru. Āda uz muguras tagad lobās nost. Ja es kā ķirzaka sprauktos caur krūmiem, es droši vien dabūtu jaunu ādu. Ķiršu saldskābā sula cērt mutē un rīklē. Ķiršu lapotnes aizsegā mani nevar ieraudzīt. Un es ik dienvidu loloju cerības, ka, dodamies uz lauku pļaut, viņi mani šais ķirša augstumos kād

reiz piemirsīs. Viņi mani tomēr nepiemirst. Es taču esmu darbaspēks! Tikko vectēvs pagalmā sāk mani saukt, man tā vien liekas, it kā kads mani pērtu ar asām nātrēm.

Izkapšu kāpināmie āmuriņi čirkstot sarunājas savā starpā. Rītos sasaucas gaiļi, pusdienā — kāpināmie āmuriņi, vakara krēsla pagalma kokos cits citu apsveic siseņi, bet naktīs pie savām būdām — suņi. Izkapšu kapināmais āmuriņš mūsu pagalmā apklust. Tveice spiež nežēlīgi. Kaut es drīkstētu zem sava lapu juma aizmigt! Mans vēders piestampāts ar ķiršiem, un pirksti, ogas plūcot, kļuvuši gluži sarkani.

—   Tinko, Tiinkoo!

Vectēvs mani sauc. Cik labprāt es gulētu sienā, nevis skraidītu pa izkaltušu rugāju.

—   Tinko, Tiinkoo!

Tagad man tomēr jāiet. Vectēvs parādās pie dārza vārtiņiem. •Atpogātā veste viņa plecos nokarājas kā gurdi putna spārni.

—   Kur tu atkal esi ielīdis?

—   Te, vectēv!

—    Nu tik nesatempies uz ķiršiem ūdeni, citādi dabūsi cauru vēderu! Žiglāk, žiglāk lejā!

Saule neganti karsē. Gatavajā Labībā šņāc izkaptis. Izkapšu kātiem piesietās likās līstītes uztver nopļautos stiebrus un nogāž vālos. Vectēvs un pārnācējs pļaudami virzās uz priekšu soli pa solim. Viņu priekšā līgo biezais rudzu lauks. Aiz viņiem kā asas sukas paliek kails rugājs. Vectēva nopļautos rudzus sien vecmāmuļa, aiz pārnācēja iet Klarijas kundze. Es griežu kūļu saites, lai vecmāmuļai katru reizi nevajadzētu atliekties taisni, jo tas viņai sagādā pūles un sāpes. Ja jau viņa reiz noliekusies, lai tad arī līkņājas līdz pašam vakaram! Uz sirpja atbalstīdamās, viņa velkas no kūļa pie kūļa kā nomocīts kustonis. Vecmāmuļa nevar ne mirkli atpūsties. Mums jāturas vectēvam uz papēžiem, citādi brāziens neizbēgams.

—   Jūs gan labprāt gribētu pļaut līdz pirmajam sniegam? — Vectēvs, mūs bārdams, atpūšas.

Mūs moka slāpes. Līdz ežai ir piecdesmit soļu. Tur stāv māla krūze ar etiķūdeni. Piecdesmit soļu turp un atpakaļ — pa to laiku var sasiet piecus kūļus. Mēs pūlamies savas slāpes aizmirst. Taču slāpes mums neliek mieru. Tās turpina kaltēt rīkli un mūs mocīt.

Vectēvs un pārnācējs sacenšas pļaušanā. Katrs grib būt pirmais. Tikko pārnācējs pamet vectēvu aiz sevis, vectēvs tūlīt pārbauda spailes platumu. Viņš atgriežas, galvu kratīdams. Vectēvs nevar saprast, kā pārnācējs var pļaut ātrāk un platāku vālu nekā viņš.

Pie tam pārnācējs visu laiku sarunājas ar Klarijas kundzi. Varbūt viņi tāpēc tā steidzas no mums projām, lai mēs nedzirdētu, ko tie abi runā. Vecmāmuļa priecājas, ka darbs sokas, bet par jauno ļaužu noslēpumiem viņa nemaz nepriecājas. Ja viņa pati ir aizkususi un nevaT parunāt, tad tā vismaz grib paklausīties, ko citi stāsta.

Rugājos pamirdz virzas sarkanās ziedu zvaigznītes. Tās ir tik sīciņas, ka izkapts šos ziediņus nemaz neskar. Paldies virzas ziediņiem un zaļajām nezālēm! Tās atpūtina mūsu saulē apžilbušās acis. Iekliedzas fazānu gailis. Pļāvēji to izdzinuši no paslēptuves. Izbiedēts zaķis aizdiedz uz priežu jaunaudzi. Saule svilina pavisam neciešami. Nedzied neviens putns.

Pārnācējs un Klarijas kundze aizsteigušies mums priekšā par veselu vālu. Tagad viņi atkal pļauj aiz mums, un mums atliek vēl mazāk laika pacelt galvas. Nu mūs spiež steigties no divām pusēm. Pārnācējs lādas par usnēm. Viņš stāsta Klarijas kundzei par kādu pulveri, ar kuru varot iznīcināt jaunās usnes jau sējas laikā. Nākošajā gadā viņš šo pulveri dabūšot. Kur tad viņš to ķers? Varbūt Krievijā?

Spožais zelta zirneklis — saule pa neredzamu pavedienu uzrāpusies augstu augstu. Tā piesaistījusi pavedienu pie zilā debess zvana un nu lēnītēm laižas lejā uz meža pusi. Smagās nopūtas tīrumos kļūst arvien skaļākas.

Rudzu stiebru siena kļūst arvien plānāka. Var jau saredzēt pavizam ežas zaļumu. Taču kaut arī šai laukā būs nopļauta

pēdējā vārpa, miera mums vel nebūs, musu darbs vēl nebūs galā.

Rīt pienāks kārta citam laukam. Un atkail no gaiļa dziesmas līdz pūces brēcienam mēs visi būsim tīrumā un pļausim nobriedušos rudzus.

Kleinšmorgauā .aiz Zandbergas partija ierīkošot lielu mašīnu staciju. Tur varēs nomāt pļaujmašīnas un arī traktorus. Zemniekiem un bērniem tur klāsies labi. Traktors neēd ne auzas, ne klijas. Kleinšmorgauā ļaudis aiz pļaujmašīnām tikai pastaigāsies. Kaut es varētu tur nokļūt!

Usnes nogatavojušās reizē ar rudziem. Tās ir sakaltušas kā papīrs un briesmīgi duras.

Vecmāmuļai ir raupjas rokas. Klarijas kundzes rokas ir pavisam maigas. Tās izmērcējis slīpējamais ūdens stikla fabrikā. Klarijas kundze saķer kādu usni un viegli iekliedzas. Pārnācējs pārstāj pļaut. Viņš palīdz Klarijas kundzei izvilkt dzelkšņus no plaukstas un pirkstiem. Mēs pat mazliet priecājamies, ka Klarijas kundze sadurstījusies ar usnēm.

Klarijas kundze skatās pārnācējā, un pārnācējs skatās Klarijas kundzē. Acīs viņai taču nav iedūries neviens dzelksnis! Klarijas kundzes šaurā roka guļ pārnācēja cietajā, platajā plaukstā kā dūja, kas lāksta priekšā sildās saule. Vecmāmuļā žigli piemetas uz kūļa un vēro abus dzelkšņu meklētājus. Viņas grumbainā seja ir sārta un nosvīdusi, bet lūpu kaktiņos mirkli pavīd viegls smaids. Vectēvs brīnās, kāpēc aiz viņa pēkšņi iestājies klusums.

—   Kas tad jums noticis? Vēl jau nav palaunadzis!

—    Ļoti pateicos! — saka Klarijas kundze, vēl arvien raudzīdamās pārnācējā. Bet pārnācējs jau asina izkapti. Viņš tik paloka galvu un vairs neatskatās. Vecmāmuļa nopūzdamās atkal ķeras pie darba. Mums aiz muguras šņāc pārnācēja izkapts. Var dzirdēt, kā uz katra soļa striķa makstī kuļčājas ūdens. Mums jāpasteidzas.

Tikai nedaudzi zemnieki vēl tā mokās ka mēs. Arī mēs varē

jām dabūt no Zemnieku palīdzības1 pļaujmašīnu. Bet vectēvs negrib. Kas vēl nebūšot: viņš lai gaidītu, kamēr šie smuļi žēlīgi iedos viņam pļaujmašīnu!

Zobgalis stāv stallī, garlaikojas un kļūst pārgalvīgs. Viņš pārliek galvu pār vaļējo durvju aizšķērsi un sprauslā uz baložiem, kais pie staļļa uzlasa nobirušās auzas. Spārnus smagi sasizdami, baloži uzlaižas uz jumta. Zobgalis ar pakaļkaju sāk spārdīt spaini.

Kleinšmorgauā partija gādās mašīnas. Mūsu partija Mercbahā ne par ko nerūpējas. Ap manu nosvīdušo pieri sīc mušas. Bet manā galvā kā purva knišļi sīc visdažādākās domas.

Padomju Savienībā jeb Krievijā, kur pārnācējs bijis kolhozā, pļaujmašīnu pa tīrumu velkot traktors. Pļaujmašīnai pierikots arī kuļmašīnas trumulis. Tā pārnācējs stāsta, tik tiešām kā es te svīstu! Traktors velk mašīnu, un tā labību reizē nopļauj un izkuļ. Atliek tikai pārvest mājās salmus un maisos sabērtos graudus. Tas jau gluži kā brīnumzemē! Vai pats pārnācējs savam stāstam tic? Klarijas kundze uzlūko pārnācēju no sāniem un sāk smieties. Arī viņš pats sāk smieties. Kāpēc viņš smejas, ja tas viss ir taisnība?

—   Dod saiti! — vecmāmuļa uzsauc.

Es prātodams esmu aizkavējies. Man saite vēl nav sagriezta.

Vectēvs paskatās manī greizām acīm. Es negribu, ka viņš man pārmestu slinkumu.

. Es negribu arī, ka vecmāmuļai jāatliecas un aiz sāpēm jāvaid. Es sāku strādāt tik ātri kā īsta mašīna.

—   Te tev būs saite, vecmāmuļ! — es atsaucos un jau griežu jaunu.

Klarijas kundze un pārnācējs sačukstas, taču es dzirdu, ko viņi runā.

1 Pēc II pasaules kara VDR nodibinājās darba zemnieku masu organizācija — Zemnieku savstarpējās palīdzības centrāla apvienība. Tās mērķis ir lauku demokratizēšana un zemnieku saimnieciskās un kulturālās augšupejas veicināšana sadarbībā ar strādnieku šķiru. (Tulk. red.)

—   Man žēl puisēna, — Klarijas kundze čukst. — Ari mana Stefānija nestāv bez darba, bet Tinko gluži nomokās.

—   Jā, nolādētā audzināšana! — pārnācējs attrauc, pļaut nepārtraukdams.

Viņš man jau ir tik tuvu uz papēžiem, ka jāuzmanās no' izkapts. Ja viņš man iepļaus kājās, es pait ar zemēm nevarēšu asinis apturēt. Rugāju un dzelkšņu ieplēstās skrambas es ar smalkajām tīruma zemēm sadziedēju kā nieku.

—   Jums reiz jāsaka izšķirošais vārds! Jūs taču esat tēvs? — Klarijas kundze turpina čukstēt.

—   Pareizi, pareizi! — pārnācējs nopūšas. — Bet mēs ar puisēnu esam mazliet tā kā sveši. Taču vispār jums taisnība.

Lai viņš labāk nesaka izšķirošo vārdu! Tad viņš gribēs parakstīt ari manu liecību. Vectēvs parakstīdams liecībā nemaz neskatās. Viņš tik nosaka: «Atkal tās blēņas!» — un vienīgi uzmana, lai aiz paraksta nepaliktu tintes traips.

—   Tinko, sāc savākt kuļus! — Vectēvs paskatās saulē. — Iet jau uz septiņiem!

Vecmāmuļa vaidēdama atliec muguru. Tagad viņai pašai jāgriež saites. Ari es nopūšos. Lai Klarijas kundze dzird! Man nekas nav pretī, ka Klarijas kundze mani žēlo. Viņa noglauda man galvu. Tas man patīk. Es nopūšos vēl smagāk.

—   Drīz jau, puisīt, beigsim, vai ne? — viņa saka, savu kūli sasiedama.

—   Vai lu esi piekusis? — iejautājas pārnācējs un, nepārstādams pļaut, atskatās.

—   Mhm!

Pārnācējs un Klarijas kundze jau atkal sasnieguši lauka galu. Es turos pie viņiem. Klarijas kundze man pasviež savus sasietos kūļus. Tā man nav jāskraida pa rugājiem.

Starp laukiem aizvijas ceļš uz Horndorfu. Ceļu sedz bieza putekļu kārta. Sakarsētajās smiltīs redzamas daudzu basu kāju pēdas, govju un zirgu nagu iespiedumi. Mežrozīšu krūmā čipsi i n a paceplītis. Arī tam netīk sākt īstu dziesmu. Mežrozīšu ogas vēl zaļas. Kad tās būs ienākušās sarkanas, mēs no tām vērsim,.

krelles. T.ad saule pie debesim vairs tā nekveldes, taču muguras mums sāpēs tāpat. Tās sāpēs no kartupeļu lasīšanas.

—  Ļaujiet labdienām jūs sveikt,

Sliņķis nemīl man tās teikt!

Kāds basām kājām pienācis pa smilšaino ceļu mums aizmugurē. Tas ir Spēlmaņu Fimpelis. Rokā viņam izgriezts lazdas spieķis. Sadriskātās bikšu staras pie potītēm apsietas ar maisu auklu. Vaļējais parķa krekls atsedz spalvainas krūtis un daļu vēdera. Spēlmaņu Fimpelim ir garš kakls ar lielu gāmuru.

Kad Fimpelis dzer, gāmurs jautri lēkā. Fimpeļa gāmurs bieži un labprāt lēkā gan uz augšu, gan uz leju. No Fimpeļa zemās pieres apakšas mirkšķinot raugās šauras cūkas ačeles ar baltām skropstām. Galva tam ir kaila un apaļa kā ķirbis.

Sievas Spēlmaņu Fimpelim nav. Ļaudis stāsta, ka tā no viņa aizbēgusi, jo viņš arvien mīl tēlot ākstu. Fimpelis ir liels jokdaris. Vienu laiku viņš ar leijerkasti un aušīgu šuneli klīdis pa plašo pasauli. Ciema ļaudis ilgi par viņu nekā nedzirdēja. Fimpeļa mazajā mājelē ciema noras malā mita tikai peles un kaķi, kas tās medīja. Kad Fimpelis atgriezās, viņam bija melns uzvalks un nedaudz naudas. Taču leijerkasti un jocīgo šuneli viņš vairs nepārveda. Spēlmaņu Fimpelis nopirka no ciema vienu morgenu atmatas, apstrādāja to un iekopa sev dārziņu. Dārziņu viņš apžogoja ar bērzu mietu un sausu zaru sētu. < Žagarus un mieteļus viņš savāca mežā. Spēlmaņu Fimpelis nekad nestrādā ilgāk par stiundu. Viņš apgalvo, ka darbs esot ļoti bailīgs, sabaidīšoties un aizbēgšot pavisam. Dārziņā Spēlmaņu Fimpelis audzē kartupeļus, gurķus, kāpostus un citus dārzeņus. Taču iztikai ar to vien vēl nepietiek. Viņam, piemēram, vajadzīga arī gaļa. Gaļu viņš noķer mežā ar stieples cilpu. Fimpelim vajadzīgs arī degvīns. Degvīnu viņš sev iegūst no mūzikas.

Muzicēt Fimpelis iemācījies no sava tēva — vecā muižas aitu gana. Spēlmaņu Fimpelis prot spēlēt visus mūzikas rīkus, ko vien var pūst un džīgāt. Kad ciema jaunie muzikanti Spēlmaņu Fimpeli reiz nosēdināja pie klavierēm, viņš spēlēja arī tās. Tas

bija neiedomājams skaņu jūklis, ko viņš izvilināja no klavieru iekšām. Jaunieši lēkāja pa skatuvi kā jukuši, spieda ciet ausis un spiedza. Fimpelis apgalvoja, ka tas esot Lapzemes maršs, īsi un skaidri! Fimpelis ir pārstaigājis visu pasauli un iemācījies spēlēt arī Lapzemes klavieres. Uz vācu klavierēm spēlēt viņš tik labi neprotot, tam iekšā esot lieks gaiss, un tad viņam arvien sākot sāpēt vēders.

Spēlmaņu Fimpela kapelmeistars ir dārznieks Mačke. Kad svētdienas naktī Mačke izmaksā Fimpelim nopelnīto naudu, viņš tūlīt atvelk arī nodokļus, citādi Spēlmaņu Fimpelis tos pastāvīgi aizmirst nokārtot.

—   Jā, jā, Spēlmaņu Fimpeli, kas tev nekait! Tu jau savu darbu esi beidzis! — pārnācējs ierunājās.

Fimpelis ceļmalā apstājas.

—  Saules stars kad meža galus glāsta,

Fimpels bēg no darba smagā lasta.

Kas līdz naktij svistot darbu steigs,

Tas bez valga savu dzīvi beigsi

—   Tad tev kādu brīdi mums jāpalīdz, lai arī mums nebūtu jāmet kaklā cilpa, — pārnācējs uzaicina.

—  Ja kungs dos man piecinieku,

Strādāšu ar lielu prieku!

—   Tā, tā, tad tu mums palīdzētu gan? — pārnācējs taustās bikšu kabatās. — Te tev būs piecnieks! Bet tagad tev, Fimpeli, savs solījums jāpilda!

Spēlmaņu Fimpelis paķer piecdesmit feniņu zīmi, uzspļauj tai un iebāž mazajā kabatiņā pie bikšu jostas.

—  Tā daudzkārt mī|āka man kļūs,

Kad rīklē salieta jau būs!

Fimpelis aiziet arī pie vectēva un stādās priekšā kā jaunsaderētais algādzis.

—  Par darbu es tik smejos,

Nu visi kūļi dejos!

Vectēva seja apmācas. Taču Spēlmaņu Fimpelis prot uzjauti ināt visīgnāko cilvēku. Pat mācītājam jāsmejas, kad Spēlmaņu limpelis noņem tam no galvas cepuri un atrod tajā zvirbuļu perēkli. Spēlmaņu Fimpelis grābj ar roku mācītāja cepurē, un tur lulīt sāk čiepstēt mazi zvirbulēni. Pasaulē nav tāda putna, kura dziesmu, kliedzienu vai ķērcienu Spēlmaņu Fimpelis ar lūpām un mēli neprastu atdarināt.

Var Kraske piemērs būt.

Ka naudiņu var gut.

Viņš baguts kļuvis naski,

Nav gudrāka par Kraski! —

Spēlmaņu Fimpelis apgalvo vectēvam.

Vectēva seja noskaidrojas, it kā starp mākoņiem pēkšņi atspīdētu saule. Viņš sāk meklēties kabatās. Ari viņš grib Fimpelim kaut ko iedot, ka tas apņēmies strādāt viņa tīrumā. Vectēvs apgriež pat vestes kabatas, taču nekā neatrod. Vecmāmuļa šo mirkli izmanto atpūtai.

—  Re, saimniece kā smaida Un rudzu kūļus svaidal —

Fimpelis grib uzjautrināt arī vecmāmuļu.

Vecmāmuļa nemaz nesmaida.

—   Ej projām, kumēdiņu taisītāj, ko tu te zobojies par piekusušiem ciilvēkiem!

Spēlmaņu Fimpelis prot iztapt arī vecmāmuļai. Viņš paņem savu lazdas spieķi, pieliek pie mutes kā klarneti un sāk spēlēt «Veco draugu». Tā vien liekas, it kā Fimpelis tiešām spēlētu klarneti. Beidzot Fimpelis uzsviež lazdas spieķi gaisā. Klarnete tomēr turpina spēlēt. Spēlmaņu Fimpelis pa gurniem sit līdzi arī bungas. Gribot negribot ari vecmāmuļai jāsāk smieties. Tik jauki nospēlētu «Veco draugu» viņa nav dzirdējusi pat savā jaunībā. Fimpelis veikliem dejotāja soļiem atkal tuvojas vectēvam. Vectēvs kabatās atradis tikai savu košļājamās tabakas kārbu. Viņš sniedz Fimpelim saritināto tabaku, lai tas nokož kādu gabalu un bauda melno riebekli. Spēlmaņu Fimpelis notupjas, ierejas kā suns, izrauj ar zobiem vectēvam visu tabakas gabalu un ņurdēdams aizsteidzas celt statiņus. Viņš pienāk pie manis un noskatās kūļos, ko jau esmu savācis. Tad viņš pēkšņi saķer mani aiz bikšu jostas kā kūli un iesviež pārējo kaudzē. Es palieku gujam kā beigts. Fimpelis pienāk atkal un pamirkšķina man ar acīm.

—   Fimpeli, vai tev vēl ir tavs divritenis? Man jau ir trīs markas un sešdesmit feniņu kāpuru naudas, un es gribu to pirkt.

—  Reiz ritenim kas sprāga.

Un nu tas neiet lāga.

Bet kārojas man naudas —

Dzert šņabiti ir baudai

Ja puisēns pirktu vien,

Pēc iemaksas lai skrien!

Spēlmaņu Fimpelis ir tukšinieks un nevar divriteni salabot. Pakaļējam ritenim pārplīsusi riepa. Bet arī citādi Spēlmaņu Fimpeļa divritenis nav nekāds sacīkšu rats. Ķēde izstiepusies, rāmis jau trīsreiz metināts, stūre saliekta, priekšritenis ļogās. Taču ja es tik dabūtu to rokā! Gan jau es to savedīšu kārtībā!

Varbūt man palīdzēs arī pārnācējs. Mūsu ciemā ir pārnācēji, kas dara vēl daudz vairāk.

—   Naudu es tev, Fimpeli, atnesīšu, bet tad tu nedrīksti atdot divriteni nevienam citam!

—  Es pats pēc naudas traukšu,

Bet, ja tu mani šmauksi,

Par pērienu pats kauksi!

Darījums noslēgts. Tagad man būs savs divritenis, un es varēšu ar to braukt cauri ciemam kā pastnieks vai birģermeistars. Ja es uz ceļa panākšu

Stefāniju, es to ar savu divriteņa zvanu briesmīgi sabaidīšu. Bet pavisam maziņos bērnus, kas rāpo pa ielu, es uzsēdināšu uz divriteņa un izvizināšanu kā kungus!

Kas gan -mani satver aiz rokas? Tas ir pārnācējs.

—   Ej mājās, Tinko, un parotaļājies!

—   Man taču …

Pārnācējs uzspiež manai mutei savu cieto plaukstu, paskatās vectēvā un pagrūž mani, lai es ātrāk manos no lauka projām. Spēlmaņu Fimpelis man met ar roku un rāda dažādas zīmes. Viņš gan mīņājas, gan lēkā, it kā ar divriteni braukdams. Viņš rāda, lai es steidzos uz mājām un neaizmirstu divriteņa pirkumu. Spēlmaņu Fimpelis rudzu laukā ilgi nepalīdzēs. Skolotājs Kerns apgalvo, ka Fimpelim esot piemetusies slinkuma kaite. Es skrienu uz mājām. Bet es jūtos tā, it kā es kādam nodaru pāri. Vectēvs briesmīgi bārsies, ka es pirms laika esmu pametis rudzu lauku.

Ko es ar savu brīvību lai iesāku? Viss ciems ir kā izmiris. Visi pieaugušie un lielākie bērni strādā uz lauka. Bet mazie knēveļi, salasījušies pulciņos, blēņojas smilšu bedrēs, norā vai dīķmalā. Mana āda sāpīgi kveld. Apputējušie, uz rugājiem sadurstītie kāju stilbi un pēdas neciešami niez. Cik labi būtu pabradāt dīķī! Manas kājas tad gan apliptu ar asinsdēlēm. Kas par to! Es tās nolasītu un samestu zālē. Lai tad pašas zina, kā tikt atpakaļ ūdenī, ja tik nekaunīgi kož kājās lielam cilvēkam un riteņbraucējam!

No dīķa atskan bērnu klaigas. Es dzirdu, kā šļakst ūdens. Odens valgme atsvaidzina gaisu. Es sāku skriet ātrāk. Pie dīķa ozoliem, dubļiem notašķījies, stāv mazais Kubašks. Citi bērni viņu pagrūduši zem ūdens. Mazais Kubašks spļauj no mutes dūņas. Tie nu gan ir gļēvuļi, kas tik vārgu puišeli gremdē ūdenī!

—   Kas tev notiois, mazo Kubašk?

Kubašks vēlreiz izspļauj sarītās dūņas un sāk bļaut:

—   Otrgadnieks, diedelnieks! Otrgadnieks, diedelnieks!

Bērnu bars dīķmalā sāk ausīties. Arī pārējie tūlīt piebalso mazā Kubaška klaigām:

—   Otrgadnieks, diedelnieks!

Kliedz arī vismazākie knēveļi.

—   Otgatnieks, tietelnieks!

—   Dubļu rijēji! Riebīgie kurkuļi! Krupji! — es kliedzu pretī. Taču mana balss ir pārāk vāja. Citi mani pārkliedz. Bērnu bars traucas šurp. Es ātri pagriežu tiem muguru, pietupjos un kā trusītis sāku kašņāt tiem virsū ielas netīrumus. Ar smiltīm sajaukušies arī zirgu un govju mēsli. Sīs pikas lido caur manu kājstarpi maniem uzbrucējiem tieši sejās. Čehu Zeps sāk spļaudīties. Viss bars atkāpjas.

—   Otrgadnieks, diedelnieks!

Kimpeļu Friča dīķmalā nav. Viņi droši vien arī to aizdzinuši. Es skrienu uz Khnpeļiem, lai vairs nebūtu jādzird riebīgie kliedzieni.

Kimpeļu māja ir tukša kā izslaucīta. Vienīgi vecā Berta rīkojas saimes virtuvē. Viņa vāra saimei zaļās pupas. Pagalmā plūst pupu smarža. Fricis sēž virtuvē un griež mazos gabaliņos maizi. Izrādās, ka viņš izmērcējis mazo Kubašku tā, ka tas sarijies dūņas. Pārējie bērni aizbēguši. Fricis dusmās trīc un šņāc:

—   Pagaidi tik, gan pienāks kārta ari Zepam, čeham tādam!

Fricis nosviež nazi un sāk drupināt maizi ar pirkstiem. Maize smaržo. Es esmu izsalcis. .

—   Vai tu ēdīsi launagu, Frici?

—   Vai tu domā, ka es launagā ēdu tikai sausu maizi?

—   Tad tu barosi zoslēnus?

—   Nē, es barošu vistas, lai viņš no brīnumiem vai mēms kļūst! Kāpēc viņš mūs atstāja uz otru gadu? Cits neviens nav vainīgs, kā tikai viņš!

Fricis sarauš maizes drupatas savā cepurē un pamāj man ar galvu. Mēs ieejam Kimpeļu ēdamistabā. Fricis izņem no trauku skapja degvīna pudeli, attaisa, pieliek pie mutes un ievelk krietnu malku.

—   Vispirms viens jāiekampj, tad labāk veiksies!

Fricis pasniedz degvīna pudeli arī man. Degvīna smaka man iesitas degunā. Es nodrebinos, taču ieņemu vienu malku. Es negribu, lai Kimpelu Fricis vēlāk plātītos, ka es nepanesu degvīnu.

Degvīns dedzina man kaklā. Es atkal nodrebinos, piebilzdams:

—   Istabā ir mazliet vēsi!

Fricis izņem no skapja dziļo šķīvi, ielej tur krietnu lāsi degvīna un tad ieber no cepures maizes drumslas. Degvīns vienā mirklī iesūcas sausajā maizē. Fricis ar rādītāja pirkstu to apmaisa un vēl uzlej degvīnu. Arī tas sasūcas maizē.

—   Tagad briļļainais gan varēs papriecāties! — Fricis smejas, degvīna piesūcinātās maizes drupatas cepurē atbērdams.

Saule jau aizsniegusi meža galotnes. Liekas, ka tā peldētos ugunīgi sarkanā mākoņu ezerā. Laukos vēl žvarkst Zemnieku palīdzības pļaujmašīna. Mežmalā tarkšķ Kimpeļa mašīnas. Bezdelīgas uz elektrības vadiem vidžina savu vakara dziesmu.

Mēs ar Frici sēžam lielajā kļavā skolas priekšā. Kļavas apakšējie zari iesniedzas skolas pagalmā. Skolotājs Kerns sēž augšistabiņā un mācās. Viņam drīz atkal jāiztur pārbaudījums, lai kļūtu īsts skolotājs. Lai labāk skolotājs Kerns iemācās, ka nedrīkst atstāt mani un Kimpeļu Friči otru gadu vienā klasē!

Kerna kundzes nav mājā. Viņa palīdz zemniekiem nokopt laukus.

Vistas tup pie veļas mazgātavas un gaida Kerna kundzi. Viņas ir izsalkušas un grib gulēt, bet vistu kūtiņas aizvars ir nolaists.

—   Cip, cip, cip! — Fricis kļavā klusi aicina. (

Vistas paceļ galvas. Fricis ļauj maizes druskām no savas

cepures nobirt pagalmā. Vistas nadzīgi traucas šurp. Gailis ar savām garajām kājām aizsteidzas vistām priekšā. Viņš paķer pirmo maizes drupatu, izlaiž to atkal no knābja, aplūko no visām pusēm un papurina galvu. Viņš grib nokratīt degvīna smaku. Vistas savstarpējā nenovīdībā tūlīt uzklūp barībai. Viņas ar maizes druskām tā neniekojas kā gailis. Vistas degvīnā samērcēto maizi vispirms norij un tikai tad nopurinās. Pēc pēdējām drupatām tās pat saplūcas un sāk cita citu knābt. Fricis nober pagalmā vēl vienu drupatu sauju. Tagad tikpat kāri knābā arī gailis. Visas vistas purina galvas, taču samērcēto maizi apēd.

—   Lai nu tās dzērumā salaižas kokos un izdēj olas vārnu ligzdās! — Kimpeļu Fricis priecājas. — Tad Kerna kungs varēs kāpt pēc olām akācijās, lai vakariņām pagatavotu olu kulteni!

Un viņš izkrata no cepures visas maizes druskas. Mēs sēžam zaros pavisam klusu. Mums pa kājām rāpo skudras, ko kļavā uzvilinājusi koka sula un lapu utis. Gailis pagalmā tikai rij un rij.

—   Skaties! Skaties! — Fricis pēkšņi iesaucas.

Gailis izpleš spārnus un skaļi tos sasit, it kā uz sētas stāvēdams. Viņš sāk dziedāt. Izklausās, it kā strauji pārlūztu matrača atspere. Bet dziedādams gailis zaudē līdzsvaru un atsēžas uz savas garās astes kā dievlūdzēja baznīcas solā uz saviem svārkiem. Viņš tomēr turpina dziedāt arī sēdus. Paskat vien, ari tā var dziedāt! Piedzērušā gaiļa kliedzienam atbild kāds kaimiņu gailis. Skolotāja gailis noskaišas. Viņš mēģina atkal nostāties kājās. Pēc lielām pūlēm viņam tas ari izdodas. Pēkšņi iedziedas kāda vista. Vistas kliedziens gan nav tik skaļš kā gailim, bet izklausās vēl griezīgāks. Gailis jūtas pārsteigts. Kaut ko tamlīdzīgu viņš vēl nekad nav piedzīvojis! Vista ieķērcās vēlreiz un streipuļodama dodas pie ūdens trauka. Tagad gailis tiešām notio, ka tam vairs nav darīšana ar paša vistām, bet ar kaimiņu gaili. Viņš noliec ierauto kaklu uz zemi un saboztām spalvām drāžas vistai pretī. Vista domīgi turpina savu ceļu. Gailis aizšaujas tai garām, ar knābi atduras pagalma smiltīs un pārmet kūleni. Mēs ar Frici aizspiežam viens otram mutes, lai skaļi neiesmietos. Fricis lielā sajūsmā sit sev pa gurniem. Plaukšķināšana vistas iekārdina laisties. Tās grīļodamās izpleš spārnus un ķērkdamas nelielā augstumā pārlido pār skolas pagalmu. Divas vistas kaujas viena ar otru kā īsti gaiļi. Visas šīs smieklīgās izdarības pavada tāds troksnis un brēka, it kā vistu vidū būtu ielavījusies lapsa. Kāda vista mēģina pa redeļu kāpnītēm iekļūt vistu kūtiņā. Viņa pašaujas garām un plivina spārnus blakus kāpnītēm, staipīdama tievās kājas tukšā gaisā, it kā apakšā tiešām atrastos kāpieni.

—          Tagad tās visu redz dubulti, — Kimpeļu Fricis čukst.

—  Viņas tik nevar izdēt dubultas olas!

—    Bet, j,a nu to dabū zināt, Frici, ko tad?

—    Kas tad to uzzinās? Mēs taču sēžam te augšā, neviena nepamanīti.

Fricis apēd samērcētās maizes drumslas, kas aizķērušās v'.epurē. Tukšo cepuri viņš greizi uzmauc galvā. Cepures nags viņam tagad atrodas uz vienas auss. Kāda vista kladzinādama uzlaižas uz jumta. Uz slīpnes tā nevar nostāvēt, noslīd lejā un, ķērkdama un spārnus sizdama, nokrīt pagalmā. Gailis šo no jumta nokritušo vistu notur par vanagu. Viņš izgrūž brīdinājuma kliedzienu un metas tai virsū.

Iečīkstas skolas ārdurvis. Pagalmā iznāk skolotājs Kerns. Viņš nevar saprast, kāpēc gailis plēš vistu, un dodas ķildīgos putnus izšķirt. Gailis uzbrūk skolotājam un lēkā viņam apkārt, nikni knābdams bikšu starās. Skolotājs Kerns mēģina gaili aizdzīt. Bet gailis paceļas spārnos un grasās uzlaisties skolotājam uz galvas. Tikām kāda vista aplaižas apkārt pagalmam, atsitas pret staļļa sienu, paliek guļiam augšpēdu, tirina kājas un tik neganti ķērc, it kā Kernu pagalmā notiktu vistu slaktiņš. Skolotājs Kerns nevar vistai palīdzēt, viņam jāatgaiņā gailis un jāglābj savas brilles. Viņš sit sajukušajam gailim un trāpa tam pa seksti. Beidzot gailis atstreipuļo nost un notupjas skolotājam Kernam pie kājām kā perētāja vista. Labs padoms tagad ir dārgāks par zeltu! Vistas kladzina kā negudras. Tās droši vien saēdušās karbīdu! Skolotājam Kernam liekas, ka vistas kliedz aiz vēdergraizēm. Bet Kerna kungs nevienā savā grāmatā par šādu vistu slimību nav lasījis.

Mēs ar Frici gan zinām, ka vēderi vistām nesāp. Tās tikai kļuvušas priecīgas un gatavas aplidot visu pasauli, tāpat kā irbes un fazāni savā brīvē.

—    Frici, uz kurieni skolotājs Kerns aizgāja?

—    Lai viņš iet, kur tikai grib! Vistas uzjautrināt nav nekāds grēks. Krodzinieks Karnauke ar savu šņabi arī ie-ie-lll-līksmo ļļļaud-dis, un viņu par to nne-vviens nessso-oda!

—    Kas tev, Frici, noticis? Vai tik tu neesi slims? Vai tev mēlē neiekoda skudra?

—   Arī es esmu mazliet jautrā dūšā! Zem jumta, juhaidī, zem jumta, juhaidī, zvirbuļpārim bērni! — viņš auro.

—   Frici, vai tu esi ķerts?!

Fricis nav ķerts. Viņš tikai vēlas, kaut arī viņam būtu spārni kā vistām. Kāpēc cilvēkiem nav spārnu? Fricis iekarinas kādā zarā un ļauj savām melnajām kājām kūlāties virs skolas pagalma. Vistas nevar saprast, kā kokā gadījušās divas cilvēka kājas. Vistām atkal rodas vēlēšanās palaidelēties pa pagalmu, taču tās ir jau piekusušas. Nelabi ķērkdamas tās iestreipuļo šķūnī un paliek tur guļam. Fricis atkal uzrāpjas savā zarā.

—   Cik tās trakoti brīnījās par manām kājām! — viņš jūsmo.

Ko mūsu pārnācējs meklē skolas pagalmā? Viņu ataicinājis skolotājs Kerns. Kā gan skolotājs Kerns var zināt, ka es esmu vistas apdzirdījis? Pārnācējs pārsūtīja mani mājās rotaļāties. Turpmāk viņš to vairs nedarīs, jo es apdzirdu vistas. Mana sirds skaļi sit. Man pat bailes, kaut tikai no tā nesakustētos zars, kurā es sēžu. Tad mēs esam pagalam!

Pārnācējs atsteidzies tieši no lauka. Viņš apskata skolotāja Kerna vistas. Viņš vienu noķer. Tas viņam nesagādā nekādas pūles. Vistas ir pavisam miegainas. Pārnācējs atpleš vistai knābi, lai pārbaudītu, vai tā nav saēdusies karstus kartupeļus vai ari saslimusi.

—  Vista ir piedzērusies! Kur tu glabā savu degvīnu, biedri Kern?

Biedram Kernam nemaz nav degvīna. Viņš grib zināt, vai vistas tagad nenobeigsies. Nē, tās nenobeigsies. Viņas izgulēs reibuli un atkal dēs olas. Pārnācējs palīdz skolotājam Kernam vistas saķert. Gailis atmuguriski kāpjas pārnācējam pa priekšu, un tā vien liekas, ka tas tūlīt, tūlīt izdēs olu. Vīrieši ienes vistas kūtiņā. Tagad skolotājs Kerns droši vien pastāstīs pārnācējam, ka es esmu atstāts uz otru gadu, un pārnācējs gribēs parakstīt manu liecību. Kaut jel mēs nebūtu vistas apdzirdījuši!

—   Ko tu te sēdi kā tīrais nelaimes putns! — Kimpeļu Fricis iesper man ar kāju un laižas no zara zemē. — Projām! Un turi

muti!

Fricim taisnība. Mums jāliek zemē no koka, citādi mūs atradīs. Buks! Mēs nokrītam smiltīs. Fricis vairs nevar piecelties.

Viņš tikko uzraušas kājās, turēdamies pie skolas sētas latiņām.

Mēs klumburējam pāri pļavām un starp krogu un maiznīcu iznākam uz Zandbergas šosejas. Pie maiznīcas skatloga pulcējas bērni. Tur izlikta jauna konfekšu šķirne. Bērni rēķina, cik cukura talonu par desmit krāsainajām konfektēm vajadzīgi. Mazais

Kubašks mūs ierauga.

—   Otrgadnieki, diedelnieki!

Ari pārējie bērni mirklī aizmirst konfektes un kori piebalso:

—   Otrgadnieki, diedelnieki!

Mēs drāžamies tālāk.

—   Rīt viņi neviens vairs tā nekliegs! Es par to parūpēšos! —

Fricis smagi elš.

—   Ko tu ar viņiem izdarīsi?

—   Rit atnāc pie manis, tad tu redzēsi! Mums abiem jātura.-

kopā!

—  Kas draugu pametīs,

To vilka rīkle rīs!

Mēs satrūkstamies. Mijkrēslī uz kroga kāpnēm sēž Spēlmaņu Fimpelis. Viņš man māj ar savu spalvaino pērtiķa roku. Es apstājos.

Fricis aizskrien. Vienam pašam man no šī salīkušā stāva mazliet bail. Fimpelis pamāj atkal, lai es apsēžos pie viņa uz kāpnēm. Mēs runājam par mūsu divriteņa pirkumu. Man jāiemaksā Fimpelim sava kāpuru nauda. Divriteni es dabūšu, tikko būšu samaksājis pusi no pirkuma maksas. Divritenis

ir no Centrālās Austrālijas un vispār ir viens no labākajiem visā pasaulfc. Vajadzības gadījumā ar to var braukt arī bez riepām, un tā gaita ir apbrīnojami viegla. Jāuzsēžas seglos, mazliet jāmin un — aiziet! Ja Fimpelis nebūtu tik lielās naudas sprukās, viņš divriteni nekad nepārdotu. Un viņš man pateiks, kur vēl uzmetušies kāpuri. Lapzemē viņš redzējis laukus, no vienas vietas pilnus ar kāpuriem. Viss lauks čumējis un mudžējis. Tur tikai noliec maisu ar svaigām kāpostu lapām un visi kāpuri paši salien maisā. Ja es pats nevarēšu maisu pastiept, Fimpelis to atvedīs savos rokas ratiņos.

Es lavos uz mājām. Pagalmā vectēvs atkal strīdas ar pārnācēju. Viņi abi kliedz par kaut kādām audzināšanas tiesībām. Viens apvaino otru, ka tas šīs tiesības zaudējis. Ej nu sazini, kur viņi tās pametuši!

—   Tinko, neej tagad pagalmā, — Klarijas kundze man aizrāda.

Viņa palīdz vecmāmuļai virtuvē. Viņas rokas trīc. Seja izskatās bāla bāla.

—    Nebaidies, Klarijas kundze! Viņi tikai kliedz, tev viņi nekā nedarīs!

—   Ai, ai, puisīt!

Es meklēju zem kumodes savu kāpuru naudu. Es to ietinu avīžu papīrā un paslēpu labi dziļi, lai, ar slotu slaukot, nevarētu aizsniegt. Kas tad tas? Vai tad naudas zem kumodes vairs nebūtu? Nē, ir gan tomēr turpat. Pērkona negaisa laikā tā droši vien aizslīdējusi mazliet tālāk. Tagad es to varu aiznest Fimpelim.

Fimpelis naudu nemaz nepārskaita. Viņš to tūlīt iebāž bikšu kabatā un uzsit plaukstu pa maisam līdzīgo bikšu staru.

—  Es kabatā to likšu,

Pie glāzites tad tikšu!

Viņš pazūd kā akā iekritis.

11.NODAĻA

Daudzos laukos jau paceļas rudzu statiņu rindas. Tie jau ākuši ceļot uz šķūņiem. Un katru dienu statiņu skaits arvien pieaug. Tīrumos, kur pļāvusi Zemnieku palīdzības pļaujmašīna, vairs n,av neviena statiņa. Sie kaimiņi krietni aizsteigušies mums priekšā. Viņi savu labību jau ieveduši. Tā ir teicami izžuvusi un jau kuļama. Vectēvs tagad var nezin kā skubināt un ārdīties, mēs savus kaimiņus vairs nepanāksim. Mums vēl daudz rudzu stāv nepļauti. Mēs nemaz tos visus arī nepagūsim nopļaut, jo jāsāk ievest pirmais pļāvums. Tā mēs ar pļauju pavisam aizkavēsimies. Ak dievs, cik daudz darba! Katru dienu rodas jauns darbs. Tas vairojas ka nezāles tīrumā, un mēs vairs nekā netiekam galā.

Kad Kimpelis beigs pļaut savus rudzus, viņš mums iedos savu pļaujmašīnu. Bet tas būs ļoti vēlu. Tikām mums jāmokās ar izkaptīm un pašiem jāsien visi kūļi. Iespējams, ka Kimpelis līdz ar mašīnu iedos arī zirgu. Zobgalis viens pats nevar pļaujmašīnu pavilkt. Mašīnu Kimpelis mums aizdos par brīvu, jo viņš ir mūsu draugs, bet par zirgu vajadzēs dot auzas. No draudzības vien zirgs nav paēdis.

Tā arī nenāca gaismā, kāpēc skolotāja Kerna vistas tai pēcpusdienā saslima. Kaut gan skolotājs Kerns atstāja mani uz otru gadu, viņš tomēr ir laga vīrs. Pārnācējam viņš nekā nav izpļāpājis. Bet, kad vectēvs sāk ķildu, pārnācējs vairs neklusē. Viņš tikko savaldās arī tādās reizēs, kad to lūgšus lūdzas vecmāmuļa.

—    To mēs vēl redzēsim! Jā gan, to mēs vēl redzēsim! — viņš brīdina, krekla piedurknes atrotīdams. Tādās reizēs viņš žigli paskatās Klarijas kundzē. Man liekas, ka Klarijas kundze viegli palocītu galvu. Viņas lielās, zilās acis apstiprina, ka pārnācējs rīkojas pareizi.

—    Puis, tu vari atkal iet rotaļāties! — pārnācējs man pēcpusdienā aizrāda.

—   Vecmāmuļai vienai būs grūti, pārnācēj!

—   Mēs vecmāmuļai palīdzēsim.

Pārnācējs tiešām pats sien savus nopļautos rudzus. Klarijas kundze aiziet palīdzēt vecmāmuļai. Pārnācējs pagūst savus rudzus pats arī sasiet. Ar katru spaili viņš aiziet vectēvam lielu gabalu priekšā. Vectēvs nav to īsti panācis, kad viņa kūļi ir jau sasieti. Vectēvs gan spļaudās un purpina, taču tā īgnums ne pret vienu tieši nevēršas. Viņam jāsavaldās, citādi pārnācējs un Klarijas kundze pametīs to tīrumā vienu.

Tā nu man pēcpusdiena ir tikpat brīva kā pilsētas bērniem. Es žogos pāri laukiem uz Kimpeļiem. Ielā es sastaptos ar lielajiem bļāvējiem.

Kimpeļu Fricis mani jau gaida. Viņš sēž dārzā uz izkapšu kāpināmā soliņa un dresē divus siseņus. Viņš tos māca kādā traukā peldēt. Siseņi labāk gribētu lidot. Viņu spārniņi ir sastinguši. Tagad tie vairs nevar ne papeldēt, ne palidot.

—   Sāksim! — Kimpeļu Fricis iesaucas un pietrūkstas kājās Viņš paslēpj zem svārkiem prāvu kārbu ar ratu smēru.

Mēs aizejam pie dīķa. Uz mums kā asas bultas tūlīt sāk birt

zobgalīgi saucieni:

—   Otrgadnieki, diedelnieki!

Taču mēs kā divi karotāji dodamies tieši uz kliedzējiem. Bērni pajūk uz visām pusēm. Liekas, tie jau kaut ko nojauš. Mēs notupjamies pie dīķa, bikstām vardes un klusi sarunājamies. Pretējā krastā jau atkal sākuši saukāties:

—   Otrgadnieki, diedelnieki!

Kliedzējs ir baltais Klauške. Baltais Klauške ir par mani lielāks, bet briesmīgi gļēvs.

—          To mēs ņemsim priekšā pirmo, — Kimpeļu Fricis pačukst.

—   Un, ja tas vēl nelīdzēs, tad paņemsim arī pārējos.

Pēkšņi Fricis cērt ar vicu pa dīķa duļķaino ūdeni:

—   Čūska! Skaties, skaties tur, tur, kur čūska!

Es neredzu nevienas čūskas. Tur, kur Fricis rāda ar savu vicu, no ūdens slejas tikai veca mucas stīpa. Zobgaļi pienāk tuvāk. Arī viņi grib redzēt čūsku.

—   Tinko, vai tu redzēji, ka tā norija vardi?

Es neesmu redzējis ne čūsku, ne vardi.

Visziņkārīgākais ir baltais Klauške. Lai redzētu čūsku, viņš pienāk pavisam klāt. Fricis pielec kājās un sagrābj viņu. Sākas! Man baltais Klauške jāsatur. Bet baltais Klauške jau jūt, kas gaidāms. Viņš sāk kliegt, cik tik rīkles. Taču es neparko nelaižu viņu vaļā.

—   Tagad tu redzēsi diedelnieku!

—  Vesels līksmo otrgadnieks! — Kimpeļu Fricis ņirgājas, aptriepdams baltā Klauškes seju ar ratu smēru.

Baltais Klauške sprauslā un spļaudās. Fricis noziež ar ratu smēru Klauškem visu pieri un vaigus. Pēc tam man baltais Klauške jāpieliec pie zemes. Fricis vēlreiz paķer no kārbas ratu smēru un uzsit ar plaukstu pa baltā Klauškes bikšu dibenu — viņš ir apzīmogots. Tagad lai redz visa pasaule, ko viņš mums nodarījis! Pārējie izsmējēji tikām aizbēguši dīķa otrā galā.

—   Otrgadnieki, diedelnieki! — viņi kliedz arī no turienes.

—   Nākošo ņemsim čehu Zepu, — Fricis atkal pačukst.

Baltais Klauške aizskrien pie citiem bērniem. Tie viņu tūlīt

sāk zobot.

—   Kāpēc tu ļāvies, lai tevi noķer? Nu jau tu esi tikpat balts kā skursteņslauķis!

Baltais Klauške mēģina nomazgāt seju dīķa ūdenī. Bērnu bars smejas vēl skaļāk.

—   Pē, viņš jau kļūst arvien melnāks!

Mēs tikām zogamies pie čehu Zepa. Meitenes to gan brīdina, bet ir jau par vēlu. Viņš ieskrien Kimpeļu Fricim tieši rokās. Arī čehu Zeps par divu kārtīgu otrgadnieku izzobošanu saņem kauna zīmi. Nu jau mums tiešām iet kā smērēts! Mēs jau esam iestrādājušies. Bērni mūk kur kurais.

—   Otrgadnieki. diedelnieki! — turpina kliegt vieni.

—   Pē, pē, nēģeri nāk! — kliedz otri.

Taču Kimpeļu Fricim vēl nepietiek.

—   Vēl jādabū mazais Kubašks! — Fricis slauka no pieres sviedrus un arī pats notraipās. — Tas nekas, ar sviestu notīrīs! — viņš elš. — Tagad metīsimies uz mazo Kubašku! Viņš nav veikls uz kājām!

Mēs sākam dzenāt mazo Kubašku. Tas šaudās uz visām pusēm kā pārbiedēta pele. Beidzot mēs to ielencam. Viņš nokrīt uz muguras, spārdās ar kājām un kliedz:

—   Laidiet, laidiet! Es tā vairs nesiaukāšos! Nevajag, laidiet!

Man sametas mazā Kubaška žēl. Lai jau viņš saukājas! Gan viņam tas apniks.

Fricis stāv pie mazā puišeļa, kas turpina ķepuroties.

—   Gan tas žurka atkal saukāsies! Mēs to vispirms nosmērēsim kā nākas!

—   Frici, mīļais Frici, es vairs nesaukāšos! — mazais Kubašks lūdzas. Viņš spiež pie krūtīm savas vārgās roķeles un nebeidz spārdīties.

—   Meties viņam virsū un saturi! — Fricis man pavēl.

—   Es to nedarīšu!

—   Viņš ir aptraipījis tavu godu! Tagad šis traips jānomazgā!

—   Es to nedarīšu! Viņš dabūs krampjus!

—   Viņš tūlīt dabūs arī medus maizi! Turi viņu ciet, citādi es nosmērēšu tevi! Es tevi varu arī noslīcināt! Tu esi manos nagos!

Fricis uzlūko mani gluži mežonīgām acīm. Es vilcinādamies tuvojos mazajam Kubaškam.

—   Tinko, mīļais Tinko, es jums iedošu sviesta bumbierus! Tikai nenosmērējiet mani melnu, nenosmērējiet mani melnu!

Pēkšņi mūsu priekšā nostājas Kimpeļu Svepšķe. Vai tad tā būtu nokritusi no debesīm? Viņa izpleš rokas un izšķir mūs kā gaiļus kautiņā. Fricis atkāpjas. Viņš jau neļausies, ka Svepšķe to nobur! Bet es esmu priecīgs, ka varu ņemt kājas pār pleciem. Kimpeļu Svepšķe nesaka ne vārda. Caur dīķmalas brikšņiem es redzu, ka tā noliecas pie mazā Kubaška. Mazais Kubašks turpina raudāt vienā raudāšanā. Svepšķe viņu pieceļ. Viņš Svepšķi strauji apskauj.

—   Krustmāt, krustmāt, jūs mani izglābāt!

Mani moka sirdsapziņas pārmetumi, ka esmu paklausījis Kimpeļu Fricim un nodarījis pāri mazajam Kubaškam.

Kimpeļu Fricis man pastāvīgi piedraud. Aizpagājušajā ziemā es tam devu goda vārdu, un kopš tā laika es esmu viņa nagos. Toreiz mēs slidinājāmies pa dīķi. Es vēl nepratu īsti slidināties. Pogacis, čehu Zeps, Kimpeļu Fricis un meitenes bija uztaisījuši skaistu slidceļu. Tas šķērsoja visu dīķi, apliekdams slaidu loku ap zivju āliņģi. Zivju āliņģi Spēlmaņu Fimpelis ziemā katru rītu izcirta par jaunu, lai nenoslāptu karpas. To viņš iemācījies Lapzemē, kur šie ziemā ar tīklu smēluši laukā siļķes.

Es noskatos, kā citi slidinājās. Kimpeļu Fricis ieskrienas līdz pat ceļam. Viņš aizdrāžas pa slidceļu kā vējš, bet, āliņģim tuvojoties, pagriežas un apliec slaidu loku. Pogacis seko viņa piemēram. Viņš tik tālu gan neaizbrauc. Ari es nolemju izmēģināt, taču paveicu tikai pusceļu. Visi mani izzobo.

—   Tāds pilsētas teļš jau neprot slidināties! — Kimpeļu Fricis grib parādīt, ko tas vēl prot. — Pilsētnieki jau šļūc tikai siltās rīta kurpēs! Bet pie mums ir īsta olumpāde! — viņš klaigā.

Viņš tik tālu ieskrienas, it kā gribētu pārlidot pāri dīķim. Drāžoties garām, viņš pietupjas, norauj meiteņu priekšā cepuri un parāda man mēli. Fricis piebrauc pavisam tuvu pie āliņģa, pietrūkstas kājās, palēkdamies maina virzienu un apbrauc āliņģim apkārt.

—   Lūk, kā jāslidinās!

—    Viņam jau zem tupelēm šķienes! Tā nav nekāda māksla! — meitenes bļaustās.

—    Man zem tupelēm ir sašķeterēti zirnekļa diegi! Kas netic, var apskatīties!

Pogacis, čehu Zeps un lielais Surihts mēģina Kimpeļu Frici noķert. Viņi grib pārliecināties, vai tam zem tupelēm tiešām ir šķienes, un iedzen Frici sprukās. Fricis nosviež koka tupeles, lai veiklāk izbēgtu.

—    Urā! — Nu tie ir dabūjuši, ko gribējuši. Kimpeļu Fricim zem tupelēm tiešām ir tievas stieplītes. Kas tad viņam ko nejoņot!

—    Vectēv, pieliec manām tupelēm šķienītes! Es gribu tāpat slidināties kā Kimpeļu Fricis.

Vectēvs piesit zem manam tupelēm stiepļu gabaliņus no putnu būrīša.

—   Nu tikai pielūko, ka neiedauzi pakausi! Tagad tev ies lepni!

—    \'u jūs gan kaut ko redzēsit! — es citiem bērniem pie dīķa : ielos. Es atkāpjos vēl lielākam ieskrējienam nekā Kimpeļu Fricis un klusītiņām atpogāju svārkus. Ir gan ko plātīties ar dažiem nožēlojamiem pietupieniem! Es esmu nodomājis skrējienā novilkt svārkus un aizsviest meitenēm. Bet es nelaimīgi pakrītu, tikko mēģinu pietupties. Zobgalīgi smiekli man iedzeļ pašā sirdi. Smejieties vien, smejieties! Es jums parādīšu, ka dīķis man vēl ir par šauru. Dīķis gan nav par šauru, bet āliņģis ir par platu. Man neizdodas pabraukt tam garām. Tupeles man neklausa, bet dara to, kas tām pašām patīk. Tās kopā ar mani iedrāžas āliņģi.

—   Skatieties, skatieties, kā zvejo karpas! — Kimpeļu Fricis kliedz. — Es jau teicu, ka pilsētas teļi nekā neprot! Viņiem jau ierūsējušas kājas!

Tad es izdzirdu iekliedzamies Pogaci:

—   Palīgā! Vai tad jūs neredzat, ka viņš slīkst!

Man briesmīgi salst, bet es nekliedzu. Es mēģinu izrāpties no āliņģa. Es satveru ledus malu, bet tā nolūst. Pogacis sniedz man roku. Es to strauji saķeru. Ledus ap āliņģa malām atkal atlūst. Tik tikko āliņģī neiekrīt ari Pogacis. Ūdens ir trakoti auksts. Brrr! Es šo salto ūdeni esmu arī krietni sarijies, āliņģī iekrizdams. Tīrā laime, ka es tūlīt nepagāju zem ledus! Man iešaujas prātā tēvs. Viņš mani droši vien izglābtu. Pogacis vēlreiz mēģina pasniegt man roku. Es sniedzos pēc tās, bet ledus mala ielūst atkal.

—   Jūs jau esat gatavie muļķi! — Kimpeļu Fricis uzsauc un kaut kur aizjož.

—   Zaķapastala Kimpelis nobaidījās! — Pogacis nelabā balsī nokliedz tam pakaļ. — Nelaidies vaļā! Es atnesīšu kārti!

Arī Pogacis kaut kur aizskrien. Laiks rit. Odens ir neganti auksts. Bērni stāv un raud.

Kimpeļu Fricis atnes nelielas pieslienamās kāpnītes. Viņš tās noliek uz ledus, piebīda pie āliņģa, pats uzguļas uz redelītēm un

izstiepj man pretī abas rokas. Tā es palēnītiņām izrāpjos no āliņģa. Manas drēbes ir galīgi slapjas. Tās ir smagākas par kartupeļu maisu, bet es esmu glābts un atkal dzīvoju! Bērni vairs nekliedz.

—   Te nu jums ir tas slapjais kaķis! — Kimpeļu Fricis nosmejas. Es drebu pie visām miesām. Rokas man trīc. Ziemas gaiss ir dzidrs un salts. Manas kājas vairs nemaz negrib klausīt. Es aiz bailēm sastingstu. Manās acīs izsprāgst asaras.

—   Kur ir manas tupeles?

—   Tagad ar tām slidinās karpas! — Kimpeļu Fricis atbild, kāpnītes no ledus paceldams.

Nākošajā dienā bērni skolā man aizrāda:

—   Tev jādod Kimpelim marka konfektēm. Cukura taloni tam jau ir. Tu nedrīksti atteikties! Viņš tev izglāba dzīvību.

Es esmu gluži tukšā. Es par savu dzīvību nevaru samaksāt.

—   Nu, tad tu būsi manos nagos, kamēr samaksāsi! — Kimpeļu Fricis brīdina.

Es sniedzu viņam roku un apsolos:

—   Goda vārds! — Pēc tam es trīsreiz nospļaujos. — Tfi, tfi, tfi!

Visi bērni, kas bija redzējuši, kā es iekritu āliņģī, tāpat trīsreiz nospļaujas.

Tas viss notika pirms divām ziemām. Tagad ir vasara. Pa bēniņu lodziņiem izlien krēsla. Dienā tā guļ zem jumta un sildās, lai vēsajā nakti nesaltu.

Es būtu varējis samaksāt par savu dzīvību >ar kāpuru naudu. Bet es tik ļoti kāroju iegūt arī divriteni! Par savu dzīvību man vēl jāmaksā tikai septiņdesmit feniņu. Ja es Fricim kaut ko pakalpoju, viņš man liecinieku klātbūtnē katrreiz divus vai piecus feniņus arvien atlaida. Taču bieži vien viņš to arī aizmirsa. Bet es esmu viņa labā tik daudz izdarījis! Es tam palīdzēju nodzīt no krāsns kaķi; es tam sameklēju putnu ligzdas; ļāvu norakstīt savu domrakstu par zaķiem. Tikko Spēlmaņu Fimpclis man parādīs lielo kāpuru lauku, es Fricim tūiīt samaksāšu septiņdesmit feniņus, ko vēl esmu parādā par savu dzīvību.

Vectēvs šļaugani nolaistām rokām iznāk no zirgu staļļa. Gluži samulsis viņš pārskata visu pagalmu. Tad viņš iet paraudzīt govju kūtī, pēc tam cūku kūtī un beidzot pārmeklē vistu kūtiņu. Mūsu Zobgalis pazudis!

—    Tu laikam nebūsi kārtīgi aiztaisījis stalli? — secina vecmāmuļa, domīgi braucīdama zodu, ko klāj sīkas, sarkanas dzīs.liņas.

Vectēvs to var pat apzvērēt.

—   Tu jau daudz ko esi zvērējis, bet vēlāk tas viss tomēr izrādījās meli.

Vectēvs jau aizsvilst dusmās.

—   Vai tu liksi mani mierā! I<as vainīgs, ka es neaiztaisīju staļļa durvis? Ko? Vienīgi tu!

Kur gan Zobgalis varēja palikt? Vai tas pa vaļējiem vārtiem izgājis norā? Vai aizskrējis uz mežu? Vai noslēpies auzu laukā? Vecajam Kimpelim arī zirgs reiz bija aizskrējis uz mežu un

pilnīgi atradis no cilvēkiem. Zirgu galu galā vajadzēja nošaut, l.ai dievs nedod, ja Zobgalis būtu aizmucis mežā! Vai tik Zobgalis nav nozagts? Dievs pasarg! Vecmāmuļa atklāj, ka trūkst ari Zobgaļa iejūga.

Klarijas kundze un pārnācējs patlaban atgriežas no lauka.

—   Pārnācēj, Zobgalis pazudis!

—   Kas to teica? Es viņu aizdevu Zemnieku palīdzībai.

—   Ko tu darīji?

—   Es jau teicu.

—   Kāda velna lapsene tad tevi sadzēlusi!

—   Mani nav sadzēlusi neviena lapsene.

—   Vai tas ir mans vai tavs zirgs?

—   Tas ir mūsu zirgs! Padomju komandants tev šo zirgu nedeva, lai tu viņu stallī velti barotu!

—   Viņš to man iedeva tāpēc, ka mēs bijām draugi!

—   Jūsu draudzība būtu drīz izkūpējusi, ja viņš būtu zinājis,, ka tu .neredzi tālāk par savu sētu!

—   Tu, tu, tu! … — vectēvam trūkst atbildes. Viņš mēģinaj izraut ores redeles.

Pārnācējs nosviež svārkus un paķer vārtu balsta koku.

Klarijas kundze pieiet pie vectēva. Viņas kakls, kas parasti ir balts kā porcelāns, saulē jau apsarcis. Matu mezglā ieķērušies akoti un sīkas vārpiņas.

—    Kraskes tēv, vai tad jūs nemaz neredzat, ka jūsu svārkiem trūkst divas pogas!

Vectēvs pārbaudot pamet acis uz savu svārku pogām.

—    Nāciet! Saimnieks, kam piecdesmit morgenu zem arkla, — un trūkst divu pogu! Es jums tās tūlīt piešūšu!

—    Nekārtība nekārtības ga'lā! — vectēvs caur zobiem nošņāc, ores redeles atlaizdams. — Un ja zirgam notiek kāda nelaime?

—   Viņam nekas nenotiks, Kraskes tēv! — Klarijas kundze mierinādama noglāsta vectēva gurdi nošļukušo roku. Vecā vīra pleci sāk raustīties. Viņš raud. Osu galos karājas divas lielas asaru lāses kā rasas pilieni linu šķiedrās. Vecmāmuļa pūlas

sakārtot savu galvas lakatiņu. Pārnācējs mazgā pie sūkņa rokas. Vectēvs saudzīgi pabīda Klarijas kundzi sāņus un sašļucis izlīgo pa vārtiem. Viņš aiziet meklēt Zobgali.

Vectēvs droši vien nav ticis necik tālu, kad Zobgali ieved pa pakaļējiem vārtiņiem. Zobgalis nosprauslājas un zviegdams mūs visus apsveic. Viņam nekas nav noticis.

—    Labvakar! Te būs jūsu Zobgalis! Rīt jūs varat dabūt pļaujmašīnu. Ja vēlaties, ņemiet arī manu vērsi! — kaimiņš ratnieks pateicas.

—     Paldies, paldies, kaimiņ! Lai jums labi veicas ar pļauju •■ari turpmāk!

Klarijas kundze un vecmāmuļa liek galdā vakariņas. Vecmāmuļa nebeidz slavēt, cik gan jaunām rokām raiti šķiras visi i darbi. Klarijas kundze nokaunējusies nodur acis un sāk skatīties <2jz savām kailajām kājām.

Priekšnamā noklaudz no kājām nomestas tupeles. Kāds atrauj virtuves durvis. Uz sliekšņa parādās dusmās piesarkusī Vurma kundze. Rokās tai netīras zēna bikses. Viņa tās grūž vecmāmuļai tieši sejā. Vurma kundzei pār roku pārmests viņas puišeļa notraipītais krekls. Kaut es varētu palīst pagaldē! Vurma kundzes niknie vārdi kapā mūs kā krusas graudi.

—   Tā ir vislielākā cūcība! Vai tad tā vairs ir dzīve?

Vecmāmuļa stāv gluži mēma.

—   Dieviņš zina, kur tie puišeļi tā nosmērējas, mīļā Vurmīt!

—    Mani sauc Vurma kundze! Jūs atļaujaties pret mums'visu, *kas tik jums ienāk prātā! Mēs taču esam tikai bēgļi, uzklīduši nezin no kurienes! Gan dievs jūs sodīs! Ziepes ir tik dārgas! Puisēns tagad guļ mājās uz kailiem salmiem! Tas bija viņa pēdējais krekls! Es to sadiedzu no sava vīra vecajām skrandām.

—   Mīļā Vurma kundze, viņi taču tīšām nebūs to nosmērējuši?

—   Tīšām! Kā tad, ka tīšām! Goda vārds, kā es te stāvu!

—   Tinko, parādi savas rokas!

Savas rokas es varu parādīt. Uz tām nav neviena ratu smēra traipa.

—   Vai tu arī biji tur klāt, Tinko?

—   Es tur biju, vecmāmuļ. Viņi arvien saukājās!

—    Kā viņi saukājās? — Klarijas kundze noprasa.

—   Viņi mūs lamāja! Lūdzu!

Klarijas kundze izņem no Vurma kundzes rokām čehu Zepa netīrās drēbes.

—    Bērnu ķildas paliek bērnu ķildas! Ejiet tad un atrodiet vainīgo, Vurma kundze! Arī mēs esam pārceļotāji, un ja es visu ņemtu par pilnu kā apsaukā manu Stefāniju! … Es to šeit nevaru pat atkārtot. Drēbes es jums līdz rīt rītam izmazgāšu.

Vecmāmuļa ar savām izraudātajām acīm pateicīgi paskatās Klarijas kundzē. Es būtu ar mieru krist Klarijas kundzei ap kaklu! Taču Vurma kundze vēl nevar nomierināties.

—    Un galvenais — kāda mute! Ja zēns negulētu mājās uz, salmiem pavisam kails, es to būtu atvedusi līdz! Kā viņš atkal, atgūs cilvēcisku izskatu? Ratu smērs ieēdies ādā! Es jau tāi viņu berzu ar sakņu suku!

Vecmāmuļa ieiet pieliekamajā. Viņa atgriežas ar sviesta gabaliņu.

—    Iesmērējiet puikam pa nakti seju, tad no rīta būs daudz vieglāk notīrīt. Ticiet man! Tik tiešām kā mani sauc par Minnu Kraski!

Vurma kundze sāk smaidīt.

—   Vī, mīļie, kam gan patīk ķildas, sevišķi, ja tu esi ielīdis svešā ligzdā kā mēs! Liels liels paldies! Uz redzīti, uz redzīti!

No āra ienāk pārnācējs.

—   Ko tā sieviete tik traki lamājas?

—   Ak dievs, puikas mazliet saplūkušies! Pie rokas pagadījies drusku ratu smēra! — Klarijas kundze paskaidro.

Vectēvs atgriežas nakti pamatīgi pilnā. Zobgali viņš nav atradis. Viņš klumburē apkārt pa istabu, uzgrūžas krēsliem un skurbulī ieslēdz radio. Pēc brīža no kastes atskan vīrieša balss. Vectēvs, kas paklusām lādas uz saviem ienaidniekiem no Zemnieku palīdzības, uzkliedz runātājam turēt muti. Vīrs kastē turpina runāt. Vectēvs neredzamajam pretiniekam padraud ar dūri.

—   Es esmu Augusts Kraske! Tas man tev jāpasaka, tu pļēgur! Es esmu ticis uz priekšu tikai ar saviem spēkiem, un savu zirgu nevienam neaizdošu!

—   Kopīgs darbs vairo darba prieku, — vīrs skaļrunī apgalvo.

—   Turi tu muti! — vectēvs tam uzsauc.

—   Daudzos Nauenas rajona ciemos labību novāca ar kolektīviem spēkiem. Zemnieki palīdzēja cils citam. Neviens ar ražas novākšanu neaizkavējās.

—   Bet pie mums zog zirgus no staļļa laukā, saproti tu! — vectēvs runātājam skaļrunī pārmet.

—   Pareizs laiks! Lūdzu pārbaudiet! Ar gonga sitienu pulkstenis būs tieši divdesmit trīs un četrpadsmit minūtes.

—   Ko? Nolādēts!! — vectēvs iesaucas un vairs neliekas par runātāju ne zinis. Viņš lamādamies ienāk pie mums guļamistabā. Mēs ar vecmāmuļu pieplokam kā vistas, virs kurām riņķo vanags.

12. NODAĻA

Mūsu pagalmā maurodams iesoļo ratnieka Felko vērsis. Tas atvelk Zemnieku palīdzības pļaujmašīnu. Ratnieks steidzīgi paskaidro:

—   Arī jūs vakar cilvēkus nebijāt devuši, tad jau es varu atkal iet?

Felko nobrauka zilo ratnieka priekšautu un žigli aiztipina no pagalma. Vērsis stāv neziņā, kas un ko ar viņu iesāks. Viņš ievelk nāsīs gaisu. Degunā tam iesitas vīnogulāju smarža, kuri aug pie mājas sienas. Vērsis ar visu pļaujmašīnu dodas pie zaļajām stīgām. Pārnācējs to saķer aiz apaušiem.

—   Tprrr! Stāvi taču!

Logā atskan vectēva īgnā balss:

—   Manu Zobgali lai neviens šim degunradzim blakām nejūdz! Es dabūšu mašīnu no Kimpeļa!

Ja jau lā, tad tā! Lai tad vērsis ar visu pļaujmašīnu arī lien pie vīnogulājiem! Pārnācējs par to vairs neliekas zinis. Viņš sāk rīkoties vistu kūtiņā. Parādās KJarijas kundze.

—   Tā, viss atkal kārtībā! — viņa man jautri pamāj ar galvu.

Klarijas kundze to aizrada par čehu Zepa kreklu un biksēm.

Vērša nosiekalotā purna priekšā viņa nosviež siena klēpi. Vērsis aprij visu sienu bez kāda sāta. Zemē nepaliek ne niecīgākais zāles stiebriņš. Vērša vēders krampjaini noraustās. Nu tas steigā norīto sienu atkal atrij un sāk lēni gremot. Tagad tam pietiek ar ko nodarboties, un viņš tikai laiski pablenž baložos, kas to aplido.

Pagājušas jau divas stundas. Kimpeļa pļaujmašīna tomēr neparādās. Man jāskrien uz Kimpeļiem. Arī tur nav nevienas pļaujmašīnas.

—   Ko gan vecais iedomājies! — vecais Gustavs stallī man uzsauc. — Tagad aizdot pļaujmašīnu! Viņš laikam ir bijis pilnā. Mums pašiem vēl jāpļauj trīs gabali auzu.

Vectēvs par savu draugu nikni nolamājas.

Beidzot ari mūsu tīrumā tarkšķ pļaujmašīna. Pārnācējam vērsis nemitīgi jāskubina, lai tas soļotu tikpat ātri kā Zobgalis. Viens morgens augošu stiebru pazūd mašīnas vēderā kā nieks. Mūsu dzīve tūlīt kļūst vieglāka. Vecmāmuļa var palikt mājās. Klarijas kundze tikai pārsien slikti sasietos kūļus un palīdz man savilkt kopā. Ap pusdienas laiku statiņus sacelt nāk palīgā ari pārnācējs. Viņam tas sagādā lielu prieku. Pārsiedams statiņus, viņš manās noglāstīt Klarijas kundzes roku. Man tas nepatīk. Pagaidi tu man! Klarijas kundze atkal apmet statiņam pārsaiti. Pārnācējs saiti nemaz neievēro. Viņš atkal tver Klarijas kundzes roku.

Es nevaru noturēties neiesaucies:

—   Uzmanies, Klarijas kundze, tūlīt viņš atkal tevi saķers!

Klarijas kundze nosarkst. Pārnācējs sāk svilpot caur zobiem.

Vectēvs ar izkapti aizgājis pļaut citu gabalu. Viņš negrib redzēt savu Zobgali soļojam blakus vērsim.

—   Mēs neesam nekādi vēršu kučieri! Tur jau ikvienam īstam zemniekam aiz smiekliem bikses pārplīsīs, redzot šādu ragulopu stampājam blakus kārtīgam zirgam!

Pēcpusdienā mēs vedam rudzus šķūnī. Pļaujmašīna aizceļo tālāk, bet vērsi mēs drīkstam paturēt arī labības vešanai. Vectevs atsakās ar pārjūgu braukt. Viņš soļo aiz augsti piekrautās ores krietnu gabalu notālēm, it kā tam gar visu nebūtu nekādas daļas. Kauns, vairāk nekas!

Šķūnī vectēvs ar dakšām tomēr izdod kūļus no vezuma. Es tos saņemu. Pārnācējs un Klarijas kundze krauj pantu. Aiz lielas piepūles mēs svīstam un elšam. Lejā kāds pažvadzina dīseles ķēdi. Tas ir Kimpeļu Fricis.

—    Reče, reče, Kimpeļu Fricītis arī atnācis pie mums! — vectēvs saka, cik vien laipni prazdams. — Vai jūsu pļaujmašīniņa jums vēl vajadzīga pašiem?

—   Es nezinu.

—   Vai tavs tētiņš vesels?

—   Viņš atveseļojās tikai ap pusdienas laiku.

—   Jā, ja! Kā sacīt jāsaka: slimība nav brālis! Tā mēdz

ierasties tikpat negaidīta kā ciemiņi no pilsētas. Vai tu atnāci parotaļāties ar mušu Tinko?

—   Mhm! — Fricis tikai atņurd, kājas īkšķi kasīdams.

Es esmu brīvs. Vectēvs pats mani atlaiž. Lūdzu!

—   Vai šie jau bija pie jums ar visiem netīriem krekliem? —

Fricis man uzprasa.

—   Ar biksēm arī!

Pie Kirnpeļiem bija atnācis baltais Klauške. Plikpauris par mazā baltā Klauškes bikšu dibenu tikai pasmējās. Bet lielais baltais Klauške noskaitās. Viņš izģērba savu puiku turpat virtuvē kalpoņu klātbūtnē pilnīgi kailu un nosvieda tā kreklu un bikses pie kartupeļu sutinātāja. Plikpauris lika vecajai Bertai sameklēt mazajam baltajam Klauškem kādas Friča bikses un kreklu. Lielais baltais Klauške šādai maiņai tomēr nepiekrita.

Viņš pieprasīja no Plikpaura jaunas drēbes vai to vērtību naudā.

Plikpauris tikai ķiķināja un naudu tūlīt atnesa. Mazais baltais Klauške gribēja nosmērēto kreklu un bikses atkal uzvilkt. Bet Plikpauris vairs neļāva.

—   Vai es šīs netīrās lupatas nenopirku?

Mazajam baltajam Klauškem vecāk drēbes bija jāatstāj pie Plikpaura. Zēns stīvējās pretī. Vecais baltais Klauške izvilka viņu ārā gluži kailu un ar tādu gribēja doties uz ielas. Lai redz visa pasaule, kāds nelietis ir Kiinpeļu Plikpauris! Taču vecā Berta to neizturēja. Viņa iznesa savu maisu drēbes priekšautu. (

Mazais Klauške to apņēma ap gurniem. Tā abi Klauškes ari izgāja cauri visam ciemam. So atgadījumu apspriedīšot ciema sapulcē.

—   Vai tu tik pliks būtu gājis pa ielu, lai visi skatās? — Kimpeļu Fricis man jautā.

Man nav viņam ko atbildēt.

Mēs klaiņojam pa ciemu.

—   Man tā vien liekas, ka Svepšķe mūs nobūrusi, — saka Fricis. — Viņi vēl arvien saukā mūs par diedelniekiem.

—   Svepšķe neprot burt, Frici!

—   Kā tu to zini?

—   Viņa pati teica, ka tai rnajās neesot ne kripatiņas velna mēslu.

—   Bet viņai kūtiņā ir apburta kaza!

Mūs sauc mazais Kubašks. Pa vārtu spraugu viņš mums pasniedz sviesta bumbierus. Tie ir skaisti dzelteni sviesta bumbieri. Fricis trīs gabalus tūlīt iestūķē mutē. Viņš tos gremo tāpat kā Felko vērsis sienu. Kaut visi bērni butu tādi kā mazais Kubašks!

Nu, piemēram, kaut vai čehu Zeps. Tas vēl arvien izskatās kā jauns skursteņslauķis. Viņš mūs arī šoreiz nolamā par diedelniekiem un pats paslēpjas drošā vietā.

—   Sviestu es ieziedu vēderā, nevis uz sejas, jūs miegamices! — viņš zobojas.

Ko lai mēs iesākam? Ar Mercbahas bērniem mums vairs nav ko ielaisties.

—   Tic ir tīrie salašņas! — Kimpeļu Fricis nosaka.

Turpmāk mēs labāk turēsimies kopā ar llorndorfas bērniem.

Horndorfas bērni pirms brīvdienām skolā nodibinājuši savu

biedrību. Tā ir ļoti smalka biedrība. Tai ir pašai sava futbola bumba!

Ja mums būtu divritenis, nebūtu ko paskatīties, ka mēs jau būtu Iīorndorfā.

—   Bet vai viņi mums ļaus piedalīties spēlē?

—   Viņi par to tikai priecājas, ja kāds pierakstās skolas biedrībā. Biedrībai ir tāds pavisam jocīgs vārds. Es to esmu aizmirsis. Horndorfieši mūs — mercbahiešus — sauc par atpalicējiem, jo mums vēl tādas skolas biedrības nav.

Lai notiek! Mēs iestāsimies Horndorfas skolas biedrībā, tad mēs būsim smalki ļaudis un nebūsim nekur atpalikuši!

Kimpeļu Fricim jau sen bija solīts savs divritenis. Plikpauris jau divas reizes bija braucis uz Berlīni to nopirkt. Bet Šēnebergā ir daudz tādu māju, kur iebraucējiem atņem naudu. Kimpeļu Plikpaurim tur jau divas reizes atņemta visa nauda, un viņš atgriezās mājās bez Friča divriteņa.

—   Man gan, Frici, drīz būs savs divritenis!

—   No Sēnebergas?

—   Nē, no Spēlmaņu Fimpeļa!

—   Ko, tā vecā ķerra?

—   Nē, tas ir divritenis no pašas Centrālās Ampūlijas un skrien kā pats nelabais!

—   No Centrālās Ampūlijas? Tādas vietas pasaulē nemaz nav.

—   Bet divritenis tomēr ir! Tas ir gandrīz sacīkšu ritenis!

Es Fricim pastāstu, cik daudz kāpuru man vel jāsalasa, lai

Spēlmaņu Fimpelis man atdotu savu divriteni.

—   Kāpurus? — Fricis noprasa un sāk košļāt zāles stiebriņu. — Es zinu kāpurus, kas jau pārvērsti naudā! Es zinu, kur atrast pilnu kastīti!

—   Kas šos kāpurus pārvērta?

—   To tu tūlīt redzēsi!

Mēs sākām iet ātrāk.

Kimpeļu Svepšķe katru dienu mežā salasa nastu žagaru. Šoziem viņai vairs nebūs jāsalst. Viņai vel ir divas spēcīgas rokas. Nest no meža žagarus Svepsķei neviens arī neliedz, un žagaru kaudze viņas mājiņas priekšā diendienā kļūst arvien lielāka. Aiz šīs žagaru kaudzes mēs nogulstamies. Fricis iesviež Kimpeļu Svepšķes logā priežu čiekuru.

—   Ja tik viņa būs mājās, tā katrā ziņā paskatīsies pa logu.

Fricis sameklē otru čiekuru.

—   Vai viņa nelamāsies?

—   Vai tad tu vēl nezini, ka Svepšķe bērnus nekad nelamā? Viņa tik uzprasīs: «Jēriņ, vai tu neesi izsalcis?» Vai arī iedos tev cukura talonu. Viņa savu cukuru nekad neizpērk. Raganas cukuru neēd. Cukura talonu tu drīksti no viņas paņemt, bet ēdienu nekādā ziņā! Tam pielipuši raganas netīrumi.

Fricis iemet logā otru priedes čiekuru. Arī šoreiz viss paliek klusu. Svepšķe aizgājusi pēc žagariem. Mēs kā vāveres aizlecam no žagaru kaudzes līdz kazu kūtiņas sienai. Fricis pa zara caurumu ieskatās kazu kūtiņā. Arī tur Svepšķes nav. Fricis zina kazu kūtiņas sienā vaļīgu dēli. Mēs abi ielienam un atkal aiz

velkam dēli vieta. Kimpeļu Svepšķes liela kaza metas mums pretī un mēģina norauties.

—   Uzmanies, tā ir apburta kaza! — Fricis brīdina. — Tā spļaudās. Kur spļāviens ķer, tūlīt paliek caurums!

—   Vai tev viņa jau kādreiz uzspļāvusi?

—   Un kā vēl! — Kimpeļu Fricis man parāda savu saplēsto bikšu dibenu. — Re, kur pagājušajā nedēļā tā man uzspļāva!

No kazu kūtiņas mēs ielavāmies Svepšķes istabā. Durvju aizbīdnis vien noklab.

—   Ja nu Svepšķe tagad pārnāk, Frici, ko tad?

—   Lai jau nāk! Viņa tik noteiks: «Ai, ai, kādi man ciemiņi! Vai tu nevēlies maizīti ar plūmju biezeni?» Bet to nedrīkst ņemt. Un, ja arī paņem, tad ārā tā tūlīt jāiesviež mēslainē. Svepšķe plūmju biezeni piespļāvusi!

Nē, maizi ar plūmju biezeni es neņemšu. Kimpeļu Svepšķes istabā ir zema un drēgna, taču tā ir ļoti tīra. Izslaucīti visi kakliņi, grīda nokaisīta baltām smiltīm. Pie sienas karājas petrolejas lampa ar spodru cilindru. Blakus lampai — veca noplēšamā kalendāra pamatne. Uz kartona redzams attēls: jauna sieviete tur klēpī bērnu, kas rotaļājas ar rozēm. Svepšķes raibie gultas pēļi izskatās kā piepūtušies tītartēviņi. Galds un sols noberzti tīri jo tīri. Uz galda varētu saredzēt rāpojam pat visniecīgāko skudriņu. Zemajā krāsniņā pukšķēdami sutinās kartupeļi. Blāvie garaiņi nosēžas uz loga rūtīm. Tie labprāt vēlētos likt ārā un pacelties debesīs kā mākoņi. Kādā istabas kaktā stāv tumša lāde. Uz tās tumšbrūnajiem sāniem uzkrāsotas puķes. Tie ir neaizmirstuļu, rudzupuķu un magoņu pušķi un vainagi. Uz Svepšķes kumodes redzamas vairākas fotogrāfijās. Dažas ir mazos ietvariņos, citas tāpat atslietas pret sienu. Vairums ir bērnu attēlu.

—   Paskaties, tas esot es, — Kimpeļu Fricis saka, norādīdams uz kādu resnīti īsā krekliņā. — Krievi mani nofotografēja un bildīti uzdāvināja Svepšķei. Bet tā nu ir tīrā krāpšana! Tik muļķīgs es nekad neesmu izskatījies. Aplūko to lielo muti!

Es neviļus atceros tos trīs sviesta bumbierus, ko Fricis pirmīt sabāza mutē.

—   Un tas esot mans brālis. Viņam bija divi dzelzs krusti. Viņš bija esesietis, vai kā viņus tur sauca. Viņš krita varoņa nāvē. Brālim trūka viena pirksta. Te tu to vari redzēt. Svepšķe tam pirkstu ar sirpi nobūrusi.

Fricis man parāda ari sava tēva fotogrāfiju. Plikpauris redzams tikai krekliņā.

—   Re, cik viņš stulbs bijis! — Kimpeļu Fricis nokasa no tēva sejiņas melnu mušu traipu. — Arī viņa māte bija jukusi, bet manējā plika dejojusi uz mēslu kaudzes.

Pie sienas tikšķ mazs, kokgriezumiem rotāts pulkstenis. Vai mani nomāc sutināto kartupeļu smarža vai arī ziņkāre un bailes?

—   Bet kur, Frici, ir pārvērstie kāpuri?

—   Tos tu tulit redzēsi!

Fricis atvelk kumodes augšējo atvilktni un sāk tur vandīties. Viņa netīrajā rokā parādās slēdzene. Ar šo slēdzeni viņš atslēdz lādi istabas tumšajā kaktā. Lādes vāks ir sabriedis un iesprūst. Kopīgiem spēkiem mēs to mēģinām pacelt. Beidzot vāks čikstēdams un vaidēdams padodas.

—   Kukfi, kukū!— pēkšņi pie sienas kāds iekūkojas.

Mēs palaižam vāku vaļa un atlecam nost. Mana sirds sāk sist kā negudra.

—   Tfu, tfu, tfu! — mēs abi mēģinām savas bailes izspļaut.

—   Tas taču bija tikai tas ērmīgais pulkstenis! — Fricis nosaka un atkal atgriežas pie lādes.

—   Kāds pulkstenis?

—   Nu, tas tur pie sienas! Vai tad tu neredzēji to koka putnu biedēkli? Tas tur augšā iesprostots tup. Dienā viņš piesiets ķēdē kā suns un ik stundu pieprasa sev barību. Naktī Svepšķe to palaiž vaļā. Tad tas aizlido burties un pa skursteni ielien pie cilvēkiem. Kur tas ielavās, tur nakti neviens nevar gulēt, bet mētājas nelabos sapņos. Ārā tad gaudo suņi, bet pie loga kaut kas klaudzina ar knābi.

Es gribu pieķēdēto putnu redzēt. Bet nu tas vairs nekūko.

—   Nāc tikai šurp, mums tas nekā nevar padarīt! Ārā taču vēl spīd saule!

—          Kā tu zini, ka tas mums nekā nevar padarīt?

—          Man to teica mūsu Berta.

Mēs atkal uzmokām lādes vāku. Lādē guļ Svepšķes lindraki no jaunības dienām un kārtām salikti audekli.

—          Tas ir Svepšķes pūrs. Kādreiz viņa cerējusi svinēt kāzas, — Fricis paskaidro.

—   Te nu tās mantas tagad pelē! Kas tad gribēs precēt raganu!

Fricis izceļ no lādes plānu blūzi. Zem blūzes palikta izrotāta koka kastīte. Fricis paceļ kastītes vāku. Kastīte pilna ar naudas gabaliem — pārvērstajiem kāpuriem!

—   Te tie ir! Ņem un samaksā par savu divriteni!

—   Es neņemšu!

—   Kāpēc?

—    Tā ir Svepšķes nauda! Bet mums Svepšķe ir pavisam sveša!

—    Arī mums viņa ir sveša. Tie ir meli, ka viņa esot mūsu radiniece. Mēs taču neradosimies ar raganu!

—    Bet tu pats teici, ka no raganām nekā nedrīkst ņemt kā tikai cukura talonus!

—    Naudu tu vari ņemt. Kad tu to atdosi tālāk, tā atkal pārvērtīsies kāpuros.

—   Tad jau es divriteni no Spēlmaņu Fimpeļa nedabūšu!

—    Viņš to nemaz nepamanīs. Viņš naudu tūlīt iebāzīs kabatā. Bet tikmēr divritenis jau būs tavās rokās! Kad Spēlmaņu Fimpelis maksās par pasniegto šņabi, viņš uzliks uz kroga letes kāpurus!

Es iedomājos krodzinieka Karnaukes tuklo seju, kad Spēlmaņu Fimpelis naudas vietā tam iedos kāpurus. Man jāsmejas

gribot negribot. Ari kaza blakus šķūnītī sāk smieties. Fricis ļauj lādes vākam aizkrist.

—   Svepšķe nāk! Kaza to saož.

Mēs izzogamies ārā. Ciema iulas galā līgojas liela žagaru nasta. Tur nāk Kimpeļu Svepšķe. Kā gan kaza varēja to nojaust?

Beidzot mēs savu labību esam nopļāvuši. Tagad saulainajās dienās mēs to vedam mājās. Ja mēs Zobgali visu laiku būtu aizdevuši citiem zemniekiem, mums tagad katru dienu varēja būt otrs zirgs vai vērsis. Kādus vezumus mēs tad gan neuzkrautu!

Vectēvs ir nemierā ar sevi un visu pasauli. Viņa draudzība ar Plikpauri sašķobījusies. Ražas novākšanā vectēvs velkas visiem astē: mūsu labība paliks uz lauka pati pēdējā.

—   Ko tur līdz trakot, — aizrāda pārnācējs. — Stūrgalvība pati sev rīkstes griež!

Pie ratnieka Felko jau dūc kuļmašīna. Vectēvs aizspiež ausis. Ja dūktu pie mums, tā viņam izklausītos kā jaukākā mūzika.

—   Kad jūs domājat kult? — birģermeistars Kaldaune apvaicājas vectēvam.

—   Kad ievedīsim visus rudzus! Vai tad tu, ragulop, nesaproti!

Kaldaune pakasa īso bārdiņu.

—   Tas būs pagrūti!

—   Kas tev būs pagrūti?

—   Ciems nākošnedēļ grib visumā izpildīt savu obligāto labības nodevu, bet jums statiņi vēl tīrumā. Parūpējieties, lai jums kāds aizdod, līdz paši izkulsiet. Man nepatiktos uz jums gaidīt. Vai jūs gribat, lai jūsu dēļ rajona prēmija aiziet mums gar degunu?

Tas tik ir nepatīkams pārsteigums! Vectēvs košļā ūsas un saīdzis šaudās no viena stūra otrā. Viņš aizmetas uz lauka un pārbauda, vai statiņos graudi jau ir tik sausi, ka var vest mājās. Nē, tie vel nav sausi.

Mercbaha cerēja iegūt rajona prēmiju jau pērn, bet nedabūja. Vainīgi bija atpalicēji kulšanā. Viņu vārdus birģermeistars izlika pie ugunsdzēsēju šķūņa durvīm un paziņoja visiem ciema iedzīvotājiem. Vectēvam laimējās. Viņa vārds sarakstā nebija minēts. Šogad viņu tajā noteikti ierakstīs. Piķis un zēvele, astoņās dienās mēs savu labību taču vairs nevaram izkult!

Vakarā vectēvs aizskrien pie Plikpaura. Cik jauki, ka var aprunāties ar uzticamu draugu! Plikpaurim jau ir savs padoms:

—   Man nenāk ne prātā tagad kaut ko nodot! Un ari tev, Kraske, par to nav jālauza galva. Tad mēs būsim jau divi un nejutīsimies tik pamesti. Mēs nodosim tad, kad mēs gribēsim!

Vectēvs tikai pakrata galvu. Jā, jā, jā! Kā sacīt jāsaka: viņš gan negribētu būt slikts zemnieks.

•— Slikts zemnieks ir tas, kas danco pēc citu stabules, — Plikpauris viņu pārliecina. Kas tad Plikpaurim un vectēvam tiks no prēmijas? Kur to izlietos? Kaldaune par to liks salabot ugunsdzēsēju šķūni un kapliču. Tad ta jauka ciema prēmija! To saņems miroņi! Miroņiem kapličā vairs nelīs virsū lietus! Paga, paga, te mums kaut kas paglabājies! Plikpaura smiekli izgaisina vectēva pēdējās šaubas. Kimpelis pārvedis no Sēnebergas jaunu šņabulīša šķirni. — Lai dzīvo zirgs un zvirbulis! Augstas laimes zemnieku ciltij! Urā!

Sāk smidzināt lietus. Arī tas vēl! Tagad rudzu statiņi kļūs slapji. Nu vairs vectēvs par to neuztraucas. Viņš staigā pa pagalmu un tikko jaušami smaida.

Atkal ierodas birģermeistars un apjautājas:

—   Kas jums izpalīdzēs?

—  Mīļais dieviņš acīm redzot nav vēlējis, — vectēvs atbild un izstaipās.

—   Vai tad dieviņš nodos jūsu vietā?

—   Pie velna ar visu jūsu rajona prēmiju! — vectēvs sāk klie-gt. — Es vēl nekā neesmu izkūlis un beigas! Jūsu labā es neiešu diedelēt!

—   Tātad tu, Kraske, nedomā labību nodot?

—   Nē, nenodošu! Un to tu tūlīt vari ierakstīt savā plakātā!

Raksti vien, ka Kraske ir īsts suns! Ka viņš visus rudzu statiņus aplaiž, lai tie neizžūtu! Raksti vien, raksti!

Pārnācējs paņem birģermeistaru zem rokas un aizvelk projām. Viņi iziet pa vārtiņiem. Uz ielas tie bridi sarunājas. Pēc tam atkal iestājas miers.

Spēlmaņu Fimpelis ved uz saviem kāpostiem vircu. Tagad viņš zina, ka vircu var vest uz tīrumu tikai lietainā laikā.

—   Spēlmaņu Fimpeli, kad tu man parādīsi lielo kāpuru lauku?

Spēlmaņu Fimpelis pārlec pār rokas ratiņu dīseli un pielec man klāt pie dārza sētas.

—   Grib ritenis prom traukt. Kāds cits to vēlas braukt!

—   Tu taču apsolījies nevienam citam nepārdot, ja es tev iedodu rokas naudu.

—   Viņš dod man visu naudu, un tā man gādās baudu!

Ko nu es ar Fimpeli lai iesāku?

—   Pagaidi vēl vienu dienu, Fimpeli! Es tūlīt iešu lasīt kāpurus!

—   Mīl kāpurs tikai sauli. Tam lietū stīvi kauli!

—   Kam tu savu divriteni pārdosi, Spēlmaņu Fimpeli?

—   To nopirks draudziņš Fricis. Tā tēvs pie naudas ticis!

Spēlmaņu Fimpelis pārmet pār plecu ratiņu velkamo valgu.

Viņš iekliedzas kā vanags un tūlīt iepīkstas kā vanaga sakampta pele. Šoreiz man par to nemaz nenāk smiekli.

Tātad Kimpeļu Fricis grib atpirkt manu divriteni.

—   Fricis tev pieburs pilnu kabatu ar kāpuriem, Spēlmaņu Fimpeli! — es uzsaucu.

Spēlmaņu Fimpelis iegrūž roku bikšu kabatā un nopurinās, it kā tur tiešām jau būtu kāpuri.

Lielus sāk līt stiprāk. Pasaule kļūst mazāka. Lietus līst divas dienas no vietas. Vectēvs klimst pa māju kā sagūstīts lācis. Pārnācējs drāž grābekļu zarus un izmēž vistu kūtiņu. Vistas tipina apkārt, astes nolaidušas. Istabā ir mājīgi. Krāsnī šaudās liesmas. Debesis aizsedz pelēka lietus sega. Pa loga rūtīm rit

lietus lāses kā asaras pa vaigiem. Kjarijas kundzes atvaļinājums jau beidzies. Viņas smiekli vairs neatskan pagalmā. Neviens mani vairs neglāsta. Manis pēc lai jau pārnācējs viņu prec: tad viņa arvien bus un paliks pio mums. Lai tikai viņš ap to neķerstās! Stefānija var palikt turpat līdzšinējā dzīvokli. Kad pārnācējs gribēs to redzēt, lai viņš aiziet uz muižas māju.

Trešajā dienā atkal atspīd saule. Visas pļavas garo. Bezdelīgas lido augstu augstu. Tās laidelējas tieši zem pašas saules. Viņu otrais perējums arī jau izlidojis. Nu tām laika diezgan. Pēcpusdienās tās garās virtenēs sēž uz elektrības vadiem, vidžina un pļāpā bez mitas. Kaut gan tām nav divriteņa, viņas tomēr sasniedz pašu Āfriku.

Bczdelīdziņ, turp,

Saulīte jau riet!

Bezdelīdziņ, šurp,

Pietiek šodien skriet!

Projām dosies rit,

Vidžu, vidžu, vidz!

7.igla sparnaifiīf,

Paņem mani lidz!

Vectēvs man vēl nav izdomājis nevienu darbu. Es vēl baudu brīvību. Ko lai es sadaru? Cits nekas neatliek, kā klaiņāt pa ielu. Ar tādu cilvēku kā Fricis, kas grib atpirkt manu divriteni, es vairs nemūžam nerotaļāšos! Arī pie citiem bērniem man prāts nenesas. Tie pastāvīgi saukājas. Horndorfas puikas mani gan varbūt uzņemtu savā biedrībā, bet vispirms kārtīgi noslānīs.

Pie kāda loga klauvē Vunša kundze. Viņa man māj ar roku.

—   Vai jūsu Pogacis saslimis, Vunša kundze?

—    Teo ciemojas pie vectēva un vecmāmiņas Zandbergā

—   Ak tā!

Vunša kundze ir smalka sieviete. Viņas deguntiņš ir tik sīciņš, ka neizskatās lielāks par punktu. Pogacis ir viņas sirds mīlulis. Mani nemīl neviena sirds. Vunša kundze pasniedz man pa logu satītu maisu.

—   Pasaki lielu lielu paldies! Lai tavs tēvs nedusmojas, ka mēs aizsūtām maisu tikai tagad. Tas mums bija liels atbalsts! Nu jau mums ir jaunie kartupeļi. Tikai pasaki tēvam daudzreiz paldies, vai dzirdi?

Es iemiedzu maisu padusē.

—   Vai jums olas ari bija liels atbalsts?

—   Kādas olas?

—   Ko mūsu pārnācējs jums atnesa?

—   Jūsu pārnācējs? Kas tas tāds?

—   Tas pats, kas jums atnesa kartupeļus!

—   Tavs tēvs?

—   Mhm.

—   Jā, jā, olas ari! Viņš mums palīdzēja no labas sirds. Ubagot mēs nemēdzam. Un dāvanas, aiz kurām kaut kas slēpjas, mēs nepieņemam. Bet, ja dāvana nāk no biedra, tur nav ko notiesāt mūs.

Es netieku gudrs, kas aiz olām var slēpties! Vunša kundze runā kā no mīklu grāmatas.

—    Protams, protams, laiki tagad ir tik grūti, tad jau jāmāk turēties virs ūdens! Un jūs šis dāvanas arī notiesājāt, — cs prātīgi atsaku.

—   Tātad vēlreiz liels paldies tavam tēvam! Tikai nepiemirsti!

—   Katrā ziņā, katrā ziņā, Vunša kundze!

Tagad es zinu, kam pārnācējs aiznesis mūsu olas un kartupeļus. Lai viņš tik sāk interesēties par manu liecību, tad es painteresēšos par tām olām!

Vectēvs apgriezīs otrādi visu istabu, ja dabūs zināt, ka Vunšai kungs ēd mūsu olas.'

Vectēvs neieredz Vunša kungu ne acu galā tāpēc, ka tas ir partijas priekšsēdētājs. Vunša kungs un viņa partija ir nepateicīgi pret vectēvu. Sie visi vēl slapināja biksītēs, kad vectēvs jau cīnījās par taisnību cilvēku starpā. Kopš vectēvs vairs nav partijā, netaisnība arvien vairāk uzplaukst. Tagad viņi jau kļuvuši tik netaisni, ka spiež viņu nodot labību, kas vēl nemaz nav. izkulta! Kā jums tas patīk?

Aiz krūmiem pazib Stefānijas izbalojušie bruncīši. Tas tik vēl trūka! Viņa mani jau pamanījusi. Nu viņa tūlīt sāks saukāties! Tad es uzmetīšu viņai galvā maisu! Stefānija tomēr nosaukājas. Vai tad viņa jau būtu aizmirsusi, ka es esmu otrgadnieks? Viņa izbāž tievās rokas starp Felko sētas latiņām un sāk plūkt puķes. Bet tās nav dārza puķes. Tie ir tikai lauka ziedi — rudzupuķes un vanagzirnīši. No darba pārnākusi, l<larijas kundze arī par tiem priecāsies. Es savu maisu atkal satinu un lūkoju tikt Stefānijai garām. Es piesardzīgi žogos starp kokiem. Ak, šausmas! Stefānija nāk man taisni pretī! Ko gan viņa no manis grib? Un kāpēc viņa klusi smaida? Viņas seja īr tik brūna kā sīpolu mizās nokrāsota lieldienu ola. Viņai trūkst viena priekšzoba, bet jaunais jau pastiepies līdz pusei.

—   Vai tu vēl arvien dusmo? — Stefānija jautā.

—   Vai jūs mūs precēsiet? — es noprasu.

—   Mana māte teica, ka jūs pelnot līdzjūtību.

—   Vai viņa tiešām tā teica?

—   Jā.

—   Tad viņa mūs precēs!

—   To viņa nav teikusi.

—   Bet tev jāpaliek turpat, mums nav tik daudz gultu!

—    Es arvien palikšu turpat. Tavs vectēvs ir egomists1 . Mana māte teica, ka viņš pats sev kož pirkstos.

—   Nē, viņš tik košļā tabaku!

—   Rrr-vau!

Mēs satrūkstamies. Mūsu priekšā pār sētu pārlēcis Kimpeļu Fricis. Viņa kabatā žvadz it kā stikla lauskas.

—    Kas grib mukt, drīz sāks jukt! — Kitnpeļu Fricis priecājas par mūsu izbīli. Viņš aizdomīgi noskatās Stefānijā. — Lasies projām! Te apspriedīsies vīru galvas!

—   Ūja! — Stefānija brīnās. Viņa atmet galvu un vilcinādamās aiziet.

—   Kaut kas jādara! Viņi vēl arvien apsaukājas! — Fricis čukst.

1 Pareizi: egoists (svešv.) — patmīlis. (Tulk.)

—   Stefānija nosaukājās, un mazais Kubašks arī vairs nesatika jas.

—   Tos nav vērts skaitīt! Cehu Zcps saukājas, un baltais Klauške tāpat turpina ņirgāties. Svepšķc mūs nobūrusi. Viņa vienīgā mums uzvēlusi šo kaunu!

—   Es ar tevi vairs neielaižos!

—   Kāpēc?

—   Tu taisies pirkt manu divriteni!

Kimpcļu Fricis bridi pārdomā.

—   Kad tas būs manējais, es tevi uz rāmja tāpat pavizināšu.

—   Pie tāda es uz rāmja nesēdēšu!

—   Kāpēc tu neņēmi apburtos kāpurus?

—   Vai tu tos paņēmi?

—   Es … es tos neesmu ņēmis! Bet tu tomēr esi manos nagos! Es tevi varu noslīcināt!

—   Tu mani drīksti slīcināt tikai par piecdesmit feniņiem. Tu mani vari slīcināt tikai līdz vēderam!

—   Es tevi drīkstu slīcināt par septiņdesmit feniņiem. Līdz kaklam — un tad es tevi pagrūdīšu zem ūdens!

—   Nē, tikai par piecdesmit feniņiem! Es tev parādīju putnu ligzdas un palīdzēju ķert kaķi. Par to tu neesi atrēķinājis.

—   Es tavu divriteni nemaz nepirkšu!

—   Tu pirksi gan! Spēlmaņu Fimpelis pats man to pateica.

—   Spēlmaņu Fimpelis ir…

—   Melo, melo, re, kā melo! Tu pats esi paņēmis Svepšķes naudu!

Kimpeļu Fricis nobāl.

—   Kādu naudu es esmu paņēmis?

—   Tu esi izzadzis Svepšķes naudu.

Kimpeļu Friča rokas zibenīgi pazūd kabatās kā divi sermuļi. Viņš noliecas skrējienam.

—   Nu, skaties, ka es nekādu naudu neesmu… — Fricis izrauj rokas no kabatām. Viņš man kaut ko iesviež sejā. Kaut kas nošķind. Man uzveļas smagi vasaras mākoņi. Tie mani nospiež pie zemes. Es pakrītu augšpēdu. Es guļu uz muguras, bet sāpēt

man nekas nesāp. Es tikai nevaru vairs paelpot. Gaiss pēkšņi iizpleties tik liels, ka neietilpst manā mutē. Stefānija uzliek uz manām krūtīm ziedu pušķīti. Viņa nometas pie manis ceļos un sāk raudāt. Es esmu miris.

13. NODAĻA

Es biju nomiris tikai divas dienas. I<ad es atkal atdzīvojos, man sāpēja galva, nemitīgi sāpēja galva. Tikko cs atvēru acis, man uzbruka jauna sāpju lekme. Vecmāmuļa aizklāja guļamistabas logus ar segām, lai saule ar saviem asajiem staru dzelkšņiem nedurstītu man galvu. Mani mocīja sapņi. Spēlmaņu Fimpelis brauca ar savu divriteni. Riteņu loki bija taisīti no kāpuriem. Spēlmaņu Fimpelis bija atbraucis pec manas liecības. Liecība nebija parakstīta. Stefānija to parakstīja, un nu es vairs nebiju otrgadnieks. Kimpeļu Svepšķes kaza spļāva spožus zelta dālderus. Fricis tos salasīja un svieda gaisā, tie pārvērtās bezdelīgās. Tās lidoja augstu augstu un Stefānijas balsī dziedaja: «Bezdelīdziņ, šurp, bezdelidziņ, turp!»

Nu jau man klājas labāk. Tikko bija atkal ieradies ārsts. Viņš man noņēma no sejas vairākus plāksterus, izklauvēja un izklausījās manu galvu.

—   Nu jau viss atkal būs labi! — viņš noteica.

—   Vai patiesi viss atkal būs labi? — vecmāmuļa noprasīja, acis priekšautā slaucīdama. Aiz asaru plīvura iemirdzējās sīka cerību liesmiņa.

—   Būs, būs, Kraskes māt! — Ārsts aizgāja.

—    Vecmāmuļ, es šodien apēdīšu desmit olas! Tas man tīnais nieks!

—   Vai tu tiešām tik daudz varēsi apēst? Vai tik tev nebūs jāvemj, Tinko?

—   Nē, nē, visas paliks vēderā, vecmāmuļ!

—    Vai, vai cik tieviņas kļuvušas lavas rociņas! Vēderiņš tev taču pavisam tukšs, pavisam tukšs!

Es apēdu vienu olu, un man nemaz nekļūst slikti. Es apēdu veselas trīs olas, un arī tās paliek vēderā. Lūdzu!

Vectēvs mūsu dārzā atradis jauniņu vēlā perējuma zīlīti. Kas tā par jautru zīlīti! No gultas kājgaļa tā uzlaižas uz aizkaru listes. Vecmāmuļa uz palodzes tai nolikusi speķa gabaliņu. Zīlīte paknābā speķi un atkal aizspurdz. Es vēroju zīlīti, un man vairs gultā nav tik garlaicīgi. Taču viņa manu gultu arī noraibina, jo tā neēd vien. Viņa izmēģina savu knābīti arī pie maniem sejas plāksteriem. Es izturos pavisam klusi un mierīgi, kaut gan tā mani kutina. Zīlīte atkal aizlaižas. Mans plāksteris jau nav nekāds speķis!

Vectēvs sēž, rokas uz ceļiem atbalstījis, knikšķina pirkstus un iegrimis pārdomās.

—    Tad ar vajadzēja jums ar Kimpeļu Fricīti tā sanīsties! Ko nu es teikšu savam draugam? Fricītis arī esot sev ko nodarījis.

—   Viņš pārsolījis manu divriteni, vectēv!

—    Jā, jā, divriteni! Dzirdēju, dzirdēju! Es tev to nopirkšu. Tā tik vēl trūktu!

—   Vai tiešām?

—   Paliec vien vesels! Cik tad Fimpelis par to prasa?

—   Trīsdesmit markas, vectēv!

—   Trīsdesmit markas, nu jā… paliec vien vesels!

Vectēvs atkal nogrimst pārdomās. Pie ugunsdzēsēju šķūņa

durvīm piespraustajā sarakstā viņa vārds nebija minēts. Par to bija parūpējies pārnācējs. Sagādei nododamo labību viņš bija aizņēmies no jaunsaimniekiem. Vectēvam par to nebija ne jausmas. Viņam gan nebija nepatīkami, ka viņa vārds nav ielikts sarakstā pie šļūteņu šķūņa, taču tam pamodās šaubas. Ko nu teiks draugs Kimpelis?

Kimpeļu Plikpauris nosauca vectēvu par viltnieku. Vectēvs sacēla mājās lielu traci un savukārt nosauca par viltnieku pārnācēju.

:— Re, cik tālu cilvēku noved paša miesa un asinis, nolādētais viltniek!

Tā kā Kimpeļu Plikpauris savu nodevu tomēr nenokārtoja laikā, rajona prēmiju Mercbaha nedabūja arī šoreiz. Neviens ari nevarēja nodot labību Plikpaura vietā. Nodeva bija pārāk liela.

Arī pārnācējs pienāk mani apraudzīt. Viņam jāstāsta par Padomju Savienības mašīnām, kas rudzus reizē nopļauj un izkuļ.

—   Vai tik tās nav tīrās blēņas, pārnācēj?

—' Nē, tās nav vis blēņas. /

—    Un vecmāmuļas tur var sēdēt mājās un barot vistas? Kāpēc tā nav pie mums?

—   Gan jau būs ari pie mums!

—    Vai tas ari ir taisnība, ka Kleinšmorgauā drīz ieradīsies mašīnas, kas palīdzēs visiem zemniekiem?

—   Taisnība!

—    Ko tad tur bērni brīvdienās darīs?

Pārnācējs parausta plecus.

—   Blēņosies!

—   Vai šīs mašīnas partija tur ir atvedusi bērnu dēļ?

—   Katrā ziņā!

—   Bet kāpēc mums partija nepalīdz?

Pārnācējs paskatās manī, ka pirmo reizi ieraudzījis.

—   Skaties, kur gudra galva! Kur tad tu to ķēri?

—   Kā lai cs to zinu, pārnācēj!

Visi cilvēki izturas pret mani tik labi, kaut gan cs esmu otrgadnieks. Klarijas kundze man atnes ienākušos vasaras ābolus.

—   Tev vairs nevajag raudāt, Klarijas kundze! Es jau atkal ēdu olas!

—   Tiešām? Es jau arī neraudu. Man tikai pie dīķa ieskrēja acī ods.

—   Divi odi, Klarijas kundze! Katrā acī pa vienam?

Klarijas kundze grasās mani satvert ar abām rokām.

—   Ak tu resgali!

Viņa tomēr baidās man kur pieskarties. Mana galva vēl nav vesela. Viņa attopas un tikai lēni noglāsta manu roku. Es atkal sajutu kaut ko no savas mātes.

Pie manis atnāk arī Stefānija un Pogacis. Es esmu ievērojams vīrs! Visi staigā ap manu gultu tikai uz pirkstgaliem vai zeķēs. Stefānija apsēžas uz gultas malas. Kad tikai Pogacis par to skolā kaut ko neizstāsta! Tad tie sāks mani saukāt arī par brunču mednieku.

—   Stefānij, paņem sev krēslu!

—    Kāpēc? Te tik mīksta sēža!

—    Kad tu smejies, gulta tricinās, un man sāk durt galvā.

—   Ai! — Stefānija uzmanīgi pieceļas. Zīlīte uztupusies Stefānijai uz galvas un iečubinājas tās brūnajās cirtās kā ligzdā. Viņa plūkā Stefānijas savītās bizes un vienmuļi čirkst. Pogacis apsēžas uz palodzes.

—   Zīlīti tu varēsi aiznest skolas biedrībai.

—   Vai jums tagad ir sava biedrība?

—   Mēs tādu ierīkosim.

—    Ko tad zīlīte tur darīs? Vai viņa būs vārtsargs?

—   Tur jau nespēlēs tikai futbolu vien, saproti? Mēs tur ari mācīsimies.

—    Brrr, tadu biedrību cs negribu!

Pogacis parausta plecus.

—   Vai tu arī maz zini, kā tas viss notika? — Stefānija vaicā.

—    Kas notika?

—   Kāpēc tev sāp galva un viss pārējais?

—    Kā tad es nezināšu! Man uzgāzās debesis un gaiss kļuva par mazu!

—   Tu nekā nezini! Arī ārsts teica, ka tu nekā neatminot.

—    Lai ārsts iet pie… Viņš teica, ka viss atkal būšot labi. Bet pastāsti, Stefānij!

Stefānija noglauž kleitu un sāk stāstīt, ko pati zina. Stāstīdama viņa tur galvu pavisam stīvi, lai neaizbaidītu zīlīti.

Kimpeļu Fricim kabatās bijusi Svepšķes apburtā nauda. Viņš to aiznesis Spēlmaņu Fimpelim. Fimpelis sēdēja uz savas mājeles sliekšņa un vēlējās vienu naudas gabalu redzēt. Viņš bēdīgi pakratīja galvu. «Ko tu te jokus dzen, šī nauda neder sen!» viņš paskaidroja.

Fricis devās atpakaļ. Viņš nolādēja Svepšķi ar visu viņas apburto naudu. Tad Fricis sastapa mani un Stefāniju. Kaut gan Stefānija atstāja mus vienus, viņa tomēr vēl mēģināja kaut ko noklausīties. Kas tad tur par brīnumu! Fricis bija viņu apvainojis. Viņa dzirdēja, kā mēs strīdējāmies. Pēkšņi Fricis izrāva no kabatām naudas gabalus un iesvieda man pa galvu. Tie bija lie.li un smagi naudas gabali, zaļi apskapstējuši un gluži nederīgi dālderi. Tā bija Svepšķes sen iekrātā nauda, nevis apburti kāpuri. Es gulēju zemē izstiepies kā beigts. Fricis aiz nobīļa sāka trīcēt. Viņš sauca Stefāniju, bet pats nevarēja paspert ne soli.

—    Es to neesmu darījis, es to neesmu darījis! Svepšķe viņu nobūra! — Fricis kliedza.

Stefānija arī kliedza:

—    Nē, tu to izdarīji! Es redzēju, nekrietnais, es redzēju! Tagad tu Tinko esi nositis, bet viņš būtu bijis mans radinieks!

Fricis brēca:

—    Stefānij, mīļā Stefānij, cs tas nebiju! Tik tiešām kā dievs sēž debesīs, es tas nebiju!

Stefānija tomēr palika pie sava:

—   Tu tas biji gan! Zvēru trīs reizes! Goda vārds! Tfi, tfi, tfi!

Fricis aizdrāzās, rokas mētādams. Taču viņš vēlreiz pagriezās atpakaļ un nokliedza:

—   Es viņam atlaižu tos septiņdesmit feniņus, ko tas man parādā par savu dzīvību! Kaut tikai viņš nebiitu beigts!

Stefānija aizskrēja pie ratnieka Felko. Felko izmetās no savas darbnīcas.

—    Beigts? Kas beigts? Augusta Kraskes mazdēls norā guļ beigts?

Ratnieks Felko noliecās un klausījās, vai mana sirds nepukst. Pakratīja savu sirmo eža galvu un klausījās atkal. Beidzot viņa bālajā sejā ieplūda asinis.

—   Viņš ir dzīvs! — tas iesaucās. — Viņš ir dzīvs!

—   Tagad tu vairs nedrīksti klausīt Frici kā padevīgs šunelis. Viņš tev sapostīja veselību, — Pogacis nosaka un nolec no palodzes. — Viņš jau ir tīrais slepkava! Ja tu vēl turpināsi ar viņu draudzēties, tad tev nav ne kripatiņas pašcieņas!

—   Man viņš vēl mazāk vajadzīgs nekā novalkāta tupele!

—   Tev vislabāk vajadzētu sadot viņam pa ādu!

—   Tas man tīrais nieks, Pogaci! Lai tikai viņš man pagadās pa ķērienam! — Es gan neesmu drošs, vai man pietiktu spēka Kimpeļu Frici samizot. Man arī nemaz negribas to darīt, bet vai tad Stefānijas klātbūtnē es varu izrādīties par slimu, vārgu vīreli?

Stefānija nopurinās. 1

—   Mana māte saka, ka kauties neesot nekāds gods.

—   Jums, sievišķiem, varbūt ne!

—    Es tev, Tinko, palīdzēšu! Pasaki tikai, kad sāksies! — Pogacis lielās.

Es esmu priecīgs, ka Pogacis man palīdzēs. Lūk, viņš gan varētu būt man labs draugs. Mēs taču abi esam partijā. Kāpēc Pogacis vēl arvien nav kļuvis mans draugs?

Visi citi bērni atkal iet skolā. Bet es tikai uz īsu brītiņu drīkstu piecelties no gultas. Es vēl nevaru staigāt apkārt kā agrāk. Manas kājas vēl ir pārāk nespēcīgas. Arī galva tūlīt sāk griezties. Fricis mani pamatīgi apstrādājis! Kad neviens mani neapmeklē, gultā gulēt ir pārāk garlaicīgi. Ciemā dūc kuļmašīnas. Bezdelīgas silda savas spalviņas atvasaras saulē. Pār kailajiem rugāju laukiem laidelējas strazdu bari. Es to visu varu redzēt pa guļamistabas logu. Kā es gribētu sajust savā saujā pirmos spīdīgos kastaņus! Tie tik brūni lāsmaini patlaban izsprāgst no saviem dzelkšņainajiem apvalkiem. Es gribētu salasīt ari pirmās zīles un nobērt cūkām, kas tad čāpstinādamas ēstu. Cik jauki gan būtu, sveķu smaržai vēsmojot, priežu jaunaudzē meklēt gailenes, izvilkt šos dzeltenos rūķīšus no sūnu slēpnīšiem un pielasīt pilnu mutautiņu un bikšu kabatas!

Stefānija apmeklē mani gandrīz ik pārdienas. Viņa man atnes gan ābolu, gan bumbieri un pastāsta par skolu. Kārtīgi ierodas ari mans jaunais draugs Pogacis. Viņš uz palodzes pat gatavo savus mājas uzdevumus.

—   Pogaci, vai jums skola tagad neliekas citāda?

—    Kāpēc citāda? Visi ir tie paši, kas jau bija. Stefānija,, lielais Šurihts, čehu Zeps, skolotājs Kerns. Visi tie paši.

—   Visi?

—   Jā, visi.

—   Un es?

—   Pareizi gan! Tevis un Kimpeļa trūkst.

—   Redzi nu!

Es arī tad vairs nebūšu viņu vidū, kad atkal sākšu iet skolā. Es būšu kopā ar citiem bērniem, nevis ar tiem, ar kuriem līdz šim starpbrīžos rotaļājos. Jaunajā klasē no vecajiem skolas biedriem būs tikai Kimpeļu Fricis. Bet to es vairs nevaru ciest. Viņš ne reizi nav mani apmeklējis. Kas tad tas par draugu? Tiesa, reiz viņš man izglāba dzīvību. Man par to vajadzēja viņam samaksāt. Bet es tik ātri nesamaksāju, kā viņš velējās, un viņš mani nosita. Savu jauno dzīvību es viņam gan vairs nepārdošu!

—    Vai par Kimpeļu Frici tu jau ko zini? — Pogacis pārtrauc švīkāt ar zīmuli savā grāmatā.

—    Kas man par viņu jāzina! Te viņš nenāk.

—    Tāds cilvēks jau slimnieku neapmeklēs. Vai tas taisnība, ka viņš gribējis atpirkt tavu divriteni?

—    Kas to teica?

—   Tas atklājās sapulcē.

Pogacis pabīda grāmatas sāņus, uzlec uz palodzes, kulsta kājas un stāsta.

Kimpeļu Fricis atlicis apburto naudu Svepšķes lādē. Un Svepšķe tā arī nedabūja zināt, ka viņas dālderi, ko tā, kalpone būdama, sapelnījusi, izceļojušies pa dieva pasauli. Viņa kā katru dienu devās uz mežu un nesa mājās sprunguļu un zaru nastas ziemai. Kimpeļu Fricis uzmeklēja veco Bertu.

—   Berta, kā var izdzīt velnu?

—    Vai tu gribi izdzīt savējo, kas tik tikko nenogalināja mazo Kraski?

—   Pasaki tikai, kā var izdzīt velnu!

—   Velns jānobaida, saproti, krietni jānobaida! Tai brīdī, kad cilvēks ne par ko nedomā, viņš ir jānobaida. Velns tad metas prom un parauj cilvēku gar zemi. Cilvēkam gan brīdi jāpaguļ, bet sātans ir ārā. Cilvēks jūtas kā no jauna piedzimis.

—   Vai tu pati to esi redzējusi?

—    Es pati to neesmu redzējusi. Mūs nevienu velns nemocīja. Bet mana vecmāmiņa gan bija redzējusi. Viņa kalpojusi pie kāda grāfa. Sai grāfā ‘mājojis tīrais velns.

Savu velnu izdzīt Fricim nenāk ne prātā. Viņš grib izdzīt Svepšķes velnu. Nolādētā Svepšķe viņu pilnīgi nobūrusi! Tagad Kimpeļu Fricis liks Svepšķes velnam trūkties! Viņš atnes no kalpu istabas karbīdu. To viņš izgrābis no jaunākā izpalīga divriteņa lampiņas. Karbīdu Fricis saber tukšā alus pudelē, bet virsū uzlej ūdeni. Tad viņš pudeli aiztaisa un noliek zem Svepšķes loga. Svepšķe sēž pie loga un lāpa žagaru nesamo drēbi. Kimpeļu Fricis aizslēpjas aiz žagaru kaudzes, tāpat kā mēs toreiz, kad gribējām aplūkot Svepšķes apburto kāpuru naudu.

Taču pudele ar velna bailēm kā nesprāgst, tā nesprāgst. Kimpeļu Frici moka ziņkāre. Viņš pailiec sāņus žagarus, lai paskatītos, ko dara pudele. Pēkšņi pudele sāk šņākt kā sakaitināts kaķis. Ar skaļu sprādzienu tā sašķīst gabalos. Nošķind logu rūtis. Svepšķe iekliedzas. Iekliedzas arī Fricis un atkal paslēpjas aiz žagariem. Viņš grib redzēt, kā aizmīik velns. Velns ar asiņainu seju un izspūrušiem matiem izmetas pa Svepšķes durvīm. Viņš grīļodamies pieskrien tieši pie Friča.

—    Parādi, kas tev, puisīt, notika! Nāc, es tevi pārsiešu! — velns Kimpeļu Svepšķes balsī uzaicina.

—   Vai tu pati tā esi, Svepšķe, vai tas ir tavs velns? — Fricis žēli noprasa.

—    Kur tad te, puisīt, velns gadīsies? Es tā esmu. Mana māja ir tīra!

Svepšķe ievelk Frici sev līdz istabā. Asinis kā sarkanas asaras pil uz viņas raupjās jakas un pakulu priekšauta.

Plikpaurim sprādziens iztraucējis diendusu. Viņš dzird Svepšķes mājelē vaimanas. Vienā kreklā viņš metas turp.

—    Kas te notika? Vai tu atkal esi zēnu apstrādājusi, vecā ragana? Tev vēl nepietiek, ka tu jau lielajam norāvi pirkstu!

Svepšķe nikni pablenž saimniekā.

—    Es nekā nepastrādāju, bet viņš gan pastrādāja, ko tu tam samācīji! Tu, tikai tu! Ja jau kādam ir velns iekšā, tad tikai tev!

Plikpauris ierauga izšķīdušo karbīda biezeni un loga stiklu lauskas. Viņš saķer Frici un aizrauj uz mājām.

—   Kas tevi samācīja, ko, kas tevi tā atkal samācīja?

Fricis ir pavisam pārsteigts. Tādu viņš tēvu vēl nekad nav

redzējis. Līdz šim tas smiedamiss bija nokārtojis jebkuru nedarbā nodarīto zaudējumu.

—    Kas tevi tā samācīja … kas? … Vai es tas biju? Runā! Kas?

—    Berta, — Fricis beidzot izdabū pār lūpām un sāk atkal gaudot.

—   Tā, tā, Berta? Tu saki — Berta? — Plikpauris mazliet nomierinās. Viņš pieiet pie tālruņa un izsauc ārstu. Ārsts ierodas un atrod Fricim tikai niecīgus ādas ieskrambājumus.

—   Paldies dievam! — Plikpauris nomurmina. — Ko gan pārrūgusi vīna pudele visu neizdara, daktera kungs!

—    Pārrūgusi vīna pudele? — ārsts pārjautā un piemiedz aiz biezajiem briļļu stikliem paslēptās pelēkās ačeles.

Plikpauris aizsūta ārstu arī pie Svepšķes. Kimpeļu Svepšķe ar slapjām linu lupatām uz sejas guļ gultā. Lupatas ir sarkanas kā purpursarkana karogu drēbe. Ārsts ar pinceti izlasa no Svepšķes sejas stikla drumslas. Vecīte vaid un mēģina satvert ārsta roku.

—   Jūs gan esat labs cilvēks, daktera kungs! — viņa izdveš.

—   Vai tas ari ir no pārrūgušās vīna pudeles? — ārsts Svepšķei noprasa, aplūkodams gludo stikla drumslu.

Svepšķe neatbild.

Bet kāds nelabais tagad Plikpauri sācis dīdīt? Vēl tai pašā vakarā viņš liek iestiklot Svepšķes logu. Nākošā dienā pie viņas mājeles nokrauj veselu vezumu labas malkas. Plikpauris liek nokaut gailēnu un izvārīt zupu. Viņš pats apēd tikai gailēna kūlīšus, bet visu zupas atlikumu aiznes Svepšķei.

—   Te tev bus kaut kas par zaudētajām asinīm, Svepšķīt!

Plikpauris noliek zupas bļodiņu pie Svepšķes gultas. Svepšķe stūrgalvīgi raugās griestos. Viņas seja apklāta plāksteriem un pārsieta saitēm. Acis viņai aizvērtas. Plikpauris uzmanīgi saņem Svepšķes roku un mazliet parausta. Tad viņš savu roku noslauka gar biksēm. Svepšķe atver acis. Viņa ierauga Plikpauri un tūlīt tās atkal aizver.

—   Paklausieties, Svepšķīt, — Plikpauris saka, — es liku atvest jums malku, skaistu, stipru, sveķainu malku. Vai jus dzirdat? Es liku iestiklot logu. Vai jūs mani dzirdat? Es liku nokaut gailēnu, un, ja jums kļūs sliktāk, es nokaušu vēl vienu! Vai jūs saprotat, ko es saku? Bet nerunāsim vairs par to. Nerunāsim par to ne vārda, saprotiet?

Kimpeļu Svepšķe nepakustas.

—    Bailes taču nebūs jums laupījušas valodu, Svepšķīt! Tas taču būtu …

—   Jā, tas tev gan patiktos, tu rūdītais blēdi, tu! — Svepšķe pabeidz teikumu. — Taisies prom, liekuli! Pazūdi no manām acīm!

—   Vai tad es jūs, Svepšķīt, sabaidīju? Es to patiesi negribēju. Nerunāsim vairs par to, Svepšķīt! Vai tu dzirdēji, nerunāsim!

—   Tas tik jums būtu pa prātam! Man jābūt mēmai! Man jātur mute, kad jūs mani visai pasaulei pataisāt par raganu! Bet tagad es jums parādīšu! Dievam būs par mani kauns, ja es par to cietīšu klusu!

—    Kas tevi nosauc par raganu, lai piesakās pie manis! Es tam tā aizbāzīšu rīkli, ka tas to pieminēs līdz savai nāvei!

—   Vispirms aizbāz pats savu rīkli! — Svepšķe aizgriežas pret sienu. Plikpauris var teikt ko teikdams, viņa tam vairs neatbild.

Plikpauris vairs nezina, ko iesākt. Vakarā viņš ieiet saimes istabā, lempīgi atspiežas pret nekurināto krāsni un sūc cigāru. Kalpones un kalpi nevar vien nobrīnīties. Ko gan tas varētu nozīmēt?

—    Šogad nu gan ir jauka atvasara! — Plikpauris ierunājas.

—    ī-jā! Kā tad, kā tad! — visi sēdētāji pie galda atsaucas.

—    Kas jums šodien labs vakariņās?

Klusums. Visi saskatās. Saimnieks taču nav kļuvis akls!

—   Vai tad jūs, saimniek, neredzat? — jaunais izpalīgs Roberts beidzot atbild. — Nemizoti kartupeļi un kaņepju sviests.

—   Tā, tā … Un skābie gurķi nav gaildā?

—    Nē, skābie gurķi nav galdā.

—   Vēl jaukāk! Kas tad tā par nabadzību: kartupeļi ar kaņepju sviestu bez skābiem gurķiem! Mēs taču neesam mežoņi! Tūlīt pasaki saimniecei, lai pagādā skābus gurķus!

—   I-jā, jā! — atkal atskan no visiem galda stūriem.

—    Stāsta, ka arī Svepšķei klājoties slikti, — Plikpauris

atkal iebilst. — Velns to esot pamatīgi izjādelējis un saskrāpējis.

—   Kā tad, kā tad, — atbild jaunais puisis Roberts. — Velns esot atjājis uz karbīda pudeles, un Fricīti par to ievietošot audzināšanas iestādē.

—   Ko, ko? Uz karbīda pudeles? Audzināšanas iestādē?

—   Jā, jā, un velns pie tam paņēmis tieši manu karbīdu.

—    Kas? Kāds velns?

—   Jūsu Fricītisl

Vecais Gustavs iegrūž Robertam dunku sānos.

—   Vai tu redzēji, ka Fricis paņēma tavu karbīdu? — Plikpauris noprasa.

—   Peles to neēd, citādi tās nobeigtos.

—   Ja tu redzēji, ka viņš paņēma tavu karbīdu, tad tu, puis, esi slinkojis un darba laikā tupējis istabā! Bet, ja tu to neesi redzējis, tad tu manu dēlu un mani nepatiesi apvaino! Kas tagad notiks? Tev no šejienes vajadzēs šķirties! Vari tūlīt saņemt savus papīrus!

Saimes istabas durvis klaudzēdamas aizcērtas. Mazā, nespodrā spuldzīte pie griestiem sašūpojas. Darba biedri mēģina Robertu pierunāt. Roberts izņem no mutes tikko iekosto kartupeli un atliek šķīvī.

—   Atvainoties? Viņam? Jums gan laikam viss nav mājās! Es esmu Brīvās jaunatnes savienības biedrs!

—   Tavā vecumā es arī pāris reižu tā saķēros ar saimnieku,— vecais Gustavs brīdina. — Bet no tā nekas labs neiznāca.

—   Tāpēc, ka no tevis paša nekas labs nav iznācis!

Istabas durvis noklaudz otrreiz…

—   Un vai Kimpeļu Frici ievietoja audzināšanas iestādē?

—   Ne domāt! Viss beidzās pavisam citādi.

Pogacis nolec no palodzes. Viņam notirpušas kājas. Viņš apsēžas pie manis uz gultas malas.

—   Pastāsti, Pogaci, kā tad viss beidzās.

—   To es tev vēl pastāstīšu, bet tad gan man jāiet mājās.

Padzirdējis, ka Kimpeļu Fricis mani tikko nenositis, baltais Klauške par to un arī par atgadījumu ar ratu smēru pastāstījis ciema kopsapulcē. Viņš vairs negribēja klusēt. «Lai apspriež ciema kopsapulce!» viņš pieprasīja.

Birģermeistars Kaldaune paskaidroja, ka tas jāapspriežot vecāku sapulcē skolā. Baltais Klauške bija mierā arī ar to: ja tikai sasauc sapulci. Uz sapulci, kurā gaidāms skandāls, parasti ierodas daudz ļaužu, vai nu to sasauc skola, vai ciems. Skolotājs Kerns lūdza ierasties vecākus sapulcē. Pieaugušie vīri sēdēja mūsu krēsliņos un izdauzīja pīpes pret mūsu galdiņiem. Mans vectēvs savu izsūkāto tabakas gabatu uztraukumā iebāza tintes trauciņā. Vecāku padomes locekle Vurmštapera kundze ar matadatu tabakas vīkšķi atkal izzvejoja laukā. Viņa vectēvu lūdza uzvesties pieklājīgāk. Bet vectēvs tikai atcirta:

—   Ko tu, vārna, gribi?

Pirmais skandāls sākās, kad skolotājs Kerns paziņoja, ka mani un Kimpeļu Frici, diemžēl, vajadzējis atstāt uz otru gadu. Ne Plikpaurim, ne manam vectēvam un arī pārnācējam par to nebija ne jausmas. Tā bija skolotāja Kerna kļūda, ko viņš vecākiem arī atzinās. Pārnācējs sēdēja un klusēja. Plikpauris pakratīja galvu un savilka augstprātīgu seju.

Vectēvs paskatījās Plikpaurī un aiz dusmām vairs nenovaldījās:

—   Kas tad tā tagad par modi — atstāt uz otru gadu? Agrāk tādas lietas nebija dzirdētas!

Skolotājs Kerns palika mierīgs kā bijis. Viņš vectēvam apliecināja, ka es nepavisam neesmu muļķis.

—   Tinko iemācās dzejoļus kā rotaļādamies, — skolotājs Kerns paskaidroja.

—   Uzspļaut visiem taviem dzejoļiem! Viņam jāiemācās prātīgākas lietas, un tu nedrīksti atstāt viņu uz otru gadu, tu maiznieka dvēsele! Kraskes un Kimpeļa ģimenes tu esi apkaunojis ļaužu acīs! To es tev neaizmirsīšu!

Pārnācējs un Pauls Vunšs veco vīru kaut kā nomierināja. Kerna kungs varēja turpināt. Viņš vecākiem aizrādīja, ka viņi

paši vainīgi, ja bērni paliek uz otru gadu. Plikpauris sarauca degunu.

Vectēvs atkal pielēca kājās.

—   Tas tik vēl trūka! Vai man vajadzēs mācīt tavā vietā, tu mīklas mērkaķi!

Arī Pauls Vunšs pietrūkās no sola.

—   Partija necietīs, ka kāds putrotājs te apvaino godīgu skolotāju no tautas!

Pauls Vunšs jautāja vectēvam, vai viņš, bijušais partijas biedrs, jau nonācis tiktāl, ka vairs neprot uzvesties sapulcē. Vectēvs mazliet nomierinājās. Viņš atkal sāka zelēt savu tabaku.

Nāca gaismā viens atgadījums pēc otra. Tos visus sīki noskaidroja. Skolotājs Kerns atzinās, ka viņš esot vēl kaut ko palaidīs garām neievērotu. Viņš nebija bērniem aizrādījis, ka tie nedrīkst mūs saukāt par otrgadniekiem.

Atklājās ari nolikums ar piedzērušajām vistām un gadījums ar notrieptajām sejām un biksēm. Pārrunāja arī manu divriteņa pirkumu no Spēlmaņu Fimpeļa. Vectēvs visiem klātesot apzvērēja, ka viņš būtu nopircis man divriteni kā nieku un nelaime ar kāpuru naudu tad nemaz nebūtu notikusi.

Parsprieda arī raganu stāstus par Kimpeļu Svepšķi. Plikpauris visu laiku klusēja. Viņš nicīgi vieba seju. Kad pieminēja viņa Frici un karbīda pudeli, viņš tikai noteica:

—   Vai tad jūs, mani kungi, kādreiz arī nebijāt tādi paši delveri?

—   Delverība ar laiku izzūd, — birģermeistars Kaldaune atbildēja. — Nelietībai ir ilgāks mūžs. Mēs te neaudzināsim jaunus neliešus!

Skolotājam Kernam un Paulam Vunšam nācās vecākus par daudz ko pārliecināt. Pauls Vunšs tos lūdza palīdzēt skolai bērnus audzināt. Neviens nedrīkst no bērniem prasīt, lai tie strādātu tikai uz lauka. Bērnu galvenais darbs ir mācīties.

Vectēvs atkal nenovaldījās. Viņš sāka nolamāt partiju. Partijai esot jāsoda skolotājs, kas ceļ neslavu godājamiem zemniekiem. Plikpauris gumdīdams māja vectēvam ar galvu. Vectēvs

nozvērējās vēlreiz. Viņš nozvērējās, ka piespiedīs skolotāju Kernu pazust no mūsu ciema.

Vectēvs tik mežonīgi mētājās ar rokām, ka visas svārku šuves stirkšķēja. Ļaudis smējās. Ko gan citu varēja darīt?

Mūsu otrais skolotājs Grīns vēlreiz ņēma vārdu, lai runātu par Kimpeļu Svepšķi. Arī Grīna kungs ir partijā, tikai citā, nevis tajā, kurā ir Vunša kungs, skolotājs Kerns, baltais Klauške un mūsu pārnācējs. Grīna kungs ir dievbijīgākā partijā. Viņš ir kristīgo apvienības biedrs.1 Kad Horndorfas ērģelnieks saslimst, tad Grīna kungs spēlē mūsu baznīcā ērģeles.

—    Raganu pasaulē nav, — Grīna kungs paskaidroja. — Kas tic raganām, apliecina savu neticību dievam.

Pauls Vunšs nobraucīja savu iesirmo pakausi. Viņa uzacis, kas atgādināja šauras melna samta 'lentītes, noraustījās. Viņa līkā deguna nāsis izpletās.

—    Pilsoņi, — Pauls Vunšs sacīja, — mums te ir zemnieki, kas savu pamāti gatavi pataisīt par raganu, lai tai atrautu vecumdienu pabalstu. Gluži vienkārši — raganai taču cilvēku ēdiens nav vajadzīgs! Viņa pati var sev saburt, ko vien vēlas!

Visi sāka smieties.

—    Ja raganas tuvinieki tai nedod malku, viņa to sabur sev ciema mežā. Tas taču ir tik vienkārši!

Ļaudis smējās vēl skaļāk. Plikpauris, dusmās trīcēdams, izšāvās laukā no klases.

—    Ja to īlietu aplūko no tās puses, tad jau Vunšam tīri tā kā taisnība, — zemnieks Kubašks pakasīja pakausi.

—     Protams, viņam taisnība! Vai tad citādi Plikpauris tā aizdiegtu?

.— Bet vai tas nav burves darbs, Vunš, ja man vasaras vidu apkfiba visas cūkas tikai tāpēc, ka mūsu pagalmā bija ieklīdusi šī Svepšķe? — zemnieks Kubašks noprasīja.

—    Nē, tā nav nekāda burvestība, Kubašk, — Pauls Vunšs

1 Oriģinālā: ein Unionsfreund. Domāta Kristīgo demokrātu partija. (Christlich-Demokratische Union — CDU.) (Tulk. red.)

atbildēja. — Dod cūkām lopbarības kaļķi. Tas stiprina kaulus. Un neļauj tām gulēt vircā. Tas ir viss!

—   Un vai tā nav burvestība, — iejautājās kāds cits zemnieks, — ja man ne no šā, ne no tā ceļā salūst ritenis tikai tāpēc, ka biju piemirsis pasveicināt Kimpeļu Svepšķi?

Kas gan Paulam Vunšam viss nav jāzina!

—   Arī tā nav burvestība, — viņš paskaidroja. — Nepiekrauj savus mēslu ratus pārāk pilnus! Neturi tos dienām ilgi saulē. Iegrūd ratus dīķī, gudriniek, lai riteņi sabriest!

Pēc tam Pauls Vunšs uzaicināja vecākus atbalstīt jauno skolas biedrību. Šī biedrība patiesībā gan nav nekāda biedrība, bet tāda apvienība, kas sauksies «Jaunie pionieri». Tur bērnus atradinās no visādām blēņām un nezin ko tur vēl visu darīs!

—   Mans puika Teo ir jau iestājies, — Pauls Vunšs paziņoja.

Baltais Klauške pacēla roku un sacīja:

—    Biedri, kolēģi un draugi! Arī mans zēns katrā ziņā piedalīsies pionieru organizācijas izveidošanā. Un lai piesargās, kas mēģinās kādu pionieri nosmērēt ar ratu smēru, kā tas nesen noticis! Šādu elementu mēs savā vidū vairs necietīsim!

Arī pārnācējs pacēla roku. Viņš to pacēla manis labā. Taču vectēvs sāka atkal kliegt un piespieda viņu klusēt.

—   Labāk, prātvēderi, uztaisiet tādu biedrību, kur bērni varētu mācīties, kā jāstrādā lauku darbi! Bet no tā jau jūs nekā nesaprotat! Kad puika tiktāl paaudzies, ka var cilāt mēslu dakšas, jums tūlīt biedrība gatava, kur tam jāsvaida bumbiņa un jāspēlē «Melnais Pēteris»! Kā sacīt jāsaka: ja nav bišu, nav arī medus! Tāda resgaļa audzināšanai jūs man maizi un speķi neesat iedevuši!

Vectēvs atkal izpelnījās skaļus smieklus. Pārnācējs atzina par labāku visu cilvēku priekšā ar vectēvu nestrīdēties. Tāpēc es jaunajos pionieros arī neesmu iestājies.

Nākošā dienā Plikpauris uz labu laimi uzrakstīja vēstuli «Augstākās skolas direktoram» Kotbusā. Vēstulē Plikpauris norādīja, ka viņš, kādreizējais brīvkunga fon Bukovica augstās privātās skolas audzēknis, arī savam dēlam un mantiniekam

Fricim vēlas dot pienācīgu izglītību. Plikpauris arī pieminēja, ka viņa Fricis ir gudrs bērns, tikai ciema skolotāji ir dumji, citādi tie tik attīstītam puisēnam pievērstu vairāk uzmanības un neatstātu to uz otru gadu. «Šejienes skolotāji nespēj pareizi novērtēt mana dēla entiliģenci1 , tāpēc tas to sāk izšķiest muļķīgos nedarbos, par ko jūs, augsti dzimušais direktora kungs, gan nebūsiet pārsteigts.»

Plikpaura vēstule atgriezās Mercbahā. Tāds «Augstākās skolas direktors» Kotbusā nebija atrasts. Vēstule jau bija pavisam saburzīta. Tā kā uz aploksnes nosūtītājs nebija uzrādīts, vēstuli nodeva birģermeistaram Kaldaunem tālākai izziņai. Birģermeistars Kaldaune vēstuli liecinieku klātbūtnē atvēra un kā dienesta dokumentu izlasīja. Viņš nosūtīja vēstuli Plikpaurim ar atzīmi, ka «Saņēmēja adrese nav zināma».

Kad par Plikpaura vēstuli ciemā klusītēm sāka zoboties, viņš tikai noteica:

—   Cilvēks taču vēl drīkstēs painteresēties, kā šiem neprašām sastāv tās lietas ar augstāko skolu!

Kas gan pasaulē viss nenotiek, bet man jāguļ gultā! Ja pats visu to nepārdzīvo līdz, tas vairs nav ne uz pusi tik valdzinoši. Es stingri apņemos atveseļoties labi drīz. Man uzreiz kļūst labāk. Es vairs tā nestreipuļoju. Es izeju pagalmā un pabaroju vistas. Tad es atnesu kāpnes un piesleju pie vīnogulājiem. Es gribu saraut saldās vīnogas, citādi ar tām mielojas vienīgi lapsenes. Es jau pieskaros kādam pamatīgam ķekaram, kad debesis sāk atkal griezties. Man jākāpj lejā bez vīnogām. Es vēl tomēr neesmu vesels. Tikko es mazliet pakavējos saulē, es tūlīt briesmīgi nogurstu.

Kādu dienu mani apciemo arī skolotājs Kerns. Kaut es varētu ielīst zemē! Es vēl nekad neesmu bijis ar viņu vienatnē. Viņš droši vien ieradies pēc manas parakstītās liecības, ko nevar un

1 Pareizi inteliģence (svešv.). Tulk.

nevar sagaidīt. Viņš laikam grib zināt, vai to parakstījis pārnācējs vai vectēvs.

Skolotājs Kerns par manu liecību tomēr nekā nejautā. Viņš man atnesis dzeju grāmatu. Tajā ir ap piecdesmit dzejoļu. Es nemaz nezināju, ka pasaulē ir tik daudz dzejoļu!

—   Kad tev vairs nereibs galva, tu tos vari palasīt, — skolotājs Kerns saka. — Var būt, ka vēlāk tu man pastāstīsi, kā tev tie patika.

Nu, to viņš gan var ilgi gaidīt!

—    Tas jau nu nemaz nebija vajadzīgs, — es atbildu, kā esmu noklausījies no savas vecmāmuļas. — Jūs sev sagādājāt lielas rūpes. Ļoti pateicos! Dievs tēvs debesīs jums to atlīdzinās un uzņems pie sevis!

Es pabāžu grāmatu zem segas, lai skolotājs Kerns alkal nesāktu par to runāt. Skolotājs pašķielē uz mani. Vai tik viņš nesmejas? Protams, viņam jau viegli smieties: viņš nav atstāts uz otru gadu.

Pagalmā trēd vistas. Viņas pieradušas, ka es tās pabaroju. Man nav vaļas pļāpāt. Taču skolotājs Kerns acīm redzot i nedomā iet projām. Acis piemiedzis, viņš slauka brilles. Liekas, ka viņš gulētu. Viņš aizrāda, ka neviens mani vairs nosaukāšot par otrgadnieku.

—   Cehu Zepam jūs varat iedot kaut veselu mārciņu sviesta, viņš tomēr saukāsies!

—   Kā tu teici? Cehu Zepam?

—   Nūja!

Kerna kungs grib zināt, kas tas par čehu Zepu. Viņš ir skolotājs un tomēr nepazīst visus Mercbahas bērnus!

—   Tas ir Zeps Vurms. Tagad jūs to zināsiet, Kerna kungs!

—   Pag, pag …

Skolotājs Kerns man paskaidro, ka nedrīkst kādas tautas nosaukumu pārvērst par palamu. Viņš man pastāsta par čehu Berlīni, ko tie sauc par Prāgu. Tur dzīvojis kāds cilvēks vārdā Jūliuss. Viņš drosmīgi atdevis dzīvību par savu tautu un taisnību. Bet iekāms tam bija lemts mirt, viņš cietumā visu aprakstījis, kā nāve zagusies pie viņa arvien tuvāk un tuvāk. Tas bija tik baigi, ka es biju gatavs vai raudāt. Es sev nosolos, ka mēs Zepu Vurmu vairs nekad nesauksim par čehu Zepu, ja viņš mūs nesaukās par otrgadniekiem. Varbūt mēs to sauksim par Klimpu Zepu, bet par čehu Zepu nekad vairs.

Skolotājs Kerns man apvaicājas, vai es atkal nevēlētos atgriezties savā vecajā klasē.

—    Es to traki vēlos, Kerna kungs!

—    Kāpēc tā?

—    Es vairs negribu satikties ar Kimpeļu Frici! Tas ir netīrs elements!

Skolotājs Kerns skaļi iesmejas. Es ieraugu, ka viņam mutes dibenā trūkst zobu.

—    Kur tu tādu vārdu izrāvi?

—    Baltais Klauške veikalā tā arvien saka.

Skolotājs Kerns atkal izslauka brilles. Katru reizi, kad viņš neveļas, lai no viņa sejas nojauš, ko tas domā, viņš slauka brilles.

—    Tas nav nekas neiespējams. Pēc pusgada tu varbūt atkal varēsi tikt vecajā klasē.

—    Es?

—   Jā. Bet tad tev krietni jāsaņemas.

—   Ak tā!

—   Man jāredz, ka tu esi centīgs.

—   Tas atkarāsies no tā …

—    No kā?

—    Kāds darbs būs jāstrādā uz lauka.

—    Neraizējies! — skolotājs Kerns uzsit sev pa celi. — Tas ir nokārtots. Tavs tēvs parūpēsies, lai tev būtu vaļas mācīties.

—   Tad viņi saies ragos!

—    Kas saies ragos?

—    Kāpēc tā nesūta mašīnas arī uz šejieni?

—    Kas nesūta?

—   Partija. Kleinšmorgauā viņa ir daudz labāka.

—    Gan tā atsūtīs arī uz šejieni.

—    Droši?

—    Droši!

—   Jau šogad?

—    Nākošgad. Mašīnas stāvēs Kleinšmorgauā.

—    Kas tad mums no tā būs par labumu?

—   Mašīnas strādās ari Mcrcbahā.

—   Taisnība?

—    Noteikti!

—   Tad es drīz vien atkal tikšu savā vecajā klasē!

—    Es tev labprāt ticu. Vai tu lasi laikrakstus?

—   Nē. Pārnācējs tos paslēpj, lai vectēvs neaiznestu uz ateju1 .

—   Vectēvs, mūžīgi vectēvs! Tev taču ir tēvs!

—    Nezinu.

—   Vai tu iestāsies jaunajos pionieros, kad atveseļosies?

—   Tas atkarāsies no tā …

—    No kā?

—    Kurš kliegs skaļāk. Vectēvs …

—    Vectēvs, vectēvs… jā, jā, vectēvs! — kāds virtuvē mēdīdamies atkārto.

Istabas durvis strauji atsprāgst vaļā. Mēs nemaz nebijām pamanījuši, ka vectēvs mūs noklausās.

—    Es tev jau teicu, ka savu puiku tai dullajā biedrībā nelaidīšu!

Vectēvs un skolotājs Kerns asiem skatieniem mēro viens otru. Istabā iestājies klusums. Var dzirdēt, kā aiz logiem šalc koki,

—   Atvainojiet, es atnācu puisēnu apraudzīt! — Skolotājs Kerns pieceļas no gultas malas.

—    Vai tad tu pavisam esi izdzīvojis prātu? Tu pats atstāj viņu uz otru gadu, sagādā mums tādu kaunu, un tagad tu te okšķerē kā liekulīgs baznīctēvs un krīti pie viņa gultas ceļos!

—    Kerna kungs man atnesa grāmatu, vectēv. Paskat!

Vecais vīrs izrauj grāmatu man no rokas, iesviež to krāsns

kaktā un atkal uzbrūk skolotājam Kernam.

—    Vai tu gribi viņu nobendēt? Zēnam jau tā galvā nav kaut kas kārtībā. Vai lai viņš pavisam sajūk?

—    Piedodiet! — ari skolotājs Kerns iekaist. — Galu galā es taču esmu viņa skolotājs!

—    Kas tu esi? Tu esi viņa spīdzinātājs! Tu viņu atstāji uz otru gadu! Vācies prom! Tev te nav ko meklēt, veģu beķeri!

Skolotājs Kerns paspiež man roku un steidzas uz durvīm. Viņš ir gluži bāls, viņa vaigu muskuļi raustās, acīs iegulušas skumjas. Viņu pavada vectēva lamu vārdi. Mājas ārdurvis aizkrīt. Vectēvs apklust. Es aiz kauna palienu zem segas.

—    Tam nolādētajam bērnu dresētājam mēs nu gan šoreiz sadevām piparus! Kā tev liekas?

—   Tu viņu aizbaidīji!

—   Ko-o?

—   Tu viņu aizbaidīji. Tu esi kā vanags, kas ieklupis vistās!

—    Vai tu, smurguli, ari saksi ar mani ieskaties? Kas tik te vēl nebūs!

Vectēvs stāv uz sliekšņa, kaut ko pārdomādams. Viņa acis drūmi gail. Viņš sāk rīstīties. Un tad viņš nikni triec plaukstu pret durvju stenderi.

—    Nē, nē, Kraski viņi nepieveiks! … Augustu viņi nekad nepieveiks! Kā sacīt jāsaka: no cieta koka rodas tulznas!

14.NODAĻA

Beidzot slimība pamet manu galvu. Ārsts ierodas vēlreiz un mani izklauvē. Smadzeņu satricinājums ir pārgājis. Kur gan slimība aiziet, kad tā pāriet?

—   Vai viņš drīkst pieliekties, daktera kungs?

—   Kāpēc ne, Kraskes kungs? Viņš ir atkal vesels.

—   Vai viņš var turēt galvu uz zemi, daktera kungs?

—   Viņš taču to nedara!

—    Kartupeļus lasot, viņam galva arvien noliekta kājstarpī. Ārsts aiztaisa savu somu.

—   Nē, nē, to viņš nedrīkst nekādā gadījumā! Tik mazam

puisim vispār nav jāstrādā smags darbs. Kā tad tev skolā labi sokas? Kā tu, puišelīt, mācies?

—   Paldies dievam, skolu jau viņš apmeklē kārtīgi, ļoti kārtīgi, daktera kungs!

—   Es domāju, kā viņam veicas ar mācībām?

—    Labi, daktera kungs, labi! Mūsu puisēns viens pats jau ir gudrāks par trīs bērniem viņa vecumā. Kaut tik dieviņš dotu saprātīgākus skolotājus! Jūs kā studēts cilvēks jau zināsiet, kādas tagad ir tās skolas!

Ārsts nekā neatbild. Viņš vēl ieteic dažus labus padomus manai veselībai un tad atvadās.

—   Atstādami uz otru gadu, viņi man to puisēnu galīgi sakropļojuši! — vectēvs aizrāda vecmāmuļai.

—    Ko tu teici? — Vecmāmuļas acīs parādās asaras. — To jau es saku. Te nu ir tā tava lielā draudzēšanās ar Kimpeli! Padarīja mūsu puisīti par kropli!

—   Liec tu mierā Kimpeli!

—    Kas tad cits vainīgs, ka ne viņš!

—   Ja es tev saku, ka vainīgs skolotājs, tad tā arī ir! Saproti?

Vecmāmuļa padodas. Ar vectēvu tagad nav ko strīdēties.

Kartupeļu un biešu novākšanā mēs esam stipri atpalikuši no citiem ciema zemniekiem. Tagad atkal jānāk talkā Klarijas kundzei, jo es vairs nevaru palīdzēt.

Dienas jau agrā rītā ir pavisam pelēkas. Liepu lapotnē iesēdies rudens. Sad un tad tas jau nomet pa lapai. Bet vēl tas ir bailīgs un mīl slēpties koku zaros. Vēlāk viņš kļūst pārdrošs. Viņš izsūc lapām visu zaļumu. Izsūkātās lapas tas izspļauj vējā un ātrāk nerimstas, līdz visi koki ir kaili. Es esmu iemācījies no galvas visus dzejoļus no skolotāja Kerna grāmatas. Laika man pietika. Kad vectēvs bija tuvumā, es grāmatu paslēpu. Ja viņš tagad grāmatu man arī atņemtu, dzejoļi tomēr paliks: visa grāmata ir manā galvā. Lai skolotājs Kcrns prasa, kuru prasīdams. Es esmu centies cik varēdams.

Pārnākusi no stikla fabrikas, Klarijas kundze tūlīt steidzas

uz mūsu lauku. Mums atkal pienākuši labi laiki. Vectēvs kļuvis laipnāks. Vecmāmuļa tik bieži nenopūšas.

Pārnācējs un Klarijas kundze atgriežas no lauka lielā krēslā. Viņi kopā pabaro lopus. Viņu smiekli atskan gan vienā, gan otrā kūtī. Liekas, it kā būtu atgriezušās bezdelīgas. Viņi abi pļāpā, viņi smejas un svilpo. Beidzot Klarijas kundze sāk dziedāt:

Gurds no svešuma nāk ceļinieks,

Kur to māja gaida, milas prieks…

Klarijas kundzes balss liekas kā maigs glāsts. Un tad dobji iedūcās pārnācējs:

Bet iekams viņš vēl savu mī|o sveic.

Puķu pušķi viņš tai nopirkt steidz …

No staļļa iznāk vectēvs. Viņš klausīdamies noliec savu sirmo galvu un ieelpo silto rudens gaisu. Ar zābaka purnu viņš velk pagalma smiltīs visādus apļus un līkumus. Noklaudz durvis. Vectēvs pakrata galvu un iet tālāk.

—   Vai tikai tie jau nesvin apkūlības?

Pie atvērtā virtuves loga stāv vecmāmuļa. Rokas tā paslēpusi zem priekšauta. Arī viņa klausās. Pēc brīža viņa priekšautā nošņaucas. Es šūpojos uz sūkņa sviras un noraugos vēlīnajos odos, kas dejo virs ūdens peļķes.

Klarijas kundze un pārnācējs apskāvušies iet uz šķūni. Viņi grib atnest sienu. Sūkņa svira zem manis iečīkstas. Viņi atraujas. Es tos esmu sabaidījis. Bet es tikai svilpoju un tvarstu odus, it kā neko nebūtu redzējis. Lai jau viņi precas! Manis dēļ arī Stefānija var nākt šurp! Viņa var mierīgi gulēt pie vectēva. Es pie viņa vairs negribu.

Es atkal eju skolā. Man blakus sēž mazais Surihts. Mazais Surihts ir īsts vārgulis. Pērn viņš gandrīz noindējās ar elektrisko strāvu tāpēc, ka bija atstāts uz otru gadu. Viņam ir tievas roķeles un maza galviņa, bet viņš ir čakls un uzcītīgs. Mazais Surihts dzīvo pastāvīgās bailēs, ka tik viņu atkal neatstāj uz otru gadu.

Rītos, pirms skolotājs Kerns vēl nav ienācis klasē, Šurihts man atkārto savus mājas uzdevumus.

Viņš zina visu.

—    Vai es, Tinko, esmu iemācījies?

—   Tu esi iemācījies, mazo

Suriht, bet atkārto vēlreiz.

Tā arī es iemācos savus uzdevumus, ja mājās nav bijis laika. Skolotājs Kerns ienāk klasē un sāk atprasīt. Mazais Surihts savu mājas uzdevumu nevar atbildēt.

—   Neuztraucies taču! Es jau redzu, ka tu esi mācījies.

Mazais Surihts uztraucas vēl vairāk.

—   Atstāsti tu, Tinko!

Es atbildu. Es zinu visu. Mazais Surihts noraugās manī pateicīgām acīm, it kā pats būtu mājas uzdevumu atbildējis.

Nākošā dienā mazais Surihts man vaicā:

—   Vai tu man atļausi kaut ko norakstīt par vīnadārzu gliemezi?

—   Vai tu pats par gliemezi nekā neuzrakstīji?

—   Uzrakstīju gan. Vairāk nekā divas lappuses.

—   Tad jau tev ir vairāk nekā man. Man vajadzēja raut bietes.

Mazais Surihts tomēr noraksta no manis. Viņš raksta ļoti izklaidīgi un atstāj burtnīcā traipus. Man kļūst viņa žēl.

—   Ja mani izsauks, es labāk nolasīšu tavējo, vai ne, Tinko?

Tur taču nav ko nesaprast. Ja tuvumā nav pārnācēja, no maniem skolas uzdevumiem nekas nesanak. Vectēvs mani nemitīgi gumda:.

—   Met grāmatas pie malas, met pie malas! Tev atkal sāks dūkt galva! Krietnam zemniekam vajadzīga vesela galva!

Dažreiz es arī nemaz neskumstu, ja vectēvs mani no grāmatām aizdzen.

Nākošajā dienā es norakstu no mazā Surihta. Viņš nav drošs par savu smērējumu. Un mēs abi aiz nemiera nezinām, kur dēties.

Par ko mēs tā uztraucamies? Kerna kungs tikai vienu reizi iesitis kādam skolēnam. Tas bija baltais Klauške. Skolotājs Kerns toreiz gāja palīdzēt maizniekam Nagoram un stundās bija nervozs un noguris. Baltais Klauške bija uzkāpis uz sava galdiņa un turēja runu: «Biedri un biedres! Nebaidīsimies droši doties uz priekšu un izcīnīt kauju ir Horndorfas puikām. Tikko šie imperiālistiskie elementi šķērsos plūmēm apstādīto aleju…» Sai brīdī klasē ienāca skolotājs Kerns. «Biedri un biedres, mēs plecu pie pleca …» baltais Klauške vēl paguva izteikt, kad viņu ķēra pļauka. Baltais Klauške sāka bļaut un dauzīt ar kājām. Viņš pieskrēja pie skolotāja Kerna un uzkliedza: «Pamēģiniet iesist man vēlreiz, tad mans tēvs tūlīt paziņos partijai!» Skolotājs Kerns iegāza pa viņa bezkaunīgo seju vēl otru pļauku. Baltais Klauške, tāds pats kā klasē sēdējis, aizskrēja no skolas. Skolotājs Kerns apsēdās katedrā un nolieca uz sakrustotajām rokām galvu.

Pēc brīža lielais baltais Klauške savā baltajā veikala uzsvārcī jau bija skolā. Skolotājs Kerns kopā ar viņu izgāja pagalmā un tur ilgi strīdējās. Skolotājam Kernam par atgadījumu vajadzēja atbildēt partijai. Pieaugušie viri ilgi nevarēja vienoties, vai Kerns vēl var palikt skolā vai ne. Pauls Vunšs lielajam baltajam Klauškem aizrādīja: «Man gan liekas, ka es tavam puikam par tā bezkaunību ari būtu uzsvilinājis vienu cirtienu! Saturi viņu mājās mazliet stingrāk!»

Kerna kungs palika skolotājs kā bijis, bet kopš tā laika viņš nevienam bērnam pat pirkstu nepiedur. Bet neviens pret viņu tik nekaunīgi arī vairs nav izturējies.

Kāpēc tad mēs tā uztraucamies, ka neesam sagatavojuši mājas uzdevumus? Mani māc nemiers tāpēc, ka es nevaru paciest, ja skolotājam Kernam manis dēļ jābēdājas. Mazais Surihts uztraucas par to, vai tikai citi par viņu nesmiesies, ja tas pateiks kaut ko aplam. Bet neviens taču nedomā smieties par viņu.

Mēs par to jau sen esam ar Kerna kungu vienojušies: «Katrs

kādreiz var pateikt kādu muļķību… vai nu tu, vai viņš, vai kāds cits…» Skolotājs Kerns norādīja arī uz mani. «Un tā mēs viens par otru tikai smiesimics! Labāk slavēsim cits citu, ja būsim gudri.» To mēs skolotājam Kernam arī apsolījām.

Tikai Kimpeļu Fricis starpbrīdī gan nolielījās: «Es nu gan smiešos, ja smiekli nāks!»

Mazais Surihts to dzirdēja. Un tāpēc viņš arvien uztraucas.

Kimpeļu Fricis sēž kopā ar mazo Kubašku. Mazais Kubašks par to briesmīgi priecājas un lepojas. Kimpelis ir liels kauslis, un tagad arī Kubašks jūtas stiprs, jo draudzējas ar Frici. Kimpeļu Fricis vairs nekad nenotrieps mazā Kubaška bikses ar ratu smēru. Viņš negrib palikt šai klasē vēl vienu gadu, viņam vajadzīgs priekšā teicējs.

Es ar Kimpeļu Frici vairs neielaižos nekādās runās. Kur viņš rotaļājas, tur es nerotaļājos, un, kur es rotaļājos, tur viņš nerotaļājas. Mans jaunais draugs ir Pogacis. Viņš arvien uzmana, lai Fricis man neuzbāztos. Pogacis mani pavada līdz pašai mūsu mājai. Viņš nogaida, kamēr Fricis paiet garām, un tikai tad dodas mājās.

—• Tas tik vēl trūka, ka nogalinātais draudzētos ar savu slepkavu! — Pogacis mani pārliecina.

Bet Kimpeļu Fricis ar mazā Kubaška starpniecību liek man pateikt, ka viņš nožēlojot, ka es toreiz neesot palicis miris.

Manu liecību parakstīja pārnācējs. Viss iznāca pavisam viegli. Vai tad es visas nelaimes ar savām domām būtu jau uzveicis? Par liecību pārnācējam atgādināja Klarijas kundze. Viņa par to ieminējās pēdējā vakarā, kad man bija jāatsāk iet skolā. Vectēvs tai brīdī bija pagalma. Pārnācējs klusēdams pārskatīja manu liecību. Tad viņš lika pasniegt tinti, pasvilpoja caur zobiem un atdeva parakstīto liecību atpakaļ.

—   Turpmāk gan mēs būsim čaklāki! — viņš tikai noteica.

—   Mēs taču neesam nekādi teļu Pēteri, vai ne?

Kartupeļi un bietes jau ieziemoti. No lopu virtuvēm plūst sutināto biešu lapu smarža. Strazdi jau aizlaidušies. Pa ciema ielu stiepjas dūmi. Kailajos kokos skumji čirkst zīlītes. Visas ciema mājas un iela tinas miglā. Dzīvība dodas dusā. No visiem kaktiem izlien garlaicība. Tā meklē cilvēkus. Pa ūsām tā uzrāpjas arī vectēva seja. Kā pelēks zirnekļa tīkls tā ievelkas grumbas starp degunu un zodu. Vectēvs pieiet pie skapja. Viņš izņem no atvilktnes notaukotas kārtis un ar īkšķa galu sāk šķirstīt kāršu malas.

—   Vai tu dzirdi šo velna muziķu, Tinko?

Nē, es velna muziķu nedzirdu. Es tupu uz malkas kastes pie virtuves pavarda un lasu grāmatu. To man iedeva skolotājs Kerns, kad es no piecdesmit dzejoļiem biju noskaitījis veselus divdesmit. Skolotājs Kerns piekrizdams palocīja galvu vai arī pārlaboja, ja es pēc viņa ieskata kādu vārdu izrunāju nepareizi. Es daudzus vārdus izrunāju nepareizi, taču skolotājs Kerns sacīja:

—   Es redzu, ka tu centies, bet.. . bet… tie mājas uzdevumi. Ziemā tev par tiem gan būs vairāk jāpadomā.

—   Es jau gribu par tiem padomāt, Kcrna kungs, bet vectēvs negrib!

—   Atkal vectēvs! Labi, es parunāšu ar tavu tēvu!

—    Hmm!

—   Vai tu vēlētos lasīt vēl kādu grāmatu?

—   Atkal dzejoļus?

—   Nē, šoreiz kaut ko citu. Kad tu biji slims, es tev stāstīju par Jūliusu Fučiku. Vai tev patika?

—   Par Jūliusu? Jā!

—   Vai tu negribi pats par to izlasīt?

—   Tas man tīrais nieks!

Tā nu es sēžu un lasu visu, ko Jūliuss Fučiks cietumā uzrakstījis. Viņš rakstīja arī savai sievai. Tas ir tik skumji. Ja tie viņu tomēr nogalinās, tad gan viņi ir nelieši!

Virtuves durvis iečīkstas. Es paslēpju grāmatu malkas kastē un pats uzsēžos virsū.

—   Vai tu dzirdi velna muziķu vai ne? — Vectēvs man pamirkšķina.

—   Vectēv, acis skaitot, man sāk sāpēt galva.

—   Ak tā, atkal sāp galva? Vai tev galvā dur vai klauvē — tuk, tuk, kad tu sāc skaitīt?

—   Drīzāk klauvē tuk, tuk!

—    Tā? Tuk, tuk, — tu saki? Tad tikai jāuzliek etiķūdcns lupata! Tas droši vien palīdzēs, un tad tu atkal varēsi drusku paskaitīt.

Vecmāmuļai jānāk no kūts uz istabu un jauzlick man uz galvas etiķūdens lupata. Es palieku sēžam uz malkas kastes. Kaut jel tie drīzāk atstātu virtuvi! Es degu aiz nepacietības uzzināt, ko viņi izdarīs ar Juliusu. Vecmāmuļa atkal aiziet uz kūti. Vec-

tevs apsēžas istabā uz mūrīša. Viņš izstiepj kājas un sāk snaust.

—    Vai tev vēl klauvē, vai arī tu jau vari skaitīt?

Es jau sen atkal lasu.

—   Vēl klauvē, vectēv!

Paiet kāds brīdis. Vectēvs domā, ka vecmāmuļa vēl virtuvē. Viņš tai jautā:

—   Vai ruksis atkal ēd? Citādi tam vajadzēs nokniebt zobus.

—    Ēd jau, ēd! Jā jel, jā … — es atdarinu vecmāmuļas balsi.

Vectēvs atkal iegrimst snaudā. Ko fķan viņi izdarīs ar Jūliusu

Fučiku?

—    Vai tu govīm sienu ņem no sienaugšas dibena vai kur citur?

Atdarinādams vecmāmuļas balsi, es atkal atbildu:

—   Jā jel, jā, mēs ņemam sienu no priekšas!

Mana atbilde nav pareiza. Vecmāmuļai vispirms jāizbaro siens no šķūņa dibena. Es nemaz neievēroju, bet vectēvs ir jau piecēlies un grib vecmāmuļu par viņas nevīžību sabārt. Vēstis par Juliusu Fučiku no cietuma kļūst arvien bēdīgākas. Manas acis pildās asarām.

—    Tātad palasīt tu vari, kaut tev no briesmīgā tuk, tuk vai acis aizpeld, ko? Bet kārtis spēlēt tu nevari? Vai tu gribi savu vectēvu izsmiet, ko? Kā sacīt jāsaka: grāmata samaitā cilvēku ātrāk par šņabi! Prom šīs skrandas!

Es vairs nepagustu grāmatu paslēpt. Vectēva stiegrainā roka

to izrauj man no kl'epja. Plīts durtiņas nošķind, manu grāmatu aprij pavarda liesmas. Etiķūdens lupata nokrīt uz grīdas.

—   Tu izdarīji nāves grēku! — es kliedzu uz vectēvu. — Tagad es ar tevi kārtis vairs nekad nespēlēšu! — Es izskrienu miglainajā pagalmā. Man ir tāda sajūta, it kā vectēvs būtu sadedzinājis pašu Jūliusu Fučiku. Nu gan es par to pastāstīšu pārnācējam! Lai viņš vectēvu parmāca!

Pagalma liepas zari lāso. Mani svārki piesūcas ar ūdeni kā sūklis. Kamēr vectēvs ir viens pats istabā, es tur neatgriezīšos. Beidzot parādās pārnācējs. Man gribas uzrunāt viņu par tēvu un visu izstāstīt. Bet es labak to nedarīšu, citādi man atkal būs jānoklausās vecmāmuļas vaimanas, kad tai vajadzēs abus vīriešus izšķirt. Es gudroju un gudroju, ka es varētu vectēvu nokaitināt. Es varu pēcpusdienā gatavot savus skolas uzdevumus. Kad viņš atkal aicinās mani pie sevis, es izskriešu ielā un saukšu: «Viņš mani sit, viņš mani sit par to, ka es čakli mācos!»

Pēcpusdienā es arī apsēžos pie galda un sāku mācīties. Es rakstu lēnītdņām, lai, vectēvam ienākot, vēl nebūtu beidzis. Bet viņš nenāk. Es rakstu vēl lēnāk. Taču viņš kā nenāk, tā nenāk. Tad es izvelku galda atvilktni un situ pa to kā pa bungām. Es taurēju līdzi arī maršu:

—  Gribēs viriš ar roku sniegt, Sitīs man, es sākšu kliegt:

«Redziet, ļaudis, vecais virs,

Redziet, tas tak nezvērs tīrs!»

Es varu rakstīt, cik vien lēni gribu, mani skolas uzdevumi galu galā ir paveikti. Bet vectēvs nepārnāk. Vecmāmuļa man pastāsta, ka viņš aizgājis uz Zandbergu pārnest salabotās Zobgaļa sakas.

Es jau varu arī tā izdarīt. Kad vectēvs gribēs spēlēt ar mani kārtis, es paņemšu lasīt bībeli. Ja tad viņš saskaitīsies un iesviedīs bīboli ugunī, Minam uzklups vecmāmuļa, ka tas ar mājas svētību vārījis kartupeļus.

Es varu aiziet arī pie jaunajiem pionieriem. Par to viņš visvairāk noskaitīsies, kad uzzinās. Es to izdarīšu!

—          Tinko, vai tu ari stāsies pionieros? — jaunie pionieri nākošā pēcpusdienā man apvaicājas.

—           Nē, es tik gribu paskatīties!

—    Labi, labi, skaties vien!

Biedru naudu mēs no tevis tūlīt neievāksim.

Pionieru vadītājs ir skolotājs Kerns. Bet viņš aizbraucis uz pilsētu kursos. Viņu atvieto baltais Klauške. Viņš ir vienības padomes priekšsēdētājs. Es gribu apsēsties blakus mazajam Surihtam tāpat kā klasē. Baltais Klauške tūlīt noskrien no katedras.

—   Te tu nedrīksti sēdēt! Tu neesi reģistrēts biedrs!

Pogacis pielec kājās.

—   Te nav patērētāju biedrība, te nav nekādu reģistrētu biedru!

Baltais Klauške neaizmirst arī Pogaci.

—   Mīļais cilvēk, tu jau atkal pārkāp disciplīnu, kas mums visiem jāievēro! Par to tev nāksies atbildēt vienības padomei!

Pogacis klusē.

—    Kur tad lai es sēžu, baltais Klauške? — es mēģinu noskaidrot.

—   Es tev te neesmu nekāds baltais Klauške! To tu iegaumē! Es esmu vienības padomes priekšsēdētājs un ari pionieru vadītājs. Apsēdies pēdējā solā!

Es apsēžos pēdējā solā.

—   Vai man rokas jāsaliek kopā? Kā man tās jātur, vienīgais priekšsēdētāj?

—   Vienības padomes priekšsēdētājs! — baltais Klauške izlabo.

Baltais Klauške uzkāpj katedrā un dižodamies izricž krūtis.

—   Tagad mēs apsveiksim mūsu viesi Tinko Kraski! Esiet gatavi!

Pionieri pielec kājās, paceļ labo roku virs galvas un iebļaujas:

—   Arvien gatavi!

Ari es nobijies uzrauju roku gaisā. Ko es ar šo roku tur augšā lai iesāku? Es sāku bikli kasīt pakausi.

Baltais Klauške tūlīt pieskrien man klāt.

—   Tu mūsu sveicienu atņēmi nepareizi!

Viņš saķer manu roku. Es sajutu viņa sviedrainos pirkstus. Tie ir ari netīri. Viņš saliek manus pirkstus glīti citu pie cita, tad viņš atkal saņem manu roku un paceļ to virs galvas.

—   Tā tas jādara! Saprati?

—   Jā!

—   Tagad atkārto viens pats!

Es atkārtoju. Bet mani pirksti kā nestāv, tā nestāv pareizi cits pie cita. Baltais Klauške norauj manu roku lejā un sāk kārtot manus pirkstus par jaunu. Tad viņš vienu soli atkāpjas un pavēl:

—    Izpildi sveicienu viens pats vēlreiz! Pionieru sveiciens ir galvenais, ko vispirms jāccnšas iemācīties katram, kas grib kļūt pionieris. Tā, tagad sāc! Esiet gatavi!

Es neatbildu nekā. Es nepaceļu arī roku. Es uzlecu uz galda, pārlecu pāri ejai uz otru galdu un izmetos pa vaļējo logu. Pa vīnogulāju stīgām es nolaižos skolas pagalmā. Es gribēju sakaitināt vectēvu, bet noskaitos pats. Kaut tikai viņš nedabūtu zināt, ka es esmu bijis jaunajā skolas biedrībā!

15. NODAĻA

Krēslo novakare. Vectēvs mazgājas un sukājas. Viņš izņem no skapja savus zaļos vadmalas svārkus. Arī man jāuzģērbj savs labākais uzvalks. Vectēvs to apskata. Piedurknes ir par īsām. Es esmu izstiepies. Mana uzvalka apkakle un atloki saburzīti: es šos svārkus krietni saliedēju.

—   Vai tad viņam cita nekā nav kā tikai šis maiss? — vectēvs noprasa vecmāmuļai.

—   Nav, nav! Tev viņam uz Ziemas svētkiem jāpagādā jauns uzvalks.

—    Kur mēs iesim, vectēv?

—   Draugs Kimpelis mūs ielūdzis ciemos.

Vecmāmuļa mēģina manus svārkus nogludināt. Krokas tomēr neiziet. Svārki nepastiepjas arī garāki.

—    Es ar Kimpeļu Frici vairs nedraudzējos, vectēv!

—   Ak tu stūrgalvīgo kazlēn! Jūs mazliet pasvaidījāties ar vecu naudu un vairs negribat izlīgt, ko? Draugs Kimpelis pieteicis, lai cūku bērēs ierastos arī tu pie viņa Fricīša.

—   Fricis neatnāca pie manis, kad es biju slims.

—   Ko tu vēl negribēsi! Viņš, nabaga puisītis, bija nobijies. Sasukājies, sasukājies un saposies labi glīti! Kā sacīt jāsaka: draudzība mīl, lai to silda!

—   Fricis sasita puisēnam galvu. To taču zina visa pasaule, — vecmāmuļa mēģina iebilst. — Ko tad viņš pie tiem uzpūtīgajiem cilvēkiem darīs?

—   Kas tur par zīlīti iečirkstējās? — vectēvs uzmet vecmāmuļai bargu skatu. Vecmāmuļa vairs nesaka ne vārda.

Uz Kimpeļu mājas jumta kores tpp vārnas un vēro pagalmu. Miesnieks Bubaks lopu virtuvē taisa desas. Suņi cits uz citu dusmīgi ņurd. Ikviens dabūjis svaigu cūkas kaulu. Taču neviens to neēd. Viņiem nav vaļas. Dabūtie kauli citam no cita vērīgi jāsargā.

Kimpeļu dzīvojamā mājā ar balkonu visi logi apgaismoti. Kāds vīrs melnos svārkos patlaban kāpj lejā pa ārdurvju kāpnītēm. Viņš mēģina sataustīt margas. Bet margu nav. Kāpējs mazliet sagrīļojas un, it kā kaut ko nogaidīdams, apstājas. Viņš laikam gaida, vai tomēr neatradīsies margas. Vīrs atliec savu svārku melnos stūrus, iebāž roku bikšu kabatā un izvelk mutautiņu. Viņš noņem brilles un sāk ar mutautiņu tās tīrīt. Tas ir mācītāja kungs. Vectēvs mani aptur. Mēs nevēlamies ar tik svētu vīru sastapties tieši uz kāpnēm. Mācītājs uzliek brilles un ir jau

atkal aizmirsis, ka kāpnītēm trūkst margu. Viņš tikai notvarsta miglaino gaisu un strauji notentero pa abiem pēdējiem kāpieniem.

—    Labvakar, mācītāja kungs! Jūs gan arī mazliet iebaudījāt sivēna galiņu, ko?

—    Kas ar mani runā? — mācītājs apvaicājas un atkal sak spodrināt savas brilles.

—   Es runāju ar jums, mācītāja kungs! Zemnieks Augusts Kraske, iesvētīts 1889. gadā, mācītāja kungs, — vectēvs atbild

Mācītājs atkal uzliek brilles. Viņš skatās uz zemi, it kā tur būtu atvēries bezdibenis.

—    Augusts Kraske? Jā, jā! Atceros, atceros! Tūkstoš astoņi simti astoņdesmit devītajā! Togad mēs iesvētījām lielo zvanu. Pati brīvkundze, mežģīņu kleitā terpusies, dziedāja solo! Vai tu arī to vēl atceries, manu zēn?

—    Es, mācītāja kungs, atceros arī to, kā Ādolfs Himpelis, zvanu augšā vilkdams, novēlas pa torņa kāpnēm.

—    Jā, jā, nabaga vīrs! Kalpojot tam kungam, viņam vajadzēja atdot savu dzīvību!

—    Viņš gan bija tā pavairak iekampis svētīto ūdeni, vai ne, mācītāja kungs?

—   Csss, nepulgo mirušo pīšļus, mans dēls!

Mācītājs atkal skatās bezdibenī.

—    Saki, Kraskes August, vai pie tevis tur lejā ir tikpat liela migla kā še augšā pie manis?

—   Jūs jau ari esat lejā, mācītāja kungs!

—    Tā, tā! Es arī esmu lejā? Rau nu, kā tā spožā gaisma Kimpeļu saimnieka istabā mani samulsinājusi!

—   Vai jūs gribat doties uz mājām, mācītāja kungs?

—    Nē, mans dēls, es gribēju … patiesībā es tikai gribēju … Bet tagad man ir jau labāk, un es došos uz mājām. Pavadi mani līdz vārtiem, ja es drīkstu tevi palūgt, un aizbildini mani Kimpe1 im, es baidījos, ka naktī migla sabiezēs vēl vairāk. Un to mīļo nerru Spēlmaņu Fimpeli, kas tur iekšā piebāž sevi ar vārīto cūk-

gaļu, šo jauko dvēseli, — ha, ha, hā, kādus jokus viņš tur tik netaisa! —to tu no manis gan pasveicini!

Vectēvs paņem mācītāju zem rokas. Mācītājs pamana manu tumšo apveidu.

—   Vai tu tur esi paņēmis līdzi arī maisu, mīļais dēls Kraske?

—   Tas ir mans mazdēls, mācītāja kungs!

—   Tā, tā! Kad tu sūtīsi viņu pie manis bībeles stundās?

—    Kad… jā… mācītāja kungs… nūjā, bībeles stundās … — vectēvs stostās. — Kā sacīt jāsaka: dievbijīgam kļūt ir daudz grūtāk, nekā noķert simt blusu! Bībele puisēnam vēl par smagu!

—   Suti vien šurp, Kraskes August, suti vien šurp! Es tam pārdošu jauno derību, tā ir ļoti viegla un parocīga!

Pie pagalma vārtiem mācītājs vectēvu apkampj.

—    Ta, tā, nu jau es savu ceļu pats atradīšu, mīļais Kraskes August! Paldies, mans dēls, paldies! Kāds gan sirdij prieks atkal sastapt vienu savu iesvētīto bērnu sveiku un veselu, no dieva žēlastības caur visiem dzīves pārbaudījumiem laimīgi izvadītu! Dievs tevi mīl, manu zēn, viņš tev pievērsīs savu modro aci šeitan un tur mūžībā!

—   Amen! — vectēvs apliecina.

—   Ko tu teici? — mācītājs atjautā.

Vectēvs samulst.

—   Es teicu, ka ielas galā jums jāiet gar ratnieka Felko dzeloņstiepļu žogu, tur jums jāuzmanās, mācītāja kungs! — vectēvs atbild. Viņš aizver aiz mācītāja vārtus un bridi noklausās, kā svētais vīrs lēni aizdipina.

Plikpauris ir gaidījis mācītāju vēl atgriežamies. Bet viņa vietā ienākam mēs un pastāstām, ka mācītājs sabaidījies no biezās miglas. Plikpauris smejas kviekdams un sit sev pa gurniem.

—   Vainīga bija šī dzeltenā migla! — viņš norāda uz degvīna pudeli.

Spēlmaņu Fimpelis tup dīvāna stūrī un irgājas. Viņa apaļā galva kļuvusi pavisam sarkana. Galvu noliecis, viņš kaut ko gremo. Viņa zods kā arkla lemesis vago uz krūtīm cirtainās

spalvas, kas spraucas pa krekla šķeltni. Arā jau apsalis, taču Spēlmaņu Fimpclis vēl skraida apkārt kā vasarā. Vai tad viņam nav svārku? Vieni svārki tam tomēr ir, bet tie paši jātaupa. Tos viņš uzvelk tikai svētdienās, kad dodas spēlēt. Koka tupeles viņš pametis pie durvīm. Kailās kājas viņš uzlicis vienu uz otras, lai kaut cik sasildītu.

—    Jūs ieradāties tieši laikā noskatīties galveno numuru! — Plikpauris čerkstošā balsī nopriecājas, neuzaicinādams vectēvu pat apsēsties.

—          Turpini, turpini, Spēlmaņu Fimpeli! — Plikpauris pavēl.

—   Parādi, kā mērkaķis ēd desu!

Spēlmaņu Fimpelis pakampj no šķīvja aknu desu. Viņš ar to uzlec uz dīvāna atzveltnes, sāk bolīt acis kā leijerkastes mērkaķis, apskata un apošņā desu no abiem galiem un tad iecērt tajā savus acu zobus. Fimpelis lieliem gabaliem rij aknu desu. Viņš gan ņurd, gan urkšķ, gan ar atplestiem žokļiem metas virsū kādam neredzamam ienaidniekam. Izēstās desas ādas palieku viņš ķēmodamies mēģina uzmaukt kailajā galvā ka cepuri un beidzot tai ļauj pazust savā bikšu kabatā.

Plikpauris tikām piepildījis glāzes. Spēlmaņu Fimpelis nolec no dīvāna atzveltnes uz galda, aptupjas un ar izstieptām lūpām izsūc glāzi šņabja. Tad viņš veikli paķer arī degvīna pudeli un piegrūž pie mutes. Plikpauris, kas aiz smiekliem tikko nevalstās pa grīdu, metas pie Fimpeļa un grib pudeli atņemt. Fimpelis atņirdz zobus un viegli iekož Plikpaurim rokā. Kimpeļu saimnieks atraujas. Fimpelim vēl izdodas iekampt no pudeles krietnu malku.

—    Pietiek mērkaķoties! — Plikpauris stingri uzsauc. — Dabūsi vēl vienu desu, ja tu to aprīsi kā stārks vardi, uz vienas kājas stāvēdams! Jau sestā desa! — viņš mums paskaidro.

Spēlmaņu Fimpelis nostājas istabas vidū uz vienas kājas, atmet galvu un norij desas gabalu.

—  Kā stārkam rijot vardi,

Man mērce garšo gardi! —

Spēlmaņu Fimpelis aizrāda, uz degvīnu šķielēdams.

—     Lai notiek! — Plikpauris tam ielej glāzi un pamirkšķina vectēvam. — Es tev sameklēšu un iedošu kādus savus vecos svārkus, ja tu, uz galvas stāvēdams, apēdīsi septīto desu, — Plikpauris Fimpelim piesola.

Spēlmaņu Fimpelis nav jālūdzas. Viņš paķer septīto desu, uzmetas uz dīvāna, nostājas uz galvas un izslien kājas gaisā. Viņa pēdas atsitas pret lielo bildi, kas karājas virs dīvāna. Bilde rāda Napoleonu pēc Vaterlo kaujas. Nogurušais Napoleons sēž uz koka stumbra un aplūko Spēlmaņu Fimpeļa trakoti melnās kājas. Beidzot Spēlmaņu Fimpelis notur līdzsvaru un atpleš savu muti ar asajiem zobiem. Viņš nokož desas aizsieto galu un veikli izspļauj uz galda. Septītā desa pazūd kā ogļu brikete taupības krāsniņas kurtuvē. Plikpauris spiegdams skraida pa istabu. Viņa Fricis, aiz sajūsmas pietupies, sit plaukstas. Vectēvs tikai krata galvu.

—    Jā, jā, jā!

Man Fimpeļa žēl, ka viņam par apsolītajiem svārkiem tā jāmokās. Viņa seja kļūst arvien sārtāka un sārtāka.

—   Kad tik viņš nedabū asins izplūdumu un neizlaiž garu? — vectevs bažījas.

Plikpauris nemaz neklausās.

—    Kā ir, Fimpeli, vai iepriekšējās desas jau nenāk atpakaļ?

—  L.ai kumoss rīklē ietu,

Es lāsi virsū lietu! —

Spēlmaņu Fimpelis ar pilnu muti atbild.

Fricis tam atnes glāzi ar šņabi. Laime, ka desa jau notiesāta, jo, Fimpelim dzerot, degvīns no rīkles saskrien degunā. Fimpelis sak kāsēt un šķaudīt. Viņa kājas bružājas gar Napoleona seju. Fimpelim jāpieceļas stāvus un viņš kasēdams izspraustā degvīnu un desas drumslas pa visu istabu.

—    Beidz, beidz! — Plikpauris auro, bīdīdams Spēlmaņu Fimpeli uz durvju pusi. — Lai tev vecā kalpone iedod manus novalkātos svārkus, kas mums pērn bija izkārti ķiršos par putnu biedēkli!

Spēlmaņu Fimpelis vel pagūst pieskriet pie šķīvja, paķer vienu desu un aizbāž aiz kakla.

—  Kas trūcīgs, steidzas gādāt,

Ko rīta zobiem strādāt!

Spēlmaņu Fimpelis izmetas pa durvīm.

Vecā Berta, kājas šļūkādama, staigā iekšā un ārā. Viņa ienes kupošu bļodu ar cukgaļu, skābus kāpostus un tīru degvīna glāzi vectēvam. Kimpeļu Fricis uztupies uz dīvāna atzveltnes. Viņš noāvis vienu zeķi un knubina kājas pirkstus. Vectēvs sniedz Fricim roku. Viņš pamaj, lai es daru to pašu. Es negribu ar Kimpeļu Frici sasveicināties. Mēs esam ienaidnieki. Es izliekos meklējam, kur nolikt cepuri. Manu cepuri paņem vecā Berta. Tad es sāku taustīties kabatās pēc mutautiņa. Protams, ka man mutautiņa nemaz nav. Vectēvs sāk ar Plikpauri tērzēt. Tā es Fricim roku arī nepasniedzu. Toties Plikpauris man pastiepj savējo. Kimpeļu Plikpauris vēl nekad nav man sniedzis roku. Viņš nekad nav manī pat labi paskatījies. Kad es to uz ielas

sveicināju, viņš tikai noteica: «Labdien, labdien, puis! Pasaki savam tēvam, lai viņš man ratu stērstēs izlabo jau līdz rītam!» — «Es neesmu Felko. Es esmu Kraskes dēlēns,» es atbildēju. «Ak tā, kāpēc tad tu to tūlīt neteici?»

Taču šodien Plikpauris sniedz man roku. Viņš droši vien grib pārliecināties, kā tāds spiež roku, kas jau bijis miris.

Cūkgaļa ir pārak trekna.

—    Iemet vienu, tad labāk ies lejā! — Plikpauris ieteic un piepilda man mācītāja glāzi. Es negribu dzert no mācītajā glazēs. Mācītājam ir asa, sirma bārda. Es nevēlos, ka ari man uzaugtu tāda bārda!

—    Nelauzies! — vectēvs norūc. — Iedzer vienu malku, tas sasilda!

Bet ari vectēvam neizdodas mani pierunāt dzert no mācītājā glāzes. Plikpauris pamāj savam Fricim. Tas uz vienas kājas atlec pie galda, paķer mācītāja glāzi un divos vilcienos norij dzelteno šķidrumu. Lai nu viņam uzaug ta kudlainā bārda!

—   Vai tu redzēji, kas būs īsts saimnieks? — Plikpauris lielās.

Vectēvs uzmet man dusmīgu skatu un piebīda savu glāzi.

Es to iztukšoju vienā vilcienā.

—    Oho! — Plikpauris nobrīnās un atkal ielej sev un vectēvam.

Vectēvs apmierināts nobrauka ūsas. Kimpeļu Fricis satver sava tēva glāzi. Arī viņš grib izdzert degvīnu viena vilcienā, tāpat kā es. Viņš dzer steigdamies un aizrijas. Arī viņš, tāpat kā Fimpelis, izsprauslā degvīnu pa visu istabu. Fricis lēkā uz vienas kājas, ar rokām saķēris rīkli.

—   Jā, jāā! — vectēvs novelk un atzinīgi pamāj man ar galvu. Fricis izstreipuļo pa durvīm kā piedzēries.

Tagad mani vairs neviens neuzmana. Es varu ēst, cik tik lien. Es apēdu trīs putraimu desas un vienu aknu desu. Arī viri kaut ko čapstina un sarunajas. Viņi runā par kartupeļu nodevām. Plikpauris pieteicis birģermeistaram karu. Savus kartupeļus viņš nodos, kad viņam iepatiksies, un nevis tad, kad birģermeistars un partija to vēlas.

—    Galvenais, ka tik izpilda gada nodevu. Man laika diezgan līdz trīsdesmit pirmajam decembrim, — Plikpauris dižojas. Pēdējo kartupeļu centneru viņš nogādās birģermeistaram tieši vecgada vakarā.

Kad valsts sagādes kartupeļus nodeva viss ciems, ne Plikpauris, ne mans vectēvs nelikās par to ne zinis. Mūsu kartupeļi vēl atradās uz lauka. Par mums nodeva citi zemnieki. Pārnācējs bija tos lūdzis izpalīdzēt. Un kaimiņi to darīja tikai viņa dēļ. Vectēvam neviens nebūtu izlīdzējis. Tikko mūsu kartupeļi bija novākti, pārnācējs arī parūpējās tos tūlīt atdot visiem tiem zemniekiem, kas mums bija aizdevuši. Vectēvs gan ārdījās, bet pārnācējs to nemaz neievēroja.

—    Kad tu nodosi savus pēdējos kartupeļus? — Plikpauris noprasa vectēvam. Vectēvs negrib atzīties, ka ļāvis pārnācējam saimniekot pēc savas patikas.

—    Ja labi veiksies, es pēdējos nodošu tā uz Andrejiem, — vectēvs atbild.

—   Ko, jau novembra beigās?

—   Vēlāk rūsas var skart sals, ja es tās vēlreiz attaisīšu.

Plikpauris dzēlīgi paskatās vectēvā.

—   Vai tik tu tomēr neesi nodevis visus kartupeļus, Kraske?

—   Es? … Kas to saka?

—    Kaldaune kaut ko par to ieminējās.

—    Tik tiešām kā velnam ir sarkana aste, es vēl nekā neesmu nodevis! Kā sacīt jāsaka: vecais Kraske tā nedejo, kā šie žurkas spēlē!

Nu gan vectēvs samelojās! Sapinās kā vista pakulās. Es aiz kauna nezinu, kur dēties.

Kimpeļu Fricis atkal ielavījies istabā. Abi vīrieši klusē: viens tāpēc, ka melojis, otrs tāpēc, ka šos melus atklājis.

—    Eņģelis, ko tu neteiksi! — Plikpauris ierunājas, neveiklo klusumu pārtraukdams.

Bet arī vectēvs jau attapies, ko dot pretī.

—     Man liekas, ka mūsu puikam Fricīša sviestā nauda

tomēr kaitējusi, — viņš ieminas, priecādamies, ka arī viņš kaut ko var ierīvēt Plikpaurim degunā.

—    Kaitējusi? Pāris naudas gabalu?

—   Jā, jā, es baidos, ka viņam ar galvu kaut kas nav kārtībā.

—   Jūs taču esat apdrošināti?

—    Esam gan, esam, bet, ja apdrošināšanas iestāde uzzinās, no kā tas nācis, tad kādam citam, protams…

—   Puisēnam taču galva pilnīgā kārtībā! — Plikpauris viņu pārtrauc. — Panāc šurp, Matēs!

—   Martins! Viņu sauc par Martinu! — vectēvs izlabo.

Plikpauris mani sagrābj un liek nostāties uz grīdas dēļu spraugas.

—   Liec vienu kāju aiz otras un nosoļo pa dēļu starpu!

Es netieku gudrs, ko darīt. Vectēvs paļaujas, ka cs esmu ieskurbis un piekrizdams paloka galvu. Uzmanīgi likdams vienu kāju aiz otras, es sāku soļot pa grīdas spraugu. Es negriļojos, es neļogos, es pat ne reizi nenovirzos no šaurās svītras. Kimpeļu Plikpauris un mans vectēvs sasprindzināti seko katram manam solim. Kimpelis smagi elš. Es pagriežos un atnāku pa dēļu spraugu atpakaļ.

—    Bravo! — Plikpauris man ielej degvīnu. — Un šim puisim neesot galva kārtībā. Tīrās blēņas! Dakteri jau arvien visu iztēlo daudz ļaunāk, nekā tas ir patiesībā. Par mazliet sasirgušu viņi sākumā apgalvo, ka tas jau ir pusbeigts, tad to izārstē un nu lielās ar savu vareno mākslu un visu pārējo!

—   Lieta tā, — vectēvs iesāk, pakausi kasīdams, — ka šie abi resgaļi vairs negrib izlīgt!

—  Ko? Viņi negrib izlīgt? — Plikpauris vispirms pablenž manī un pēc tam savā Fricī. — Kurš no jums ir stiprākais, ko?

Fricis ņirdz, ka lielie zobi vien spīd. Ko lai daru? Es paķeru vectēva šņabja glāzi un saleju dedzinošo dziru rīklē.

—    Vai vētra, tas tik ir ko vērts! — Plikpauris mani uzslavē. Vectēvs savā krēslā izslējās lepns kā pāvs un griež ūsas. — Vai citādi arī viņš ir tik brašs, Kraske? — Plikpauris pienāk pie .manis. Viņš grib aptaustīt manus roku muskuļus. Es izvairos.

Vectēvs sēž tādā izskatā, it kā patlaban taisītos pārdot labi barotu teļu.

—   Neniķojies, Tinko! Pataustiet vien, pataustiet, Kimpeļu saimniek, kas viņam tur labs ir! Viņš nāk no labas cilts, Kimpeļu saimniek!

Plikpauris iespiež mani durvju kaktā. Viņš aptausta gan manus roku muskuļus, gan manus gurnus.

—   Nav slikti, nav slikti! Kas tiesa, tas tiesa! Bet uz ko tu deri, ka manējais viņu tomēr pieveiks, saimniek Kraske?

Saimnieks Kraske! Vectēva ausim tā ir vissaldakā mūzika. Viņš svinīgi izslējās, it ka sēdētu baznīcas krēslā.

—   Grābiet tikai viens otru ciet, grābiet ciet! — Plikpauris mūs kūda. — Sadodiet viens otram! Vienam jābūt apakšā! Viens arvien ir apakšā! Izplūcieties, izkaujieties, tad būs miers mājās un draudzība atkal atjaunota!

Fricis norauj otru zeķi un atrotī krekla piedurknes. Vectēvs man pamāj.

—    Es jūs brīdinu, es jūs brīdinu, Kimpeļu saimniek! Manējais paceļ pusmaisu — pilnu pusmaisu! Varu apzvērēt! Dod šurp svārkus, zēn, dod šurp svārkus!

Es savus svārkus nedodu. Es nospiežu durvju rokturi. Durvis atsprāgst vaļā. Es izmetos ārā.

—   Tu man cīnīsies, tu cīnīsies! — vectēvs vēl iesaucas, no krēsla pielēkdams. Viņš vairs nevar mani panākt. Es jau esmu uz kāpnēm. Es skrienu mājās.

Vectēvs atgriežas naktī dziedādams.

—  Kas ir īsts vācu vīrs?

Tas, kam garšo šņabis tīrs.

Tas ir īsts vācu virs!…

Vai tad ar draudzību viss atkal kārtībā? Vectēvs ieveļas gultā. Es izliekos aizmidzis. Uguni vēl nenodzēsis, viņš mani ilgi stīvi nopēta.

—   Te nu viņš guļ! Viņš tā norija divus vai trīs šņabjus, vai vēl vairāk, ka draugam Kimpelim aiz skaudības vai acis

izsprāga! Un te nu viņš guļ, guļ saritinājies kaktiņā kā murkšķis, lūdzu! Kā sacīt jāsaka: tas fr īsts vācu vīrs! — Vectēvs sāk atkal dziedat.

Vecmāmuļa pamostas:

—    Dieviņ tētiņ, kas tad tevi, vecais, atkal dīda! Neiztraucē ar savām grēcīgajām dziesmām miegu!

—  Es dziedu ta, kā putniņš dzied,

Kas koka zaros olas dej! —

vectēvs iedziedas atkal, taču drīz tam pietrūkst meldiņa. Pēdējos vārdus viņš tikai nomurmina. Beidzot viņš izslēdz gaismu. Vectēvs turpina ņurdēt arī spilvenā. Mani apdveš degvīna dvinga. Es pagriežos uz otru pusi.

Draudzība ar Kimpeļu Plikpauri tomēr vairs nav tik cieša, kādai tai vajadzētu but. Tajā kā akoti iespraukušies vectēva meli. Un es esot vainīgs, ka draudzība dabūjusi jaunu triecienu.

—     Vai tad tu vakar vakarā nevarēji mazliet izkauties, khe, khe?

—    Nē!

—    Ko? Tu vēl teiksi nē, tu pārgudrais neģi! Es tev parādīšu, es tev parādīšu, kā pie smalkiem ļaudīm jāuzvedas!

—    Vai tad tu esi pavisam jucis, vecais? — iejaucas vecmāmuļa. — Svešos ļaudīs kauties!

—    Ko nu tu saproti no cilvēkiem! Dari savu darbu! Kā sacīt jāsaka: pat zābaki jāpietaisa, ja pieklājība prasa! Pietiek!

—    Es būtu noplēsis Fricim kreklu, vectēv!

—    Kāpēc tu to nedarīji, ko? Kāpēc?

—    Es negribēju būt vainīgais!

—    Ko tu negribēji?

—    Tu taču teici, ka pie tādiem cilvēkiem jāizliekas, it kā pats būtu vainīgs, ja kaut kas atgadās. Tā izskatoties pieklājīgāk.

—    Bet vakar taču nekas nenotika, velns parāvis! — Vectēvs sāk staigāt pa virtuvi šurp un turp.

—   Kaut kas bulu noticis. Es būtu saplēsis Friča kreklu!

—    Ko tu neteiksi! Palaidņa puika!

Vectēvs paķer no malkas kastes pagali. Tā atsitās pret aizcirstajām virtuves durvīm. Es jau esmu pagalmā.

Nē, pie vectēva es vairs negribu gulēt! Pagājušajā rudenī es baidījos no pārnācēja. Es nevēlējos dzīvot ar viņu vienā istabā. Taču pārnācējs man nekā ļauna nav darījis. Viņš tikai mani vienreiz sapurināja, kad es biju ļāvis lecektī noslāpt stādiņiem. Arī tagad es negribu gulēt pie pārnācēja. Ceļoties un guļoties es gribu būt viens.

—   Vecmāmuļ, uztaisi man gultu bēniņu kambarītī!

—   Kā, vai tad pie vectēva tu vairs negribi gulēt! Kāpēc tā?

—    Es vairs negribu, vecmāmuļ!

—    Labi, labi! Bet kambarītī, Tinko, nav spuldzes.

—   Es, vecmāmuļ, paņemšu sveci.

—    Ka tik tu mums nenodedzini jumtu, Tinko?

—   Nē, vecmāmuļ, es nenodedzināšu jumtu!

Kaut gan vectēvs kliedz un ārdās, gultu bēniņu kambarītī man tomēr iekārto. Pārnācējs tur novieto skrājas un uz tām uzliek dēļus salmu maisam.

—   Protams, kāpēc lai tu negulētu pats savā gultā? Tu jau esi liels puisis!

—   Tas es esmu!

Es guļu savā gultā. Sveces liesma raustās. Jumta dakstiņu spraugās svelpj oktobra vējš. Man tā vien liekas, ka aiz kambarīša durvīm mīņātos vecmāmuļa. Viņa laikam grib pārliecināties, vai es esmu nodzēsis sveci. Es to nopūšu. Es negribu pazaudēt savu istabiņu! Mirkli es vēl tumsā saredzu sveces liesmas gaišo mēlīti. Manas acis vēl atceras spožo gaismu. Tumsā izklausās, ka vējš ārā svilpotu skaļāk. Vai tad gaisma pirmīt būtu bijusi stiprāka par vēju?

Pārnācēja istabā viss klusu. Viņa nav mājās. Tagad es zinu, kurp viņš iet. Pogacis man pastāstīja, ka pārnācējs dažu labu vakaru nosēžot pie viņa tēva. Kas viņu tur pievelk? «Viņi abi runā par partiju un mūsu ciema ļaudīm,» Pogacis atbildēja. Reiz tie runājuši arī par Plikpauri. Viņš nemaz nav tik vēlīgs, kā daži domā. «Viņš ir skolas vai klases1 ienaidnieks, vai kaut kas tamlīdzīgs,» Pogacis paskaidroja. Protams, ari es zinu, ka Plikpauris nav vēlīgs un laipns cilvēks. Kā viņš mocīja Spēlmaņu Fimpeli ar desām! Spēlmaņu Fimpelis man neatdod kāpuru naudu, bet es viņu tomēr nemocītu.

Kas tur grabinās? Tās ir peles. Droši vien tās ir peles. Tagad tās no tīrumiem atkal atgriežas dzīvojamās ēkās. Rīt es paņrmšu kambarītī līdzi Minku. Lai tā medī peles. Bet nu man virs galvas kaut kas sit pa dakstiņiem. Vai tiešām uz jumta būtu nokļuvis sesks? Vai arī kāds grib pie mums ielauzties? Pie Kubaškiem pern ielauzās zagļi. Tie caur jumtu bija iekļuvuši žāvētavā un aiznesuši trīs lielus speķa gabalus. Sit atkal. Kāpēc pārnācējam mūžīgi jāskrien projām? Tikko tie pacels kādu dakstiņu, es tūlīt izlēkšu no gultas un saukšu vectēvu. Klauvē atkal, taču neviens dakstiņš nepaceļas. Vai man tomēr nevajadzētu lekt ārā no gultas un kliegt? Nē, ja uz jumta neviena nebūs, vectēvs mani tikai izsmies un piedāvās: «Guli vien labāk lejā pie manis, zaķapastala!» Jau atkal! Vel un vēl! Kaut kas nobrikšķ, nočab un tūlīt arī nokrakšķ. Es cieši skatos uz jumta dakstiņiem, taču nekur nevaru ieraudzīt ne debesis, ne kaut vienu vienīgu zvaigznīti. Tātad visi dakstiņi vēl ir savās vietās. Klauvējieni mitējušies. Tikai vējš pūš un pūš. Arī es nomierinos. Mani iežūžo vēja lēnā dziesma. Uz vēja spārniem es paceļos arvien augstāk un augstāk un beidzot aizmiegu.

Nākošā rītā pagalmā guļ nolūzis bumbieres zars. Es to sacērtu un ienesu virtuvē. Tagad tas vairs neklaudzinās pa dakstiņiem.

1 Zēni pārprot šī varda nozīmi un saista to ar skolu; Klasse (vāc.) — klase, šķira; Klassenfeind — šķiras ienaidnieks. (Tulk. )

Šogad ir daudz smilteņu.

—    Tinko, salasi mums smiltenes! Man pašai nav vaļas klaiņot pa mežu, — vecmāmuļa ieminas.

—    Labi, es tev salasīšu smiltenes, vecmāmuļ!

Es paņemu no vecmāmuļas kumodes baltu rupja audekla kulīti, bet no galda atvilktnes asu virtuves nazi. Es vēl atceros, kur pērn atradu daudz smilteņu. Tās tur auga pat ārpus meža tieši smilšainā ceļa ratu grambās.

Migla izklīdusi. Starp kokiem laidelējas sīļi. Knābjos tie uz savām krātuvēm nes zaļās zīles, ko savākuši ciema norā un ozolu birzītē. Varbūt es atradīšu kādu zili baltu sīļa spārnu spalvu. Tad es to piespraudīšu cepurei kā īsts smilteņu lasītājs. Sīļi spalgi kliedz. Viņi brīdina no manis citus meža iemītniekus.

—   Klusāk taču, lielie ķērcēji, es nemaz nedomāju jūs aiztikt! Es tik gribu dabūt vienu spalvu!

Sīļi neklausa. Viņi mani pārkliedz.

—   Lieciet mani mierā, jūs briesmīgie bļāvās! Man jālasa smiltenes!

Smiltenes vēl nav izaugušas, toties es atrodu brūnās lāču bekas, dzeltenbrūnās kailās mietenes, glumās sviestenes un samtainās briedenes.

—     Slēpieties vien, smiltenītes, es pielasīšu savu kulīti arī bez jums!

Taču smiltenēm sāk skaust, ka tās netiks manā baltajā audekla kulītē. Rau, rau, kur tās jau spraucas starp smalkajām priežu skujām!

—    Te jūs esat! Bet es domāju, ka jūs šogad vēl neesat ieradušās!

Dzeltenzaļās smiltenes man uzsmaida un pamirkšķina ar rasas pilieniņiem pie savu cepurīšu malām.

—   Man smiltenītes žēl,

Tā pārāk maza vēl.

Lai aug starp priedēm brūnām, —

Būs lielākas zem sūnāml —

es uzvelku dziesmu.

Te jau tās ir! Vesels ciems smiltenīšu! Smiltene pie smiltenes. Surp, smiltenītes, šurp! Kuras nesaies manā maisiņā, saies manā cepurē!

—    Ko tu gan iedomājies! Tā ir mana sēņu vieta! — Kimpeļu Fricis izlec aiz kādas sēklinieku priedes. — Prom no mana gabala, zaķapastala!

—   Es pirmais tās ieraudzīju! Tās ir manas sēnes!

—   Es tās atradu jau tad, kad tu vēl slapināji gultā!

—   Kāpēc tad tu tās nesalasīji?

—   Man tās nemaz nav jālasa! Tas ir mūsu mežs! Vispirms samaksā savu parādu!

—   Vēl atlikuši tikai piecdemit feniņi.

—   Pārējo es ieskaitu procentos.

—   Es tos nemaksāšu!

Fricis pienācis man klāt. Viņš grūsta mani ar elkoni.

—   Sāc nu, sāc nu! Ē-ē, tev bailes!

—   Man nav vis bailes! Ej nost!

—   Tu domā, ka tu man vari ko padarīt? Es no tava virtuves naža nemaz nebīstos!

—   Ar tevi es tikšu galā arī bez naža!

Es nosviežu savu sēņu kulīti un nazi viršos. Tagad tikai jāuzmanās. Fricis ar savām dunkām kļūst arvien uzmācīgāks.

—   Sēņu zaglis! — Fricis mani ar dūri pagrūž.

—   Slepkava!

—    Kas es esmu?

—   Tu esi slepkava!

Mēs saklūpam kopā. Cīņa sākas.

—   Gan es tevi, zaķapastala, padarīšu rāmu!

—   Tu mani nepadarīsi vis rāmu!

Mēs atkal palaižam viens otru vaļā.

—   Var jau redzēt, kas tu esi par gļēvuli!

—   Tu tūlīt redzēsi, kas es esmu par gļēvuli!

Mēs saķeramies atkal. Fricis pieliecas. Viņš grib mani nogāzt. Es ar sparu metos tam virsū. Viņš saļimst. Tagad Fricis guļ uz vēdera. Es tam esmu uzsēdies uz muguras. Lai nu tiek

augša, ja var! Es varu sist ar dūrēm pa viņa muguru ka pa bungām. Fricis vaikstās un mēģina izlocīties.

—    Pagaidi, suns, lielais krāpniek, es tūlīt dabūšu savu nazi! Tad tu redzēsi!

Nazi? Ja viņš dabūs nazi, tad tas tūlīt durs! Lielajam Surihtam viņš iesvieda ar akmeni. Pogaci viņš gribēja nožņaugt ar valgu. Ja es ļaušu viņam iebāzt roku bikšu kabatā, viņš mani noteikti sadurs. Es negribu sadurts gulēt mežā un noasiņot, tāpēc es uzlecu kājās un metos bēgt. Arī Fricis uzraušas. Viņš streipuļo. Ar rokām viņš jau čamda bikšu kabatas. Viņš nedrīkst mani panākt! Es skrienu uz ceļa pusi, Fricis man seko.

—    Gan es tevi noķeršu, gļēvuli! Tūlīt tu man būsi rokā! Tev tikai nejauši izdevās mani nogāzt, bet man tu neizspruksi!

Es skrienu pa šauru meža taku. Es jūtu pakausī, ka Fricis nāk arvien tuvāk. Es dzirdu, kā viņa kabatās šķind nazis. Ko lai es daru?

—    Frici, Frici, nedur! Tu nonāksi cietumā!

Klinglingling! Nu viņš mani tūlīt sagrabs! Es tikai skrienu

un skrienu. Es viss trīcu kā apšu lapa. Klinglingling!

—    Vai tu gribi, lai es tevi sabraucu, zēn? — vīrieša balss nikni uzsauc.

Man saļogās kājas. Es nolaižos uz ceļiem.

—    Ko tu te ālējies? Vai pats sātans tevi, puika, dīda?

Svešais nolec no divriteņa. Tas ir kāds stikla fabrikas strādnieks, kas atgriežas no darba.

—   Vai tevi odze sakoda?

—    Nē, mani nesakoda odze!

—    Kāpēc tad tu tā skrēji?

—    Es… es skrēju tāpēc, ka es… ka es… — es pūlos kaut ko sagudrot.

Vīrs atkal uzsēžas uz divriteņa:

—    Ej lēnām, puika, citādi tu pārskriesies!

—           Kur tad tavas sēnes, Tinko? — vecmāmuļa mājās brīnās.

—   Tu jau esi galīgi nosvīdis un aizelsies!

—   Smiltenes? — Vecmāmuļai es negribu melot. — Draudzība … draudzība mani aizdzina! — Es vairs nevaru valdīt asaras.

—   Vai tad draudzība tev arī bikses saplēsa?

Manās biksēs rēgojas caurums kā atplesta suņa rīkle.

16.NODAĻA

Nakti es uztrūkstos no baiga sapņa. Uz manām krūtīm bija uzgūlies lietuvēns. Tas bija Kimpeļu Fricis. Viņš izrāva no sava zābaka garu nazi un iedūra man tieši sirdī.

—   Ko tu, Tinko, vaidi?

Es pamostos pilnīgi. Pie manas gultas stāv pārnācējs.

—   Tev laiks celties, Tinko! Tavas bikses ir atkal veselas. Te tās būs. — Pārnācējs iztin manas bikses no avīzes. Kāpēc viņš tās ievīstījis papīrā? Lai vectēvs neredzētu?

Pārnācējs aiziet darbā. Es uzvelku bikses. Cik tās rūpīgi salāpītas! Tās ir bijušas Klarijas kundzes veiklajās rokās. Vecmāmuļa lāpa rupji. Viņas pirksti ir stīvi kā grābekļa zari. Viņa ņem rupju diegu, jo smalko tā savos pirkstos nemaz nejūt.

Kā tad tā? Manas bikses salāpījusi Klarijas kundze? Kā tad pārnācējs gadījās pie Klarijas kundzes? Un es domāju, ka viņš sēž pie Pogača. Es domāju, ka viņš iet uz sapulcēm.

Manā kambarītī var dzīvot tīri labi. Vējš krakšķina spāres. Es dzirdu, kā pret dakstiņiem šalc lietus strūklas. Ķirmji grauž baļķus, un tā vien liekas, it kā kambarītī tikšķētu desmit mazu paslēptu pulkstenīšu. Rītos pārnācējs mani modina posties uz skolu. Viņš pieklauvē pie kambarīša durvīm un tad arvien dzied vai svilpo. Liekas, ka viņa istabā kaut kas atrastos, par ko tas katru dienu no jauna priecājas. Dažreiz es tam ļauju dziedāt krietni ilgi, līdz izstaipos un beidzot atsaucos. Es gribu iemācīties viņa dziesmu par meiteni, kas lasījusi kazenes.

—  Grib meiča agri piecelties,

Kad saule tikko lec, —

Uz mežu kazenēs tā ies,

Jā, jā, ogot ies,

Kad saule tikko lec …

Pelēkas vēlīna rudens dienas gausi velkas cauri ciemam. Cilvēki staigā savīstījušies, šķauda un kāsē. Vecmāmuļa atkal savārgusi. Kad tā rītos rāpjas laukā no gultas, viņas sāpju kliedzieni skan visā mājā. Viņai vispirms atkal jāievingrinās kustēties. Pēc stundas kliedzienu vietā vēl atskan apspiesti vaidi un smagas nopūtas.

Jumtistabiņā es lasīšu dzejoļus, cik patīk, vectēvs tad nevarēs piezagties klāt un skatīties pār plecu grāmatā.

Es zinu kādu dzejoli, kurā teikts par tādu pašu miglu, kāda tagad ir ārā pie mums, tikai tur nav vecmāmuļas, kas sēž un vaid, un nav ari citu cilvēku, kas krekšķ un kāsē.

—  Sedz migla tāli, lapas krīt…

Lej vīnu kausā celtā!

Lai mums ši diena pelēkā

Mirdz zeltā, spožā zeltā!

Jā, tiešām! Lai arī manā kambarītī mirdz rudens spožā zeltā!

—   Kerna kungs, vai jums nav vēl kāda grāmata ar piecdesmit? — es pēc stundām palūdzu.

—   Kas par piecdesmit?

—   Ar piecdesmit dzejoļiem!

—   Ak tā! Kā tad toreiz palika? Vai tu grāmatu par Jūliusu Fučiku man jau atdevi?

—   Vēl ne!

—    Nu redzi nu! Un pastāstījis no tās tu man arī vēl nekā neesi!

—   Jā, jā, par Fučiku, Kerna kungs . ..

Nākošajā dienā skolotājs man atkal apprasās par Fučika grāmatu.

—   Fučiks, Kerna kungs, Fučiks … viņš … viņš pat nebaidījās no nāves … Un nekādā ziņā nedrīkst, Kerna kungs, neparko

nedrīkst mukt no ienaidnie-

kiem … Lai vai tev ar sēņu nazi

caurdur krūtis, bet nedrīkst bēgt

kā odzes sakosts, Kerna

kungs!…

—    Kas tev, Tinko, kait? Vai

tu neesi slims?

—    Nē, nē, Kerna kungs, tas

viss tikai Fučika dēļ!

Viņš apvaicājas par grāmatu

ari nākošajā dienā. Skolotājam

tā gan laikam briesmīgi stei-

dzīgi vajadzīga. Varbūt ari viņš dažreiz baidās no saviem ienaid-

niekiem?

—   Grāmatu iesvieda ugunī, plītī, Kerna kungs!

—   Ko tu teici?

—    Es sēdēju uz malkas kastes un lasīju. Bet man vajadzēja spēlēt kārtis, un tad viņš pēkšņi sāka trakoti

—   Kas sāka trakot?

—   Vectēvs!

—    Neticami! — skolotājs Kerns nobāl un sāk košļāt savu biezo apakšlūpu. — Lai viņš par to samaksā! Protams, viņam par to jāsamaksā! Tā vienkārši paņemt grāmatu un iesviest plītī! … Es par to runāšu ar tavu tēvu! Labi! Un kad tu beidzot iestāsies pionieros?

—   Pionieros?

—    Tur tu varētu arī mierīgi lasīt. Tur tevi netraucētu ne vectēvs, ne kas cits.

—    Es pie viņiem reiz jau biju, Kerna kungs. Viņi nekā nelasīja. Viņš visu laiku noņēmās ar maniem pirkstiem, bet tā tomēr nebija pareizi, kā es sveicināju. Tad es izlēcu pa logu. Es tā vēl neprotu sveicināt kā viņil

—   Kuri viņi?

—   Nu, baltais Klauške un tie cili.

—   Baltais Klauške?

—   Nūjā, veikala Klauške!

Skolotājs Kerns izvelk mutautiņu un izliekas it kā nošņauktos. Vai tad tāpēc jāmeklē mutautiņš, ja grib smieties? Vai viņš tāpēc smejas, ka es izlēcu pa logu?

—   Es to nokārtošu, — viņš atbild. Viņa seja aiz smiekliem gluži sarkana. — Atnāc vien vēlreiz! Apskaties visu! Gan tev patiks!

Skolotājam Kernam nav laika visu tūlīt nokārtot. Viņam jāpasniedz mums stundas un jāiet uz sapulcēm. Viņam jāiedveš jauna dzīvība ugunsdzēsēju komandā, lai tā dod ūdeni virsū, ja kaut kur deg. Viņam jāstrīdas ar dziedāšanas biedrību un jāpierāda, ka tagad to sauc par tautas kori un ka tas vairs nedrīkst dziedāt tikai par studentiem un žūpošanu. Viņam kopā ar mums jālasa Kolorādo vaboles un jālriec galdā dūre, lai mēs nākošā gadā varētu pļaut ar traktoru. Viņam jāvada pionieri un jābrauc uz pilsētu kursos. Viņam jāpagūst ar sarkanu tinti pierakstīt mūsu burtnīcas, un arī viņu pašu vēl pārbauda, vai tam jau ir galvā pietiekami daudz gudrības.

Ir peleka, sabozusies diena novembra vidū. Skolotājam Kernam šai dienā par pionieru vadītāju alkal jāatstāj baltais Klauške, jo viņam pašam drīz gaidāmi eksāmeni un tāpēc tam pilsētā vēl dūšīgi jā mācās.

—    Šodien mēs aplūkosim dabu un pēc tam sarīkosim diskusiju, — baltais Klauške pionieriem paskaidro.

—   Kur mēs aplūkosim dabu, baltais Klauške?

—   Jums mani jāuzrunā par vienības padomes priekšsēdētāju!

—   Kur mēs aplūkosim dabu, baltais vienības padomes priekšsēdētāj?

—   To jūs tūlīt redzēsiet. Es jau rekonservēju1 . Mēs izvedīsim dabas aplūkošanu laukos un mežā, kur tā, ziemai tuvojoties, dodas uz dusu.

—     Laukos, bietes raudami, mēs katru dienu aplūkojam dabu!

1 Pareizi: rckognoscēt (svešv.) — izlūkot, noskaidrot. (Tulk.)

—    Bet ne tik pamatīgi, kā mēs to darīsim šodien. Mums jāizdara sīka aplūkošana. Tāds ir priekšraksts, — baltais Klauške uzsit plaukstu pa plānu grāmatiņu.

—    Labāk spēlēsim lapsas medības!

—   Jā, jā! — meitenes iegavilējas.

—   Un es tēlošu lapsu! — Inge Kaldaune piesakās.

—    Tev nemaz nav jātēlo! Tu jau pēc tādas izskaties! — lielais Šurihts to izzobo, jo Ingei Kaldaūnei ir sarkani mati.

—    Mierā! Ievērot disciplīnu! — baltais Klauške uzsauc. — Ja es saku, ka mēs aplūkosim dabu, tad mēs aplūkosim dabu! Ievērot disciplīnu! Nerunāt pretī!

—    Ak, tas baltais Klauške! Mūžīgi tikai baltais Klauške! Kāpēc tikai viņš drīkst būt par vienības padomes priekšsēdētāju?

—   Mēs jau varam ievēlēt ari citu!

—    Nolemts! Es to pateikšu Kerna kungam! Mēs gribam ievēlēt jaunu priekšsēdētāju!

Baltais Klauške tikai rauc pieri. Viņa tēvs krāj naudu un apsolījis tam nopirkt divriteni par to, ka viņš ievēlēts par vienība? padomes priekšsēdētāju. Ja pionieri tagad ievēlēs citu priekšsēdētāju, tēvs par sakrāto naudu nopirks baltā Klauškes mātei jaunu ziemas mēteli.

—    Stāsimies pie nobalsošanas! Kas ir par to, lai noturētu lapsu medības? — baltais Klauške noprasa.

Gaisā uzšaujas visas rokas. Beidzot arī baltais Klauške lēnām paceļ savējo.

—    Re nu, ari tu pats piekrīti!

—    Nūjā!

—    Kerna kundze, vai mēs drīkstam paņemt no pagraba papīru? Mēs gribam saplucināt papīra gabaliņus rotaļai.

—    Saplucināt papīra gabaliņus rotaļai? Vai jums šodien nebija paredzētas rokdarbu pulciņa nodarbības? Nav vairs tālu Ziemas svētki!

—    Nē, nē, Kerna kundze, mums šodien ir lapsas medību pulciņa nodarbības!

Pionieri saplēš smalkos gabaliņos saburzītos maizes papīrus. Meiteņu klēpjos paceļas papīra drisku kalni.

—   Kas bīis lapsa? Vai Inge Kaldaune?

—    Nē, viņa vien nebūs lapsa! Visas meitenes būs lapsas, un -visi zēni būs mednieki! Vai tu kādreiz esi redzējis kādu meiteni par mednieku? Sievišķi neprot dzīt pēdas!

—   Tfi! — Stefānija saviebjas. — Kā tas runā!

Baltais Klauške iejaucas atkal:

—   Mēs esam par sieviešu vienlīdzību!

—   Nē, mēs esam par sieviešu līdztiesību! — Pogacis izlabo.

—   Nu, no tā nekas neiznāks! Viņas kaunas kāpt kokos! — no sava kakta sauc lielais Surihts.

—   Ak tu pindzele! — Inge Kaldaune sviež tam ar papīra vīkšķi.

—    Izbeidziet! Es te esmu noteicējs: visas meitenes būs lapsas! — Baltais Klauške liek visus papīra gabaliņus sabērt vienā maisā. Heidā, meitenes, tupelēm klaudzot, izskrien ārā!

—   Tikai neaizmirstiet pastāvīgi kaisīt papīra gabaliņus! Ja papirīšu pietrūkst, paslēpieties un neskraidiet apkārt pa visu pasauli! — Zeps Vurms meitenēm vēl uzsauc.

—    Tu jau rītos nevari sameklēt savas grāmatas, kur nu tu mūs atradīsi, vecais čehu Zep! — meitenes tikai nosmejas.

Zeps Vurms jūtas aizskarts.

—   Vai tad es esmu vainīgs, ka mums jādzīvo tādā trušu būri!

Baltais Klauške uzmanīgi skatās savā rokas pulkstenī. Tieši

piecpadsmit minūtes vēlāk no klases izdrāžas arī zēni. Viņi aizskrien pa nomesto papīrīšu pēdām. Pēdas ved gar ciema upīti un tālāk aiziet cauri vecajam muižas parkam, garām jaunsaimnieku mājām. Pļava pēdas sadalās divos virzienos.

—   Kur tās kazas aizdrāzās? — mazais Surihts aizelsies izdveš.

Tālāk mēs sekojam pēdām gar Kimpeļu Svepšķes mājeli.

—   Viņas mūs pamatīgi piemuļķojušas!

—    Re, kur ir īstās pēdas! Lūk, še, pāri Kimpeļa laukiem!

—    Pāri Kimpeļa laukiem? Tad jau mēs noskriesimies bez •elpas!

—    Līdz Kimpeļa papuvei es vēl aizskriešu, tad man pietiek!

Mēs aizskrejam līdz Kimpeļa papuvei. Lielais Šurihts nokrīt garšļaukus.

—    Es jau nedzīšos pēc šīm garmatainajām kā traks suns!

Smagi elsdams, zemē nometas arī Zeps Vurms.

—    Kur tad tās varēja tā paslēpties? Mežā līst tām bailes. Viņas būs satupušas smilšu bedrēs! Es šo sugu pazīstu!

—    Labāk atpūtīsimies! Gan jau viņas pašas iznāks no sava slēpņa. Viņas ir ziņkāras kā žagatas. — Lielais Šurihts izņem no kabatas kaltētas ķirbju sēklas un sāk tās grauzt.

—   Vai zini, baltais Klauške, saspēlēsim «cūciņas», kamēr ieradīsies sievišķi!

—   Nevis sievišķi, bet pionieres, velns lai parauj!

—   Velns tās arī lai parauj!

Baltais Klauške nekā nedrīkst iebilst. Citādi viņš netiks pie sava divriteņa.

—    Kur tad jūs ņemsiet nūjas un cūciņas?

—   Tur jau tās stāv! — lielais Šurihts gulšņādams izstiepj roku.

—   Ir gan skaistas nūjas! Vai tu Kimpeļa jaunās ābelītes gribi izlietot par nūjām? — mazais Šurihts bažīgi pārmet savam lielajam brālim.

—    To tu tūlīt redzēsi, kur mēs tās izlietosim! Kubašk, aizskrej uz mājām un atnes zāģīti, lai tiekam pie cūciņām! — Tagad visu vadību pārņēmis lielais Šurihts un sāk rīkoties. Mazais Kubašks paklausīgi aizskrien.

Pogacis nostājas lielā Šurihta priekšā.

—   Tu esi aizmirsis, ka pionieri dabu saudzē!

Ja Pogacis kaut ko saka, baltais Klauške nekad nevar nociesties, lai nerunātu pretim.

—    Tu jau atkal sāc šķendēties, Pogaci! Ieticis vienības padomē, tu gan sevi iedomājies par briesmīgi lielu vīru! Galu galā ieņem taču paškritisku nostāju! Pagājušajā nedēļā tu nepiedalī

jies pulciņa nodarbībās. Tu palīdzēji dārzniekam Mačkem novākt bietes! Mēs zinām visu!

Sis pārmetums Pogaci neiespaido.

—   Jaunie pionieri dabu sargā! Lūk, kāda ir mana ieņemtā nostāja!

—   Nokaltušas ābelītes nav daba!

—    Kas tad tās ir?

—   Tās… tās ir šķiras ienaidnieka ražojums!

—   Nē, tās ir tikai ābelītes!

—   Kimpelis ir šķiras ienaidnieks! To es gan zinu labāk!

—   Bet ābele nav šķiras ienaidnieks.

—   Rimstiet nu knābāties! Mums vajadzīgas cūciņu spēlei nūjas! Ar to pietiek! Un par Kimpeļu Plikpauri nav ko muti dzesināt. Viņš nodzenāja manu māti smagā darbā, bet par to iedeva kliju maizi, suns tāds! Man pašam tā bija jāēd! — lielais Šurihts noskaities paskaidro.

Baltais Klauške ieguvis atbalstītāju, tagad arī viņš negrib noklusēt, kāpēc Kimpelis ir viņa ienaidnieks.

—   Un man viņš paturēja uzvalku! Lai es kails ietu cauri visam ciemam! Tad nu gan ļaudīm būtu ko nenoskatīties! Lūdzu! Tā šķiras ienaidnieki pret mums izturas! Arī mans tēvs saka to pašu. Nost ar šo šķiras ienaidnieku, viņš teica, tieši tā!

—    Bet tāpēc jau nav jāiznīcina ābelītes! — Pogacis košļā zāles stiebru un smaida.

—   Tu esi gļēvulis, vairāk nekas! Tu tik gribi šķiras ienaidniekam kapitulēt! Es par to tevi saukšu pie atbildības!

Strīds izbeidzas, kad atskrien mazais Kubašks. Viņš ir atnesis rokas zāģīti. Lielais Surihts pieskrien pie kādas ābelītes un izrauj atsēju mietu. Viņš uzliek mietu uz ceļgala un sazāģē desmit centimetru garos klucīšos.

—   Te jums būs pārītis īstu sugas cūciņu!

Baltais Klauške noliecas pie ābelītes. Zin-zin-zin!

—   Nedari to, baltais Klauške!

Ir jau pārvēlu! Tievais kociņš nozāģēts. Pogacis izrauj zāģīti baltajam Klauškem no rokas. Kur gadījušās, kur ne, izveidojas

divas partijas. Pogača partija ir vājāka, bet tad no smilšu bedrēm ierodas meitenes. Viņām apnicis medniekus vēl ilgāk gaidīt. .Meitenes ar balto Klauški nav draugos. Cīņa sākas. Zēni un meitenes plūcas juku jukām. Zēni neganti auro, meitenes spiedz. Pār lauku lido cepures. Matu lentes tiek iemītas ce|a putekļos. Ingei Kaldaunei jau asiņo roka, taču viņa atkal un atkal uzbrūk baltajam Klauškem.

—   Še tev lapsa, še tev pavisam īsta lapsa! Vai tu redzi, kā lapsa prot skrāpēt?

Baltais Klauške tikai spļaudās. Stefānija no lielā Šurihta dabūjusi pļauku. Taču raudāt tai nenāk ne prātā. Viņa notur izstīdzējušo zēnu aiz svārku stūra, līdz citas meitenes to nogāž zemē.

—   Plikpauris nāk! — pēkšņi iekliedzas mazais Kubašks.

Viņš paķer savu zāģīti un kā trusis aizcilpo pāri papuvei uz

ciemu. Baltais Klauške izraujas no Inges Kaldaunes nagiem. Arī viņš aizjoņo pār lauku. Plikpauris lēkā no vagas vagā kā pārbarojies zvirbulis. Lēkādams viņš sparīgi vicina izplestās rokas. Kaut kur vēl pazūd daži pionieri. Pārējie vienojas nezaudēt drosmi un palikt uz vietas.

—   Lai tik viņš nāk! — lielais Šurihts dimdina. — Viņš mums iedeva kliju maizi, tāpēc ka mēs esam pārceļotāji!

Kimpeļu Plikpauris pieskrien gluži aizelsies. Viņš ierauga nozāģēto ābelīti, redz sazāģēto mietu un izskatās pavisam pārsteigts. Bērni pastrādājuši tādu nedarbu un tomēr nebēg?

—   Jums gan liekas, ka esat pastrādājuši kādu brīnumdarbu?

Visi klusē.

—   Manā laikā mēs … es tādas lietas nekad nebūtu atļāvies! Nodara tādus zaudējumus un vēl nekaunas palikt tepat!

—   Vai jūs arī bijāt pionieris? — lielais Šurihts zem deguna noņurd.

Plikpauris strauji cērtas atpakaļ.

—    Kurš te kaut ko gribēja teikt? Kurš?

Atkal klusums.

—    Jūs esat lieli stūrgalvji! Jūs esat galīgi izlaisti! —

Plikpauris pēkšņi pievēršas mazajam Šurihtam. — Liec rokas aiz muguras, nu!

Mazais Šurilits mīņājas, viss trīc un izpilda Kimpeļa pavēli. Plikpauris atvēzē abas rokas un iesit mazajam Surihtam pa abiem vaigiem.

Vienā lēcienā lielais Surihts ir klāt:

—    Man, man jūs varat sist, pelavu maizes cepēj, bet manu brāli lieciet mierā!

Lielais Šurihts sakrusto rokas uz muguras. Kimpeļu Plikpaura dusmas aug. Viņš atkal atvēzē abas rokas un smīn. Lielais Šurihts piepūš vaigus. Atskan tāds troksnis, it kā būtu pārsista ar gaisu piepūsta milzu papīra turza. Plikpauris ar piedurkni noslauka no sejas Šurihta siekalas.

—   Es tev parādīšu … tu … es tev!…

Lielais Šurihts atraujas atpakaļ. Plikpauris trāpa tukšā gaisā. Šurihts ir paguvis pieliekties.

—   Es biju tas, kas sazāģēja mietu! Jūs man iesitāt! Tagad viss kārtībā! Otrreiz es jums savu vaigu vairs nepiedāvāšu!

—   Kāpēc tu sazāģēji mietu? Kāpēc tu to darīji, bēgļu puika?

—   Tavu brīnumu! Mums taču vajadzēja cūciņas!

—   Ak tā, jums vajadzēja cūciņas!

Plikpauris atkal sit, lielais Šurihts atkal pieliecas. Viņi abi lēkā viens ap otru kā dejā. Pionieru sejām pārslīd nedrošs smaids..

—   Un koku … kāpēc tu nozāģēji koku?

—   To es nenozāģēju!

—   Tā, to tu, nekrietneli, nenozāģēji, ko? To tu nenozāģēji?

Plikpauris atstāj lielo Surihtu mierā. Viņš pagriežas un ierauga smaidošo Stefāniju.

—    Kas to nozāģēja? Pasaki tu man, nerātne!

—    No mums neviens, — Stefānija trīcēdama atbild.

—    Saki vien skaidri: mīļais dieviņš to nozāģēja, mīļais dieviņš! Mīļajam dieviņam ievajadzējās klucīšu cūciņu spēlei!

Pionieri skaļi smejas. Kimpeļu Plikpauris mirkli nevar izšķirties, ko iesākt, bet tad skarbi pavēl:

—   2igli metieties ceļos, nelietīgie diedelnieki! Žigli ceļos!

Mazais Surihts un garā Lēne Lamperte paklausa, bet Pogacis uzrauj mazo Surihtu atkal kājās.

—    Mēs neesam vainīgi! Mēs to negribējām, — Pogacis paskaidro.

—    Kā tad, kā tad, jūs jau to negribējāt! Kociņš ir pagalam, pats pakritis. Ābelītei iegribējās nosnausties diendusu! Ak jūsmelkuji, jūs dieva nepieņemtie!

Bērni smejas. Tagad pienākusi Pogača kārta.

Plikpauris kaut ko izdomājis. Viņš tver mugurpusē bikšu kabatā, izvelk naudas maku un ar resnajiem pirkstiem sameklē naudas zīmi.

—    Ja tu pateiksi, kas nozāģēja ābelīti, es tev došu vienu mārku! — viņš sniedz Pogacim mārku.

—    Es neteikšu!

—    Kāpēc tu neteiksi? Padomā labi! Marka! Vesela marka! Manā laikā… Tu izskaties tik saprātīgs puika, un tu neņem rnarku! Par vienu vārdu, par vienu vienīgu vārdu veselu mārku!

Pogacis klusē. Plikpauris vēl cer uz uzvaru.

—   Kā tevi sauc, puisīt? Vai tu neesi Vilhelma Kubaška dēlēns?

—    Es esmu Teo Vunšs.

—    Ko, sarkanā Vunša puika? Tad tu nozāģēji to koku, suņa bērns, tu pats to izdarīji!

Plikpauris jau atkal atvēzējas, bet tad iejaucas lielais Surihts:

—    Dodiet mārku! Dodiet man mārku! Es pateikšu!

Plikpauris apgriežas apkārt kā vilciņš.

—    Kurš grib pateikt?

—    Es, es! — Lielais Surihts iznāk priekšā.

—    Pasaki!

—   Vispirms mārku!

Plikpauris nopūzdamies pasniedz tam naudas zīmi.

—    Es nozāģēju! — lielais Surihts iekliedzas un veikli izlien starp Plikpaura atplestajām kājām. Viņš zibenīgi izlokās cauri bērnu baram un lieliem lēcieniem aizzēģelē pāri laukam.

Kimpeļu Plikpauris želi noraugās, kur pazūd viņa naudas zīme.

—   Es to visu paziņošu skolotājam, mūsu skolotājam no apvienības! Es to visu pastāstīšu mūsu apvienības draugam Grīna kungam! Viņš jūs tā sapurinās, ka jums dūmi kūpēs pa ausīm!

Lielā Šurihta rokā marka noplīvo pār arumiem kā mazs karodziņš. Plikpauris tikai pakrata galvu un sīkiem solīšiem dodas prom.

Pēc divām dienām noliek pionieru sapulce. Tā ilgst veselas četras stundas. Skolotājs Kerns ir bāls un nobēdājies. Pionieri viņu sarūgtinājuši tieši tad, kad viņam tik nopietni jāgatavojas eksāmeniem. Viņa balss visas četras stundas neskan laipni vien. Rājoties tā kļūst arī skarba. Vienības padomei svilst ausis un kvēlo vaigi. Lielais Surihts saņem rājienu. Un kas būs ar balto Klauški? Vienības padomē viņš vairs nevar palikt. Kurš būs jaunais priekšsēdētājs? Stefānija vai Pogacis? Vairākums ir par Pogaci.

—    Bēdīgi, ļoti bēdīgi! — skolotājs Kerns pārmet. — Tikai uz vienu vienīgu dienu jāpagriež jums mugura, un jau kaut kas atgadās!

—   Es jau tūlīt teicu, ka nevajag aplūkot dabu, — lielais Šurihts iebilst.

—   Ak, ciet taču klusu, garais Suriht! Un man nu ir jāiet un viss jānokārto! Man drīz būs pārbaudījumi. Bet jūs nemaz nepadomājat par citiem cilvēkiem!

Pionieri skatās skolotājā un klusē.

—    Tā jūs man palīdzat! — skolotājs Kerns pārmet, un viņa acis kļūst arvien skumjākas. — Es taču jums teicu, tagad mums jābūt tik čakliem kā bitēm. Kas gan mums vairs ticēs, ka mēs gribam darīt tikai labu?

Lielais Surihts paceļ roku:

—   Tagad mēs tā sarausim, Kerna kungs, ka muguras kūpēs!

Es no liepas koka izgriezīšu desmit zirdziņus,'skaisti nokrāsošu, un mēs tos uzdāvināsim mazajiem bērniem!

—   Vai tu turēsi vārdu?

—    Goda vārds! Trīsreiz goda vārds, tfi, tfi, tfi!

Kerna kungs ierodas pie Kjmpeļu Plikpaura un atvainojas par pionieru pārkāpumu. Skolotāju pavada ari Stefānija un Pogacis. Plikpauris ir tik laipns kā pavasara saulīte. Viņš piedāvā Kerna kungam glāzi degvīna. Kerna kungs izdzer degvīnu un sāk kāsēt. Plikpauris ielej vēl otru glāzi. Kerna kungs atsakās.

Vecā Berta atnes Stefānijai un Pogacirn šķiņķa maizes.

—    Ēdiet veseli un izejiet mazliet pagalmā, mīļie bērniņi! Es gribu ar jūsu skolotāju drusku aprunāties.

Plikpaura vārdi ir saldi kā medus. Kas gan viņam ar Kerna kungu ko aprunāties?

—    Es pie jums šoreiz neierados kā skolotājs, Kimpeļa kungs, bet kā pionieru vadītājs.

—    Kā kas … kā pio …

—   Pionieru vadītājs.

—   Tā, tā! Nav slikti, nav slikti! — Plikpauris ķiķina.

Vecā Berta ienes prāvu sainīti. Plikpauris grib to nodot skolotājam.

—   Te būs kaut kas skolotājam Kerna kungam, pionieru vadoņa kungs!

—   Pionieru vadītājs, — Kerna kungs izlabo. l

—   Jā, jā, vadītājs! Nu, kad jau vadītājs, tad vadītājs! Vai jūs nebūtu (ik laipns un nenodotu šo sainīti skolotājam Kerna kungam?

Skolotājs piemiedz acis un sasprindzis gaida. Kas gan Plikpaurim aiz ādas?

—   Un, lūdzu, pajautājiet skolotājam Kerna kungam, vai tas viņam paticis. Ja viņam patīk, viņš var dabūt vēl. Lai tik viņš neatstāj Kimpeļu Frici veselus divus gadus sēžam vienā un tai pašā klasē. Lūdzu!

Tagad kārta skolotājam Kernam.

—   Cik es Kerna kungu pazīstu, — skolotājs Kerns saka,

—   tad viņš šādu sainīti nemaz nepieņems. Tas vēl nav aizmirsis glīzdaino maizi, ko viņa sieva reiz saņēma kā atalgojumu par smagu darbu. Un, ja nemaldos, Kerna kungs atstāj uz otru gadu tai pašā klasē tikai tos skolēnus, kas paši to no visas sirds vēlas.

Plikpauris aizcērt aiz skolotāja Kerna durvis galīgi pārskaities. Pionierus viņš citādi vairs nesauc kā par «koku zāģeriem». Un, ja Mercbahā pionierus vēl kāds saukā par «koku zāģeriem», tad tam Plikpauris kaut ko iečukstējis ausī. Patiesība ir pavisam citāda: pionieri atvainojās. Plikpauris ar skolotāja Kerna starpniecību tiem piedeva. Kāpēc tas vēl neliekas mierā? Kāds nelabais viņu dīda?

Saule debesīs aiz mākoņiem turpina savu ceļu. Cilvēki uz zemes staigā miglā. Novembra migla kļūst arvien uzmācīgāka. Tā uzrāpjas kokos, pārklāj ceļus. Reizēm nevar saredzēt tālāk par trīs soļiem. Sīkiem pilieniem tā šūpojas pie skropstām. Migla ielien cilvēkiem degunā. Tad tiem jāšķauda un tie vēlē cits citam labu veselību. Veciem cilvēkiem tā iemitinās krustos. Tie uzliek reimatisma plāksteri un mēģina miglu izvilkt ārā. Taču ne katrreiz tas izdodas. Dažus cilvēkus reimatisma dzelkšņi dursta cauru gadu. Migla ieēdas arī daža cilvēka sirdī. Tāds cilvēks tad staigā apkārt bāls un nomākts. Tas vairs nekā nejūt un netic ne saulei, ne vasarai. Tas tikai gaužas un lej asaras, līdz lēnām aiziet boja. Ķirmjiem manas jumtistabiņas baļķos migla nekā nevar padarīt. Tie tikai čakli rubina tālāk. Tie tikšķina un knakšķina. Jo baļķis vecāks, jo tas ķirmjiem labāk garšo. Kas gan tiem par bēdu, ja kādā dienā visa māja pēkšņi sagāžas! Cilvēki uzceļ jaunu māju. Bet ķirmji jau kāri uzglūn arī jaunajiem baļķiem. Un drīz arī tur tie sāk urbt, vīlēt un čabināties.

—    Tiem var ari aizliegt jaunā mājā apmesties, — aizrāda pārnācējs.

—    Kā to var izdarīt?

—    Māju ceļot, baļķi jānoziež ar ķimikālijām. Tad ķirmis dabū iesnas un nobeidzas.

Pārnācējs sēž uz manas gultas malas. Viņš ieraudzījis, ka

man vēl deg svece, un ienācis manā kambarītī. Es netiku gudrs, ko ar viņu runāt, un ieminējos par ķirmjiem. Pelēkais vīrs, cepuri burzīdams, domīgi raugās sveces liesmā.

—    Es ienācu pie tevis … redzi…. Vai tev Klarijas kundze patīk?

—   Jā, diezgan labi!

—    Redzi, Klarijas kundze …

—    Es jau zinu! Klarijas kundze salāpīja manas bikses.

— Jā, to viņa arī izdarīja. Bet viņa tevi arī…

—    Viņa mani piespieda sev klāt. Toreiz, kad viņa bija te. Bet es to viņai nemaz neprasīju.

—    Viņa tevi mīl! — Pārnācējs noņem cepuri. Viņam ir karsti. — Viņa tevi mīl… un vēl viņa teica, ka viņa, tā sakot, gribot mani precēt. Ko tu par to domā?

—    Kā paši gribat, tā darāt!

—    Nē, nē… es gribu zināt, ko tu par to teiktu!

—   Ja jau viņa mīl mani, kāpēc tai jāprec tevi?

—    Tāpēc … tāpēc … ka mēs abi saderam kopā … Protams, viņa, tā sakot, mīl arī mani… tā tas nu reiz mēdz būt!

—   Kam tad es jums esmu vajadzīgs?

—    Tu mums esi ļoti vajadzīgs! Klarijas kundzei, piemēram, ir Stefānija. Biedrs Kerns saka, ka viņa esot laba skolniece. Bet par tevi viņš saka, ka tu tik labi nemācoties. Biedrs Kerns domā, ka tas esot tāpēc, ka tevi iespaido slikti cilvēki.

—    Un to viņš tev neteica, ka man bija netīras rokas? Tā nebija mana vaina, tas no bietēm.

—   Nē, par to viņš man nekā neteica. Redzi, grūtākajos skolas uzdevumos Stefānija tev varētu palīdzēt.

—   Vai tu domā, ka es norakstīšu no meitenes?

—   Viņa varētu tev šo to parādīt.

—    Ko tad viņa varētu man parādīt? Savas lelles? Viņa savas lelles uztaisījusi no egļu čiekuriem un kartupeļiem. Kas tad to nevar!

—   Vai tev Stefānija nepatīk?

—    Tik ļauni jau nu nav!

—   Vai viņa tev ko nodarījusi?

—    Viņa man nekā nav nodarījusi. Bet viņa ir sliktāka par dzeguzi!

—    Kā tu teici? Dzeguze?

—    Nūja, viņa ieradīsies te un gribēs izņemt no ligzdām olas. Uz kumodes viņa nosēdinās savas dumjās lelles! Viņas garās bizes plīvos pa visām istabām. Viņa savas rokas katrreiz skaisti nomazgas, bet manējās arvien bus netīras!

— Kāpēc tad tā? Vai tu savas rokas nevari nomazgāt?

—    Nenāk ne prātā! Tikai Stefānijās dēļ?

—    Bet paklausies, Tinko! Viņa te nemaz nepārnāks dzīvot. Mēs …

—   Vai jūs atstāsiet viņu turpat?

—   Arī mēs varētu . .. Mēs varbūt varētu pāriet dzīvot pie Klarijas kundzes …

—    Tur es nedzīvošu! Kur tad es gulēšu? Viņām jau nav jumtistabinas. Viņām nekā nav. Trīs šķīvji un divas karotes! Vai lai es tur kvernu ka muļķis, līdz arī es beidzot varēšu paēst?

Mēs izrunājamies gan šā, gan tā un tomēr nevienojamies. Pārnācējs atstāj kambarīti tīri apvainojies. Es taču uz vecuma dienām nepārvākšos pie svešiem cilvēkiem un nekūkošu pēc līgumā noteiktās iztikas kā Kimpeļu Svepšķe!

Pelēkā migla iezogas arī manā sirdī.

Viņi grib mani šķirt no vietām, kur es esmu pavadījis savas jaunības dienas. Un man ienāk prātā dzejolis par veco vīru, kas, sirmo galvu šūpodams, skumji nopūšas:

—  Es aizklīstu bērnības sapņos,

Ko mūžam vairs neatsaukt…

Tur kādreiz aiz tiein logiem Bij pirmajam sapnim plaukt…

Jaunu dzejoļu grāmatu skolotājs Kerns man ari vēl nav iedevis. Dzejoļu grāmatas droši vien ir ļoti dārgas. Tā vien liekas, ka viņš uz saviem dzejoļiem vai sēdētu!

Vai lai es tiešām iestājos pionieros? Tagad tos vada Pogacis. Viņš mani jau divas reizes uzaicināja.

No rīta migla ir vēl biezāka. Pa jumtistabiņas logu es tikko saskatu bumbieri. Rāceņu lapas tagad droši vien būs aukstas un glumas, bet mūsējiem tomēr jāiet šīs baltās saknes raut. Paldies dievam, ka man jāiet uz skolu no rītiem! Pēcpusdienā vairs nebūs tik auksts un drēgns. Migla iekodusies arī vectēvā. Tagad viņš mani saukā tikai par puiku. Parasti viņš mani sauca par savu puisēnu vai Tinko.

—          Puika, šodien lai skola paliek! — vectēvs īgni noburkšķ.

—  Lai viņš viens pats darās pa savu skolu! Mums jānovāc rāceņi. Pēc trim dienām sals jau kniebs ausīs. To skaidri rāda vecmāmuļās kaulu sāpes.

Pārnācējs patlaban mazgājas. Viņš ir pārsteigts un sāk klausīties. Vectēvs sapīcis nospļaujas virtuves kaktā. Viņš tik to vien gaida, vai kāds nesāks runāt pretī. Vecmāmuļa sadugst un lūgdamās paskatās savā Ernstā. Taču pārnācējs to nemaz neievēro.

—    Liecies ar saviem rāceņiem mierā! Labāk tos iear zemē, labuma no tiem tik un tā nav. Govs vēderā tie tikai burkšķ un iziet arā tādi paši kā iegājuši!

—    Uzmanību! Klausieties kolhoza mācītāja sprediķi! — vectēvs zobojas.

Pārnācējs ļoti labi saprot, ko šī ņirgāšanās nozīmē.

—    Rāceņi paliks turpat, kur tie auguši, tos nav vērts novākt! Tas būtu velts darbs!

—   Vai tev, krievu apustuli, to vietā ir kas labāks?

—   Ja tu uz rudziem butu uzsējis āboliņu, būtu ieskābējis kukuruzas zaļo masu . . .

—   Ja būtu, ja būtu! Te ir Vācija, nevis Krievija!

. — Tava muļķa galva nav Vācija!

—   Un tu te neesi nekāds kungs un pavēlnieks! Pietiek!

Pretinieks atrasts. Vectēvs uz strīdu ir tikpat kārs kā es uz

konfektēm.

—    Puisēns, kā pienākas, ies uz skolu! — Pārnācējs ietriec mazgājamā bļodā dūri. Ziepainais ūdens izšļakstās uz visām pusēm. — Iedod viņam labāk trīs markas par grāmatu, ko tu

sadedzināji! Man nenāk ne prātā maksāt par taviem nodarītajiem zaudējumiem! Un man arī nav ne feniņa pie dvēseles.

—    Trīs markas par tādu nieka grāmateli? Es tavam skolotājam komunistam aizsūtīšu bībeli, saproti, bībeli! Lai tad viņš tur izlasa, kā patiesībā visam jābūt. Tev būs savu tēvu un māti cieņā un godā turēt un tā tālāk! Kā sacīt jāsaka: savā mājā es nekādus musinošus rakstus necietīšu! Es par to grāmateli nedošu ne piecus feniņus!

—    Tava māja, tavs zirgs, tavi mēsli, tavs tīrums, tavas mušas! Man jau tas viss līdz kaklam! Reiz man pietiek! Es vairs negribu būt tavs vergs!

Vecmāmuļa visu laiku ļāvusi strīdam brāzties pāri kā lietus gāzei, bet nu sāk kapāt arī krusa, un tāpēc viņa sāk rosīties. Pārnācējs grib doties ārā pa durvīm uz savu bēniņu istabu.

Vecmāmuļa aizstājas durvīm priekšā. Viņas savītušās rokas krampjaini satver rokturi.

—    Ernst, manu Ernst, vai tas ir tavs pēdējais vārds?

—   Jā, mans pēdējais! Es aizeju!

—    Vai tu gribi samīt savas vecās mātes mīlestību kā kaitīgu nezāli?

—    Viņš to samīda, tikai viņš! — Pārnācējs krata pret vectēvu dūri.

—    Viņš ir vecs, untumains vīrs! Viņam tikko vēl pietiek elpas pateikt āmen!

—   Viņš māk gan dziedāt briesmīgi skaistu āmen! Es to vairs negribu klausīties! Pietiek, šoreiz man pietiek!

Vectēvs atrauj vecenīti no durvīm.

—    Laid viņu, lai taču iet pie savas bēgļu atraitnes. Tā ir tā, kas viņam sagroza galvu! Es to jau sen manu! Lai viņš iet! Kad no tukšajiem podeļiem sāks rēgoties bads, gan tad viņš atjēgsies!

Es sāku bļaut kā kauts.

—    Es neiešu līdz! Es negribu, lai man rēgojas bads!

Vienā lēcienā pārnācējs ir pie manis. Viņa platā plaukstauzšaujas gaisā un nožvīkst pret manu vaigu. Es atstreipuļoju līdz plītij. Noklaudz divējas durvis.

Vienas — uz pagalmu, tās aizcērt vectēvs. Otras uz ielu aizgrūž pārnācējs. Virtuvē atskan tikai manas un vecmāmuļas elsas un vaimanas.

Šonakt es jumtistabiņā neguļu.

Man tur bailes. Iespējams, ka pārnācējs vēl atgriežas. Tad viņš man atkal sitīs, ka negāju tam līdz. Es ielienu vectēva gultā un aizveļos no tā pēc iespējas tālāk. Vecmāmuļa vaid arī sapņos. Murgu sabiedēta pamodusies, viņa sāk skaitīt tēvreizi. Tad tā kunkstēdama pagriežas uz otriem sāniem. Migla pazudusi. Logā spīd salts mēness. Koku zaros ievizuļojas sarma.

17. NODAĻA

Es neeju skolā trīs dienas. Mēs ņēmām rāceņus. Manas rokas sasprēgājušas. Sals tās sakodis. Ādas plīsumi sāp. Vectēvs mani pamāca, kā es sala brūces uz savām rokām atkal varu sadziedēt. Bet es neklausu. Es taču nemazgāšu rokas ar paša bikšu ūdeni!

Pārnācējs nav atgriezies. Viņš cita nekā līdzi nepaņēma kā tikai sainīti, ar kuru pie mums atnāca. Vakarā vecmāmuļa uzkāpa viņa istabā un sasēja nastā gultas veļu. Grēks taču izdzīt pašas dēlu uz ielas bez kāda drēbes gabala! Bet vectēvs saini atkal atsēja un iemeta savā gultā.

—   Kā sacīt jāsaka: ko es esmu iegādājies, lai tas mani arī silda! Un kaut es savā gultā noslāptu! Lai viņš pats dabū sev gultu! Gan jau atkal pārskries, kad, ārā guļot, sāks salt sāni!

Vecmāmuļa tikai klusi iešņukstas.

Novāktie rāceņi guļ šķūņa klonā. To lapas no sala kļuvušas pelēkas un jēlas. Mēs sēžam līdz vēlai naktij un griežam rāceņu lapas. Mūsu govis dabū tikai rāceņus un rāceņus vien, līdz piens

sāk garšot pēc rutkiem. Tad viņas tos atsakās ēst. Viņas labāk ēd pakaišu salmus.

—           Rc, cik smalkas dāmas! — vectēvs gremžas uz govīm.

—    Bet sienu, mllītes, jūs vēl nedabūsiet, kaut jūs vai astes nograuztu!

Taču rāceņus govis vairs neēd. Viņas ēd pakaišus un ar katru dienu dod arvien mazāk piena. Kādu laiku mēs rāceņus sutinām. Dažas dienas govis sutinātos rāceņus ņem pretī, bet tad viņas ari tos vairs negrib. No ūdens vien piens neriet. Lūdzu, Kraskes tēvocīt, ja tu vēlies dabūt pienu, ieliec mums silē sienu un pa saujai miltu! Vectēvs lādēdamies to arī izpilda, ko govis, pienu noraudamas, grib tam pateikt. Atlikušos rāceņus viņš aprok rūsā dārzā.

—    Nu jau krievu mode saindējusi arī govis! Tās vairs negrib ēst pat kārtīgus vācu rāceņus! Gan jūs vēl laizīdamās staipīsiet pēc tiem visus septiņus purnus! — vectēvs baras un pakaisīdams biksta govis ar dakšas kātu. — Griezieties, griezieties, lepnās madarnas, citādi es jūs pametīšu nakti pārgulēt pašu mīkstajos cepumos!

Motrīne pagriežas. Viņai nepatīk, ka vectēvs tā ārdās, un viņa sparīgi vēcina asti. Astes gals trāpa vectēva seju.

—    Nolaid, nolaid savu vēdekli, smalkā kundzīt! — Vectēvs ar dakšas kātu iezveļ Motrīnei pa gurnu.

Mēs ar saviem lauku darbiem esam briesmīgi aizkavējušies. Ja tas tā vēl turpināsies, es vairs nekad netikšu uz skolu. Skolotājs Kerns atsūta rakstisku brīdinājumu. To atnes pastnieks. Vectēvu uzaicina sūtīt mani atkal skolā.

—    Paskaties tik, kur atradies tiesu izpildītājs! Nu jau viņi tur perē abi kopā: tavs dēliņš un tas bērnu dresetājs! — vectēvs uzbrūk vecmāmuļai. Viņš aizdedzina uzaicinājumu pie plīts uguns un apmierināts noskatas, kā tas pirkstos sadeg. Tad viņš saberzē plaukstās pat pārpalikušās plēnes un aizpūš gaisā.

—    Panāciet tikai šurp, jūs skribenti un dieva zaimotāji! Es jums paradīšu, kā velna vecmāte danco!

Kad es nākošā rītā pošos uz skolu, vectēvs tomēr nekā

neiebilst. Bet viņš uzmana, kad es atgriežos. Viņš nostājas tieši ielas vidū. Tā viņš var saredzēt līdz pašai skolai. Tikko es iznāku pa skolas vārtiem, man tūlīt jādrāžas mājās. Pogacis mani tomēr panāk.

—   Vai šodien tev atkal jāecē, Tinko?

—   Jā. Tu pats redzi — viņš jau glūn!

—    Kad es izmācīšos, vai es nevaru tev palīdzēt?

—   Tev jau pietiek pašam sava darba. Tu taču esi pionieru vadītājs, — es atbildu, labi zinādams, ka tieši Teo Vunšu vectēvs bez žēlastības aiztrieks no tīruma. Viņš pat nedrīkst redzēt, ka es reizē ar Teo Vunšu nāku no skolas. Tīrā laime, ka tai brīdī Pogaci pasauc pionieri! Es varu no Teo atvadīties un diegt mājās.

Gandrīz visi zemnieki savus ziemājus jau apsējuši. Bet mums vēl nav zemē ne puse sēklu. Citi sēj ar Zemnieku palīdzības sējmašīnu. Viņi sajūdz pārī savus vēršus un cits citam palido apsēties. Birģermeistars Kaldaune beidzot taču grib rajona centram paziņot: Mercbaha ziemāju sēju pabeigusi! Viņš vairs nevēlas pastāvīgi skaitīties sliktākais birģermeistars un vilkties citiem astē. Bet vai viņš jau var ziņot, ka Mercbaha viss kārtībā? Nē, to viņš nevar.

Vectēvs un Plikpauris nesteidzas. Bet, kā par spīti, atgadās, ka landrāts vai kāds no tā palīgiem brauc cauri Mercbahas laukiem. Tas redzējis vectēvu vai Plikpaura ļaudis vēl tūļājamies pa. tīrumiem, un meli nāk gaismā.

Kaldaune dodas pie Plikpaura.

—    Kā tad nu būs, Kimpeļu saimniek, vai jūs ar sēju nevarētu mazliet pasteigties? Jūs taču pats labi zināt, ka raža padodastikai tad, ja sējumi pirms sniega pagūst iezelt.

—   Protams, Kaldaunes kungs, protams! — Kimpeļu Plikpauris piepilda birģermeistaram šņabja glāzīti. — Šogad man ir tīra nelaime! Vairs nevar dabūt neviena prātīga kalpa. Tā ir ta lielākā bēda! Gadu no gada kalpi kļūst arvien sliktāki. Vai jūs nevarat kaut ko darīt, lai stikla fabrikā tiem nemaksatu tik lielas algas? Līdzko viņi par tām sadzird, tūdaļ sāk trakot!

Nē, stikla fabriku birģermeistars Kaldaune nevar iespaidot. Tas nav viņa varā. Viņam tepat Mercbahā rūpju diezgan. Lai tikai Kimpeļu Plikpauris maksā tarifā noteikto algu, gan jau tad laukstrādnieki neskries prom. Taču Plikpaurim birģermeistars Kaldaune to acīs nepasaka. Par šo jautājumu viņam ar Kimpeļu saimnieku šoreiz nav vērts strīdēties. Un arī Kimpeļu saimnieks strīdu nemīl. «Viņš ir krietns cilvēks», daudzi ciemā apgalvo. «Viņu pat velns neievilks strīdā!» — «Lapsa, zaķim paka| dzīdamās, jau arī nerej, un tomēr to saplosa,» spriež Pauls Vunšs. Birģermeistars Kaldaune pieder pie tiem, kas Plikpauri atzīst par viltīgu lapsu, tāpēc Kimpeļa trešo šņabi tas vairs nedzer.

—   Pasteidzieties apsēt! — birģermeistars atvadīdamies vēl piekodina. — Nav taču patīkami, ka Mercbaha mūžīgi velkas rajonam astēl

—   Protams, protams! Tas ir skaidrs kā diena! — Plikpauris glaimīgi atbild kā vilks, krītu saēdies. — Jūs taču esat te birģermeistars un tā tālāk, galu galā jums jānodod tādi pārskati, kuru dēļ nav jākaunas! Dieva vārds, es jums ceļā nestāšos! Es jau rit saviem kalpiem tā paieskāšu galvas, ka tiem visas utis pārbīsies, vai tikai nav sācies jauns karš!

Birģermeistars Kaldaune pāriet mājās un vienu nakti izguļ mierīgi. Vienu stūrgalvi viņš jau ir apstrādājis. Tagad viņam vēl jāņem priekšā zemnieks Kraske.

Tikko birģermeistars atradās aiz vārtiem, Plikpauris iegāja saimes virtuvē un vecajam Gustavam pateica:

—   Mūsu sējmašīna beigta!

—   Nav vis beigta, saimniek, paldies dievam, tā ir pilnīgi vesela, citādi mēs netiktu galā ar sēju līdz Ziemas svētkiem!

—   Es pats redzēju, ka tā ir galīgi salauzta, vecais krama paure! Rīt agri aizved to pie kalēja!

—    Kalējam tur nav ko darīt, saimniek.

—   Ja viņš nezinās, ko darīt, gan es tam parādīšu, kur tā vaina.

Sējmašīna nostāv pie kalves trīs dienas. Visi var pārliecinā

ties, ka Kimpeļa sējmašīna salūzusi. Pēc trim dienām kalējam beidzot ir laiks sējmašīnu apskatīt. Birģermeistars Kaldaune tam uzdevis sējmašīnu steidzīgi izlabot. Kalējs neatrod sējmašīnai ne mazākās vainas.

—    Kas tad tavai sējmašīnai noticis? — viņš Plikpaurim noprasa.

—    Manai sējmašīnai? Man liekas, ka riteņiem vajadzīgi jauni loki.

—   Nekā tamlīdzīga! Es vēl šopavasar tos pārvilku.

—   Tāāā? Vai tiešām? Te nu tu redzi, cik maz var uzticēties šiem svešajiem kalpu plukatām! Tādi tikai sagādā zaudējumus, neko vairāk. Es sēžu kā uz tūkstoš adatām: graudi jādabū zemē! Kā nu būs ar sēju? Bet mana sējmašīna veselas trīs dienas nostāv pie kalves! Vai tur nav jāsprāgst no ādas laukā!

Kalējs parausta plecus.

—   Man tur nav ko labot!

—   Protams, protams, tad jau tu tur tiešām nekā nevari izlabot! Se, labāk iemet vienu ceļakāju! Dzer vien, dzer!

Vectēvs gaida drauga pļaujmašīnu. Pagaidām viņš sēj ar rokām, kā to darījis jau viņa vectēvs. Bībelstāstos rakstīts, ka tāpat sējis arī Ābels. Graudi sabirst ecēšu izvilktajās vadziņās. Mēs ar Zobgali tās esam izvilkuši pa visu lauku. Graudi visu laiku mituši klusajā klētī, un tagad tie par vēju un miglu ir ļoti pārsteigti. Sāda pasaule tiem ir pilnīgi sveša. Nu tie guļ savās zemes silītēs kā kaili bērniņi. Tie gaida mani. Es ierodos ar ecēšām un apsedzu tos ar irdenu zemi.

—    Paslēpieties ātrāk! Es jums palīdzēšu! — es kailajiem graudiem uzsaucu. Es esmu lepns, ka varu salstošajiem graudiņiem palīdzēt. Bet, kamēr es rūpējos par graudiem, Zobgalis rūpējas par sevi. Tam tik prātā ežmala un pēdējie zāles kumšķi. Gluži nemanot Zobgalis aizvelk ecēšas līdz ar mani uz to pusi, kur vējā vēl trīc. sīks, zaļš stiebriņš.

Es sekoju ecēšām, gudri runājos ar graudiem, un nemaz neievēroju, ka Zobgalis mūs piemāna. Vesels sējuma gabals paliek

neieecets. Mēs pagriežamies un dodamies atpakaļ, pirms vel vectēvs nav pamanījis, ko esam pastrādājuši.

Bieži vien atgadās arī ta, ka ecēšu priekšējie zari graudus apsedz, bet pakaļējie zari tos no zemes gultas atkal izceļ. Tie guļ un bezpalīdzīgi veras debesīs. Pēc īsa brīža vārnas tos jau uzknabājušas. Vārnas drūzmējas aiz manis, it kā es būtu viņu skolotājs, kas ar tām izgājis pastaigā. Kad es tām sviežu ar akmeni, tās tik mazliet palecas, lai no augšas labāk ieraudzītu visus neieecētos graudus. Kad es baidīdams skrienu tām virsū, viņas nesteigdamās uzlaižas tuvākajā ežmalas plūmē. Viņas savā nesaprotamajā valodā mani kārtīgi izlamā un atkal nometas uz tīruma. Reizēm man seko vairāk nekā simt vārnu. Tās visas pieēdas mūsu graudus.

—   Vectēv, kad mes pirksim sējmašīnu?

—   Vispirms mēs vēl nopirksim otru zirgu. Kārtīgam saimniekam vajadzīgi divi zirgi!

—   Bet vārnas mums apēd visus graudus! Kad mēs sēsim ar sējmašīnu, tās nekad tā nevarēs pieēsties, tad tām vajadzēs ķert peles!

Vectēvs košļā ūsas.

—   Tiesa kas tiesa, — viņš novelk. — Bet bez vārnām tā lieta ari neiet. Vārnas atnes sējumiem svētību!

Tieši pāri laukam mums tuvojas birģermeistars Kaldaune. Viņš nāk, bārdiņu plūkādams. Viņa vērīgais skats redz visu.

—    Nu, Kraske, cik ilgi tu vēl domā tā staigāt ar paunu uz vēdera un ar labu sēklu barot vārnas?

—    Tik ilgi, kamēr nenopūs tavs ziņkārais deguns! Tu jau manus laukus neapsēsi!

—   Tu jau arī neesi ta vērts, bet es tomēr gribu tev palīdzēt. Tu vari dabūt Zemnieku palīdzības sējmašīnu. Tā ir brīva.

—   Un tu, tintes smērmani, vilksi to sējmašīnu otra zirga vietā?

—    Beidz reiz mētāties ar aizskarošiem vārdiem! Tu vari piejūgt blakus Felko vērsi.

—   Galu galā man vēl būs jāpiejūdz savam zirgam arī cūka!

Es jums te neesmu nekāds cirka augustiņš? Ja bus vajadzīgs, gan es sējmašīnu dabūšu. Es izlikšu ari bez preciniekiem!

—    Kaut tev ar sēju veiktos tikpat veikli ka ar mēles kulstīšanu!

—    Ko tu teici, papīru žurka? Es kulstu mēli?

—   Es gribu zināt, kad tu sēsi kviešus?

—    Ko? Kviešus? — Vectēvs atkrīt uz maisa un sāk pa kabatām meklēt savu košļājamās tabakas kārbu.

—   Jā, kviešus!

Izrādās, ka vectēvam jāapsēj seši morgeni kviešu. Ciemam jānodod valsts sagādei arī kvieši. Kimpelim un vectēvam ir labakā zeme visa ciemā. Tāpēc tiem abiem jāsēj kvieši. Vectēvs ir jau saņēmis no birģermeistara rakstisku paziņojumu. Kā jau parasts, viņš to tūlīt iesvieda plitī. Pērn vectēvs iesēja tikai pusmorgenu kviešu. Bet šo ražu vecmāmuļa jau izlietojusi baltmaizei un raušiem. Toreiz vectēvam kvieši valsts sagādei ne,bija jānodod, bet tad tos neprasīja ari ciemam.

—   Un kviešu sēkla nokritīs no debesīm, vai ne?

Ar kādu kāri vectēvs gan izbauda šo sīko strīdu!

—    No debesim nolīs lietus. Tu dabūsi no manis apliecību un Zandbergā saņemsi sēklas kviešus.

Runā, kā gribi, — ne no vietas. Birģermeistars nomokās ar vectēvu kā ar kašķi.

—    Dari nu, kā gribi, bet, ja es tevis un Kimpeļa dēļ arī šoreiz nevarēšu izpildīt ciemam uzlikto labības sagādi, tad es beidzot uzrakstīšu avīzei, kas jūs abi īsti esat par putniem!

Birģermeistars Kaldaune steidzīgi aiziet. Vectēvs sēž kā mēms. Tas tikai vēl trūka! Vecuma dienās viņu vel izķengās avīzē! Viņš vēl ilgi nosēž uz sēklu maisa, pirkstus knakšķinādams un galvu šūpodams.

Nē, nē, avīzē iekļūt vectēvs nevēlas ne par kādu naudu! Veselas divas dienas viņa lamas dārd visā mājā. Vecmāmuļa dabū izciest īstu sutu. Pie visa vainīga viņa — tikai viņa! Viņa izcepusi visus pērnos kviešus! Tagad vectēvam jāpērk kviešu

sēkla un jāizsviež nauda tikpat kā pa logu. Viņš ar savām rūpēm aiziet pie drauga. Draugam padoms gatavs.

—    Kāpēc tev japērk dārgie krievu kvieši? — Plikpauris pamāca. — Tie slikti dīgst, un galu galā tu vēl saindēsi vistas un sabojāsi visus raušus. Kas zina, ko viņi tur savā pusē kviešiem ber klāt.

īsi sakot, vectēvam par šiem prātvēderiem galva nav jālauza. Lai viņš sēj rudzus kā katru gadu. Bet avīze? Vectēvs nevēlas iekļūt avīzē.

—    Ko, avīzē? Par to nu gan nav vērts ne nospļauties!

Gluži otrādi: vectēvs kļūs slavens virs. Visi zemnieki, kas

kaut cik sevi ciena, arī viņu pieskaitīs pie tiem uzticīgajiem vīriem, kas tur godā senās vācu parašas. Vectēvs grib būt uzticīgs vecajiem tikumiem, taču avīzē iekļūt viņš nevēlas. Iekļūt avīzē ir vēl ļaunāk, nekā nonākt tiesu izpildītāja nagos.

Taču draugs zina padomu arī tam, kas vēlas palikt uzticīgs vecajām parašām, bet negrib iekļūt avīzē. Nav ko bēdāt, Plikpauris var apmainīt vectēva rudzus pret kviešiem. Par vienu centneru kviešu divus centnerus rudzu. Tas nav dārgi aprēķināts, tas ir tikpat kā par velti. īsta draudzība nav ar zeltu atsverama! Vectēvs ir apmierināts. Naudu, ko vajadzētu izdot par kviešu sēklu, viņš var paturēt kabatā un pataupīt to, lai nopirku otru zirgu. Vectēvam tikai jāaizved Kimpeliin rudzi, un viss būs kārtībā. Tikko atliksies pavaļāks brīdis, Plikpauris pats aizsūtīs savus kalpus ar sējmašīnu un saviem zirgiem uz mūsu kviešu sējai sagatavoto lauku un to apsēs. Vectēvam nav ko raizēties!

—   Redzi nu, ko nozīmē īsta draudzība! — vakarā vectēvs man lielīdamies aizrāda.

Pastniekam laika diezgan. Viņš apsēžas virtuvē uz sola un smaidīdams noraugās vectēvā un vecmāmuļā.

—   Jūs nu gan varējāt pacienāt mani ar tasīti melnas kafijas! Un es nemaz neņemtu ļaunā, ja atrastos arī kāda sviestmaize.

Kad jau, tad jau! Es jau lielāko tiesu izeju no mājām tukšā dūšā.

—   Vai tu, vecais kraķi, atkal man atnesi kādu dienesta skricelčjumu? Kaut tev dzerot izpluktu rīkle! — vectēvs viņu brīdina.

Nē, šoreiz pastnieks nav atnesis pavēsti. Viņš atnesis vēstuli, kas vectēvam un vecmāmuļai sagādāšot lielu prieku. Vecmāmuļa skraida kā skudra. Viņa uzliek uzsildīt kafiju un apziež sviestmaizi.

—   Vai jūsu vistiņas nedēj? — pastnieks apvaicājas.

—   Kā tā? — vectēvs satrūkstas. — Vai tik par to sasodīto olu nodevu mēs neesam ielikti avīzē?

—   Nekas tamlīdzīgs!

Pastnieks paskatās uz sviestmaizi. Vecmāmuļa saprot. Viņa tūlīt iznes no pieliekamā divas olas. Tās ir divas lielas, augustā dētas olas no ziemas krājumiem. Vecmāmuļa ieliek olas verdošajā kafijas traukā. Pastnieks, elkoņus izslējis, stīviem pirkstiem rakņājas savā somā.

—   Par šo nesumu pastniekam brokastis nebūtu ko noskaust veselu aknu desu!

Vecmāmuļa uztraucas arvien vairāk. Viņa noraisa no galvas, lakatiņu un uzmet plccos. Vectēvs tikai domīgi šūpo galvu un kašņā no saviem kumpainajiem nagiem tīruma zemes. Beidzot pastnieks mūsu vēstuli savā somā atradis. Viņš to trīcošajos pirkstos vairākas reizes vēl apgroza, gausi uzliek brilles un pārbauda saņēmēja adresi un sūtītāja vārdu.

—   Kārtībā! — viņš čerkstošā balsi nosaka un sniedz vēstuli vectēvam.

Vecmāmuļa pielavās klāt kā kaķe. Vectēvs vēl nepagūst apsēsties, kad vēstule jau atrodas viņas rokās.

—    Ir gan velna sieva!

Vecmāmuļa mēģina saburtot, kas vēstuli sūtījis. Viņa izstiepj roku ar aploksni tālu uz priekšu un piemiedz acis. Nē, viņa

tomēr nekā nevar salasīt un ar skumju vaigu atkal atdod vēstuli vectēvam.

—   Tavas acis varbūt būs mazliet gaišākas.

Vectēvam ir gaišas acis, taču arī viņš nevar rokrakstu salasīt.

—    Tikai skribuļi un skrabu|i! Un tādi tagad prātīgam cilvēkam — zemes arājam jāmāk lasīt! Kāpēc cilvēki vairs negrib rakstīt skaidri un bez kādiem knibuļiem!

Vectēvs atdod pelēko aploksni pastniekam. Nevienam neienāk prātā, ka varbūt es varētu vēstuli izlasīt.

Pastnieks apēd nokosto sviestmaizes kumosu un atkal uzliek brilles.

—    Sitā vēstule… te jau tas stāv melns uz balta… šitā vēstule nāk no jūsu Matesa!

Vecmāmuļa atbalstās pret plīti.

—   Dieviņ tētiņ, no Mat… — Viņa pieskrien pie pastnieka un sāk to purināt. — To tu man ņem vērā! Ja tu mūs, vecus cilvēkus, gribi muļķot, lai tev olas vēderā pārvēršas akmeņos!

Vectēvs izņem no kabatas nazi un uzmanīgi atgriež aploksni. Viņa rokas trīc.

—   Vai tā ir pareizā puse, Tinko?

—   Pareizā, pareizā!

—    Dažreiz tās tik briesmīgi aizlīmētas, ka var nogriezt kādu vārdu!

Vecmāmuļa aiz uztraukuma notupusies virtuves vidū uz grīdas.

—    Pēter Vilhelm, vai tik es nesapņoju, vai tik es nesapņoju? — viņa tincina pastnieku.

—   Tu gan nesapņo, bet olas pārvārīsies!

Pastnieks ar karoti izzvejo olas no verdošās kafijas. Vectēvs izvelk vēstuli no aploksnes. Klusēdams viņš to pasniedz pastniekam.

—   Paēdīsi pēc tam!

Pastnieks vēl steidzīgi nokož no savas sviestmaizes un ļauj abām olām ieslīdēt kabatā. Tad tas noslauka brilles, uzbīda tās uz deguna un sāk stomīdamies lasīt:

«Mīļie vecāki!

Gribu velreiz mēģināt Jums rakstīt. Varbūt Jūs vēl tomēr esat dzīvi, un vēstule, ko es Jums rakstīju pirms diviem gadiem, ir pazudusi. Es no šejienes drīzumā aizbraukšu.»

—   Uz kurieni tad viņš grib doties?

Vectēvs vairs nevar mierīgi nosēdēt krēslā.

—   Stāvi taču mierā un vispirms paklausies!

«Kad Jūs saņemsiet šo vēstuli, es jau varbūt būšu ceļa. Mans gūstniecības laiks nu ir beidzies. Kaut tikai es Jūs vel sastaptu sveikus un veselus! Tagad jāsākas jaunai, skaistai dzīvei! Jūs par savu Matesu nevarēsiet ne nopriecāties. Tikai tagad es saprotu, kas ir dzimtene.

Sirsnīgi sveicieni, līdz atkal redzēsimies!

Jūsu Jūs mīlošais

Matess.

P. S. Vai Ernsts varbūt saimniecību jau pārņēmis? Nu, gan jau es to pats drīz redzēšu!»

Vecmāmuļa tup uz grīdas un šņukst.

—   Matess, mans Matess!

—   Vai es jums neteicu! Mēli jūs par šo vēstuli norīsiet! — pastnieks lielās un ielej sev kafiju.

—   Tiesa kas tiesa! Un desu tu dabūsi!

Vectēvs pieceļas un grib iet pieliekamā. Taču viņš vairs nemāk paspert ne soli. Vai tad viņš tiešām būtu sajaucis kājas? Ceļi tam ļogās, sirmā galva trīc.

Mājās parādījies mazs papīra gabaliņš ar nedaudzām rakstu rindiņām, un pēkšņi viss pārvērties. Vecmāmuļu pārņēmis nevaldāms prieks, kas tai nokrāsojis vaigus sārtus jo sārtus. Vecīte stāv uz ielas un stāsta par savu laimi visiem garāmgājējiem. Ļaudis pakrata galvas un iet tālāk, lai par to pastāstītu citiem ciema iedzīvotājiem.

Vectēvs aiziet uz stalli un ieber Zobgalim silē divkāršu auzu devu. Viņš dzird, ka ari Alotrīne īd, un atnes tai lielu klēpi siena.

—   Tā, ēd nu, smalkā dāma! Pagaidi vien, lai tikai pārnāk Matess, tas tevi atradinās no visādiem krievu niķiem! Tad mēs atkal varēsim dzīvot kā nieres taukos!

Vakarā abi vecīši pārrunā, kā nu viss atkal būs, kad atgriezīsies Matess. Kādreiz mūsu pārnācējs ar tēvoci Matesu sava starpā bija ragos. Abi velējās iegūt vecāku nelielo īpašumu. Nesaticība turpinājās visu laiku, līdz abi aizgāja karā. Tēvocis Matess ir jaunāks par pārnācēju. Viņš ir vectēva mīlulis. Viņam vectēvs arī bija nolēmis mazo saimniecību līdz ar nomāto zemi.

Abi dēli strādāja Zandbergas stikla fabrikā. Un abi pēc darba smagi plēsās vectēva nomas gabalā. Tēvocis Matess gulēja augšistabā, pārnācējs — bēniņu kambarītī.

Vecmāmuļa nepiekūst stāstīt, kas viss kādreiz gan nav bijis un kā nu visam atkal jābūt.

—   Un kāpēc gan viņš nevarētu precēt Vilhelma Kubaška Martu? — jautā vectēvs. — Tai ir žigls solis, pati dūšīga un kaut kas jau būs līdzi arī pūrā.

—   Man arī nekas nebūtu pretī. — Vecmāmuļa aiz prieka pat noskurinās. — Jauna sieviņa te tīri labi noderētu. Bet viņš var arī…

Vecmāmuļa pārdomā, kuru meiteni tēvocis Matess vēl varētu precēt.

—   Mēs jau varam… Kad viņš pārnāks, vai mēs nevaram ataicināt dažas meičas šeit? — vectēvs ierosina.

—   Visas reizē? Tu nu gan esi kā joks! Nē, nē, šodien vienu, rit citu!

—    Un ko tu saki, ja mēs pasauktu Spēlmaņu Fiinpeli un šai istabā izgrieztu kādu deju? Tad tos meitiešus var labāk noskatīt!

—   Varam, varam!

Arī man nekas nav pretī, ka mūsu istabā izgriež kādu deju. Pie mums spēlēs Spēlmaņu Fimpelis, un mums pašiem būs dejas!

—   Māt, vai tev nav gabaliņa zīdpapīra?

—   Man? Zīdpapīrs? Kur tu to liksi?

—    Es gribu mazliet paspēlēt uz ķemmēm. Nav nemaz teikts, ka man vēl neskan tikpat braši kā senāk, tad mums nebūtu jāmaksā Spēlmaņu Fimpelim. Kā sacīt jāsaka: mūzika paliek mūzika! Nav jau kartupeļu maisi, ka jāskatās pēc labuma. Bet tāds Spēlmaņu Fimpelis tev var iztukšot visu gaļas žāvētavu!

Vecmāmuļai nav nekas pretī, ka vectēvs grib paspēlēt uz ķemmēm. Katru dienu jau nesaņem vēstuli ar tik labām ziņām. Šito prieku! Viņa gandrīz pat nejūt savas kaulu sāpes. Vecmāmuļa sameklē kumodē zīdpapīru. Vectēvs iztīra no ķemmes matus un blaugznas. Viņš apliek ķemmei rozā zīdpapīru un sāk pūst. Ķemme izdod tik dīcošas skaņas, it kā mūsu istabā būtu iebrukuši visi kaimiņu mazie bērneļi. Vectēvs tīksmē aizver acis un klausās savā spēlē. Tas ir sens, skumjš valsis. Vecmāmuļa sāk dziedāt līdz:

—  Re, kur bāla sieva nāk …

—   Tram, ta, tā! — vectēvs uz ķemmēm piespēlē.

—  I.ēni nak pa leju, Iram, ta tā!

Bālais vaigs tai trīcēt sāk, tram ta tā!

As’ras rit pa seju, tram, ta. tā!

Tā ir dziesma par bālo sievu, kas meklē vīriešu uzticības ziedu. Sieva meklē un meklē. Taču tāds zieds nekur nav atrodams, jo

—  Vīru uzticības zieds

Zemes virsū vēl nav plaucis, tram, ta tā!

Vectēvs spēli pēkšņi pārtrauc. Viņš grib dziesmas pēdējo pantu noklusēt. Bet vecmāmuļa spiedzīgā balsī turpina dziedāt:

— Jauna, dai|a biju reiz,

Sirds kad tic un kvēlo.

Skaisti mīlēt jaunībā,

Vēlāk jānožēlo …

—   To mēs Matesam nespēlēsim, — vectēvs izlemj. — Vajag kaut ko jautrāku, citādi visas meičas tūlīt aizbēgsi

Viņš sāk pūst atkal. Vecmāmuļa klausās, kas tā gan varētu būt par deju? Tad viņa paloka galvu un saņem svārkus.

—  Dai|ā ganu meita! —

viņa iedziedas un sāk gūžās gorīties. Mīkstās čības tai nokrīt no kājām. Viņa turpina dejot zeķēs.

—  Radi kuplo kleitu!

Kuplo kleitu neaiztiec.

Ganu meitu mierā liec!

Vectēvs ar kreiso roku sit pa gurnu takti. Man nemaz netīkas redzēt, kā vecmāmuļa dejo. Man vislabāk viņa patīk tad, kad tā mierīgi sēž uz siltā mūrīša. Manu vecmāmuļu lādu ieraugot, visi cilvēki smietos. Es paslepus ieslēdzu radio. Skaļruņa mūzika kā vētra pārbrāžas vectēva ķemmju mūzikai un vecmāmuļas dejai. Vecmāmuļa streipuļodama nokrīt uz mūrīša kā savītusi lapa.

—   Re, kā tēvocis Matess dejos! — es iesaucos un nostājos dīvānā uz galvas.

—   Ka tevi nelabais! To leijerkasti mēs pavisam bijām piemirsuši! — vectēvs norūc un pārbrauc ar ķemmi pār saviem īsi apcirptajiem matiem.

Draugs Kimpelis mūsu kviešus apsējis. Kad gan viņš to paguvis izdarīt? Mēs neviens pat nepamanījām. Velns viņu zina, kā Plikpauris to dabūjis gatavu! Mēs tikai aizvedām draugam rudzus: par katru centneru kviešu divus centnerus rudzu. Un nu viss ir kārtībā! Kopš mēs saņēmām tēvoča Matesa vēstuli, liekas, ka mums palīdz laimes rūķīši. Mūsu ziemāju sēja pabeigta. Nekāds birģermeistars Kaldaune mūs vairs netraucēs. Vēl tikai mums jātiek galā ar rudens aršanu, tad mēs būsim ārā no visām ķezām. Lai tad ziema nāk kad nākdama! Lai tad

atbrauc uz mūsu novadu kaut pats landrāts, zemniekam Kraskem viņš atradīs zemē visu, kam vien zemē jābūt, pirms iestājas ziema!

Svētdienā vectēvs aiziet uz kviešu lauku. Viņš grib paskatīties, vai drauga sētie kvieši jau sadīguši. Vectēvs aplicis baltu uzkreklu, viņš soļo, rokas uz muguras sakrustojis, un priecājas, cik kārtīgu saimniecību varēs tēvocim Matesam parādīt. Viņš pieliecas un pakašņā jau pacieto zemi. Rau, tur jau ir viens grauds! Un tas izlaidis arī asnu. Viņš paņem graudu sarepējušā plaukstā un aplūko tuvāk. Tas nav kviešu grauds. Tas ir rudzu grauds. Kā tad tā? Vai tad draugs tam iesējis jauktu sēklu? Viņš kašņā atkal un atrod vēl citus graudus. Arī tie ir rudzu graudi. Ko tad draugs te īsti ir pastrādājis? Vai lai nākošgad, tieši kad atgriezīsies tēvocis Matess, viņš visiem cilvēkiem par apsmieklu iekļūst avīzē?

Plikpauris pārskaities skraida pa svētdienīgi uzposto istabu.

—   Te nu tu, Kraskes saimniek, pats redzi, kā uz saviem kalpiem vari palaisties! Tu taču nevari prasīt, lai es pats tev būtu apsējis, ja šie muļķi visu izdara otrādi!

Nē, nē, to vectēvs, protams, nevar prasīt. Taču draugs viņā pamodinājis šaubas. Vai Plikpauris pats nebija viņam ieteicis rīkojumu par kviešu sēju nepildīt, bet, kā parasts, sēt rudzus?

—   Tikai neļaunojieties, cienījamais Kimpeļu saimniek, tikai neļaunojieties! Bet man liekas, ka jūs pats teicāt… toreiz pats teicāt, lai es sēju rudzus, tikai rudzus, un uz viņu pavēlēm uzspļauju!

—   Teicu gan! Gluži pareizi! Bet tu pats negribēji. Tu taču gribēji kviešus. Mēs apmainījām. Drauga vēlēšanās man ir svēta!

Vectēvs pieceļas no krēsla. Šādus vārdus katru dienu vis nedabū dzirdēt! Viņš nupat dzirdējis runājam cilvēku, kas tik augsti ciena draudzību!

Pie durvīm klauvē. Iekšā! Durvis strauji atsprāgst vaļā. Uz sliekšņa nostājas Kimpeļa jaunākais strādnieks.

—r Vai tu neproti pieklauvēt kā visi pieklājīgi cilvēki?

Plikpauris vēl arvien soļo pa istabu šurp un turp.

—   Es taču pieklauvēju, Kimpeļa kungs!

—    Bet tu tā ieklupi istabā, it kā tev jau sviltu bikšu dibens! Vai tu nezini, kā jāienāk pie kungiem?

Vectēvs piekrizdams paloka galvu. Arī viņam nolaidīgais kalps aizdevis dusmas.

—   Pēcpusdienā es zirgam apliekamos vairs nemainīšu, — jaunais izpalīgs paziņo.

—    Kāpēc ne?

—   Gribu aiziet uz Zandbergu padejot.

—   Gribu… un gribu… Tavs zirgs slims, bet tu gribi iet dejot! Prom no manām acīm! Ārā!

Jaunais izpalīgs tomēr tik ātri neatstāj istabu, kā Plikpauris to vēlas.

—    Es nīkstu stallī jau trešo svētdienu!

Tagad pārtrūkst arī vectēva niecīgais pacietības pavediens.

—   Vai tu man apsēji tos ziemājus?

Jaunais strādnieks paloka galvu.

—    Lasies ārā! Prom! — Plikpauris auro.

Puisis grib aiziet. Vectēvs pielec tam klāt un saķer aiz apkakles.

—   Un kāpēc tu, plikadīda, iesēji man rudzus? Vai tev nelika sēt kviešus?

Jaunais izpalīgs sakož zobus, ka tie nočirkst.

—    Nē, man pavēlēja sēt rudzus!

Plikpauris atkal metas vidū:

—   Un kvieši? Vai tie maisos nestāvēja šķūnī, ko?

Sakaitinātais izpalīgs tam atcērt:

—    Bet jūs pats teicāt: kvieši lai stāv! Tam neīstajam saimniekam Kraskein mēs iesēsim tos pašus rudzus! Iesēj labi reti! Tā jūs pats man likāt. Un tagad atdodiet manus dokumentus!

Noklaudz durvis. Jaunais puisis ir projām.

Vectēvs un Plikpauris skatās viens otrā. Pasaulē ir tūkstošiem visdažādāko vārdu, taču viņiem pašlaik nav neviena, ko tie varētu pateikt. Vectēvs paņem savu cepuri. Viņš grib doties uz mājām. Draudzība ir iedragāta. Kimpeļu Plikpauris ir nokļuvis sprukās.

—   Vai tad jūs, Kraskes saimniek, jokus nemaz nesaprotat?

—    Kas tie par jokiem?

—    Un vai tu pērn mani neiegāzi? Vai es viens pats nestāvēju uz ciema kancelejas melnā dēļa? Vai tu kaut ko iebildi, kad tavs komunistu lempis visu izgrozīja, lai tu sarakstā neiekļūtu?

Paskat, paskat, no kurienes vējš pūš! Vectēvs paliek kā uz mutes sists.

—   Bet tagad… tagad es iekļūšu avīzē! Ļaudis nobadīs mani ar pirkstiem kā grēcinieku pie svētā vakarēdiena!

—   Protams, protams! Lai turētos kopā ar uzticīgajiem, kas vēl ciena vecās vācu parašas, tomēr vajadzīga vīra dūša! Kā man tagad liekas, tad tev, būdelniek Kraske, tās gan laikam trūkst! Būdelnieks paliek būdelnieks tāpat kā trusis paliek trusis, kaut gan kopā ar zaķi grauž vienu kāpostgalviņu!

Tas nu vectēvam ir par daudz! Viņš grib būt īsts saimnieks, nevis kaiut kāds būdelnieks. Arī viņš grib būt seno vācu parašu sargs!

—   To nu jūs, Kimpeļu saimniek, gan nevarat spriest, vai es esmu uzticīgs vācu vīrs vai ne. Vai es kādam esmu teicis kaut pušplēsta vārda? Nē, es par jūsu muļķīgo joku neesmu nevienam teicis ne tik daudz kā melns aiz naga!

—   Tā jau arī būtu pēdējā muļķība, Kraskes saimniek! Citiem nav nekādas daļas, ko mēs abi pārrunājam. Un tas arī nebija nekāds muļķīgs joks. Tā bija mācība! Tā bija mācība priekšdienām! Sapratāt? Draugu starpā nedrīkst būt ne vismazākās nesaskaņas, ne vismazākās! Gan jau tev mūsu draudzība vēl nāks par svētību … gan jau, gan!

Vectēvs aiziet no Kimpeļiem tik stīvs un pašlepns, it kā viņa vilnas uzkrekls būtu sacietināts. Viņš iet pa ielu. Viņš iet garām ciema valdes kancelejai, un viņa lepnais sacietinātais uzkrekls jau mazliet saplok. Kāpēc viņam jāpacieš tik daudz pārestību? Viņš taču ir tik smagi strādājis visu mūžu. Viņš ir apmierinājies ar košļājamo tabaku un tikai retumis izsmēķējis pa cigāram. Viņš ir izskrabinājis no krāsns pēdējo pelnu puteklīti un nesis uz savu tīrumu. Sviestu viņš ir pārdevis un izticis tikai ar margarīnu. Viņš ir vairījies no ārsta un tā dārgajām zālēm. Savas brūces'

viņš ir dziedējis ar urīnu un siekalām. Viņš ir dabūjis bruku un satur to ar rokas ratiņu velkamo jostu un vecu piecmarku gabalu. Viņš nevienam nav parāda. Bet kā viņi visi tagad pret to izturas? Kas tad tas ir par draugu, kas kviešu vietā viņam iesēj rudzus? Un ienaidnieki tikai glūn un gaida, lai rudzi sadīgst, lai tad viņu … viņu … Augustu Kraski… kas sev nav atvēlējis gluži nenieka, kas visas savas cerības ieguldījis sava tīrumā, lai tad viņu ieliktu avīzē! Tie jau nerakstīs par viņu avīzē, lai cilvēku cildinātu, nē, viņi to darīs, lai pierādītu, ka viņš ir par kaunu un negodu visai zemnieku kārtai!

Un tikai tad, kad vectēvs jau ienācis mūsu pagalmā, viņš nejauši atceras, ka Matess taču atrakstījis vēstuli. Un viņš draudēdams sāk kratīt dūri.

—   Jūs tur nemaz neceriet uz to! Arī mums vēl būs savs aizstāvis! Mums vēl ir viens dēls! Tas nekad nepieļaus, ka viņa tēvu noķengā avīzē!

Bridi viņš vēl nostāv pagalmā, kaut ko pārdomādams, tad, galvu vairākas reizes palocījis, ieiet stalli padot Zobgalim pusdienu devu.

18.NODAĻA

Iestājies sals. To līdzi atnesis skaudrais nakts vējš. Pret rītu vējš atkal aiztraucis tālāk, bet salu pametis tepat. Visu zemi pārklājusi sirma sala karnara. Palsais sals ar savu ledaino sveicienu kviešu laukā sagaidījis arī mūsu rudzus, kas patlaban spraucas no zemes. Zemes asinis attecējušas atpakaļ uz tās sirdi. Kaut gan zemes sirds puksti vairs nav dzirdami, tā vēl tomēr ir tepat. Tikai tie cilvēki, kas dzīvo pie Vezuva, reizēm mazliet saklausa zemes sirds pukstus.

Pie mana jumtistabiņas loga atskan klauvējieni. Tie taču nav zemes puksti. Tas ir zvirbulītis. Viņš tup uz šaurās palodzes un, acis mirkšķinādams, skatās manī.

—          Vai tu, zvirbuht, vēlies tikt istabā? Vai tu gribi apsildīt kājiņas?

Zvirbulītis nevēlas nākt iekšā. Kad es pieeju atvērt logu, tas aizlaižas.

Viņš laikam ir izsalcis. Sals zvirbulīša pieliekamo aizslēdzis. Bet es pie savas jumtistabiņas loga uztaisīšu barojamo mājiņu. Tādas barojamās mājiņas izsalkušajiem putniem taisa pionieri. To man pastāstīja Pogacis.

Es uztaisīšu pats savu barojamo mājiņu. Tā būs vēl labāka nekā pionieriem. Es savā barojamā mājiņā novietošu arī bērza krēsliņus, lai putniņi pie mana loga varētu kārtīgi atpūsties. Varbūt atlaidīsies ari mana vasaras zīlīte. Tad tai gan būs ko nenobrīnīties, cik es atkal esmu spirgts un vesels. Bet var būt, ka viņa mani vairs nepazīs, jo es tagad guļu pats savā istabā kā pieaudzis cilvēks…

—  Kas klauvē man pie loga,

Vai tas kāds spoks aiz žoga?

Kas manu speķi tīko, —

Tu, zīlīt, mīļo, sīko? —

es sāku dziedāt.

Citkārt sals tūlīt aizdzina vectēvu uz krāsns siltā mūrīša. Tur viņš zvilnēja, līdz es pārnācu no skolas. Tad mēs sēdāmies spēlēt sešdesmit seši. Tagad viņš arvien rosās pa šķūni. Cūku kūli viņš vislabprātāk izmēztu vai katru dienu, lai cūkas neizskatītos melnas kā velni, kad pēkšņi ieradīsies tēvocis Matess. Pagalmu vectēvs nogrābj un noslauka katru svētdienu un trešdienu. Lai ciemā atnākušās Matesa līgavas redz, cik mūsmājās viss tīrs un spodrs.

Es varu darīt, ko tikai gribu. Es aizeju uz bērzu birzīti aiz smilšu bedrēm un sagriežu pamatīgus zarus savai putnu mājiņai. Bērzājā čirkst mazās zīlītes. Tās tup uz zariņiem, spalviņas sabozušas, savus sīciņos ķertnenīšus no sala sargādamas. Es

izbiedēju zaķi. Tas sev ierīkojis guļu sausajā zalē zem jauna bērziņa. Zaķis no manis gandrīz nemaz nebaidās. Viņš lēni aizlēpo līdz smilšu bedrēm un tur atkal paslēpjas spurainajos viršos. Es aptaustu viņa migu. Tā vēl silta. Kā gan zaķis pārcietīs salu?

Es iznāku no bērzu brikšņiem atkal uz ceļa un uzduros tieši mūsu pārnācējam. Viņš kājām atgriežas no stikla fabrikas. Plecos tam mugursoma. Viņa zilais stikla pūtēja priekšauts plandās vējā. Mani pārņem tāda pati sajūta kā toreiz, kad Kimpeļu Fricis man sekoja ar sēņotāju nazi. Es apsviežosiun melos bēgt. Pārnācējam pietiek tikai pāris krietnu Iecienu. Tukšā kafijas pudele vien nograb viņa mugursomā. Viņš saķer mani aiz apkakles.

—    Kur tad nu, Tinko, kur tad nu? Vai tu baidies no manis?

Man tā vien liekas, it kā es būtu apēdis sīvu meža bumbieri.

Rīklē kaut kas knieš. Es nevaru izteikt ne varda.

—    Nūjā, es tev taču iesitu! Vai tev sāpēja?

Es paloku galvu, kaut gan skaidri nezinu, kur viņa pļauka sāpēja vairāk — uz vaiga vai sirdi.

—    Vai tu vēl esi uz mani dusmīgs?

—   Jā!

Beidzot es esmu atdabūjis balsi.

—    Protams, protams, tu jau tagad esi uz mani dusmīgs un vēl tas pārējais! Bet tev nevajag uz mani dusmoties. Redzi, tā pļauka … vectēvs bija .. . bet man gan nevajadzēja tev sist. Saki. ka man nevajadzēja tev sist!

—    Nē!

—    Tātad mēs esam izlīguši?

-   Bet pie Klarijas kundzes es līdzi neiešu!

—    Nē, nē, tu nenāksi līdzi pie Klarijas kundzes! To tev neviens neuzspiež. Bet, ja tu pats gribi, tu vari nākt kaut vai katru dienu. Ņem to vērā! Jā, tā nu tas ir!

Viņš noglāsta manus matus, un es ataļuju. Viņš palaiž mani vaļā, un es atkal varu iet.

Es drāžu latiņas savai bērza putnu mājiņai. Manas rokas vēl arvien trīc. Kas gan pārnācējs ir īsti par cilvēku? Viņš man

iesit pļauku un tad grib, lai to aizmirstu. Kāpēc tad viņš sit, ja man tas atkal jāaizmirst? Parasti mēdz teikt, ka pieaugušie bērnus sitot tāpēc, lai viņi to atcerētos. Vai pārnācējs ir citāds cilvēks nekā vectēvs? Jā, viņš tomēr ir citāds cilvēks. Cik daudz dažādu cilvēku gan var būt pasaulēl

Vakarā pie mums atnāk Klarijas kundze. Vai tad viņa vairs nav pie pilna prāta? Vai viņa tiešām nezina, ka vectēvs to nolādējis, kaut tā drīzāk aizvāktos uz savu Poliju? Mani pārņem bailes, ka nupat, nupat ielūzīs virtuves griesti. Bet Klarijas kundze nemaz nebaidās. Viņa, kā arvien, jauki uzsmaida un sniedz vectēvam roku. Vectēvs tai pastiepj elkoni. Viņš patlaban maisa cūku barības spaini. Vecmāmuļai uznāk pēkšņs klepus. Klarijas kundze paplikšķina tai pa muguru. Kreisajā rokā viņai ir plakans sainītis. Viņa to tur tik piesardzīgi kā kristāmo bērnu. Sainītis ietīts baltā drēbē.

—    Sveiks, Tinko!

Klarijas kundze noglāsta mani kā senāk. Bet viņa mani ne tikai noglāsta vien, viņa man pasniedz arī plakano sainīti. Es palieku stāvam kluss un taisns kā svece ar plakano sainīti rokās. Neviens neuzaicina Klarijas kundzi apsēsties. Viņa stāv virtuves vidū gluži pārsteigta un skatās gan vienā, gan otrā. Viņas maigā apakšlūpa tā vien spīd un zilās acis mēģina ielūkoties mūsu sirds dziļumos. Klarijas kundze kļuvusi vēl jaunāka. Citi cilvēki, piemēram, Kimpcļu Svepšķe un vecmāmuļa, kļūst vecākas. Arī Trūdei Kaldaunei tikai tāpēc vien jāprecas, ka viņa kļūst arvien vecāka. Bet Klarijas kundze kļuvusi jaunāka. Viņa redz vectēva un vecmāmuļas saltās sejas, nosarkst un samulst.

—   Nūjā, nūjā, tā jau nu ir, — viņa tik nosaka. — Mūsu mīļie Kraskes jau nekad nestāv bez darba!

—   Jā, jā, nekad nestāv bez darba, nekad nestāv bez darba! — vectēvs mēdās. — Kā sacīt jāsaka: «Kur tu tā bēgsi?» lapsa uzsauca zaķim, kārodama to apēst.

—   Vai tas attiecas uz mani? — Klarijas kundzes elpa kļūst straujāka.

—   Tieši uz tevi, glumā čūska, tieši uz tevi! — Vectēvs triec pret sienu rokā pagadījušos kartupeli. — Tu te dižojies ar savām baltajām kurpēm un dievs vien zina ar ko vēl un aizvīli mums dēlu!

—  Tas nav tiesa, Kraskes tēv! Viņš pats atnāca. Vai tad man vajadzēja to aizdzīt?

—   To tu vari stāstīt pēdējam muļķim! Dūjiņai ievajadzējās gultas sildītāja! Ciet labāk klusu!

Klarijas kundze saraujas.

—   No kura laika tad tā, Kraskes tēv?

—   Man laikam par tavu lielisko veiksmi vēl vajadzēs tevi papaijāt un mīlīgi parunāties?

Klarijas kundze atmet galvu.

—   Tā jūs, Kraskes tēv, ar mani nerunājiet! Es jūs lūdzu, tikai ne tā!

Vectēvs izslējās un pārsteigts paskatās enerģiskajā Klarijas kundzē. Vecmāmuļa pret viņu tā nekad nav izturējusies. Klarijas kundze satver viņa roku un strauji turpina:

—   Es atnācu ielūgt jūs kāzās! Puisēnam es atnesu uzvalku. Kāpēc mums jāstrīdas? Ernsts ir jau pāri trīsdesmitiem. Viņš pats zina, ko dara. Es jau viņu izbāru, kad tas jūs pameta likteņa ziņā. Bet viņš nevēlējās atgriezties. Ko es varēju darīt? Ka viņš man ir mīļš un tīkams, tas jums taču nav nekāds noslēpums. Vai tad jūs to jau sen nebijāt ievērojuši?

—   Mēs to ievērojām no kartupeļiem pagrabā un olām skapī, — vectēvs indīgi atbild un izspļauj sakošļātās tabakas sulu tieši cūku spainī.

—   Jūs taču to nedomājat nopietni1 , Kraskes tēv!

—   Nē, nē, bet tas bija mans Ernsts, kas stiepa prom olas un kartupeļus.

—   Taču ne man, Kraskes tēv!

—   Protams, protams, viņš tos aiznesa mācītājam, lai tas aizlūdz par viņa grēcīgo dvēseli!

Man kļūst Klarijas kundzes žēl.

1 Vārdu spēle: der Ernst (vāc.) — nopietnība. (Tulk.)

—   Olas un kartupeļus viņš nesa Vunšiem! Nelamā Klarijas kundzi! — es iesaucos.

—   Vai tu re, drīz būs Ziemas svētki! Mazie gailēni jau sāk dziedāt! — Vectēvs izrauj man audeklā ietīto sainīti, ar cūku barībā notašķītajām rokām to notraipīdams, un nosviež Klarijas kundzei priekšā uz galda. — Te būs jūsu kāzas! Ja resgalim vajadzēs uzvalku, tad to nopirkšu es, nevis tādi pasaules skrējēji!

Klarijas kundze trīc. Vectēva rupjība viņu skar kā salts vējš ziedu. Viņa paskatās vecmāmuļā, kas sarāvusies tup pie plīts un drebēdama brauka savu rupjo priekšautu.

—    Kāpēc jūs nekā nesakāt, Kraskes māt? Vai tad mēs arvien labi nesatikām?

—    Tā jau bija gan, — vecmāmuļa, uz vectēvu pašķielēdama, nopurpina. — Satikt jau mēs satikām, jā, jā, bet ar skaidru sirdi jūs to nedarījāt. Nu jau es to visu saprotu. Es tā cerēju uz palīgu! Jūs man šo palīgu atņēmāt. Tas nu man gan jāsaka, tik tiešām kā dievs debesīs!

Klarijas kundze kļūst skumja.

—   Ticiet man, Kraskes māt, ka es viņu ne ar vārdiņu neesmu pierunājusi! Vai es jums jelkad esmu melojusi?

Vecmāmuļa papurina galvu.

—   Es jau nezinu, varbūt jums tur Polijā bija tāda mode, ka vīriešus paņem savā mājā jau pirms kāzām. Seit tas tā nav parasts.

Klarijas kundzei pietvīkst pat gludā piere. Mirkli viņa tā stāv kā sasalusi. Viņas gludajos matos spulgo virtuves lampiņas gaisma. Tad viņa noliecas pie vecmāmuļas, mēģinādama to vēlreiz pārliecināt:

—   Uzklausieties, Kraskes māt! Ernsts jūs arvien piemin. Viņš arvien saka, ka jūs varētu nākt un dzīvot pie mums. Jūs taču esat pelnījusi mierīgas vecumdienas!

Vecmāmuļa uztraukumā sasit plaukstas.

—   Dieviņ tētiņ, un kas tad šeit notiks?

Tālāk viņa netiek. Vectēvs vērīgi sekojis katram vārdam.

—    Ta jau nu gan būtu īsta poļu mode! Aizvilināt māti! Pamest lopus badā! Un es, vīra galva, lai sēžu mēslos! Tišš, tiššš!' Vai tu, trakā poļu zoss, vēl neesi aizgājusi?

Rokas izplētis, viņš izdzen Klarijas kundzi gluži kā zosi, kaspiemēslojusi virtuvi. Tad viņš paķer no galda audeklā ietīto sainīti un pāri Klarijas kundzes galvai izsviež priekšnamā. Vecmāmuļā, priekšautu acīm piespiedusi, klusi raud. Tagad arī es esmu priecīgs, ka Klarijas kundze ir prom. Viņa taču gribēja atņemt mums vecmāmuļu! Lai mēs ar vectēvu paliekam šeit divi vien! Kas tad mums vārīs ēdienu un klās gultas!

Stefānijas nav skolā. Vai viņa ir saslimusi? Nē, viņa nav saslimusi. Viņa ir kāzās.

—    Ai, ai, jaukas kāzas, kur pašas līgavas bērni nes plīvuru, un notiesā pilnus šķīvjus ar kūkām!

—   Vai tu, Tinko, ari iesi uz kāzām?

—    Es jau neprecos!

—    Bet tavs tēvs precas!

—   Tas jau gan!

Tūlīt pēc stundām mēs steidzamies uz ciemu. Mūsu mugursomas grab vien. Heidā! Mēs sapulcējamies mazā Kubaška pagalmā. Kubaškam ir galdnieka darbnīca un daudz darba rīku..

—   Mums vajadzīgas pupu maikstes, — pavēl lielais Surihts.

Mazais Kubašks tūlīt atvelk maikstes. Mēs sasienam kopā

visas kabatās atrastās aukliņas >un uztaisām divus aizšķēršļus. Aukliņas mēs piesienam maikstu galos.

—    Bet ko mēs pie aukliņām piesiesim? Puķu vairs nekādu; nav.

—    Gan jau mēs kaut ko sameklēsim.

Lielajam Šurihtam padoms rokā. Viņš iesūta mazo Kubašku1 istabā, lai tas kumodes atvilktnēs sameklē kādas krāsainas lentītes. Mazais Kubašks iznes zaļas un sarkanas platas lentas, kas palikušas no kādreizējās riteņbraucēju biedrības «Solidaritāte». Viņš paķēris līdzi arī pārīti savas māšeles rozā biksīšu.

—    Biksītes gan nederēs, — Zeps Vurms šaubās.

—   Būs labi! Augšā pakārtas, vējš tās piepūtīs, un tās jocīgi plandīsies. Jaunlaulātie sāks smieties un metīs no karietes vairāk naudas, — lielais Surihts izlemj.

Mēs piesienam biksītes pie aukliņas. Tiek sameklēta arī cepure ar pušķi galā un plīvura gabals. Mēs sakartojam abus aizšķēršļus un aizstiepjam pie baznīcas.

—    Kas tad tas? Kur tad jaunā pāra kariete?

—   Viņiem nemaz nav karietes. Viņus atvedis ratnieks Felko ar savu vērsi!

—   Un kur tad ir vērsis?

—   Vērsis ar visiem mēslu ratiem aizvilcies uz kapsētu pamieloties ar trekno kapu zāli!

Man nepatīk, ka par Klarijas kundzes kāzām tā zobojas, kaut gan šī kundze gribēja izkaulēt sev mūsu vecmāmuļu.

—   Viņi laulāsies bez karietes. Cik tad tiem te tālu ko iet,— paskaidro mazais Surihts.

—   Vai nu tālu vai tuvu — kārtīgās kāzās arvien brauc ar karieti, citādi līgavas plīvurs vilksies pa govju plāceņiem.

—   Bet Nokes Kēte salaulājās bez plīvura un karietes, ja jūs to gribat zināt!

—    Ko tad par to runāt! Tā jau visu dara savādāk nekā citi. Viņai arī bērniņš piedzima bez tēva!

Mazais Kubašks aizspraucas ciliem priekšā un sāk rādīt lielajam Surihtam, kā viņš uzlasīs kāzinieku nosviesto naudu. Viņš veikli pieliecas un ar abām rokām plūkā pelēkos zāļu kumšķus. Norauto zāli tas sabāž bikšu kabatās.

—   Nauda jāpatur rokā! — lielais Surihts pārmet. — Visiem jāredz, cik naudas tu savāc. Tā ir pēc taisnības!

—          Viņš to var bāzt arī kabatā, — nepiekrīt mazais Surihts.

—   Tikai kad mēs naudu skaitīsim, viņam jānostājas uz rokām, tad visa nauda izbirs.

Mēs nemaz neesam ievērojuši, ka uz augstiem papēžiem pienākusi mācītāja kalpone.

—   Ko jūs te darāt?

—    Cilvēkbērns, vai tad tu neredzi? Mēs gribam aizturēt kāziniekus, — lielais Šurilits nicīgi saviebjas.

—   Mācītāja kungs liek lūgt necelt tik lielu traci. Mācītāja kungs raksta savu svētdienas sprediķi.

—   Un kas tad laulā jauno pāri? — lielais Surihts brīnās.

—   Nekauņa, neesi tāds vīzdegunis! Mācītāja kungs jauno pāri nelaulās. Viņi ir pagāni!

—   Ko tu muldi! Pagāni dzīvo tikai Āfrikā, ja gribi zināt! Un tie ir melni!

Meitene savelk lūpas. Viņai nav skaidrs, vai tas tiešām tā ir.

—   Ejiet prom un netrokšņojiet! — viņa nobrīdina un stīviem, dejojošiem soļiem aiziet.

—   Tad nu gan, Tinko, jūs esat smalka suga! — lielais 5urihts nobrīnās.

—    Ko tad es tur varu darīt, ka mēs esam pagāni!

—   Tas jau ir trakoti skaisti! Es arvien esmu vēlējies būt pagāns! Tā suga ir briesmīgi mežonīga! — lielais Surihts atņirdz zobus un rūc.

Kāds no bērniem zina paskaidrot, ka pagāni ejot uz dzimtsarakstu nodaļu. Tātad mums jaunais pāris jānoķer, kad tas karietē atgriezīsies no Horndorfas dzimtsarakstu nodaļas. Mercbahā dzimtsarakstu nodaļas nav. Dzimtsarakstu nodaļā neviens labprāt negrib strādāt. Kuram tad ir kāda palika ļaudis salaulāt un pēc tam atbildēt, ka tie nevar sadzīvot!

—   Tas nu gan nav taisnība! Dzimtsarakstu nodaļas darbiniekiem maksā mazu algu, — paskaidro baltais Klauške.

—   Kas to teica?

—   Mans tēvs. Ja tur maksātu lielāku algu, viņš jau sen būtu pametis veikalu un iemācījies dzimtsarakstu amatu.

Mēs jau labu laiku stāvam pie Horndorfas šosejas un gaidām. Aizšķēršļi ir satīti un guļ grāvī. Aiz garlaicības mēs kādu bridi ejam rotaļā: «Lācīt, lācīt, rāmi stāvi! Nopēršu, kam lec pār grāvi!» Mazais Kubašks nedrīkst rotaļā piedalīties. Viņam jāuzmana ceļš, ka nepalaižam kāzu viesus garām.

Laiks rit. Mēs plosāmies, dunkājamies, rotaļa mūs visus gluži aizravusi. Mēs gandrīz aizmirstam, kāpēc esam uz šosejas atnākuši. Pēkšņi mazais Kubašks savā sargvietā sāk lēkāt un saukt: — Kāzinieki, kāzinieki!

Mēs metamies pie saviem aizšķēršļiem.

—   Vai tik tev nerēgojas, mazais Kubašk? Nav taču ne karietes, ne kāzinieku!

—   Skatieties, skatieties! Tur! — mazais Kubašks rāda pāri laukiem. — Lai es uz vietas sasalstu ragā, ja tie nav Klarijas kundze un Krasku tēvocis Ernsts!

Pa šauro taku cauri Kiinpeļu laukiem uz veco muižas parku iet četri gājēji: mūsu pārnācējs, Klarijas kundze, birģermeistars Kaldaune un Pauls Vtinšs. Vai tad tie būtu visi kāzinieki?

—   Tas nekas, — lielais Surihts nosaka. — Mums viss ir sagatavots! Dosimies tikai turp! Dažreiz jo mazāk kāzinieku, jo vairāk tie dod!

Viss bars aizdrāžas pa Kimpeļa ziemājiem turp. Vienīgi es mazliet uztraucies eju pa ežmalu. Es nevēlos, ka kāzinieki mani pazīst. Tad viņi galu galā vēl aizvilks mani uz saviem svētkiem. Tas tikai vēl trūka: lai es savās bēdās vēl dzeru šņabi!

Bērni trokšņodami aizsprosto lauku ceļu ar aizšķēršļiem.

—  Kaut dzīvē lemts tik pirmo soli spert… — lielais Surihts sāk vilkt.

—  Ka bērnam tev jau as’ru kausu dzert… —

pārējie tam piebalso.

Kāzinieki apstājas. Viņi sāk meklēt pa kabatām naudu. Pārnācējs purina galvu, savas kabatas nemaz nepārbaudījis. Viņam ir jauns, pelēks uzvalks. Piedurknes ir par īsām. Arī Pauls Vunšs ar savām lielajām rokām izčamda visas kabatas. Viņš skatās Klarijas kundzē. Viņa grumbainā seja savelkas smaidā. Kabatās tas nekā neatrod un arī pakrata galvu. Klarijas kundzes baltie pirksti divreiz pazūd mazajā somiņā, kas tai šūpojas uz rokas.

Lielais Surihts piebiksta baltajam Klauškem.

—    Laikam kaut ko atrada!

—  Ak, cik skaistas tomēr meičas asaras,

Kad ta sava mīļā a-a-a-cis lū-ū-ū-kojas! —

bērnu bars sāk atkal dziedat.

Man ienāk prātā kāzu rotaļa skolā. Arī toreiz es aiz kauna stāvēju nomaļus. Kādu kaunu un izsmieklu šie cilvēki man vēl sagādās? Galu galā tiem vēl atskries bērniņš, ko man vajadzēs saukt par brāli vai pat par brālīti! Pēc kāzām precētiem cilvēkiem jau arvien tfdīt piedzimst bērni. Manis pēc lai Stefānija sauc savas mātes pārstiepto bērneli vai par brālīti vai par mazdēliņu! Es to nesaukšu nekā! Tad es labāk nokodīšu sev mēli!

Beidzot birģermeistars Kaldaune naudu sameklējis. Lielais Surihts atkal grib baltajam Klauškem piebikstīt. Bet baltais Klauške jau metas pie kāziniekiem. Viņš ir viens no mūsu naudas vācējiem. Lielais Surihts ar savu dunku trāpa tukšā gaisa, zaudē līdzsvaru un pakrīt, taču aizšķērš|a maiksti viņš neparko neatlaiž. Viņš turpina dziedāt, arī zemē gulēdams:

Viens skats, viens skūpsts —

Tie vīrs un sieva kjūst.

Par bērniem raizēs Vēlāk sirdis lūst…

Kāzinieki pienāk pie nolaistā aizšķēršļa. Lai tiktu cauri, tiem jāatpērkas. Birģermeistars Kaldaune pasviež gaisā papīra mārku. Naudas vācēji metas to saķert. Baltais Klauške un mazais Surihts saķer naudas zīmi reizē, pārplēsdami to uz pusēm. Pirmo aizšķērsli pace|. Kāzinieki var doties tālāk. Ari Klarijas kundze grib pasviest savu naudu, taču pārnācējs tās roku attur. Viņš jau ievērojis, ka jātiek cauri vēl vienam aizšķērslim. Tāpēc ar naudu nav ko mētāties. Pie otrā aizšķēršļa Klarijas kundze iedod Zeparn Vurmam divdesmit feniņus. Zeps vīlies skatās savā plaukstā, it kā viņam tur kāds būtu iespļāvis. Visi naudas vācēji kā sastinguši noraugās divdesmit feniņu gabalā. Tik vien! Bērni aizšķērsli nepaceļ. Birģermeistaram Kaldaunem jāmeklē savā makā vēlreiz. Viņš izņem divdesmit mārku zīmi.

—    Mana pēdēja nauda, bērni! Vai jūs varat izdot deviņpadsmit markas?

Nē, to bērni nevar. Kāzinieki spiesti aizšķērsli apiet. Viņu kājas grimst Kimpeļa arumos. Ho, ho, ho! Tās tik ir kāzast Eņģelīši debesīs aiz smiekliem pieslapinas krekliņus!

Kas tas tāds no Kimpeļiem klumburē pāri aplokam? Tas nav neviens cits kā Spēlmaņu Fimpelis. Vai viņš ari grib doties uz kāzām? Viņš taču nav ielūgts. Bet vai tad pasaule tādu brīnumu jau redzējusi, ka kādas kāzas varētu nosvinēt bez Spēlmaņu Fimpeļa? Kā tad tie nesaprašas jaunlaulātie varēs izbaudīt savus kāzu priekus?

Spēlmaņu Fimpelis pats ielūdzis sevi kāzās. Melnajos spēlmaņa svārkos viņš streipuļodams tuvojas jaunajam pārim. Nosvārku kabatas rēgojas tukša degvīna pudele. Spēlmaņu Fimpelis māk spēlēt ar degvīna palīdzību. Pūšot klarneti, degvīna stiprums pārvēršas skaņās. Fimpelis noberzē sasvīdušo roku gar bikšu staru un sniedz līgavai. Līgavu un līgavaini viņš apsveic paklanīdamies un kāju pievilkdams. Pret Paulu Vunšu un birģermeistaru Kaldauni viņš tikai atturīgi palokās.

—  Es daudzos viesus sveicu.

Tiem augstas laimes teicu!

—    Pietiek, pietiek, tu mūs neaizkavē! — birģermeistars Kaldaune nepacietīgi mīņājas. — Savus māžus tu vari penterēt arī iedams.

Spēlmaņu Fimpelis no sāniem pašķielē uz birģermeistaru.

—  Kungs bargus skatus raida,

Pa ūdeni peld skaidai —

Fimpelis atbild, izvilkdams no bikšu kabatas savu klarneti. "Viņš dejodams iet pa priekšu jaunajam pārim un, vaigus piepūtis, liek atskanēt savam mūzikas instrumentam.

Pārnācējs, plecus raustīdams, atskatās uz Paulu Vunšu. Tas, galvu purinādams, paveras birģermeistarā.

—    Kādu dziesmu viņš tur spēlē? Es taču to pazīstu!

Pārnācējs ieklausīdamies noliec galvu.

—    Ko tad citu lai viņš spēlē: līrum lārum karoškāts! Tas jau ir viņa parastais gabals!

—   «Zem krūmiņa mežmalā ubagi svin kāzas!» — Klarijas kundze saka.

—    Kādi ubagi? — Pauls Vunšs sašutis noprasa.

—   Tā viņš spēlē!

—   Vai tu to skaidri zini?

—    Es taču dzirdu!

—    Lai mani vilks apēd, ja šo izrādi kāds nav pasūtījis! — birģermeistars Kaldaune noņurd.

—   Vajadzētu viņu ielūgt. Pēc trešās glāzītes viņš atzīsies, kas to sūtījis.

—    Par šo nekrietnību tādam vēl saliet naudu rīklē? Es to uzzināšu par velti!

Birģermeistars aizsteidzas gājiena priēkšgalā. Viņš izvelk savu divdesmit mārku zīmi un kā rotaļādamies pārcilā to no vienas rokas otrā. Arī mūsu naudas vācēji izlec priekšā. Tiem liekas, ka birģermeistars pārdomājis un naudas zīme pārceļos

kādam no viņiem kabatā. Taču Kaldaune tos noraida un piebiksta Spēlmaņu Fimpelim. Fimpeļa acis, kas, klarneti pūšot, piepūlē sprāgst vai no pieres ārā, iekārē sastingst. No klarnetes vairs atskan tikai nožēlojami kurksti, bet tad Fimpelis to atrauj no lūpām, it kā gatavam bumbierim kātiņu noraudams.

—   Cik man tev jādod, lai tu mums uzspēlētu Lapzemes klavieres? — Kaldaune klusi apvaicājas.

Spēlmaņu Fimpelim nav Lapzemes klavieru. Te ir tikai vācu klavieres.

—   Bet tām nāk ārā lieks gaiss, -viņš ņemas apgalvot.

—    Labi, tad uzspēlē mums cītaru!

Fimpelim nav ari cītaras.

—   Nu, bet kas tad tev ir?

Mājās Spēlmaņu Fimpelim vēl ir bass, vijole un tenora taure. Birģermeistars ilgi domā, līdz izšķiras par vēlamo instrumentu.

Ce|š līdz vecajai muižas pilij vairs nav tāls. Gajeji jau sasnieguši jaunsaimnieku mājas. Jaunie zemnieki, aiz logiem vai vārtos stāvēdami, māj ar rokām. Daži pasniedz visādu krāsu asteres, kas vēl paglābušās no sala. Pārnācējs nodrebinās, it kā viņš no tāla ceļojuma pa svešām, saltām zemēm būtu atgriezies savējo istabas siltumā.

Birģermeistars Kaldaune pārdomājis pietiekami ilgi.

—   Tātad, cik man tev jāmaksā, lai tu mums uzspēlētu basu?

Fimpeļa kustīgās cūkas ačeles zaglīgi paskatās uz Kimpeļu

māju pusi.

—   Vai tur paslēpies vanags? — Kaldaune viltīgi pamirkšķina.

Fimpelis neuzkrītoši paloka galvu.

—   Cik, Spēlmaņu Fimpeli?

—   Astoņas!

—   Astoņas markas?

—  Bet, ja kungs dos desmitnieku,

Vēlēšu tam ilgu priekul

—    Rimsties nu ar saviem sakāmvārdiem-! Neaizmirsti, ka tu runā ar birģermeistaru! Astoņas markas un diezgan!

—    Bet basu es nevaru spēlēt.

—    Kāpēc ne? Mēs vēlamies tieši basu.

Izrādās, ka Fimpeļa basam nav visu stigu. Viņš labprāt atnestu vijoli.

—   Nē, vijoli mēs negribam! — Kaldaune ļoti labi zina, ko viņš grib.

Tādā gadījumā Spēlmaņu Fimpelim vispirms jāpārnes no Zandbergas stigas. Lūdzu, lūdzu, lai viņš to izdara! Ko, nav naudas?

—    Iedod man divas markas basa stīgai! Rīt es tev at došu, — Kaldaune uzsauc Klarijas kundzei, kas ar pārnācēju patlaban iet iekšā vecajā muižas mājā.

Spēlmaņu Fimpelis dabu naudu basa stīgai. Bet līdz Zandbergai viņš nemaz netiks. Fimpelim jāiet garām krogam.

—    Bez basa tu pie mums nerādies! — Kaldaune vēl nosauc viņam pakaļ.

Fimpelis neatbild ne jā, ne nē. Viņam ir skaidrs, ka šoreiz tas viltībā pārspēts.

Logā skatās kāzu svinībām uzposusies Stefānija.

—    Iznes ari mums kādu kūku! — lielais Surihts pieprasa.

Stefānija sakarto savu kāzu vainadziņu un pazūd. Drīz vien

viņa iznes šķīvi ar cepumiem.

—   Mums ir tikai drumstalu kūkas, — viņa bikli paskaidro.

—    Nu, lai dievs stāv man klāt! — lielais Surihts iecērt zobus kūkā.

Es eju projām. Es negribu kūkas. Ilgāk es vairs nevaru šais kāzu svinībās piedalīties. Kur gan viņi tagad liks manu kāzu uzvalku?

Vecsaimnieki nolīduši katrs savā mājā., Cūkas nokautas. Labība sabērta apcirkņos. Saknes novietotas rūsās un pagrabos. Sākas dīkdieņu dzīve pie siltas krāsns. Lopi gan jūt izsalkumu arī ziemā, bet par to lai gādā sievietes. Ko tad viņas

vispār darīs? Vai tad vīrieši jau tā nav nostrādājušies visu pavasari, vasaru un rudeni? Tagad viņi bez rūpēm sagaidīs Jēzus bērniņa un pestītāja piedzimšanu.

Tikai jaunsaimnieki nebēg no sala istabās. Viņi taisa ap savam mājām sētas. Viņi ceļ šķūņus darba rīkiem un ziemas pakaišiem. Viņi būvē vistu kūtis ar lieliem logiem, kur vistas arī aukstā laikā varēs kašņāties smiltīs un pelavās. Daļa jaunsaimnieku ziemā iestājas darbā stikla fabrikā piepelnīt kādu lieku grasi. Viņu sievām vajadzīgi mēteļi, kurpes un aizkari, un arī bērni Ziemas svētkos negrib sēdēt pie tukša galda un dziedat tikai par «debess valstību».

Jaunsaimniekiem vairs nav jācieš bads, taču viņu naudas maciņu vēderiņi lielāko tiesu vēl arvien ir un paliek tukši. Saimniecībā nauda izkūst kā nebijusi.

Jaunie pionieri pilda Kerna kungam doto solījumu. Viņi cenšas sagādāt prieku cilvēkiem. Lielais Šurihts jau izgriezis sešus koka zirdziņus. Pēcpusdienās mūsu klase atgādina gan rotaļlietu fabriku, gan teātra zāli. Visās malās sēž zēni un meitenes un, ausis aizspieduši, mācās deklamēt. Viņi gatavojas Ziemas svētku sarīkojumam.

—    Ir pēdējais laiks mums dabūt pašiem savu pionieru istabu, — skolotājs Kerns saka. I

Viņš vairs nav tik bāls un izklaidīgs kā vēlajā rudenī. Viņš ir izturējis savu pēdējo skolotāja pārbaudījumu. Lai tikai kāds vēl nāk un tam pārmet, ka viņš kādreiz bijis maiznieks! «Jā gan, es biju maiznieks,» viņš atbildēs. «Bet tagad es esmu skolotājs!

Es par tādu izmācījos. Jaunais amats man nav nokritis no debesīm!» Kerna kungam tagad ir daudz grāmatu galvā.

—    Pionieru istabu? — noprasa lielais Surihts. — Mums vieniem pašiem?

—   Visiem bērniem, kas jau ir un vēlas kļūt pionieri, — Kerna kungs, viltīgi smaidīdams, atbild.

—   Tas tik būtu vareni! — lielais Surihts noslauka ar piedurkni degunu. Viņš patlaban izgriež zirgam ausi.

—   Vai mācītājs mums atdos draudzes zāli?

—   To viņš gan nedarīs. Viņa harmonijs necieš pionieru dziesmas!

—    Ko nu tā vecā sviesta ķērne!

No vecās muižas mājas izvācās divas jaunsaimnieku ģimenes. Vēlā rudenī pabeidza būvēt viņu pašu mājas. Jauni pārceļotajī un citi jauni iedzīvotāji Mercbahā nav nākuši klāt. Vienā brīvajā dzīvoklī pārvietosies Vurmi. Vurrna kungs stikla fabrikā jau nopelnījis jaunas mēbeles. Agrākajā istabā paliks tikai Bogracki. Viens strīdu pereklis ciemā būs mazāk. No otra brīvā dzīvokļa vienu istabu dabūs Klarijas kundze.

—   Vai tad Klarijiem drīz būs mazs bērniņš?

—   Nē, ne jau tāpēc, bet Stefānijai vajadzīga pašai sava gulta un istaba.

—   Tā nu gan kļūst arvien popozāka1 ! — Mazais Kubašks sarauc degunu.

—    Kas tas ir?

—   Es to izlasīju grāmatā. Tā mēdz teikt, ja kāds cilvēks aiz lepnības ceļ degunu mākoņos.

—   Stefāniju tu liec mierā! — lielais Surihts dusmīgi noblisina acis. — Viņa ir laba meitene! Viņa nav pļāpa. Viņa ir pirmā skolniece un tomēr ļauj norakstīt. Viņa ir gandrīz tikpat kā zēns!

—   Tagad es zinu! — iesaucas Inge Kaldaune, kas līmē Ziemas svētku zvaigzni. — Brīvā dzīvokļa otru istabu dabūs pionieri!

Skolotājs Kerns, kas gatavo koku dekorāciju svētku izrādei, paloka galvu. Viņa noslēpums atklāts.

—   Pavasarī mēs varēsim sākt strādāt, kā nākas! Tad mūsu pionieru saimei būs pašai savs dzīvoklis.

—   Uhcai rīdi rā! Es vēlētos, kaut tur būtu arī kušete vai

1 Šajā gadījumā zens izkropļo vārdu pompozs (krāšņs, grezns.). (Tulk.)

kā to dīvānu sauc! — jūsmo lielais Šurihts, savu koka zirdziņu, ar smilšpapīru gludinādams.

—    Tu dabūsi īstu kušeti! — Inge Kaldaune zobojas. — Uz tās tu varēsi atgulties. Mcs tev novilksim zābakus un pienesīsim klāt kafiju!

Taču bez atpūtas neviens nevar strādāt. To nevar arī jaunie pionieri. Viņiem jāpaslido vai arī tāpat jāpašļūcinās pa dīķa ledu. Ziemā agri uznāk tumsa, un tad, lai izlocītu kājas, viņiem jāspēlē laupītāji. Bet Andreja dienā viņiem jāpārģērbjas par Ruprehtiem1 un jāiet no mājas uz māju pārbaudīt, vai mazie bērni māk skaitīt lūgsnas.

—    Pogaci, vai tu šovakar pārģērbsies par Ruprehtu?

—   Man nav vaļas!

—    Tu jau laikam nedrīksti, jo tas ir aizliegts!

—    Nekas nav aizliegts!

—    Partija to neatļauj. — Lielā Surihta spļāviens veikli trāpa elektrības vadu stabā.

—    Kas to saka?

—    Baltais Klauške.

—    Partija nekā neaizliedz. Tā cenšas cilvēkus pāraudzināt. — Pogacis pamācoši krata rādītāja pirkstu.

—    Tu tikai atkūko visu, ko tavs tēvs stāsta. Atradies gudrais no Austrumzemes! Es tev tūlīt iekodīšu pirkstā, ko tu te plāties! Ja jau nav aizliegts, kāpēc tad tu negribi pārģērbties par Ruprehtu?

Labi, Pogacis pierādīs, ka tas nav aizliegts! Bet vispirms pulciņam jāuzraksta vēstule. Kāda vēstule? Vēstule Polijas pionieriem. Lai notiek! Šī vēstule būs pionieru Ziemas svētku pārsteigums skolotājam Kernam.

Arvien naskajai un laipnajai Vunša māmiņai tikko neizsaldēvirtuvi. Durvis klaudz bez mitas. Zēni ierodas pie Pogača ar sainīšiem. Meitenes atnāk tukšām rokām. Viņām nav vērts pār-

1 Ruprehts — iemīļots sens vācu pasaku tols; tā sauc arī ķekatniekus attiecīgo svētku izdarībās. Tulk.)

ģērbties par Ruprehtiem, jo tās baidās no tumsas un tad tūlīt spiedz. Un no viņām pašām jau neviens knēvelis nebaidās.

Vunša māmiņa visam trokšņainajam baram uzvāra kafiju.

—    Iedzeriet nu un sasildiet savus zili sarkani nosalušos degunus, — viņa uzaicina, izņemdama no virtuves skapja visas tases.

—    Palieciet vienreiz mierā! Kā mēs sāksim? — Pogacis ar rakstāmpiederumiem novietojas pie galda.

—    Kas tad tur ko gudrot? — iesaucas lielais Surihts. — Raksti tikai: «Ļoti godātie Polijas pionieri!» Ar «Joti godātie» iesāk visas vēstules.

—   Tā nu gan neraksta nevienam pionierim visā pasaulē, — Inge Kaldaune iebilst, karsto kafiju sūkdama.

—    Tu jau arvien gribi būt tā pārgudrā vistiņa! Manis pēc rakstiet, kā gribat! Kā tad viņi to izlasīs, ja tā nebūs uzrakstīta poļu valodā?

—   Vēstuli taču pārtulkos! — Pogacis, pieri saraucis, biksta ar spalvu tintnīcā.

—    Vai tu esi par to drošs? Citādi visas mūsu pūles būs veltas. — Lielais Surihts uzlaiko no mēteļa izvilktu vecu platmali.

—    Tev, lielais Suriht, tikai slinkums mums palīdzēt!

—     Atradies zinātājs! Es jau neesmu tik mācīts kā jūs visi! Bet es nopirkšu vēstulei pastmarku! Tik daudz es kā Ruprehts sapelnīšu! — Lielais Surihts jau ir pie durvīm.

—    Kur tu gribi skriet? Rakstīsim!

—    Es aizmirsu savu bārdu! Bet pastmarku es nopirkšu! — Lielā Surihta zābaki noklaudz uz kāpnēm.

Pārējie sasēžas pa trim uz katra virtuves krēsla, piemetas uz malkas kastes, uztupjas uz ķeblīšiem. Mazais Kubašks uzrāpies uz palodzes, bet garā Lēne Lamperle silda kājas pie plīts. Aiz lielas domu piepūles visi smagi elš. Vēstule top pamazām, rindu pēc rindas.

«Dārgie Polijas pionieri! t

Mēs šeit sēžam visi kopā virtuvē un rakstām Jums vēstuli.

Mčs tikai šogad sākam savu darbu mūsu tēvzemes labā. Skolotājs Kerns, kas ir mūsu pionieru vadītājs, par to nekā nezina. Mēs rakstām paši, Ziemas svētku pārsteiguma dēļ. Lūdzu, ja Jums nekas nav pretī, mēs vēlamies apmainīties ar Jums pieredzē. Jūs jau droši vien darbojaties ilgus gadus, bet mums paškritiski jāatzīst, ka par sevi mēs to nevaram teikt. Mēs labprāt gribētu arī noskaidrot jautājumu par Jūsu pionieru ■tērpu …»

Stefānija paceļ roku.

—   Kāpēc mums jāraksta, ka mēs sēžam virtuvē?

Pogacis pārlasa pirmo teikumu.

—   Tā izklausās sirsnīgāk. Bet mēs jau to varam arī svītrot.

Mazais Kubašks vēlas, lai vēstulē ieraksta, ka Kerna kungs

ir labs pionieru vadītājs. Pogacim uzgāžas vesels vēlējumu kalns. Pogacis atliek nepilnīgo vēstuli sāņus. Viņš paņem jaunu papīra lapu. Vunša kundze smaidīdama nāk ar dažiem padomiem palīga un uzmana, lai vēstulē neiezagtos pārak daudz kļūdu. Tagad tā iznāk pavisam smalka vēstule, ko var rādīt visai pasaulei. Stefānija vēstuli pārraksta. Viņai ir visglītākais rokraksts. Pogača rakstītā vēstule kā noraksts jānoliek uz skolotāja Kerna Ziemas svētku galda.

Pogacis ar mēli vēl svinīgi laiza aploksnes ar līmi noziesto malu, kad citi zēni jau steidz pārģērbties. Lielais Šurihts atnesis pakulas kaut vai desmit bardam. Ar Vunša māmiņas izpalīdzīgajām rokām zēni pārvēršas visraibākajos ķekatniekos. Meitenes spiegdamas metas leja pa kāpnēm.

—   Vai tu domā, ka es mazajiem bērniem prasīšu lūgsnas? — Pogacis, uzacis ar sodrējiem triepdams, noprasa. — Es pats tās neskaitu!

Lielais Šurihts zina padomu arī šoreiz.

—   Galvenais, tu tos kārtīgi nomizo, ja tie nemāk noskaitīt vai sāk stomīties!

Arī Kimpeļu Fricis savās mājās uzpošas par Ruprehtu. Kopš viņš mani ar kāpuru naudu tik stipri sasita, arī pārējie bērni no viņa baidās. Neviens nevēlas palikt ar viņu vienatnē. Stāsta,

ka viņš viens pats klaiņojot pa mežu un uztaisījis tur pat būdu. Tapat runā, ka viņš apmeklējot Spēlmaņu Fimpeli, dodot tam degvīnu un liekot atdarināt putnu balsis.

Kimpeļu Fricis noziež seju ar sintētisko universālllmi. Tad tas izplucina pakulas un aplīmē ar tām visu seju. Brīva paliek tikai mute. Viņš grib izskatīties kā īsts pērtiķis. Fricis uzvelk sava tēva līgavaiņa bikses un vecā Gustava salāpītos svārkus ar muguru priekšā. Galvā tas uzmauc zeķi un kā melnu kroni virsū uzliek tēva cieto baznīcas platmali. Ieraudzījis savu dēlu tādā izskatā tupam uz dīvāna, Plikpauris, kas tikko pavēris durvis, atsprāgst atpakaļ.

—    Palīgā!

Fricis sāk smieties pilnā kaklā. Plikpauris šos smieklus pazīst un iedrošinās atgriezties istabā.

—    Vai tu, palaidni, domā, ka es tevi nepazinu? Pēc balss es tevi pazinu, tūlīt pazinu pēc balss.

Fricis ar platu muti ņirdz vien. Viņa sarkanā mute ar bārdu apklātajā sejā atgādina vaļēju brūci.

—   Vai tu, puišel, gribi mazliet pabaidīt Svepšķi?

—    Šodien taču, tēt, ir Andreji!

—    Tā, Andreji? Jā, jā, šodien taču ir Andreju vakars! Un tu te visu laiku tupi kā vientuļš rūķītis mežā. Vai tad jūs ar Kraskes puiku vēl neesat izlīguši?

—    Tas jau ir tīrais vārgulis! Es ar viņu vairs nerotaļājos. Viņš krīt gar zemi no niecīgākā sitiena.

—    Vai tu nevari spēlēties ar Kubaška puiku?

—   Tas man ir par mazu!

—    Un vai tā kārtīgi izkāvušies jūs ar Kraskes puiku ari neesat? Tas arvien labi der!

—   Viņš jau nelaižas sev klāt!

—    Gan viņš ļausies! Es parunāšu ar veco Kraski. Bet nu tikai drāz prom un parādi, kas tu vari būt par varenu Ruprehtu! Tā tikai vajag! Tad tikai ņem kājas pār pleciem, dēliņ!

—   Tik briesmīgs Ruprehts vēl nebūs redzēts!

Plikpauris atnes saimes algu grāmatu un degvīna pudeli.

Viņš iemet trīs glāzītes no vietas un tad sāk pārskatīt algu sarakstu. Viņa pierē ievelkas arvien dziļākas krunkas. Jaunie kalpi pēdējā gadā tik bieži mainījušies. Arī jaunās kalpones ilgi vairs nevar nosēdēt uz vietas. Dažs labs nostrādā tikai četras nedēļas.

—   Četras nedēļas! … Manā laikā … — Plikpauris nopurpina.

Bet skaitļodams viņš nāk pie atzinuma, ka tas tomēr ir izdevīgi. Agrāk no darba brīvākajos mēnešos viņam tomēr vajadzēja izmaksāt daudz vairāk algas. Ļaudis tikai grāba naudu — vai strādāja vai nestrādāja. Turpmāk ziemā viņš pēc jauniem strādniekiem vairs neplēsīsies. Darbus tikpat labi paveiks arī līdzšinējie vecie kalpi. Tā var krietni ietaupīt.

Kad ilggadīgie strādnieki sāk par to kurnēt, Plikpauris tikai nosaka:

—    Pagādājiet man kaut vienu jaunu dienaszagli! Es nevienu nevaru dabūt. Visi tik skrien uz stikla fabriku, kur tos galīgi samaitā.

Pie durvīm skrabinās. Saimes istabā atskan meiteņu spiedzieni. Plikpauris ieklausās. Vai caune iekļuvusi mājā? Tā nav caune. Tie ir ķekatnieki. Viņi ar savām bērza rīkstēm sit pa durvīm. Pret tādiem viesiem Plikpaurim nav ko iebilst. Arī jauni kumelēni grib patrakot. Ziema ir tumša un gara. Pastāvīgi jau nevar sēdēt pie grāmatām un rēķināt.

—    Iekšā, Ruprehti, iekšā!

Ruprehti nemaz negaida, kad Plikpauris tos žēlīgi ielūgs. Viņi paši sabrūk pilna istaba.

—   Vai te bērni prot skaitīt lūgsnas?

Ruprehti meklē pa istabu bērnus.

—   Vai bērni prot skaitīt lūgsnas?

Viņi izmeklējas zem dīvāna, attaisa skapja durvis un izokšķerē visu ēdamistabu.

—   Vai bērni prot skaitīt lūgsnas?

Viņi labi zina, ka dažreiz bērni no bargajiem Ruprehtiem paslēpjas, negribēdami vai arī nemācēdami lūgsnas skaitīt.

—    Nē, nē, mīļie Ruprehti, arī tur neviena bērniņa nav! — Plikpauris atgaiņājas. Starp pārģērbtajiem zēniem Plikpauris velti pūlas ieraudzīt arī savu Frici. Ruprehti purina savus tukšos maisus un žvadzina mazas krājkasītes. Par bērnu noklaušināšanu tie vēlas samaksu. Mācītājs taču par to saņem algu. Vai tad Ruprehti lai pūlas par velti?

Lielais Surihts noziedis seju ar sodrējiem, bet zem zoda piesējis pakulu bārdu. Viņš staigā, acis bolīdams. Acu baltumi tā vien spīd nikni un draudīgi. Krājkasīti grabinādams, viņš lēkā ap Plikpauri.

—   Vai tu negribi vienu šņabi, melnais Rupreht?

Lielais Surihts papurina galvu.

—   Vispirms noskaiti lūgsnu! — viņš pārvērstā balsī pavēl.

Plikpauris ir labā omā. Kāpēc lai viņš nesagādātu bērniem

prieku? Viņš nometas ceļos. Ķekatnieki sāk irgt. Viņi pavisam piemirst, ka tiem jārunā pārvērstās balsīs. Plikpauris saldi smaida. Kāpēc lai viņš nenoskaita lūgsnu?

—  Nu es gribu gulēt iet Tēt, tu aizver durvis ciet!

Māt, nāc uguni dzēs nost,

Nokauj blusas, kas sāk kost!

Ruprehti, smiedami ka negudri, trako pa istabu. Sādu lūgsnu viņi vēl nav dzirdējuši. Plikpaurim tā jāatkārto vēlreiz, Ruprehti skaita līdz, lai arī iemācītos.

—   Plikpauris gan ir velna puika! Viņš dzen jokus ar aug« stiem un zemiem! — mazais Kubašks bārda noņurd.

Kāds Ruprehts ar baltu pilnbārdu neapmierināts pakrata galvu. Viņš pabīda lielo Surihtu sāņus un nostājas ceļos no, kritušā Plikpaura priekšā.

—   Skaiti lūgsnu! — Ruprehts aizsmakušā balsī pavēl.

—   Skaiti! Atkārto! Es vairs nekad nelamāšu pionierus par kokus zāģeriem! Vai tu neskaitīsi!

Plikpauris pielec kājās kā dzelts.

—   Ak, tad jūs esat tā banda!

Viņš mēģina ķekatnieku ar pilnbārdu dabūt savos nagos. Ruprehts tomēr izvairas. Plikpauris sāk trakot.

—   Tavu pārdrošību un nekaunību! Kurš no jums ir tas, kas man izkrāpa mārku? Kur viņš slēpjas?

Lielais Surihts jau ir pie durvīm.

—• Mēs debesīs pasūdzēsim, ka tu apvaino Ruprehlus!

Viņš atrauj durvis un izslīd ārā. Pārējie bērni traucas tam paka'ļ. Pie durvīm izce|as burzma un klaigas. Plikpauris mekle savu pletni. Pletnes nekur nav. Viņš paķer aiz kājas krēslu,, triec to pret grīdu, sagrābj vienu nolauzto kāju un metas vajāt, ķekatniekus. Zēni tumšajā pagalmā pajūk uz visām pusēm kā rūķīšu bars. Krēsla kāja aizlido pakaļ kādam bēglim. Mazais. Kubašks iekliedzas un klibodams aizskrien.

—   Nokauj blusas, kas sāk kost! — lielais Šurihts vārtos vēl atkliedz. Ķekatnieki aizdrāžas uz ciemu.

—   Te tev nu bija Plikpauris, kas dzen jokus ar augstiem un zemiem! — Pogacis elso. Viņš velk sev līdzi mazo Kubašku.

—   Tas jau ir gatavais sātans! — mazais Kubašks trīcēdams izdveš.

Uztraukumā Ruprehti nemaz nav ievērojuši, ka viņu skaits ce|ā pavairojies. Pienācis klāt vēl viens jauns ķekatnieks. Tas izskatās pēc īsta pērtiķa, galvā tam ir cieta baznīcēnu platmale.

Ruprehti apstājas pio mūsu mājiņas atvilkt elpu. Viņi vēl nevar atgūties no Kimpeļa mājās pārciestā nobīļa.

—    Es gan neļaušos, ka vecais īgņa Kraske mani sapluinl!

—   Es arī neiešu! Viņš lamājas trakāk par pašu velnu!

Pogacis. Zeps Vurms un lielais Surihts tomēr nolemj pie

mums ienākt.

—   Es vecajam Kraskem noprasīšu, kad viņš ļaus Tinko iestāties pionieros, — Pogacis paziņo.

—   Atbildi tu dabūsi uz bikšu dibena!

Ruprehtus tomēr saņem labi. Vectēvs tikko vēlreiz licis pārlasīt tēvoča Matesa vēstuli.

—   Nāciet tik iekšā, ķekatnieki, nāciet tik iekšā! Te jums ne

kā netrūks! Tinko jums noskaitīs tādu lūgsnu, ka visi lauki nodrebēs!

Ķekatnieki sit ar rīkstēm pa maisiem un žvadzina krajkasītes.

—   Vai bērni prot lūgsnas? — Kāds Ruprehts, pletni vicinādams, pielec man klāt. Tas ir gluži spalvains kā pērtiķis. Uz pieres viņš uzmaucis melnu baznīcēnu platmali. Vectēvs ierauga pacelto pletni un metas starpā.

—    Ar pletni te, puišel, nedrīkst kauties! Sameklē rīkstes, kā citi dara. — Vectēvs izrauj pletni ķekatniekam no rokas.

Taču Ruprehts turpina man uzbāzties.

—   Vai bērni prot lūgsnas?

Viņa balss skan tik aizsmakusi kā kazai, kas piekususi blēt. Man nenāk ne prātā tagad skaitīt pātarus. Ārā nekāds negaiss netrako, un neviens ari nav miris.

—   Nē, bērni neskaitīs lūgsnas!

Ruprehts mani saķer ciet. Viņš mēģina mani pacelt un nogāzt gar zemi. Es turos pretī. Mēs sākam cīkstēties. Mēs klūpam un ce|amies. Vectēvs tikai uzmudina mani. Beidzot es Ruprehtu nosviežu uz grīdas. Tas skrāpē un kož.

Vectēvs ar pletni stāv klāt un uzmana.

—    Ak tu, utubunga, viņš te vēl kodīs! Tas nav atjauts! Pie mums kož tikai desas!

Ruprehts guļ uz muguras.

—   Padodies, Rupreht! Es lūgsnas tik un tā neskaitīšu!

Ruprehts paloka galvu. Es to palaižu vaļā. Tikko ticis kājās,

tas atkal man uzklūp. Ehe, kas tad tas? Es saķeru viņu aiz bārdas. Ķekatnieks kviec kā kaujams sivēns. Svētie debesu eņģeļi, tas taču ir Kimpeļu Fricis! Man saujā paliek vesels bārdas kumšķis. Pārējie ķekatnieki jau aizmirsuši, kāpēc pie mums ieradušies. Es iztrencu Kimpeļu Frici pa durvīm laukā. Aiz piesardzības es vēl pieturu durvju rokturi. Galu galā viņš var atkal sākt rīkoties ar nazi! Kimpeļu Fricis sak spārdīt virtuves durvis ar kājām. Man uz pieres izspiežas sviedru lāses. Fricis nerimstas, viņš sper un sper. Durvis trīc vien. Vectēvs pabīda mani

sāņus un strauji atrauj durvis vaļā. Fricis kūleniski ieveļas virtuvē. Vectēvs atvēzē pletni.

—   Tas ir no drauga! — es iekliedzos.

Taču vectēvs nesaprot. Pletne nožvīkšt.

—   Tu, nekauņa, mums te tik nepieklājīgi spārdīsi durvis! Pletne šņāc gaisā. Abi pārējie ķekatnieki izbēg ārā. Fricis

kaukdams izkāleņo tiem pakaļ.

Ielā aizskan kliedzieni un soļu dima. Virtuvē iestājies klusums. •

—   Tas bija no drauga, vectēv!

—    Ko-oo? — vectēvs aplūko pletni. — Vai tad ta nav … Vai tik šie negantnieki nav nozaguši Kimpeļu saimnieka pletni?

—   Tas jau bija Kimpeļu Fricis, vectēv!

Vectēvs atkrīt krēslā. Viņa seja nobāl.

—    Viņš varēja ielauzt durvis! Es taču domāju, ka tas ir viens no tiem pārceļotāju salašņām, no tiem neliešiem, kas neprot cienīt svešu mantu!

Vecmāmuļa atgriežas no kūts.

—   Tinko, vai tu te kliedzi?

—   Nē, vecmāmuļ, es nekliedzu.

—    Ko tu tik muļķīgi jautā? Ja te reiz kliedz, tad tam tā ari vajag būt.

Vectēvs vēl arvien aplūko pletni. Viņš gudro, kur to paslēpt. Virtuvē to atstāt nevar. Viņš iznes pletni ārā. Bet es esmu priecīgs, ka uzvarēju Kimpeļu Frici bez kādiem ieročiem.

Pa visu ciemu plūst saldo cepumu un svētku raušu smarža. Zemnieki tos cep mazajās maizes krāsnīs aiz dzīvojamām ēkām.

Pa balto sniegu uz siltajam istabām nes brūnus, skraukšķīgus svētku raušus. Vārnas saož tauku smaržu. Tās salaižas noras liepās un, galvas piešķiebušas, noskatās, kur aiznes smaržīgos cepumus. Arī mazais Surihts pie kādas latu sētas osta svaigās, ^kraukšķīgās maizes tvaikus. Kāda zemnieku sieva, nesdama uz dēļa izceptās maizītes, smagu soli iet cauri dārzam.

—   Cik svētku raušu jūs izcepāt, pārceļotāju puisīt?

—   Neviena!

—   Vai tad jūsu pusē nav modē cept svētku raušus?

—    Ir gan modē!

—   Tad jau māte laikam neprot tos izcept?

—   Prot gan!

—   Nu, kas tad ir par vainu?

—   Svētku raušiem vajag daudz tauku!

—   Tiesa kas tiesa! Vajadzēja laukus pamazām sataupīt. Kas tad tie par Ziemas svētkiem bez svētku raušiem? Tas nekur neder!

—   Mēs izcepsim cukura kūku!

—   Tā ir gan savāda mode!

Vectēvs grib spēlēt kārtis. Bet man negribas.

—   Man vēlreiz jāpārlasa tēvoča Matesa vēstule, — es atrunājos.

—   Lasi skaļi! — vectēvs pavēl.

Es lasu vēstuli. Tā jau ir krietni notraipīta. Aploksne saburzīta kā lupata. Pēc katra teikuma vectēvs paloka galvu. Viņu pārņem nemiers. Viņš iziet pagalmā un nebeidz tur klaudzināt un kašņāties. Tēvoča Matesa vēstule ir lielisks līdzeklis pret kāršu spēli. Taču pret vecmāmuļas reimatismu tā vairs nepalīdz.

—   Vai tas vēl ir taisnība, vai tikai ar vēstuli viss ir kārtībā? — vecmāmuļa šaubīdamās nosaka un vaidēdama aiziet apdarīt mājas soli. Pēc Ziemas svētkiem vectēvs iejūgs Zobgali un aizvedīs vecmāmuļu uz Zandbergu pie ārsta.

19.NODAĻA

—   Vectēv, kur tu noliki Kimpeļa pletni?

—           Kur noliku, tur noliku. — Vectēvs kaut ko pārdomā.

—   Tu te nemuldi niekus! Nav vienkārši bijis laika atdot. Vai tad viņš — tas puika skolā tev ko prasīja?

—   Es ar viņu nerunāju!

—   Tu esi kļuvis pārāk lepns?

—   Mēs vairs neesam draugi.

—   Jūs vairs neesat draugi… jūs vairs neesat draugi! Tevi jau pats velns dīda! Draudzība ir dieva dāvana!

Vectēvs gaida no sava drauga kādu mājienu. Viņš labprāt gribētu par savu pārskatīšanos atvainoties. Veltās gaidas to uztrauc.

Pionieri veic Ziemas svētku sarīkojuma pēdējos priekšdarbus. Mājās tie izrakņā visas kumodes un drēbju tīnes, meklēdami kādus drēbju gabalus un krāsainas lupatas svētku uzvedumam. Klasē uz diviem galdiem novietotas pagatavotās dāvanas: lielā Surihta desmit koka zirdziņi, meiteņu pītie kurvīši ar piparriekstiem, mazi koka traktoriņi, no dzijas un drānu atgriezumiem taisītas lelles un citas rotaļlietas.

—   Vai jūs, dāvanas izdalīdami, pārģērbsieties par Ziemas svētku vecīšiem? — Kimpcļu Fricis apvaicājas meitenēm.

—   Ko tu vēl neiedomāsies! Rotaļlietas jau nav nokritušas no debesīm. Mazajiem bērniem jāzina, kas par tiem parūpējušies, — Inge Kaldaune atbild.

—   Tu jau nu gan par viņiem briesmīgi rūpējies!

—    Paskaties! Es trīs reizes iegriezu pirkstā!

—    Sievišķiem jau ir neveiklas rokas!

Pliuks! Ingei Kaldaunei ir veikla roka.

—    Ko tu te bāz degunu, nekaunīgais Kimpeli! Vācies pie velna!

Kimpeļu Fricis kauslis ir un paliek. Kur vien viņš parādās, tūlīt izceļas strīds. Ar viņu vairs neielaižas gandrīz neviens skolēns. Tagad neveiksmi cietis arī šis mēģinājums vēlreiz tuvināties citiem bērniem.

—  Vai tu, Tinko, nāksi uz Ziemas svētku sarīkojumu? — Pogacis man noprasa.

—    Es tā neprotu sveicināt ka jūs!

—   Mēs tur nesveicināsim. Mēs tur tā dziedāsim, ka visas sienas līgosies!

—   Tad es iešu. Es labprāt noskatos, kā jaunā paaudze priecējas!

Pogacis aizdomīgi paveras manī.

—    Nu jau tu atkal muldi ka vecais Kraske!

Pionieri iznēsā pašu rakstītas ielūgumu kartiņas. Ielūgumus saņem arī tie, kas pionierus lama |5ar «koku zāģeriem». Bet kas aiznesīs ielūgumu Plikpaurim? Visi pionieri klusēdami saskalās.

—    Es aiznesīšu, — Stefānija pēc brīža piesakās.

—    Un ja tev pie viņa vajadzēs dzert šņabi?

—   Tad es to iedzeršu un ara izspļaušu sniegā!

Es pārnesu ielūgumu vectēvam un vecmāmuļai.

—   Vai tu atkal atnesi kādu papīra lupatu no tā mīklas mērkaķa?

—   Nē, tā ir pionieru vēstule, vectēv! Viņi tevi ielūdz Ziemas svētku sarīkojumā.

—   Svētā pastardiena! N11 jau pat jaunie kucēni saks dot pavēlēs! Ka sacīt jasaka: viņi grib patukšot manu kabatu.

Vectēvs bažījas, vai tikai viņu neielūdz tāpēc, lai tas kaut ko ziedotu. Bet viņš nekad neko neziedo, ari Tautas solidaritātei ne.

—   Sos ziedojumus arvien pievāc tie, kam jau tā visa kā diezgan. Lai ļaudis strādā, tad tiem ziedojumi nebūs jālūdzas! — vectēvs noņurd. Viņam ne prāta nenāk ziedot arī pionieriem, jo tik un tā skolotājs Kerns naudu iebāzīšot savā kabatā.

Pionieru Ziemas svētku sarīkojums notiek arī bez mūsu vectēva. Tieši tai vakarā viņa draugs beidzot to uzaicinājis pie sevis. Liekas, ka mākoņi pie draudzības debesim atkal izklīduši. Vecmāmuļa atviegloti uzelpo. Viņai ir tāda sajūta, it kā nu reiz ir mitējies mūžīgais negaiss. Viņa ar vangali izrullē svētkiem manu balto kreklu un iztīra no maniem svārkiem traipus.

—    Ej vien, ej, Tinko, un dziedi labi skaisti!

Taču man ir skumji, ka nevaru paņemt līdzi arī vecmāmuļu. Viņa ar savām slimajām kājām nespēs aiziet pa cieto ielas bruģi līdz kroga mājai.

Pie kroga durvīm mani sagaida Pogacis. Viņš pirmo reizi uzvilcis savu pioniera tērpu. Tas ir ļoti plāns. Pogacim salst. Viņa vaigi ir gandrīz tikpat zili kā viņa kaklauts1 .

—  Vai tava vecmāmuļa nenāca? — Pogacis apjautājas, zobus klabinādams.

—   Viņa vairs nevar paļauties uz savām kājām!

—    Bet uz mums gan viņa var paļauties. — Pogacis atsaka un pamāj mazajam Kubaškam un garajai Lēnei Lampertei. Lēne Lainperte un mazais Kubašks rībinādami izvelk no kroga dārza nelielus rokas ratiņus. Viņi abi izpilda iedēju pienākumus. Viņi jau atveduši uz sarīkojumu vairākus vecus cilvēkus. Tagad tie atvedis arī manu vecmāmuļu.

Pogacis ieved mani zālē. Zālē šalc cilvēku drūzma. Inge Kaldaune un Stefānija nes no blakus istabām krēslus. Pionieru svētkos nevienam nebūs jāstāv malā kā pie silītes Betlēmē.

Zāles vidū pazib Klarijas kundzes baltais kakls. Blakām Klarijas kundzei sēž mūsu pārnācējs. Man jāpameklē tāda vieta, kur es nebūtu viņu tuvumā, citādi tie sāks mani vēl izjautāt, kāpēc es nebiju viņu kāzās.

Pie zāles durvīm stāv lielais Šurihts. Viņš skaļā balsī apsveic ieradušos viesus:

—    Labvakar, Kubaška kungs! Labvakar, Vurmštapera kundze! Labvakar! Sveicināti!… Sveicināti!…

1 VDR pionieri valkā zilus kaklautus. (Tulk.)

Daži viesi apprasās, cik jāmaksā par ieeju. Ieeja ir brīva. Bet, ja nu kāds tomēr vēlas kaut ko ziedot, laipni lūdzu, laipni lūdzu! Tāpēc jau lielajam Surihtam blakus novietots šķīvis.

—   Nauda tagad nav par ļaunu arī pionieriem, — lielais Surihts paskaidro.

Viesi smejas un ķeras pie naudas maka.

Skolotājs Kerns nav redzams. Viņš vēl kārto skatuvi. Spraugā starp priekškaru un sienu parādās kāda zēna galva. Viņu nevar pazīt. Zēnam visa seja nosmiņķēta.

—    Inge Kaldaune, muziķu! — viņš uzsauc.

Inge Kaldaune vēl žigli piebīda krēslu Kimpeļu Svepšķei un aizskrien priekšā pie skatuves. Tur jau sēž citi pionieri ar mandolīnām un klusi tās trinkšķina. Inge Kaldaune ar harmonikām uzdod pareizu toni. Pionieri liek ausi mandolīnai pie vēdera, groza tapiņas un cenšas pieskaņoties Inges Kaldaunes dotajam tonim.

Ieradusies arī vecmāmuļa.

—    Dieviņ tētiņ, tā tikai bija steiga! Es taču pavisam piemirsu savu naudas maciņu! Tie nu gan ir mīļi bērniņi!

Stefānija atnes vecmāmuļai krēslu. Vecmāmuļa ir bezgala pārsteigta.

—   Vai tad tu, Stefānij, uz mums nedusmojies?

—    Nē, Kraskes māt, neviens uz jums nedusmojas, — Stefānija atbild un aiznes krēslu gandrīz pašā priekšā, lai vecmāmuļa visu labāk redzētu. Arī es savu krēslu aiznesu turpat un apsēžos blakus vecmāmuļai.

Sāk spēlēt. Čala zālē apklust. Vecmāmuļa uzmanīgi klausās. Jau pēc pirmā mūzikas gabala viņa nevar valdīt asaras.

—   Dieviņ, tētiņ, cik gan jauki viņi prot ar saviem pirkstiņiem spēlēt! Gluži kā baznīcā!

Uztraucies pie manis pienāk mazais Surihts un pačukst:

—    Vai es drīkstu apsēsties tev blakus, Tinko, tāpat kā skolā?

—    Sēdies vien, mazo Suriht, sēdies vien! Man nekas nav preti! — Es pavirzos sāņus. Mazais Surihts piemetas uz mana krēsla. Viņš trīc.

—    Kāpēc tu trīci, mazo Šuriht?

—    Man… man jāskaita dzejolis. «Mums migla tāles neaizsedz», tas man jāskaita. Vai tu to nemāki?

—   Māku, mazo Šuriht.

Mazais Šurihts piespiežas man pavisam klāt.

—    Pasaki man to klusām priekšā! Es gribu dzirdēt, vai tu ari tā skaitītu kā es.

Sāk atkal spēlēt. Es skaitu mazajam Šurihtam dzejoli, līdz vecmāmuļa iegrūž man sānos.

—    Palieciet klusu, dūdotāji! Jūs maitājat man visu muziķu!

Atskan zvans. Šaipus priekškara iznāk Pogacis. Iedegas

starmetis. Pionieri to pierlkojuši pie zāles sienas. Gaismas kūlis virzās uz Pogaci. Liekas, ka spožā gaisma Pogaci applūdinās. Viņš mirkli piemiedz acis un dziļi ievelk elpu. Es jau sāku par savu draugu Pogaci uztraukties. Kaut tikai viņam nesajuktu! Pogača kaklauts starmeša gaismā zaigo kā zilzila pavasara debess.

—   Vai tas nav Paula Vunša dēlēns? — čukst vecmāmuļa.

—    Jā, tas ir viņš, vecmāmuļ, un skolas biedrības galvenais vadītājs un mans draugs ari!

Pogacis apsveic vecākus un viesus. Viņš pastāsta, ko pionieri jau paveikuši un ko viņi vēl nodomājuši darīt.

—   Mēs sarakstāmies ar Polijas jaunajiem pionieriem, — Pogacis paziņo.

Zālē ir tik klusu, ka var dzirdēt skatītājus elpojam. Aiz priekškara pastiepjas laukā divas kalsnas rokas un sāk skaļi aplaudēt. Tās ir skolotāja Kerna rokas. Zāles otrā malā mūsu pārnācējs sāk sist savas cietās plaukstas. Aplausi nedroši pieņemas.

—    Un Kimpeļa kokus jūs arī nozāģējāt! — kādā zāles stūrī kāds ieķērcās kā papagailis.

Zālē iestājas kapa klusums. Pogacis vairs nezina, ko darīt: pazust aiz priekškara vai palikt. Bet tad zāles vidū iedārdas birģermeistara Kaldaunes balss:

—    Atgadījums ar ābelīti jau sen nokārtots! Man jāpiebilst,

ka tas bija tikai viens vienīgs kociņš. Kimpelis nedarbu atklaii piedevis. Bet tagad cietiet klusu un netraucējiet sarīkojumu!

Bet nu vecmāmuļa sak skaļi sist plaukstas. Viņai pievienojas apkārtsēdētāji, un drīz vien aplausi dimd visā telpā. Šajā piekrišanas troksnī divas sievas ar dunkām izvada Spēlmaņu Fimpeli no zāles.

—    Arā, ārā, vecais žūpa, tur tu vari ķērkt kā papagailis!

Spēlmaņu Fimpelis saravies gaida jaunu belzienu krusu, bet

nevienam vairs nav vaļas noņemties ar piedzērušo muzikantu.

—    Kur viņš nedēļas vidū ķēris naudu tā pietempties? — vecmāmuļā brīnās.

—    Es redzeju, ka viņš izmeimuroja no Kimpeļiem, — mazais Surihts atbild un atkal sāk trīcēt.

Pogacis turpina savu runu. Viņš lūdz vecākus atļaut saviem bērniem iestāties pionieros, ja tiem šīvakara pionieru sarīkojuma priekšnesumi patiks.

—    Tam jau ir tikpat veikla mele kā tēvam, — vecmāmuļa pačukst. — Tas dienās būs skolotājs!

Atveras priekškars. Dzied pionieru koris. Sākumā tie dzied maz pazīstamas dziesmas un klausītāji netiek skaidrībā, vai tās viņiem patīk vai nepatīk. Bet tad Inge Kaldaune noskaita jautru dzejoli par vērsi un traktoru. Vērsis un traktors reiz gājuši skrieties. Vērsis sacensības pazaudējis un bēdājies, kāpēc viņam nav tāda gāzu izvada ka traktoram. Viesi smejas un aplaudē. Pirms teātra izrādes zālē atkal iedegas ugunis. Lielais Šurihts lielīgi dodas cauri zālei. Stāsta, ka viņš būšot lugas galvenais varonis. Vecmāmuļa pieliecas man klāt.

—    Vai tu, Tinko, nekā nerādīsi?

—     Nē, vecmāmuļ, es nekā nerādīšu. Es neesmu skolas biedrībā!

—   Vai tur jāmaksā liels nodoklis?

—    Nē.

—   Tad tikai stājies iekšā!

—   Vectēvs sacels traci!

—    Dieviņ tētiņ, atkal vectēvs! Gan es viņu mazliet pievaldīšu!

—   Bet es tā neprotu sveicināt, kā viņi skolas biedrībā! — Man kļūst skumji, ka esmu vecmāmuļai sagādājis tādu vilšanos.

Sākas teātra izrāde. Ludziņu pionieriem uzrakstījis skolotājs Kerns. Tas ir stāsts par diviem brāļiem un māsu. Brāļi ir Zeps Vurms un lielais Surihts, bet masa — Stefānija. Surihts ir brālis Hanss, kas nekad negrib darīt to, ko abi pārējie. Brālis un māsa apsēžas gatavot skolas uzdevumus, bet Hanss grib rotaļāties un plosīties. Brālis ar māsu mācās, bet Hanss tos traucē.

Stefānijā un Zeps jau izmācījušies un vēlas rotājāties, bet nu Hanss sāk gatavot skolas uzdevumus. Tā tas atkārtojas katru dienu. Bērni sadomājuši pārnest no meža Ziemas svētku eglīti. Hanss grib doties mežā pa nepazīstamu taku. Viņš atšķiras no brāļa un māsas un apmaldās. Pienāk nakts, bet Hanss vēl netiek arā no meža. Māsa un brālis eglīti jau sen pārnesuši mājas.

Lielais Surihts staigā pa skatuvi starp sīkajām priedītēm un meklē ceļu. Viņš izliekas, it kā būtu sasalis ragā, drebinās un raujas arvien dziļāk svārku apkaklē. Rokas tas sabāž bikšu kabatās, bet arī tad viņam vel ir briesmīgi auksti.

—   Nu tu dabūji! — kads mazulis zālē skaļi iesaucas.

Lielais Surihts mirkli apjūk, bet tad atkal sak meklēt ceļu

un sildīdamies dauza kājas.

—   Cili ir jau sen mājas un grauž tavas konfektes! — mazais sauc atkal.

Skatītāji sāk smieties. Lielais Surihts pienāk pie skatuves malas un sauc lejā:

—   Nejaucieties starpā, citādi es nevaru pa īstam nosalt!

Ļaudis smej vēl skaļāk. Skolotājam Kernam jaiznak skatuves

priekša un skatītāji jānomierina. Viņš pamāj lielajam Surihtam, lai tas turpina spēli un neļaujas traucēties. Tādā kārtā brālis un māsa atkal atrod Hansu, kas vienmēr visu darījis otrādi. Sev un arī citiem viņš ir izjaucis visu Ziemas svētku prieku. Tagad viņš beidzot atzīst, ka tā viņam bijusi vislabākā mācība. Lai nelabais mani parauj, ja vēl kādreiz būšu tik stūrgalvīgs!

Izrāde beigusies.

Mazais Surihts iebukņī man sānos. Viņam tūlīt jāiet skaitīt dzejolis. Nabaga Šurihts! Viņš stāv uz skatuves un stomās. Viņš pasaka divas rindiņas, sāk trīcēt, piesarkst un uztraukumā cita vairs nekā neatjauš kā mīņāties. Pēc brīža viņš gan vēl atceras divas rindiņas, bet tad vairs netiek ne no vietas. Beidzot viņš skaļi iesaucas:

—   Tinko arī to māki

Zālē atkal visi sāk smieties. Bet bērni tikai sauc:

—   Tinko, Tinko, noskaiti tu!

Kerna kungs uznāk uz skatuves un visus nomierina. Acis piemiedzis, viņš raugās zālē. Viņš atrod mani un pamāj. Es pieceļos kā klasē un dzejoli noskaitu:

—  Mums migla tāles neaizsedz,

Mūs ari ziema čaklus redz.

Jauns plāns tiek laikus caurlūkots.

Un arkls un traktors izlabots.

Kas grāmatas lūdz talkā nākt,

To bažām, bailēm nenomākt.

Nak darba prieks mums sirdī spējš!

Ak, šalc jel, pavasara vējš,

Ak, šalc jel, pavasara vējšl

—   Nc, nē, nāc augšā! — Kerna kungs sauc.

Vai mani aicina doties uz skatuvi? Kā tad, kā tad! Augšā stāv mazais Šurihts un laimīgi smaida man pretī.

—    Nāc šurp, nāc taču šurp, Martin Kraske!

Es uzrāpjos uz skatuves. Mazais Šurihts saķer manu roku un to cieši cieši saspiež. Ļaudis aplaudē. Es tūlīt gribu mesties no skatuves nost. Bet Kerna kungs mani aiztur.

—   Un tagad mazais Šurihts parādīs, ka arī viņš var noskaitīt tikpat tekoši, kā viņa klases biedrs Martins Kraske, — viņš uzaicina.

Tā tas arī noliek. Mazais Šurihts iesāk

kā jauns kumeļš. Viņš atmet galvu, skatās griestos un noskaita visu dzejoli bez nevienas kļūdas. Zāli pāršalc jauna atzinība. Mēs ar mazo Surihtu izpelnāmies visvairāk aplausu tai vakarā. Kerna kungs pastāsta par mums abiem. Viņš aizrāda, ka tagad nu vecāki var pārliecināties, cik tas skaisti, ja bērni viens otram paSīdz un cits no cita mācās. Un tas arī tiks darīts dažādajos pionieru pulciņos.

Vecmāmuļa piespiež mani sev klāt cieši jo cieši.

—   Puisīt, puisīt, ko tu visu gan nemāki! Bet skolas biedrībā tev jāiestājas!

Ziemas svētki paiet, tikai savu smaržu istabās pamezdami. Sniega sega kļūst biezāka, sals kodīgāks. Dienas pār zemi velkas gausi, kā biezās čībās iekāpušas. Putni cieš arvien lielāku trūkumu. Melnās, izspūrušās sējas vārnas klauvē pie mana loga un zog zīlītēm izkārto speķi. Izsalkums tās padarījis drošas.

—   Nevar taču jums dot apēst visu cūkgaļu! — es krauķus brīdinu. — Ēdiet kartupeļus!

Sējas vārnas neatbild ne jā, ne nē. Tās ēd arī kartupeļus. Lai viņas pašas taisa no tiem speķi, tāpat kā cūkas!

Es tā ilgojos, kaut man Ziemas svētkos uzdāvinātu dzejoļu grāmatu, bet viss velti.

—   Ar tādiem mēsliem nevar sasildīties! — vectēvs tikai pasmējās.

Es dabūju jaunu cepuri, kam tūlīt tika piešūti ausu sildītāji, un jaunu uzvalku. Labi, ka es nedabūju jaunu mēteli! Mētelis tikai traucē. Pikojoties tas katrreiz jānovelk, citādi cīņu var zaudēt. Vēl labāk, ka man neviens neuzdāvināja divriteni. Kimpeļu Fricis gan to esot dabūjis. Kur tad viņš domā tik dziļā sniegā braukt ar divriteni?

Brīvdienas ir pelēkas un garlaicīgas. Es vairs nezinu, ko sadarīt. Man nav nevienas grāmatas, ko varētu palasīt. Tāpēc es tā gaidu, kad atkal sāksies skola. Par skolas biedrību vecmāmuļa vairs neieminas. Gaišais prieks viņu bija spārnojis vienu vienīgu vakaru, tagad to atkal nomāc rūpes. Vectēvs jau aizmirsis, ka

apsolījies viņu vest pie ārsta. Viņš taču nekulsies ar ratiem pa tik dziļu sniegu un nemocīs Zobgali!

Ziema skārusi ari vectēva ūsas. Tās kļuvušas daudz sirmākas. Vectēvs staigā pa māju kā īsts lausks. Kur tikai viņš parādās, smiekli sastingst. Vectēvs no sava drauga dabūjis pamatīgu brāzienu. Lielais Surihts un Pogacis ciemā izpļāpājuši, ka nekrietnais Fricis Andrejdienas vakarā beidzot saņēmis pelnīto pērienu. Viņš to saņēmis pats ar savu pletni. Un pletni dancinājis neviens cits kā vecais Kraske. Pats Fricis Plikpaurim par to gan nekā nav stāstījis, bet Plikpauris to uzzinājis no citas puses. Viņam ir daudz pakalpīgu ausu. Viņš tās uzmundrina ar savu degvīna pudeli.

Nelaimīgā pletne! Mēs tai vakarā bijām pionieru svētkos, bet vectēvs devās pie sava drauga, kas tam bija licis atnākt. Viņš izvilka pletni no paslēptuvēs sienaugša un iebāza savu vadmalas svārku piedurknē. Kimpeļos vectevs pārsvieda pletni pār sētu dārzā un tikai tad gaja iekšā.

Abi Kimpeļi patlaban aizrautīgi spēlēja «riču-raču». Šo spēli Plikpauris pēdējā braucienā bija pārvedis no Sēnebergas. Kirnpeļu Plikpauris saņēma vectēvu tikpat laipni, ka parasts. Viņš ari vectēvu uzaicināja piedalīties spēle un čakli pildīja glāzītes. Bija jau vēls. Ara kauca un kvekšķēja suņi. Likās, ka tie būtu saoduši lapsu, kas sniegā ložņāja gar staļļiem. Plikpaurim likās, ka suņu rejas traucē saskaitīt metamā kauliņa acis. Viņš sāka meklēt pletni, lai suņus apklusinātu. Pletni nevarēja atrast.

—    Kur palikusi pletne? — Plikpauris noprasīja dēlam. — Vai tik tu to nepaņēmi līdz, iedams ķekatniekos?

—   Jā.

Vectēvs savā krēsla jau sāka nemierīgi grozīties. Plikpaura skaudrais skatiens dzēla Frici.

—   Vai tu pletni neesi ceļā kaut kur pazaudējis?

Fricis tikai paraustīja plecus.

—    Kā tad, kā tad, tā jau ar tiem bērniem iet, — vectēvs, sejas muskuļiem raustoties, pārtrauca pratināšanu. — Ja tikai, kaut kas nebūs piesiets, viņi to katrā ziņā kaut kur pametis. Bet

mes paši jau galu gala nebijām labāki, Kimpeļu saimniek, jā, ja! Kā sacit jāsaka: paņem acis rokā, deguns parādīs! Dažreiz manta jau ari nekur nav aiznesta un pēc kāda laika atkal atrodas.

—   Bet, ja viņš to kaut kur pametis, tad es nesaprotu tos cilvēkus, kas to ne par šo, ne par to patur un nesaka ne vārda! Tā jau … tā jau ir atrastas mantas piesavināšanās! — Plikpauris atbildēja.

Fricis cieši paskatījās vectēva. Vectēvam likās, ka pār zēna seju pārslīdētu kluss smīns. Viņš vairs netika gudrs, vai par Friča nopēršanu priecāties vai ari visu vaļsirdīgi nožēlot.

—    Bet, kam es ieraudzīšu manu pletni, tam nu gan es paradīšu rungu iz maisa! — Plikpauris nobeidza nepatīkamo pratinājumu.

Tik nedroša ir kļuvusi viņu draudzība. Un šī nenoteiktība vectēvu ļoti nomāc.

—   Vai tu nezini, vai Kimpeļu saimnieks savu pletni atkal atradis? — viņš man apvaicājas.

—   Kur tad viņš to atradīs? Uz mūsu sienaugšas?

Zviks! Nu es esmu saņēmis pļauku arī no vectēva. Es sāku bļaut, lai vecmāmuļā steidzas palīga.

—   Ka pie mežoņiem, ka pie mežoņiem! — vecmāmuļā sak vaimanāt. — Lai tev roka izaug no kapa, ar kuru tu puisēnam iesiti!

Es brēkdams uzskrienu savā kambarītī un iekrītu gultā. Es jau skaidri redzu, kā vectēva roka spraucas lauka no kapa. Tad tikai viņš redzēs, ko ar to būs panācis! Bet vai tad es varu gaidīt, līdz vectēvs nomirs! Ko lai es tadu izdaru, ka vectēvs tūlīt noskaistos? Es sāku nomierināties. Kad nebrēc, tad var labāk apdomat, ko iesākt. Beidzot es esmu izdomājis, ka es vectēvu sakaitinašu.

Es aizeju pie Pogača. Pogacis Ziemas svētkos dabūjis kasti ar visādiem būvpiederumiem. Kastē ir mazas skarda plāksnītes. Ja tas sastiprina ar skrūvītēm, var izgatavot gan traktoru, gan lokomotīvi.

—   Vai tu negribi man palīdzot, Tinko? Tu varētu pasniegt man skrūvītes. Es taisīšu celtni.

—   Man nav vaļas ar tevi rotaļāties! Es atnācu aprunāties par lietu!

Pogacis pārsteigts skatās manī un atliek skrūvgriezi sāņus.

—   Vai tu gribi norakstīt uzdevumu?

—   Es nekā negribu norakstīt. Es gribu stāties pionieros!

—   Beidzot tu tomēr esi nodomājis iestāties?

—   Jā. Tev tikai mani jāiemāca pareizi sveicināt tepat, nevis citu klātbūtnē.

—   Kāpēc tu gribi iestāties?

—   Es gribu sakaitināt vectēvu!

—  Tad tā lieta neies!

—   Es gribu arī lasīt dzejoļu grāmatas.

—   Tad var. Bet tev jādabū vectēva paraksts.

—   Vai ar vecmāmuļas parakstu nepietiktu?

—   Nē. Bet pagaidi, pagaidi! Tev taču ir pārnācējs! Pārnācējs tev parakstīs. Viņš ir tavs tēvs.

—   Pārnācējs? Mēs abi esam mazliet sagājuši ragos. Es nebiju viņa kāzās.

—   Tas nekas. Gan viņš parakstīs. Viņš ir partijas biedrs un pionieru draugs.

—   Vai tā ir?

—   Tici man!

Stefānija ar citām meitenēm slidinās pa dīķi. Es tai pamāju, lai nāk šurp.

—   Stefānij, man ar tevi jāaprunājas par lietu!

—   Vai tu gribi saņemt savu Ziemas svētku dāvanu? Tev pie mums stāv Ziemas svētku dāvana. Arī tavs uzvalks vēl ir pie mums kopš kāzām. Bet tu nekam nenāc pakaļ!

—   Es biju nolēmis nespert kāju pār jūsu slieksni!

—   Es tev tavas mantas iznesīšu! Pagaidi ārā!

Citas meitenes redz mūs sarunājamies. Tās sāk zoboties.

—   Jūs jau abi laikam drīz dzersiet kāzas? v

—   Turi muti, Kaldaune! Tu pati saejies ar lielo Surihtu!

—   Ir nu gan man liela vajadzība satikties ar tādu, kas degunu slauka piedurknē!

—   Izšuj tam mutautiņus!

—   Phē, es viņam piekāršu pie deguna maisu!

Uzbrukums atsists. Stefānija grib iet projām.

—  Paklausies, Stefānij! Vai viņš mani izdzītu, ja es tam palūgtu parakstu?

— Kādu parakstu?

—   Lai iestātos pionieros.

—   To tu dabūsi kā likts! Mūsu tēvs būs priecīgs! Un savu Ziemas svētku dāvanu tu arī varēsi saņemt!

Stefānija aizskrien. Viņa vairs negrib dzirdēt jaunas zobgalības. Ko gan Stefānija teica? Mūsu tēvs? Kā viņa uzdrošinājās tā saukt mūsu pārnācēju! Viņa taču ir mazliet jukusi!

Sāk putināt. Nemaz nebūtu bijis slikti, ja es būtu dabūjis arī mēteli. Tagad es te stāvu kā kāds klaidonis un apsniegu gluži balts. Vecajā muižas parkā koku zaros plosās nikns vējš. Bet muižas mājas iemītnieki jūtas pavisam labi. Viņi sēž savās siltajās istabās, bet man te jāstaigā un jāgaida paraksts. Arī Klarijas kundze un pārnācējs jau atgriezušies no darba. Es redzēju, kā tie pie durvīm viens otram notīrīja no drēbēm sniegu. Pārnācējs pat izbužināja no Klarijas kundzes matiem sniega pārslas. Viņš to darīja ar to pašu roku, ar kuru es saņēmu pliķi. Tad tie abi pazuda vecajā mājā. Kas nu tiem nekait! Viņiem jau ir tie paraksti, kas tik nepieciešami kādam citam, lai nokaitinātu vectēvu. Kāpēc gan parakstus nevar nopirkt kooperatīva veikalā? Kad es izaugšu liels, es sagatavošu veselu maisu ar parakstiem! Tos es izbēršu norā. Visi bērni, kam tikai vajadzēs parakstus, varēs pagrābt, cik vien vēlas.

Vai tikai tur pa durvīm tikko neizlavījās Stefānija? Jā gan, tā ir Stefānija. Man nav vērts slēpties. Viņa mani tik un tā noturēs par sniega vīru un paies garām. Taču viņa nepaiet vis garām.

—  Vai tu tas esi, Tinko? — Stefānija noprasa.

—   Es, es! Un sniega virs ari es esmu!

—   Tu te stāvi un salsti, bet iekša tevi gaida Ziemas svētku mētelis. Ej istaba! Es tūlīt nākšu. Man tikai jaaizskrien līdz veikalam.

Stefānija aizlēkšo.

—   Stefānij, Stefānij!

—   Vai tu mani sauci, Tinko? Vējš ta kauc.

—   Stefānij, vai tu nevarētu … Tads es iekšā nevaru iet… apsnidzis … un vispār … Vai tu nevarētu parakstu iznest?

Stefānijā pienāk man pavisam klāt. Viņa pat noliec galvu, lai labāk ielūkotos man acīs.

—   Vispirms es tev iznesīšu meleii, tad aizskriešu uz veikalu un pēc tam tu dabūsi parakstu. — Viņa aši aizsteidzas uz muižas māju.

—    Stefānij, bet, ja iznāks jūsu tēvs un gribēs vest mani iekšā, es aizmukšu! — es vēl nosaucu vējam pretī.

Neviens neiznāk. Viņi neliekas par mani ne zinis. Bet uz Stefāniju var paļauties. Kāpēc man debesis nav dāvinājušas māsu? Stefānija jau nāk ar mēteli. Viņa to atpleš vaļā, lai es varētu uzvilkt.

—   Stefānij, es taču no šim mājām nevaru par velti pieņemt mēteli.

—   Vari gan! Mēs tev to dāvinām uz Ziemas svētkiem. Es pati vēl piešuvu pogas un apdarināju pogcaurumus.

—   Vai tu to jau proti? Bet mēteļa iekšpuse no sniega saslaps.

Nekas nelīdz! Mētelis man tomēr jāuzvelk. Stefānija to pat aizpogā. Cik labi, ka to neredz Inge Kaldaune. Viņa tūlīt izpļāpātu, ka mēs jau esam pavisam apprecējušies.

Stefānija aizskrien uz veikalu. Es savā jaunajā mēteli jūtos tikpat silti kā mazā istabiņā. Bet kur es to likšu, mājās pārgājis? Man tas slepus jāpakar sienaugšā. Vectēvs mēteli nedrīkst ieraudzīt.

Stefānijā atgriežas no veikala ar ziepju pulvera paciņu. Viņa atkal ieiet mājā un iznes man zīmīti.

—   Mūsu tēvs lika tevi sirsnīgi pasveicināt un pateikt: «Esi

gatavs!»

—   Vai tu, Stefānij, proti pareizi sveicināt?

—   Protu!

Stefānija man parāda, kā jāsveicina. Viņa palīdz man iemācīties. Viņas rokas ir tikpat mīkstas kā mūsu kaķēna ķepiņas, kad tas sildās uz mūrīša. Viņa cilā manu roku uz augšu un leju. Viņa iebāž savu roku arī mana mēte|a piedurknē.

—   Nu tev gan tur iekšā ir silti!

—   Vai tā, Stefānij, būs pareizi? «Esi gatavs!»

—   Arvien gatavs! — Stefānija atņem sveicienu. — Pavisam pareizi! Ko tu vēl gribi!

—   Tu… tu esi kārtīgs sievišķis! — es iesaucos un metos uz māju.

Nu man Pogacis sveiciena dēļ vairs nebūs jātraucē.

Savu mēteli es uz sienaugšas tomēr nekāršu. Reiz vectēvs to tur tik un tā atradīs. Varbūt es varu viņu sakaitināt, pateikdams, no kā es mēteli dabūju. Viņš katrā ziņā noskaitīsies.

—   Kādā baznīckunga talārā tad tu esi ielīdis? — vectēvs brīnās. Viņa acis jau sāk šķilt dzirkstis. Pat viņa ūsas saslienas gaisā.

—   Tas ir mētelis!

—   Kur tu ķēri šos mūka svārkus?

Es vairs neuzdrošinos vectēvu kaitināt.

—   Mūka svārkus … mūka svārkus man iedeva draugi!

Vectēva seja noskaidrojas.

—   Vai nu tu redzi, ka uz šādiem cilvēkiem var paļauties pat ziemas vidū! Kā es skatos, tas taču ir skaists mētelis, ļoti silts mētelis! Un ar vieglu sirdi šie cilvēki atdāvina pasaulei tādu mantu! Kā sacīt jāsaka: ar krietnu draugu nenosalsi! Vai tu paldies ar pateici, kā nākas?

—   Briesmīgi sniga. Es negribēju pielāčot tiem istabu.

Vai nevajadzēja vectēvam pateikt, ka es nerunāju par viņa

draugu?

Nē, es neteikšu nekā. Man tagad ir tik silts mētelis! Ja vajadzīgs, es ar to varu gulēt pat sniegā.

Sākušās meteņa masku balles. Pieaugušie pārģērbjas tāpat kā bērni Andrejdienas vakarā. Katrs kaut īsu brīdi grib būt tas, par ko sapņojis tikai klusībā. Kēte Kubaška vēlas būt līgava. Viņa uzģērbj līgavas kleitu un apliek plīvuru. Tā izgreznojusies viņa ierodas ballē. Mazais Prepko ir kuprītis. Bet viņš vēlas būt tikpat smuidrs kā citi jaunie puiši. Viņš nopērk masku ar brašām Ūsiņām un aizņemas melnu viesību uzvalku. Svārkus viņš izpolsterē ar pakulām, lai noslēptu savu kumpo muguru. Viņš nu ir līgavainis. Masku ballē viņš satiekas ar Kēti Kubašku, kas pārģērbusies par līgavu. Beidzot tā dabū savu līgavaini! Visu gadu Kēte nav pat paskatījusies uz mazo Prepko. Nu viņa to ierauga. Kad atskan mūzika, viņi roku rokā svinīgi soļo cauri zālei. Abi ir jautri, apmierināti un laimīgi, līdz deju vadītājs pavēl maskas noņemt. Daži maskējušies viesi vispirms iziet no zāles. Nevienam nav jāzina, ka tie gribējuši būt turku sultāns vai dejotāja. Mazais Prepko paliek zālē. Viņš bija gan pakutinājis līgavu, gan pabaidījis to. Viņš vēlējās dzirdēt tās balsi. Līgava klusēja. Viņa nevēlējās sevi nodot. Bet arī Kēte Kubaška ir ziņkāra: kurš ir tas neatlaidīgais līgavainis, kas tik cieši turas pie viņas rokas. Beidzot maskas krīt! Kēte Kubaška iespurdzas, izraujas un, aiz kauna kā ugunīs kvēlodama, aizskrien. Tātad viņas līgavainis bijis mazais Prepko! Mazais Prepko kļūst tikpat bēdīgs kā agrāk.

Mēs esam salipuši pie zāles logiem. Man maza bēda! Lai salst cik saldams! Man ir mētelis. Reižu reizēm krodzinieks Karnauke logus aizsedz, lai zāle neieskatītos nelūgta acs. Taču mums ir savi draugi, kas aizkarus atkal atbīda. Zēni un meitenes, kas šogad mācās pēdējā klasē, jau tagad dabū no mums ka samaksu ābolus un konfektes, lai viņi citu gadu atvilktu aizkarus, kad mēs atkal stāvēsim ārpusē pie zāles logiem. Mēs nedrūzmējamies ap logiem tikai tad, kad sarīkojumā ierodas Kerna kungs ar kundzi. Viņš mums nekā nepārmet, viņš mūs nesoda, viņš tikai veselu nedēļu staigā apkārt kā mēms. Viņš runā tikai visnepieciešamāko un staigā apkārt pavisam dzedrām acīm. To neviens nevar paciest! To nevar izturēt pat lielais

šurihts. Cik labi, ka arī skolotājam Kernam pašam vēl jāmācās un viņš nevar bieži nākt uz sarīkojumiem.

Kāds saķer mani aiz apkakles un velk nost no loga. Tas ir Spēlmaņu Fimpelis. Kā tad viņš te gadījies? Nupat vēl viņš bija uz skatuves un pūta klarneti.

—  Sen iemaksa ir cauri.

Bet ratam kūtī šauri.

Ja gribi braukt ar to.

Ej, naudu salūko!

—   Tu nekā no manis vairs nedabūsi! Tu gribi manu riteni iztirgot Kimpeļu Fricim! Starp mums tagad viss beigts un pagalam! Un atdod man iemaksu, citādi es pateikšu vectēvam!

Spēlmaņu Fimpelis pieliecas man klāt. No viņa biezlūpainās mutes plūst degvīna dvinga.

— Aiz laimes vectēvs smaidīs Un tevi krietni spaidīs:

Teic, puisīt, kā tad tā?

Tu esi biedrībā?!

—   To tu droši vari vectēvam pateikt! Lai viņš dusmojas, — es atbildu. Patiesībā es tā nemaz nedomāju. Vectēva pļauku es jau pamazām esmu aizmirsis. Es nepavisam nevēlos sākt ar viņu jaunu traci. Bet Fimpelim es tomēr piebilstu:

—   Tu vari stāstīt vectēvam, ko vien vēlies, iemaksu viņš tik un tā tev atprasīs!

Fimpelis, ne mirkli nepārdomādams, saka:

—  Surp pionieris skrien,

Pie svešiem logiem lien.

Nu Vunšam gan ir laime,

Ka viņam tāda saime…

Tad viņš pazūd tumsā. Es nolecu no loga dzegas. Mans miers pēkšņi izgaisis. Visādas domas man uzmācas kā neatlaidīgs odu bars. Vai Spēlmaņu Fimpelis arvien bijis divkosīgs cilvēks? Agrāk es par viņu tikai smējos. Tagad es viņa dēļ varētu vai raudāt. Kas gan viņam iemācījis būt divkosim? Divkosība kā

vārpata pārņēmusi visu Fimpeli. Tiesa kas tiesa: es biju dzirdējis, ka pionieri apņēmušies nestāvēt pie zāles logiem. Bet vēl nav ne mēnesis kopš es esmu pionieris, vai tad es jau varu zināt visus likumus! Nē, tas nav iespējams. Bet mazdrusciņ es jau tomēr kaut ko zinu. Es negribu pionieriem kaitēt. Galu galā viņi man vairs nedos lasīt savas grāmatas. Es salicis aizlavos projām. Ja mani tagad ieraudzītu kāds pionieris, vai tad es būtu pazudis cilvēks?

Es tomēr neesmu pazudis cilvēks. Es aizeju pie Pogača un atzīstos, ka esmu nogrēkojies pret pionieru bausli.

—   Pret kādu pionieru bausli? — Pogacis netiek gudrs.

—   Tev nebūs lūrēt citu ļaužu logos. Kas tas ir? Mums būs dievu, savu kungu bīties un mīlēt…

—   Beidz, beidz! — Pogacis aizspiež ausis. — Mums baušļu nav. Mums ir desmit pionieru likumi. Se un izlasi!

Pogacis man iedod kādu lapiņu. Uz lapiņas iespiesti desmit pionieru likumi.

—   Bet man gan, Pogaci, likās, ka jūs esat briesmīgi svēti! Es tik mazliet palūkojos uz mazo Prepko. Viņš bija izpolsterējis sev plecus!

—   Vai viņš dejoja arī?

—   Jā, viņš lēkāja ar Kēti Kubašku.

—   Un tas ir viss?

—   Ko tad tu vēl gribēji?

—   Es domāju, ka tu būsi ko iemācījies un kļuvis gudrāks.

—   Nē.

—   Ari mums … ari pionieriem drīz būs deju vakars. Bet, ja visi striķi trūks, mēs sarīkosim karnevālu!

—   Kas tas tāds?

—   Nu, masku balli!

—   īstu?

—• Kādu tad tu domā?

—   Tad es iztaisīšos par teātra spēlētāju!

—   Kā tu to darīsi?

—   Uzģērbšu savu jauno uzvalku un noskaitīšu visus dzejoļus, kādus tikai māku!

20. NODAĻA

Vai tas var būt? Gaisā jau jūtams pavasaris. Vēl gan visur ir sniegs, bet tas jau izčākstējis pavisam mīksts. Pavasaris gājis pa sniegu un to apbūris. Spīd saule, un sniegs raud, ka tam jāaiziet. Tas līp pie kājām un grib ietikt istabās. Koka tupelēm pieķeras lielas sniega pikas. Taču neviens cilvēks par sniegu neiežēlojas. Pie ārdurvīm to no tupelēm nodauza. Kūsti vien, mīļo sniedziņ, un baro ar savu veldzi mūsu sējumus!

Dārzā zīlīte izmēģina savu dziesmu. Viņa to izvelk no pakrūtītes dziļumiem. Tur tā mitusi cauru ziemu, aiz guzniņas spalviņām sildīdamās. NinivI, ninivī! — zīlīte dzied. Jautri gavilē arī melnie strazdi. Tie jau kļūst izvēlīgāki un vairs neēd visu, ko es tiem piedāvāju savā putnu mājiņā. Salmu gubenī trēd vistas. Vecmāmuļa vēro, vai to sekstes jau nemetas sarkanas. Kad sekstīte sārta, dēt oliņu kārta!

Taču vistām nav nekāda bēda, vai vecmāmuļa gaida olas vai ne. Visu ziemu tās nav izdējušas nevienu olu. Kad pie mums vēl dzīvoja pārnācējs, viņš ziema vistas ārā nelaida. Viņš ielika kūtiņai lielu logu, lai vistas turpat varētu mazliet pagozēties ziemas saulē. Viņš tur pakāra bieti, ko vistas palēkdamās knābāja un tā pašas sasildījās. Kūtiņas pakaišos viņš izbārstīja graudus. Lai tos uzlasītu, vistām vajadzēja kašņāties. Arī tā viņām kļuva silti. Vistām bija jautra dzīve, un tās dēja ari ziemā.

Vectēvs jauno Krievijas modi neatzina.

—   Tas tik vēl trūka! Vistas izlutināt! Lai meklē sev barību pa āru! Kā sacīt jāsaka: tikai tā ir garda ola, ko par velti vista sola! Ja man vista tik traki jābaro un jākopj, tad jau es labāk dēju pats!

Taču ne vectēvs, ne vistas nevienu olu tā arī neizdēja. Vecmāmuļas olu grozs pieliekamajā stāvēja tukšs.

—    Jūs par pirmajiem diviem mēnešiem neesat nodevuši olas, — birģermeistars Kaldaune saudzīgi atgādina.

—   Kāpēc tu neatnāci paplūdurēt mūsu vistas, tad tās būtu kļuvušas gudrākas un dētu olas arī ziemā!

—      Nerunā muļķības,

Kraske!

—   Ej pie velna!

Siltais gaiss izvilinājis arī ķirmjus. Tie atkal kaļ un urbj jumta spārēs. Es dzirdu, kā pāri ciemam aizlido meža zosis. Mani pārņem dīvains nemiers.

Arī mani kaut kas kremt.

Es vēlētos kopā ar meža zosīm pacelties līdz zvaigznēm. Dzejoļos viņi arvien runā par ilgām. Vai arī mani tās moka?

Kas mani pamodināja? Vai pie ārdurvīm kāds neklauvēja? Jā, tagad es dzirdu pavisam skaidri: kāds klauvē pie ārdurvīm. Vai Felko govij drīz atskries teliņš? Vai vectēvs jau piecēlies? Mājā valda pilnīgs klusums. Klauvēšana kļūst skaļāka. Nu jau grabinās pie loga, aiz kura guļ vectēvs un vecmāmuļa. Es skaidri sadzirdu dobju balsi, un tad sākas tracis, it kā draudētu sagāzties visa maja.

Vecmāmuļa spalgi spiedz:

—   Dieviņ tētiņ, kur tad mani apakšsvārki?

Vai tik nav izcēlies ugunsgrēks? Es izlecu no gultas. Varbūt šķūnis jau deg, bet es te guļu kā dieva ausī!

Ugunsgrēks nav izcēlies. Ieradies tēvocis Matess. Viņš saķer mani tāpat vienā kreklā, uzsviež gaisā un piespiež sev cieši cieši klāt.

—   Tas jau laikam Ernsta puišelis? Vai ne, tas ir Ernsta puišelis? Un jau tik liels izaudzis! Jau tik liels!

Vecmāmuļa nosēdusies istabas vidū uz grīdas un slauka apakšsvārkos asaras. Ar savām slimajām kājām viņa nekur tālāk nav tikusi,

—   Beidzot es taču to vēl piedzīvoju! Nu es mierīgi varu līgt kapā, un debesīs eņģelīši varēs par veco Kraskieni priecāties!

Kā es tur lekā,šu un dejošu, lai visas debesis līksmo ka vastlāvja naktī!

Tēvocis Matess pieceļ vecmāmuļu no grīdas. Viņa gan pretojas, bet viņš to aiznes atpakaļ gultā.

—   Palaid taču, dēliņ, palaid! Man jau tev kaut kas jāpataisa! Tu taču esi mērdēts badā.

Tēvocis Matess nav mērdēts badā. Viņa seja ir sārta un vaigi vai plīst aiz veselības. Tēvocis Matess apkampj un paceļ gaisā arī vectēvu.

—   Ko nu, ko nu! — vectēvs tikai norūc. — Mēs jau nemaz neesam tik viegli kā izliekamies. Piecdesmit morgenu … veseli piecdesmit morgeni zem arkla! Tā jau ir gandrīz tāda pamazāka muiža!

Taču tēvocim Matesam šie piecdesmit morgeni nemaz nerūp. Viņš nosēdina vectēvu uz dīvāna, saķer mani un atkal uzsviež gaisā.

—   Kur tad dzīvo tavs tēvs… tavs tētis? Vai tas tālu no šejienes?

Neviens tēvocim Matesam neatbild.

—   Vai Ernsts atgriezās sveiks un vesels?

Es skatos vectēvā. Vectēvs krekšķina un raugās grīdā. Vecmāmuļa atbild mūsu vietā:

—   Ernsts… nūjā, Ernsts… Vesels gan… jā, jā, sveiks un vesels. Bet viņš apprecējās!

—   Atkal apprecējies? Kas tad viņam pagadījās? Krietna sieva? Skaista?

—   Vai ārā vēl kūst? — vectēvs uzprasa.

—   Kur tad Ernsts dzīvo?

—   Ja tā kusīs… tad drīz varēs sēt auzas.

—   Vai kāds mazulis ari jau pārskrējis?

—   Nē, tādu kaunu viņi man nav sagādājuši, — es atbildu.

Tēvocis Matess nesēž mājās uz mūrīša, arvien kaut ko gudrodams, kā to darīja pārnācējs. No rīta viņš vienreiz apstaigā pagalmu, pavirši ielūkojas stalli un kūtī un tad pazūd.

—  Vai viņš visas četrpadsmit cūkas arī kārtīgi apskatīja? — vectēvs apjautājas.

—   Gan jau, gan jau! Neuzbāzies viņam tūlīt ar savu lielību!'

—   Blēņas!

Vectēvs pagalmā šķūrē vienā kaudzē slapjo sniegu. Zem' sniega parādās pelēka zeme. Vectēvs dziļi ievelk elpu un atspiežas pret lāpstas kātu. Viņš ilgi raugās uz zemi, tad pieliecas un kā glāstīdams viļā to pirkstos.

I.ai satiktu pārnācēju, tēvocim Matesam jāgaida līdz vakaram. Viņš tomēr negarlaikojas. Viņš klaiņo pa cicmu un sasveicinās ar paziņām. Labdien, labdien! Kā nu klājas! Kādu brīdi viņš uzkavējas pie veciem draugiem un tad svilpodams kā strazds dodas atkal tālāk. Viņš apmeklē birģermeistaru Kaldauni, aiziet uz krogu un kapsētu. Viņš apjautājas, kad būs mājās Pauls Vunšs, un nepārnāk ari pusdienās.

—   Ko tad tas nozīmē? — vectēvs, pusdienas ēzdams, netiek gudrs. — Vai tad viņš še ieradies bizot apkārt pa ciemu?

—   Dieva dēļ, liec taču viņu mierā! Vai tad viņš nemaz nevar papriecāties? Aizdzen tik… aizdzen tik ar savu ņurdēšanu ari viņu, tad tu arī mani iedzīsi kapā!

Tēvocis Matess nepārnāk ari vakarā. Viņš sēž pie Klarijiern un sarunājas ar pārnācēju. Klarijas kundzes vaigi pavisam piesarkuši. Viņa rosās uz visām pusēm, uzliek galdā vakariņas un pasniedz svainim pat istabas čības, ko pati no drēbju atgriezumiem pašuvusi.

—   Ja tu man sagādā tik lielas ērtibas, tad es galu galā palikšu ari pa nakti! — tēvocis Matess, skaļi smiedamies, atzīstas.

—   To tu vari darīt. Mums viena gulta brīva. Puisēns vēl nav šeit.

Mājās vecmāmuļa tēvocim Matesam sakārto līdzšinējo pārnācēja istabu. Vectēvs ir nomierinājies un pats uznes augšā gultas drēbju saini. Tēvocim Matesam viņš gatavs atdot beidzamo. Tad viņš apsēžas uz mūrīša un sak gaidīt, līdz to atkal sāk krimst nemiera ķirmis.

—    Ko nu līdz putra bez sāls! Resgalis gan atgriezās mājās, bet nu staigā pa ciemu balamutēdamies, it kā piecdesmit morgenu nebūtu ne spļāviena vērti!

Pie durvīm kāds bikli pieklauvē.

—   Iekšā, nāciet tik iekšā! — Vectēvs noraušas no mūrīša. Virtuvē stāv svētdienīgi uzposusies Kēte Kubaška. Rokā

viņai papīrā ietīta puķe.

—  Es laikam būšu ieradusies par agru? — viņa apjautājas,, lakatiņu noraisīdama.

—   Nekas, nekas, mēs jau visi gaidām!

Vectēvs Kētei Kubaškai palīdz novilkt mēteli un sīkiem solīšiem ieved meiteni istabā. Kete Kubaška nezina, ko ar atnestopuķi iesākt.

—          Ko lai dara, zēns vēl nav pārnācis, — vectēvs paskaidro.

—  Viņš droši vien kaut kur aizķēries, to jau var iedomāties.

Kēte Kubaška iztin puķi. Tas ir ziedošs kaktuss.

—   Tu jau ar tām sarkanajām rozēm, ta sakot, esi iekritusi izdevumos, — vectēvs izliekas nekā nesaprotam. — Noliec tur, kur sēdēs Matess,, tā, tā!

Vecmāmuļa klausās, kas notiek pagalmā.

—   Vecais, ārā kāds ir!

Tilo sāk riet.

—   Tas būs Matess! — vectēvs atviegloti nopūšas. Priekšnamā kāds taustās. Vectēvs atrauj durvis. Gaisma,

kas krīt no virtuves spuldzes, apspīd Felko Martu. Viņai rokā zīdpapīrā ievīstīts sainītis.

—   Cik gan ārā auksts un tumšs, mīļie ļautiņi! Es laikam nāku par vēlu?

Vectēvs un vecmāmuļa zīmīgi saskatās.

—   Pašā laikā, resnulīt, pašā laikā! Jo vēlāk, jo jautrāk. Vecmāmuļa saņem Martas rokas savējās un sāk tās berzēt-

—   Tu gan esi mīļa meitenīte, ka atnāci! Tūlīt uzvārīsies kafija. Nogaršosim ari kūku!

—   Kur tad Matess? — Felko Marta ieskatās istabā. Viņa tur ierauga sēžam Kēti Kubašku un tumši pietvīkst.

—   Matess … Matess vel nav pārnācis … Viņš droši vien būs kaut kur aizsēdējies. Tā jau pārnācējiem tada mode!

Kafija kūp. Kūka smaržo. Krāsns kuras dūkdama. Vectēvs sarunajas ar Kēti Kubašku.

—   Vai jums rapšu blusa nekad nav parādījusies?

—   Nē.

—   Tā gan ir sīksta maita, tici man.

—   Jā.

—   Bet tu jau nemaz nezini, kāda tā izskatās?

—   Nē.

—   Tā izskatās citāda nekā gultas blusa!

—  Jā?

Kēti Kubašku nepavisam nevaldzina, kāda izskatās rapšu blusa. Viņa labāk vēlētos redzēt, kāds izskatās tēvocis Matess.

Felko Marta un vecmāmuļa pārrunā par pēdējo deju vakaru.

—  Vai tu, Mārtiņ, deju starpbrīdī mazdrusciņ izgāji ārā arī?

—   Nē, nē!

—   Un ko tu, nebēdne, uzlūdzi uz pirmo dāmu deju?

—   Pirmajai dāmu dejai es nevienu neizvēlos. Tad var viegli nonākt ļaužu valodās.

Vecmāmuļa apmierināta paloka galvu.

—  Tad jau tu vēl nebūsi nevienu tā pa īstam noskatījusi?

—   Nē. — Felko Marta spraigās gaidās vēro virtuves durvis.

Kēte Kubaška pārtrauc sarunu par gultas blusām un piesarkušiem vaigiem ienāk virtuvē.

—   Nu gan jābrīnās, kādu nevainīgu vijolīti tu te tēlo! Visi redzēja, kā tu starpbrīdī mīlinājies ar kādu Zandbergas stikla pūtēju!

Felko Marta pietrūkstas no krēsla.

—   Un tu pati! Es esmu par pieklājīgu, citādi es pastāstītu vēl labākas lietiņas!

—  Vai es esmu ko noliegusi?

—    Vai jūs ar Kaldaunes Heinrihu toreiz krūmos lasījāt

•sēnes?

—   Un vai viņš tevi pēc gada tirgus nepavadīja uz mājām?

—   To man neviens nav prasījis!

—  Nāc, es tev kaut ko pateikšu zem četrām acīm!

Kēte Kubaška ievelk Felko Martu istabā. Vectēvs, galvu purinādams, izzogas virtuvē.

—          Ai, jai, jai! — Viņš noliecas pie vecmāmuļas un čukst:

—   Kuru tu ataicināji?

—   Un kuru tu? — vecmāmuļa atčukst.

—   Man šī Felko resnule nepatīk! Viņa ir ari liela balamute.

—   Izdilušo Kēti Kubašku es jau ne tik negribu! — vecmāmuļa sāk runāt skaļāk. — Kas tad tur būs no tādas izspūrušas īsmates!

—   Tsss! — vectēvs brīdina un, tupelēm klaudzot, atkal atgriežas istabā.

Meitenes acim redzot sapratušās. Abas apskāvušās sēž uz krāsns mūrīša. Vectēvs ieslēdz radio. Atskan viegla mūzika. Kāds vīrietis dziesmā apgalvo, ka viņš pēc pogu skaita protot izzīlēt, vai viņš kādai meitenei patiks vai ne. Vectēvs ar kāju sit takti.

—   Gluži jauks gabaliņš!

Viņš ļauj dziedātājam vēl brīdi pazīlēt, tad iespļauj saujās un noglauž savus īsi apcirptos matus. Sīkiem solīšiem viņš pielipina pie Kētcs Kubaškas un palokās. Kēte Kubaška iegrūž Felko Martai sānos. Abas meitenes iespurdzas smieklos. Vectēvs palokās vēlreiz. Kēte Kubaška nevēlas savu nākamo vīratēvu apvainot. Viņa nolīdzina kleitu un pieceļas. Vectēvs apliek roku Kētei ap vidukli un mirkli nogaida.

—   Tas jau nu gan nav nekāds īsts valceris, — viņš atzīst un sāk stumdīt Kēti pa istabu.

—  Fokstrots tas arī nav, Kraskes tēv! — Kēte Kubaška pamirkšķina Felko Martai ar aci.

Vectēvs dara visu, kas viņa spēkos. Viņš izdancina arī Felko Martu.

—   Vairāk lēkājiet, Kraskes tēv, tas ir svings!

Kad jau, tad jau! Viņš var ari lēkāt. Taču vecmāmuļa gan atzīst, ka vectēvs drīzāk dejo lecamo polku.

Laiks rit. Felko Marta iztin no zīdpapīra vilnas zeķu pāri un noliek blakus Kētes Kubaškas kaktusam. Vecmāmuļa paņem zeķes apskatīt. Viņa uzliek brilles un pārbauda, vai meitene pareizi noraukusi papēdi un neatzinīgi papurina galvu.

Kafija izdzerta. Kūka apēsta. Vectēvs uz dīvāna aizsnaudies. Tēvocis Matess vēl nav pārnācis. Meitenes žāvājas. Viņas sāk atvadīties un pamodina vectēvu.

Vectēvs tikai rūc:

—  Velns lai parauj! Pūlies, gatavo, ko vien gribi, viss velti!

Felko Marta virtuvē sačukstas ar vecmāmuļu. Kēte Kubaška

klusi pamāca vectēvu:

—   Jūs varētu atsūtīt Tinko, kad viņš pārnāk!

Vectēvs iepriecināts paloka galvu. Kētes Kubaškas precību kāre vēl nav atdzisusi. Meitenes ķiķinādamas aiziet.

Ir jau vēls. Es esmu noguris, taču es gribu sagaidīt tēvoci Malesu. Viņam ir tik līksma seja. Kad viņš ir šeit, liekas, ka visa māja pilna smieklu. Vakariņas vēl nav novāktas. Vectēvs skatās uz lielo, sārto šķiņķi.

—   Vai tad mēs esam ar pliku roku ņemami!

Vecmāmuļa uz mūrīša snauž. Viņas slimās kājas miegā šad

tad noraustās. Lakatiņš no galvas noslīdējis. Beidzot Tilo atkal ierejas. Nak tēvocis Matess. Ārā viņš vel atsien rējēju suni no ķēdes un ieved līdz istabā.

—   Dieviņ tētiņ, kur tev prāts, Matēs! Tas zvērs kož niknāk par lapseni!

Taču tēvocis Matess tikai smejas. Viņš pie mūsu pārnācēja laikam mazliet iemetis.

—   Es taču neesmu nekāds svešinieks! Suns savus draugus pazīst. Lai tas arī vienreiz paosta istabas gaisu!

Tilo izslējās pakaļkājās, viņš saož šķiņķi. Tēvocis Matess nogriež šķēli un padod Tilo. Vectēvs pakrata galvu.

—   Ko tu neteiksi! Atkal jauna mode!

Tēvocis Matess paņem mani rokās.

—   Stūrgalvis tu esi, īsts stūrgalvis! Bet mēteli, to tu, gudriniek, tomēr paņēmi, ha, ha lia!

Vectēvs un vecmāmuļa mulsi saskatās.

—   Vai tad tu mēteli nedabūji no drauga? — vectēvs skatās manī, muti ieplētis.

—   Es to dabūju no sava drauga, vectēv!

Kur man rodas drosme to pateikt? Vai to atnesis līdz tēvocis ļ Matess? Vectēva uzacis izslējās kā sari. Tūlīt sāks dārdēt pērkons.

—          Neskaties tik drūmi, vecīt! — tēvocis Matess aizrāda.

—    Puisēns rīkojies pareizi. Kas gan saldēsies, ja piedāvā kažoku? — Tēvocis Matess ievelk mani virtuvē. — Es tev atnesu arī uzvalku, tavu kāzu uzvalku! Tu jau negribēji precēties līdz ar viņiem! Skaists uzvalks! Svārkus nost! — Tēvocis Matess sāk mani izģērbt. — Bikses nost! Tūlīt mēs uzlaikosim! Es gribu redzēt, kāds tu tajā izskaties!

Abi vecīši gausiem soļiem arī ienāk virtuvē. Tēvocis Matess tos brīdina:

—   Tikai mieru! Nesaceliet vētru, citādi mēs saaukstēsimies! Mēs uzlaikojam jauno uzvalku!

—   Tu jau laikam esi piesūcies? — vectēvs noprasa.

—   Iespējams, tēt, iespējams! Mēs ar Ernstu mazliet iemetām. Mēs abi salīgām mieru, mieru uz visiem laikiem! Viņš ir kļuvis cits cilvēks, un arī es vairs neesmu agrākais. Bet par to muiželi mēs vairs nerunāsim! Man vēl tagad nav īsti skaidrs, kāpēc mums abiem toreiz vajadzēja par to tā plūkties!

—   Lai dievs tev piedod tavus grēkus!— vecmāmuļa ievaidas.

—   Muižele? — murmina vectēvs. — Kā tu teici? Muižele?

Bet tēvocim Matesam tagad nav vaļas pārdomāt par muiželi.

—   Paskatieties taču uz puisēnu! Viņš jau izskatās kā īsts vidusskolnieks! Kā īsts Maskavas vidusskolnieks!

—   Vai die, vai die! Šņabja velns viņam pavisam sakāpis galvā! — vecmāmuļa lauza rokas.

Vectēvs iestreipuļo atpakaļ istabā.

—   Vāc vien nost, māt, es jau paēdu! Ernsta sieva sabaroja mani kā Mārtiņu zosi! — tēvocis Matess aizrāda.

Rokām trīcot, vectēvs istabā rauj laukā no kumodes atvilktnes kaut kādus papīrus.

Jaunais uzvalks man patīk. Svārkiem ir pat krūšu kabata kā lieliem vīriem. Kad man būs pašam sava piezīmju grāmatiņa, es to varēšu ērti tur noglabāt. Svārku mugura iekrokota. Nu es gan izskatīšos kā tie sportisti, kas redzami avīzēs! Nākošajos pionieru

svētkos cs noteikti ieradīšos šai uzvalkā. Tad tikai tiem būs ko pabrīnīties!

—   Še, še, skaties! — vectēva aizlauztā balss skan no istabas. — Te tu vari redzēt, kas tā ir par muiželi, par kuru tu smejies! Piecdesmit morgenu zem arkla, pusotra hektāra meža, septiņas govis, četrpadsmit cūkas un …

—   Lai nu, tēt, paliek! — tēvocis Matess sarauc pieri. — Es jau zinu. Visu zinu!

—   Muižele!… Tu cilvēks pūlies, mocies… un beigu beigās — muižele! — vectēvs pārskaities kliedz.

—   Sšš, tēt, ššš! Nekliedz! Es taču dzirdu! Pūlies un mocies! To tu pateici pareizi! Tāda muižele, tieši tā cilvēku žņaudz nost, tā apēd cilvēku dzīvu!

—   Augstais dievs! Ar kādiem dēliem tu mani esi svētījis! Ko gan es, nelaimīgā māte, esmu pasaulē laidusi!

—   Māt, māmulīt, lai nu šie nelabie vārdi paliek! Par jums, māmulīt, ir jau gādāts. Ernsts ņems tevi pie sevis. Viņi būs pret tevi mīļi un labi. Viņi man to svēti apsolīja!

—   Nē, nē, es negribu pie Ernsta un viņa polietes! Labāk kapā, labāk tūlīt kapā!

Es sēžu uz malkas kastes un raudu. Kam man vajadzīgs jaunais uzvalks, ja mūsu māju piemeklejusi tāda nelaime!

Vectēvs atkritis uz dīvāna. Viņš spārdās ar kājām kā saniķo^ jies bērns. Tases lido no galda.

—   Kas tev, tēt, kait?

Vectēvs neklausās.

—   Sarijušies to krievu indi! Visu vienā čupā, viņi tikai visi« grib vienā čupā! Visus sadzīt kolhozā! Padarīt mūs par nabagiem, bez mantas, bez nekā! Viņiem jau ar vārpatu aizaugs visi; logi! Slinkums viņos ir ieperinājies… grēks… netikums!

—   Uzklausies taču, tēt!

—   Ak jūs suņi! Māti aizvest, māti! Atņemt man māti! Un es, vecs vīrs, lai sapūstu mēslos! — Vectēvs uzlec kājās. Viņš paķer no galda šķiņķa gabalu un nosviež to Tilo priekšā uz grīdas. — Se rij, velna suns! Rij, kamēr pārsprāgsti, elles prauls! — Viņš iesper Tilo ar kāju. Tilo iekaukdamies ieklūp vectēvam bik-

sēs. Vectēvs to nejūt. Viņš tikai klumburē pa istabu, Tilo līdzi vilkdams. — Rij mīkstu gaļu, rij, tu badmira! Suņiem nu ir pienākuši zelta laiki, rij tikai!

Vecmāmuļa ietipina virtuvē. Viņa apskauj manu kaklu un saplok kā sniegs sētmalē nožēlojamā, pelēkā čupiņā.

—   Tēt, tēt, atjēdzies! — tēvocis Matess lūdzas. — Ari par tevi parūpēsies!

Vectēvs izslējās.

—    Dirnēt uz jūsu sliekšņa, ēst nožēlojamo ubaga maizi, ko? Bet šķiņķus rīs suņi?

—   Nestrīdēsimies, tēt! Man jābrauc prom! Rit es dodos tālāk!

—    Kā tad, tālāk, arvien tālāk! Arvien tikai tālāk krievu stepē! Gan jau tā jūs padarīs rāmus! Ko tu te īsti meklē? Varēji palikt savā īstajā vietā, pie poļiem, pie krieviem!… Kāpēc tu, noziedzniek, vēl atnāci atpakaļ izraut man no sirds pēdējo dēlu! Kaut tev mute ar stepes zāli aizaugtu! Lasies, lasies! Ko tu te vēl stāvi! Vai tu tikai tāpēc ieradies, lai savu māli, savu veco tēvu iedzītu kapā?

—   Tēt, tā es ar tevi negribu runāt! Vai neataicināt Ernstu, lai reiz tiktu pie skaidrības?

—    Ernstu? Ha, ha, hā! Ko vēl ne! Ernstu! Pamēģini vien! Es jūs ar suņiem norīdīšu! Es jums sakuršu jauku uguntiņu! Tad varēsit noskatīties, kā sadeg jūsu tēvs un māte, kas atsakās dzert krievu indi! Saproti? Prom! Ej prom! Visam beigasf

Tēvocis Matess grib piecelt vecmāmuļu no grīdas.

—    Nost! Neaiztiec viņu, neaptraipi manu māti! Es ņemšu cirvi!

Tēvocis Matess lēni iziet priekšnamā. Viņš noņem no pakaramā savu sainīti, ar kuru iepriekšējā dienā atnāca. Virtuvē ieplūst vēsa gaisa vilnis. Noklaudz ārdurvis. Tēvocis Matess ir projām.

Ko lai es iesāku? Vecmāmuļa nekustas. Istabā klaudz vectēva smagie soļi. Es atnesu segu un pārsedzu to vecmāmuļai. Vecmāmuļa atbrīvo no segas galvu un kaklu. Viņa it kā baidās, ka to neieputina. Vectēvs sāk atkal kliegt. Taču tie ir tikai atsevišķi, saraustīti vārdi, ar kuriem tas pārtrauc nakts klusumu.

—   Muižele… muižele! — Un pēc kāda brīža atkal: — Inde… inde… Es to nedzeršu! Es nedzeršu krievu indi!…

Uz grīdas klaudz viņa soļi. Klip-klap, klip-klap, klip-klap!

Te nu es sēžu savā jaunajā uzvalkā! Miegs ver ciet plakstus. Bet man jāuzmana, ka vectēvs neaizdedzina māju!

—   Uguntiņu… gan es jums sakuršu uguntiņu!

Klip-klap, klip-klap, klip-klap!

Skurstenī gaudo atkušņa vējš. No paspārnēm vienmuļi pil: plikš-plakš, plikš-plakš!

—   Beigas, visam beigas! — vectēva balss dārd. Klip-klap, klip-klap, klip-klap!

Es uztrūkstos. Vai mūsu māja jau deg? Nē, nedeg. Es tikai ■esmu bijis iemidzis. Plikš-plakš, plikš-plakš! — pil sniega ūdens. Sīs skaņas mani mierina.

Es dzirdu, ka pa ielu bērni trokšņodami dodas uz skolu. Vecmāmuļa pie manām kājām pēkšņi pamostas. Viņas skaļais kliedziens noskan pa visu māju.

—   Kur es esmu?

—   Tepat, vecmāmuļ! Es te sēžu uz malkas kastes. Man ir jaunais uzvalks mugurā! Nebaidies!

Vecmāmuļa stenēdama pieceļas. Es tai piebīdu krēslu. Uz krēsla atzveltnes atspiezdamās, viņa kaut kā tiek uz priekšu. Kur ir vectēvs? Gulta ir tukša. Es izskraidu stalli, kūtis un šķūni. Vectēva nekur nav. Alzviedzas Zobgalis. Tas gaida savu rīta devu. Cūkas rukšķ un kviec. Motrīne atskatās cerību pilnām acīm. Man nav vaļas tai kaut ko pasviest, Tā sašutusi nošņācās. Man jāsteidzas uz skolu.

—   Stefānij, vai tēvocis Matess ir pie jums?

—   Es domāju, ka viņš ir pie jums!

—   Nē, pie mums viņa nav.

—   Vai tu jauno uzvalku valkāsi katru dienu?

—   Nē, es to uzvilku tikai šodien.

—   Tāpēc, ka tēvocis Matess atgriezies?

—   Mūsu vectēvs aizbēdzis!

—   Es viņu redzēju, — iejaucas lielais Šurihts.

—   Kur tu viņu redzēji?

—   Viņš iegāja Kimpeļu mežā. Es padevu labdienu. Bet viņš tik noskatījās manī kā noplukušā seskā un norūca: «Muižele!» Vai jūsu tēvocis Matess atveda daudz degvīna?

—   Jā, viņš… viņš… Vai mūsu vectēvam bija līdzi arī ratiņi?

—   Nē, viņam bija cirvis. Viņš būs gājis cirst maikstes.

—   Tu tā domā?

—   Es tā domāju.

Es pārnāku no skolas, bet vectēvs vēl nav atgriezies. Vecmāmuļa rosās kā katru dienu. Viņas rokas trīc, taču darbam par to nav nekāda bēda. Tas grib būt padarāms kaut vai ar trīcošām rokām.

—   Vai tu, Tinko, vectēvu neredzēji?

—    Nē, es vectēvu neredzēju, vecmāmuļ. Šurihts viņu redzējis.

—   Kur viņš ir?

—   Viņš cērt maikstes.

—   Lai slava un pateicība debesu tēvam!

Taču vectēvam nebija ne prātā cirst maikstes. Tad viņš būtu devies uz mūsu pašu krūmiem. Viņš pats laikam nebūtu varējis pateikt, kāpēc devās uz mežu. Varbūt viņš gribēja ceļā uz Zandbergu uzglūnēt pārnācējam, lai to nosistu. Varbūt viņš ar cirvi gribēja piespiest atgriezties tēvoci Matesu. Viņa dusmas .nevērsās ne pret ko noteiktu. Tās vērsās pret visu pasauli.

Vectēvs brīdi klīda pa mežu, skaļi kliegdams. Saskrēja mežstrādnieki, domādami, ka notikusi nelaime.

—   Kas tev, Kraske, kait? Vēders apsāpējies?

—   Man ir muižele, jupis lai parauj, muižele! Taisieties, ka tiekat! Godīgs zemnieka cilvēks vairs nedrīkstēs mežā dziedāt!

—   Ak tā, tu te dziedāji? Tas ir pavisam kas cits! Jā, jā, dažreiz jau aiz prieka nezini, kur dēties! Mēs dzirdējām, ka atgriezies jūsu dēls Matess?

Taču vectēvs meža strādniekos vairs neklausās.

—   Beigas, visam beigas!

Pasaule ir pārāk maza. Pat mežā nedrīkst izkratīt savu sirdi. Viņš dodas uz krogu. Tur viņš pieprasa trīs šņabjus.

—   Vai vēl kāds nāks? — krodzinieks Karnauke piesardzīgi apvaicājas vectēvam, kas izskatās izspūris kā mežonis.

—   Kam tad vēl jānāk, tu alus krāna zīdēj! Vai godīgs zemnieks nedrīkst iedzert pat trīs šņabjus? Kas tev par daļu?

Nē, krodziniekam tur nav ko iebilst. Viņš taču priecājas, ja kāds kaut ko patērē. Vectēvs citu pēc cita iekampj trīs šņabjus, nopurinās un izbola acis. Mirkli viņš blenž grīdā, it kā ieklausīdamies, kā degvīns notek vēderā. Tad viņš pasauc vēl trīs šņabjus un kļūst mazliet jautrāks.

—   Es sadzeru ar saviem mantiniekiem! — viņš paskaidro krodziniekam. — Jā, jā, ar saviem mantiniekiem! Viņi negrib ar mani sadzert. Labi, es viens pats izdzeršu arī viņu tiesu! Ielej!

Vectēvs izdzer deviņus šņabjus. Tad viņš pēkšņi apsviežas un dodas ārā.

—   Beigas, visam beigas! — viņš atmet krodziniekam ar roku.

Krodzinieks neiedrošinās pieprasīt samaksu par izdzerto. Vectēvam elkonī iekarināts draudīgi zib cirvis.

Vectēvs dodas pie sava drauga. Vai tad viņam, dieviņ žēlīgais, nav īsta drauga?

Plikpauris patlaban pošas ceļā. Viņš brauc uz Berlīni. Viņam jātiek Šēnebergā. Ar olām piekravātā mugursoma jau nolikta uz dīvāna.

—   Neuzsēdietics tikai mugursomai, Kraskes saimniek! Tur ir cālīši, cālīši čaumalās! — Plikpauris brīdina.

Jā gan, Kimpeļu Plikpauris nosauc viņu par saimnieku! Tas skan kā mūzika, īsta mūzika! Šeit viņu uzņem kā līdzīgu, šeit viņu ciena — un viss, kā pienākas! Vectēvam jau mežģās mēle.

—   Kas jums lēcies, Kraske?

—   Kraskes saimniek!

' — Ko?

—   Es gribu, lai mani uzrunā par saimnieku!

—   Nepļāpājiet tik gari! Jūs taču redzat, ka es steidzos!

—    Kā sacīt jāsaka: tikai bezgodim drauga labā sirds nav vairāk vērta kā sapuvis ābols. Es atnācu pateikt paldies par mēteli! Par mēteli!

Vectēvs aizmirsis, ka mēteli es dabūju no Klarijas kundzes. Plikpaurim par kaut kādu mēteli nav ne jausmas.

—   Tā tas nu ir… par to mēteli! Tas ir silts mētelis! Skaists mētelis! Viņš to valkās par godu jums un visai jūsu dzimtai!

Nabaga vectēvs! Cik smieklīgu viņš sevi padara!

—    Laikam jau tā būs! — Plikpauris piekrīt, zaļo kaklasaiti uzsiedams. Vai viņš var aizliegt šiem mazajiem ļautiņiem viņu cildināt arī bez iemesla, ja viņi paši to vēlas? Plikpauris stāv pie spoguļa un uzmanīgi vēro vectēvu, kas zviln uz dīvāna.

—   Ļaudis stāsta, ka tu tagad esot ticis vaļā no abiem? Runā, ka arī otrais esot prom?

—    Beigas! Visam beigas! — vectēvs pamāj ar galvu, un pār viņa vaigiem aumaļām sāk plūst asaras. Tās kā pažobeļu lāses pil tam uz ceļgaliem un iesūcas vadmalā kā izkaltušā rudens zemē.

—   Vai tu viņu vismaz izdzini ar koku, tāpat kā manējo?

Vectēvs sēž, galvu noliecis, it kā meža biezoknī ieklausīdamies.

—   Muižele! — viņš pēkšņi nosēcas.

—   Tu te nemuldi muļķības, Kraske, bet atbildi, ko tev prasa!

—   Ko? — vectēvs satrūkstas.

—   Vai tu viņu tāpat nopēri kā manu zēnu?

—    Dievs redz visu! — Vectēvs pieceļas. Viņš stāv istabas vidū un nevar izšķirties, ko teikt, ko darīt. — Dievs lai mani soda, es nopēru jūsējo, Kimpeļu saimniek, es to izdarīju! Bet vajadzēja nopērt manējos. Piedodiet manu kļūdīšanos! Jūsējais bija ieradies pie mums, iztaisījies par mērkaķi, un es domāju …

—    Domāji, domāji! — Plikpauris šņāc. — Tu viņu piekāvi! Tu viņu sasiti zili melnu! Ļaudis man visu izstāstīja. Vai tad puikam par to jācieš, ka mani kalpi tev kviešu vietā iesēja rudzus?

—   Tik tiešām, kā es te stāvu, tas nebija par to, ne par to! Es tikai domāju …

—    Kas man daļas, ko tu domā! — Plikpauris uzvelk svārkus, pabīdīdams vectēvu sāņus kā tukšu krēslu. — Kur ir pletne?

—   Tā ir jūsu dārzā … viņai tur jābūt!

—   Ej atnes!

Vectēvs stenēdams iziet dārzā un meklē pletni. Viņš to atrod atkušņa šķīdonī gandrīz jau zemēm apnestu un atnes Plikpaurim. Plikpauris jau uzlicis mugursomu plecos un patlaban aizdedzina cigāru.

—   Un vairāk tev nekā nav man ko teikt, Kraske?

—    Ko tad lai es vēl saku? — atskurbušais vectēvs nomurmina. — Savējos man vajadzēja nopērt, savējos! Zvēru, ka es to arī izdarīšu, lai tik tie man parādās pa nagam!

—    Ko nu par to! Tu vari būt laimīgs, ka šie sarkanie prusaki ir no tavas virtuves ārā! Manis pēc tu vari zvērēt baznīctēvam vai pat mīļajam dieviņam, bet ne man! Man vajadzīgi pierādījumi! Es gribu, lai tu savu draudzību pierādītu ne vien ar pletni, bet arī darbos!

Plikpauris iziet, pamezdams vectēvu istabas vidū.

Vectēvs atkal atgriežas krogā. Tur jau salasījušies visādi slaisti, kas izdevību par brīvu iedzert saož jau pa gabalu kā zaļās mušas kritušu maitu.

So ļaužu pulkā ir arī Spēlmaņu Fimpelis. Vectēvs pacienā Spēlmaņu Fimpeli un visus pārējos brīvā šņabja kārotājus. Lai redz visi, kas saimnieks Kraske īsti ir par vīru! Arī viņam var būt savs galma nerrs, tāpat kā viņa varenajam draugam!

Spēlmaņu Fimpeli piespiež nirt ar ūdeni pilnā veļas toverī pēc naudas gabaliem. Spēlmaņu Fimpelis ienirst un ar lūpām paceļ no trauka dibena iemesto naudu. Ziņkārīgie, kas sanākuši noskatīties dzērāju ākstīšanos, noskurinājās un iet tālāk.

—   Vecais Kraske sajucis prātā!

Dzertuvē ieved arī krodzinieka lielo cūku. Spēlmaņu Fimpelim liek jat uz cūkas un spēlēt klarneti. Žūpas kniebj cūkai astē, lai tā kviec skaļāk par Fimpeļa klarneti. Cūka Spēlmaņu Fimpeli nosviež zemē un aizbēg aiz letes.

Pirmajā mijkrēslī pie mūsu mājas apstājas vesels gājiens. 2ūpas ķerrā pārstumj vectēvu. Tagad tas vairs neplosās un netrako. Ķerrai pa priekšu soļo Spēlmaņu Fimpelis un spēlē dziesmu par žūpu kalēju.

—   Dieviņ tētiņ, jūs taču manu veco esat piedzirdījuši līdz

nāvei! Ak jūs dzērāju banda! Nu gan es paziņošu žandarmam! — Vecmāmuļa tekalē apkārt kā skudra izpostītā pūznī.

Dzērāji tusnīdami un smiedamies iestiepj vectēvu guļamistabā. Viņi to iesviež gultā un klaigādami aiziet.

—   Vecajā Kraskē ielīdis izmaksāšanas velns! Taisieties, ka liekat, pirms viņš nav sācis nožēlot!

Spēlmaņu Fimpeļa klarnetes kurksti jau atskan ciema norā. Vectēvs ar gluži melnu seju guļ gultā. 2ūpu bars ar apavu smēru pārvērtuši viņu par nēģeri. No sejas tumšās ainavas kā salnas klāts zāles kumšķis atdalās vienīgi sirmās ūsas.

Iestājas nakts, ar savu tumsu apsegdama visu: vectēva seju un krākšanu, vecmāmuļas vaimanas un nopūtas. Tā apsedz arī manas trīsas, ko es biju izjutis visu dienu, it kā manā sirdī urbtos tūkstošiem kokgraužu.

21. NODAĻA

Vectēvs guļ gultā jau trešo dienu. Viņš gandrīz nepakustas. Viņš nekā neēd un nekā ari nerunā. Viņš tikai draudēdams vīsta dūres, tikko kāds ierunājas, ka vajadzētu pasaukt ārstu.

Zupas ir maitu mušas, bet Kimpeļu Svepšķe ir eņģelis. Viņa caur sienām sajūt, kur vajadzīga palīdzība.

—   Te nu es esmu, Kraskien! — viņa saka.

Aiz bēdām un rūpēm vecmāmuļa pavisam apjukusi.

—   Vai tu ko vēlējies, Svepšķīt?

—   Man, Kraskien, ienāca prātā, ka jūs pašreiz laikam gan nejūtaties kā septītās debesīs. Es atnācu palīdzēt!

Vecmāmuļa mēmi paloka galvu un ar delnas virsu norauš

asaras.

Svepšķe sāk rīkoties. Viņas spēcīgās rokas paveic darbus citu pēc cita.

—   Jūs gan domājat, ka Svepšķe vairs nekā nevar? Svepšķe var gan!

Viņa pabaro un notīra Zobgali un izmēž stalli. Zobgalis niķojas un mēģina iespert. Kimpeļu Svepšķe īstā vīrieša balsī tam tik bargi uzsauc, ka zirgs bailīgi piespiežas pie sienas.

Putnu jandāliņš dārzā un norā kļūst arvien skaļāks. Žubītes skaļi trallina. Zvirbuļi uztraukti čiepst un plūcas sievu dēļ. Krauķi no ciema nomales pārvietojas mežos. Pa nokusušajiem tīrumiem tekalē irbes.

Kimpeļu Svepšķe izmēž cūku kūti un parūpējas par govīm. Viņa sutina kartupeļus un bietes, attaisa dārzā rūsas un pārlasa kartupeļus, it kā tā kopš seniem laikiem būtu saimniekojusi mūsu mājās.

Paiet trīs dienas. Vectēvs sāk atkal ēst un veselām krūzēm dzer paniņas. Taču par saimniecību viņš nekā netaujā. Viņš arī nezina, ka pa āru rīkojas Kimpeļu Svepšķe. Viņš tikai sten un kāsē, paprasa gan šo, gan to ēst un dzert, bet nerunā ne ar mani, ne ar vecmāmuļu ne vārda.

—          Lai viņš, Kraskicn, guļ, lai viņš guļ! — Svepšķe čukst.

—   Viņš jau nav vissliktākais. Gan jau slimība tam izdzīs no galvas visas trakulības! Gan jau jūs atkal dzīvosiet kā divi balodīši paradīzē! — Vecmāmuļa priecājas par katru Kimpeļu Svepšķes labo vārdu. — Nebaidies! Tāpēc jau pasaule neaizies postā, ja viens vīrieša cilvēks atkritīs vagā mazliet atpūsties, — Svepšķe mierina. — Es iejūgšu ecēšās un sagatavošu zemi auzu sējai.

Svepšķe iejūdz Zobgali un dodas ecēt tīrumu. Nostāvējies Zobgalis lēkā, bet Svepšķe ātri tiek ar draiskuli galā.

Pienāk ceturtā diena. Vectēvs uzvelk bikses un iziet ārā. Viņš atrod zirgu stalli tukšu.

—   Kur palicis zirgs? Vai to nav paņēmusi Zemnieku palīdzība?

—   Nē, Zemnieku palīdzība nav ņēmusi.

—   Kas tad?

—   Kimpeļu Svepšķīte gatavo zemi auzu sējai.

—   Tu gan, vecā, esi paša nelabā apsēsta! Laist uz lauka Kimpeļu Svepšķi! Jūs visus vajadzētu pēc kārtas nomizot! Tev vēl nepietiek, ka kviešu vietā tev aug rudzi kā samainīts bērns šūpulī. Tagad viņa ļauj raganai apburt tīrumu! Veca kā desmit

gadīga kaza, bet prata tev nav nepavisam! Bet gan es jus izkvēpināšu, gan es izkvēpināšu!

Vectēvs tāpat biksēs un kreklā, bikšturiem mētājoties., aizskrien uz lauka. Viņš izrauj Svepšķei grožus no rokām, pašu atgrūzdams sāņus.

—    Kučierē savu sātanu, bet manu lopiņu atstāj mierā! Prom, prom! Tūlīt prom! Un uz mana tīruma vairs ne soli! — Kimpeļu Svepšķe nav pārāk nobijusies. Viņa jau zināja, ka to aizdzīs, un tāpēc platiem soļiem dodas uz ežu. Viņas ausīs ieskanas vārds «sātans». Viņa saslejas. Viņas acis zibsnī.

—   Es tevi tā nolādētu, ka tu uz vietas zemē iegrimtu, ja es kaut sātana mazo pirkstiņu būtu kādreiz redzējusi! Man ar viņu nav nekā kopēja! Cik reižu tad man tas tev jāatkārto?

Svepšķe lepni aiziet savu ceļu. Vectēvs pieiet pie Zobgaļa un to izjūdz. Ecēšas viņš atstāj uz lauka turpat, kur tās apturējis. Lai lietus vispirms nomazgā no tīruma Svepšķes lāstus.

Saule ar katru dienu pieceļas no meža gultas arvien spēcīgāka. Tās stari caurstrāvo ledaino gaisu. Gaiss sasilst un noglāsta ceriņu pumpurus. Drīz vien izplaukst zili ceriņziedu čemuri. Siltais gaiss pamodina arī narcišu ziedus un bišu stropus. Tas izsūta bites pirmajos ziedos.

Skolā ierodas pastnieks. Kas? Jā, jā, pastnieks! Kāpēc gan lai skola nesaņemtu vēstules? Un tā jau arī nav pirmā saņemtā vēstule, bet šī nāk no Polijas, un tā sūtīta pionieriem.

Aploksnē ir ielūgums. Ielūgums? Nūjā, ielūgums! Bērnus ielūdz apmeklēt Poliju. Nu jau jūs gan esat jukuši! Visus bērnus ielūdz apciemot Poliju? Nē jel, nē, uz Poliju ielūgti tikai pionieri, divdesmit labākie pionieri ar savu vadītāju. Kāpēc tad ne ar vislabāko pionieru vadītāju? Tāds taču ir tikai viens pats! Tātad tam arī jābūt vislabākajam.

Skolotājs Kcrns aiz uztraukuma pilnīgi nosvīdis. Viņš uzbudināts staigā pa klasi no viena gala uz otru, no viena gala uz otru. Viņš noņem un notīra brilles. Viņš tās atkal uzliek, atkal noņem un atkal notīra. Klasē dzirdams ik elpas vilciens.

—   Jūs jau izberzīsiet caurus stiklus, Kerna kungs! — lielais Surihts aizrāda. Visa klase atviegloti iesmejas un nu vairs nav valdāma. Zēni uzlec uz galdiem un sāk dungot maršu. Meitenes saķeras rokās un sāk lēkāt: «Papēdi, purnu, viens, divi, trīs!»

—   Kerna kungs, skuķi svingo!

—   Turi muti, Klauške!

—   Kas dejos svingu, netiks uz Poliju!

—   Vai tu jau atkal gribi kasīties, baltais Klauške? — Inge Kaldaune lēkā baltā Klauškes degungalā. — Ja tu tā vēlies zināt, mēs dejojam krakovjaku!

—   Un kraupajaku ari!

Dažā labā mājā šais dienās skolas bērniem noliktās pusdienas galīgi atdziest. Valodas par Polijas braucienu dažādi atbalsojas vecāku ausīs.

—   Jūs braucot uz Poliju?

—• Jā, māmiņ, uz Poliju.

—   Tieši tu? Tur taču brauks vairāk tie no partijas.

—   Brauks jaunie pionieri, māmiņ!

—   Vai tad tu arī neesi skolas biedrībā?

—   Esmu gan, bet brauks labākie, divdesmit labākie.

—   Un tu neesi viens no labākajiem?

—   Es jau cenšos, cenšos, māmiņ!

Mazā Kubaška mājās ir cila runa.

—   Tu gan, dēliņ, nevari braukt uz Poliju, lai dievs pasarg!

—   Kāpēc es nevaru braukt uz Poliju, māmiņ? Un ja nu es izrādos divdesmitais vislabākais?

—   Lai mīļais dieviņš mus no ta pasarga!

—   Kāpēc tad viņam tur jāiejaucas?

—   Tu vari ieskriet rokās Ignacam, un tad ir beigas!

—   Kādam Ignacam, māmuci?

—   Tam pašam Ignacam, kas pie mums dzīvoja, kad lielais karš ieilga.

—   Kāpēc es nedrīkstu ieskriet viņam rokās? Viņš pacels mani gaisā un piespiedīs sev klāt! Tu taču pati man bieži stāstīji, kā viņš izņēmis mani no šūpuļa un spiedis sev klāt.

—   Stāstīju jau, stāstīju! Bet vēlāk viņš ar mums sanāca

naidā. Dieva laime, ka viņš, būdams tik ļauns un viltīgs, nenodedzināja mums māju!

—    Kāpēc viņš sanāca naidā? Vai tāpēc, ka es briesmīgi kliedzu, kad viņš mani spieda?

—   Viņš… Tēvs viņu reiz tā mazliet iepēra. Citādi nebija glābiņa!

—   Kāpēc tad tēvs viņu iepēra?

—    Liecies taču mierā! Uz Poliju tu tik un tā nebrauksi! Tā jau ari nevarēja… Viņš skrēja pakaļ jaunām meitenēm… kur vien ieraudzīja!

—    Kāpēc tad viņš to nedrīkstēja? Mazais Prepko arī skrien pakaļ meitenēm, bet viņu neviens neper!

—   Viņš bija polis, — un ar to pietiek! Labāk ēd!

Vecajā muižas mājā atbrīvojušies divi dzīvokļi. Bogracka kundze iznāk no vecās skolas un ieiet muižas mājā. Viņa dodas pie Vurma kundzes.

Bet vai tad viņas nedzīvoja naidā? Nūjā, bet cilvēki taču nevar naidoties septiņus gadus! Galu galā vienam ar otru tomēr jāsadzīvo, cik var.

—   Labdien, Vurma kundze!

Vurma kundze neuzticīgi paskatās uz durvīm.

—   B’dien!

—   Es, Vurma kundze, gribēju …

—   Dzīvoklis ir jau aizņemts! Tur ierīko bērnudārzu.

—   Es nenāku dzīvokļa dēļ. Viss taču lielāko tiesu atgadījās tikai tā cauruma dēļ… šķērssienas cauruma dēļ! Jums jau nu gan jāpiekrīt, ka trači galvenokārt izcēlās tikai tādēļ.

—   Caurums un atkal caurums! Te neviena cauruma vairs nav! Ko jūs gribējāt?

—    Es gribēju… es jūs gribēju brīdināt! Ja man būtu dēlēns… tāds puisēns kā jums… es viņu nekad un ne par kādu naudu nelaistu uz Poliju! Ko jūs domājat, ko viņi ar mums izdarīja? Vai tad lai arī puisēns… vai lai arī viņš atgriežas

mājās basām kājām un Vienā kreklā? To jau grēks novēlēt pat savam niknākajam ienaidniekam!

—   Ko tad viņi jums tādu nodarīja? — Vurma kungs istabā atsaucas.

—   Divi saiņi un viens koferis! Tā viņi mūs palaida pasaule!

—   Un jūs gribējāt rokas ratiņos paņemt arī savu mājeli?

—    To nu gan ne, bet viņi taču varēja mūs atstāt turpat viņā ■pusē!

—   Un jūs gribējāt palikt tur, kur jums esot klājies tik slikti?

—   Nu, galu galā tur tomēr bija daudz labāk nekā šeit. Kas tad te ir par dzīvi? Jūs jau tā runājat, it kā paši nekā nebūtu zaudējuši, jūs jau runājat kā partijas cilvēks!

—   Css, csss! — Vurma kundze mēģina Bogracka kundzi apklusināt. — Lieciet viņu mierā! Tā viņam tā vārīgākā vieta.

—   Vai tad viņš tiešām ir partijā? — Bogracka kundze čukstus grib uzzināt.

—          Viņš jau sācis tur stāties iekšā, — Vurma kundze atčukst.

—   Es jau arī šo sugu pārāk nemīlu. Lai viņi vispirms atdod mums visu, ko atņēma! Csss!

—   Viņš gan grib kļūt par kaut ko lielāku? — Bogracka kundze izdveš, lūpas tikko pakustinādama.

—   Csss! Tikko vīriešiem sāk klāties mazliet labāk, tie tūlīt kā ķerti uz politiku. Viņi visi aizietu postā, ja mēs nepaturētu skaidras galvas!

—   Par savējo es nu gan to nevaru teikt. Agrāk, viņš saka, iad tu, cilvēks, vismaz biji ko vērts…

Virtuvē ienāk arī Vurma kungs.

—   Pie mums, mīļā Vurma kundze, nav parasts sačukstēties, šeit visi drīkst dzirdēt, ko runā.

—   Mēs negribējām jūs traucēt!

—    Vai nu tas traucē vai netraucē. Starp citu, vakardienas avīzē es lasīju, ka vajadzīgi pulksteņtaisītāji.

—   Pulksteņtaisītāji?

—   Tā es lasīju.

—   Tas gan būtu kas manam vīram! Tad viņš atkal varētu strādāt agrāko darbu un galu galā atkal tikt uz priekšu!

Bogracka kundze jau ir projām.

Mūsu mājā par Poliju nebilst ne pušplēsta vārda. Vectēvs savīst arvien vairāk, gluži kā žāvēts bumbieris cepeškrāsniņā. No cepures apakšas spraucas jau pavisam sirmi mati. Tie kļūst arvien baltāki un baltāki, it kā tajos būtu aizķēries pērnais sniegs. Vectēvs ar mums gandrīz nemaz nerunā. Edamreizēs viņš mūs pat neievēro. Vienatnē sēdēdams, tas pastāvīgi kaut ko klusi murmina. Tad viņš pēkšņi cērt galdā dūri, atkal kaut cik sasparojas un iziet pagalmā vai dodas uz tīrumu.

Birģermeistars Kaldaune ierodas pie Plikpaura un cenšas noskaidrot, kas vainīgs, ka mūsu kviešu laukā iesēti rudzi.

—   Vai Kraske tevi sūtīja, birģermeistar? — Plikpauris, laipni smaidīdams, viltīgi apvaicājas.

—   Ar Kraski vairs nevar sarunāties. Bet ļaudis stāsta.

—   No kura laika tad birģermeistars klausās sievu tenkās?

—   Tieši tāpēc es arī atnācu. Gribu uzzināt no tevis, kas Kraskem iesēja rudzus?

Kimpeļu Plikpauris starp diviem izdzertiem šņabjiem birģermeistaram Kaldaunem, mīlīgi smaidīdams, pierāda, ka par šo nožēlojamo pārskatīšanos vainojama kalpa muļķība. Birģermeistars grib zināt, kur šis lauksaimniecības izpalīgs palicis. Kā tad Plikpauris lai to pasaka! Tai pašā dienā, kad pārskatīšanās atklāta, jaunais kalps kā gājis, tā aizgājis. Te nu birģermeistars pats var pārliecināties, kādi šodien ir tie strādnieki. Birģermeistars Kaldaune vēl labprāt vēlētos noskaidrot, vai Plikpauris nenodotu ciemam uzliktajai sagādei kviešus arī par vectēvu. Kāpēc ne? Ko gan draudzības labā visu nedara? Taču, ko nevar celt, to nevar nest! Plikpaurim vispirms jāredz, kāda būs raža un kas paliks pāri pēc paša labības nodevas izpildes.

Birģermeistars Kaldaune atgriežas mājās, zobus griezdams. Viņš gribēja noķert odzi, bet atkal bez panākumiem. Viņš nevar rakstīt avīzē ne par vectēvu, ne Plikpauri. Pagaidām vēl Kimpeļu Plikpaura labā griba spraucas ārā pa visām vīlēm. Vakarā viņš šo atgadījumu pārrunā ar Paulu Vunšu.

Ari man jāiet pie Paula Vunša aprunāties par savām lietām. Viss ciems skrien tikai pie Vunša. Vunša kungs ir kā tāda zīl

niece. Viņš gandrīz arvien zina savu padomu. Kur gan Pauls Vunšs visus šos padomus ņem? Vai viņš ir studējis tāpat kā dakteris? Nē un jā. Pauls Vunšs ir meistars stikla fabrikā. Ļaudis stāsta, ka tas viņš bijis jau sen pirms lielā kara, bet strādnieku atalgojuma dēļ viņam fabrikā pastāvīgi izcēlušies strīdi. Kad vectēvs un pārējie sarkanie izmeta viņu no Mercbahas biedrības, viņš iestājās cilā biedrībā Zandbergā. «Tagad viņš ir beigts cilvēks!» Mercbahas sarkanie apgalvoja. «Tagad Pauls kļuvis komunists. Drīz tam sarkanums parādīsies uz āru!» Pauls Vunšs bija labs stikla kausētājs. Viņš varēja krietni daudz padarīt. Toties viņš arī rādīja zobus uzņēmuma vadībai. Tikko fabrikā notika kāda netaisnība, cietušais devās pie Paula Vunša. Tā tas turpinājās arī pēc tam, kad Hitlera algotņi Vunša partiju sagrāva. Tādā kārtā Pauls jau toreiz kļuva par padomdevēju visiem apkrāptajiem. Uzņēmuma saimniekam tas sagādāja neērtības. Viņš nodeva Paulu Vunšu projām karā. Paulu apmācīja par karavīru. Viņš ieradās atvaļinājumā, un viņu izprašņāja, kā tam karadienests patīkot. «Lieliski, pavisam lieliski!» Pauls atbildēja. «Tur nav jāstridas par algām, cauru dienu vari šļaucīties un apkārt tev ir patīkami cilvēki!» Ļaudis netika gudri, ko šādas runas varētu nozīmēt. «Bet ja vajadzēs doties uz fronti?» tie apvaicājas. «Kaut drīzāk ietu vaļā!» Pauls Vunšs atteica. «Tad tikai tie īsti redzēs, ko es spēju!» Sādu karavīra attieksmi — jo ātrāk nokļūt frontē ciema ļaudis saprata vēl mazāk. Pauls nokļuva frontē 1941. gada jūlijā un kopš tā brīža pazuda kā ūdenī iekritis. Nu jau kaimiņi sāka labāk saprast, kāpēc viņš nebija gribējis palikt kazarmās. Viņš bija pārgājis pie padomju karavīriem. Tagad ļaudis zina stāstīt, ka Pauls tur studējis un esot vēl gudrāks par kuru katru dakteri.

Es aizeju pie Vunša Pogača.

—   Nu, Pogaci, vai man arī kaut kas sanāks ar Poliju?

Pogacis tikai iesvelpjas caur zobiem.

—   Kā tev tagad veicas ar aritmētiku?

—   Pats pēdējais!

—   Kā tā?

—   Sākumā es biju vidū, bet tad sākās tie mīklu uzdevumi.

—   Es tādus nepazīstu, Tinko.

—   Nu, piemēram, tādi. Zemnieks nopērk govi. Govs maksā tūkstoš trīssimt mārku. Viņš nopērk arī zirgu. Zirgs maksā trīs tūkstoši septiņi simti mārku. Zemnieks paņēmis līdzi uz pilsētu pieci tūkstoši septiņi simti piecdesmit mārku. Cik daudz naudas viņš nodzēris krogā?

—   Kas tev liek tādu uzdevumu atrisināt?

—   Bet tādi jau tie ir!

—   Tu domā vienādojumus ar vienu nezināmo?

—   Jā, un arī ar diviem nezināmiem. Ak, vispār ar visas pasaules nezināmiem! Es mūžīgi atminu nepareizi!

—   Vai tad jūs tos neatrisiniet ar X?

—   Tieši ar to jau man nekā neiet!

—   Tad tu to tūlīt sāksi mācīties!

—   Tu jau lej kā skolotājs Kerns! Un tomēr es neiemācīšos! Vai viņi Polijā arī atrisina uzdevumus ar X palīdzību?

—   Ko tad tu domā?

—   Nu, tad pamāci mani!

Pogacis skaidro svīzdams, es pūlos stenēdams. Kaut tas pārgudrinieks, kas izdomājis šos X uzdevumus, pats skraidītu pa pasauli ar līkajām X kājām!

Taču Pogacis neatlaižas. Nu jau es gandrīz sāku vai ticēt, ka no viņa iznāks skolotājs. Ja es kaut ko izdaru nepareizi, viņš sēž un taisa tikpat skumjas acis kā Kerna kungs. Ja man laimējas, viņš berzē rokas starp ceļiem, it kā viņam pašam tas būtu izdevies.

—   Ar pirmo cirtienu nekrīt neviens koks, — Pogacis aizrāda, pakausi kasīdams.

—    Krīt gan! — es iebilstu. — Kad nošķiļ zibens, tad ir pušu vienā rāvienā!

—   Tiesa gan. Tavā galvā gan neuzšķiļas gaisma. Atnāc rīt atkal, tad lūkosim tālāk.

Nākošajā dienā mēs lūkojam tālāk. Uzdevumi kļūst grūtāki, manā galvā arvien vēl neuzšķiļas gaisma!

—    Liekas gan, ka Kimpeļu Friča sviestā nauda tev tomēr būs kaitējusi, — Pogacis spiests atzīt.

—   Tādus cilvēkus, kam galvā viss nav kārtībā, jūs uz Poliju līdzi neņemsiet?

—   Nerunā muļķības! Rīt redzēsim, kas darāms tālāk!

Bet arī nākošā dienā mēs neko daudz tālāk vis nesaredzam. Iepriekšējos uzdevumus es visus saprotu. Es esmu iegaumējis to iznākumus! Bet jaunos uzdevumus es neparko nevaru iesākt risināt.

Kādu dienu es sastopu Pogaci ar somā sakravātām grāmatām.

—   Vai tu, Pogaci, gribi tikt no manis vaļā, tāpēc ka es esmu lik liels muļķis?

—   Arī es te esmu sapinies! Man jāaiziet pie Stefānijas. Nāc līdz!

—   Vai tu patiesi gribi norakstīt no skuķiem! No kura laika tad tas nācis modē?

—   Viņa nav nekāds skuķis. Viņa ir pioniere.

—   Bet viņa tomēr valkā brunčus, un tu kā vīrietis tikai izblamēsies! Garmatainās jātur zem tupeles, citādi tās mūs iebāzīs maisā!

—   Kas tā saka?

—   Mans vectēvs!

—   To jau nevar ņemt par pilnu!

—   Kā tā?

—   Nūjā, pasaki tikai viņam, lai tas liekas man virsū ar savām mēslu dakšām!

—   Es viņam nekā neteikšu. Viņš ar mums nemaz nerunā!

Pogacim ar mani ilgi jānoņemas, kamēr es beidzot izšķiros

iet līdz pie Stefānijas.

—   Ja tu šodien nepamācīsies, bet rīt skolā būs klases darbs, tev būs jāsēž kā novārītam vēzim!

—   Bet no Stefānijas es gan laikam nenorakstīšu, — es prātoju. — Tas man nepatīk! Es tikai paskatīšos, kādu gultu viņi man sakārtojuši. Viņi par varītēm grib, lai es kļūtu viņu znots.

Klarijas kundzes istabā ir klusi un silti. Stefānijas matu cirtās rotājas marta saules spulgs. Stefānijas pirksti notraipīti ar tinti, taču mūs viņa saņem kā īsta dāma.

—   Esi sirsnīgi sveicināts! — viņa mani apsveic.

—   Vēlu daudz laimes! — es sarkdams atbildu.

Pogacis izkravā savas grāmatas. Liekas, ka viņš pie Klari jiem jūtas kā mājās. Manī pamostas maza greizsirdība. Bet pret ko es esmu greizsirdīgs, es pats nezinu.

Stefānija atnes no otras istabas man krēslu. Es mēģinu ieskatīties pa durvju spraugu, taču gultu nevaru ieraudzīt.

—   Tā nu tas ir, ka cilvēkam nav un nav vaļas, — es Stefānijai paskaidroju, — citādi es jau sen būtu atnācis un apskatījies, kā jūs te dzīvojat.

—          Ko tu atkal tik pārgudri izrunājies! — Pogacis pārmet.

—   Ņem ārā grāmatas un sāc mācīties!

Pogacis un Stefānija pārrunā savus skolas uzdevumus. Es paņemu savas grāmatas un izliekos rēķinām. Es kustinu lūpas, raucu pieri, tomēr nekā nerēķinu, jo man jāaplūko istaba. Klariji tiešām ir smalki ļaudis! Istaba ir ļoti tīra un mājīga. Tā vien gribētos izvāļāties visos kaktos. Stefānijai virs gultas mazs grāmatu plauktiņš. Uz naktsgaldiņa stāv elektriskā lampiņa. Viņa var lasīt, cik ilgi vien vēlas. Viņa pie tam var pat aizmigt, un māja tomēr nenodegs. Viņai savas grāmatas nav arī jāslēpj.

Grāmatu plauktiņu droši vien uztaisījis pārnācējs. Man viņš iesāka taisīt tikai trušu mājiņu. Statnes vēl tagad stāv mūsu šķūnī.

—   Ja tu tā glūnēsi apkārt, tu nekā daudz neizrēķināsi, — Pogacis atgādina.

—   Tu te neesi nekāds noteicējs! — es atcērtu. Es negribu Stefānijas klātbūtnē klausīties pamācībās. Pogacis brīdi paliek apvainojies. Tas viņam tomēr lāgā nepadodas.

—          Vai jūs ziniet ko? — Stefānija mēģina viņu salabināt.

—   Mēs esam pirmais pionieru pulciņš skolas uzdevumu sagatavošanai!

—   Tādu pulciņu nemaz nav, — Pogacis cenšas izlikties ļoti nopietns. — Mēs esam mācīšanās aktīvs!

—   Tas gan, bet man šis nosaukums visai nepatīk.

Stefānija un Pogacis savus skolas uzdevumus jau paveikuši.

Tagad viņi abi ķeras man klāt.

—   Es tev, Pogaci, mājās parādīšu, ko esmu izrēķinājis!

—   Nē, tikpat labi tu vari parādīt arī šeit. Mēs esam pionieri, nevis kādi kaktu bodnieki!

Stefānija jau paņēmusi manu burtnīcu. Ko gan šī vecā zoss iedomājas! Ar savām mīkstajām kaķes ķepiņām viņa man izrauj no pirkstiem spalvaskātu. Lai jau viņa dara, ko grib! Gan viņa pārliecināsies, ka man pēc slimības visi nav mājās! Stefānija rēķina tikpat veikli kā veikala pārdevēja. Viņa tikai piedur ar spalvaskāta galiņu pie katra skaitļa un uz atsevišķas lapiņas izrēķina.

Ak vai, cik gan tāls un grūts ceļš līdz Polijai! Ja viņi nebūtu izgudrojuši aritmētiku, es varētu aizbraukt, kurp tikai iepatiktos. Stefānija paliek tikpat laipna un pacietīga.

—   Diezgan daudzās vietās tev jau ir pilnīgi pareizi, bet lietāko tiesu tomēr vēl ir kļūdas, — viņa izsakās par maniem uzdevumiem.

—   Es jau teicu, ka viņš nepareizi iesāk, — Pogacis viņai piebilst.

—  Nē, viss būtu pavisam labi, tikai jūsu muļķīgais X man sagroza galvu!

Stefānija piebīda man burtnīcu. Viņa noliecas pār mani.

—   Sāksim! Tu redzēsi, gan izdosies!

Stefānijas bize kutina man kaklu.

—   Tā nekas neizdosies, Stefānij! Vispirms nogriez savas pinkas!

Stefānija atmet bizes uz muguras.

—   Par iksu sauc skaitli, kas tev jāatrod.

—    Kāpēc man tas vēl jāatrod, ja es jau tāpat zinu, ka tas ir X?

—   Nē jel, par iksu sauc katru nezināmo.

—   Tad jau es varu ierakstīt jautātāju?

—   To tu vari darīt, — Stefānija man atstāj brīvas rokas. Viņa man ļauj ierakstīt jautātāju. Ar jautātāju rēķināt veicas daudz vieglāk. Tā vien liekas, ka es tomēr iemācīšos. Ja man izdodas kādu uzdevumu izrēķināt pašam, Stefānija aiz prieka lēkā pa mazo istabiņu. Dažreiz es ar nodomu uzrakstu nepareizu skaitli, lai tikai viņas baltās ķepiņas pieskartos manām sasprēgājušajām rokām. Tad man atmiņā pavīd manas mātes glāsti.

Tuvojas marta beigas. Dārzos zied pirmie firziķu koki. No lazdu spurdzēm siltajā gaisā paceļas dzelteni putekļu mākoņi. Visām bitēm kājās kuplas, dzeltenas biksītes — arī tās apciemojušas lazdu ziedus. Pa pļavām rakņājas kurmji. To melnie, svaigie rakumi izraibina pirmo zaļo zāli.

Spēlmaņu Fimpeļa labās dienas beigušās. Deju vakarus vairs nerīko. Tagad viņš uzstāda kurmju lamatas. Viņš šos dzīvniekus ķer un novelk tiem ādiņas. Melnās ādiņas viņš uzstiepj uz dēļa izžūt un pilsētā pārdod. Tā Spēlmaņu Fimpelis iegūst šņabi arī no kurmjiem.

—   Svētdien notiks pionieru sauksme, — Pogacis paziņo.

—    Kāpēc tad mūs jāsauc? Mēs jau neesam nomaldījušies mežā!

—   Mēs dziedāsim dziesmas. Mēs iesim dziedāt pie zemnieku mājām. Mēs dziedāsim visur, kur par pirmo ceturksni nebūs izpildīta olu nodeva.

—   Bet es baurošu. Tad vistas aiz lielām bailēm izmetīs olas tieši mēslos! — lielais Šurihts dižojas.

—   Nē, partijas vīri nāks mums līdz un izvedīs aģitāciju.

—   Uz kurieni tad viņi to aģitāciju vedis?

—   Viņi ar zemniekiem prātīgi aprunāsies.

—   Tā arī varēji tūlīt pateikt! Runā kā rajona tiesnesis!

Nu, ari es svētdien tā raušu vaļā, ka visi mežu gali līgosies!

Man jātiek uz Poliju, kaut arī vajadzētu izdzert visu ciema dīķi!

Aritmētikas kontroldarbā es, protams, izgāzos. Ar jautātājiem es uzdevumus varēju izrēķināt traki labi, bet, kad bija jātiek galā ar nolādēto iksu, viss sagāja čupā. Nu man ar dziedāšanu jātiek vaļā no kontroldarba divnieka! Nav nemaz teikts, ka es nesadziedu no lākstiem visvairāk olu. Neviens nevarēs par mani žēloties!

22.      NODAĻA

Svētdiena. Vēl viena diena, un marts būs beidzies. Kas ari šoreiz olas nenodos, par tiem birģermeistars Kaldaune katrā ziņā kaut ko rakstīs avīzē.

—   Es šos tūļīgos pienaglošu pie kauna staba! — viņš nosolās. Viņa citkārt šķelmīgā seja kļūst barga. Mutes kaktiņos ievelkas skarbas līnijas.

Mēs dodamies ceļā. Pogacis savā pioniera tērpā vairs nav vienīgais. Visi pionieri, kas grib braukt uz Poliju, pie baltajām pionieru blūzēm apsējuši zilus kaklautus. Es savā jaunajā uzvalkā skraidu kā svešs gailis vistu barā. Meitenēm ir zili lenču svārki. Aiz lencēm tās var viegli saķert un aizturēt. Saule spīd un laistās. Visi putni mums palīdzēs dziedāt olu nodošanai par labu. Celiņi pie zemnieku mājām svētdienīgi nogrābti. Cauri zemes garozai spraucas zaļi asni. Pļavas nosētas mārpuķītēm. Gaiļi uzsauc cits citam rīta sveicienus.

Aiz mums smagiem soļiem seko partijas vīri. Mēs nostāja

mies pie māju ārdurvīm un dziedam tik sparīgi, ka sāk gaudot suņi. No virtuvēm izsteidzas zemnieki. Viņi pūlas atcerēties, vai tiem šodien tiešām būtu dzimšanas diena, un sakaunas, ka iznākuši saņemt nepelnītu godinājumu. Viņi lēnītiņām atkal ielavās virtuvēs, taču partijas vīri tiem seko. Pirmais iet iekšā Pauls Vunšs, tad birģermeistars Kaldaune, mūsu pārnācējs, baltais Klauške, kooperatīva jaunkundze, daži jaunsaimnieki un beidzot skolotājs Kerns. Bet mēs dodamies tālāk, lai apdziedātu nākošokūtro parādnieku.

Gan jau partijas vīri visu izskaidros par olām un plānaizpildi. Daži zemnieki vienkārši piemirsuši, ka jau kārtojama pirmā ceturkšņa olu nodeva. Viņi neļaunojas. Viņi pat nopriecājas par mūsu skaistajām olu nodošanas dziesmām. Viņi tūlīt izstiepj no saviem pieliekamiem olu grozus un aiznes tos uz sagādes punktu Vurmštapera kundzei.

—   Kartībai jābūt! Dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pieder! Tā jau mūs māca pat svētie raksti! — citi piekrīt.

—   Ja tikai jūs izpildiet olu nodevu, tad inēs vienreiz labprāt esam ar mieru būt tādā mērkaķa lomā kā kāds ķeizars! — Pauls Vunšs nosmejas.

Pogacis paskatās savā sarakstā.

—   Tagad mēs dosimies pie Plikpaura!

—   Ka tik viņš mums neuzrīda suņus?

—   Lai pamēģina!

—   Tad es pats tam visus suņus nokodīšu, bet olas mums jādabū! — lielais Surihts atkal sāk plātīties. Ceļā viņš nogriezis nūju un tagad tas mizā iegriež čūsku. Iegrieztā čūska vijas visapkārt nūjai. — Ar to var izdancināt kaut vai pašu velnu, un es gribu redzēt, vai kāds suns iedrošināsies kost šai čūskas nūjā!.

Mēs nostājamies pie Plikpaura vārtiem.

—   Sveicini rītos tu sauli, pionier, apsveic to modrs! — mēs sākam dziedāt. Tūlīt sāk riet arī suņi. Tie nekad nav dzirdējuši pionieru dziesmas. Atveras pagalma mazie vārtiņi. Vecā Berta iznes mums pilnu šķīvi ar kūkām un mudina tās nogaršot. Mēs neatsakāmies.

—   Ja viņi grib vēl, viņi var dabūt vēl. Tā mūsu saimnieks nokliedza man pakaļ, — vecā Berta noburkšķ. — Lai tikai viņi vairs negaudo! Saimnieks nevar ciest, ka cilvēki aiz bada tā gaudo!

Mēs saskatāmies.

—    Šķiras ienaidnieka kūkas! Prom mēslos! — baltais Klauške iekliedzas. Viņš grib būt krietnākais pionieris un pirmais iebraukt Polijā. Mēs gaidām, ko teiks Pogacis. Bet tas tikai skalās uz mīksto, ar sakultām olām pārlieto plūmju kūkas gabalu, it kā gribētu saskaitīt visas plūmes, un tad iecērt cepumā zobus. Mēs notiesājam visas kūkas līdz pēdējai. Arī baltais Klauške savējo nenomet ielas dubļos.

Atnāk partijas vīri. Kūkas ēzdami, mēs kopā ar tiem ieejam pagalmā. Pret partiju Plikpauris suņus nerīdīs. Kimpeļu Plikpauris istabā padzirdējis āra kņadu. Viņš piezogas pie loga. Kas tad nu? Ko visi šie ļaudis meklē viņa pagalmā? Meteņa laiks taču jau sen pagājis.

—   Vecā Berta, atnes mums vel kūkas, citādi mēs atkal sāksim dziedāt! — lielais Šurihts neliekas mierā. Vecā Berta atnes vēl pilnu šķīvi ar kūku gabaliem.

Kimpeļu Fricis atrauj logu vaļā. Sava tēva istabā viņš jūtas drošībā.

—   Nu tikai sarijieties, izbadējušies koku zāģeri! — viņš sauc. Lielais Šurihts palecas un sagrabj Frici aiz rokas.

—   Vel vienu vārdu — un mēs tevi izrausim pa logu! Tad mēs tev parādīsim koku zāģerus!

Kimpeļu Fricis sabaidījies atraujas atpakaļ.

—   Tad jānāk īstiem vīriem! — viņš lielās, taču logam vairs netuvojas.

Lielais Šurihts pačukst:

—   Tinko, vai tu man palīdzēsi, ja viņš iznāks ārā?

—   Vīrs un vārds, lielo Suriht! Katrā ziņā palīdzēšu!

Plikpauris sagaida partijas vīrus priekšnamā.

—   Ai, jai, jai! Kas tad jūs atveda pie manis, mīļie ļautiņi?

Birģermeistars Kaldaune paskaidro, ka vainīgas olas, kāpēc

viņi ieradušies pie Plikpaura. Plikpaura atbildi nomāc jauna dziesma, ko tikko iesākam. Visas mūsu kūkas apēstas. Lai vecā Berta atnes vēl! Viņa ari atnes, un mēs tūlīt apklustam.

—   Bet tas taču tikai manas saimes aizmāršības dēļ, — Plikpauris turpat uz sliekšņa vīriem taisnojas. — Frici, atnes degvīna pudeli un divas glāzītes!

—   Par saimi mums nav daļas! Jāatbild nodevu pildītājam!

—   Pareizi, pareizi! — Plikpauris piekrīt. — Lai man sakalst mēle, ja mana olu nodeva līdz vakaram nebūs izpildīta, kaut man olas vistām būtu vai ar varu jāizspiež!

Pauls Vunšs un birģermeistars Kaldaune saprazdamies samirkšķinās. Degvīnu viņi noraida. Partijas vīriem nav vaļas, viņiem jādodas tālāk. Kūkas ēzdami, mēs atstājam Kimpeļu pagalmu. Ir jau tuvu pusdienai. Saule spiež kā pirms negaisa. Partijas vīri novilkuši svārkus un nes tos uz rokas.

—   Uz kurieni tagad, Pogaci?

—   Pie vecā rūcēja Kraskes!

Ko nu lai es daru?

Pēkšņi man sāk spiest zābaks. Kas tad tur par brīnumu! Visu nedēļu es skraidu koka tupelēs. Zābaki kļuvuši par maziem.

—   Pogaci, man liekas, ka zabaks spiež!

—   Noauj un ej basām kājām! Ir jau diezgan silts.

Es apsēžos ceļmalas zālē. Lielais Surihts līdzjūtīgi apstājas man blakus.

—   Tu vispirms pārbaudi, kas tev īsti spiež — zābaks vai kāja. Ja vainīgs zābaks, tu to vari novilkt. Ja kāja, tad tev būs jāpaklibo, līdz visas olas būs sadziedātas.

—   Man liekas, ka tas tomēr ir zābaks, lielo Šuriht!

Arī baltais Klauške apstājas.

—   Tinko tikai negrib apdziedāt savu vectēvu! Viņš pieder pie samierinātājiem. Tieši tāda suga tiem tur Polijā vajadzīga!

Es jau nu neļaušu, ka baltais Klauške par mani ņirgājas!

—   Varēs iet atkal!

Augšā es esmu!

Mēs nostājamies pie mūsu durvīm. Ari partijas vīri ir jau klāt. Mūsu pārnācējs pavelk Paulu Vunšu sāņus.

—   Vai mūsējo nav par daudz? Vai daži nevar doties uz nākošo māju, tad mēs līdz pusdienai tiktu galā.

Pauls Vunšs mazliet paceļ cepuri un saglauž savus iesirmos matus. Viņš domīgi noskata pārnācēju no galvas līdz kājām. Uz virsdegunes viņam iezīmējas divas sīkas krunciņas.

—   Es domāju, ka paliksim vien kopā. Ar lāpstu var paveikt vairāk nekā ar karoti!

Pārnācējs mīņājas no vienas kājas uz otru.

—   Vai tu esi pilnīgi pārliecināts, ka mūsējo nav par daudz?

—   Pilnīgi! Mums tad nebūtu neviena, kas parunātu ar tavu māti. Viņu nedrīkst nobiedēt.

Pārnācējs padodas. Tikai viņa vaigu muskuļi noraustās. Pauls Vunšs mums pamaj.

—   Ko jūs gaidiet! Dziediet labi skaļi! Vecais Kraske labi nedzird!

—  Pirms vēl saule tāles sārto,

Pionieri celties steidz;

Pirms vēl strazdiņš fleiti kārto,

Pionieri celties steidzi Pirms sāk saule rasu smelt,

Traucam karogu jau celti

Mazais Surihts, Inge Kaldaune un garā Lēne Lamperte ir mūsu strazdi. Viņi svilpo dziesmas melodiju. Pārējie rauj līdz, ko tikai rīkles atļauj. Es dziedu visskaļāk. Varbūt vecmāmuļa mūs dzird un priecājas. Viņa taču pati vēlējās, lai es iestājos skolas biedrībā. Tūlīt, tūlīt durvju spraugā parādīsies tās krunkainā seja! Viņa dzirdēs, kā tās Tinko dzied. Kāds no iekšpuses parausta mūsu durvis. Tās atsprāgst vaļā. Dusmās trīcēdams, uz sliekšņa stāv vectēvs.

—   Jūs suņi, nolādētie suņi! — viņš auro. Viņa sirmās ūsas izslējušās kā šņācoša kaķa spalvas. Viņa acis nomēro mūs ar tādu skatu, ka mums pār mugurām pārskrien salti drebuļi.

—   Krupji tādi, ko jūs te bļaustaties ap manu māju! Plukatas,

slaisti, jūs aizbaidāt vecam vīram svētdienas mieru! — Vectēva skatiens sastop mani. Mana sirds draud apstaties. Bet viņš mani nepazīst. Viņa lamu vārdi guldz kā lietus burbuļi dubļu skrlnī. — Es zinu, ko jūs gribat, sātana dzimums! Ar savu ķērkšanu jūs, elles prauli, gribat atvilināt ļaudis šurp! Lai ļaudis redz, kāds izskatās saimnieks Kraske, kas sliņķiem nav nodevis olas! Suņi! Maitas! Odžu dzimums!

Mūsu dziesma pamazām apklust.

—   Tiš, tiš! — vectēvs šņākdams nolec no sliekšņa. Rokas izpletis, viņš metas uz mums. — Tiš, prom, pazūdiet, citādi es jums gan parādīšu olas! Es jums gan uzsmērēšu olas! Olas, olas, olas! •

Mēs sprūkam kur kurais. Meitenes izbailēs spiedz. Arī es lieku kājas pār pleciem. Bet vectēvs mani jau saķēris un atrauj atpakaļ. Es skalos vectēva dusmu izķēmotajā sejā. Vectēva acis plešas arvien platākas. Viņš cīnās pēc elpas.

—    Tu, tu, tu!… Vai tad dievs debesīs jau ir pilnā? Vai pasaule kopš Noasa laikiem kaut ko tādu jebkad piedzīvojusi? Un tu, puišeli, tu iedomājies smieties par savu vectēvu?

Vectēvs sit. Manas rokas gurdi nošļūk gar sāniem. Man trūkst spēka tās pacelt, lai aizsargātos. Es esmu slikts cilvēks. Es savam vectēvam esmu sagādājis kaunu. Kā lai man nesit? Viņam ir tiesības man sist. Vectēva kaulainās plaukstas žvīkst pa manu seju. Mana galva sak džinkstēt. Es sagrīļojos. Es pakrītu. Vectēvs pārstāj mani sist. Viņš tikai vēlreiz iesper man ar zābaka purnu, it kā pārliecinādamies, ka es neesmu vairāk vērts par to, kas mētājas uz ielas.

—  Tu apdziedāsi savu vectēvu, rīdīsi viņam kaklā cilvēkus! Tās ir tās asinis… tās pašas asinis, kas trako tavā tēvā! Postītāja asinis! Es tev tās nolaidīšu, vai arī tu paliksi te guļam!

Viri iznākuši no mājas. Viņi vectēvu aiztrenc. Vectēvs tos nolād. Viņš nolād dievu un visu pasauli.

Mans deguns asiņo. Mana seja uztūkusi. Pogacis un lielais Surihts aizvelk mani ceļmalā. Stefānija atnes slapju mutautiņu un atvēsina manu seju.

—   Tikai nenomirsti atkal tāpat kā toreiz! — Stefānija lūdzas. — Vai tu mani vēl pazīsti, Tinko?

—   Es tevi pazīstu, Stefānij!

Stefānijas mutautiņš krāsojas sarkans. Vai ar mani jau ir tik ļauni? Es mēģinu piecelties sēdus. Tā lieta iet! Nu es vairs negulēšu trīs dienas miris. Es jau esmu norūdījies. Andreja dienā es taču uzveicu arī Kimpeļu Frici!

Pienāk Pauls Vunšs. Viņš apsēžas pie manis zālē un apņem ar roku manus plecus.

—  Tava galva nu gan dabūja ciest, manu puisēn? Vai tagad ir jau labāk?

—  Man jau ir labāk, Vunša kungs!

—  Vai dziedāt tu vēl vari?

—   Es labāk vairs nedziedāšu, Vunša kungs!

—   Gan jau tu atkal dziedāsi, Tinko, gan jau! Tu dziedāsi tikpat skaļi un skaisti kā cīrulis!

Pauls Vunšs pieglauž mani sev klāt. Pirmo reizi es sajūtu, kā tad ir, ja cilvēkam ir tēvs.

—   Arī es reiz biju tāds pats puisēns, — Pauls Vunšs'saka,

pašķirdams apkārt sastājušos pionierus, lai varētu novērot mūsu māju. — Ari es reiz biju tāds pats puisēns kā tu, un ari mēs gājām sadziedat sev olas. Lieldienu rītos mēs gājām pie zemniekiem dziedāt, lai dabūtu olas, jā, jā! Ta mēs izlīdzējāmies, jo mājās mums taču nevienas vistas nebija! Prusaki pavarda kaktā olas nedēj, to tu saproti!

—  Saprotu, Vunša kungs!

—   Redzi nu! Bet zemnieki mums par to deva olas. Daži iedeva pat nokrāsotas. Olas gan bija pavecākas, jo mēs jau nebijām šo zemnieku krustbērni, bet tās tomēr bija olas. Un šis olas mēs bijām paši sev sadziedājuši, saproti? Ikviens sadziedātās olas arī varēja pats paturēt. Sev olas sadziedat ir viegli, vai ne? Bet citu laba sadziedāt ir grūti. Vai tā ir?

—   Abējādi ir grūti, Vunša kungs!

—   Taču sadziedāt olas citu labā ir daudz cildenāks darbs.

—   Tikai pie vectēva ir grūti sadziedāt olas citu labā!

Pagalmā atkal atskan vectēva skaļā, griezīgā balss. Taču

kāda cita balss vectēvu pārkliedz. Tā ir skolotāja Kerna, pacietīgā skolotāja Kerna balss.

—  Un kaut ari man vajadzētu ņemt viņu pie sevis, — skolotājs kliedz, — Šeit viņš vairs neatgriezīsies!

Pa ārdurvīm bāls un pārskaities iznāk pārnācējs.

—   Vai tu vismaz nomierināji savu māti? — Pauls Vunšs apvaicājas.

—  Es mēģināju. Bet visļaunāk viņai klāsies tad, kad mēs būsim no šejienes aizgājuši. — Pārnācējs ierauga mani. — Kas tad puisēnam noticis? — Viņa balss trīc, acis aizmiglojas. Viņš paņem mani rokās un nes uz ciemu. Asaras man birst kā pupas.

—   Nu neraudi, Tinko!

Es sajūtu pārnācēja miesas siltumu pat caur svārkiem. Šis siltums man izplūst pa visu ķermeni. Es jūtos kā mazs cālēns, kas pārāk ilgi tekājis pa slapju pļavu un nosalis. Tas brīdi paslēpjas zem cāļu mātes spārniem un tad atkal mundrs izspurdz knābāties gaišajā pasaulē.

—  Vai viņš tevi stipri sasita, Tinko?

—   Nē, ne visai, tēt! Man liekas, ka nu jau es atkal varēšu pats paiet!

Lielais, nerunīgais vīrs spiež mani sev klāt cieši cieši. Viņš man izspiež jaunas asaras.

Kas tad tā ciemā par nemitīgu skraidīšanu? Plikpauris nodod sagādei olas.

—   Vecā Berta, cik olu mums šiem nabaga rīmām vel jānodod?

—    Es jau nu gan neesmu vainīga! Saimnieks taču pats teica, ka mēs ne …

—   Beidz muldēt! Es gribu zināt, cik olu mums vēl jānodod?

—   Liekas, tā ap astoņi simti sešdesmit olu.

—   Labi! Tātad astoņi simti sešdesmit! Vai tur ir tik daudz?

—   Tur ir vēl vairāk. Tur ir ari Berlīnes olas, nu, tās Sēne‘bergas …

—    Par tām es tev neprasu! Es tev prasu, vai mums ir tik daudz olu, ko izpildīt obligāto nodevu, cita neka!

—   Ir jau, ir! Un ja pieskaita arī Berlīnes olas …

—   Turi tu muti! Tātad šodien, draugi, mēs nodosim olas! Kas palīdzēs, tiem es vēl atlīdzināšu papildus.

Kimpeļa pirmo nododamo olu pēcpusdienā uz sagādes punktu aiznes vecais Gustavs. Vecais Gustavs dzīvojis Kimpeļos jau tad, kad vēl bija dzīvs vecais Kimpe|u saimnieks, kas velak nodzērās līdz nāvei, taču šādu joku, ko tagad izperinājis jaunais saimnieks, viņš vēl nav pieredzējis.

Olu savāktuvi pārzina Vurmštapera kundze. Viņa vēl nav sasniegusi tādu vecumu, lai saņemtu pensiju, tomēr smagu darbu viņa vairs nevar strādāt. Birģermeistars Kaldaune viņai ir uzticējis olu savāktuvi. Visu priekšpusdienu viņa pieņēmusi olas. Mūsu dziedāšana bija krietni palīdzējusi. Vurmštapera kundze ir apmierināta. Pēcpusdienā viņa var mierīgi atpūtināt kaulus.

Tikko viņa ērti atlaidusies, kad pie durvīm klauvē. Ara stav Kimpeļu vecais Gustavs.

—   Vurmštapera krustināt, es jums atnesu olu.

—   Kādu olu?

—   Tikko izdētu oliņu! Mūsu vistiņas pieradušas det pēcpusdienā. Neņem nu ļaunā, Vurmštapera krustmāti

—   Vai tikai tev tur galviņā viss ir kārtībā, Gustaviņ?

—   Tur man ir gan kārtībā, Vurmštapera krustmāt, bet vistiņām kaut kas nav kārtībā.

—   Nu tad noliec olu te! Es to vēlāk pierakstīšu.

Piecas minūtes valda miers. Tad pie Vurmštapera kundzes durvīm klauvē atkal.

—   Tikai nedusmojieties, Vurmštapera krustmāt, bet mūsu vistiņas …

—   Tu nu, vecais, esi pavisam jucis! Noliec tur!

Vurmštapera kundze sāk uztraukties. Vai tikai kāds nav sadomājis viņu izmuļķot? Viņai nemaz nav ilgi jagaida. Klauvē atkal.

—   Jūs uz mani patiešām neļaunojieties, Vurmštapera krustmāti Es jau nevaru ielīst tām vistām iekšā!

—    Būtu labi, ja tu tur būtu ielīdis, vecais aitasgalva! Lai dievs piedod manus jaunības grēkus, ka es reiz ļāvos savaldzināties un tevi, tādu muļķa ēzeli, tikko neapprecēju! Noliec tur! Tā bija pēdējā reize, kad es tevi ielaidu! Tagad es tev nolikšu grozu pie durvīm. Tad tu varēsi skraidīt, olas nesdams, līdz notirināsi kājas!

Vurmštapera kundze noliek pie ārdurvīm grozu, bet pati dodas pie birģermeistara Kaldaunes. Jau turp iedama, viņa sāk nojaust, no kurienes vējš pūš. Pa ielu kā skudras šurp un turp skraida Kimpeļu saimes ļaudis. «Kādi muļķi, ak, kādi muļķi gan ir šie Plikpaura vecie kalpi!» Vurmštapera kundze nodoma. «Es gan tā neākstītos, lai man sola ko solīdami!»

Birģermeistars Kaldaune sēž pie rakstāmmašīnas un ar abiem resnajiem rādītāja pirkstiem klabina taustiņus. Viņš savai sekretārci nevarēja prasīt, lai viņa trešo svētdienu no vietas sēdētu kancelejā un rakstītu landrātam atskaites. Vai tad landrats arī svētdienās raksta atskaites valdības iestādēm? Droši vien ne.

—   Jo niecīgāks amats, jo garākas atskaites, — birģermeistars nopūšas.

Satrauktā Vurmštapera kundze pastāsta birģermeistaram Kaldaunem savas aizdomas. Birģermeistars brīdi kaut ko pārdomā. Tad viņš pēkšņi triec pret sienu susināmo presi.

—   Cūkcepures! Gan mēs tiem uzliksim uzpurņus, Vurmštaperien!

—   Vai tas būs mūsu spēkos?

—   Tik tiešām, kā mani sauc par Kaldauni!

Birģermeistars Kaldaune aiziet Vurmštapera kundzei līdz un

paņem pie durvīm nolikto grozu. Tajā jau ieliktas piecas olas.

—    Ko jūs tā skraidīsiet un mocīsieties, — viņš vecajam Gustavam aizrāda. — Mēs taču dzīvojam jaunā laikmetā. Paiesim olām mazliet pretī!

—   Tu tā domā? — vecais Gustavs noprasa.

—   Jāsāk pielietot jauni darba paņēmieni, mīļo Gustav!

Gustavs žigli steberē nopakaļ. Viņš grib redzēt, kādi šie jaunie darba paņēmieni būs. Pie dīķa viņi sastop kurlo Heinrihu. Birģermeistars Kaldaune izskaidrojas ar zīmju palīdzību, un kurlais Heinrihs labprāt ļauj arī savai olai pazust grozā.

—   Es jau tā domāju! — iesaucas Kaldaune, kad pie tiltiņa uzduras ari Spēlmaņu Fimpelim.

—  Nu oiām ce|ot sokas,

Kad palīdz daudzas rokasl …

—    Bet tu pats tagad ceļosi mums līdzi, vecais klarnetes pīkstinātāj! Žigli, liec olu grozā!

Spēlmaņu Fimpelis vilcinādamies paklausa. Viņš vēl nav aizmirsis, kā birģermeistars Kaldaune mūsu pārnācēja kāzās viņu izmuļķoja.

—  Nebij zagta tak šī ola,

Klmpelis vēl pulka sola!…

—   Labi, labi! Nāc tikai līdz, mēs tūlīt paņemsim visas! Nebūs ne ko apskatīties!

Pie Kimpeļu pagalma vārtiem stāv vecā Berta. Viņa tur rokā olu un gaida Spēlmaņu Fimpeli, kam tā jaaiznes kurlajam Ileinriham.

—   Vai tad jau pietiek? — vecā Berta brīnās.

—   Nē, nu tikai īsti sāksies! — birģermeistars Kaldaune atbild.

—   Nu tu pats redzi, kā viņš savus vecos strādniekus, kas neko nesaprot, piedabūjis pūst viņa stabulē! — Vurmštapera kundze vairs nevaldās.

—   Viņu par vecu cilvēku notrenkāšanu derētu krietni nomizot! Jaunie izpalīgi jau tam parādīja zobus. Tik tālu mēs jau esam tikuši, — Kaldaune atčukst un aiz dusmām griež zobus. Grozu viņš noliek pie Kimpeļu pagalma vārtiem. — Kur tad pats saimnieks paslēpies?

Vecā Berta brīdinādama pieliek pie lūpām rādītāja pirkstu.

—   Viņš mazliet atlaidies atpūsties. Viņam diendusas laiks.

—   Jauki, jauki! Kāpēc lai viņš neatlaistos diendusā? Viņa olu pasts darbojas kā pa diedziņu! — Kaldaunes sejai pārslīd viltīgs smaidiņš. — Bet nu veicīgāk, veicīgāk! Arī mēs gribam savu stundiņu nosnausties!

Birģermeistars nostāda saimes ļaudis virknē līdz pat pieliekamajam. Viņš pats nostājas rindas vidū. Vurmštapera kundze stāv pie groza un skaita. Olas ceļo no pieliekamā līdz grozam kā zelta dālderis jautrajā bērnu rotaļā. Spēlmaņu Fimpelis kladzina kā vista, kas izdējusi atstāj ligzdu. Ciema ļaudis salīp pie logiem, lai apbrīnotu neparasto skatu.

—   Turi muti, Fimpeli! Mēs dējam olas klusītiņām kā lieldienu zaķīši!

Tā viņi nostrādā stundas ceturksni. Cits aiz cita salasās bērni, kas ziņkārīgi lūr aiz sētas stūra, brīnīdamies par olu pasniedzēju virteni.

—   Tik daudz olu! Es visā savā mūžā neesmu tādu olu kalnu redzējis! — vecais Gustavs nopūšas.

—   Vai tad oliņu vēl nepietiek? — vecā Berta sauc no pieliekamā.

—   Nepietiek, nepietiek!

—   Tad jau man jāņem ari Berlīnes olas!

—   Ņem vien, Bertiņ, arī Berlīnes olas!

Birģermeistars Kaldaune aizsūta kādu puiku uz ciema kanceleju pēc jauna groza. Gandrīz piepilda ari šo grozu.

—   Kādu pārīti mums gan atstājiet! — vecā Berta atkal sauc no kambara. — Tās man vajadzīgas pankūkām!

—   Cep vien savas plānās pankūkas, Bertiņ, cep vien! Mēs taisām beigas!

Nākošajā rītā uz ziņojumu dēļa pie birģermeistara kancelejas piesprausts uzkrītošiem burtiem uzrakstīts paziņojums. «Ievērībai!» loksnes augšmalā sārto lieli, spilgti burti. Zemāk ar zilu zīmuli rakstīts teksts: «Priekšzīmīga rīcība. Zemnieks Kristaps Kimpelis pēc tuvākām pārrunām ar partijas biedriem izpildījis olu nodevu arī par otro ceturksni. Visi laiskie nodevu pildītāji var no šī atsaucīgā kaimiņa ņemt priekšzīmi.»

Trīs dienas vēlāk raksts par «priekšzīmīgo nodevu pildītāju Kimpeli» ar virsrakstu «Viens, kas pārdomājis» parādās arī avīzē. Rakstā minēts, ka Plikpauris pēc ietekmīgas izskaidrošanas atmetis nodomu izspekulēt olas Sēnebergā. Viņš šīs olas labāk nododot otrā ceturkšņa nodevu izpildei.

Par Kimpeļu Plikpauri smejas viss ciems. Plikpauris pārskaities aizbrauc uz Berlīni.

Mūsu vectēvs gan nesmejas. Viņš avīzes nelasa. Jautros nolikumus viņam neviens arī nepastāsta. Ikviens ciema iedzīvotājs ir laimīgs, ka tam nav jāsatiekas ar mūsu vectēvu. Vecais vīrs dzīvo kā uz vientuļas salas. Viņa seja kļūst jo dienas, jo vecāka. Tagad tā izskatās zaļgani dzeltena.

.

23. NODAĻA

Stefānija atnesa no vecmāmuļas manas drēbes. Viņa nebaidās ari no vectēva. Kas varētu kaut ko nodarīt pāri Stefānijai, spētu ar akmeni nosist arī dziedošu cīruli.

Es klusībā ilgojos pēc vecmāmuļas. Kas nu viņai sāpju brīžos palīdzēs? Iedams uz skolu, es melu likumu, lai tikai nedzirdētu viņas kliedzienus. Citādi man būtu jāieskrien pie viņas un vectēvs mani tad atkal samizotu.

Mēs pošamies uz skolu. Stefānija ar suku tīra manus svārkus.

—   Tinko, kāpēc tu manu māli nesauc par krustmāti?

—   Kas tad viņai no tā tiks?

—   Viņa būs laimīga!

—   Es viņas laimei ceļā nestāšos!

—   Vai tu sauksi viņu par krustmāti?

—   Es pamēģināšu! Man vēl nekad krustmāte nav bijusi.

—   Vai tu zini, ko es te šuju? — Klarijas kundze man vakarā jautā.

—   Nezinu.

—   Krustmāt, krustmāt… — Stefānija no krāsns kakta man pačukst.

—   Tas, Tinko, būs tavs pionieru tērps!

—   Par to nav vērts runāt!

—   Vai tad tu nepriecājies?

—   Es priecātos kā traks, krustmāt, bet es droši vien uz Poliju netikšu!

—  Ko, ko tu teici? — no prieka Klarijas kundzes baltais kakls kļūst gluži sārts. — Vai tu neteici — krustmāt?

—   Tev taču jābūt drusciņ laimīgai!

Krustmāte Klarija nomet šuvekli un mani apskauj.

—   Tu gan esi savāds kukainis!

Viņa mani noskūpsta tieši uz lūpām. Man tā vien liekas, ka es nosmakšu. Skūpsts ir ļoti gards, bet man kauns no Stefānijas. Es iebēgu mūsu istabā. Krustmāte Klarija kā žigla cielaviņa iespurdz man pakaļ.

—   Kas tev notika, Tinko? Vai tu apvainojies?

—   Es neapvainojos! Bet labāk skūpstīsimies tad, kad neviens neredz! Skolā sāks melst visādus niekus!

—   Ha, ha, hā! Tu gan esi jocīgs puišelis! Ak tu resgali, resgali! — Viņa mani spiež sev klāt, viņa mani skūpsta. Man liekas, ka es gulētu vasaras saulgozī un manā sejā vēdītu silts vējš. Arī es skūpstu krustmāti Klariju.

Pienācis laiks doties ceļā. Braucienam uz Poliju divdesmit pionieru jau izraudzīti. Es starp tiem neesmu. Stefānija un Pogacis nopūlējās ap. mani gan šā, gan tā. Arī Kerna kungs lika ierasties pie viņa inājās un mēģināja man ieliet visādas gudrības. Viss velti! Tagad es protu atrisināt uzdevumus pat ar diviem nezināmiem. Bet ko tas viss līdz? Kontroldarbu mēs vairs nerakstīsim. Tam vairs nav laika. Viņi nevar mani ņemt līdz, jo pionieru vidū jāvalda taisnībai. Ja nebūtu krustmātes Klarijas un Stefānijas, es vairs nemaz neietu skolā. Kad es izaugšu liels, es sev nopirkšu veselu vilcienu! Tad es apbraukāšu visu Vāciju un savākšu visus bērnus, kas cietuši par taisnību. Es aizbraukšu ar viņiem uz Poliju un visur, kur tikai tie velēsies. Var jau būt, ka es aizbraukšu ar viņiem arī uz Krieviju jeb Padomju Savienību, ka viņi mēdz sacīt. Es tur apskatīšu lielās mašīnas, kas reizē pjauj un kuļ. Šādas mašīnas vajadzētu nosaukt par «bērnu laimi» …

Arī baltais Klauške netiek uz Poliju. Tas ir taisnīgi. Viņš prot tikai sprediķot. Var nodomāt, ka viņš ir nez cik politisks, bet galu galā viņš ir pēdējais nejēga. Viņš pat nemāk rīkoties ar vienu nezināmo. Un viņa tēvs taču strādā veikalā! Pogacis uzaicināja balto Klauški piedalīties mūsu mācību sagatavošanas aktīvā. Pogacis palīdz visiem, kas tikai grib, lai tiem palīdzētu. Bet baltais Klauške nevēlējās, lai tam palīdzētu. Viņam palīdzēja tēvs. Redz, kas nu iznāca!

Taču viena netaisnība gan pielaista. Tas ir netaisni, ka mazais Surihts drīkst braukt līdz. Mājās viņš visus uzdevumus izpilda pareizi, bet skolā tos izpilda nepareizi. Kad viņš kopā ar

Kerna kungu ieslēdzas istabā, viss iet kā pa taukiem. Bet ko tas līdz? Ari mēs gribam to redzēt. Mazais Surihts visos kontroldarbos dabūja divniekus, un tomēr Kerna kungs balsoja, ka viņš jāņem līdz uz Poliju. Tam piekrita arī Pogacis, kaut gan daži vienības padomes locekļi cēla iebildumus. Un to sauc par taisnību! Skolotājs Kerns gan saka, ka mazajam Šurihtam jabrauc uz Poliju, lai paceltu pašapziņu. Taču lielais Surihts apgalvo:

—    Lai viņi to ceļ, cik patīk, viņi to tik un ta nekur neuzcels’ Viņš ir priekšlaicīgi dzimis bērns un tāds arī paliks!

Lielais Surihts nemaz nebēdā par to, vai viņš tiks uz Poliju vai ne.

—    Kaut arī es neesmu labākais pionieris, toties es bušu labākais stikla kausētājs, saņemšu apmaksu par gabaldarbu un spēlēšu futbolu virslīgā. Tā suga var izbraukāties pa visu pasauli!

Dzīve nav joks. Kas nekaiš dzīvot mūsu tēvam! Viņš strādā stikla fabrikā, iet uz sapulcēm, viņam ir labs amats partijā, un viņš noskaidro ļaudīm visu, ja tie kaut ko nezina.

Viņi, piemēram, nezina, ka Polija sākas aiz Neises upes. Viņi apgalvo: «Aiz Neises ir Vācija, tur ļaudis dzer alu!»

Ja tēvs neiet uz sapulcēm, viņš laāa. Viņš aizrāda, ka ari man vajagot lasīt. Viņam jau labi tā runāt, jo nav jālauza galva par Poliju.

Vēl tikai viena diena, tad viņi dosies ceļa. Es staigāju apkārt un Vēl kaut ko gaidu. Taču pie manis neierodas neviens, kas atzītu, ka arī mana pašapziņa jāpaceļ. Man tā var būt cik zema būdama, es pats tai varu uzkāpt ar kāju, nevienam nav nekādas •daļas. Manas domas lidinās ap Polijas braucienu kā tauriņi ap ziedu. Bet manas domas nelidinās kā baltie vai raibie tauriņi, tās svaidās un mētājas kā neveiklie, tumšie nakts tauriņi — pāvači. Tāpēc es arī ieskrienu vectēvam tieši rokās.

—    Stāvi! — viņš iesaucas, mani saķerdams.

Es sāku drebēt. Nāsīs atkal iesitas plūstošu asiņu smaka. Vai nevajadzētu kliegt?

—    Vai tad viņi tevi nelaiž līdz uz to Poliju?

Es neatbildu.

—    Tā nu gan ir kauna lieta, ka tik čaklam puisēnam neļauļ braukt! Vai tad tu nemācījies, ka pat galva sāka kūpēt? Nāc man līdz, tu tūlīt dabūsi kumeliņu! Mēs nopirksim kumeliņu, baltu kumeliņu! — Kā prazdams vectēvs mēģina mani noglāstīt. Viņa pirksti grābstās manos matos, it kā viņš gribētu tīrumā izravēt nezāles. — Nav nemaz teikts, ka mēs nedabūjam arī raibu kumeliņu! Tādu mazu, melnbaltu kumeliņu!

Es vēl arvien neatbildu.

Vectēvs samulsis parausta savu strīķa maksti. Strīķis noklab, ūdens makstī noklunkst.

—    Kā sacīt jāsaka: darba daudz, peļņas nekādas! Apdomā labi! Ja gribi, rīt atnāc, un mēs abi dosimies ceļā. Aizbrauksim ar vilcienu uz Torgauu. Tur var nopirkt kumeliņus.

Kāda tikai tā pasaule nav: tu, cilvēks, sagaidi kūlienu, bet tev sola uzdāvināt kumeliņu! Varēsi braukt ar vilcienu, atkal pārnākt dzīvot pie sava vectēva un vecmāmuļas. Nē, manas domas kļūst arvien juceklīgākas. Es labāk ielīdīšu gultā un izlikšos slims. Nedrošiem soļiem es velkos mājup.

Kas tad tagad jau peldas dīķī? Es dzirdu, kā šļakst ūdens. Skaļi pēkšķēdamas un gāzelēdamās, krastā izlīgo pīles. Vai tikai dīķī nav ieklupis suns un pīles izdzenājis? Es sāku skriet.

Dīķī stāv mazais Surihts. Viņš nav noģērbies kails kā vasarā, bet brien pa dumbru ar visam valku drēbēm.

—    Vai tu esi jucis, mazo Suriht?

Mazais Surihts bikli atskatās. Viņa seja no asarām pavisam slapja. Viņš brien uz dīķa vidu. Cdens viņam tur jau sniedzas līdz krūtīm. Pēkšņi mazais Surihts skaļi iekliedzas un metas dūņainajā rāvā.

—    Vai tu esi apdedzinājies, mazo Suriht?

Mazais Surihts peras pa ūdeni, līdz atkal tiek uz kājām. Visa viņa seja aplipuši ar aļģēm un ūdensziediem. Viņš spļaudās un brēc.

—    Es vairs negribu dzīvot, es negribu dzīvot!

—    Te jau tu nemaz nevari noslīkt! Odens ir pārāk sekls, mazo Suriht!

Tikai tagad mazais mani pamana.

—    Tinko, Tinko!

—    Nāc ārā, mazo Suriht!

Mazais puišelis vilcinādamies izrāpjas

no dīķa.

—    Kad es nomiršu, tu tiksi uz Poliju!

—     Kāpēc tu gribi mirt, mazo Suriht?

Polijā viņi tev pacels pašapziņu!

—            Viņi nekā nepacels! Man nav pionieru tērpa!

Taisnība gan. Surihta vecāki tik pēkšņi viņam nevar nopirkt pionieru tērpu. Ar stikla fabrikā nopelnīto algu viņi nekādus neparedzētus izdevumus nevar atļauties. Aizvakar mazais Surihts par savu braucienu vēl nekā nezināja. To viņam pateica tikai vakar. Par pionieru tērpu nevienam neienāca ne prātā, arī Kerna kungam ne.

Pasaulē gan iet raibi. Man ir pionieru tērps, bet es netieku uz Poliju. Mazais Surihts var tikt uz Poliju, bet tam atkal nav pionieru tērpa. Es labak saslimšu, lai mazajam Surihlam nav jāslīcinās.

—    Mac man līdz, mazo Suriht! Es tev iedošu savu tērpu. Man tas nav vajadzīgs.

—    Vai tas nebūs par lielu?

—    Gan jau krustmāte Klarija iešūs, kur vajadzēs, un tad tev būs pašā laikā!

Mazais Surihts, tāds pats, ar dūņām novārtījies, kā no dīķa izrāpies, metas man ap kaklu.

—     Es tev no Polijas kaut ko pārvedīšu, kaut ko ļoti ļoti skaistu! Es tev atvedīšu mirres un vīraku!

Vakarā mūsu istabā redzami divi pionieri pilnos formas tērpos. Stefānija uzlaiko jaunos lenču svārkus, bet mazais Surihts dižojas pa istabu kā īsts ģenerālis. Es neesmu mazāk lepns: pie mums bija atnācis Pogacis. Viņš man uzdeva uzraudzīt mājās palikušos pionierus. Nu, es tos uzraudzīšu kā īsts pionieru vadī-

lajs, ka Kerna kungs un Pogacis abi kopā! Grīna kungs mūs mācis klasē, bet es nodarbošos ar pionieriem. Mūsu istabā aiz jautrības līgojas visas sienas. Krustmāte Klarija saved kārtībā pionieru tērpus. Viņa gan te, gan tur vēl kaut ko sasprauž un piediedz. Mazajam Surihtam jānovelk bikses, un viņš sporta biksēs vien sāk lēkāt ap galdu. Stefānija aizsapņojusies dejo viena pati, bet tad tā pēkšņi saķer mani un sāk griezt pa istabu. Lūk, kā jādejo krakovjaks!

Pieri slaucīdams, istabā ienāk tēvs. Viņš nupat bijis pie Vurmiem. Ari čehu Zeps ieskaitīts Polijas braucējos. Taču viņš netiek līdz. Māte to nelaiž. Bet vai tad Vurma kungs nav partijā? Viņš ir partijas biedra kandidāts, bet tikai sapulcēs. Mājās viņš nav nekāds kandidāts.

—    Cik gan sievietes var būt ietiepīgas! — tēvs sirdās, cepuri uz pakaramā novietodams.

—    Visas? — Krustmāte Klarija mīlīgi pasmaida.

—     Gandrīz visas! — tēvs paķer krustmāti no krēsla un uzsviež gaisā. — Lūk, kā ar tām jārikojas! Lūk, šitā, sita!

Labi, ka mūsu tētis pratis pierunāt, citādi Zepain būtu jāpaliek mājās.

Kaut gan šodien stundas nenotiks, visi bērni tomēr ieradušies skolā. Atnācis pat Kimpeļu Fricis. Skolas pagalmā valda briesmīgs troksnis. Mēs apskaujam cits citu un dziedam. Mazais Šurihts jau trešo reizi atvadās no mājās palicējiem. Piebrauc ore. Ratnieks Felko vērša pajūgā aizvedīs pionierus uz staciju. Ores redeles apspraustas ar meijām.

—    Cik skaists vērša pajūgs koku zāģeriern!

—    Ko tu, Kimpeli, teici?

—    Es teicu, cik pionieriem skaists pajūgs!

Kimpeļu Fricis mēģina apcelt mazo Surihtu. Viņš to saķer aiz jostas un vairs nelaiž vaļā. Mazais Surihts pūlas izrauties. Viņš grib kāpt ratos. Lielais Šurihts atgrūž Frici sāņus.

—    Atšujies! Arī es esmu pionieris! Lasies prom!

—    Tu esi tikai brāķis, bē! Tev taču neļāva braukt līdzi! — Kimpeļu Fricis parāda lielajam Surihtam mēli.

—    Turi tu savu lupatu aiz zobiem! — Lielajam Surihtam nav vajas sākt ķildu.

Pionieri jau sasēdušies ratos un čivina kā zvirbuļu bars.

Kerna kungs apsēžas blakus ratniekam Felko uz bukas.

—    Hoite, hoite! Kusties nu kusties, sliņķi! — Pajūgs sāk kustēties.

—    Laimīgu ceļu, un uz redzēšanos!

—    Uz redzešanos, uz redzēšanos!

—    Pārvediet mums Polijas pionieru nozīmītes!

—    Pārvedīsim, pārvedīsim! Es atvedīšu veselu maisu! — mazais Surihts vēl atkliedz.

Meitenes vicina mutautiņus. Stefānijas bizes aizķērušās meiju zaros. Viņa vicina roku un maj man ar galvu.

—    Neskumsti, Tinko!

—    Es nemaz neskumstu, Stefānij!

—    Un to saucot par taisnību! — baltais Klauške piebiksta Kimpeļu Fricim. — Smurgulis Surihts drīkstēja braukt līdz! Ko tas prot, to arī es zinu ka likts!

—    Bet tu neesi vecā Kerna mīlulis, tā ta lietiņa! — Kimpeļu Fricis iedzeļ. — Ja gribi būt viņa mīlulis, tad tev viņa priekšā jātrīc un jāpinkšķ tāpat kā garmatainajām.

—    Bet vai mēs veco Kernu mazliet nepārmācīsim?

—    Nu, ko mēs tādu varētu izdarīt? Vai tu esi ko izdomājis?

—    Mēs tam aizbāzīsim dārza sūkni! Re, kur pakulas! — Kimpeļu Fricis izvelk no abām kabatām pakulu vīkšķus. — Es tās paņēmu savai būdai.

—    Tev ir būda?

—    Ar veseliem četriem logiem!

—    Kurā vietā?

—    To es jums, koku zāģeriem, neteikšu!

—    Man arī ne?

—    Nē. Tu arī esi viens no tiem!

—    Es laikam izstāšos.

Skaties, kas tam baltajam Klauškemaiz ādas! Sākumā viņš bija pionieru vienības padomes priekšsēdētājs un vēl nezin kas,

bet nu viņš grib izstāties, jo nedabūja kāroto divriteni. Viņš svētulīgi smaidīdams pienāk pie manis.

—    Mēs viņam aizbāzīsim dārza sūkni!

—    Viņam no ta ne silts, ne auksts, — es atsakos. — Tikai Kerna kundzei būs ilgi jāsūknē, līdz ūdens sāks tecēt pa augšu.

—    Lai tikai ierauj! Kāpēc viņa ar to precējās!

Kimpelis un baltais Klauške pārlec pār dārza sētu.

—    Ja tu mūs nodosi, nedomā vairs salasīt savus kauliņus! — Fricis no dārza vēl nokliedz.

—    Nāciet tik šurp, ja jums āda niez!

—    Nu tu esi ticis par pionieru vadītāju, un tev jau liekas, ka vari tēlot smalku kungu!

Kāpēc man skolotājs Kerns jākaitina? Man viņam nav ko pārmest. Viņam vēl gan nav īstas skaidrības taisnības jautājumā, bet citādi viņš ir tīri labs pionieru vienības biedrs.

Mājās es žogos pāri norai, lai nesastaptos ar vectēvu. Pie vecās muižas mājas saulgozī sēž Kimpeļu Svepšķe. Viņa gaida bērnus. Kādus bērnus tad Svepšķīte gaida? Viņa gaida bērnus no bērnudārza. Vai tad viņa vecuma dienās kļuvusi bērnudārza audzinātāja? Nē jel, nē! Tā gan viņa nav. Bet jau trešajā dienā, kopš vecajā muižas mājā bija atvērts bērnudārzs, Svepšķe vairs nenocietās. Viņa dzirdēja, kā bērni pinkšķēja un dziedāja, un viņai gribējās tos redzēt. Viņa taču zina nosaukt vārda katru bērnu, lai vai tas tikko būtu izrāpies no šūpuļa.

—    Rau, rau, mani mazie knislīši! Ak tu kungs, kā tas jau tipina! Palūk, palūk, ko Svepšķe tev parādīs!

Tā Svepšķe nokļuva bērnudārzā. Bērnudārza jaunkundze par viņas palīdzību nemaz neļaunojas.

—    Vai tu, Svepšķīt, atkal neparotaļātos ar lielākajiem?

—    Labprāt, labprāt!

Svepšķe noraisa no galvas lakatiņu un apliek ap pleciem. Tā viņa izskatās jaunāka.

—   Ting, tang, bļodiņa.

Kas tur pie durvim sit?

Tur brinumdaiļa meitiņa Stāv — asariņas rit… —

Svepšķe aizlūzušā balsi sāk vilkt rotaļas dziesmu. Bērni, saķērušies rokās, mīņājas apli. Daži uz savām kājelēm vēl jūtas pavisam nedroši. Viņi drīzāk gan kaut ko murmulē, nevis dzied un tikai turas pie lielākajiem bērniem vai ķeras Svepšķes brunčos.

—   Pirmais, otrais olis man,

Trešais olis saujā gan:

Ting, tang, tingl

Bērnu mātes tikām strādā tīrumos vai stikla fabrikā.

—    Vai tikai Svepšķe mūsu bērnus nenoburs?

—    Kas tā runās! Tu jau esi dumjāka par veco Kraski! Tas veselas divas nedēļas gaidīja lietu. Lai noskalojot no lauka raganas lāstus. Tā viņš nokavēja auzu sēju. Tagad auzas padevušās pavisam sīciņas, un viņš apgalvo, ka Kimpeļu Svepšķe tās nobūrusi.

—    Nevar būt!

—    Kad es tev saku!

—    Nu, skābuma ķērnei Kraskem es gan negribu līdzināties!

—    Gluži pareizi!

Kas tad tur manā istabā tā laistās? Tas ir divritenis. Vai tēvs būtu sev nopircis divriteni? Nē jel, tas ir mans divritenis. To apstiprina pie stūres piekārtā kartiņa. «Tinko par iepriecinājumu. Brauc mazliet izklaidēties, tad tev vairs nebūs jābēdājas! Tavs tēvs un krustmāte Klarija.» Un pašās beigās arī Stefānija ar zīmuli vēl pierakstījusi: «Tava māsa Stefānija.» Kad viņa to paguvusi izdarīt? Nūjā, mēs no rīta reizē gājām uz skolu, bet pie dīķa tā pēkšņi atcerējās, ka aizmirsusi mutautiņu. Ak tu Stefānija! Cik augstu es lai palecos? Ko lai es apskauju? Es pametu trīs gaisa skūpstus. Vienu tēvam, vienu krustmātei Klarijai un vienu Stefānijai! Vai tiešām arī Stefānijai? Jā gan, arī Stefānijai! Viņa var man būt tīri laba māsa!

Divritenis nav jauns, bet arī ne vecs. Vai to maz var salīdzināt ar Spēlmaņu Fimpeļa grabažu? Mana divriteņa zvaniņš skan «bimm-bamm», gluži kā mazs baznīcas zvans. Manam

sacīkšu ritenim ir arī gaisa sūknis, seglu somiņa, bagāžas turētājs un elektriskais lukturītis. Nu tikai būs braukšana!

Es pamēģinu mazliet pabraukāties pa ciemu. Es esmu jaunākais riteņbraucējs pasaulē. Nogriežoties ap stūri, es nekad nepiemirstu dot signālu. Lai redz un dzird visa pasaule, kas te brauc ar divriteni!

Spēlmaņu Fimpelis sīkiem solīšiem klumburē uz krogu. Bimmbamm! Fimpelis atlec sāņus un trīsreiz nospļaujas smiltīs.

—  Lai pazūd spoku bars!

Dievs tēvs, dēls, svētais gars, tl'i, tfi!

Apskaties nu, Fimpeli, kāds izskatās īsts divritenis! Es aizdrāžos Fimpelim garām zibeņātrumā.

Pie kooperatīva stāv baltais Klauške un ar akmeņiem apmētā uz iekraušanas platformas noliktās piena kannas.

—    Neesi nemaz tik lielīgs! — viņš nokliedzas. — Vai tu domā, ka es nedabūšu divriteni?

Es aiztraucos garām. Man nopakaļ lido akmens. Kas tad tā būs par kārtību? Pieklājīgs cilvēks vairs nevarēs netraucēts braukt pa ciemu!

Ceļi it kā sakūst. Mana sacīkšu rata priekšējais ritenis ceļu satin, bet pakaļējais to atkal atritina. Neviens pat nepamana, kā. visa ceļa lenta izslīd caur manu jauno divriteni. Maniem pārsteigumiem nav gala. Pasaule pēkšņi kļuvusi tik maza. Nu jau es esmu mežā. Cik tālu es aizbraukšu? Es vēl noskriešu Polijas braucējus. Garam zib koki. Vienīgi stirnas izcirtumos turpina mierīgi ganīties. Cilvēks, kas neiet kājām, bet trauc ka bulta, nav tam bīstams. Es nolemju aizbraukt līdz Kleinšmorgauai.

Kleinšmorgauā rosīgi būvējas. Ciema nomalē klajā laukumā ceļ vienu lielu un vairākas mazākas mājas.

—    Ko jūs, tēvocīt, te ceļat?

—    Vispirms nokāp no sava rata, ja gribi ar mani aprunāties!'.

Tiešām gan, es taču neesmu pie divriteņa pieaudzis. Es nolecu starp baļķiem un ķieģeļu kaudzēm.

—    Vai tu, puišeli, nokriti no mēness?

—    Nē, tēvocīt, es atbraucu no Mercbahas!

—   Tā, tā, tu atbrauci no Mercbahas? Vai tu tur nepazīsti veco Kraski?

—    Pazīstu gan, tēvocīt!

—    Es dzirdēju, ka viņš pa pusei izdzīvojis pratinu?

—    Ne, viņš nav vis pa pusei izdzīvojis prātiņu, tēvocīt!

—    Mēs kādreiz abi kopa strādājām. Viņš bija liels izdzinējs, lādi cilvēki vai nu sajūk prātā, vai uzmetas citiem par kaklakungiem.

—    Vai te varēs aizņemties mašīnas, tēvocīt?

—    Kādas mašīnas?

—    Bērnu laimes mašīnas.

—    Ei, ei, puišel, tev jau bēniņos laikam viss nav kartība?

—    Tā jau ir, bet tas man palicis no kāpuru naudas.

Ne šā, ne tā. Mēs ilgi nevaram saprasties. Mūrnieks nesteidzas. Viņš ķeras pie brokastīm.

—    Būtu teicis tu līt, ka tu runā par tiem vilcējiem. Pēc mēneša tic būs klāt. Vai tu neredzi, kā mēs ieraujam?

—    Vai jūs aizdosiet arī Mercbahai, tēvocīt?

—    To es tev nevaru pateikt. Tas tev japaprasa kādam citamTev gan lauku darbi lāgā nepatīk, he, hē!

Es atceros, ka šogad man vairs nebūs jāstrādā uz lauka. Nu, vienalga, ir taču vēl daudz bērnu, kas laimes mašīnas gaidīt gaida. Es atkal uzlecu uz divriteņa.

—    Sirsnīgs paldies, tēvocīt!

—    Par ko? Es jau tev nekā neiedevu. Paga, paga! Se, paņem šo desas galiņu. Un sirsnīgi jo sirsnīgi pasveicini veco Kraski, ja gadās to satikt. Saki, ka tev jānodod sveiciens no sarkanā Vilhelma!

—    Es jūsu sveicienu, tēvocīt, nevaru nodot!

—    Kāpēc tā? Un tu vēl apgalvo, ka esot no Mercbahas?

—    Mēs ar veco Kraski, tēvocīt, esam izšķīrušies!

—    Tev, puika, tomēr trūkst kādas skrūves! Brauc vien, brauc, tikai neiebāz desu aplamā caurumā!

Baltais Klauške nodomājis patērētāju biedrības veikalu pamest. Viņš par to ziņoja partijas sapulcē.

—    Vai tev mūsu veikals kaut ko pārdarijis, biedri Klauške?— Pauls Vunšs vēlējās noskaidrot.

—     Veikals gan ne, — baltais Klauške sāk šķendēties. — Bet jūs veicināt netaisnību!

—    Kādu netaisnību?

—    Manam zēnam jākvern mājās, bet citi, kas nepadara ne ceturto daļu no tā apzinīgā politiskā darba, ko viņš, — tie drīkst piedalīties Polijas braucienā!

Pauls Vunšs domā, ka šis jautājums piederas vecāku sapulcei. Taču baltais Klauške ar šādu lēmumu nav apmierināts.

—    Viens no diviem: vai nu es dabūšu savu taisnību, vai arī es jūsu veikalam uzspļauju!

—    Dieva dēļ, dari, kā tev pašam patīk! — Pauls Vunšs aizrāda. — Mēs tevi nevaram aizturēt.

—' Ak tad tā, tad tāda ir partijas pateicība!

Baltais Klauške uzskaita, cik daudz izdevīgu vietu viņš pilsētā noraidījis, lai tikai Mercbahā noorganizētu priekšzīmīgu patērētāju biedrības veikalu. Viņš nolasa garu garo sarakstu, cik sapulču tas sasaucis un apmeklējis, cik referātu nolasījis, cik bieži kā aģitators apstaigājis ciemu un cik reižu aģitējis tieši veikalā …

—    Beidz, Klauške, beidz! Vai tu esi arī atzīmējis, cik daudz ļaužu esi ieinteresējis par mūsu lietu?

Baltais Klauške klusē. Pie vārda pieteicas Vurmštapera 'kundze:

—    Viņš tikai jauca un musināja ļaudīm galvas! — viņa pagriežas pret dusmās nobālušo Klauški. — Kas attiecas uz tām izdevīgajām vietām, ko tu pilsētā esot noraidījis, tad tās tu tik un tā nebūtu pieņēmis, jo visu laiku baidījies, ka pilsētā būs jānomirst badā. Tā tas ir.

Baltais Klauške paķer savu biezo portfeli un aiziet. Viņš vairs nepaliek, kaut gan Pauls Vunšs to brīdina un cenšas atrunāt.

Vai tad tagad veikals tiešām izputēs? Nekas tamlīdzīgs. Veikala pārdevējā kā līdz šim sagatavo rajonam atskaites. Viņa to nedara pirmo reizi. Kas tad cits to būtu darījis, kad baltais Klauške augām dienām bija aizņemts sapulcēs un apspriedēs?

Ciems par divdesmit bērnu balsīm kļuvis klusāks. Man vairs nav jāstrāda uz lauka, un es dzīvoju ka īsts pensionārs. Ko es ar savu brīvo laiku lai iesāku?

Beidzot es mierīgi varu gatavot skolas uzdevumus. Tie man katrā ziņā jāpaveic. Kā tas izskatīsies, ka pionieru vadītājs nebūs sagatavojis uzdevumus. Es taču nevaru sekot Kimpeļu Friča un baltā Klauškes piemēram.

—    Ko tur mācīties pie garā Grīna un rauties vai pušu! — viņi spriedelē. — Kad atgriezīsies vecais Kerns, mums tik un ta viss atkal būs jāmācās par jaunu! Te jau cilvēks var traks palikt!

Uz lielo Surihtu var drīzāk paļauties. Viņš nepārcenšas pie Kerna kunga, un visu neizmācās arī pie Grīna kunga, taču ar Kimpeļu Frici un Klauški viņš neielaižas.

—     Tie ir netīri elementi! Viņi ir tādi indefirinti,1 — viņš aizrāda.

Pagalmā dzied bērnudārza bērni kopā ar Kimpeļu Svepšķi. Vīteņu stīgās pie loga ligzdu ietaisījis mušķērājs. Reizēm tas uzlaižas uz palodzes un ziņkārīgi noraugās manī. Skaties vien. mazo mušķērāj. Tagad tikai tu redzi, kāds izskatās viens kārtīgs riteņbraucējs un pionieru vadītāja aizvietotājs! Te viņš sēž un kārto savus papīrus. Darba līdz kaklam! Nu, tev jau arī ir ko noņemties — jāķer mušas un jāpabaro mazulīši.

Pie durvīm klauvē.

—    Iekšā!

Tavu brīnumu! Birģermeistars Kaldaune! Ko tad tas gribēs? Tēvs un krustmāte vēl taču darbā.

—    Labdien, mazais Kraske! Es redzu, ka tu noņemies ar rakstu darbiem. Darba pietiek visiem.

1 Pareizi: indiferents (svešv.) — vienaldzīgs, neitrāls (Tulk.)

—    Ta jau ir! Jāvada pionieri un visādas citādas rūpes, — es nopūšos.

—    Pareizi, pareizi! Es jau dzirdēju, ka tu tagad esot pionieriem galvenais vadītājs.

—    Tā jau ir, Kaldaunes kungs.

—    Stāvvietas vai sēdvietas par to pašu maksu, vai ne?

Es piebīdu birģermeistaram krēslu.

—    Tas viens pīpis!

—    īsi un skaidri: man nepieciešama jūsu palīdzība. Es domāju, ka mēs sapratīsimies.

Birģermeistaru Kaldauni pie manis atdzinušas Kolorādo vaboles. Pionieriem jāpalīdz tās izskaust.

—    Kas tur par brīnumu, mēs varam arī uzņemties tādas saistības, Kaldaunes kungs!

—   Vai tad tu, puisēn, domā tās nobeigt vienā rāvienā? Nebūs viegli, nebūs viegli! Jūs meklējat, bet tās ielīdušas zemē un ņirdz vien. Bet otrā rītā viņas jau karājas pie lapām. Tā jūs ar savām saistībam tikai izgāzīsieties.

Laime, ka man tagad ir divritenis. Tā es pēcpusdienā saziņoju kopā visus pionierus. Baltais Klauške atsakās. Viņam tagad tikai sava taisnība prātā. Viņš negrib nākt mums līdz un pa kartupeļu laukiem skraidīt pakaļ svītrainajām vabolēm. Visa pasaule izturējusies pret viņu pārāk netaisni.

—    Kad atgriezīsies augstākā vadība, tu katrā ziņā par viņuvisu pastāsti! — lielais Surihts piekodina.

—    Veikala Klauškes drīz braukšot projām uz pilsētu vai kur citur.

Mēs lasām Kolorādo vaboles. Bet vaboles ir untumainas. Mēs apstaigājam veselus laukus, kam tās nav apgrauzušas nevienu lapu. Pēc pārbaudes mēs pārsteigti uzlūkojam cits citu: vai tad mēs būtu tik pavirši meklējuši un nebūtu atklājuši vaboļu viltības?

—    Ko tu brīnies? 5ī lapu šķirne tām negaršo. Arī es kui'u1 katru kartupeli neēdu, — paskaidro lielais Surihts.

Mēs ejam tālāk. Nākošā kartupeļu laukā mēs piecās minūtes .atrodam desmit vaboles. Bet pēc tam atkal nevienas.

—   Viņas ir tikko ieradušās un patlaban izkravā ceļasomas, — .lielais Šurihts nospriež.

Citā lauka mēs atrodam tikai kāpurus, bet nevienas vaboles.

—    Vai tad tu pats nešmauktu prom, ja būtu ko izēdis? — lielais Surihts noprasa.

Vai tad Kolorādo vaboles spēj domāt?

—    Viņas domā tikai par kartupeļiem, — kāds no bērniem piebilst. — Citādi tās ēstu ari auzas un vārpatu.

—    Viņas vispār nekā nedomā. — Lielais Surihts sarauc degunu. — Viņas ar savu degunteli tikai ošņā uz visām pusēm, iīdz saož kartupeļu lapas, un tad sukā tās nost.

—    Tu gan esi gudrs! Kur tad šām ir deguns? Se, parādi, kur tas deguns ir?

Strīdu izbeidz Kimpeļu Svepšķe. Viņa piesardzīgi čāpo pa vagām uz mūsu pusi.

—    Svepšķīt, vai tu arī lasīsi Kolorādo vaboles?

—    Protams, ko gan citu. Es taču nesēdēšu mājās un neslinkošu, kad bērniņi tik čakli strādā!

—    Mēs, Svepšķīt, neesam nekādi bērniņi, mēs esam pionieri, — lielais Surihts aizrāda.

—    Tā, tā! Tad jūs esat tie paši, kas tik skaisti dzied?

—    Mēs, mēs, Svepšķīt! Vai tu negribi, lai mēs tev arī ko padziedam?

—    Kā tad es to drīkstu prasīt?

—    Prasi vien droši, Svepšķīt!

—   Malu mednieks tik smēja.

Zaķis cilpā kad skrēja.

Zaķis pārbijies vaid:

«Medniek, vaļā jel laid!»

—    Bet vai Svepšķe kaut ko neieburs kartupeļos?

—    Tu gan esi jucis! Liec Svepšķīti mierā! Kā es priecātos, ja man būtu tāda vecmāmiņa!

—   Mednieks zaķim bez steigas Saka: «Nu tev ir beigas!»

Mežā vaimanas skan:

«Zaķi, palīdziet man!»

—    Vai tu jau esi kādu redzejis, ko Svepšķe nobūrusi?

—    Es pats neesmu redzējis, bet daži tā runā.

—    Bet daži mūs atkal saukā par koku zāģeriem!

—    Tur tev taisnība.

—   Visi zaķi nu trauca.

Kur tos palīgā sauca.

Mednieks izbijies skrien.

Kokā paslepties lien.

—    Skaties, cik šī trekna! Tā nograuzusi veselas trīs lapiņas»

—    Iegaumē šo vietu! Mums te vēl rūpīgi jāpārmeklē. Lielais Šurihts ļauj resnajai grauzējai ievelties līdzpaņemtajā stikla burkā.

—   Zaķi izveido loku.

Ņem un apgrauž to koku.

Mednieks pitrvā kā krīt.

Tā ir beigts tūlīt!

Mēs pārejam uz Kimpeļa lielo kartupeļu lauku.

—   Bet Kimpcļu Fricis mierīgi tup mājā un urbina degunu! — lielais Šurihts sirdās.

—    Fricis ar balto Klauški aizgāja uz mežu, — kāds zina pastāstīt. — Tur viņi neatradīs nevienu Kolorādo vaboli!

—    Skaties, skaties, kur nāk Plikpauris!

—    Viņš mums par kartupeļu blusu lasīšanu nes šņabi! Plikpauris vis neatnes šņabi. Viņš ieradies mūs aizdzīt no

kartupeļu lauka.

—    Kas tad nu vēl nebūs! Saskrējuši te kā tīrie mežoņi, nolāčo visus lakstus! Kas jums to lika?

—    Birģermeistars Kaldaune mums lika! Tas ir obligāti, — es paskaidroju.

Plikpauris noskatās mani kā reta zvērā.

—    Vai tu neesi Kraskes puika?

—    Tas es esmu, Kimpeļu saimniek! Un pionieru vadītāja aizvietotājs ari!

—    Pasaki savam vectēvam, lai viņš atnāk pie manis! Pasaki viņam, ka es gribu tam kaut ko aizdot. Es viņam gribu aizdot savu pletni!

Vakarā mēs vaboles un kāpurus nododam birģermeistaram Kaldaunem. Mēs saskaitām, cik esam samedījuši.

—    Kāds darbs, tāda alga, — birģermeistars Kaldaune atzīst. Viņš izņem no kancelejas skapja papīra turzu. Mēs nevaram pateikt, cik vaboļu katrs salasījis.

—    Rīt neaizmirstiet saskaitīt! Par katru vaboli desmit, par katru kāpuru piecas konfektes!

—    Vai tad mēs nevaram salikt visu kopā, Kaldaunes kungs? Visi lasīja, visiem jādabū konfektes, arī Kimpeļu Svepšķītei, — es ierosinu.

—    Kāpēc visiem vienādi? — birģermeistars nepiekrīt. — Tu nu gan man esi labs pionieru vadītājs!

Lielais Šurihts iegrūž man sānos dunku.

—    Tā būtu nolīdzināšana!

Laizdamies miegā, es redzu tikai kartupeļu lakstus, bezgalīgi daudz kartupeļu lakstu. Es sapņoju, ka man rokā ir stikla burciņa, kas pilna ar vabolēm. Burciņa ir tik pilna, ka tās vāks gan paceļas, gan atkrīt. Es baidos, ka trauks nepārsprāgst. Kāda vabole pabāž vāka spraugā galvu. Vabole kjūst arvien lielākaun lielāka un rāpo tieši man virsū. Es pavisam skaidri jau saredzu tās degunu. Tas ir īsts kartupeļu deguns! Vabole runā tik neskaidri, it kā tās mute būtu piestūķēta ar kartupeļu biezeni.

—    Tinko, — viņa saka, — tu tagad esi pionieru karalis un nezin kas vēl!

—   Tu ņem vērā, ka es neesmu nekāds karalis! Es tikai aizvietoju vadību.

—    Varenais Tinko, — Kolorādo vabole murmina, — esi taču žēlīgs! Atstāj mūs mierā vienu vienīgu dieniņu! Mēs tikai izdē

sim pāris oliņu, tad mēs atkal pazudīsim! Un nevienam nebūs uz mums jādusmojas!

—    Tā jau ir tā nelaime, ka mums jūsu oliņas nepatīk, — es tai atbildu.

Vabole izvelk no spārniņa apakšas magones ziedlapiņu un vaimanādama piespiež pie acīm.

—    Kauc vien, kauc! Mani tas nemaz neaizkustina! Es esmu atbildīga persona.

Pēkšņi tā vairs nav vabole, bet Spēlmaņu Fimpeļa ņirdzīgā seja.

Uz Kimpe|a kartupeļu lauku mēs vairs neejam. Birģermeistars Kaldaune uzdod, lai stūrgalvis liek savas vaboles nolasīt algotiem strādniekiem. Plikpauris tam piekrīt. Likums paliek likums. Viņam nenāk ne prātā tam pretoties. Viņš likšot lauku pārmeklēt, kaut gan jau tagad varot apzvērēt, ka uz viņa kartupeļiem šādi nezvēri nesēž. Viņš ataicina Spēlmaņu Fimpeli. Ari Fricim un baltajam Klauškern jāpalīdz Fimpelim meklēt vaboles.

Pionieri pārmeklē birģermeistara Kaldaunes kartupeļu lauku. Viņam mēs gribam nolasīt, cik vien rūpīgi iespējams. Mēs apskatām vai katru lapiņu. Viņam nebūs par mums jāsūdzas. Paskat, mēs atrodam kāpurus ari Kaldaunes laukā!

Kaldaunes lauks atrodas blakus Kimpeļa kartupeļiem. Pie mums pienāk baltais Klauške.

—    Vai es ari drīkstu lasīt kopā ar jums?

—    Mēs tev telegramu nesūtīsim! — lielais Surihts atbild.

—    Cik konfekšu dod par vienu vaboli?

—    Vispirms salasi, pēc tam nāks norēķins.

Baltais Klauške brīdi pameklē un vienā rāvienā atrod desmit vaboles.

—    Tad jau tur viss būtu noēsts tīrs! — lielais Surihts brīnās.

—    Tās tikai nupat… nupat atlidoja. Es tās tikko nesaķēru vēl gaisā! — baltais Klauške stomīdamies paskaidro.

Paskat, kadas nelietes! Tā vien liekas, ka tās kristu tieši no debesim!

—    Tu par tām dabūsi simt konfekšu, baltais Klauške! — baltais Klauške uzsit sev pa vēderu. — Tagad man atkal jāiet pa!idzēt Kimpelim, — viņš saka. — Es tur salīgu pastrādāt.

—    Jaunie pionieri nelīgst par kalpiem!

—    Kur tas stāv rakstīts? Tāda pionieru likuma nav. Tu jau pats ari visus likumus vēl nezini, muļķa Kraske!

—           Lai viņš skrien! — lielais Surihts aizspiež man muti.

—    Mēs par viņu ziņosim — un pietiek!

Tuvojas pusdienlaiks. Baltais Klauške klat atkal.

—    Nu es jums atkal kādu brīdi palīdzēšu!

Lielais Surihts apsviežas apkārt un dodas taisni pie baltā Klauškes.

—    Parādi savas bikšu kabatas1 !

Baltais Klauške atkāpjas.

—     Kas te ir noteicējs? Tu vai Kraske?

—    Parādi bikšu kabatas!

—    Es neesmu zem tavas tupeles!

Baltais Klauške aizjož pa vagāmļ

—    Vai tu ievēroji? Viņš atkal gribēja atnest mums savas vaboles! — lielais Surihts vīsta dūres. — Tev par to noteikti jāziņo vienības padomei!

24. NODAĻA

Saule un mēness ceļo pa skaidrajām vai pa lāsainajām debesīm. Kad debesis pavisam apmācas, tie aizlien aiz pelēkā plīvura un paslēpjas. Saiile taisa dienas. Mēness taisa naktis. Lietus un sniegs taisa ziemu un vasaru.

Cilvēki cīnās ar laiku. Vienam tas ir par garu, cilvēks labprāt vēlētos kādu gabalu no tā nogriezt. Citam tas ir par īsu, viņš gribētu katrai dienai vēl kādu gabalu piešūt. Taču nav ne tādu šķēru, ar ko laiku nogriezi, ne tāda diega, ar ko laiku piešūt.

Kur gan glabājas tas laiks, kam vel jānāk, un kur paliek saritinātais laiks, kas jau pagājis? Vai laiks ir arī uz zvaigznēm vai. vienīgi uz zemes? Kad zvaigznes nespīd, vai tad tur nav laika?

Ko tu neteiksi, vecmāmuļa kļūst arvien mazāka! Es to neesmu ievērojis. Es pie viņas vairs neeju, un viņa nenāk pie manis. Tā mēs vairs neredzamies. Arī vectēvs nav izaudzis lielāks. Viņš staigā apkārt salīcis, it kā gribētu mesties virsū visai pasaulei, taču pasaulei vairs nav par viņu nekādas daļas. Viņš ir gluži kā vecs celms ceļa vidū, no kura visi braucēji cenšas izvairīties. So satrunējušo sakārni vairs nav vērts iegūt. No tā nekāda malka vairs neiznāk. Laiks to jau gluži sabeidzis. Tas pamazām satrup un pārvēršas par zemi.

Četras nedeļas var būt garas, un četras nedēļas var būt īsas.

Viss atkarīgs no tā, kā tās izmanto. Baltais Klauške četrās nedēļās pilsētā iekārtojies jaunā vietā. Viņš tagad tikai pasvilpo par Mercbahu un šejienes iesācēja aldziņu. Viņš patērētāju biedrībā dabūjis augstāku amatu. Tāpēc paaugstinājumu dabū arī Mercbahas veikala jaunkundze. Viņa tagad vadīs Mercbahas veikalu un pieņems kādu meiču par mācekli.

Arī Bogracka kungs iekārtojies pilsētā. Tagad viņš Tirdzniecības organizācijas darbnīcā labo pulksteņus.

«Tie visi parasti zvanījuši vēlāk, nekā cilvēkiem jāceļas,» tā paskaidro Bogracka kundze, «jo viņiem līdz šim trūcis īsta speciālistā. Mans vīrs tam ka radīts! Darbam stikla fabrikā viņa rokas bija par smalkām.»

Bogracka kundze jau dabūjusi sudraba gredzenu. Viņa drīz pāries uz pastāvīgu dzīvi pilsētā. Pionieri viņu dēļ jau nu gan asaras nelies! Tad atbrīvosies vecā skola un mūsu rīcībā

būs vesela maja. Man kādreiz par to jāaprunājas ar savu kolēģi birģermeistaru Kaldauni.

—    Pilsētā vairs necieš trūkumu. Tāpēc laukiem var atmest ar roku. Kas tc nav varējis pierast, pariet uz citurieni, — Kaldaune izsaka savas domas. — Veco skolu jūs dabūsiet. Jūs man palīdzējāt iznīcināt vaboles. Tagad es jums palīdzēšu. Iekārtojiet vien tur savu pionieru ligzdu, dziediet un priecājieties!

Arī Kimpeļu Svepšķe šajā laikā ir kaut ko panākusi. Viņa pieņemta bērnudārzā par virēju. Jā gan, tagad bērnudārzā vāra arī ēdienu. Mazajiem pusdienās vairs nav jāgrauž sausa maize. Kimpeļu Svepšķe tiem vāra zupu. Ciema padome Svepšķes pūles labprāt atalgo. Atgadījās gan arī tādas mātes, kas vēl gribēja nogaidīt, vai bērni nesaslims un nenomirs, ja tiem ēdienu vāra Kimpeļu Svepšķe. Neviens bērns nav nomiris. Visi bērni ir sveiki un veseli un aug, ka prieks skatīties.

—    Par to buršanu laikam gan nebūs taisnība, — piesardzīgās mātes beidzot atzīst un atļauj arī saviem bērniem bērnudārza ēst siltās pusdienas.

Plikpaurim laiks liekas pārāk garš. Viņš ausās pa ciemu, vai drīz viss nebūs atkal pa vecam. Viņš pat aizbrauc uz Šēnebergu un tur mēģina noskaidrot, kad atgriezīsies vecie laiki.

Sēnebergā viņam pasaka: «Mazliet tikai jāpaciešas un šad un tad laika rats jāpagriež atpakaļ, tad jau tie atkal būs klāt!»

Plikpauris atgriežas Mercbahā un turpina ausīties. Taču viņam padevīgo ausu skaits sarūk arvien mazaks. Piemēram, Bograckis pārvācies uz pilsētu par pulksteņtaisītāju. Plikpauris vairs nevar par trīs šņabjiem un gabaliņu speķa sadzirdēt, kas notiek Zandbergas stikla fabrikā. «Bograckim viņi aizbazuši ausis ar pulksteņu tikšķiem un zvaniem!» Plikpauris nospriež. Tā vien izskatās, ka jaunais laiks visur sāk gūt virsroku. Vecos laikus arvien vairāk nobīda sāņus. Ir ļaudis, kas vecos laikus gandrīz nemaz vairs negrib atcerēties. Tie ir nepateicīgie, kas samierinājušies ar jauno. Kas tad, piemēram, noticis ar šo lielībnieku Kraski? Vai tad Plikpauris tam nebija piekodinājis atnākt? Tagad viņam pašam jaiet to apraudzīt.

Kādā svētdienā Plikpauris pēkšņi parādās vectēva un vecmāmuļas virtuvē. No pusdienu kartupeļu katla ceļas garaiņi. Vecmāmuļa pie plīts aizsnaudusies.

—    Debesu tētiņ, Kimpeļu saimnieks — un vēl tādā dienā, kad es nemaz neesmu sakopusies! Neņemiet nu ļaunā, Kimpeļu saimniek, tās kājas, tās kājas! Tā vien liekas, ka tas urbtu simtiem ķirmju!

Nokrakšķ dīvāns. Vectēvs uzraušas kājās. Viņa atkal uzvird lepnums. Viņš vēl nav pavisam aizmirsts. Visi cilvēki no viņ i tomēr vēl nebēg. Viņu apciemojis pats Kimpeļu saimnieks! Tāds vīrs kā Kimpeļu saimnieks viņa mājā atnak un aiziet kā pašu cilvēks. Tādu atgadījumu viņš vēl nav piedzīvojis!

Plikpauris atkrīt dīvānā. Acis mirkšķinādams, viņš pārskata istabu.

—    Vai tad jūs neslimojat, Kraskes saimniek?

—    Ko nu, ko nu! — Vectēvs vēl nekad nav juties tik labi kā šai mirklī.

Kimpelis velk caur plaukstu savu pletni. Pēkšņi viņš to žvīkstot cērt tukšajā gaisā. Nu jau vectēvs vairs tik labi nejūtas.

—    Vai tev nepateica, ka es liku tev atnākt?

—    Lai nelabais mani parauj, ja man kāds ir ko teicis!

—   īstais laiks! — Plikpauris sniedz pletni vectēvam. — Man liekas, ka tev tā tagad būs noderīgāka nekā man! Tev nu gan izaudzis skaists mazdēls!

Vectēvs šūpo pletni savā pelēkajā rokā.

—    … puisēns … Tinko pie mums vairs nedzīvo, — vecmāmuļa pieglaimodamās sāji savelk lūpas.

—    Turi muti! — vectēvs pavēl. Viņš steidzīgi atslien pletni skapja kaktā, it kā tā būtu kļuvusi karsta.

—    Tā-ā-ā! Zēns jums pats izvēlas, kur viņš dzīvos?

—    Tā jau gan ir! Viņam tur ir tēvs … — vecmāmuļa nedroši pasmaida.

—    Turi taču muti! — Vectēva balss kļūst draudīga. — Tūlīt pagādā, ko iedzert! Kaut ko stiprāku! Kārtīgu zemnieku šņabi!

Vecmāmuļa aizsien tīru priekšautu un gausi aizvelkas.

Plikpauris pamāj vectēvam, kas vēl arvien stāv kājās, ka tas var apsēsties viņam blakus uz dīvāna. Vectēvs apsēžas, starp abiem tomēr paliek tukša vieta.

—    Vai tu jau esi dzirdējis, ka tie tagad nākot pie mums ar traktoriem?

Vectēvs nekā nav dzirdējis. Viņš ļaudīs nemaisās. Viņu tas vispār neinteresē. Viņa dēļ tie var braukāt pa tīrumiem kaut vai ar lielgabaliem. Uz viņa lauka neviens no tiem neparādīsies, tik tiešām kā dievs debesīs! Plikpauris piemiegtām acīm vēro vectēvu.

—    Kuram katram es to nebūtu teicis, — Plikpauris zīmīgi nokrekšķas. — Lai jau pieviļas, kas nav tik gudri kā mēs! Vai uz tevi var paļauties, Kraskes saimniek?

—    Kā uz savu miesīgu mati, Kimpeļu saimniek!

Tas gan Plikpaura ausim nav nekāds balzams. Savu īsto māti viņš nav pazinis, bet viņa otrā māte bija Kimpeļu Svepšķe.

—    Es esmu tais domās, jo vairāk mēs tuvojamies vecajiem labajiem laikiem, jo stiprāk jāpierāda sava draudzība.

—    Es to pieradīšu, un kaut vai viņi mani gabalos sacērt, Kimpeļu saimniek!

Vectēvs tā arī domā, kā viņš saka. Visa pasaule viņu pametusi. Kas gan viņš būtu par cilvēku, ja pieviltu Kimpeļu saimnieku, kas šai svētdienas rītā ienācis viņa istabā kā pati dieva svētība!

—           Ar traktoriem mēs aiziesim postā! — Plikpauris čukst.

—    Šikajiem zemnieķeļiem, sliņķiem tie jau būs dieviņ die’s, bet mums — vecajiem un lielajiem dižmaņiem tā, saproti, ir inde!

Vectēvs pašūpo galvu.

—    Ka sacīt jāsaka: neiedzerta inde man nevar kaitēt!

—    Pareizi! — Plikpauris piekrīt. — Bet visi jau nav tik saprātīgi. Ieradīsies traktori. Sacels prapagandu. Uz to ir uzķērušies arī gudrāki ļaudis. Tie pārdod nost savus darba lopus un lien uz vēdera traktoristu priekšā. Veicīgāk, veicīgāk! Un tad

nelaime ir klāt! Bankrota vārna1 jau tup uz skursteņa. — Plikpauris atkal piemiedz vienu aci, bet ar otru urbjas vectēvā.

—     Pakaļtaisītājiem saimniekiem, sīkzemniekiem viņi strādās gandrīz par velti. Tiem būs-lētāk par lētu. Bet mums toties visu aprēķinās. Tev acis izsprāgs no pieres, cik dārgi viņi tev noplēsīs. Ļaunakais, ka tu tos nekādi nevari apstādināt, ja redzi, ka iznāk par dārgu. Viņi tev ars un ars, līdz visi lauki būs saķēzīti, tad tu saņemsi rēķinu — un bankrots klat!

—    Pie manis, — vectēvs lepni izslienas, — pie manis tiem gan nelaimēsies! Es pirms p|aujas nopirkšu vēl vienu zirgu. Naudas man pietiek. Man viņi var … Es esmu brīvs un neatkarīgs cilvēks!

—    Vai tu pirksi arī pļaujmašīnu? — Plikpauris, ziņkārē acis blisinādams, mēģina izdibināt.

—    Mans dievs, pļaujmašīna! Nūjā, pļaujmašīna! — Vectēvs skatās Kimpelī, gandrīz lūgdamies.

—    Nebēdā, pļaujmašīnu tu dabūsi no manis, ja tikai … Nu, tu jau pats saproti! Ja mēs paliksim nelokāmi, ja tie nedabūs no mums ne sarkana graša, kur tad viņi ķers naudu saviem traktoriem? Ka tad tie varēs leti apkalpot šos plikadīdas?

Vectēvs vēl nekad nav izjutis tik lielu draudzības siltumu kā tieši šodien. Plikpauris reižu reizēm uzsit viņam uz pleca un drošinādams uzsmaida. Viņam netrūkst padoma ari zirga pirkšanai. Kimpeļu saimnieks pazīst uzticamus saimniekus citos ciemos. Tie viņa draugam pārdos tādu zirgu, ka atliks tikai pabrīnīties.

—    Jaunu, puslīdz jaunu zirgu! — vectēvs izsaka savu vēlēšanos. — Gan jau tas paliks vecs pats no sevis. Galu galā es vēl iegādāšos karieti un rudenī, gada tirgu laikā, mazliet pavizināsimies pa novadu!

Par pieņemamu cenu Plikpauris savam draugam var paga-

1 Agrāk uz tiesas izpildraksta bija attēlots vecās Vācijas valsts ģerbonis ar ērgli, ko tautā sauca par vārnu (die Reichskrāhe). No tā arī cēlies nosaukums «bankrota vārna» (de Pleitekrāhe). (Tulk. red.)

clat ari karieti, skaistu skaistos medību ratus. Medību rati gan ār mazliet pasmagi, tāpēc kāds viņa paziņa grib tos pārdot. Bet, ja būs divi zirgi — viens jauns un otrs jau iebraukts, tad smagāki medību rati būs tieši piemēroti, lai tad arī ir ko vilkt.

Plikpauris priekšnamā patlaban atvadās no vectēva, kad klibodama atgriežas vecmāmuļa. Viņa bijusi pie krodzinieka Karnaukes un atnesusi vīriešiem astotdaļlitru degvīna. Viņa ir galīgi aizkususi un rokas viņai trīc, sniedzot mazo pudelīti vectēvam. Vectēvs nosviež pudelīti viņai pie kājām.

—    Ierīvē ar to savus kaulus! Tur jau ne odam nepietiek! Ar uzpirksteni šņabja tu, lielā skopule, laikam gribi pacienāt draugu!

Kimpeļu saimnieks atsakās. Viņš nekāro iedzert. Kad vectēvam kādreiz gadīsies iet gar viņa māju, gan jau tad viņi kārtīgi salaidīs.

—    Sī sieva iedzīs mani kapā! — vectēvs ārdās. Vecmāmuļa raudādama uzlasa no grīdas stikla drumslas.

—    Nav jau tik ļauni, nav jau tik ļauni! — Plikpauris mierina. — Šņabis jau nav galvenais. Galvenais ir īsta draudzība. Kaut tikai drīzāk atgrieztos vecie laiki!

Gaidīdams pusdienas, vectēvs atkal apsēžas uz dīvāna. Viņš pārdomā, ko ar Plikpauri labu pārrunājis. Viņš nekādi nevar atkratīties no viena un tā paša uzmācīgā jautājuma: kas tie par vecajiem laikiem? Vai Kimpeļu saimnieks ir domājis tos pavisam vecos laikus, kad vectēvs vēl bija mūrnieks un katru ritu rikšoja uz stikla fabriku? Tos vecos laikus Kimpelis laikam nav domājis. Toreiz viņa un Kimpeļa starpā nebija nekādas draudzības. Vectēvam tā arī neizdodas izdibināt, par kādiem vecajiem laikiem runāts. Viņš pats par tik veciem laikiem gan nedomā. Viņš domā par mazliet jaunākiem laikiem, tomēr ne par visjaunākiem.

Četras nedeļas jau pagājušas. Pienāk diena, kad mūsu draugiem jāatgriežas no Polijas. Mēs uzkrāsojam apsveikuma plakātu un pēc stundām apmetamies ceļmalā pārbraucējus sagaidīt. Viņi mums atsūtīja sirsnīgus sveicienus, viņi ari atrakstīja, ka Polijā tiem ļoti patīk, taču nevienā kartītē nebija minēts, kad tie īsti atgriezīsies.

—    Grīna kungs, vai Kerna kungs jums nekā nav rakstījis?

—    Gan jau viņi parradīsies, — Grīna kungs atbild.

—   Grīna kungs jau nav gudrāks par mums, nezin kāpēc viņš mācījies par skolotāju? — lielais Surihts noņurd.

Mēs guļam Zandbergas šosejas grāvī. Mēs iztaujājam katru riteņbraucēju, vai tas nav pabraucis garām pionieriem.

—    Kādiem pionieriem?

—    Kas atgriežas no Polijas!

—   Jūs gan gribat mani muļķot?

Mēs gulšņājam, mazliet pastrīdamies, košļājam zāļu stiebriņus, tvarstam sienāžus un ar zariņiem kašņājam no aliņām zemes vēzīšus.

Mūsu pionieri nenāk.

Kāds jaunākās klases pionieris pēta apsveikuma plakātu.

—    Vai tad vārdu «sveicam»1 neraksta ar fi?

—    Raksta gan, bet ar iespiedburtiem iznāk s, — es paskaidroju.

Mazais pionieris brīdi domā.

—    Nē, ja neraksta ar fi, tad vajadzīgi divi s!

—   Tu laikam stosties? — lielais Surihts nosmejas.. — Es gan vārdu «sveicinu» arvien izrunāju ar vienu s!

—    Ja neticat, variet paskatīties lasāmgrāmatā.

—    Kā tad! Lai mēs te grāvī noņemamies ar grāmatām!

Mazais pionieris pamodinājis mani šaubas. Es taču tagad esmu ļaužu priekšā visvarenais pionieru vadītājs un vēl skaidri nezinu, kā jāraksta vārds «sveicam». Man ir kauns, taču es nekā nesaku.

—    Vai viņi nepasūtīs Felko pajūgu uz staciju?

—   Kas tad?

—    Pionieri. Kā tad viņi pārbrauks?

Atkal mazais pionieris mūs iegāž. Pareizi gan.: pionieri taču paziņos, kad viņi atgriezīsies!

’ GrьЯen (vāc.) — sveicināt, sveikt. (Tulk.)

Galīgi vīlušies,mēs velkamies mājup. Plakātu es paņemu līdz. Es apskatos lasāmgrāmatā. Mazajam pionierim bijusi taisnība. Es iekrāsoju vārdā «sveicam» otru s. Tas man iz-nāk pavisam niecīgs un neglīts. Plakāts vairs tik skaists neizskatās. Es

ilgi lauzu galvu, ko darīt. Nākošā rītā es pionieriem pastāstu, ka mazajam pionierim bijusi taisnība. Mēs par visiem uzkrāsojam jaunu apsveiku-ma plakātu. Mēs nogaidām savus draugus no Polijas trīs dienas. Viņu kā nav, tā nav.

—    Viņi pārnāks kājām un puskaili, — apgalvo Kimpeļu Fricis.

—    Kas par niekiem!

—   Ticiet man! Ziņojuši pa radio. Poļi ir traki uz bērnu drēbēm un apaviem. Viņi priecājas par katru lupatu.

—    Pa kādu radio tu to dzirdēji?

—    Mans tēvs to dzirdējis.

—    Vai tu tam tici? — es noprasu' lielajam Surilitam.

—    Neticu, — lielais Surihts atbild un nopurinās. — Mūsu mazajam mājās gan ir vēl viens uzvalks, ja tas patiesi būtu taisnība.

—    Tatad tu tam tomēr tici, lielo Suriht!

—    Nē, es tam neticu ne par grasi!

Gar skolu drāžas kravas auto. Tas pieblīvēts ar mēbelēm. Skapji zvalstās uz visām pusēm. Uz apaļā galda tup baltais Klauške. Viņš sēž, kājas sakrustojis, un nicīgi noskatās uz mums, knišļiem, skolas sētmalē. Automašīnas saceltie putekļi aizkūpina acis. Mēs saviebjamies. Baltais Klauške izkar meli. Automašīna ir jau garām.

—   Vai tu redzēji? — lielais Surihts vēl meklē akmeni.

—    Viņš izkāra savu lupatu!

—    Gan jau viņi tur pilsētā tam pataisīs mēli īsāku!

—    Tev tā liekas?

—    Viņi tur visu dara vairāk kolektīvi.

—    Kas tas ir — kolektīvi?

—    Viņi viss bars uzbriik vienam un piekauj. Man to stāstīja (kāds stikla fabrikas strādnieks.

—    Un tas tad ir kolektīvi?

—    Kā tad!

Vakarā es apvaicājos tēvam.

—    Tēt, vai tas ir kolektīvs, ja viss bars piekauj vienu?

—    Nekas tamlīdzīgs, Tinko!

—    Kas tad?

—     Kolektīvs ir tā… kolektīvi ir vairāk tā, ja visi kopā . . .

—    Es domāju, ka tad nav visi kopā.

—    Kopā gan, bet ne lai kautos.

Tēvs ieskatās kādā grāmatā.

—    Kolektīvs ir cilvēku kopums, ko vieno kopējs darbs un ražošana, — viņš izlasa. — Kaušanās jau nav darbs, Tinko!

—    Vai pionieri, tēt, ir kolektīvs?

—    Es domāju gan.

Ari tēvs visu nemaz tik pamatīgi nezina.

Pionieri atgriežas pusnaktī. Neviens nav bijis stacijā pretī. Kas tad to varēja zināt? Stefānija mani purina, līdz es pamostos. Viņa jau uzvilkusi naktskreklu un pošas gulēt. Es berzēju acis.

—    Vai viņi jūs izģērba gan, Stefānij?

—   Tu jau, Tinko, vēl sapņo! Paskaties, es tā esmu, tava māsa Stefānija!

—    Kas noticis? Kur es atrodos?

Man ap kaklu sarkans pionieru kaklauts. To man apsējusi Stefānija. Tas ir poļu pionieru kaklauts. Tā ir Stefānijas pārmestā dāvana. Uz krēsla pie gultas nolikts jauns pionieru tērps.

—    Vai tu to pārvedi, Stefānij?

—    To pašuva māte. Viņa to tikai šovakar pabeidza.

—    Kur ir krustmāte Klarija?

—   Jau guļ.

—   Viņa gan ir burve! Rit es to trīsreiz nobučošu. Kur tagad liks mazajam Surilitam iedoto tērpu?

—    Lai viņš to patur.

Es aiz prieka ilgi nevaru aizmigt. Stefānija miegā smaida. Viņa droši vien sapņo par Poliju.

No rīta es uzvelku jauno pionieru tērpu. Es vis negribu Polijas braucējus sagaidīt kā kurš katrs. Sarkanais kaklauts laistās saulē kā peonijas zieds. Vai es tādā izskatā varu iet gar vectēva un vecmāmuļas māju? Ja nu tai brīdī iznāk vectēvs un mani ierauga… Es varbūt varētu zaigo kaklautu uz mirkli paslēpt bikšu kabatā. «Kāpēc? Kāpēc? Kāpēc?» — mana sirds nemierīgi sit. Man ar vectēvu vairs nav nekā kopēja. Galvā man jaucas pretrunīgas domas. Kaklautu es paturu ap kaklu, tikai eju vairāk koku aizēnā.

Tā tikai ir atkalredzēšanās! Mazais Šurilits palēkdamies apķeras man ap kaklu un pat apžmiedz ar kājām. Viņam pie krūtīm zalgo daudzas krāsainas nozīmītes. Tās viņš izdala pironieriem, kas bija spiesti paliki mājās. Mazais Šurilits nav aizmirsis nevienu. Viņš starp divdesmit Polijas braucējiem bijis vismazākais, tāpēc poļu pionieri to lutinājuši. Viņš arī saņēmis visam pionieru pulciņam domātās dāvanas. Poļu pionieres krakovjaku vismīļāk dejojušas tieši ar viņu. Mazais, parasti nomāktais Surihts atplaucis ka ērkšķrozīte ceļmalā. Skolotājs Kerns staigā apkārt kā apskaidrots. Liekas, ka viņš nēsātu sevī mazu sauli. Viņš mums parāda Polijas ministru prezidenta dāvanu. Tas ir liels radioaparāts ar brīnišķu radiolu.

—    Vai prezidents ar jums arī aprunājās?

—   Tā kā mēs te sarunājamies!

—   Vai mums viņš nekā nelika pateikt?

—Prezidents lika no viņa pasveicināt visus Vācijas bērnus!

Zeps Vurms rīkojas ar radiolu.

—    Uzliec Polijas pionieru dziesmu, Zep, es to gribu vēlreiz dzirdēt!

Zeps pašapzinīgi kravājas pa skaņuplašu kasti un smaida.

—    Kāpēc mani neviens vairs nesauc par čehu Zepu?

—   Tu jau arvien spļaudies, kad mēs tevi tā saucam!

—    Es vairs nespļaudišos.

Mūsu pionieriem Polijā bijusi draudzīga tikšanās ar Cehoslovakijas pionieriem. Cehoslovaku pionieri ari viesojušies Polijā.

—    Lādzīgi puikās, — Zeps Vurms atzīstas. — Viņi mani pat nobučoja!

—    Vai tu domāji, ka viņi tev kodīs?

—    Es domāju, ka viņi mani piekaus!

—    Kur tu to ņēmi!

—    Mana māte tā bija iedomājusies un tagad nevar nobrīnīties vien.

Ari mazā Kubaška māte ir ļoti pārsteigta.

—     Un viņi jums tur nenodarīja nekā ļauna? Un Ignacu tu nesastapi?

—    Nē, māmiņ! Toties prezidents man sniedza roku!

—    Tas droši vien būs bijis viņa kučieris!

—    Ne, tas bija pats prezidents.

. .. Visa diena paiet vienas dziesmās un gavilēs. Man jāziņo, kā esmu nodarbojies ar mājās palikušajiem pionieriem, un es nepiemirstu arī pieminēt, ka vecā skola mums apsolīta pionieru mītnei. Visi pionieri aplaudē.

—    Lai dzīvo Tinko!

—    Mums derētu apsvērt, vai Tinko nevajadzētu ievēlēt vienības padomē, — skolotājs Kerns aizrāda. — Man liekas, ka viņš nav slikti strādājis.

Pionieri aplaudē un, atzinību izrādot, dauza kājām, ka trīc visas logu rūtis. Es esmu nosarcis sarkans kā vēzis. Ko es lai atbildu?

—    Ko nu jūs tā pūlaties! Es jau to darīju labprāt, — es paskaidroju. — Liels paldies, ka jūs tik sirsnīgi dauzījāt ar kājām.

Ceļā uz mājām man piesienas Kimpeļu Fricis. Viņš sāk zoboties:

—    Nu tu gan kā vienības padomes loceklis un virspionierisstiepsi mājās lielu algu!

—    Tu, vecais Kimpeļu Plikpauri, laikam jau esi aizmirsis, kā: pletne dzied!

—    Drīz vien tev pašam pletne piedziedās pilnas bikses, pārgudrais Kraske! Pletne aiz skapja jau gaida! Kāds to no mums aizņēmies, lai tevi krietni nosvētītu!

Tagad es zinu, kas mani no vectēva sagaida. Es pie viņa vairs nekad nerādīšos.

—    Kas tad nu vecajam Kraskem lēcies? Vai tikai viņš atkal nav sācis ālēties?

—    Nē, viņš ir skaidrā. Skaties, cik taisni turas!

Svētdiena. Vectēvs divjūga karietē brauc cauri ciemam. Viņš tērpies melnajā svētdienas uzvalkā. Baznīcas platmale braši uzbīdīta uz acīm. Tā nu viņš sēž uz bukas kā kāds pīķa kungs. Vectēva mati ir gandrīz tikpat balti kā viņa adītais vilnas uzkrekls. Sudrabpelēkās ūsas viņš ieziedis ar sviestu un smaili sagriezis uz augšu. Medību ratus velk Zobgalis un jaunais, dzeltenrudais zirgs. Dzeltenrudais tramīgi skatās uz visām pusēm. Tas labprāt vēlētos pārlēkt pār dīseli. Ratus velk Zobgalis viens pats.

Aizmugurē sēž vecmāmuļa. Viņa aizsējusies baltu, sacietinātu priekšautu un bailīgi uzmetusies uz pašas polsterētā sēdekļa maliņas. Liekas, ka viņa tūlīt kāps laukā un begs projām. Ar labo roku viņa nepārtraukti biksta zem lakatiņa nepaklausīgās matu šķipsnas, bikli atņemdama ciema ļaužu sveicienus.

—    Ātrāk, ātrāk, lai tiekam ārā no ciema! — viņa mudina vectēvu. — Es te sēžu un aiz kauna nezinu, kur likt rokas!

—    Pabāz tās zem priekšauta un sēdi tā, lai taču pēc kaut kā izskatās! — vectēvs atkliedz. — Kā sacīt jāsaka: man savas mantas dēļ nav jākaunas! Lai tikai visi brīnās, ko mēs varam.

Vecmāmuļa piedraud izlēkt no ratiem. Vectēvs savukārt piedraud zirgus ar visiem medību ratiem nodzert krogā, ja viņa' nesēdēs mierā.

Vecmāmuļu nomāc bažas. Viņa te sēž karietē, bet mājās varbūt atkal kāda nodeva izrādīsies neizpildīta. Kopš mēs viņus apdziedājām par nenodotajām olām, vecmāmuļu tirda mūžīgs nemiers. Galu galā ieradīsies vēl ar orķestri un aizvedīs kādu cūku!

—    Skaties, skaties, vecais Kraske iebrauc savu jauno zirgu!'

—   Viņam jau iepelējušas smadzenes! Visi ļaudis gaida traktorus, bet viņš vēl pērk zirgu! Viņš laikam nezina, kur likt naudu?

Mēs ar Stefāniju rotaļājamies pie vecajiem muižas vārtiem. Pa ielu rībēdama tuvojas mana vectēva lepnā kariete. Mēs ar Stefāniju stāvam kā sastinguši un pārsteigti noraugāmies lepnajā divjūgā.

Vectēvs izliekas mūs neredzam. Viņš tik noplīkšķina pātagu un izslējās uz savas bukas vēl taisnāks. Vecmāmuļa ar stīvu roku aicina mani pavizināties. Vecmāmuļa mani vēl tomēr mīl.

—    Vai nepavizināsimies? Es vēl nekad neesmu braucis karietē!

Stefānija saķer mani aiz rokas. Es turos pretim. Jaunais zirgs, satrūkstas. Tas ar rāvienu sāk kāpties atpakaļ. Apjukušais Zobgalis seko viņa piemēram. Kariete ielā sagriežas šķērsām. Vecmāmuļa iekliedzas. Vectēvs gāž zirgiem ar pātagu. Jaunais zirgs, palecas uz priekšu. Viņš aizrauj līdz arī Zobgali. Kariete dārdēdama aizripo. Vectēvs un vecmāmuļa pazūd ceļa putekļos.

Labības stiebros iezogas vasara. Katru dienu tā pavirzās, gabaliņu augstāk. Beidzot tā sasniedz vārpas un sāk tur strādāt. Vasara briedina graudus. Rudzupuķes raugās no rudzu lauka kā zilacainas rūķīšu sieviņas. Sarkanās magones aizdedzina savas ziedu liesmiņas. Jaunie zvirbulēni šūpojas uz stingrākajiem rudzu stiebriem un nogaršo jaunos graudus. Zvirbulis uzzina ātrāk par zemnieku, kāda būs jaunā maize. Vējš mežā aizgājis diendusā un ļauj tveicei dejot pār laukiem. Lietus aizceļojis uz citām zemēm. Basās kājas izpeldas karstajās ceļa smiltīs. Cilvēki staigā pa ciema ielām viegliem soļiem, bet bažīgām sejām.. Viņi nemitīgi vēro debesis un vēlētos ar saviem skatieniem ilg^k aizturēt sauli. Tuvojas pļaujas laiks.

Tikko es ieraugu briestošos rudzu laukus, mani pārņem senās, bailes. Liekas, ka šīs bailes piedzimušas reizē ar mani. Es atkal: jūtu, kā saule cepina manu galvu, kā asie rugāji dursta kāju pēdas līdz lās kļūst tik cietas, ka es droši varētu staigāt pa naglām. Es sajūtu ari mokošās, uzmācīgās slāpes, jūtu, kā labības putekļi ieēdas manā sviedros izmērcētajā ādā. Taču tā visa es nebaidos. Man ir bailes no vectēva kliedzieniem un lamām, no vecmāmuļas nopūtām, savām nogurušajām rokām, kas vairs nevar saturēt smagos kuļus. Briestošā labība atkal uzjunda mani visas, pļaujas laika mokas. Es gribu bēgt. Bet man taču nekur nav jābēg. Šogad mani pļaujas darbos neviens nedzīs. Ciemā vēl' valda pilnīgs klusums. Vai tad neviens nesāk pļaujai kāpināt izkaptis? Tomēr, tomēr, tikai ieklausies vien: žvangst dzelzs pret dzelzi, un pa starpām dzirdama izkapts šķindoņa. Ciema viņā nomale vectēvs kapiņa savu izkapti, it kā viņš vienīgais šogad-' būtu atcerējies, ka jāpļauj labība.

Uz ežas nolaidies raibs putns. Tādu es vēl nekad neesmu redzējis. Tas ir mazāks par vārnu, bet ar tādu pašu knābi kā vārnai. Putns visu laiku klusē. Vai tas būtu mēms? Svešajam putnam ir ļoti spilgtas krāsas spalvas. Pret sauli tās vizuļo kā zaļšzīds, bet spārni liekas pilnīgi caurspīdīgi. Vai tikai tas nav paradīzes putns, kas atlidojis pavēstīt, ka bērniem pienākuši jauni,, laimīgi laiki?

Es apjautājos par putnu skolotājam Kernam. Ari viņš tādu nepazīst. Kad es putnu atkal kādreiz ieraudzīšu, man tūlīt jāpasauc skolotājs to apskatīties. Es to atkal ieraugu. Skolotājs skatās un skatās, bet nevar pateikt, kas tas par putnu īsti ir.

—   Te nu tu redzi, ka mēs visi vēl pārāk maz zinām! — skolotājs Kerns atzīstas. — Pionieriem to vajadzēs izpētīt. Mums nepieciešams jauno naturālistu pulciņš!

—   Arī pulciņš šo putnu nepazīs, Kerna kungs!

—   Tev taisnība, Tinko, — Kerna kungs piekrīt. — Taču pulciņš mums tomēr jānoorganizē. Arī es vēl gribu mācīties, bez tam ir taču ari grāmatas!

—   Jā, tur nu jums šoreiz taisnība, Kerna kungs!

25.NODAĻA

No Kleinšmorgauas ieradušies divi traktori. Tie atvilkuši ‘līdzi arī divas lielas pļaujmašīnas. Nopļauto labību pļaujmašīnas tūlīt sasies kūļos. Viss ciems saskrien tās apbrīnot. Pionieri pukšķošās mašīnas izrotā ar ziediem. Mēs uzrāpjamies uz mašīnām traktoristiem aiz muguras un tā izbraucam cauri visam ciemam. Zemnieki savā starpā sastrīdas, katrs veļas, lai viņa rudzu lauku pļauj pirmo. Bet birģermeistars Kaldaune izšķir strīdus. Visus laukus apstaigā komisija. Tā pārbauda labības gatavību un sastāda sarakstu. Traktoristi pļaus laukus pēc šī saraksta. Zemnieki nomierinās. Viņiem vairs nevajadzēs gaidīt veselu mūžību. Lielas pļaujmašīnas aprij labību kā milzu govis, kas nav ēdušas visu mēnesi. Tām aiz muguras izkūleņo jau sasieti kūļi. Jaunsaimnieku sievām un bērniem nopļautie rudzi tikai jāsaceļ statiņos. Vīrieši, govis arklā iejūguši, tūlīt var lobīt rugāju. Tikko labība būs nopļauta, ari traktoristi ķersies pie aršanas.

Jaunais laiks uzbrāžas Mercbahas laukiem, šņācot un dārdot kā bargs negaiss. Nobriedusī labība klusi šalko. Jaunsaimniekiem acis mirdz tik līksmi kā citkārt tikai augstos svētkos. Bērni seko traktoriem arī uz lauka. Tie kāro redzēt, cik ātri mašīnas tiks galā ar labību. Traktori ar to tiek galā ļoti. ātri. Nelielie, dzelteni nogatavojušies rudzu lauciņi pazūd cits pēc cita. Mašīnas nekad nepiekūst. Tās tikai brauc, pļauj, klab, tarkšķ un pļauj atkal. Skaties, tās jau pametušas nopļauto gabalu un pārvietojas citā laukā. Arī to mašīnas tarkšķēdamas un pukšķēdamas noēd līdz kailiem rugājiem.

Vectēvs pļauj kā visu pamests slīcējs. Viņš ar vecmāmuļu  mokās vārpu jūrā gluži vieni. Ja mašīna rudzus aprij kā govs, tad izkapts tos nograuž kā kāpurs. Vecmāmuļa velkas pa rugāju, salīkusi deviņos līkumos. Lai nokļūtu no kūļa līdz kūlim, viņa ņem palīgā gan savas izstieptās rokas, gan savilktās dūrītes. Vectēva izkapts kāpura gaitā jau aizgrauzusies līdz lauka galam. Vecmāmuļa vēl sien kūļus tikai vāla vidū. Vectēvs lād visu pasauli un šad tad pamet žiglu skatu uz traktoru, kas pļauj rudzus divus laukus tālāk. Viņš vīsta dūres, noliecas un ari sāk

siet kūļus. Viņš sen tik ilgi, līdz vaļa pēdēja trešdaļā satiekas ar vecmāmuļu.

—    Tu jau visu mūžu esi vilkusies kā īsts gliemezis! — viņš nopurpina, sasieto kūli aizsviezdams, it kā tanī slēptos visas pasaules liekēži.

—   Vai mums ari nevajadzētu pasūiil traktoru? —vecmāmuļa piesardzīgi ieminas. Vectēvs sarauc uzacis. Viņš vecmāmuļas priekšā trīsreiz nospļaujas, strauji pagriež tai muguru un atkal paķer izkapti. Vectēva zirgi ganās laukmalā. Dzeltenrudajam vēl jāpagaršo zāle.

No rīta vectēvs brauc divjūgā uz lauku, kā nakts rasas atsvaidzināts. Vecmāmuļa, kājas ierāvusi, sāpēs izmocītu seju, tup ratos blakus.

—           Ko nu vieb seju kā vecu tabakmaku! — vectēvs pārmet

—    Ļaudis galu galā nodomās, ka tu nemaz nepriecājies, ar diviem zirgiem braukdama.

Vecmāmuļa pūlas gurdi pasmaidīt. Taču sāpju lēkme smaidu tās sejā atkal izdzēš.

Vakarā arī vectēvs tup ratos gluži līks. Zirgi visu dienu atpūtušies, un dzeltenrudais lēkā kā kazlēns. Vectēvs saīdzis tam liek izbaudīt pātagas varu. Dzeltenrudais izslējās pakaļkājās. Atkrizdams atpakaļ, tas iekož Zobgalim kaklā. Zobgalis ilgi nedomā. Viņš iezviedzas un metas sāņus Abi zirgi ar tukšo ori aizlēkšo pa ceļu. Rati svaidās uz visām pusēm kā garā valgā piesieta kartona kārba. Vecmāmuļa bija berzējusi un braucījusi savas kājas. Viņa piemirsa pieturēties pie ores redelēm, tāpēc, ratiem mētājoties, tā izkrīt ceļa siltajās smiltīs. Vectēvam jāvalda zirgi. Viņš dobjo kritienu nemaz nedzird.

Es esmu iedraudzējies ar kādu traktoristu. Manu traktoristu sauc Oto. Viņam ir tumši iedegusi seja un pie kreisās nāss maza kārpiņa. Viņam ir kārpas arī uz rokām. Es saplūcu struteņu kumšķi un pasniedzu savam traktoristam.

—    Kas tās par puķēm? — mans Oto uzprasa.

—    Tās ir kārpu puķes. Tu tikai apzied ar to dzelteno sulu visas kārpas uz savām rokām, un tās pazudīs vienā rāvienā.

—    Vai tas var būt? — mans Oto nobrīnās.

—    Brauc tikai, Oto, tālāk! Es uzlēkšu aizmugurē un tavas kārpas apziedīšu, lai tev nebūtu jakavējas.

Mans Oto krata galvu, tomēr ļauj kārpas apziest.

—    Kā tavu traktoru sauc, Oto?

—    Es vēl neesmu padomājis, kā to nosaukt.

—    Vai tu nevari to nosaukt par «bērnu laimi»?

—    «Bērnu laime»? Kas tad tas par vārdu?

—    Tas ir skaistākais vārds pasaulē!

—  Traktor, traktor, tuk, tuk, tuk,

Nop|auj laukus — cuk, cuk, cukl Laukus nopļaut tev tik nieks,

Traktor, traktor, bērnu prieksl… —

es dziedu, un mana balss dreb līdz ar traktoru.

Oto pļaus visu nakti. Mums priekšā parādās kāds pajūgs. Zirgi auļo. Tas ir vectēvs ar savu divjūgu. Dzeltenrudais sabaidās no traktora, metas sāņus un ieklūp seklajā ceļmalas grāvī. Krakšķēdama pārlūst ores dīsele. Zirgi trīcēdami spiežas uz ceļa labo pusi. Traktors tiem nemaz nav pa prātam. Es trīcu tikpat stipri kā zirgi. Dzeltenrudais sper ar pakaļkāju un iekāpj aizjūga streņģē.

Oto grib palēninātā gaitā pabraukt bailīgajiem zirgiem garām. Vectēvs paceļ pātagu un žvīkstot cērt ar siksnu pa traktoru. Pātaga trāpa arī Oto. Oto pieliecas.

—    Vai tas zellis jucis?

«Tas zellis» ir mans vectēvs.

Vectēvs ierauga mani stāvam aiz Oto uz traktora. Pātagas siksna nožvīkst man pār seju. Es vairs nezinu, ko darīt: vai palikt uz traktora vai lēkt zemē. Pātagas cirtiens dedzina seju kā nātres. Es nevaru sūrstošo vielu pat aptaustīt: man jāturas pie traktora. Pātaga nožvīkst vēlreiz. Šoreiz tā mani netrāpa. Mēs jau esam garām.

—      Vecais, vai tu esi prātu izdzīvojis? — Oto vēl uzkliedz. — Neķeries pie zirgiem, ja neproti ar tiem rīkoties!

Vectēvs neatbild. Viņa seja ir dusmu izķēmota. Pelēkās acis met zibeņus. Tā vien liekas, ka viņš būtu gatavs izlēkt no ores

un traktoru apgāzt. Oto izvilcis uzgriežņu atslēgu un draud ar to vectēvam.

—    Gan es tevi, sātan, vēl pārmācīšu!

«Sātans» ir mans vectēvs. Mēs atkal vērojam savu ceļu.

—    Oto, tur guļ mana vecmāmuļa!

Oto pietur. Mēs nolecam no traktora. Mūs apņem putekļu mākonis.

—    Vai jūs, māmiņ, nebraucāt kopā ar to trako suni? — Oto vecmāmuļai apvaicājas.

«Trakais suns» ir mans vectēvs. Vecmāmuļa tikai kunkst un spiež roku pie sāniem. Oto aizsteidzas uz ciemu pēc palīdzības. Viņš skrien garām vectēvam, kas vēl turpina lādēties.

—    Brauc pie velna, elles kučieri!

Lakatiņš vecmāmuļai noslīdējis no galvas. Es atbrauku no viņas sejas izspūrušās matu šķipsnas. Viņa mirkli pierimst vaidēt un pūlas satvert manu roku.

—    Tinko, manu Tinko, cik labi, ka tu atkal atgriezies! Vai tu, Tinko, uz mani nedusmojies?

—    Nē, vecmāmuļ, es nedusmojos!

—    Vai man kāds palīdzēs, Tinko?

—    Palīdzība tūlīt būs klāt, vecmāmuļ!

Vectēvs izlēcis no ratiem. Viņš kārto samežģījušās streņģes un izjūdz zirgus, pacienādams tos ar kāju spērieniem pa vēderiem. Zobgalim nākas saņemt visvairāk spērienu. Taču viņš ir lēns un pacietīgs un vectēvam pretī nesper.

—    Vai tev, lempim, viss jādara pakaļ, uz ko tas nelietis tevi musina? — vectēvs atkal iesper Zobgalim pa vēderu. — Kā sacīt jāsaka: nepaklausība pati sev rīkstes griež! Es tev izgāzīšu visas zarnas!

Mājās es tūlīt pastāstu, kas atgadījies. Tēva skumjās acis atraujas no grāmatas. Viņam patlaban ir atvaļinājums. Viņam ir daudz brīva laika. Krustmāti Klariju viņš ļoti mīl, bet, atceroties dzimto māju un abus vecīšus, viņš arvien sadrūmst. Viņš noraizējies sāk staigāt pa istabu šurp un turp.

—    Vai nevajadzētu sarunāt Kimpeļu Svepšķīti? — viņš ieprasās krustmātei Klarijai.

Krustmāte Klarija ir jau saposusies. Viņa steidzas uz ciemu rūpēties par nelaimes gadījumā cietušo vecmāmuļu.

Taču pēc stundas ceturkšņa krustmāte Klarija atkal atgriežas.

—    Vectēvs Kraske nelaiž mani iekšā! Durvis aizslēgtas! Rit es paņemšu atvaļinājumu!

Mans tēvs neguļ visu nakti. Es dzirdu, kā viņš staigā pa istabu no viena gala uz otru.

No rīta vecmāmuļa guļ gultā un vaid. Ierodas mūsu ciema medicīniskā māsa.

—    Te ar manu mākslu nepietiek. Nepieciešams ārsts, — viņa paziņo.

—    Kā tad, kā tad! Dakteris ar savām runām lai padara viņu slimu. — Vectēvs atgrūž medicīnisko māsu no gultas.

Māsa apvainojas.

—    Es te neuzņemos nekādu atbildību!

Viņa aiziet pie birģermeistara Kaldaunes un pa tālruni izsauc ārstu. Ārsts atrod vecmāmuļai ribu lūzumu. Nu viņai būs laika diezgan sevi pasaudzēt.

—    Ja jūs negulēsiet mierā, es jūs nogādāšu slimnīcā, — ārsts brīdina. Vecmāmuļai cits nekas neatliek kā mierīgi gulēt gultā.

Saule kāpj arvien augstāk. Pār laukiem viļņo tveice. Visus apkārtējos laukus traktori jau nopļāvuši. Vectēva rudzu lauki starp rugainēm un uzartajām papuvēm izskatās kā dzeltenas salas. Viņš aizsteidzas uz tīrumu un atrod, ka rudzi sāk jau birt. Viņš aizsteidzas pie Kimpeļa un lūdz pļaujmašīnu. Plikpauris ir laipns un glaimīgs kā vienmēr.

—    Tiesa, nu jau tev ir divi zirgi, divi kārtīgi zirgi. Bet pļaujmašīnas tev nav. Tas arī ir tiesa!

—    Kaut jūs aizdotu tikai uz vienu dienu, Kimpeļu saimniek,

arī tad es jau daudz ko padarītu. Ar savu pārjūgu es nogāztu krietnu gabalu.

—     Labi, — Plikpauris piekrīt. — Draudzības labā es to darīšu. Es mēģināšu pasteigties. Tikko es ar saviem darbiem kaut cik būšu ticis galā, tu dabūsi vienu manu pļaujmašīnu.

—     Kaut vai jūsu veco pļaujmašīnu, bet man jādabū tūlīt, katrā ziņā tūlīt! — vectēvs jau piekāpjas.

—     To nu gan atļaujiet man pašam noteikt, vai ne, Kraskes saimniek? — Plikpauris nožēlodams noplāta rokas.

Pieviltais vectēvs dodas cauri ciemam. Viņa pieri un degunu klāj lielas sviedru lāses. Tie nav vasaras darba sviedri, tie ir baiļu sviedri. Viņš iegriežas krogā un izmet trīs kausus alus. Krodzinieks Karnauke ierunājas par laiku. Vectēvs neklausās. Kas notiks, ja graudi izbirs uz lauka? Visa raža būs pagalam! Tad par saimnieku Kraski smiesies viss ciems: viņam ir gan divi vareni zirgi, bet raža nenopļauta aiziet bojā uz lauka.

Vectēvs steidzas mājās. Vecmāmuļa padevusies savam liktenim. Vēl nekad visā mūžā viņai nav klājies tik labi kā patlaban. Tās nieka sāpes sānos nav nekas pret nejaukajām sāpēm kājās, kad jāskraida saimniecības gaitā's.

—     Tu tik guli kā kārava dāma un ņirdz. Citiem te lai galva sprāgst pušu aiz rūpēm!

Vecmāmuļa saraujas, it kā arī gultā gulēdama viņa būtu nodarījusi kādam pāri. Tūlīt ir klat arī sāpes. Vectēvs izmetas pagalmā un, neganti lamādamies un šķendēdamies, padod lopiem pusdienas devu.

Attālākā rudzu lauka pukšķ traktors. Vectēvs ieiet šķūnī pēc pakaišiem. Pa caurumu šķūņa sienā viņš var labi pārredzēt tīrumus. Kad viņš tā no paslēptuves apskata savus nenovāktos laukus, viņa kauns tam neliekas tik liels. Aiz dusmām viņš varētu vai zobus iecirst vētījamā mašīnā. Bet kas tad tas? Traktors pukšķ viņa gabalā. Kas tad tam ko meklēt viņa tīrumā? Vectēvs aizmetas uz istabu. Viņš paķer no aizskapja pletni.

Manam tēvam mājās kļuvis garlaicīgi. Viņš apstaigā laukus un vēro, kā strādā traktoristi.

—    Nu sāksies, nu sāksies, jau divpadsmit sit! — viņš iet, klusi dungodams. Tēvs iet garām ari vectēva rudzu laukam un redz, ka graudi draud izbirt. Viņš dodas pie birģermeistara Kaldaunes.

—   Vajadzēs manu veco ar varu vest laimei pretī. Mums rudzi ies zudumā. Uz manu atbildību! Sāksim!

Birģermeistars Kaldaune piekrīt. Viņi aiziet pie traktorista un visi kopā ierodas uz vectēva lauka. Tēvs ar Kaldaunes izkapti appļauj malas. Traktors plīkšķēdams tam seko. Pļaujmašīna laiž zobus darbā.

Uz lauka atskrien vectēvs.

—    Ko jūs te ārdāties manos rudzos?

—    Es gan cerēju, ka tu, Kraske, uz vecuma dienām būsi prātīgāks kļuvis, — birģermeistars Kaldaune miermīlīgi aizrāda.

—    Es gribu zināt, ko jūs te darāt?

—    Mēs atvedām traktoru, lai tu ātrāk tiktu galā. Vai tad tu neredzi?

—    Un tu, tintes triepēj, pats par to arī samaksāsi?

—    To tu pēc ražas ievākšanas samaksāsi smiedamies.

—    Es samaksāšu, ja citādi nevarēs! — iesaucas tēvs, kas, malas appļāvis, pienāk klāt.

—    Tevis tikai man vēl trūka! Tieši tevis un tavu fabrikas grašu! Prom! Es tevi nepazīstu.

—    Mans dievs, ja tev būs par grūtu, mēs jau samaksu varam arī pagarināt, — Kaldaune piedāvā. — Samaksāsi pamazītēm, kā tev pašam būs izdevīgāk.

Vectēvs liekas pārdomājam. Viņš atbīda cepuri pakausī, košļā ūsas un skatās garām Kaldaunem, kā pār laukiem virmo tveices birga.

—    Ko tu te meklē? — birģermeistars uzsauc Kimpeļu Fricim. Tas tikko atlēkšojis pār laukiem un stāv aiz vectēva.

Fricis parausta vectēvu aiz bikšu jostas.

—    Man jums kaut kas jāpasaka, Kraskes krusttēv!

Vectēvs strauji apsviežas. Kimpeļu Fricis ierauga vectēva

rokā pletni un bailēs atraujas. Vectēvs noliecas pie Friča. Draugs

atsūtījis kādu ziņu. Fricis kaut ko iečukst vectēvam ausi un atkal aizskrien. Birģermeistars Kaldaune kļūst nemierīgs. Viņam pļaujas laikā pietiek citu darbu nekā stāvēt te un gaidīt, kad Kraske apželosies un sāks atkal runāt.

—    Nepaļaujies uz tukšiem solījumiem, Kraske! — Kaldaune brīdina, nojauzdams, kāda vēsts vectēvam atnesta. — Tu esi izraudzījies viltus draugus!

—    Vācieties prom! Lieciet mani mierā! Kas jums daļas par maniem rudziem! Es ar tiem varu darīt, ko gribu, jūs padomju sulaiņi!

—    Tā nu gluži nav, — arī Kaldaune iekarst. Viņš sirdīgi piemin zāli ežmalā. — Iegaumē, tas skar arī mūs! Rudzi nepieder tev vienam! Daļa pieder ciemam, daļa pilsētu iedzīvotājiem, ar vārdu sakot, valstij!

Uztrauktais vectēvs vairs pār sevi nevalda. Viņš kā parasti, kad zaudē sajēgu, sāk plātīties ar rokām.

—     Prom, prom! Pazūdiet no šejienes! Jūs tik man būtu īstie draugi! Izspiegot! Godīgus cilvēkus piespiest ar varu! Prom, prom! Kā sacīt jāsaka: bagātos aplaupīt, plikadīdas apdāvināt! Es par šīm komunistu mašīnām nemaksāšu ne grasi!

—    Tēv, tu taču nepiederi pie bagātajiem, atjēdzies! — mans tēvs kā lūgdamies paceļ rokas.

—    Ak tad tu, sliņķis un dīkdienis, noteiksi, vai es piederu pie bagātajiem, vai ne! Prom no mana lauka!

Traktors tarkšķēdams tuvojas lauka galam. Traktorists grib pārbraukt uz otru malu. Vectēvs tam nostājas ceļā. Traktorists izslēdz motoru. Vectēvs savīcina pletni un zveļ traktoram, it kā tas būtu dzīvs kustonis vai cilvēks. Pletnes cirtieni plikšķ pa skārdu, ka noskan viss lauks. Traktors nekust no vietas. Dusmas laupa vectēvam pēdējās saprāta paliekas. Pletnē ievītā tērauda stieple atstāj uz traktora skārda apvalka skrambas. Vectēvam tas sagadā bezgalīgu prieku. Viņa sejā atplaiksnī gandarījuma smaids. Traktorists nolec no sēdekļa. Viņš grib mesties uz vectēvu.

—• Vai tad ar šo jukušo veci nekādi nevar tikt galā! Nupat vēl vakar …

Mans tēvs un Kaldaune viņu attur:

—    Sāc braukt, gan viņš atkāpsies!

Traktorists atkal uzlec, uz traktora. Viņš piedod gāzi un sāk braukt. Vectēvs atlec sāņus kā nopērts suns. Traktorists nobrauc no lauka. Vectēvs, nikni sirdīdamies, apstaigā nopļauto joslu. Viņš nebeidz vicināt pletni un kaut kam draudēt. Taču traktora troksnis viņa lāstus nomāc.

Vecrnāmuļa zina, kas viņai par slimību. Viņai jāpaciešas, līdz saaugs salauztās ribas. Saule noriet aiz meža sarkanā birgā. Tā pieplūdina istabu ar ugunīgu blāzmu. Vectēvs krekšķēdams klaiņo pa māju. Viņš ložņā ap vecmāmuļas gultu kā īsts buldogs.

—    Tēv, man gribas ēst, — večiņa mīļi un pazemīgi saka.

Vectēvs ielāčo virtuvē. Viņš izņem no skapja maizes donu

un pieliekamā norauj no āķa speķa gabalu. Tos viņš nosviež vecmāmuļai priekšā uz segas.

—    Iedod man, tēv, ari nazi, kā lai es citādi tieku galā.

Vectēvs izvelk kabatas nazi un atvāztu pamet vecītei. Viņš

to pasviež vecmāmuļai kā slepkavas ieroci, bet pats aizie^ uz stalli jūgt zirgus. Zobgalis savu pusdienas devu vēl nav apēdis.

—    Tev nu gan, muļķa desa, ir kunga dzīve! Tu tik kāro zāli! Tagad es jums, sprāgoņām, parādīšu, kā jūs man dancosiet! Tagad vecais Kraske tiem pārgudriniekiem pierādīs!

Vectēvs ar abiem zirgiem steidzas pie Kimpeļa. Draugs tam apsolījis naktī iedot savu veco pļaujmašīnu. Draugs viņu nav pametis nelaimē. Bet arī viņš godam turējis doto vārdu. Kā viņš aiztrenca šos suņus no sava rudzu lauka! Pletne viņam arī šoreiz aizbāzta aiz bikšu jostas kā kaujas zobens. Kas viņu šonakt neliks mierā, tas dabūs!

Vai tad šonakt tīrumos uzklīduši spoki? Kraskes rudzu laukā kaut kas klab un čīkst, it kā labības stiebrus grauztu milzu žurkas. Vectēvs, lepni izslējies, sēž uz pļaujmašīnas.

Beidzot viņš zirgus piedabūjis iet vienādā solī. Jaunais zirgs jau pieradis pie mašīnas klaboņas aizmugurē. Sākumā Zobgalim mašīnu vajadzēja vilkt vienam. Tagad tas savukārt jāskubina, lai jaunais zirgs viens nepārstieptos. Mašīna izsviež rugājā labības kūļus. Taču kūļi vēl nav sasieti. Maza bēda!

Rītā vectēvs varēs siet visu dienu. Vakarā viņš atkal dabūs no drauga pļaujmašīnu. Viņš vairs nemaz nejūt savus gadus, viņam tā vien liekas, ka viņš vēl ir jauns mūrnieks, kas stikla fabrikā sarauj vienu maiņu, lai tūlīt pie barona fon Bukovica sāktu otru. Cik gan bieži viņš toreiz nakts melnumā nebija rušinājies savā tīrumā un kā kāds zemes gars apvērsis velēnas.

Jaunais Kraske ar diviem brašiem zirgiem! Pārgudrinieki acis un mutes vien iepletīs, rītrītā ieraudzīdami pusi viņa rudzu lauka jau guļam pie zemes.

Netālu pukšķ traktors. Motora troksnis gan pieaug, gan noplok. Uz kuru pusi pablenž tērauda zvēra spuldžu acis, no tumsas iznirst dažādi priekšmeti: labības statiņi, koki, rudzu lauks, krūmi un izbiedēti zaķi.

Virs rudzu lauka izslējās pļaujmašīnas spārni. Tie iznirst un atkal pazūd tumšajos labības viļņos. Vectēvs piemiedz acis un sit ar pātagu tajā virzienā, no kurienes sniedzas šurp traktora spožie gaismas stari. Rattatā, rattatā! 2vīks! Zvīks!

Divi dzīvnieki naktī izlaisti ganībās. Viens no tiem saredz, ko

ēd, otrs taustās tumsā kā zemes vēzis. (

Vectēva pļaujmašīnas klaboņa apklust. Vai viņš nolēmis mazliet atpūsties un iekost? Ko tad viņš iekodis? Kabatā nav ne drumslas. Viņš tik sparīgi košļā savu melno tabakas pikuci, ka pat sula iztek pa mutes kaktiņiem. Kāpēc vectēva pļaujmašīna apstājusies? Zobgalis pēkšņi pakritis. Tas valstās rugājā, mētā pa gaisu kājas un satrauc arī dzeltenrudo. Vectēvs pacietīgi gaida. Zobgalis tikai paklupis.

—    Celies, lempi, celies!

Vecais vīrs ņem palīgā pātagu. Pātagas siksna nošmīkst nakts gaisā. Zobgalis neceļas. Viņš pārmetas uz otriem sāniem

un sak gārgt. Vectēvs nolec no pļaujmašīnas. Tā tikai vēl trūka, ka zirgs būtu saslimis ar vīvelēm!

—    Celies, Zobgali, celies!

Vectēva balss trīc. Zobgalis smagi elš. Viņš staipa pakaļkājas kā virzuļus, līdz sapinas streņģēs. Zobgalis ķepurojas arvien gausāk. Vectēvs saķer viņu aiz apaušiem un velti mēģina piecelt. Zobgaļa acis jau kļūst stiklainas. Galva smagi atkrīt rugājā. Nobālušais vectēvs stingi raugās debesīs. Starp mākoņiem izpeld mēness. Vectēvs nokrīt ceļos un sakrusto rokas uz krūtīm.

—     Kungs, debesu tēvs, šeitan es stāvu, grēcīgs cilvēks, un izlūdzos tavu žēlastību! Ja tev vēl ir sirds krūtīs, tad neatņem man zirgu!

Griezīgs, žēlabains zviedziens uzrauj vectēvu kājās. Vai dievs viņu uzklausījis? Nē, neviens viņu nav uzklausījis. Ar šo zviedzienu Zobgalis šķiries no šīs pasaules. Vectēvs nokrīt uz beigtā dzīvnieka. Zirga ķermeņa pēdējais siltums vēl caurstrāvo veco vīru, ko krata drebuļi. Viņš paceļ pret debesīm dūri.

—     Tevis tur augšā nemaz nav! Es to jau sen nojautu! Cilvēks pats tevi radījis! Cilvēks ir bezspēcīgs! Cilvēks ir viens, gluži viens!

Vectēvs meklē savu kabatas nazi. Viņš grib pārgriezt streņģes un atbrīvot dzīvo dzeltenrudo no tā beigtā darba biedra. Viņš atceras, ka nazi atstājis vecmāmuļai. Vectēvā uzbango agrākās dusmas. Viņš sāk kost streņģes ar zobiem kā tralis suns. Sarepējušās siksnas viņa vecajiem zobiem tomēr nepadodas.

Kad traktora acis atkal iegailējas par Kraskcs rudzu lauku, to staros tīruma vidū kļūst redzams milzu zirneklis. Milzu zirnekļa kājas, kas vēl nupat kustējās, tagad sastingušas, blakus mierīgi ganās zeltaini ruds zirgs. Dzīvnieka ķermeni klāj platas pletnes cirtienu svītras. Pārsprāgušās svītras zem zeltainās spalvas atsedz sārto miesu. Pa kreisi guļ otrs zirgs. Tas neganās. Tam nav redzamas ari svītras. Viņam sametušās zarnas, jo

iepriekšējā dienā tam nežēlīgi saspārdīts vēders. Spērienu pēdas nevar redzēt, un arī sametušās zarnas nav redzamas. Ežmalā uz akmens sēž mazs, sakumpis vīrs. Gandrīz visu nakti viņš trakojis un plosījies, ii kā viņš bulu zaļoksnējs puisis, it kā visu pasaules gaitu varētu noteikt tikai pēc viņa prāta. Vecais vīrs sēž kā pārakmeņojies. Liekas, ka arī viņš pats būtu no šī robežakmens izcirsts. Viņš tur sēž viens, gluži viens. Viņa rokas cieši satvērušas pletnes kātu, it kā pie tā pieturēdamās.

Zaļi zalgojošais putns jau trīsreiz pārlidojis pārakmeņojušos vectēvu. Lidojumā tam izdodas noķert sienāzi, kas izspurdzis no rudzu kūļa. Klusi, kā ieradies, greznajām spalvām zalgojot, putns atkal aizlaižas uz mežu.

Mēs uzprasām ari Spēlmaņu Fimpelim, kā zaļo, vizuļaino putnu sauc. Spēlmaņu Fimpelis pazīst visus putnus, kas lido gaisā, pat Lapzemes spārnotos valzirgus. Viņš mums pastāstīja par Lapzemes stārku, kas savas olas liekot izperēt ledum. Savu ligzdu šis stārks taisot no ziemeļbriežu spalvām. Tās viņš izplūcot, kad brieži guļ.

—    Antiņ, pūt stabulīli, prātiņ, nāc mājās! — lielais Šurihts tikai noteica.

Kā sauc zalgo putnu, kas laidelējas pār mūsu laukiem, Fimpelis bija ar mieru pateikt tikai pret krietnu dzeramnaudu.

—  Es pateikšu, kā putnu sauc.

Kas zeltainzaļš pār laukiem trauc.

Tik divas markas, raugi,

Man neželojiet, draugi!

tāda bija Spēlmaņu Fimpeļa atbilde. Mums nenāca ne prātā ar pionieru naudu izmaksāt Fimpelim degvīnu.

Kādu rītu Kerna kungs ienāk klasē un paziņo:

—    Bērni, tagad es zinu! Tā ir zaļā vārna!

Viņš atšķir pilsētā nopirkto grāmatu un parāda zaļās vārnas attēlu. Mēs visi to apskatām. Tas tiešām ir mūsu putns. Skolotājs Kerns grāmatu atkal aizver.

—    Vairāk es jums nekā nestāstīšu. Visu pārējo mēs paši izpētīsim. Nu, kā tad paliek ar jauno naturālistu pulciņu?

—    Tā lieta var iet, Kerna kungs!

Pulciņā piesakās mazais un lielais Surihts, Zeps Vurms, Pogacis un es.

—    Tagad mēs noskaidrosim, kas tā zaļā vārna ir par putnu! — lielais Šurihts iesaucas. — Mēs tai novilksim zaļo mēteli, un tad tā būs pelēka kā visas vārnas.

Mēs ejam pastaigāties. Es zinu, kura mežā, mūsu laukus aplidojusi, zaļā vārna atkal apmetas. Tas ir lielais priežu sils pie Zandbcrgas šosejas. Mums jādodas turp.

Beidzot mēs esam lielajā silā. Kur tikai kādā kokā ieraugām ligzdu, mēs ar nūjām tūlīt sitam pa stumbru. No koku dobumiem iztrauc vāveres, spiegdams paceļas spārnos sīlis, galotnē uzmetas kāda pelēkā vārna un ķērkdama mūs izbar, bet zaļo vārnu mēs kā neieraugām, tā neieraugām.

—    Tā jau laikam pere trusīša alā! Vārnām ir savi niķi, — prāto lielais Šurihts. — To tie grāmatu rakstītāji nemaz nezina, vai ne, Kerna kungs?

Skolotājs viltīgi pasmaida.

—    Tā perē … Nu, palūkosimies!

Mēs nonākam pie jaunaudzes. Jaunaudzes mala mēs ieraugām no mazām priedītēm sasietu būdu. Priedīšu galotnes veido būdas jumtu. Būdas sienas izpītas no sausiem žagariem.

—    Mežstrādnieku būda, kur paslēpties no negaisa, — Kerna kungs nosaka.

—    Es ielīdīšu paskatīties, kas tur iekšā! — Lielais Šurihts skrien turp. Šai pašā brīdī no būdas izsprūk mazs vīrelis. Tas salīcis diedz uz lielo silu.

—    Ei, kur tu bēgsi! Mēs tev nekā nedarīsim! — mūsu skolotājs tam uzsauc.

Mazais vīrelis zibenīgi atskatās atpakaļ. Pār plecu tam noplīvo gara, sirma bārda.

Lielais Šurihts iegrūž man sānos dunku.

—     Lai jupis mani parauj, ja tas nav Kimpeļu Fricis! — Viņš metas bēglim pakaļ. Mēs sekojam. Arī'Kerna kungs kļūst ziņkārīgs un dzenas viņam pakaļ līdz ar mums. Vīrelis skrien pa mežu,

likumus mezdams. Viņš paklūp, bel tūliņ uztraušas kājās. Mēs Izklīstam pa mežu plašā lokā un beidzot bēgli ielencam. Tagad arī es esmu pārliecināts, ka tas ir Kimpeļu Fricis. Ko viņš domā darīt?

Pogacis un Zeps Vurms saķer Frici abi reize. Fricis aizkusis tikko velk elpu. Ieraudzījis nākam arī skolotāju Kernu, Fricis mēģina izrauties. Lielais Šurihts viņu savalda. Mēs esam galīgi aizkusuši un nevaram ne parunat. Friča acīs gail izbailes kā sagūstītam putnam. Man kļūst viņa žēl.

—    Vai tu tagad dzīvo te mežā? — skolotājs Kerns viņam jautā.

Mēs nevaram novaldīt smieklus. Fricis mīņājas no vienas kājas uz otru.

—    Laidiet viņu vaļā! — skolotājs Kerns aizrada. — Es ticu, ka viņš no mums nebēgs. Tev te ir skaista būda, Frici. Vai tu pat<s to uztaisīji?

Fricis turpina mīņāties: — Tas nevienam nav aizliegts!

—    Protams, nav. Man paliktos, ka citi arī prastu uztaisīt tik jauku būdu kā tu. Vai tu mums to ņeparādīsi?

Kimpeļu Fricis atkal neuzticīgi paskatās Kerna kungā.

—    Būda ir svēla, un nepiederošiem tur ieeja aizliegta. Es esmu rūķīšu meistars!

—    Tādu jau pasaulē nemaz nav! — lielais Surihts iesaucas.

—    Tādi ir gan, jūs tikai nezināt, — Kimpeļu Fricis atcērt.

—    Man arī liekas, ka ir, — Kerna kungs piebilst. — Kā tu sadomāji kļūt par rūķīšu meistaru, Frici?

—    To es neteikšu!

—    Arī man ne?

—    Nē!

—    Labi, tad es tev vairak nekā nejautāšu. Ej, kur tu gribēji iet. Mēs tevi neaizturam.

—    Es sadomāju tāpēc… es to sadomāju, ka es mūžīgi biju viens!

—    Viens?

—    Viens kā zirneklis pagrabā.

—    Tiešam? — Kerna kungs bezpalīdzīgi parausta plecus. Fricis izaicinoši paskatās manī, bet tad atkal nodur galvu.

—     Un tagad… tagad man vairs nevajag neviena darba biedra. Lai viņi visi iet ratā!

Kerna kungs ilgi pārdomā, kā atbildēt.

—    Galu galā tu mums varētu pateikt, kur mājo zaļā vārna?

—    Fs neesmu pilnvarots to atklāt.

Lielais Šurihts man piebiksta un iespurdzas. Skolotājs Kerns ar rokas mājienu apklusina mūs.

—    Kas tad ir pilnvarots pastāstīt par zaļo vārnu?

—    Putnu meistars.

—    Vai tu nevari mūs aizvest pie viņa?

—    Tas nav iespējams. Viņš te nedzīvo. Tad man viņam vispirms jāaizraksta.

—     Labi, — Kerna kungs piekrīt. — Mēs tevi vairs neaizkavēsim. Vispirms aizraksti savam putnu meistaram. Pēc tam tu mums pateiksi viņa atbildi.

—    Neteikšu! — Fricis atkal sāk mīņāties.

—     Kāpēc ne?

—    Pionieriem es nekā neteikšu!

—     Kas tev ir pret viņiem?

—    Viņi mani nepieņēma.

Skolotājs Kerns kaut ko pārdomā.

—    Vai tu būtu iestājies, ja viņi būtu tevi uzaicinājuši?

Kimpeļu Fricis parausta plecus.

—    Tēvs viņu būtu nokokojis mīkstu! — lielais Šurihts iesmejas. Pogacis un Zeps Vurms ķiķinādamies paskatās viens otrā. Kimpeļu Fricis pagriež mums muguru. Viņš vairs negrib ar mums ielaisties. Mēs to atstājam vienu un ejam ārā uz šoseju. Atskatījušies mēs redzam, ka Fricis vel arvien noraugas mums pakaļ. Vējš plucina viņa pakulu bārdu. Skaidrs, ka viņš mums neuzticas. ?

—    Viņš ir pusjucis, — Šurihts atzīst.

—    Nepavisam, nepavisam, — skolotājs Kerns noliedz. — Mēs

Ieaut ko esam nokavējuši. Sasodīts, man liekas, ka mēs esam vainīgāki par viņu! Vai jūs redzējāt viņa acis?

—    Ja viņš mums parādīs savu zaļo vārnu, esmu gatavs apēst pats sevi! — lielais Šurihts plātās. — Un putnu meistars nav neviens cits kā baltais Kiauške, tas ir skaidrs kā diena.

—     Mums … mums vairāk jātic cilvēkiem! — Kerna kungs nosaka un norauj akācijas lapu. Visu ceļu līdz mājām viņš -klusē un kaut ko pārdomā.

Krustmāte Klarija pošas ceļa, mazliet baiļodamās. Vai vec4ēvs viņu atkal netrenks projarn kā pieklīdušu kaķi? Vectēvs viņu netrenc projām. Viņš guļ gultā blakus vecmāmuļai un vaid. Virtuvē rīkojas Kimpeļu Svepšķe.

—     Paldies dievam, ka tu, mīļais bērns, atnāci! — Svepšķīte apsveic krustmāti Klariju. — Man jāparūpējas par lopiņiem, kas gan te citādi būs?

Krustmāte Klarija viegli nosarkst un ķeras pie darba virtuvē. Tik laipni Krasku mājās viņa nav saņemta pat vislabākajos laikos. Vecmāmuļa gan nelūdz, lai krustmāte Klarija tai piedotu, taču viņas acis izteic vairāk nekā lūpas. Viņa tikai saņem krustmātes roku, un zem skropstām viņai pamirdz asaras.

Ierodas ārsts un izmeklē vectēvu. Vectēvs neka nesaprot, kas ar viņu notiek. Viņš mētājas gultā drudža murgos.

—     Skaties, skaties, kur lielā draudzība . .. liela līdz mākoņiem! Sīkā draudzība ir ka kurmja rakums!

Ārsts izklauvē un izklausās vectēvu vēlreiz. Viņš savelk domīgu seju.

—    Vai slimnīcā viņam nebūtu labāk? — krustmāte Klarija apvaicājas.

—    Zobgalis jāved uz slimnīcu! Dakteris tam saspārdīja vēderu! — vectēvs murmina.

Ārsts atbild krustmātei Klarijai ar nenoteiktu kustību. Viņš iešļircina vectēvam zāles.

—     Kur pletne? Kur pletne? — vecais vīrs kliedz. — Kim’peļu ragana man dur!

—    Vai jūs esat viņa meita? — ārsts jautā krustmātei Klarijai, pirms iekāpj savā automašīnā.

—    Vedekla.

—    Jums es varu pateikt: ir jau par vēlu!

Krustmāte Klarija nobālusi atgriežas istabā. Vecmāmuļa paaicina viņu pie sevis.

—    Meitiņ, viņš jau vairs neizcietīs! Tās jau nu bus beigas! Bet, kas zina, varbūt tā arī ir vislabāk. — Istabas griestos verdamās, vecmāmuļa brīdi klusē, tad atkal paskatās krustmātē Klarijā. — Es vairs neredzu nekādas izejas, nekādas! Vai tu., meitiņ, kādu redzi?

—    Vai man, māt, nevajadzētu pasaukt Ernstu?

—    Pasauc, meitiņ, pasauc!

Vecmāmuļa klausās. Vai tur neducina pērkons? Nē, tas nav pērkons. Kimpeļu Svepšķīte pagalmā skandina tukšos kūts spaiņus. Pēc brīža vecmāmuļa sāk atkal ausīties. Tā nav bijusi Svepšķīte. Ducina pērkons, augstais dievs, tiešām pērkons!

—           Kungs, savaldi savus padebešus! — vecmāmuļa lūdzas..

—    Neļauj mūsu ražai izdīgt! Kungs, lai notiek tavs prāts, mēs esam tavā vara, kā tārps tīrumā ir mūsu vara! Tā ir tava lielā žēlastība, ja fava kāja mūs nesamin!

Dunoņa tuvojas. Vecmāmuļa guļ sakrustotām rokām un klausās. Pērkons kļūst stiprāks. Dunoņa jau pārvēršas dārdos. Ap vecītes lūpām atplaiksnī bikls smaids. Atvieglota nopūta izdzēš viņas sirds nemieru. Tas nav ne pērkons, ne krusa, tās ir jaunās vilcējinašīnas, par kurām vedekla viņai stāstījusi. Viņai kļūst vieglāk: to pērkonu, ko viņa dzird, cilvēks var savaldīt.

Pērkonu sadzird arī drudža mocītais vectēvs. Viņš uzslējās..

—    Pletni, padodiet pletni! — viņš kliedz. — Mākoņus, mākoņus prom! — Viņš atkal atkrīt spilvenos.

—    Neuztraucies, tēv! Tas nav pērkons! — Vecmāmuļa papurina veco vīru aiz pieca. Vectēvs to nejūt. Drudža murgos viņš redz, kā lietus parplūdina tā rudzu lauku. Lietus gāžas no debesim straumēm. Tas sagāž labības stiebrus. Labība sakrīt veldrē. Graudi birst slapjajā zemē. Kling, klang! Vai dzirdi, kā graudi,

birst? Ik sekundi viens grauds! Ik sekundi desmit graudu! Ik sekundi tūkstoš graudu!

—    Miljons! — vectēvs kliedz nelabā balsi.

Vecmāmuļa atkal sāk skaitīt lūgsnu, tikai šoreiz viņa to neskaita negaisa dēļ. Viņa aizlūdz par vectēvu.

—     Un, ja tu viņu pieņem pie sevis, esi pret viņu žēlīgs, ak kungs, jo viņš nav grēcīgāks par mums visiem!

Vectēvs redz, ka graudi jau uzdīguši. Jaunais zelmenis un vecie, sapuvušie stiebri—viss vienā mudžeklī. Iet garām ļaudis un rāda uz viņu — veco Kraski ar pirkstiem: «Re, re, tas ir saimnieks Kraske! Viņam ir divi zirgi, bet nav ne saujas graudu!» Jaunie, zaļie stiebri spraucas cauri vecajiem salmiem. Tie plešas pa visu lauku, saviešas pagalmā, aug pa logu iekšā un draud aptlties vectēvam. Tas jaunais, zaļais tūlīt viņu sagrābs. Vectēvs pūlas piecelties un nomet segu. Neviens vecmāmuļas vārds viņu vairs neaizsniedz. Traktora troksnis tagad atskan Krasku pagalmā. Trīc visas guļamistabas logu rūtis.

—     Beigas, beigas, pagalam! Mani rudzi, mani rudzi! — vectēvs kliedz. Izdziest viņa pēdējā apziņas dzirksts.

Traktors Krasku pagalmā pārvedis beigto Zobgali. Dzīvnieks ar uzpūstu vederu tagad guļ tai pašā orē, ko tas iepriekšējā dienā pats bija vilcis. Zirga stiklainās acis vēršas nezināmā tālē. Dzīve ir spērusi jaunu soli uz priekšu, pāri maitām un līķiem.

Vecmāmuļa vēlreiz parausta nemaņā ieslīgušo vectēvu aiz rokas.

—     Dievs ir apžēlojies par mums. Tas ir traktors. Klau, kā tas pukšķ! Tas ducina kā rāms pērkons!

Vectēvs pagriežas uz otriem sāniem.

Vectēva rudzu laukā dārd otrs traktors. Mans tēvs to atkal ataicinājis un ari pats devies tam lidz uz lauka. KopāarKimpeļu Svepšķi viņš ceļ sasietos kūļus statiņos.

Tēvs aiziet uz Zemnieku palīdzību un no turienes steidzas pie birģermeistara. Viņš tā rūpējas par visu, it kā nevienu dienu nebūtu bijis prom no tēva mājām.

—     Aizvedīsim kuļmašīnu tieši uz lauka, — mans tēvs ierosina, — tad neizbirs tik daudz graudu.

Birģermeistars Kaldaune ir ar mieru: — Kāpēc tad arī mums neizdosies, kas citiem laimējies!

Pēcpusdienā traktors atvelk uz vectēva lauka kuļmašīnu.

—    Ja vecais Kraske to redzētu, viņš droši vien apgrieztos zārkā uz otriem sāniem!

—    Ko, vai tad viņš jau miris?

—    Nē, viņš vēl cīnās ar kaulaino!

—    Bet Spēlmaņu Fimpelis ir beigts!

—    Vai tad viņš bija slims?

—    Nē, kaut gan pat ziemā staigāja basām kājām. Viņš ir noslīcis.

—    Noslīcis? Kur tad?

—    Kimpeļa pļavas strautā.

—    Tur taču cilvēks nevar noslīkt.

—    Skatoties, kas par cilvi'ku un kā iekrīt.

—    Tad jau Fimpelis būs bijis pilnā un strautu iedomājies par gultu!

—    Skaidrs, ka viņu kāds pielēja līdz nesamaņai.

—    Es varu iedomāties, kas tas bijis.

—    Vakar vakarā viņu pieķēruši zādzībā. Viņš izraustījis Kaldaunes agros kartupeļus.

—    Kas tad Fimpelim bija par naidu pret Kaldauni?

—    Ko tu man jautā!

—    Tur kaut kas slēpjas. Lai nu viņš bija kāds būdams, zagt viņš nezaga.

—    Ja tu to tik labi zini, pasaki to, visiem dzirdot. Viņam bijusi līdzi kāja — mežacūkas kāja. Tā karājusies stieplē. Ar to viņš kartupeļu laukā iespiedis dzīvnieka pēdas. Nodarītos zaudējumus bija izgudrots uzvelt mežacūkām.

—    Vai viņu nopratināja?

—    Nē, to viņi piemirsuši. Bet maiss ar kartupeļiem tam atņemts. Tas arī bijis viss. Tagad viņu vairs neviens nevarēs nopratināt.

—    Es domāju, ka viņš to darījis kāda cila uzdevumā.

—    Csss!

—    Kāds viņu sūtījis atriebties par zināmo atgadījumu ar olām.

—   Csss! Vai tu esi prātu zaudējis! Tu taču to nevari pierādīt!

Garam paiet birģermeistars Kaldaune.

—    Gan jau reiz viss nāks gaismā. Tad ari norēķināsimies par visu! — viņš tikai nosaka un uzkāpj uz kuļmašīnas.

—    Vai es tev tūlīt neteicu, lai tu savaldi muti! Kad vajadzēs, tad tu nevarēsi izteikt ne pušplēsta vārda!

—    Vai tad tu nedzirdēji, ka reiz viss nāks gaismā!

N'o vectēva kliedzieniem trīc visa maja. Viņš turas pretī nāvei, dūres vīstīdams, un neparko nevēlas mirt. Kliedzieni dzirdami pat pagalmā. Tilo iemiedz asti starp kājām un paslēpjas savā būdā. Vistas klausās, galvu pret debesim piešķiebušas, it ka virs pagalma lidinātos vanags.

—    Viņa nāk uz manu saimniecību! Viņa ar izkapti grib izpostīt manu saimniecību! — vectēvs kliedz.

Vecmāmuļa guļ gultā pietvīkušu seju un nepagurdama mēģina vectēvu nomierināt.

—   Neviens negrib tavu saimniecību izputināt, neviens! Dzirdi taču, virs! — Viņas balss izskan velti kā bites sanoņa.

—    Vēl viņi veco Kraski redzēs! Kraske jās uz lielgabala. Kimpeli un Zobgali aizjūgs priekšā. Velc vien, velc vien, Kimpeļu suns, se, se! Es esmu visvarenākais! Es jādelēju lielo draudzību!

—    Tet, vai tu neredzi Tinko? Viņš stāv tev blakus un trīc. Vai tu viņu neredzi, tēt?

Vectēvs kaut ko nošļupst. Es nekā nesaprotu.

Tīrumā dūc kuļmašīna. Maisos birst rudzu graudi, no kuriem būtu bijis jāizaug kviešiem. Kult mums palīdz visi kaimiņi. Tevs ar dzeltenrudo zirgu pieved mašīnai labību. Ratnieks Felko ar

savu vērsi ved uz mūsu šķūni salmus, bet birģermeistars Kaldaune griež mašīnā laižamo kū|u saites. Kimpeļu Svepšķepasniedz talciniekiem dzert, grābj pelavas un ceļ ar dakšām salmus Felko orē. Reižu reizēm viņa izvelk no kabatas nelielu pudelīti un ar brūnam zālēm ieziež dzeltenrudajam zirgam pletnescirtiena brūces. Dzīvnieka āda noraustās, un dunduri mūk projām.

Kuļmašīnu dzen traktors. Ko tikai visu tas nevar! Kad iestājas tumsa, tad tas liek atspīdēt savām spuldžu acīm. Visa pasaule pārvēršas. Tā ir pirmā reize, kad Mercbahā kuļ labību nakti un vēl klajā laukā.

—    Ko tu zini! Arī senāk mēs kūlām pie uguns gaismas.

—    Ziemas rītos pie kvēpenītes uguns šķūnī, vai ne? Tad jūs kūlāt ar spriguļiem kā senie ēģiptieši.

—    Tev taisnība.

Kuļmašīna tīrumā dūc līdz vēlai naktij. Vectēvs strīdas ar nāvi līdz rītausmai. Es sēžu uz vecmāmuļas gultas malas. Viņa mani apskauj. Es aizspiežu ausis.

Ārsts atnāk vēlreiz. Viņa acis ir nogurušas, kustības mierīgas. Viņš brīdi noraugās vectēvā, tad viņš to atkal izmeklē. Vectēvs vairs nevar nosēdēt. Krustmātei Klarijai viņš jāatbalsta. Raudādama viņa saudzīgi glasta vectēva balo pieri. Es reizē salstu un degu kā ugunī.

—    Krustmāt Klarij! — es saucu. — Krustmāt Klarij, pasveicini viņu no manis!

Krustmāte Klarija mēmi paloka galvu.

Ārsts ar krustmāti sačukstas. Viņš sagatavo šļirci. Man jāiet pasaukt tēvu.

Pāris meiteņu uz kuļmašīnas dzied dziesmu. Vai tad viņas nezina, ka vectēvs cīnās ar nāvi? Bet viņas priecājās par bērnu laimes mašīnām. Lai viņas dzied!

Es sameklēju tēvu. Viņš pie vezuma sarunājas ar Paulu Vunšu.

—    Tu tikai paskaties, kā viņi visi cenšas! — Pauls Vunšs sauc no vezuma.

Tēvs pamāj ar galvu un atviegloti nopūšas.

—    Sen jau tā, Paul, varēja būt! Ko tu gribi, Tinko?

—    Dakteris sūta, tev jānāk mājās!

Tēvs un Pauls Vunšs saskatās. Pauls Vunšs nolec no vezuma. Tēvs nodod dzeltenrudo viņa rīcība. Tad viņš paņem mani pie rokas. Mēs ejam pa tumsu, ne vārda nerunādami. Nakti piepilda 'kuļmašīnas vienmuļā dūkoņa.

Vectēvs pierimis. Es apsēžos virtuvē savā parastajā vietā uz malkas kastes. Ja vectēvs mirst, vai man nevajadzētu raudāt? Bet es nevaru izspiest nevienu asaru. Zāļu smaka piepilda visu māju. Ārsts balta virsvalkā izslīd cauri virtuvei. Iziedams viņš man noglauž galvu.

No istabas iznāk tēvs. Viņš mirkli nostāv pie skapja, stīvi grīdā noraudzīdamies. Tad viņš lēni paceļ galvu. Viņa seja ir nopietna. Viņš skatās manī. Viņa sejas muskuļi noraustās.

—    Viņš ir miris, Tinko!

Es sadzirdu, kā guļamistabā elso vecmāmuļa. No Rostokas atbraucis tēvocis Matess. Viņš bija devies uz turieni, kur būvē jaunus kuģus.

—    Vai tu nemaz neilgojies pēc dzimtenes, tēvoci Matēs?

Tēvocis Matess tikai smaida un izvelk savu kabatas portfeli.

Viņš parāda man uzņēmumus, kuros redzama jūra un kuģi, kas vago selgas viļņus.

—     Tur dzimtenes ilgas ātri aizmirstas, — tēvocis Matess at'bild.

Laidelējas tauriņi. Liepās san bites. Zilgmē šaudās bezdelīgas. Es guļu zem noras liepām. No zemnieku dārziem atvējo rožu smarža. Visas skaņas līdz ar traktoru pukšķieniem saplūst vienā •vienīgā varenā dziesmā par slavu vasarai.

-— Dzied vasara, tik saldi dzied.

Gaiss smaržās viļņo silts,

Zilst debesis un saule zied . ..

Es satrūkstos pats no savas balss. Es te dziedu, bet mājās visi jau pošas vectēva bērēm. No pagalma atskan Svepšķltes balss, viņa sauc mani.

Vecmāmuļa gaužas:

—    Ko tad ļaudis teiks, neredzēdami mani aiz zārka? Apģērbiet mani un nesiet tam līdz!

Tēvs un krustmāte Klarija mēģina vecmāmuļu pārliecināt:

—    Tu esi slima, to taču ciemā katrs bērns zina. Nemaz nedomā!

Stefānija, mana māsa Stefānija, jaukais pļavu cīrulis, paliks pie vecmāmuļas, kamēr mēs aiznesīsim vectēvu uz kapsētu. Ratnieks Felko un vēl citi vīri melnos svārkos jau sāk skrūvēt ciet zārka vakti. Mans tēvs tur mani aiz rokas. Viņa roka ir gluda un silta. Vectēva rokas es redzu pēdējo reizi. Kādreiz tās bija červeļainas un brūnas kā sakņu stumbeņi. Tagad tās ir bālpelēkas kā veci kauli. Tās vairs nekad nerušinās zemi, to it kā glāstīdamas. Tās man nekad vairs arī nesitīs. Tās gribēja aizturēt jauno laiku. Bet jaunais laiks tās pagrūda nost!

—           Neraudi, Tinko, — mans tēvs saka un noliecas pie manis,

—   Tu brauksi tēvocim Matesam līdz uz jūru!

Es pats nemaz nebiju jutis, ka raudu.

Erwin Stritt matter TINKO Der Kinderbuchverlag Berlin

Эрвин Штриттматтер

т и и к о

Художник Карл фон Аппэн

Ллтвнйское государственное издательство

На латышском языке

TIN KO

Redaktore I. Kalnciema. Mākslinieciskais rcaaktors I. Zvagūzis. Tehniskā redaktore E. Kirule.

Korektore A. Cakare.

Modota salikšanai 1959. g. 5. februārī. Parakstīta iespiešanai 1959. g. 4. aprīli. Papīra formāts 0lX86'/i«. 24,5 fiz. iespiedi.; 24,5 uzsk. iespiedi.; 21,18 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 7 rbļ. 90 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 11701-J1072. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpnieciskas pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā, Gorkija ielā 6. Pasūt. Nr. 237.

Content

Štritmaters Ervins Tinko

1.  NODAĻA

2.nodaĻa

3.nodaĻa

4. NODAĻA

5. NODAĻA

6. NODAĻA

7.NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

11.NODAĻA

12. NODAĻA

13. NODAĻA

14.NODAĻA

15. NODAĻA

16.NODAĻA

17. NODAĻA

18.NODAĻA

19.NODAĻA

20. NODAĻA

21. NODAĻA

22.      NODAĻA

23. NODAĻA

24. NODAĻA

25.NODAĻA