Vanags Jūlijs

To dienu stāsti

Jūlijs Vanags

To dienu stāsti jaunajai audzei par Ļeņinu

.

LEĢENDA

— Vecotēv, tu esot bijis strēlnieks?

— Biju.

— Vai tu redzēji Ļeņinu?

— Redzēju. Smoļnijā stāvēju sardzē pie pašām Ļeņina istabas durvīm.

— Vai Ļeņins bija liels?

— Liels gan, dēliņ. Lielākais no visiem gara milžiem pasaulē.

— Vecotēv, pastāsti par Ļeņinu!

— Nu labi, klausies. Jau pagājis apaļš gadusimtenis kopš Ļeņina dzimšanas.

— Es zinu. Tētis toreiz par labu darbu dabūja medaļu ar Ļeņina ģīmetni.

— Nu jā. Ļeņina simtgades medaļu. Bet daudz agrāk, vēl pirms Ļeņina piedzimšanas, pavisam tālajos sentēvu laikos, vācu zemē dzīvoja divi gara milži: Markss un Engelss.

— Zinu. Skolā pie sienas ir viņu portreti.

— Are nu! Abi šie varenie vīri, redzēdami, cik grūta dzīve pasaulē visiem verdzībā nomāktajiem nabaga ļautiņiem, nolēmuši izkalt tādu ieroci, ar kuru apspiestie varētu izkarot sev brīvību. Viņi to kaluši visu mūžu. Un izkaluši patiešām brīnumainu gudrības ieroci...

— Gudrības ieroci?

— Jā, lai ar šo ieroci visi pasaules sērdieņi varētu izcīnīt sev brīvu un laimīgu dzīvi. Bet nekā.

— Kāpēc nekā?

— Tāpēc, ka šo ieroci paņēma lielrunīgi un mazdarīgi vīri, kuri tikai lielījās visām zemēm pāri: sak, mums ir gan zinību klētī noglabāts viens varens ierocis! Tikai pagaidām negribam laist to darbā — pārāk ass! Cīnoties pret varmākām, varam paši sevi ieskrambāt... Kad paies trejdeviņi mūži, gan tad ķeizariem un visiem viņu dienderiem pašiem uznāks labs prāts—un viņi paši nāks lūgt, lai ceļam to ieroci gaismā...

— Kas bija šie mazdarīgie vīri?

— Viņi paši sevi dēvēja par sociāldemokrātiem, taču neko nedarīja, lai nodibinātu patiesu demokrātiju un palīdzētu ļaudīm tikt vaļā no apspiedējiem... Bet, par laimi, Krievzemes lielās upes Volgas krastā tolaik piedzima Ļeņins. Kad Ļeņins izauga liels, viņš uzmeklēja šo zinību klētī noglabāto ieroci un ņēmās to spodrināt un asināt. Viņš to nospodrināja spožāku par rīta zvaigzni un asāku par pērkona bultu. Tad atvēzējās pār visu pasauli. Un, kur vien pašķīlās ieroča spožās gudrības dzirkstis, tur cēlās brīvības cīņai karotāji...

— Un kas bija šie karotāji?

— Tie bija komunisti. Strādnieku šķiras priekšpulks. Viņi gāja priekšgalā visās taisnības kaujās, un brīnumainais, Ļeņina pārkaldinātais ierocis visur nesa uzvaru. Ar šo Ļeņina ieroci arī mēs šodien gūstam uzvaras — darba uzvaras, tā padarīdami mūsu dzīvi labāku un skaistāku ...

— Saprotu, vecotēv.

— Ar šo Ļeņina ieroci, dēliņ, šodien iet taisnības kaujās visas pasaules grūtdieņi, kas cīnās par brīvu un cilvēcīgu dzīvi. Nu, tā, dēliņ! Tagad tu zini, cik liels ir Ļeņins.

— Zinu, vecotēv. Tomēr nākamreiz pastāsti par Ļeņinu vēl.

.

«TĀ —KĀ SAŠA!»

Mazais Volodja Uļjanovs ļoti mīlēja savu vecāko brāli Aleksandru. Tas jau gāja skolā, prata slidot un pat spēlēt šahu, un Volodja arvien centās darīt visu tā, kā darīja lielais brālis. To zinādama, vecākā māsa Anna mazo Volodju dažkārt izjokoja.

Reiz klusā ziemas dienā, kad Volodja, pagalmā izdraisko-jies, ieskrēja ēdamistabā pusdienot, māsa viltīgi vaicāja:

— Volodja! Vai tu putriņu ēdīsi ar sviestu vai ar ievārījumu?

— Tā — kā Saša! — Volodja atsaucās. — Tā — kā Saša! — Un steidzās pie galda.

— Saša teica, ka viņš putriņu neēdīšot, un aizgāja uz slidotavu.

— Tad arī es neēdīšul lešu pagalmā pikoties!

Un izskrēja ārā, kaut gan bija ļoti izsalcis. Viņš atcerējās, ka brālis bija teicis: «Ja esi devis vārdu, tad turi to, lai vai kas!»

ŠAHS

Viena no iemīļotākajām atpūtas brīžu nodarbībām Volod-jam bija šaha spēle. Astoņu gadu vecumā viņš iepazinās ar dīvaino figūru gājieniem uz melnbalto lauciņu dēļa, bet piecpadsmit gadu vecs jau pieveica tēvu. Tēvs beidzot sacīja:

— Nu jau tu sāc mani apspēlēt reizi pēc reizes. Vajadzēs tevi iepazīstināt ar Iļjina kungu, lielāko Simbirskas šaha meistaru. Pamēģini sakaut viņu!

— Un sakaušu arī, — Volodja atbildēja. — Ja ne uzreiz, tad pēc kāda laika, kad būšu iemācījies spēlēt vēl labāk.

Volodja stingri ievēroja likumu: gājienus atpakaļ neņemt. Arvien kā īstās sacensībās: ja esi figūrai pieskāries — ej!

Reiz Samērā kādā šaha spēles vakarā notika jocīgs, taču ļoti pamācošs gadījums. Spēlēja pie vairākiem galdiņiem. Volodja savu partiju jau bija beidzis, kad pie galdiņa, kur sacentās divi resnīši, izcēlās skaļš ķīviņš.

Izrādījās, ka viens no partneriem nejauši nolicis savu dāmu pretiniekam pa sitienam. Tūdaļ gribējis raut to atpakaļ, bet pretinieks jau dāmu bija nogrābis un turēja augstu paceltajā rokā.

Volodja, to redzēdams, smējās pilnā kaklā un sauca:

— Bāz kabatā! Bāz kabatā!

Zaudētājs sakaunējās un apsveica partneri ar uzvaru.

KRUSTIŅŠ

Togad bija silts rudens.

Volodja tikko bija sācis iet ģimnāzijas piektajā klasē un ar nepacietību gaidīja aizsalstam ūdeņus, lai varētu slidot.

Pagaidām vakaros gāja uz dārza mājiņu pie vecākā brāļa Aleksandra — spēlēt šahu.

Saša tolaik vēl deva Volodjam zirdziņu priekšā. Arī tad Volodjam tikai retu reizi izdevās pieteikt brālim matu.

Taču tovakar laimējās.

Galotnē Sašam misējās. Viņš nolika dāmu uz vienas diagonāles ar karali. Volodja brāļa kļūdu acīgi izmantoja un piesēja viņa dāmu ar savu laidni.

Dāmai neglābjami bija jākrīt.

Saša tūdaļ padevās.

Ņemt atpakaļ gājienu?

Pilnīgi izslēgts! To viņi nekad nedarīja.

— Ar tavu uzvaru arī beigsim, — Saša teica un novāca figūras galdiņa atvilktnē.

— Citreiz priekšā ņemšu tikai bandinieku!—Volodja jūsmoja.

— Labi, labi. Nu jau esi ietrenējies. Vēl tikai jāpastudē atklātnes. Ar dāmas gambitu tev bieži iziet greizi.

— Jā, — Volodja atsaucās, raudzīdamies zvaigžņotajās debesīs, — dāmas gambits diemžēl ved mani greizos ratosl Bet šonakt, šķiet, uzsals. Re, cik zvaigznes spoži mirgo! Lūk, viena nokrita! ...

— Meteors. Iekrītot Zemes atmosfērā, tas no berzes uzliesmo.

— Aukle mums maziem stāstīja, ka tās esot debesu tētiņa asaras par mūsu grēkiem.

— Blēņas! Nu jau tu vairs neesi maziņais, mācies piektajā klasē. Laiks tev zināt, ka nekāda debesu tētiņa nav. Tas krusts, ko tu redzi uz baznīcu torņiem un nēsā valdziņā ap kaklu, ir apspiedēju izdomāts. Tikai tādēļ, lai apspiestie pacietīgi nestu savu verdzības krustu. Bet tur augšā — bezgalība. Visums. Miljardi un miljardi mūsu Saules sistēmai līdzīgu pasauļu. Nekādas paradīzes, ne elles. Tās ir tepat zemes virsū.

Volodja pēc brāļa garās runas neko neteica.

Augu vakaru viņš bija kluss un domīgs. Naktī ilgi valstījās gultelē no vieniem sāniem uz otriem. Aizmidzis murgoja. Bet nākamajā rītā, iedams uz ģimnāziju, paslepus norāva no kakla zīda saitīti ar mazo sudraba krustiņu un aizmeta mēslainē.

SIENA

1887. gada nogalē Kazaņas universitātē izcēlās studentu nemieri.

— Kāpēc mums neļauj sanākt pulciņos?

— Kāpēc neļauj lasīt visā Eiropā atļautu literatūru?

šādi un tamlīdzīgi saucieni skanēja visos gaiteņos un auditorijās.

Kaut gan studentu prasības bija visai mērenas, cariskās patvaldības kalpi nemierus nežēlīgi apspieda. Policija arestēja daudzus studentus.

Kā vienu no galvenajiem nemieru organizētājiem apcietināja arī juridiskās fakultātes pirmā kursa studentu Vladimiru Uļjanovu.

Policijas pristavs ormaņa pajūgā pats veda bīstamo jaunekli uz iecirkni. Izlikdamies līdzjūtīgs, pristavs ceļā jautāja:

— Cik tad jums gadu? Septiņpadsmit?

Volodja neatbildēja. Pristavs viņa vecumu patiešām bija uzminējis.

— Pirmais kurss, — pristavs tēvišķīgā tonī turpināja. — Tātad tikko beidzāt ģimnāziju. Saņēmāt gatavības apliecību, un — gatavsl Sabojājāt sev dzīvi. Bet brīdinājumu taču netrūkst! Nupat pavasarī notikušais sadrebināja visu Krieviju, kad Pēterburgā piecus tādus neprāšus, kas bija iedrošinājušies pacelt roku pret viņa majestāti, sodīja ar nāvi...

Volodja nobālēja.

Atgādinājums par traģiski bojā gājušo brāli Aleksandru bija kā sāls svaigā brūcē.

Viņš sakoda zobus, taču neko neteica.

Satrauktajās smadzenēs atkal atplaiksnīja degošā doma:

«Nē, Saša! Tas nav īstais ceļš! Ir jāiet citu ceļu...»

Bet pristavs, pēkšņi iekaisis, bez aplinkiem iesaucās:

— Nu, ko jūs dumpojaties, jaunais cilvēk! Tas taču veltīgi! Jūsu priekšā siena!

Un Volodja nenocietās:

— Siena gan, bet satrūdējusi. Pagrūd — un sabruks!

ĻEŅINS RĪGĀ

I

1900. gada sākumā izbeidzās Vladimira Uļjanova — Ļeņina trimdas laiks Šušenskā, kur viņš bija izsūtīts par revolucionāro darbību un cīņu pret carisko iekārtu.

Šušenskā bija nodzīvoti trīs gadi, un nu varēja atgriezties.

Jā, bet kur atgriezties?

Uz kurieni braukt?

Abās galvaspilsētās — Pēterburgā un Maskavā viņam dzīvot aizliegts.

Visās universitāšu pilsētās — aizliegts.

Visās lielās rūpniecības pilsētās, kur daudz strādnieku, arī aizliegts.

Uz kurieni lai brauc?

Kur lai apmetas uz dzīvi?

Policijā jāpieteicas tūlīt, jādabū atļauja.

Un Ļeņins izvēlējās Pleskavu.

Kāpēc?

Tāpēc, ka tuvu Pēterburga, galvenais revolucionāru darbības centrs. Tāpat nav tālu Maskava. Sasniedzamas arī tādas lielas rūpniecības pilsētas kā Rīga un Viļņa.

Kaut gan cara policija viņu, bez šaubām, stingri uzmanīs, tomēr...

Gan jau radīsies iespēja izvairīties no policijas okšķeriem un uz īsu laiku aizbraukt, kur nepieciešams.

Un Ļeņins devās uz Pleskavu.

Viens, jo dzīvesbiedrei Nadeždai Konstantinovnai vēl zināms trimdas laiks bija jāpavada Ufā.

Atkal bija jādzīvo šķirti. Bet tāds jau ir revolucionāru liktenis.

2

Pienāca pavasaris.

Starp daudzajām vēstulēm, ko Ļeņins bieži saņēma no saviem domubiedriem un tuviniekiem, viņu sevišķi ieinteresēja viena, kas pienāca marta beigās no Rīgas.

To rakstīja viņa sens paziņa un revolucionārās darbības līdzgaitnieks Mihails Silvins, kurš patlaban atradās karadienestā Rīgā.

Vēstulē, starp citu, bija šādas rindas:

«Atbrauciet ciemos! Iepazīstināšu Jūs ar interesantiem cilvēkiem. Te Jūs gūsiet daudz lielisku iespaidu!»

Vladimirs Iļjičs tūdaļ saprata, kas slēpjas aiz šiem no pirmā acu uzmetiena tik vienkāršajiem vārdiem. Jau sestdienas naktī viņš iekāpa Rīgas vilcienā.

3

Svētdienas rīts.

Pār Rīgas namu jumtiem staro silta pavasara saule.

Ar apaļiem akmeņiem bruģētajā stacijas laukumā iznāk bezrūpīgs ceļotājs. Vienā rokā tam viegla ceļasoma, otrā — elegants spieķis.

Važoņu rinda laukuma malā pagriež galvu uz atbraucēja pusi, bet tas vienaldzīgi paiet garām. Acīmredzot nolēmis iet kājām. Varbūt nav tālu ...

Marijas ielas galā pastaigājas gorodovojs. Atbraucējs pieiet tam klāt, paceļ cepuri un vāciski jautā:

— Wo ist die Alexanderstrasse, biite?

— Aļeksandrovskaja? — gorodovojs pārjautā krieviski. — Dori, doril — Viņš ar roku norāda. — Prjamo! Gerade!

— Danke schon!

Atbraucējs paceļ platmali un aizsoļo norādītajā virzienā. Tālākais bija skaidrs no vēstules: jānogriežas pa labi uz Aleksandra ielu. Tad — tikai taisni vien.

Un Ļeņins iet.

Iet jau ilgāk nekā pusstundu.

Beidzot—baznīca. Pašā ielas vidū.

Ahā! Aleksandra iela aizvirzās baznīcai gar labo pusi, bet pa kreisi...

Ļeņins šķērso laukumu.

Jā, te sākas Cēsu iela.

Nu jau tikpat kā klāt!

Lūk, jau piecpadsmitais numurs!

Un tūdaļ — septiņpadsmitais.

Necils koka naminš.

Ļeņins uzkāpj otrajā stāvā un klauvē pie durvīm, uz kurām numurs pieci.

Durvis atveras.

Tajās stāv jauna sieviete. Pētoši noraugās atnācējā. Tas ceļ platmali un vaicā:

— Vai šeit dzīvo Silvina kungs?

— Jā. Lūdzu, nāciet iekšāl

Silvina sieva gaiteņa puskrēslā Ļeņinu nepazīst, tomēr nojauš, ka atnācējs ir no nelegālistiem. Tāpēc vispirms noslēdz durvis un tikai tad sauc:

— Miša, tev ciemiņš!

Viņa jau pagriežas, lai ietu, kad pēkšņi dzird:

— Jūs mani vairs nepazīstat, Olga Aleksandrovna?

Vai tiešām Ļeņins!...

— Nudien, nepazinu! Miša! Tu nemaz nevari iedomāties, kas atnācis!

Bet Ļeņins smejas.

— Tā ir vislabākā liecība manam lojāla pilsoņa izskatam!

No istabas, karavīra mundieri aizpogādams, nāk Silvins.

— Vladimir Iļjič! ...

— Sveiki, Mihail Aleksandrovič!

Un viņi apskaujas.

— Saņēmu jūsu intriģējošo vēstuli un, kā redzat, esmu klāt.

— Lieliski! Tik sen neesam tikušies... Sieviņ! Patvāri! — Un viņš metas palīdzēt ciemiņam noģērbt mēteli.

— Nē, nē, pateicos! Es pats, — Ļeņins atvaira. — Degu nepacietībā iepazīties ar tiem interesantajiem cilvēkiem, par kuriem rakstījāt.

— Pagūsim, pagūsim, Vladimir Iļjič! Lūdzu — dziļāk! Un jūtieties kā mājās! Vai ilgi meklējāt?

— Itin nemaz! Stacijas laukumā pie gorodovoja gribēju pārbaudīt savas vācu valodas zināšanas, bet gorodovojs prata vēl sliktāk par mani. Tomēr virzienu uz Aleksandra ielu parādīja. Un ar to man pietika. Vēstulē viss bija aprakstīts.

— Varējāt sēsties ormanī. Tad ir pavisam vienkārši.

— Man tīk pastaigāties. Tikai tā var īsti iepazīties ar pilsētu. Rīgā esmu pirmo reizi... Sena Hanzas citadele!...

— Tagad te ļoti attīstīta rūpniecība. Spēcīgs proletariāts. Pirms dažiem gadiem bijusi īsta sacelšanās.

— Jā, Rīgas dumpis toreiz nodimdēja pār visu Krieviju... Pie tējas galda Silvins pastāstīja, ka sakarus ar latviešu

sociāldemokrātiem nodibinājis tūlīt pēc ierašanās Rīgā. Ar Pētera Stučkas starpniecību. Esot lieliski puiši...

— Kad es viņus satikšu? Man jau vakarā jābrauc atpakaļ.

— Padzersim tēju un iesim. Ar viņiem viss norunāts. Viņi gaida jau otro svētdienu. Iespēja tikties ar krievu sociāldemokrātijas vadošu personu viņus ļoti ieinteresēja. Jūsu vārdu, protams, neteicu.

— Tad ejam tūlīt! Tēju jau padzēru. Paldies!

Un Ļeņins piecēlās no galda.

Laiks bija jauks, un līdzi nāca arī Silvina sieva, lai izskatītos, ka viņi dodas svētdienas pastaigā.

Jautri tērzēdami, visi trīs soļoja pa Aleksandra ielu vecpilsētas virzienā.

— Te mums jānogriežas pa kreisi, — Silvins klusi sacīja, kad viņi tuvojās Elizabetes ielai. Kad pagāja garām Vērmanes dārzam, Silvins teica:

— Pāri Suvorova^1 ielai. Labajā pusē. Sešpadsmitais numurs^2.

4

Kad bija izrunāti teorētiskie jautājumi, kuros nekādas domstarpības neradās, Ļeņins pārgāja pie galvenā, kas viņu nodarbināja visu pēdējo laiku.

Lai saliedētu daudzos pa visu Krieviju izkaisītos sociāl-

'Tagad— Krišjāņa Barona iela.

2Tagad — Kirova ielas 18. numurs.

demokrātu pulciņus, jānoorganizē īpašs laikraksts. Laikraksts palīdzēs šis savrupās šūniņas sakaldināt vienotā Krievijas sociāldemokrātu partijā.

Laikraksta nosaukums jau izdomāts: «Iskra». Dzirkstele.

No dzirksteles iedegsies liesma.

Revolūcijas liesma.

Kur šādu laikrakstu iespiest?

Protams, tikai ārzemēs.

Krievijā žandarmērija drīz nāktu tam uz pēdām, un tad visas pūles būtu veltīgas.

Tātad — ārzemēs.

— Jā, jā, tas ir ļoti riskants uzdevums. Tieši tāpēc es griežos pie latviešu revolucionāriem, — Ļeņins nobeigumā sacīja. — Jūs lāču dzīvojat pie jūras. Varbūt jūs varētu mums palīdzēt?

Iestājās klusums.

Tad viens no latviešu biedriem teica:

— Domāju, ka varēsim.

— Mēģināsim, — citi piebalsoja. — Mūsējie taču daudzi strādā uz kuģiem!

— Tādā gadījumā varu uzskatīt, ka mans brauciens pie jums ciemos bijis visai sekmīgs, — Ļeņins smaidot sacīja un sāka atvadīties.

«DRIN-DRIN!»

Pēc M.Gorkija atminām

1908. gada pavasarī Ļeņins apciemoja Maksimu Gorkiju Kapri salā, Itālijā, kur lielais krievu rakstnieks dziedināja savas grūtajā bērnībā un jaunībā sabojātās plaušas.

Ļeņins gan neprata itāliešu valodu, tomēr drīz vien sadraudzējās ar vietējiem zvejniekiem.

Tie bija redzējuši te ciemojamies gan Šaļapinu, gan daudzus citus ievērojamus vīrus no Krievzemes, tomēr šis ciemiņš viņiem šķita kaut kā īpaši pievilcīgs.

Kapri salas sirmais zvejnieks Džovani Spadaro, dzirdējis Ļeņinu gardi smejam, sacīja:

— Tā smieties var tikai godīgs cilvēks.

Tāpēc viņi ar prieku uzņēma Ļeņinu laivā, kad tas pa pusei ar žestiem izteica vēlēšanos izbraukt viņiem līdzi zvejā.

Laiva šūpojās viļņos, kas bija tikpat dzidri un zili kā debesis virs galvas.

Zvejnieki rādīja Ļeņinam, kā jāmakšķerē zivis dziļumā bez makšķerkāta un bez pludiņa, turot makšķeres auklu uz pirksta.

Viņi mācīja piecirst, tiklīdz zivs satver ēsmu un pirksts sajūt auklas ietrīcēšanos.

— Kozi: drin-drin. Kāpis?

Ļeņins aši uztvēra zināmo mirkli, spēji piecirta, sajuta, ka zivs uzķērusies, un vilkdams īstā mednieka sajūsmā iesaucās:

— Ahā! ... Drin-drin!

Kopš tās reizes Kapri salas zvejnieki iemīļoto ciemiņu no Krievzemes dēvēja par sinjoru «Drin-drin».

Kad Ļeņins aizbrauca, zvejnieki pēc kāda laika vaicāja Gorkijam:

— Kā klājas sinjoram «Drin-drin»? Vai nav iekritis cara slazdos?

— Nē, — Gorkijs atbildēja. — Nupat saņēmu vēstuli. Liek jūs sveicināt.

— Paldies! Rakstiet, lai atkal brauc ciemos! Būs labi lomi! Drin-drin!

OKTOBRA DIENAS

1

Tovakar Petrika tētis pārnāca mājās ar šauteni plecā un sarkanu lentīti pie cepures.

— Dod kaut ko iekost, — viņš sacīja mātei. — Tūlīt jāiet atpakaļ. — Un zīmīgi pačukstēja: — Šonakt sāksies...

Māte neko nevaicāja. Klusēdama lika galdā jau otrreiz uzsildīto viru. Tēvs steidzīgi strēba, piekozdams maizes riku.

Arī Petriks neko nejautāja. It kā viņš nezinātu, kas sāksies! ...

Putilova rūpnīcā, kur tētis strādā pie lielās virpas, noorganizēti divi sarkangvardu pulki.

Seši tūkstoši vīru!

Un visi — ļeņinieši. Viņi kopā ar citu fabriku strādniekiem, kopā ar zaldātiem un matrožiem ies gāzt buržujisko Pagaidu valdību... Kausies ar junkuriem...

Petriks ieminējās, vai arī viņš nevarētu iet līdzi, taču tētis bargi sarāja. Revolūcija neesot bērnu spēle...

Kad tētis aizgāja un māte nopūta lampu, lai taupītu petroleju, Petriks vēl ilgi sēdēja pie loga un raudzījās tumsā.

Pa ielu brīžam aizdipēja steidzīgi soļi, aizdārdēja rati, aizšalca auto. Paretam kaut kur tālu nobūkšēja pa šāvienam...

Māte saklāja Petrikam uz platā sola guļvietu un mudināja likties uz auss, bet pati neizģērbusies sēdēja uz gultas malas un klausījās trauksmainās nakts trokšņos.

Pēkšņi tālumā nodārdēja it kā pērkona grāviens. Atbalss ilgi vēlās pār Ņevu un krastmalas namu jumtiem.

Petriks uztrūkās kājās un atkal pieskrēja pie loga. Pa ielu aizauļoja jātnieki. Pakavu klaboņa sadrebināja loga stiklus. Aiz tiltiem tagad jau nepārtraukti būkšēja šāvieni, brīžam saplūzdami vienlaidu rīboņā. Un likās, tur kāds milzenis tūkstoš balsīs kliedz vienu vienīgu kliedzienu:

— A-ā-ā-ā!...

Tad viss apklusa.

Tikai retumis vēl šur tur sprakstēja pa šāvienam. Petriks ievīstījās segā un drīz aizmiga.

2

No rīta jau agri atskrēja kaimiņu Kola, vicinādams avīzi «Rabočij i Soldat» un saukdams:

— Celies! Skriesim uz rūpnīcu! Revolūcija!

Petriks paķēra avīzi.

Burti kā dzīvi vēstīja:

«Krievijas pilsoņiem!

Pagaidu valdība gāzta. Valsts vara pārgājusi Petrogradas strādnieku un zaldātu deputātu Padomes orgāna — Kara revolucionārās komitejas rokās...»

— Mamm! — Petriks iesteidzās virtuvē. Bet mātes tur nebija.

— Aizgāja! — Kola sauca Petrikam pakaļ. — Visas sievas jau agri aizdrāzās uz rūpnīcu. Skriesim arī mēs! Tur dabūsim dzirdēt visus jaunumus!

Petriks aši apģērbās, noskaloja miegu no acīm un laidās līdzi Kolam uz Putilova rūpnīcu, kur cerēja sastapt tēti...

3

Pagāja dažas dienas.

Pilsētas ielās sadursmju vairs nebija, toties bieži klaudzēja uz fronti aizejošo sarkangvardu vienību soļi. Sarkangvardi devās pretī ienaidniekam — kerenskiešu kontrrevolucionārajam karaspēkam, kas uzbruka no Krasnoje Selo puses, no Lugas, no Taiciem.

Petrika tētis bija ievēlēts rūpnīcas komitejā un nenāca mājās dienām un naktīm. Petriks katru rītu un vakaru nesa viņam uz rūpnīcu ēst, ko nu kuro reizi māte spēja sarūpēt.

Kādā vēlā vakarā, kad dežurējošie komitejas vīri dzēra tēju un mielojās ar zaldātu katliņā turpat uz čuguna krāsniņas uzvārītiem kartupeļiem, vagonu nodaļas telpā, kur atradās rūpnīcas komiteja, ienāca divi te neredzēti cilvēki.

Petriks un Kola, jau sataisījušies doties mājās, gandrīz saskrējās ar nācējiem un parāvās aizdurvē.

Viens no svešajiem bija liela auguma, melnā ādas jakā un tādās pašās biksēs, gariem stulmu zābakiem kājās, pistoli pie sāna. Otrs — vidēja auguma, ģērbies vienkāršā rudens mētelī ar saslietu apkakli, galvā žokejcepure.

Viņš nāca pirmais, sniedza visiem roku, apsēdās pie galda un sāka iztaujāt:

— Kāds rūpnīcā noskaņojums, biedri? Kā strādnieki reaģē uz varas pārņemšanu valstī?

— Noskaņojums labs, Vladimir Iļjič, — komitejas pārstāvis atbildēja. — Strādnieki priecājas, ka beidzot valsts vara ir pašas tautas rokās.

— Bet šī vara vēl jānotur. Kerenskieši mums uzbrūk ar lieliem spēkiem. Vai jūsu strādnieki pošas uz fronti, lai nosargātu padomju varu?

— Uz fronti jau esam nosūtījuši vairākas vienības un organizējam vēl. Mūsu strādnieki gandrīz visi labprāt dotos kaujā, bet jāstrādā arī rūpnīcā, jāražo bruņojums.

— Pareizi, pareizi. Rūpnīca nedrīkst apstāties. Vai izejvielu un kurināmā jums pietiek?

— Pagaidām vēl pietiek.

— Un kā ar vieglajiem ieročiem? Ar šautenēm un ložmetējiem? Vai savas vienības labi apbruņojāt?

— Šautenes ir visiem, biedri Ļeņin. Pietiek arī munīcijas. Ložmetēju gan pamaz. Toties nupat dažus vagonus, no kuriem izkrāvām akmeņogles, apdarinājām ar biezām tērauda plātnēm un izveidojām bruņuvilcienu. Jau rīt laidīsim uz fronti!

— Tas ir labi! Ienaidnieks uzbrūk tieši gar dzelzceļu līnijām. Un kā jums ar pārtiku?

Ļeņins pameta acis uz kūpošo kartupeļu katliņu.

— Kaut kā iztiekam, Vladimir Iļjič. Vai nevēlaties glāzi tējas?

— Karstu tēju — labprāt!

— Varbūt neapsmādēsiet arī kādu kartupeli mundierī un ar sāli? Laipni lūdzam!

— Paldies! Mundierī un ar sāli. Sibīrijā medībās tādus tiku ēdis.

Ļeņins nolobīja karsto kartupeli, pamērcēja sāls trauciņā un koda.

— Ļoti garšīgs kartupelis!

Saruna pie galda turpinājās, bet Petriks un Kola klusi izslīdēja pa durvīm.

— Dzirdēji? — Kola čukstēja. — Ļeņins!

DOMĀ UN IZLEM PATS!

Smoļnija gaiteņos kustība nerima ne dienu, ne nakti. Mazliet klusāka tā bija tikai otrā stāva viņējā galā, kur 86. istabā strādāja Ļeņins.

Strēlnieki, kas ik stundu mainījās sardzē pie 86. istabas durvīm, brīnījās:

— Kad gan Iļjičs guļ?

Līdz veļai naktij, dažkart pat līdz rīta gaismai te naca jaunās valsts darbinieki, un visi gribēja runāt ar Ļeņinu, visiem bija svarīgi un neatliekami jautājumi, ko var izlemt vienīgi viņš.

Tovakar, kad stundu pēc pusnakts pie 86. istabas durvīm sardzē nostājās strēlnieks Jānis Rubenis, lielajā sekretariāta telpā jau bija samērā kluss. Tikai paretam gaitenī noklaudzēja durvis, aizdipēja steidzīgi soļi.

Nolaidis šauteni pie kājas, Jānis ieklausījās, kas notiek aiz 86. istabas durvīm. Tur klusums. Ļeņins netraucēti strādā. Vai varbūt atpūšas. Tik reti gadās šādi mierīgi brīži!...

Atbalstījies ar muguru pret durvju stenderi, Jānis iemiedza šauteni padusē un izvilka no azotes paplānu grāmatiņu. Uz pelēkā vāka bija lasāms: RAINIS. ZELTA ZIRGS.

Pagriezies pret blāvo griestu spuldzi, jaunais strēlnieks, neizlaizdams šauteni no labās rokas, ar kreiso pacēla grāmatu pret gaismu un atšķīra ielocīto lapu.

Jau kuro reizi viņš pārlasa aizraujošo saulgriežu pasaku, kā to nosaucis pats Rainis. Čukstus, taču ar dziļu izjūtu Jānis šķetināja vārsmu pēc vārsmas, it kā teikdams tās neredzamam klausītāju pulkam.

Saulgrieži!

Tā ir revolūcija.

Un Saulvedis — tas ir varonis, kurš ved brīves sauli visiem sērdieņiem!

Tas ir viņš!

Nē.

Tie ir viņi visi.

Visi strēlnieki.

Visi revolucionāri.

Visi tie, kuriem sirdis pārkaltas tautas ciešanās. Pārkaltas gan liesmainā Piektā gada ēzē, gan Oktobra kauju ugunīs...

Jānis aizvēra grāmatu un čukstus atkārtoja:

Ņems, kas atdos,

Veiks, kas zaudēs,

Pastāvēs, kas pārvērtīsies!

Pēkšņi atvērās durvis—un iznāca Ļeņins.

Jānis pārsteigumā izslējās taisni, šautenes laide noklaudzēja uz grīdas. Taču grāmatu paslēpt azotē viņš nepaguva. Tā nodevīgi palika lejup nolaistajā rokā.

«Kas nu būs!» Jānis piesarcis nodomāja. «Lasīšana postenī... Var iziet greizi...»

Ļeņins jau bija pagājis garām, tad atskatījās un paspēra soli atpakaļ.

— Ā! Jūs lasāt? Tas ir labi. Katru mirkli vajag izmantot, lai mācītos. Mums vēl daudz jāmācās. Ko lasāt, ja drīkstu zināt?

Un pastiepa roku pēc grāmatas.

— Tas ir Rainis, Vladimir Iļjič. Latviešu dzejnieks.

— Latviešu? Jā, jā! Jūs taču esat latvietis. Latvieši — krietni revolucionāri, krietni cīnītāji. Paldies, latviski vēl neesmu iemācījies.

Un sniedza grāmatu atpakaļ. Tad žigliem soļiem aizsteidzās garām sekretariāta galdu rindai un izgāja gaitenī.

Jaunais strēlnieks jutās, kā izaudzis par galvas tiesu lielāks, un jau pilnīgi droši atšķīra grāmatu. No tās izkrita iebrūna, divkārt pārlocīta lapa. Jānis noliecās un pacēla. DEKRĒTS PAR ZEMI.

...Jānis Rubenis, Ungurmuižas kalpa dēls, jau zina to no galvas, tomēr šad un tad atloka un skata kā kādu talismanu, jo vārdi tajā skan kā milzīgas līksmas taures, kas atbalso tālu pār kalniem, mežiem un ūdeņiem:

MUIŽNIEKU ĪPAŠUMS UZ ZEMI TIEK NEKAVĒJOTIES ATCELTS... ZEME... TOP PAR VISAS TAUTAS ĪPAŠUMU UN PARIET VISU ZEMES APSTRĀDĀTĀJU LIETOŠANA...

Kad revolūcija būs galīgi uzvarējusi un strēlnieki varēs braukt mājās, Jānis Rubenis atgriezīsies savā dzimtajā Ungurmuižas pagastā un ars zemi...

Nē, nē, viņš nears viens!

Viņi sanāks kopā augstajā kalnā aiz Silabebru ezera, sanāks kopā visi bijušie muižas kalpi un dibinās KOMŪNU. LIELU KOPĪGU SAIMNIECĪBU.

Jā, jā, tikai tādas rentējoties. Tā vakar teica Ļeņins.

Ļeņins bieži nonāk lejā — lielajā un stāvgrūdām pilnajā Smoļnija aktu zālē un divas stundas atbild uz jautājumiem. Un strēlnieki, kas vien brīvi no dienesta, iet klausīties Ļeņina atbildes. Taču brīvu brīžu visai maz, jo cīņa par revolūcijas mērķu īstenošanu vēl tikai sākas...

Jānis gribēja atkal atšķirt grāmatu, bet tajā brīdī kāds ienāca. Jauns cilvēks karavīra šinelī.

— Es pie Ļeņina, — nācējs ierunājās aizsmakušā balsī un sniedza caurlaidi.

Jānis paņēma, ieskatījās. Viss bija pareizi. Iekšlietu tautas komisariāta darbinieks. Bet vārds un uzvārds... Latvietis! Jānis cieši ielūkojās atnācēja sejā. Nē, nebija pazīstams.

— Biedra Ļeņina patlaban te nav, — Jānis sacīja, atdodams caurlaidi. — Viņš nupat izgāja.

— Nekas, pagaidīšu.

Jānis jau grasījās uzsākt sarunu, pavaicāt, kāda biedram vajadzība, taču tajā mirklī strauji atvērās durvis — un Ļeņins ašiem soļiem nāca uz savu istabu.

Ieraudzījis gaidītāju, spēji apstājās.

— Vai jūs pie manis?

— Tieši tā, Vladimir Iļjič.

— Tik vēlā stundā? Hm, hm. Ko vēlaties?

— Esmu komisārs bēgļu lietās. Man uzdots nosūtīt lielu naudas summu poļu tautības bēgļiem. Tie apmetušies Novo-čerkaskas apgabalā. Bet tur jau klaiņo ģenerāļu Kaļedina un Krasnova organizētās baltgvardu bandas. Tāpēc sūtīt naudu ļoti riskanti. To var sagrābt baltie un izmantot cīņai pret padomju varu. Tādu atbildību es nevaru uzņemties un nezinu, ko lai dara.

Ļeņins noklausījās teikto, pagājās dažus soļus turp un atpakaļ, tad apstājās un, sabāzis abus īkšķus aiz vestes rok-caurumu malām un smīnīgi piemiedzis acis, sacīja:

— Arī es nezinu!

Un pēc brītiņa turpināja:

— To jautājumu nokārtot uzdots jums?

— Man.

— Un jūs nezināt, kā rīkoties?

— Nezinu.

— Tad domājiet! Kāpēc jūsu vietā jādomā citiem? Arī es nezinu, kā pārvaldīt tik milzīgu valsti, kāda ir mūsējā, bet neko nevar darīt — jāpārvalda!

Un pēc pauzes piebilda:

— Ejiet mājās un domājiet pats! Rūpīgi apsveriet visus «par» un «pret» un izlemiet, ko darīt! Ja kļūdīsieties, neno-

kariet galvu. Mēs visi esam jauni darbinieki. No kļūdām mācāmies. Galvenais — nevairīties no atbildības. Ar labu nakti!

— Ar labu nakti, Vladimir Iļjič!

Paspiedis jaunajam komisāram roku, Iļjičs iegāja savā istabā.

— Dzirdēji? — komisārs jautāja strēlniekam.

— Dzirdēju.

— Viņš nezinot, kā pārvaldīt valsti! Zina gan.

— Protams, zina.

— To viņš teica tikai aiz smalkjūtības, lai mani neaizvainotu.

— Protams. Ko tad darīsi ar to poļu naudu?

— lešu mājās un domāšu. Bet tu sargā modri Ļeņinu!

— Nebīsties, nosargāsim!

— Sveiks!

— Uz redzēšanos!

MAZA KURJERE

1

— Centrāle? Lūdzu, savienojiet mani ar Lietuvas lietu komisariātu,— sauca klausulē Jakovs Sverdlovs, Viskrievijas centrālās izpildkomitejas priekšsēdētājs. — Hallo! Vai biedrs Kap-suks?

— Kapsuks klausās.

— Runā Sverdlovs. Sveiki!

— Esiet sveicināti, Jakov Mihailovič!

— Man pie jums lūgums, biedri Kapsuk.

— Šaubos, vai no mums ir ko lūgt.

— Tomēr, tomēr. Vai jums nav kāds dūšīgs puika ar žiglām kājām? Man vajadzīgs kurjers.

— Kur tad jūsu brašais jauneklis, kas te nāca?

— Izlūdzās un aizbrauca uz fronti.

— Jā, tagad jau visi prasās uz fronti...

— Tāpēc jau es gribētu kādu pusaudzi.

— Puiku gan man nav. Bet ir viens dūšīgs skuķis...

— Meitene? Vai viņa jaudās? Daždien jāapskrien vai puse Maskavas.

— Šī jaudās.

— Bieži jāstaigā arī naktīs. Baidīsies...

— Šī nebaidās ne no velna! Uz Maskavu nākusi pāri frontei... Varat būt droši!

— Ja jūs tā domājat, tad lai nāk šurp! Pieņemiet manu paldies!

— Nav par ko.

— Ir gan par ko. Uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos, Jakov Mihailovič!

2

Jau pēc stundas Sverdlova priekšā stāvēja acīgs meitēns visai noplukušā apģērbā.

Sverdlova degunkniebis vērtējoši nozibsnīja.

«Tad tāds ir tas skuķis, kurš ne velna nebaidās! Redzēsim, redzēsim ...»

— Kā jūs sauc?

— Oļa.

— Vai Maskavu labi pazīstat?

— Nu jau kaut cik pazīstu...

— Te jums būs iznēsājamā grāmata. Uzmaniet, lai katrs sūtījuma saņēmējs parakstās! Šodien vēstuļu nav daudz. Ja kādu adresi nezināt, pajautājiet.

— Gan atradīšu.

— Tātad uzdevums skaidrs?

— Skaidrs.

— Tad — labu veiksmi!

— Paldies.

3

Tā mazā Oļa kļuva par Viskrievijas centrālās izpildkomitejas kurjeri.

Maskavu viņa pazina vēl diezgan vāji, taču visas galvenās iestādes atradās centrā, un tas jau bija izstaigāts krustām šķērsām: Kremlis, Ohotnijs Rjads, Tveras iela, Arbats... Ja gadījās kāds adresāts patālāk, Oļa nekautrējās vaicāt katram pretimnācējam, kamēr nokļuva vajadzīgajā vietā, un tad jau viens jauns pilsētas sektors atkal bija iepazīts.

Visbiežāk nācās iet uz Kremli, jo tur bija daudzas jaunās Padomju valsts iestādes.

Kremli apsargāja latviešu strēlnieki. Oļai tie šķita tuvi kā brāļi. Arī daudzi strēlnieki mazo kurjeri jau pazina un tikai pienākuma pēc prasīja caurlaidi, kas Oļai arvien bija pie rokas.

4

Kādudien Sverdlovs teica:

— Desmitos vakarā, Oļa, ienāciet pie manis! Būs svarīgs sūtījums.

Kad lielais sienas pulkstenis kancelejā rādīja tieši divdesmit divi, Oļa klauvēja pie priekšsēdētāja kabineta durvīm.

— Ienāciet, — atsaucās Sverdlova skanīgā balss.

Viņš jau stāvēja pie rakstāmgalda ar lielu aploksni rokā.

— Tūlīt aiznesiet Ļeņinam! Vai caurlaide uz Kremli jums ir?

— Ir, Jakov Mihailovič, — Oļa atbildēja, ar abām rokām bijīgi saņemdama aploksni.

Ielikusi vēstuli iznēsājamā grāmatā, Oļa pusteciņus steidzās uz Kremli.

Vārtos dežurēja tas pats jaunais cilvēks, kuru Oļa jau vairākkārt tur bija sastapusi. Laikam liels grāmatnieks, jo arī šoreiz bija nogrimis lasīšanā.

— Ā! Mazā Rīgas lietuviete atkal klāt! — saņemdams caurlaidi, strēlnieks mēļoja. — Vai neesat nosalusi, jaunkundzīt? Varbūt ienāksiet apsildīties? Mums dežūrtelpās šodien sakurināts kā pirtiņā.

— Paldies. Nav laika. Vēstule Ļeņinam! — Oļa norādīja uz lielo aploksni.

— Tādā gadījumā nedrīkstu aizkavēt. Laipni lūdzu! Aiz stūra — pa labi, otrajā stāvā.

Un atdeva caurlaidi.

Pārskrējusi lielajam Kremļa pagalmam, kur tālumā rēgojās Cars Zvans un Cars Lielgabals, Oļa sameklēja vajadzīgo namu, atvēra smagās durvis un apžilba.

...Baltas marmora kāpnes. Līdz augšai noklāts spilgti sarkans celiņš ...

Augšā, sabāzis īkšķus vestes rokcaurumos, šurp un turp staigāja kāds pusmūža cilvēks tumšā uzvalkā.

— Labvakar! — Oļa sveicināja un nedroši spēra soli uz sarkanā celiņa. Viņas audekla kurpes bija pārāk sabristas.

— Labvakar!—cilvēks augšā atņēma sveicinājumu un apstājās, gaidot Oļu uznākam.

— Vēstule biedram Ļeņinam, — Oļa sacīja un atvēra iznēsājamo grāmatu.

— Pateicos.

Saņēmējs aši parakstījās un laipnā balsī atkārtoja:

— Ļoti pateicos.

Un nolūkojās Olai pakaļ, kamēr tā noskrēja pa kāpnēm un izmetās pa durvīm.

Atgriezusies izpildkomitejā, Oļa jau durvīs sadūrās ar Sverdlovu.

— Vai vēstuli nodevāt Ļeņinam pašam? — viņš jautāja.

Oļa izbīlī sastinga.

Ko lai atbild? Tas droši vien bija kāds no Ļeņina apsardzes, kurš saņēma vēstuli ...

Redzot meitenes apmulsumu, Sverdlovs cieši viņā paskatījās un jautāja:

— Paraksts ir?

Oļa klusēdama sniedza iznēsājamo grāmatu.

Atšķīris Sverdlovs ieraudzīja pazīstamo parakstu un apmierināts pasmaidīja.

Tātad viss kārtībā. Vēstuli ir saņēmis uzticams cilvēks.

Un Oļai kā slogs novēlās no krūtīm.

5

Pēc dažām dienām Sverdlovs atkal ieaicināja Oļu savā kabinetā. Šoreiz viņš sacīja:

— Aiznesiet šo vēstuli uz Kremli Vladimiram Iļjičam!

«Vladimiram Iļjičam... Vladimiram Iļjičam... Vladimiram

Iļjičam...» Oļa, steigdamās uz Kremli, klusībā atkārtoja. Tik neierasti un grūti bija iegaumēt vārdus un tēvvārdus! Gan lietuviešiem, gan latviešiem šāds paradums svešs...

Kā par postu, Kremļa vārtos atkal dežurēja tas pats strēlnieks Jānis, kuram Oļa garām ejot jau bija paguvusi izklāstīt gandrīz visu savu dēkaino dzīves stāstu, taču Jānis arvien lika atkārtot to no jauna.

Arī šoreiz, paņēmis caurlaidi, viņš smaidot vaicāja:

— Nu, Šarlotes ielas jaunkundze! Kā tur bija ar to bēgšanu alus mucā? Viņdien neizstāstīji līdz galam.

— Citreiz, citreiz, šodien nav laika. Re, steidzama vēstule Vladimiram Iļjičam... — Oļa pavēra iznēsājamo grāmatu.

Izdzirdis, ka vēstule Vladimiram Iļjičam, strēlnieks tūdaļ kļuva nopietns un atdeva caurlaidi.

— Kurā namā viņu meklēt? — Oļa jautāja.

— Vai tad neatceries? — Jānis pabrīnījās. — Turpat, kur viņreiz!

— Viņreiz... Kad es gāju pie Ļeņina?

— Nu jā!... Aiz stūra pa labi, otrajā stāvā.

— Baltas kāpnes ar sarkanu celiņu?

— Tieši tā!

— Paldies! Sveiki!

— Uz redzēšanos!

Atvērusi smagās durvis, Oļa atkal ieraudzīja augšā staigājam to pašu cilvēku tumšā uzvalkā. Viņa gribēja aizlavīties tam garām, lai meklētu Vladimiru Iļjiču un nodotu vēstuli tieši adresātam, bet staigātājs jau bija nopratis, kam kurjere nes vēstuli.

Viņš bez vārda runas paņēma grāmatu, izņēma sūtījumu un parakstījās tik aši, ka Oļa bailēs nepaguva ne ko teikt, ne iebilst.

— Pateicos, — saņēmējs laipnā balsī sacīja un steidzīgi aizgāja pa gaiteni.

Oļa brītiņu stāvēja kā mēma.

Tāda neveiksme!

Viņa atkal nebija pratusi nodot vēstuli tieši tam, kam tā adresēta.

Pārnākusi mājās kopmītnē, kur mitinājās daļa Lietuvas lietu komisariāta darbinieku, Oļa raudādama izsūdzēja savas bēdas istabas kaimiņiem, bet tie sāka smieties.

— Abas vēstules tu esi nodevusi pareizi, meitenīt! Vladimirs Iļjičš taču ir tas pats Ļeņins! Viņa dzimtais uzvārds ir Uļjanovs. Vai tad neesi redzējusi, kā viņš parakstās uz dekrētiem? Tautas komisāru padomes priekšsēdētājs V. I. Uļjanovs-Ļeņins.

Par šo gadījumu biedrs Kapsuks bija pastāstījis Sverdlo-vam.

Jakovs Mihailovičs nākamreiz, sūtot Oļu ar vēstuli uz Kremli, smīnēdams sacīja:

— Šo vēstuli nodosiet biedram Ļeņinam!

Bet citā reizē teica:

— Šodien aiznesiet vēstuli Vladimiram Iļjičam!

Un degunkniebja stiklos nozibsnīja labsirdīgs smaids.

Bet Oļa sarkdama murmināja:

— Nu jau zinu ...

6

Tagad Oļa jau diezgan bieži nesa vēstules Ļeņinam un arvien sastapa viņu kāpņu augšgalā. Jādomā, ka biedrs Sverdlovs, sūtot Oļu ar vēstuli, vispirms piezvanīja Vladimiram Iļjičam pa tālruni.

Reiz, kad Oļa aiznesa vēstuli saltā puteņa vakarā, Ļeņins aicināja viņu apsēsties un sāka iztaujāt:

— Jūs krieviski runājat ar akcentu. Vai bēgle? No kurienes esat?

— No Rīgas.

— Rīgā esmu bijis. Tīkama pilsēta. Krietni ļaudis. Latvieši— drosmīga tauta. Lieliski cilvēki.

— Es neesmu latviete. Esmu lietuviete.

— Arī lietuvieši ir krietni cilvēki. Kā tad kļuvāt par rīdzinieci?

— Tur mēs dzīvojām... Šarlotes ielā...

— Šarlotes ielā? Hm, hm. Tik sīki Rīgu nepazīstu.

— ...Tēvs strādāja Stricka alus darītavā. Kādā strādnieku sapulcē žandarmi viņu arestēja un veda uz iecirkni. Ceļā tēvs izbēga. Paslēpās Vāgnera dārzā. No turienes ieskrēja atpakaļ alus darītavā. Žandarmi drīz atkal bija klāt, bet strādnieki paslēpa tēvu alus mucā un aizveda uz ostu. Tur šo mucu ar celtni kopā ar pilnajām alus mucām iekrāva kuģī. Tā tēvs aizbēga.

— Lieliski! Brīnišķīga bēgšana! Alus mucā! Ha, ha, ha! Latviešu strādnieki tiešām asprātīgi cilvēki!

Izsmējies Vladimirs Iļjičs iejautājās:

— Un tagad? Kur jūsu vecāki tagad? Maskavā?

— Nē, piecpadsmitajā gadā mēs ar bēgļu ešelonu nokļuvām Jekaterinoslavā. Māte ar mazo māšeli vēl tagad dzīvo turpat...

— Un tēvs?

— Par viņu nekā nezinām... Laikam karo...

— Un jūs? Kā jūs nokļuvāt Maskavā?

— Kad Jekaterinoslavu ieņēma vācu karaspēks, sākās boļševiku vajāšana. Netaupīja arī sievietes. Tad biedri nolēma, ka mums, dažām meitenēm, jāmēģina bēgt pāri frontes līnijai. Mēs pārģērbāmies par vecenītēm, laimīgi tikām pāri un nonācām Maskavā...

— Hm, hm . ..

Ļeņins pētoši nolūkojās uz meitenes plāno jaciņu, uz brezenta šņorzābakiem ar virves pazolēm un pēc neilgas klusēšanas sacīja:

— Lūk, ko! Man jums būtu uzdevums, bet nedrīkstu jūs tādā apģērbā nekur sūtīt. Nosalsiet. Norunāsim tā: rīt atnāciet un ieejiet darbvedībā. Tur būs vēstule. Paņemiet to un aiznesiet pēc norādītās adreses. Un pielūkojiet: gaidiet, kamēr vēstuli izlasa! Tad jums teiks, kas darāms tālāk. Arlab-vakaru!

Un Ļeņins sniedza Olai roku.

7

Nākamajā rītā jau agri Oļa ieradās pēc vēstules. Tā bija adresēta Galvenā universālveikala pārzinim. Pārzinis izlasīja vēstuli un lika Olai nākt līdzi.

Viņš ieveda Oļu noliktavā, kur garās rindās bija sakarināti kažoki un mēteļi. Daži ļoti skaisti, ar lielām zvērādu apkaklēm.

— Izvēlies, — pārzinis sacīja.

Olai ļoti patika mētelis ar mīkstu, sniegbaltu zaķādas apkakli, taču viņa baidījās to ņemt.

«Tas droši vien dārgs, bet naudas man nav. Un kā es, kurjere, skraidīšu pa ielām tik lepnā mētelī?» Oļa nodomāja. Un izvēlējās pavisam necilu mētelīti bez zvērādas apkakles. «Ar tādu varēšu staigāt arī pavasarī, līdz siltām dienām,» viņa sevi mierināja.

Pēc tam pārzinis veda Oļu uz citu noliktavu. Tur viņai iedeva šņorzābakus ar galošām.

Visu saņēmusi, Oļa veikala grāmatvedībā parakstījās, tomēr sirdi dzeldīja nemiers:

«Kā visu to samaksāšu?...»

Viņa izteica savas bažas grāmatvedim, bet tas paskaidroja, ka nekas neesot jāmaksā, jo VCIK kurjeriem dienesta apģērbs pienākoties bez maksas.

Nu Oļa jutās pavisam priecīga. Apģērbusi vatēto mētelīti un apāvusi ādas šņorzābakus ar spožām galošām, viņa līksmi soļoja pa Maskavas ielām. Vējš meta sasarkušajos vaigos miklas sniega pārslas, bet Olai bija silti, silti...

Pēc dažām dienām Oļa atkal nesa vēstuli Vladimiram Iļji-čam.

Ļeņins tūdaļ ieraudzīja viņas jauno mēteli.

— Vai tad labāka nebija? — viņš vaicāja. — Vajadzēja ņemt ar zvērādas apkakli.

— Ar zvērādas apkakli man nepiedien, — Oļa sacīja. — Ar tādām tikai buržuji staigā.

Ļeņins pasmaidīja.

— Nekas, gan arī mēs staigāsim. Tiklīdz atkausimies no interventiem un nostāsimies uz kājām, visi ģērbsimies skaisti.

— Man labs arī šis. Paldies par gādību, Vladimir Iļjičl

— Kas par gādību? Kas par gādību? Jums taču pienākas! Hm, hm! Valkājiet vesela!

Un Iļjičs atkal paspieda Olai roku.

Oļa gāja pāri piesnigušajam Kremļa pagalmam un prātoja:

«Laikam gan nav pasaulē otra tik laba un gādīga cilvēka!»

RUNĀ ĪSI UN LIETIŠĶI!

Tautas komisāru padomes sēdēs runātājiem atvēlētais laiks bija stingri ierobežots: referātam — desmit minūtes, runātājiem— pirmoreiz piecas, otrreiz trīs minūtes.

Ļeņins mēdza sacīt:

— Te, biedri, nav mītiņš, te nav jānodarbojas ar aģitāciju, bet jārunā īsi un lietišķi.

Sēdi vadot, Ļeņins allaž turēja kreisajā rokā savu kabatas pulksteni un cieši uzmanīja, lai neviens runātājs nepārkāptu atvēlēto laiku.

Klausoties runātājos, Ļeņins tajā pašā laikā nemitīgi darbojās: pārskatīja ārzemju laikrakstus vai lasīja kādu korektūru; ik brīdi tvēra bloknotu, izplēsa lapiņu un rakstīja zīmīti kādam biedram zālē; saņēma atbildes zīmīti; pārlasījis to, vai nu piekrītoši pamāja ar galvu, vai noraidoši papurināja. To visu darot, viņš tomēr allaž precīzi pateica runātājam, ka tā laiks beidzies, un deva vārdu nākamajam.

Reiz kādam biedram izgāja visai greizi. Gribēdams apgāzt sava pretinieka viedokli, viņš sāka savu runu iztālēm, vispirms apgaismodams pretinieka viedokli, izsacīdams pretinieka domas. šī viņa runas daļa aizņēma visas trīs minūtes.

— Jūsu laiks beidzies, — Ļeņins viņu pārtrauca.

— Kā tad tā? Es jau tikai izteicu to, ko domā mans oponents, savas domas vēl neesmu paguvis izsacīt!

— Neko nevar darīt, reglaments!

Un zālē atskanēja vispārēji jautri smiekli. Smējās arī Ļeņins.

Bet neapdomīgajam runātājam nācās pierakstīties rindā pēc vārda vēlreiz, lai pateiktu to, ko domā viņš pats.

SMĒĶĒT AIZLIEGTS

Ļeņins necieta smēķēšanu.

Tomēr neko neteica, ja kāds ciemiņš nekautrējās piesārņot gaisu viņa istabā, tikai kļuva manāmi nervozs, rāva vaļā vēdlodziņu.

Pēc atveseļošanās no ienaidnieka raidīto ložu smagā ievainojuma krūtīs un kaklā Ļeņinam ārsti kategoriski aizliedza uzturēties piesmēķētās telpās. Tāpēc Kremļa administrācija Tautas komisāru padomes sēžu zālē redzamā vietā izlika uzrakstu: «Smēķēt aizliegts».

Lielākā daļa smēķētāju šo uzrakstu ievēroja un sēžu laikā no plaušu kvēpināšanas atturējās.

Tomēr gadījās arī tādi egoisti, kuri nerēķinājās ne ar uzrakstu, ne ar citu cilvēku veselību. Paslēpuši smēķi plaukstā, viņi pūta dūmus zem galda.

Taču dūmi tik un tā kāpa gaisā.

Reiz pēc ilgākas sēdes, kad telpā vāliem vien stiepās indīgie dūmi, Vladimirs Iļjičs izsauca sekretāri.

— Lūdzu, noņemiet šo uzrakstu! Ja neprotam to ievērot, cienīt, tad nevajag izlikt. Citādi mēs kompromitējam paši savus rīkojumus.

FUTBOLBUMBA

Kremlī dzīvoja vairākas darbinieku un apsardzes komandieru ģimenes ar bērniem. Turklāt 1920. gada beigās te izveidoja skolu, kas atradās valdības ēkas kreisajā spārnā, pie Nikoļskas vārtiem.

Stundu starpbrīžos zēni turpat skolas priekšā spēlēja futbolu. Par bumbu noderēja brangs lupatu kamols, stingri nosiets ar auklām.

Reiz bumba pēc dūšīga spēriena aizlidoja līdz pašām Tautas komisāru padomes durvīm.

Un gadījās, ka tieši tajā brīdī nāca pār slieksni Vladimirs Iļjičs. Ilgi nedomādams, viņš atspēra bumbu atpakaļ. Un, pienācis tuvāk, vaicāja:

— Nu, kura komanda uzvar? Baltie vai sarkanie?

— Sarkanie, sarkanie! — zēni vienā balsī atsaucās.

— Bet bumba gan mums nav nekam derīga!

— Kas tā par spēli ar tādu bumbu!

— Lupatu vīkšķis!

— Pāris reižu iespersi — un izjūk!

— Un nekur nevar dabūt!

Vladimirs Iļjičs piekrita:

— Jā, bumba patiešām nav nekāda labā. Un citu dabūt nekur nevar. Tagad tāds laiks. No visām pusēm uzbrūk baltie: nav mums vaļas bumbas taisīt, jākaļ ieroči! Šautenes, ložmetēji, lielgabali! Bet pienāks brīdis — būs arī futbolbumbas. Pagaidām jāpaciešas, jāspēlē ar to pašu.

— Skaidrs. Spēlēsim ar to pašu!

Un bumba atkal uzlidoja augstu gaisā.

Pagāja dažas dienas.

Pusdienas pārtraukumā klasē ienāca skolas pārzinis. Rokās viņam bija spoža brūnas ādas futbolbumba.

— To, bērni, jums sūta biedrs Ļeņins, — pārzinis sacīja, — ar novēlējumu, lai jūs izaugtu par krietniem padomju sportistiem, savas Dzimtenes patriotiem!

KĀPNĒS

Reiz notika tā. Iļjičs Kremlī kāpj pa šaurajām sētas kāpnēm uz trešo stāvu, kā dažkārt agros rītos mēdza darīt, lai netraucētu gulētājus.

Un pusceļā pēkšņi redz, ka no augšas nāk uz leju apkopēja ar pilnu spaini un mazgājamo bļodu rokās.

Ieraudzījusi Ļeņinu, apkopēja apstājas un jau pagriežas, lai kāptu atpakaļ. Bet Vladimirs Iļjičs uzsauc:

— Ko jūs, ko jūs, biedre! Kāpēc jums, turklāt ar smagu nesamo, kāpt atpakaļ? Palūk, es te ieraušos kaktiņā, un jūs itin ērti paiesiet garām!

Apkopēja paklausa un patiešām ērti tiek Ļeņinam garām.

— Paldies, Vladimir Iļjič!

— Lūdzu, lūdzu!

LIFTĀ

Pēc atveseļošanās no smagā ievainojuma Ļeņins vēl nejutās visai spēcīgs, tādēļ Kremļa ēkā uz trešo stāvu, kur atradās Ļeņina dzīvoklis un Tautas komisāru padome, administrācija ierīkoja liftu.

Ar laiku liftu sāka lietot arī pārējie Tautas komisāru padomes ļaudis, īpaši sekretariāta darbinieces.

Un bieži gadījās, ka Vladimirs Iļjičs ar kādu no tām pie lifta sastapās. Tādās reizēs viņš arvien laipni vēra vaļā lifta durvis un aicināja:

— Lūdzu!

Un nekad neiegāja kabīnē pirmais.

Ja turpretim gadījās, ka Ļeņins jau bija iegājis kabīnē, bet pirms durvju aizvēršanās vēl iesteidzās kāda braucēja, Vladimirs Iļjičs tūdaļ piecēlās, laipni sveicināja un lūdza apsēsties.

Atteikšanās nelīdzēja, jo viņš tik un tā palika stāvot kājās, kamēr lifts lēni slīdēja augšup.

ZĒNS, KURS SARUNĀJĀS AR ĻEŅINU

Viesnīcas pagalmā izskrēja gadus desmit divpadsmit vecs zēns un pilnā balsī sauca:

— Saška-a! Kur tu esi?

— Te-e! — noskanēja kaut kur aiz atkritumu kastēm.

No šķūnīša ar āmuru rokā un naglām mutē iznāca tāda paša vecuma vīrelis ar izpurušu salmu krāsas matu ērkuli. Mugurā viņam bija svītrains matroža krekls, ap stilbiem kūlējās noskretušas zaldāta bikses, kas valkātājam bija acīm redzami par lielām, toties izdevīgi aizēnoja kailās pēdas un dažkārt arī pasargāja tās no nobrāzumiem.

Izņēmis naglas no mutes, Saša ievaicājās:

— Kas ir? Ugunsgrēks, vai?

— Amerikānis tevi meklē!

— Misters Mainors?

— Jā! Lika steidzami dabūt tevi rokā. Ko tu tur būvē?

— Taisu ķebli. Gultas un galds tai istabā mums ir, bet nav uz kā sēdēt. Visi krēsli pērnziem sadedzināti.

Zēns nolika āmuru un naglas, aizslēdza šķūnīša durtiņas, sarāva uz augšu lielās bikses un ciešāk sajoza jostu.

— Ejam! Kur viņš ir?

— Teica, ka gaidīšot savā istabā.

Zēni uzskrēja viesnīcas trešajā stāvā un apstājās pie durvīm, kur bija piesprausta neliela balta vizītkarte:

«Roberts Mainors, laikraksta «Daily Worker» korespondents».

Saša pieklauvēja.

Zema vīrieša balss atsaucās:

— Ienāciet!

Saša atskatījās un čukstēja:

— Tu, Vasja, pagaidi te!

— Labi!

Un Saša iegāja amerikāņa istabā.

Tas sēdēja pie galda un zīmēja lielā albumā. Zīmējumi karājās pie visām istabas sienām. Saša tos bija apskatījis jau iepriekšējā apciemojuma laikā, kad amerikānis izprašņāja visu par Sašas dzīvi. Toreiz viņi abi dzēra tēju ar cukuru un Saša stāstīja augu vakaru.

— Labdien, mister Mainor! Jūs mani saucāt?

— Jā! Labdien, draudziņ! Lūk, kāda lieta, Aleksandr Iva-nič... Tu viņdien teici, ka bieži ejot uz Kremli...

— Jā, mēs tur ar latviešu puikām spēlējam futbolu. Biedrs Ļeņins mums uzdāvāja īstu futbolbumbu — no brūnas ādas!...

— Tu esi redzējis Ļeņinu?

— Vairākkārt. Kad viņš iznāk pa durvīm un kāpj automobilī. Mēs taču turpat netālu spēlējam. Un reiz viņš mūs visus izvizināja . ..

— Tad, lūk, ko... — Amerikānis paņēma no galda prāvu aploksni. — Tu aiznes Ļeņinam šo vēstuli un pagaidi, kamēr viņš to izlasa! Tad atnes man atbildi! Saprati?

— Tieši tā, mister Mainor, sapratu! Aiznest biedram Ļeņinam vēstuli un atnest atbildi.

— Pareizi. Te ir tā vēstule. — Amerikānis sniedza aploksni.— Ej tūlīt! Es gaidīšu.

— Labi, mister Mainor. Uz redzēšanos!

Saša paņēma aploksni un izmetās pa durvīm.

Vasja vaicāja:

— Nu?

Viņa seja bija izpletusies kā liela jautājuma zīme.

— Jāskrien uz Kremli, — Saša neapstādamies atbildēja. — Vēstule biedram Ļeņinam. Re! — Viņš pavicināja aploksni.

Un abi zēni nodārdināja lejā pa kāpnēm.

Saša aizsteidzās pāri laukumam uz Kremli, bet Vasja palika gaidot. Viņš domīgi paspēra tukšu papirosu kārbiņu uz Ohotnija Rjada pusi, kur stūra tējnīcā pie rūsganmatainās sievas šad un tad varēja nopelnīt konfekti par ūdens atnešanu no sūkņa.

2

Bija pagājušas jau pāris stundas. Vasja sen bija izsūkājis par diviem ūdens spaiņiem nopelnīto stikleni, bet no Sašas vēl nebija ne ziņas, ne miņas. Amerikānis misters Mainors jau treši lāgi kāpa lejā, sauca Vasju un tincināja pēc Sašas.

Beidzot, kad Kremļa kuranti jau nozvanīja divdesmito stundu un metās krēsla, Saša, rokas plato bikšu kabatās lepni sabāzis, platiem soļiem nāca no Sarkanā laukuma.

Vasja bija noskaities uz draugu un neskrēja vis pretī, bet drūmā vienaldzībā sagaidīja pie ieejas viesnīcas vestibilā.

Kad Saša jau vēra durvis, viņš sauca:

— Nu tu dabūsi piparus!

Tobrīd no augšas jau ceturto reizi kāpa lejā arī misters Mainors.

— Paklau, boi! Kas tā par cūcību? Kur tu biji pazudis? — viņš sašutis jau pa gabalu sauca, ka skanēja viss vestibils.

— Kāpēc pazudis? Nekur es nebiju pazudis, — Saša noraidīja nepelnīto apvainojumu un svarīgi piebilda:—Es sarunājos ar biedru Ļeņinu.

3

— Jūsu sūtnis ir visai dūšīgs zēns, biedri Mainor, — Vladimirs Iļjičs smiedamies sacīja nākamajā dienā, kad pieņēma amerikāni uz piecpadsmit minūtēm. — Viņš nevienam nebija uzticējis jūsu vēstuli: tā esot jānodod tikai personiski man. Vai jūs viņam tā piekodinājāt?

— Nē, gluži tā es neteicu.

— Man bija garu garā padomes sēde, bet viņš pacietīgi gaida. Tāda neatlaidība man patīk!

— Viņš lepni paziņoja, ka esot ar jums sarunājies.

— Jā, mēs parunājāmies ... Bārenis ... Tēvs kritis frontē ... Nespējam mēs vēl pienācīgi parūpēties par kritušo sarkanarmiešu ģimenēm ...

— Māte viņam strādā kādā rūpnīcā.

— Jā, esot iedota istaba, bet krēsli aukstajās ziemās sadedzināti. Tagad pats taisot ķebli, lai būtu uz kā sēdēt un gatavot uzdevumus, kad sākšoties mācības skolā... Bet tagad— par jūsu jautājumu: citreiz, ja sūtāt man tik garas vēstules, tad augšējā stūrī pāris vārdos uzrakstiet, kāds ir jautājuma kodols, lai jau pirmajā mirklī var redzēt, par ko vēstulē runāts. Man taču tik maz laika! ...

— Bet pusstundu runājāties ar zēnu!

— O, tā bija svarīga saruna! Mēs noskaidrojām daudzas pasaules mēroga problēmas. — Vladimirs Iļjičs pavīpsnāja. Taču tūdaļ piebilda nopietni: — Jautājums par kritušo cīnītāju

ģimeņu apgādi arvien vēl ir ļoti sasāpējis... Līdz galam nav atrisināta arī bezpajumtnieku problēma... Bet tiks atrisināta, noteikti tiks! Nākotne pieder viņiem — tādiem kā Saša!

EGLE

1920. gada 14. jūnijā Ļeņins ieradās Gorkos kārtējā atpūtas izbraukumā.

Diena bija karsta.

Izkāpis no auto, Vladimirs Iļjičs tūdaļ glābās lapotnes ēnā, slaucīja nosvīdušo pieri un elpoja dziļi.

Drīz tuvumā parādījās arī Centrālās Komitejas norīkotie apsardzes puiši — Beļeņkijs un Gabaliņš.

— Jauki!—viņš smaidot iesaucās. — Nekas nav skaistāks par zaļojošu koku! Dzīvība! Vai jūsu pusē ir daudz mežu, biedri Gabaliņ?

— Ir jau!... Ir meži, ir ūdeņi!...

Gabaliņš tikko manāmi nopūtās.

— Saprotu, saprotu. Negribot pieskāros jūsu dvēseles sāpīgākajai stīgai. Bet nezaudējiet cerību, biedri Gabaliņ! Pieminiet manus vārdus: arī jūsu Latvija reiz būs brīva zeme! Būs!

Uz brīdi iestājās klusums.

Pastaigādamies viņi lēnām soļoja pa galveno aleju, kuras galā vērās plašs skats uz apkārtējiem laukiem un Kašinas sādžu.

Pēkšņi Ļeņins apstājās.

Parastajā ainavas ietvarā kaut kas bija izmainījies.

Pirmajā mirklī Vladimirs Iļjičs vēl neaptvēra, kas.

— Biedri Beļeņkij! Biedri Gabaliņ! Paraugieties! Vai jums neliekas, ka alejas galā kaut kā trūkst?

Uzrunātie paskatījās norādītajā virzienā.

— Jā! ... Patiešām! ... — Gabaliņš iesaucās. — Viena egle nocirsta!

— Nocirsta?! — Ļeņins sašuta.

— Laikam gan, — Beļeņkijs apliecināja. — Tur taču bija divas.

— Jā, jā! Stāvēja kā divi sargi alejas galā! Kā divi zaļi milži!

Un Ļeņins ātriem soļiem steidzās pa aleju.

Egle tiešām bija nocirsta.

Svaigajā celmā vēl rasoja sveķu lāses.

Kā asaras.

— Barbarisms! — Ļeņins iekaisa vēl vairāk. — Par tādu noziegumu jāliek cietumā. Biedri Beļeņkij! Tūlīt sameklējiet vainīgos! Es pagaidīšu.

Pēc īsa brīža Beļeņkijs atgriezās. Viņam līdzi nāca vairāki sanatorijas strādnieki.

— Vai jūs nocirtāt egli? — Ļeņins jautāja, norādot uz celmu.

Strādnieki nobijušies cits caur citu stāstīja:

— Mēs ...

— Mēs gan ...

— Bet mēs neesam vainīgi...

— Biedrs Vēveris lika novākt. Traucējot iebraukšanu ar vezumiem ...

— Skaidrs. Jūs neesat vainīgi. Biedri Beļeņkij, ataiciniet sanatorijas pārzini!

— Viņa patlaban nav, Vladimir Iļjič. Aizbraucis uz Po-doļsku, uz apriņķa izpildkomiteju.

— Tādā gadījumā sastādiet protokolu saskaņā ar strādnieku liecībām.

Un Ļeņins turpat Gorkos uzrakstīja lēmumu, ka sanatorijas pārzinis Vēveris tiek sodīts ar vienu mēnesi arestā.

Un uzdeva Beļeņkijam, lai tas nolasa šo lēmumu sanatorijas pārzinim viņa palīgu klātbūtnē, brīdinot, ka turpmāk par līdzīgiem nodarījumiem sodīšot ne vien pārzini, bet arī visus vainīgos kalpotājus un strādniekus.

— Lai mēģina izprast nodarījuma dziļāko būtību! — Ļeņins piebilda. — Un pajautājiet biedram Vēverim, vai viņš savā mūžā jel vienu koku ir iestādījis! Bet cērt! Ar tādu rīcību mēs iznīcināsim visu dzīvo dabu! Pārvērtīsim zemi par kailu tuksnesi!

Tā Ļeņins jau tajos gados mācīja izprast dabas aizsardzības dziļo nozīmību.

MEDNIEKA STĀSTS

— Nadjuša! Tu nevari iedomāties, cik tas bija skaisti! — iesaucās Vladimirs Iļjičs, kad bija atgriezies no sloku medībām un stīvēja nost no kājām smagos, piemirkušos ūdenszābakus.

— Redzu, redzu! Atkal bridi līdz padusēm!

— Bridu gan! Bridu! Citādi nemaz nevar būt! Tāpēc jau pilsētas ļaudis tikai retais redz dabas daiļumu pavasarī, ka nevīžo pabrist. Baidās samērcēt pleznas!

Padzēris karstu tēju, Vladimirs Iļjičs vai līdz pusnaktij aizrautīgi stāstīja.

Jā, jā! Sloka! ... Neliels pelēks putns. Atlido marta beigās vai aprīļa sākumā. Kāds šodien datums? Trešais aprīlis? Pilnīgi pareizi! Šogad bija dziļa ziema, slokas atlidoja pavēlāk. Tagad klausies.

Tu ej pa mežu. Pilnīgi viens. Pārējie nogriezušies katrs savā virzienā. Tu ej pa meža ceļu pretī valganajam vējam, pretī pavasarim...

Mežs tikko modies no ziemas miega. Strauji kūst sniegi. Visās lejās un gravās urdz un čalo. Strauti pārvērtušies par upēm, upes palo.

Silts.

Un, lūk, tu jau esi pie mērķa. Līkumota meža pļava. Piesaulē sniegs gar gāršas malu nokusis. Tērcēs pēkš pīles, lidinās tārtiņi.

Šaurākajā vietā tu nostājies koka paēnā un saplūsti ar tuvā vakara noskaņu.

Saule aiz kokiem jau riet.

Debesīm pārlīst sārta atblāzma.

Visās krūmu pazarēs čivina un vidžina sīkie putneļi. Augstāko koku galotnēs svilpo strazdi. Viņu meldiņš dažkārt tik skaists, ka atgādina lakstīgalas dziesmu. Tas atbalsojas tālu gāršā un silā.

Šķiet, gavilē visi meži.

Pavasaris!

Pavasaris!

Pavasaris!

Tu stāvi un klausies!

Diena dziest.

Debesīs iezogas tuvās nakts zilganums.

Pēkšņi kaut kur tālumā tikko sadzirdami ieskanas slokas gaiļa raksturīgā mīlas dziesma:

«Ku-or! ... Ku-or!... Ku-or!... Kur tu esi, mana mazā, pelēkā līgaviņa? Es tevi meklēju! Ku-ur! ... Ku-ur! ... Ku-ur tu slēpies? Ir atnācis pavasaris! Laiks vīt mūsu ligzdu!...»

Un piepeši tu ieraugi uz naksnīgā debess fona melno siluetu.

Met bisi pie vaiga un nospied sprūdu.

Bladāc! ...

Bladāc! ...

Norīb šāvieni.

Tu esi izgāzis no abiem stobriem.

Un no abiem — garām.

Putna siluets pasitas sānis un aizlido pār gāršas galotnēm.

Un labi ir, ka aizlido.

Tev kļūst viegli ap sirdi, ka neesi aizcirtis pavasara vēstneša dziesmu ...

Kādu brīdi nečivina neviens putns.

Tikai tālumā vēl skan:

«Ku-ur!... Ku-ur!... Kur tu esi?...»

ATPŪTA

1

1921. gada decembra beigās ārsti secināja, ka Ļeņinam nepieciešama atpūta. Partijas Centrālā Komiteja pieņēma attiecīgu lēmumu, piešķīra Ļeņinam ilgāku atvaļinājumu un uzdeva Veselības aizsardzības tautas komisāram Nikolajam Se-maško jautājumu nokārtot.

Komisārs ieradās pie Ļeņina, darīja zināmu CK lēmumu un ieteica braukt uz Gorkiem.

— Uz Gorkiem nebraukšu, — Ļeņins noraidīja. — Tur pārāk daudz ļaužu. Jūs taču zināt, Nikolaj Aleksandrovič, ka īstai atpūtai man nepieciešams ne tikai svaigs gaiss, bet arī pilnīga vienatne.

— Zinu, Vladimir Iļjič. Bet kur tādu vietu lai atrod? Nepieciešama arī pilnīga drošība . ..

Vladimirs Iļjičs piecēlās un sāka staigāt pa istabu, sabāzis īkšķus vestes rokcaurumos. Pēkšņi apstājies, piebilda:

— Tad pavaicājiet Fēliksam Edmundovičam! Varbūt viņam ir kas piemērots padomā... Kur varētu pastaigāt pa mežu ar bisi...

— Labi, Vladimir Iļjič. lešu pie Dzeržinska.

Semaško piecēlās.

— Fēliksam Edmundovičam es varu piezvanīt pats. — Ļeņins jau grasījās iet pie tālruņa.

— Nē, Vladimir Iļjič! Pa tālruni nevajag. Izskanēs pa pasauli, un tas jūsu nākamai vienatnei var tikai kaitēt.

Semaško atvadījās un aizgāja.

Jau pēc stundas Dzeržinskis aicināja pie sevis Ārkārtējās komisijas saimniecības daļas priekšnieku Anveijeru.

— Vai mūsu palīgsaimniecība Kostinā jau kārtībā?

— Kārtībā, Fēliks Edmundovič. Pagaidām gan vēl meklējam piemērotu vadītāju, kas būtu ne vien uzticams cilvēks, bet arī labi pārzinātu lauksaimniecību. Viena kandidatūra man jau ir...

— Ēkas? Iekārta?

— Ēkas izremontētas, pienācīgi iekārtotas. Lielajā mūra mājā pie saimniecības ēkām dzīvo strādnieki. Abas atpūtai domātās koka vasarnīcas ziemas mēnešos stāv tukšas. Patlaban atpūtai vispiemērotākā ir mazā mednieku mājiņa ...

— Tā, kas mežmalā?

— Jā, istaba un virtuve. Silta mājiņa, ērti apkurināma... Tādam, kas labprāt pastaigā pa mežu ar bisi, kā radīta.

— Domāju, ka tā noderēs.

— Gribat kādu dienu atpūsties, Fēliks Edmundovič?

— CK devusi rīkojumu organizēt atpūtu Ļeņinam.

Anveijeram it kā kāds aizsita elpu. Pats Ļeņins atpūtīsies

viņu palīgsaimniecībā!

Steidzami jāzvana uz Sarkanās Presņas rajona komiteju, lai dod šurp to vīru, kuru viņi ieteic palīgsaimniecības pārziņa postenim ...

Bet Dzeržinskis turpināja:

— Mednieku mājiņa viņam patiks. Tikai jāizdomā, kā atrisināt ēdiena gatavošanas un apsardzības problēmu. Iļjičs katrā ziņā grib būt pilnīgi viens. Ja varētu dabūt tādu cilvēku, kas reizē būtu gan sargs, gan pavārs...

— Tāds cilvēks ir, Fēliks Edmundovič.

— Kurš tad?

— Marta.

— Marta?... Kāda Marta? Ak jā, tā lieliskā šāvēja...

— Tā pati, Fēliks Edmundovič.

— Tā ir ideja! Sargs viņa būtu labu labais. Bet kā ar virtuvi? Vai tiks galā?

— Par to nav šaubu. Virtuves mākslā latviešu meitenes nav īpaši jāskolo.

— Vai tikai latviešu? Es domāju, tas attiecināms uz visu tautību meitenēm, biedri Anveijer.

— Tieši tā, Fēliks Edmundovič.

— Tātad rīkojieties! Martai jau šodien’jābrauc uz Kostinu un viss jāsagatavo, lai Ļeņinu sagaidītu.

2

Mazā mednieku mājiņa muižas parkā Vladimiram Iļjičam patiešām iepatikās.

— Skaties, Nadja, cik te jauki! — iegājis cauri virtuvei gaiši izbalsinātajā istabiņā, viņš iesaucās.

Mēbeles bija pašas nepieciešamākās: istabas vidū apaļ ēdamgalds, ap to trīs pīti krēsli, pie sienas mazs galdiņš, aiz aizkariem tīri uzklāta gulta.

Ļeņins tūdaļ ģērba nost mednieka kažoku, jo istaba bija silti sakurināta. Nadežda Konstantinovna atgriezās virtuvē un pievēra durvis.

Izvaicājusi Martu par šo un to, viņa beigās teica:

— Vladimirs Iļjičs nav izsmalcināts. Gatavojiet viņam visparastāko ēdienu! Rītos un vakaros tēju...

— No palīgsaimniecības dos pienu.

— Arī piena kādu glāzi... Sviestmaizes, varbūt kādu biezputru ... Pusdienā — zupu, kartupeļus ar piedevām... Ja ir augļi — paretam kompotu...

— Augļu neesot. Dabūsim kaltētas sēnes...

— Arī sēnes... Volodja būs priecīgs, ja iepazīstināsiet viņu ar kādu no saviem nacionālajiem ēdieniem.

— Latviešiem nekādu sevišķu nacionālo ēdienu nav...

— Gan atradīsies.

— Ir jau šis tas ...

Un Marta jau gribēja sākt stāstīt par latviešu putrām, par zirņiem ar speķi, par sausiem kartupeļiem ar biezpienu un paniņām, par piena zupu ar kartupeļu klimpām, par kartupeļu biezeni un pankūkām, bet tajā brīdī pavērās durvis. Ļeņins, jau izmeties vestē un istabas čībās, sauca:

— Nadjuša! Nāc taču, paskaties, cik lieliski esmu iekārtojies!

Nadežda Konstantinovna iegāja un pārlaida acis istabai.

Mazais galdiņš pārvietots pie loga. Uz tā — laikrakstu kaudzīte, rakstāmpiederumi, atvērts bloknots. Uz krēsla atzvelt-

nes—žakete. Pie sienas — divstobrene un patronjosta, neliela mednieka soma. Kaktā pie podiņu krāsns — velteņi.

— Patiešām mājīgi!—Nadežda Konstantinovna iesaucās. Tad piegāja pie mazā galdiņa un ieskatījās atvērtajā bloknotā. Tur jau bija uzmests kāda raksta virsraksts. — Redzu, redzu. Jau esi sācis atpūsties. — Nadežda Konstantinovna zīmīgi pasmīnēja.

— Tas tikai tāpat vien, Nadjuša! Jau rīt ņemšu bisi plecā un — uz mežu! Neviens mani te netraucēs. Izņemot tevi, nevienam nav brīv pie manis braukt. Un arī tālruņa te nav, — Vladimirs Iļjičs mierināja Nadeždu Konstantinovnu. Taču tūdaļ piemetināja: — Bet avīzes gan Gils lai atved katru rītu!

— Un lai aizved tavas vēstules, ko pa diennakti būsi sarakstījis. Es jau tevi pazīstu!

— Tikai pašu nepieciešamo!

— Labi, Volodja! Nestrīdēsimies! Ar ēdienu, liekas, būs normāli. Es ar Martu aprunājos. Viņa šķiet prātīga meitene.

— Liekas gan.

Pie durvīm klauvēja.

— Lūdzu! Nāciet iekšā!

Ļeņina balss skanēja moži, gandrīz priecīgi.

Ienāca šoferis Gils, liela auguma vīrs, ģērbies melnā ādas jakā. Rokās viņš turēja stateniski paceltu slēpju pāri ar nūjām.

— Kur nolikt slēpes, Vladimir Iļjič?

Ļeņins pavērās apkārt.

— Kaut kur priekštelpā. Istabā pārāk silts, izkaltīs.

— Kaktā vienas jau redzēju. Turpat piesliešu.

— Tās laikam Martas. Viņa esot liela sportiste.

Pēdējā piezīme vairāk bija domāta Nadeždai Konstantinov-

nai.

Gils izgāja. Uz brīdi iestājās klusums. Tad Nadežda Konstantinovna atpogāja mēteli un apsēdās.

— Te patiešām silts...

— Vai! Nadjuša! Kāds es ēzelis! Tu sakarsīsi un saaukstēsies ...

Viņš steidzās palīdzēt noģērbt mēteli.

— Atsēdies te — uz gultas... Manā guļamistabā...

— Tikai uz brītiņu, Volodja! Jābrauc atpakaļ, kamēr gaišs. Uznāks tumsa — noslīksim kupenās...

— Jā, putenis gaudo... Bet tu neraizējies, Nadjuša! Man te būs labi... Un atbrauc biežāk ...

— Cik jau nu varēs ... Nāk Jaungads, jābrauc pa skolām ...

— Tomēr, tomēr... Tu taču zini, ka man bez tevis pasaule pelēka...

— Tāpat kā man bez tevis... Tāpēc veseļojies ātrāk...

— Es taču neesmu slims! Tikai jāatvelk elpa...

— Tālab mazāk sēdi pie tā galdiņa, vairāk staigā pa mežu...

— Jā, jā, Nadja! Mežs — tas ir tas, kā cilvēkam pilsētā visvairāk pietrūkst... Ejot pa valganu sūnu, pa čaukstošām lapām, brienot pa mīkstu sniegu, klausoties lapotnes šalkās vasarā vai saplūstot ar dziļo klusumu ziemā, cilvēks kļūst it kā tīrāks, vislabāk raisās domas...

— Domāt gan centies pēc iespējas mazāk, Volodja! Citādi no galvas sāpēm vaļā netiksi...

— Būs labi, Nadjuša, būs labi!...

3

Vladimirs Iļjičs pamodās agri. Vējš dūmvados vairs negaudoja. Tātad putenis rimis. Būs redzamas zaķu pēdas.

Ar šādu domu Vladimirs Iļjičs izkāpa no gultas, piegāja pie loga un pašķīra aizkaru. Jā. Debesīs mirdzēja zvaigznes.

Ieslēdzis nelielo elektrisko spuldzi, kurai strāvu deva īpaši uzstādītie akumulatori, Ļeņins veicīgi apģērbās un drīz jau klauvēja pie virtuves durvīm.

— Lūdzu, lūdzu! — atskanēja Martas sulīgā balss.

«Jau augšā!» Ļeņins klusībā pabrīnījās. Taču vēl vairāk bija pārsteigts, kad iegāja virtuvē: Marta sēdēja uz ķeblīša pie nekrāsotā virtuves galda un tīrīja... revolveri!

Vladimirs Iļjičs tomēr ne ar ko neizrādīja savu pārsteigumu. Kā vienmēr, ar smaidu sveicināja:

— Labrīt, biedre Marta!

— Labrīt, Vladimir Iļjič!

— 2ēl, ka nezinu, kā jūs godāt tēvvārdā.

— Tēvvārdā nevajag. Sauciet mani vienkārši par Martu. Tēja gatava. Tūdaļ nomazgāšu rokas un ienesīšu.

Marta parausa sānis izjaukto ieroci un piecēlās. Bet Iļjičs protestēja:

— Nē, nē, nē! Nekādā ziņā. Ienest nevajag. Ēdamistaba mums būs tepat virtuvē. Lūk, uz brīvā galda stūra!

Un, paņēmis otru ķebli, Ļeņins apsēdās galda galā.

Pēc tik noteiktas prasības Martai atlika tikai paklausīt. Klādama galdu, viņa tomēr iebilda:

— Jums taču te būs neērti...

— Nebūs neērti. Daudz neērtāk būtu, ja jūs nestu man ēdienu istabā.

— Kā vēlaties.

Kad riecienos sagrieztā rupjmaize, trauciņš ar sviestu un cukura kārbiņa bija jau galdā, Marta lēja glāzē tēju.

— Vai stipru? — viņa vaicāja.

— Vidēji stipru, lūdzu! Pietiek, pietiek, paldies! Bet brokastis jāēd arī jums! Vienam man negaršo.

— Bet... Vladimir Iļjič!...

— Nekādu bet! Lūdzu — pie galda!

Un Martai atlika tikai paklausīt.

Pēc brīža Vladimirs Iļjičs, pamājis ar galvu uz izjauktā ieroča pusi, ar jautru smīniņu iejautājās:

— Redzu, ka rūpīgi kopjat savu lielgabalu. Vai protat arī lietot?

— Garām šauju reti, — Marta nopietni atbildēja.

— Tiešām? Arī man ir brauniņš kabatā, bet šāvis neesmu ne reizi. Ar bisi gan. Tā pavisam cita lieta. Vai bijāt frontē?

— Biju gan.

— Sanitāre?

— Izlūks.

— Oho! Jūs esat bīstama sieviete! — Ļeņins pasmaidīja. — Vai tikai jums nav uzdots mani apsargāt?

— Uzminējāt, Vladimir Iļjič.

— Tad es saprotu. Jūs esat no Fēliksa Edmundoviča ļaudīm. Visu cienību! Bet apsardzība man nav vajadzīga. Jā, jā. Tas pilnīgi lieki. īpaši te, atpūtā. Bet par tēju — paldies. Un tagad — uz mežu!

Vladimirs Iļjičs piecēlās un aiziedams pamāja ar roku.

— Uz redzēšanos!

Bet klusībā nopriecājās:

«Kamēr tu samontēsi savu ieroci, es jau būšu gabalā!» Pēc īsa brīža Ļeņins jau slēpoja cauri parkam uz mežu. Pretim nāca saimniecības strādnieki, dodamies rīta solī. Ļeņins, kā vienmēr un visur, sveicināja pirmais:

— Labrīt, biedri!

— Labrīt, labrīt! — strādnieki atņēma sveicienu.

— Labu veiksmi darbā, biedri!

— Paldies, paldies! — strādnieki pateicās un smaidīdami savukārt vēlēja: — Ne spalviņas jums, biedri medniek!

— Lai tā arī būtu! — Vladimirs Iļjičs iesmējās un, šķērsojis ceļu, iegriezās gāršā.1

4

Marta gāja platiem trenētas slēpotājas soļiem, atspiezdamās ar abām nūjām un turēdamās ieblakus Vladimira Iļjiča atstātajai slēpju sliedei.

Sākumā sliede veda taisni gāršā, tad pēkšņi sāka līkumot un mest dīvainas cilpas. Marta izbrīnījās, neizprazdama tādas līkumošanas jēgu, bet drīz pamanīja, ka slēpju sliede iet līdzteku svaigām garauša pēdām.

Nu arī Marta pielika soli un drīz ieraudzīja priekšā pazibam Vladimira Iļjiča plikādas kažociņu.

Pēdas izveda krūmainā meža malā, pārvilka tai taisni pāri, atkal iegriezās gāršā, tad uzlīkumoja paugurainā eglājā.

Te zaķis pēkšņi bija meties pilnīgi šķērsu sānis, lieliem lēcieniem laidies lejā no pakalna un ieskrējis biezā lazdājā.

Izspraukusies cauri lazdājam klajā mežvidus norā, Marta pavisam tuvu priekšā ieraudzīja mednieku un apstājās krūmu ēnā.

Vladimirs Iļjičs patlaban piemeta bisi pie vaiga un tēmēja.

«Kam tad?» Marta brīnījās.

Baltajā sniega klajumā nekas nebija redzams.

Norībēja šāviens.

Tikai tagad Marta pamanīja klajuma viņējā malā tādu kā kustību.

Otrs šāviens...

Mednieks uzkāra bisi plecā, aizslēpoja pāri norai un kaut ko pacēla.

«Baltais zaķis! Tāpēc neredzēju,» Marta nodomāja un atvilkās dziļāk krūmos, lai paliktu nepamanīta. Vladimirs Iļjičs tomēr nāca atpakaļ uz lazdāju un Martu ieraudzīja.

— Jūs? Panācāt gan! Tad saņemiet trofeju! Gaļas jautājums uz kādu laiku atrisināts.

Viņš sniedza Martai no aukliņām pīto mednieka somu ar zaķi.

— Pilnīgi balts! — Marta neviļus iesaucās.

— Jā. Tikai ausu galiņi melni, kā ar oglīti notriepti.

Ļeņins noņēma ausaini un slaucīja norasojušo pieri.

— Šodien pietiks. Varat vadīt savu apsargājamo mājās.— Ļeņins pavīpsnāja. — Vēl tikai atgriezīsimies pie tā paugura eglājā. Gribu paskatīties, kāpēc tajā vietā mans garausis tik spēji mainīja virzienu...

Izspraukušies cauri lazdājam, slēpotāji uzkāpa ar zarainām eglēm apaugušajā kalniņā.

— Tā jau domāju! — Ļeņins iesaucās. — Lapsu alas!... Re, kur kūmiņš nupat rāpies laukā no midzeņa, bet baltiņš to pamanījis! Būs te jāsarīko lapsu medības...

Atceļā abi slēpoja blakus. Ļeņins iztaujāja Martu par daudzām un dažādām lietām. Pirmām kārtām sakarā ar medījumu. Vai Marta protot to gatavot? Viņš gan esot iemācījies. Tajos laikos, kad bijis izsūtīts Sibīrijā, Sušenskā. Izteica cildinošus vārdus par latviešu revolucionāro strādniecību, par latviešu strēlniekiem.

Un Martai kļuva viegli ap sirdi. Grūtais uzdevums, kuru viņa bija uzņēmusies ar lielām šaubām un smagu atbildības sajūtu, pēkšņi šķita droši veicams un patīkams. Turklāt neizmērojami liels un svarīgs. Sargāt Ļeņinu... Visu pasaules brīvības cīnītāju ceļvedi. Visas pasaules sērdieņu gaišo cerības zvaigzni.

5

Turpmākajās dienās Marta tomēr centās Ļeņinu viņa pastaigās pavadīt tā, lai netraucētu. Slēpoja līdzi pa gabalu, turēdamās koku un krūmu ēnā, un Ļeņins viņas klātbūtni bieži pat nemanīja.

Marta turpretim arvien paturēja Ļeņinu acīs, un tādos brīžos, ja tuvojās kāds pretimnācējs vai braucējs, viņa jau dažos mirkļos bija tiešā tuvumā.

Reiz Ļeņins pievakarē atgriezās mājās pa meža ceļu un panāca zemnieku pajūgus, kas veda malku uz tuvējo Kostinas sādžu.

Zemnieki bija apstājušies, lai sapīpētu un atpūtinātu zirgus.

— Sveiki, biedri! — Ļeņins sveicināja.

— Sveiks, sveiks! — Zemnieki pētoši nolūkojās nepazīstamajā medniekā.

— Ko tad tā spriežat, pārspriežat?

— Tāpat vien, kvēpinām dievam debesis. Zirdziņi jāatpūtina,— bārdains zemnieks atbildēja.

— Kā tad veicas ar malkas sagādi? Vai iet jau uz beigām?

— Cērtam pamazām... Kapājam... Cirvji strupi, zāģiem puse zobu izlūzuši... Cik ar tādiem sagādāsi? Es jau, eče, stāstu kaimiņiem: viņdien aizgāju pie kalēja, lai apkaļ zirgu, bet šim ne ogļu ēzei, ne naglu pakaviem. Nav arī pašu pakavu ...

— Un kā ar pavasara sēju? Vai esat gatavi? Apsēsiet visus laukus? Vai nepaliks daudz zemes atmatā?

— Jel nevaicā, labais cilvēk! Kas par gatavību, kad arkli visi pa kara gadiem nodeldēti, minerālmēslu ne saujas...

— Jā, biedri. Kara sekas mēs jutīsim vēl ilgi. Padomju vara tomēr gādā, lai zemniekam viss nepieciešamākais būtu. To visu drīz varēsiet pirkt veikalos.

— Stāsti vien... — kāds no zemniekiem īgni norūca. Bet bārdainis pavērās medniekā.

— Kā tad tu to zini, mīļais cilvēk? Runā, it kā būtu apspriedies ar pašu Ļeņinu!

— Es esmu Ļeņins.

Vladimirs Iļjičs noņēma ausaino cepuri un pārvilka plaukstu pierei.

Zemnieki izbrīnā noraudzījās medniekā. Ļeņins bija redzēts daudzos fotoattēlos. Raksturīgā augstā piere... Jā, tas bija viņš...

— Patiešām!... — kāds čukstēja.

Bet Ļeņins uzmauca cepuri galvā un sacīja:

— Paldies par sarunu, biedri! — Sniegdams visiem roku, turpināja:— Bet pakavu naglas būs. Būs arī cirvji un zāģi. Ar minerālmēsliem gan vēl jāpagaida. Visas rūpnīcas nopostītas, bet ārzemnieki vilcinās sākt ar mums tirgoties. Izmantojiet cītīgāk kūtsmēslus! Mācieties no mūsu palīgsaimniecības! Arī viņiem nav nekādu minerālmēslu, tomēr aug labi. Uz redzēšanos!

Un Ļeņins spraucās garām ne visai smagi piekrautajiem malkas vezumiem.

— Jā, zirdziņi jums gandrīz visi neapkalti, — viņš līdzjūtīgi piezīmēja.

Bārdainais zemnieks it kā pamodās un pēkšņi iesaucās:

— Bet viņi mūs pletē un pletē!

Ļeņins apstājās.

— Jā, jā! — zemnieki cits caur citu sauca. — Tos vīrus gan vajadzētu savaldīt, biedri Ļeņin! Nav vairs nekāda glābiņa!

— Kādus vīrus? Par ko savaldīt? — Ļeņins nesaprata. — Izsakieties skaidrāk!

— Nu, tos pašus mūsu ciema padomniekus!

— Kas viņus ievēlēja?

— Mēs paši, protams...

— Tad paši arī pārvēliet! Izraugiet labākus!

— Vai tad to drīkst?

— Ne tikai drīkst, bet tā ir jādara. Padomju likums atļauj pirms termiņa pārvēlēt jebkuru, ja tas nav attaisnojis tautas uzticību. Tā, biedri. Tas viss jūsu pašu rokās. Uz redzēšanos!

Iegriezies parkā, Vladimirs Iļjičs atskatījās un ieraudzīja, ka Marta arī šoreiz viņam sekojusi. Sagaidījis meiteni pie mājiņas lieveņa, Iļjičs jautāja:

— Arī pie malciniekiem bijāt tuvumā?

— Biju, — Marta īsi atbildēja.

— Sarunu dzirdējāt?

— Dzirdēju, Vladimir Iļjič. To vajadzētu noklausīties visiem zemniekiem.

6

Ziemas dienas tomēr tik īsas.

Neskatoties uz Nadeždas Konstantinovnas ieteikumu, vakarus Ļeņins arvien pavadīja pie mazā galdiņa. Arī šodien steigšus nometa kažoku un velteņus, izslaucīja bisi un, pat nesagaidot vakariņu tēju, ķērās pie spalvas.

Nejaušā tikšanās ar zemniekiem bija ierosinājusi veselu virkni pārdomu. Pamazām tās izkristalizējās skaidros slēdzienos. Tos vajadzēja īstenot konkrētā darbībā.

Un bloknotā drīz liesmoja rindas:

«Krievijas komunistiskās (boļševiku) partijas Centrālās Komitejas Politbiroja direktīvas projekts...»

Vladimirs Iļjičs piecēlās un, domu saviļņots, ātriem soļiem staigāja turp — atpakaļ pa istabu.

Tad atkal sēdās pie galdiņa un rakstīja tālāk.

«VIŅA BIJA TIK PĀRAK SKAISTA!...»

1

1922. gada ziema.

Sestdienas pievakare.

Ļeņins savā kabinetā Kremlī. Raksta. Brīžam pieceļas un staigā turp — atpakaļ pa istabu. Tad atkal apsēstas pie galda un raksta tālāk.

Ieskanas tālrunis.

Ļeņins noskatās uz to ar nepatiku. Tad paceļ klausuli.

— Hallo! Ļeņins.

— Sveicināti, Vladimir Iļjič! Runā Kriļenko no Tieslietu tautas komisariāta.

— Sveiki, Nikolaj Vasiļjevič!

— Vai nevēlaties rītdien izbraukt svaigā gaisā?

— Uz kurieni?

— Tepat tuvumā — uz Ļuberciem. Lapsu medībās. Ar karodziņiem.

— Ar karodziņiem? Labprāt! Cikos?

— Šoreiz nav jāsteidzas. Kamēr mežsargi meklēs pēdas un aplenks ...

— Tomēr, tomēr.

— Nu, kādos septiņos. Tad ar gaismu būsim tur.

— Labi. Septiņos. Uz redzēšanos!

2

Ļeņins, Kriļenko, Gils un divi vietējie pēdu zinātāji mežsarga istabā dzer tēju. Uz galda sīkdams kūp patvāris. Ļeņins, izņēmis no mednieka somas sviestmaizes un skārda kārbiņu ar mazos gabaliņos saskaldītu cukuru, cienā mežsargu un pārējos galda biedrus. Skārda kārbiņa iet no rokas rokā un apceļo visu galdu.

Bārdainais mežsargs ar troksni strebj no apakštasītes karsto tēju, dzesinādams pūš un pūtienam pa starpu runā:

— Ūdeņi aizsaluši... Meži piesniguši... Lapsām akots pilnā plaukumā ...

Aiz loga zilgana rīta krēsla.

3

Lapsa ielenkta. Meža pudurim, kurā, domājams, tā atrodas, apkārt apvilkta un ne visai augstu virs sniega nostiprināta aukla ar sarkaniem karodziņiem. Pavēja galā atstāts ap simt divdesmit soļu plats robs. Tajā stāv mednieki. No ielenkuma otra gala mežsargs ar palīgiem, koka klabatas paklusi pa-klaudzinādami, pa vējam dzen lapsu uz medniekiem.

Pirmais no kreisās stāv Vladimirs Iļjičs. Mežsargs ierādījis viņam labāko vietu mastā, tieši uz zvēru tekas. Pa labi, soļus četrdesmit atstatu, — Kriļenko, tālāk — Gils.

Ļeņins novietojies aiz nelielas piesnigušas eglītes, izmīdījis sniegā apli, lai var pagrozīties uz abām pusēm.

Sals nav liels. Vēja tikpat kā nemana, tikai jūt, ka tas nes pretim tīkamu meža smaržu un aizpūš visu nedēļas nogurumu. Elpot viegli, viegli...

Klabatu klaudzieni tikko sadzirdami. Tie vēl tālu, tālu. Taču mežs it kā sāk ieklausīties. Klaudzieni tuvojas.

Un pēkšņi no tumšā biezokņa baltajā sniega klajumā izveļas ugunīgs kamols...

Lapsa!

Kriļenko redz, ka lapsa, dažus mirkļus stāvējusi uz vietas un neko aizdomīgu nemanījusi, lēnā riksī dodas tieši uz pirmo mednieku. Tas ir Ļeņins. Kriļenko redz zvēru no sāniem: lapsa patiešām ir pilnā akotā, sarkanbrūna, liesmaini oranža, kuplās astes gals — balts dūres lieluma kamols...

Kāpēc Ļeņins nešauj?

Aha, nupat ceļ bisi pie vaiga, bet... ir jau par vēlu. Lapsa pamana mednieka kustību, ar strauju lēcienu metas sānis un nozūd piesnigušajās eglītēs.

Viss.

Medības beigušās.

Dzinēji iznāk no masta. Visi sapulcējas pie Vladimira Iļjiča. Bārdainais mežsargs, kurš nāk tieši pa zvēra pēdām, jau iztālēm sauc:

— Kāpēc nešāvāt, Vladimir Iļjič? Neredzējāt?

— Redzēju. Bet viņa bija tik pārāk skaista!

VISGRŪTĀKĀ CĪŅA

Kādudien pulciņš latviešu sarkano strēlnieku stāvēja Kremļa gaitenī un sarunājās, gaidot norīkojumu.

Tajā brīdī no sava kabineta durvīm iznāca Ļeņins un ātriem soļiem gāja pa gaiteni. Ieraudzījis strēlniekus, apstājās, sasveicinājās un vaicāja:

— Nu, biedri, kā klājas? Kas jauns dzirdams?

Strēlnieki pārsteigumā apmulsa un brītiņu neattapās neko atbildēt.

Pirmais mulsumu pārvarēja strēlnieks Miltiņš. Viņš teica:

— Viss kārtībā, biedri Ļeņin. Ienaidnieki visās frontēs uzvarēti: Kolčaks sakauts, arī Deņikins gandrīz jau galīgi sakauts.

— Jā, biedri, — Ļeņins sacīja, — frontē mēs esam uzvarējuši, bet visgrūtākā cīņa vēl priekšā. Mums jāpāraudzina pašiem sevi. Līdz šim ļaudis dzīvoja pēc sakāmvārda «katrs par sevi, dieviņš par visiem», bet mums jāpanāk, lai cilvēki dzīvotu pēc tikuma «viens par visiem, visi par vienu».

«TU TAČU ESI VĪRIETIS!»

Viktoram bija raiba bumba.

Gumijas bumba.

To viņam uzdāvināja tēvocis Vladimirs Iļjičs.

Kad Viktors bumbu ār spēku meta pret grīdu, bumba atlēca gandrīz līdz griestiem.

Ja patika, varēja bumbu mest pret sienu un tvert ar abām rokām.

Viktors tā arī darīja.

Kad apnika spēlēties istabā, izgāja dārzā. Tur ēnā uz sola sēdēja tēvocis Vladimirs Iļjičs.

— A,—viņš sacīja, ieraugot Viktoru, — arī tu iznāci svaigā gaisā! Rādi nu, cik augstu vari uzsviest!

Un Viktors rādīja.

Viņš meta bumbu augstu zilajās debesīs, kur tā uz mirkli it kā apstājās, tad krita lejup — sākumā lēni, pēc tam arvien ātrāk, ātrāk — Viktoram taisni rokās.

— Noķēri gan! Malacis! — tēvocis Ļeņins uzslavēja.

Un Viktors meta vēlreiz.

Meta un ķēra. Meta un ķēra.

Ir taču tik patīkami darboties, ja skatītāji pienācīgi novērtē tavu veiklību!

Bet reiz Viktoram misējās: bumba izspruka no rokām un aizlēca tieši klēpī sanatorijas apkopējas skuķēnam Verai, kas turpat mauriņā spēlējās ar savu lupatu lelli.

Vera paķēra bumbu, priecīgi pietrūkās kājās un arī sāka mest bumbu gaisā un tvert rokās.

Viktors noskaitās.

— Atdod bumbu! — viņš dusmīgi sauca un grasījās to izraut meitenei no rokām.

Bet Verai sarkanzilzaļā bumba tik ļoti patika!

Un viņa raudulīgi dīca:

— Es arī gribu spēlēties ar bumbu!

— Nē! Atdod!—Viktors neatlaidās.

Tad tēvocis Vladimirs Iļjičs viņam uzsauca:

— Viktor, Viktor! Tu taču esi vīrietis! Un īsts vīrietis nekad nedara pāri sievietei. Ļauj, lai viņa paspēlējas!

Bet Vera sacīja:

— Spēlēsimies abi: es metīšu tev, tu — man!

Un meta bumbu Viktoram.

Viktors bumbu notvēra un sākumā it kā negribīgi meta atpakaļ.

Bet jau pēc brīža šāda spēle likās vēl interesantāka nekā vienkārša bumbas gaisā sviešana.

Turklāt Viktors katrā ziņā gribēja būt īsts vīrietis.

GUDRINIEKS GOŠA

Vladimira Iļjiča mazajam Viktoram teikto, kā īstam vīrietim jāizturas pret sievieti, dzirdēja lielais gudrinieks Goša.

Viņš iesaucās:

— Bet tagad taču ir vienlīdzība! Vīriešiem un sievietēm ir vienādas tiesības!

— Vienādas gan, — Ļeņins sacīja. — Bet vīrietim pret sievieti allaž jāizturas bruņnieciski. īsts vīrietis nekad nepacels roku pret sievieti. Tu taču neietu kauties ar meiteni, vai ne?

— N-ja. Laikam neietu vis.

— Krietnam puikam tas būtu liels negods!

KALNĀ KĀPĒJS

Kad Ļeņins dzīvoja emigrācijā Alpu pakājē Šveicē vai Tatru pavēnī Polijā, Vladimiram Iļjičam ļoti iepatikās kāpt kalnos. Māsai Marijai Uļjanovai viņš tad rakstīja:

«...Pirms dažām dienām mēs ar Nadju un vienu draugu veicām jauku pastaigu līdz Sālēva kalna virsotnei. Lejā, 2e-nēvā, visnotaļ migla, drūma krēsla, bet te, kalnā (ap 1200 metru virs jūras līmeņa), — krāšņa saule, sniegs, ragutiņas. Gluži krieviska, tīkama ziemas diena!»

Lai gan Vladimirs Iļjičs nebija alpīnists šā vārda sportiskajā nozīmē, tomēr viņš arvien izvēlējās visgrūtākos kalnu tūrisma maršrutus.

Vladimiru Iļjiču ekskursijās pa Tatru kalniem visbiežāk pavadīja viņa kaimiņš — poļu revolucionārs Sergejs Bagockis. Garāki kāpieni ilga pāris dienu — ar nakšņošanu ganu būdās, ar maldīšanos miglā un rāpšanos pa kraujām gar bezdibeņu malām ...

Reiz viņi tuvojās kādai grūti sasniedzamai kalna virsotnei. Atlika tikai pārvarēt nelielu, tomēr visbīstamāko kāpiena posmu. Pāri aizai jau bija skaidri saskatāma taciņa, kas uzvijās kalna virsotnē. Taču, lai līdz šai taciņai nokļūtu, vajadzēja tikt pāri dziļai aizai pa šauru, asai jumta korei līdzīgu šķautni, kurai abās pusēs slējās stāvas sienas un rēgojās dziļi bezdibeņi...

Apstājies Bagockis izteica šaubas, vai bīstamo nāves aizu viņi spēšot veikt, vai nevajagot griezties atpakaļ, bet Vladimirs Iļjičs dedzīgi protestēja:

— Nekādā ziņā! Tad taču veltīgas visas mūsu pūles! Nekādā ziņā!—viņš atkārtoja. — No grūtībām nevajag vairīties! Jāprot tās pārvarēt!

Un gāja tālāk.

Beidzot virsotne bija sasniegta.

Skatienam pavērās pasakaina kalnu ainava. Tā pilnam atalgoja kāpiena grūtības.

Tāltālu aizvijās saules apspīdētā Tatru kalnu grēda. Dziļi lejā starp melnām klintīm un tumšzaļiem mežiem zilgoja ezeri. Tie patiešām izskatījās kā jūras acis. Vienu no ezeriem vietējie iedzīvotāji tā arī dēvē — par Jūras Aci.

— Redziet nu, — Vladimirs Iļjičs sacīja, — mūsu pūliņi nebija veltīgi!

Atpūtušies, ieturējuši vieglu azaidu, tūristi devās atceļā.

Nekādā ziņā nevairīties no grūtībām, pārvarēt visus šķēršļus, lai sasniegtu sprausto mērķi, — tāda bija Ļeņina devīze visā dzīvē un darbībā.

Kalnā kāpējs.

Tagad viņš pats ir kā visspožākā virsotne, kuru saredz visa plašā pasaule.

Un cilvēce no viņa domu virsotnes redz skaidru ceļu uz saulainu nākotni.

SATURS

Leģenda ........

«Tā — kā Saša!».....

Šahs ..........

Krustiņš........

Siena.........

Ļeņins Rīgā ......

«Drin-drin!» ......

Oktobra dienās.....

Domā un izlem pats! ....

Mazā kurjere......

Runā īsi un lietišķi! ....

Smēķēt aizliegts.....

Futbolbumba......

Kāpnēs ........

Liftā .........

Zēns, kurš sarunājās ar Ļeņinu

Egle.........

Mednieka stāsts . . . . :

Atpūtā ........

«Viņa bija tik pārāk skaista! . . .»

Visgrūtākā cīņa.....

«Tu taču esi vīrietis!»

Gudrinieks Goša.....

Kalnā kāpējs......

Юлий Петрович ванаг РАССКАЗЫ ТЕХ ДНЕЙ Юному поколению о Ленине

Издательство «Лмесма» Рига 1978 На латышском языке Художник Г. Кроллис

Jaunākā skolas vecuma bērniem MB № 35 Jūlijs Vanags TO DIENU STĀSTI

Redaktore E. Marjutina. Māksi, redaktors H. Pur-viņš. Tehn. redaktore I. Soide. Korektore L. Be-taga. Nodota salikšanai 1977. g. 25. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1977. g. 14. decembrī. Ofseta papīrs 80 g, formāts 70x84/16. 5 fiz. iespiedi.; 5,45 uzsk. iespiedi.; 3,30 izdevn. I. Metiens 30 000 eks. JT 05592. Maksā 25 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 311/28757*B-404. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas Rīgas Paraugtipogrāfijā Rīgā, Vienības gatvē 11. Pasūt. Nr. 291.

Iespiesta Latvijas KP CK izdevniecībā Rīgā, Balasta dambi 3. Pasūt. Nr.-427

Content

Vanags Jūlijs To dienu stāsti

LEĢENDA

«TĀ —KĀ SAŠA!»

ŠAHS

KRUSTIŅŠ

SIENA

ĻEŅINS RĪGĀ

«DRIN-DRIN!»

OKTOBRA DIENAS

DOMĀ UN IZLEM PATS!

MAZA KURJERE

RUNĀ ĪSI UN LIETIŠĶI!

SMĒĶĒT AIZLIEGTS

FUTBOLBUMBA

KĀPNĒS

LIFTĀ

ZĒNS, KURS SARUNĀJĀS AR ĻEŅINU

EGLE

MEDNIEKA STĀSTS

ATPŪTA

«VIŅA BIJA TIK PĀRAK SKAISTA!...»

VISGRŪTĀKĀ CĪŅA

«TU TAČU ESI VĪRIETIS!»

GUDRINIEKS GOŠA

KALNĀ KĀPĒJS

SATURS