Bižora Flāvija

Trīs Maģiskie akmeņi

Flāvija Bižora

Trīs Maģiskie akmeņi

.

1

Vecais vīrs vēlreiz pārlasīja dažas rindas Pareģojumā un nopietni palocīja galvu. "Drīz, ļoti drīz," viņš nočukstēja. Tad viņš ar pūlēm piecēlās no krēsla un pagriezās. Sirmgalvim pretī stāvēja noraizējies hercogs de Diviljons.

-  Kā tad ir? viņš jautāja.

Sirmgalvis dziji nopūtās. Šķita, ka viņa spēki ir galā. Vecā vīra seju klāja sīksīkas krunciņas. Muguru saliecis, viņš tik tikko spēja noturēties uz drebošajām kājām. Sirmgalvis atkrita atzveltnī un vārgā balsī teica:

-  Es tur neko nevaru grozīt. Viņa piepildīs sava likteņa lēmumu.

Hercogs, nespēdams noslēpt bailes, pacēla balsi:

-  Tcodon, tu esi viedais. Tu esi veltījis visu savu mūžu, lai saprastu Pareģojumu. Tu esi palīdzējis manam tēvam. Tu esi palīdzējis man. Tu man esi devis padomu un atbalstu. Nepamet mani šādā brīdi! Viņai ir jādzīvo. Viņai jāuzvar, lai notiktu kas notikdams. Viņa ir tik jauna! Iedomājoties vien, ka drīz… Ko es varu darīt, lai viņu pasargātu, Teodon?

Sirmgalvis saņēma galvu rokās un tikai pēc ilgas klusēšanas atbildēja:

Es viņu mīlu tāpat kā tu. Es redzēju viņu uzaugam un pieķēros viņai, kaut arī prāts to liedza. Bet viņa nevar izvairīties no Pareģojuma. Tici man ja kāds spētu palīdzēt, es būtu pirmais, kas to darītu. Tu jautā, kā viņu pasargāt. Bet tu taču nespēj viņu pasargāt, papūlies to saprast! Vienīgais, ko vari darīt, ir atdot viņai to, kas viņai pieder, kad būs pienākusi īstā diena. Tagad ej projām! Pavadi kopā ar viņu pēdējos brīžus, kas tev vēl atlikuši.

Liktenim padodamies, hercogs nomurmināja: Tie četrpadsmit gadi pagājuši tik ātri! Pēc tam viņš atstāja telpu.

Sirmgalvis raudzījās liesmās, kas dejoja pavardā. Pareģojums drīz piepildīsies. Jau pēc dažām dienām. Viņš šo mirkli bija gaidījis viņš bija to gaidījis ar nepacietību. Drīz vien visi jautājumi iegūs atbildes. Viņš drebēja. Viņš bijis pietiekami dumjš, lai pieķertos bērnam. Viņam būtu vajadzējis no tā piesargāties. Pareģojums bija ieguvis citu jēgu: neskaidrajās lappusēs viņš tagad saskatīja tikai Nefrītes likteni, lai ari ar tādām pūlēm centies tajās izlasīt nākotni un saprast pasludināto apvērsumu.

Nefrīte bija atlaidusies gultā. Viņa turēja rokā grāmatu, bet jutās pārāk satraukta, lai spētu to lasīt. Meitenes skatiens klīda tālumā. Piepeši viņa izdzirda klauvējienus. Vienā lēcienā viņa bija augšā un iesaucās: Nāciet iekšā!

Durvju spraugā parādījās sulainis un sacīja:

Ar jums vēlas runāt tēvs. Vai varēsiet viņu tagad pieņemt?

Pārsteigta, ka hercogs šajā dienas stundā atradis brīvu brīdi, viņa piekrita. Sulainis aizgāja.

Nefrīte saglauda garos, melnos matus un atmeta tos uz muguras. Viņa palūkojās spogulī un likās apmierināta ar ieraudzīto. Smaidā atsedzās zobi ar mazu spraudziņu. Skropstas varbūt bija pārāk biezas, un meitenei pastāvīgi bija jācīnās ar dažām nepakļāvīgām šķipsnām. Līdzko viņa sanervozējās (tas notika bieži), vaigi piesarka un viņa vairs neizskatījās tāda, kāda parasti pūlējās izskatīties. Bet Nefrīte zināja, ka ir skaista, slaida, tieva, un ģērbās ar lielu rūpību. Viņa bija pārliecināta par sevi. Nefrīte nešaubījās, ka vienmēr dabūs to, ko vēlas.

Brīdī, kad viņa veltīja sev atzinīgu smaidu, istabā ienāca tēvs. Viņa pagājās tam pretī. Hercogs negaidīti sirsnīgi piekļāva meiteni sev klāt. Parasti viņš savas jūtas tik vētraini neizpauda, kaut arī meitu ļoti mīlēja. Pēc dabas viņš bija lēnprātīgs un vienmēr saglabāja pilnīgu savaldību. Tomēr tajā dienā kaut kas viņu mudināja izturēties citādi. Palaidis Nefrīti vaļā, viņš to brīdi uzlūkoja, ne vārda nerunādams. Viņš lieku reizi apbrīnoja meitenes zaļās acis, kuru skatiena dedzīgums pārsteidza ikvienu. "Viņa ir apveltīta ar drosmi un stipru gribu," sevi mierinādams, domāja hercogs, "un viņa ir spēcīga personība." Meitenes sejā atspoguļojās raksturs: pēc tās varēja redzēt, ka viņa ir lepna, apņēmīga, bet arī untumaina un ietiepīga. Tēvs nespēja nedz novērst no meitas acu, nedz arī izrunāt kaut vai vienu vienīgu vārdu.

Klusumu pārtrauca meitene.

-  Tēt, vai tev ir kādas nepatikšanas? Vai tad tev nav jānokārto kāda lieta, jāizlasa kaudzēm dokumentu un jāizdara vēl simt citu darbu kā ik dienu? Vai tiešām noticis kaut kas tik nopietns, ka tu nestrādā? Vai tā ir mana vaina?

Pēdējos vārdus viņa izrunāja māksloti nevērīgā tonī. Tēvs atbildēja balsī, kas skanēja tikpat neīsti:

-   Nē, Nefrīte, nē, nekas nav noticis. Man tikai bija brīdis brīva laika. Atzīstos, tas gadās reti, bet, kā redzi, reizēm tā iznāk. Kā tev klājas?

Nefrīte, ļoti satraukta, ņēmās stāstīt:

-  Tuvojas viesības. Tas būs kaut kas pilnīgi ārkārtējs! Es vēl nevaru izšķirties, vai vilkt mēļo zīda vai balto atlasa kleitu. Vēl vienu trešo brīnišķīgo tērpu esmu pasūtījusi Tirelas grāfistē. Ja to atvedīs laikā, es ģērbšu to. Es patiešām briesmīgi gaidu svētkus! Es skaitu nevis dienas, bet stundas un pat minūtes. Esmu devusi rīkojumus, kā izrotāt zāli, kādus ēdienus pasniegt un kādus muzikantus uzaicināt. Cik brīnišķīgi ir visu rīkot pašai! Muzikanti ieradīsies no vienas kaimiņu pilsētas.

Meitene turpināja aizrautīgi runāt, bet tēvs neklausījās. "Viņa ir pārāk bezrūpīga," hercogs gribot negribot nosprieda, "viņa nepazīst nedz piepūli, nedz briesmas. Viņai neizdosies palikt dzīvai." Tūlīt pat viņš sev pārmeta, ka pietiekami neuzticas Nefritei, un mēģināja ieklausīties viņas vārdos. /

-  Tas būs kaut kas grandiozs, lielisks, kaut kas vēl neredzēts! Es gandrīz nespēju to iztēloties. Joprojām nevaru izlemt, vai saldējumu pasniegt pirms makaroniem vai pēc tiem. Varbūt labāk pēc tiem kā tev liekas? Patiesību sakot, es neesmu pārliecināta, vai baronese Karolinta

ieradīsies. Vina laikam nav īsti vesela. Vina ir vienīgā, kas nav pateikusies par ielūgumu. Lai kā, man viņa liekas garlaicīga.

-  Vai tu, Nefrīte, zini, kas ir bailes?

Pārsteigta un aizkaitināta meitene spēji aprāvās. Kādēļ tēvs viņu pārtraucis, turklāt ar jautājumu, kam ar sarunu nav nekāda sakara? Vai tad viņš nepriecājas par gaidāmajām viesībām? Viņa dusmīgi atbildēja:

-  Bailes? No kā gan lai es baidītos? Man nekad nav bail. Tādas jūtas es nicinu. Baidās vienīgi gļēvuļi un vājie. Kāpēc tu, tēt, uzdod man tādu jautājumu?

Nefrīte apklusa. Viņa tikko bija pamanījusi, ka tēvs ir bāls. Kā gan viņa agrāk nav ievērojusi tēva saspringtos vaibstus, lokus zem acīm un apsarkušos plakstiņus? Un, galvenais, izmisuma izteiksmi viņa sejā. Kaut kas ir noticis. Varbūt kāds darījums izrādījies neveiksmīgs?

-  Ja baidās vienīgi gļēvie un vājie, tad es esmu gļēvs un vājš, viņš sacīja. Taču galu galā tam nav nekādas nozīmes.

-  Bet tēt! Tevi visi cienī un apbrīno, un tas nav velti! Tu taču esi Diviljonas hercogs! Meitene atkal atdzīvojās, zaļās acis iemirdzējās. Es tiešām ticu, ka tev darījumos radušies kādi sarežģījumi, bet nemūžam neticēšu, ka tu baidies! Ja tas ir joks, tad neizdevies joks!

Hercogs neko neatbildēja. Nefrites aizrautība noplaka. Viņa nopietni sacīja:

-   Un tagad, tēt, pasaki, kādēļ tu nepievērs nekādu uzmanību manai dzimšanas dienai, tā taču būs drīz. Pēc dažām dienām man paliks četrpadsmit gadu!

-   Tu, Nefrīte, alojies. Es daudz domāju par tavu dzimšanas dienu. Bet… Hercogs iekoda mēlē. Viņš jau tāpat bija pateicis par daudz. Meitenei nekas nav jāzina pirms laika. Baidīdamies sevi nodot un nevēlēdamies neko skaidrot, viņš straujiem soļiem izgāja no istabas. Viņš uzkāpa savos apartamentos un sāka staigāt šurpu turpu. Ik sekunde viņu tuvināja mirklim, kad būs jāatzīstas visā.

Nefrīte kļuva domīga. Tēva uzvedība bija vairāk nekā savāda. Brītiņu viņa par to paprātoja, tad paraustīja plecus, nolemdama, ka notikušais nav jāņem vērā. Viņa atkal pievērsa domas savas dzimšanas dienas svinībām, un smaids tūlīt atgriezās.

2

Dzintare sēdēja zālē. Kā parasti, viņa sapņoja un izklaidīgi vēroja aitas, kuras ganīja. Viņas domas nodarbināja citi tēli. Viņa fantazēja, ka mīt Saules tuvumā un tās dzīvinošajā siltumā, sarunājas ar putniem un mākoņiem. Vējš viņu aiznesa brīnumainos ceļojumos,naktī meiteni žilbināja zvaigžņu spožums, tās viņa varēja aizsniegt ar roku, un…

-  Brjete, Brjete!

Viņa acumirklī atgriezās īstenībā. Dzintare bija aizmirsusi, ka ne tikai gana aitas, bet ari uzmana vienu no saviem mazajiem brālīšiem. Viņš mierīgi gulēja zem koka un skaļi klaigāja:

-   Brjete, nāc šurp! Man ir garlaicīgi! Brjete!

Neviens meiteni nesauca par Dzintari, vienmēr viņa bija dēvēta tikai par Brjeti. īstais vārds zemniecei laikam bija par lepnu. Tas labāk piedienētu kādai dižcilša meitai, kādai no citas pasaules. Viņa bieži bija prātojusi, kādēļ vecāki viņai tādu devuši. Nekad Dzintare nebija radusi ticamu atbildi, bet vārds viņai patika neparastibas un noslēpumainības pieskaņas dēļ.

-  Nāc šurp, Brjete!

Dzintare piecēlās un piegāja pie brālīša. Viņa apsēdās tam blakus koka ēnā.

-  Vai tev kaut kas kaiš? viņa rāmā balsī jautāja.

-  Es garlaikojos tas man kaiš! Es gribu, lai tu man kaut ko pastāsti.

Dzintare smaidīja un mīļi noglauda puisēna vaigu.

-  Varbūt pastāstīšu arī, tikai ne tagad.

-  Kāpēc?

-  Man gribētos pabūt vienai, neko nerunāt un mēģināt ieklausīties klusumā.

-  Es gribu, lai tu stāsti! Tu runā nezin ko! Zēns pieķērās māsai pie rokas. Lūdzu, lūdzu, Brjete! viņš neatlaidās.

Dzintare pabužināja brālīša matus un, atbrīvodamās no skāviena, noskūpstīja viņu uz vaiga.

-  Vēlāk es pastāstīšu, goda vārds! viņa teica. Bet šobrīd es tevi atstāju. Man nepatīk ēnā. Es atgriezīšos saulē.

-   Bet, Brjete, ir taču karsti! Kā tu vari tādu sauli izturēt?

-  Man tā patīk. Tas ir pavisam vienkārši.

Dzintare atgriezās pļavas vidū un atlaidās zālē.

Neviens tādā laikā negribēja iet laukā no mājas. Karstums bija smacējošs un gaiss svelmains. Pie debess neredzēja neviena mākonīša, tā likās pat pārāk zila un pārāk dzidra. Saules stari lēja gaismas straumes pār Dzintares seju. Viņai patika sajust to glāstus uz ādas, viņa baudīja karstumu, ko citi sauca par neizturamu. Cicmatnieki lūdza Dievu, lai bula laiks beigtos un lai tam nesekotu sausums. Turpretī Dzintare būtu vēlējusies, lai tāds laiks turpinās mūžīgi.

Takas pagriezienā parādījās kāds stāvs. Dzintare paskatījās uz tā pusi. Pie viņas skrēja zēns. Aizelsies viņš sasniedza ganības un, pagalam piekusis, apstājās blakus meitenei. Viņa zēnu labi pazina, tas bija viņas bērnības draugs. Viņa zēnam uzsmaidīja. Viņš raudzījās Dzintarē skumju skatienu. Meitene bija tik rimta. Viņas mati, kas laistījās rudi dzeltenā nokrāsā, tikpat zeltaini kā saule, ieskāva seju ar samērīgiem pantiem. Viņa bija iedegusi, acis gaiši kastaņbrūnas, un tajās jautās zaļganums, kas piešķīra skatienam maigumu un dziļu, rāmu mieru.

Zēns aizelsies ar nožēlu teica:

-   Pasteidzies, Brjete! Es palikšu pie tava brālīša. Es ganīšu aitas, bet tu ej, pasteidzies! Tava māte… Viņai ir loti slikti.

Dzintarei šķita, ka sirds krūtīs apstāsies. Viss ap viņu juka un bruka. Viņa apkārtni redzēja kā miglā. Viņai bija bail. Viņai sala, lai arī saule svelmēja. Viņa nespēja pakustināt ne locekli.

-   Brjete, Brjete! Skrien! Steidzies! Tev nav daudz laika. Skrien, Brjete!

Balsi Dzintare dzirdēja kā no lielas tālienes. Viņai reiba galva, visa pasaule grīļojās. Tad meitene piepeši saņēmās. Viņai tur jānonāk, pirms nav par vēlu. Viņa pielēca kājās un metās skriet. Ātrāk! Ātrāk! Asaras aizmigloja skatienu un lija pār vaigiem. Viņa tam nepievērsa uzmanību. Svarīgi bija tikai izbēgt neizbēgamajam mātes nāvei. Māte nedrīkstēja nomirt! Viņa bija ļoti slima un stipri cieta nedēļām un mēnešiem ilgi. Nebija nekādu zāļu. Bet māte nedrīkstēja nomirt! Dzintare turpināja trako skrējienu pret laiku un pret nāvi. Viņa jau saredzēja ciemu. Viņa skrēja un skrēja, neaptverdama nedz nogurumu, nedz spēku izsīkumu. Beidzot viņa bija ciema laukumā, tad pie savas mājas. Viņa atvēra durvis un iegāja vienīgajā istabā tumšā un klusā un traucās pie mātes. Meitene nokrita ceļos, saņēma mātes roku un saspieda to no visa spēka, turēja krampjaini, sajuzdama miesas karstumu. Māte gulēja vienīgajā gultā salmu cisās. Viņas seja pauda neaprakstāmas ciešanas, tajā jautās nāves bālums. Viņa vaidēja un, šķiet, vairs nebija pie skaidras apziņas. Vārgā, piesmakušā balsī viņa čukstēja:

-  Tu esi atnākusi, Dzintare, tu esi atnākusi. Bridi klusējusi, viņa atsāka: Man atlicis dzīvot tikai dažas dienas, un tad es būšu izpildījusi savu sūtību.

-   Mamm, nerunā vairāk, tu sevi nogurdini!

-   Nē. Dažas dienas. Bet es neizturēšu. Esmu pārāk slima.

Dzintare pūlējās apspiest raudas. Viņai vajadzēja izlikties stiprai kā vienmēr. Meitene vēl ciešāk saspieda mātes roku. Viņu pārņēma dziļš izmisums. *

-  Mamm, mamm, viņa šļupstēja, gan viss vēl būs labi!

Dzintare pūlējās noticēt pati saviem vārdiem, gribēja sevi pārliecināt. Gavenais viņa vēlējās, kaut viss notiekošais būtu tikai ļauns murgs, cerēja, ka pamodīsies salmu cisās blakus brāļiem un māsām kā parasti. Bet nē, murgs turpinājās. Dzintare mēģināja aizbēgt no drausmīgās īstenības. Viņa bija paradusi iztēloties sapņu pasauli, ja tā, kurā dzīvoja, kļuva pārāk nežēlīga. Viņa slēpās fantāzijā, atsacījās ciest. Taču iztēle bija trausla, tā pārāk viegli atkāpās, dodot vietu īstenībai. Tad ciešanas kļuva vēl skaudrākas, it kā atriebdamās, ka viņa tās mēģinājusi noliegt.

-  Dzintare. Man ir jādzīvo. Vēl mazliet. Dažas dienas, tikai dažas dienas. Esmu tuvu mieram.

Balsi izdzirdot, Dzintare nodrebēja. Meitene pamanīja, ka viņas seja, tāpat kā mātes seja, ir slapja no asarām. Māte vaidēja, gandrīz jau padevusies liktenim. Bet meitene vēl negribēja nolikt ieročus. Viņa bija no tām, kuras cīnās līdz galam pat tad, kad pēdējā cerība apdzisusi un pie apvāršņa vairs nav nekādas nākotnes. Tāda nu viņa bija, tāpēc spītīgi meklēja kādu gaismas stariņu tumsā.

-  Dzintare. Dzintare. Mana misija, Dzintare!

-  Cst, mamm! Cst! Vairāk nerunā. Tavā stāvoklī tas ir nogurdinoši. Bet nebaidies, tu tiksi uz kājām. Tas nav nekas nopietnāks par saaukstēšanos. Rīt tu piecelsies. Tu redzēsi, kā spīd saule. Ķirši ir nogatavojušies. Zāle ir zaļāka nekā jebkad. Nav neviena mākonīša. Debess tik zila! Tās dēļ vien ir vērts tikt uz kājām. Kad es tev saku rit tu jutīsies labāk!

Dzintares balss skanēja kā aizlauzta, viņai bija grūti aizturēt elsas.

-  Dzintare. Es negribu dzīvot ilgāk kā vēl tikai dažas dienas. Pēc tam man vienalga, bet man ir misija, un to piepildīt vēl par agru. Ja es nomiršu kurš paveiks to, kas jāpaveic man? Dzintare, vēl dažas dienas dzīvot ir mans pienākums. Bet es nespēšu. Tas ir pāri maniem spēkiem.

-  Mamm, nomierinies, atpūties, tas ir svarīgi!

-   Dzintare, kad pienāks mana pēdējā diena, kas nu jau ir tik tuvu… Apsoli, ka man ticēsi! Pat tad, ja mani vārdi būs vārgas slimnieces čuksti… Apsoli!

Dzintare nebija uztvērusi nopietni nevienu mātes vārdu; viņa domāja, ka tie ir tikai drudža murgi.

3

-   Ja es būtu viņas veckrustmāte, es par viņu bažītos. Viņa ir tik noslēgta, tik vientulīga…

-   Jums taisnība. Viņai nav nevienas draudzenes, un neviens nespēj nojaust, ko viņa domā.

-   Vina nekad nesmaida, tas ir kaut kas neticams! Vienmēr staigā nolaistu skatienu… Viņa ir tik bezjūtīga un pašapzinīga, ka kļūst neomulīgi.

-  Jā, tā tas ir: kaut kas neparasts, mulsinošs, no kā kļūst neomulīgi…

Abas tenkotājas apklusa, ieraudzījušas tuvojamies vienu no visvecākajām ciema sievietēm. Neviens nezināja viņas gadus, ari viņa pati ne, jo nebija atlicis nedz spēka, nedz vēlēšanās tos skaitīt. Viņas vārdiem vairs nepiešķīra nekādu nozīmi, jo bieži pieņēma, ka tiem nav jēgas, tomēr, par spīti šķietamībai, vecās prāts joprojām bija skaidrs. Mugura šai sievietei uzkumpusi, ikviens ceļš, kurā viņa iegriezusies, bija ievilcis sejā grumbu, ik gausais solis šķita prasām lielu piepūli.

Pēc brīža viņa piegāja pie abām sievām. Diezin vai viņa būtu sadzirdējusi to vārdus, jo tās, vecajai tuvojoties, bija apklusušas. Abas viņai veltīja māksloti labvēlīgu smaidu. Vecā sieviete tās uzlūkoja ar neslēptu nicinājumu un stingrā toni sacīja: Taisnība, Opāle nav tāda kā citas. Jā, viņa ir atšķirīga. Un viņa paveiks kaut ko tādu, ko jūs pat iztēloties nespējat.

Pēc tam vecā lēnām gāja projām. Abas apmulsušās sievas pirmoreiz pamanīja cieņu un gribasspēku, ar kādu apveltīta Opāles vecveckrustmāte.

Cik vien Opāle sevi atcerējās, viņa vienmēr bija dzīvojusi kopā ar savu vecveckrustmāti Eiženiju un tās meitu, kurai bija tāds pats vārds. Lai atšķirtu no mātes, meitu sauca par Džinu. Opāle nebija pazinusi nevienu citu mājokli kā vien glīto un uzposto namiņu, kurā viņas visas trīs mita. Veckrustmāte Džina, lai arī pārveca, joprojām bija spēkpilna. Viņa pastāvīgi gādāja par kārtību mājā un Opāles izglītošanu, iemācīdama meitenei visu, ko zināja pati, literatūru un vēsturi. Viņa Opālei bija nodevusi arī savas zināšanas par augiem un ārstniecības līdzekļiem. Opāle bija centīga un vērīga skolniece. Meitene neprātoja, vai mācīšanās viņai patīk. Viņas gaume, jūtas un domas bija nenoteiktas, bieži vien to nemaz nebija. Daudziem puišiem Opāle likās skaista, bet viņa palika pret tiem salta, un viņas vienaldzība drīz atsaldēja kvēli, ko bija iedvesusi. Meitene bija pārāk vāja, trausla, seja likās porcelānam līdzīga un sejaskrāsa pienaini balta. Vaibsti bija tik smalki, ka radīja vāruma iespaidu. Gaiši zilo, reizēm pelēki vizošo acu skatiens likās klīstam tālēs. Smagas cirtas krita pār pleciem, vēl vairāk uzsverot viņas tēla gaistamību. Mati bija gaiši, bet ik šķipsnai cita nokrāsa: zeltaina, medus dzeltenumā, pelnaina… Visbiežāk viņa staigāja noliektu galvu, raudzīdamās zemē. Viņa nebija bikla, tikai citu sabiedrība viņu nevilināja. Neviens viņu patiesi nemīlēja, un viņa arī nevienu patiesi nemīlēja. Lai arī Eiženija un Džina veltīja meitenei uzmanību, viņa nekad nebija iepazinusi nedz patiesu sirsnību, nedz draudzību.

Opāle meklēja kādu priekšmetu zīmēšanai. Viņa zīmēja daudz skaidrām un precīzām līnijām, atveidodama tiešu līdzību. Kādreiz viņa bija dzirdējusi, ka māksla ir citāds reālo lietu redzējums, bet šiem vārdiem viņas uztverē nebija lielas jēgas. Viņai patika atveidot to, ko redzēja, un, galvenais, gribējās pārspēt pašai sevi. Tādēļ viņa izraudzījās aizvien sarežģītākus modeļus zīmēšanai. Tajā dienā viņa nespēja atrast neko piemērotu. Opāle bija izpētījusi katru savas istabas stūrīti. Piepeši viņai iešāvās prātā kāda doma. Viņa piecēlās un devās un Džinas istabu. Viņa tajā iegāja,kaut arī tas bija atļauts, viņa nekad tur nebija iegriezusies. Viņa drebēja, it kā darītu kaut ko aizliegtu. "Tas ir smieklīgi," meitene domāja, "es drīkstu te atrasties! Džina ir aizgājusi uz ciemu, bet, ja būtu te, viņa man noteikti atļautu ienākt šajā istabā!" Tomēr Opāle jutās neomulīgi. Viņa paspēra dažus soļus un apsēdās uz gultas malas. Istabā netrūka saistošu priekšmetu, kurus viņa varētu izmantot par modeļiem.

Opālei bija grūti izvēlēties, bet, dīvainas iegribas mudināta, viņa mēģināja atvērt naktsgaldiņa atvilktni. Tā bija aizslēgta. Opāle nobrīnījās par to, ko dara. Viņa nekad nemēdza būt ziņkārīga. Cik savādi, viņa čukstēja, es pati sevi nesaprotu. Meiteni pārņēma savā varā neparastas izjūtas. "Šī istaba…" Opāle domāja. Tad pati sevi pārtrauca. Viņa gluži neviļus atsedza gultu un pacēla spilvenu. Zem tā viņa atrada mazu atslēdziņu, paņēma to un ielika naktsgaldiņa atvilktnes atslēgas caurumā. Pēc tam brīdi pastāvēja nekustēdamās un dziļi ievilka elpu. Ko es pašlaik daru? viņa sev jautāja. Meitene strauji atvēra atvilktni. Vispirms viņa ieraudzīja biezu grāmatu, kuras nosaukums, iespiests zelta burtiem, bija Pareģojums. Sējuma vidū rēgojās grāmatzīme. Opāle atšķīra iezīmēto lappusi un izlasīja dažas rindas, tad sējumu aizcirta. "Galīgi neinteresanti," viņa nosprieda. Viņa mēģināja sevi vest pie prāta: ko tad bija iedomājusies tur atrast? Noskaitusies Opāle turpināja pētīt atvilktnes saturu, līdz ieraudzīja melnu samta somiņu, un viņa atraisīja tās saites. "Tur iekšā kaut kas ir. Kaut kas tāds, kas mani pievelk." Tas bija gluds un silts priekšmets. Tam pieskaroties, Opāli pārņēma nekad nepiedzīvotas jūtas: viņai šķita, ka atrodas citur. Viņa izņēma priekšmetu un to vērīgi apskatīja. Tas bija neliels, apaļš, spožs dārgakmens blāvi zaļā, viendabīgā krāsā. Opāle to saspieda saujā. Tas nav akmens, viņa čukstēja, tas ir kaut kas cits, kaut kas spēcīgs. Kāds vēstījums. Viņa pati nezināja, kur radusies tāda pārliecība, bet juta, ka ir tuvu patiesībai. Viņa bija tādā kā pusnemaņā, gluži kā apburta. Aizmirsa visu apkārtējo. Meitenei šķita, ka starp viņu un šo akmeni pastāv sakars, gandrīz taustāma saite, un tas noteikti kaut ko nozīmēja. Opāle saspieda akmeni vēl ciešāk. Tad tas kļuva auksts un tāds kā raupjš. Meitene piepeši sajuta milzīgu tukšumu un dziļas skumjas. Šķita akmens dažās sekundēs ir sasalis. Opāle nodrebēja un bija spiesta palaist akmeni vaļā. Saite, kas viņai likās nodibināta, uzreiz pārtrūka. Viņa piedūra roku pie pieres. Tā dega kā ugunīs. "Man nekādā gadījumā nevajadzēja atvērt šo atvilktni," viņa domās sev pārmeta. "Man nevajadzēja akmeni atrast." Viņa to zināja, viņa to juta. Opāle steigšus ielika akmeni atpakaļ maisiņā un noglabāja agrākajā slēptuvē. Pēc tam viņa paņēma grāmatu, ko bija atstājusi uz gultas, un tāpat ielika atvilktnē, kuru aizslēdza, bet atslēdziņu nobēdzināja zem spilvena. Tad rūpīgi sakārtoja segas. Bija jau arī laiks.

Istabā ienāca veckrustmāte Džina.

-  Opāle, vai kaut kas noticis? Tu esi pavisam bāla! vina iesaucās.

-  Man nekas nekaiš, meitene atbildēja. Es tikai meklēju kaut ko tādu, ko gribētos uzzīmēt.

Lai kā viņa pūlējās izlikties mierīga, balsī skanēja satraukums.

Brīdī, kad Opāle pieskārās akmenim, viņš strauji satrūkās. Viņa ļaunvēlīgo seju izķēmoja pretīga grimase. Ar telepātiju viņš uzreiz pieprasīja, lai sapulcējas Duča padome. Pēc tam viņš tai pievienojās plašajā sapulču zālē. Viņam tuvojoties, ikviens bailēs nodūra acis. Viņš ledainā balsī paziņoja:

-  Beidzot ir noticis tas, uz ko mēs vairs necerējām. Es uztvēru kaut lco ļoti interesantu.

Divpadsmit padomes locekļi saprata, par ko ir runa. Viņu drūmajās sejās atspoguļojās gandarījums. Viens no viņiem jautāja:

-   Vai mums jāpavēl Likumvaras bruņiniekiem, lai viņu atved šurp?

-   Nē, viņš kundziski atbildēja. Man ir labāka doma.

-   Par kuru ir runa? jautāja cits padomes loceklis, ļoti vēlēdamies uzzināt kaut ko vairāk.

-   Par trešo. Varbūt tā ir visbīstamākā. Viņā

mājo vēl snaudoši spēki. Es to sajutu, kad viņa nonāca saskarē ar savu akmeni. Tas ir noticis viņai par agru, un par to varam tikai priecāties. Vēl pēc dažām dienām mēs būtu zaudējuši priekšrocības!

-   Par kādu akmeni ir runa? jautāja cits padomes loceklis.

-  Par opālu, visdzidrāko no visiem. Bet tagad, kad es visu par to zinu, tas ir arī visvārīgākais.

ParĪZĒ 2002. gadā

Ārsts Arnons noņēma brilles. Viņš pamāja māsiņai, lai pienāk tuvāk.

-  Izskatās, ka viņa mierīgi guļ, vai jums tā neliekas?

Viņš rādīja uz gultu, kurā jautās kāds trausls stāvs. Šķita, ka tas iegrimis dziļā miegā, bet seja bija pelnu pelēka.

-  Ilgs laiks viņai vairs nav atlicis, viņš piemetināja. Manuprāt, ne vairāk kā dažas dienas. Es ceru, ka jūs taču neesat viņai pieķērusies?

Māsiņa, kā liktenim padodamās, paraustīja plecus.

-  Nē, pa īstam ne. Turklāt viņa jau ir tik daudz cietusi…

Ārsts brīdi klusēja. Viņš rūpīgi nospodrināja brilles, tad nopietnā tonī sacīja:

-   Lai kā būtu, mēs viņai palīdzēt nevaram. Kopš vecāku nāves viņa ir pilnīgi pārstājusi cīnīties pret slimību.

-  Vai citu ģimenes locekļu viņai nav?

-  Ne brāļu, ne māsu, viņš atbildēja. Tikai viens tēvocis, kas tagad ir viņas likumīgais aizbildnis. Bet viņš meiteni tik tikko pazīst. Tieši viņš no vecāku naudas maksā par ārstēšanu.

-  Vai tā ir bagāta ģimene?

-  Jā, bet tas meiteni neglābs.

-  Un vai tas tēvocis nekad viņu neapmeklē?

-  Nē, ārsts gausi atbildēja. Nekad neviens nenāk viņu apmeklēt.

Abi apklusa. Māsiņa vēroja trauslo siluetu gultā. Viņai nebija tiesību pieķerties kādam pacientam, kas bija tik tuvu galam. Viņa novērsa skatienu.

Ārsts Arnons viņai klusām teica:

-   Jūs droši vien jau pietiekami daudz esat dzirdējusi bēdīgus stāstus, un, ticiet man, jūs tos dzirdēsiet vēl vairāk.

-  Es zinu.

-  Nu, tad nāciet man līdzi, aizmirsīsim visu to. Vai nevēlaties iedzert tasi kafijas?

Māsiņa piekrita. Neuzmetusi slimniecei ne skatienu, viņa izgāja no palātas un aizvēra durvis. Telpā varēja dzirdēt vairs tikai dūcam aparātu, kas turēja vājinieci pie dzīvības.

4

Nefrīte izskatījās brīnumskaista savā zili zaļajā, pēc mēra šūtajā un no Tirelas atsūtītajā tērpā. Zaļās acis mirdzēja spoži jo spoži, un smaids apgaismoja seju. Viņa staigāja pa zāli majestātiskā gaitā kā karaliene starp pavalstniekiem. Visi raudzījās tikai uz viņu, viņa bija viesību zvaigzne. Tas viņai patika vairāk par visu pasaulē. Viņa dejoja, sarunājās ar viesiem un smējās no visas sirds. Viesības bija izdevušās vēl labākas, nekā cerēts. Ēdieni bija izsmalcināti, dekorējums krāšņs, un greznība atstāja iespaidu uz ikvienu. "Tā ir pilnīga laime," viņa nodomāja.

*

Ikviena minūte, ko māte ieguva cīņā ar nāvi, bija mazs brīnums. Pretēji visiem paredzējumiem viņai bija izdevies tik ilgi noturēties. Pēc nesen piedzīvotās dienas, kad Dzintare atsteidzās pie viņas gultas, nebija nekādu šaubu par gaidāmo galu, tomēr vājiniece joprojām tvērās pie dzīves. Meitene palika pie mātes dienu un nakti, negulēja nemaz un tikai retumis apēda kādu kumosu maizes, kad pievārēja izsalkums. Todien māte jutās sevišķi slikti. Viņa no rīta bija zaudējusi samaņu un joprojām nebija atjēgusies. Par laimi, viņa vēl elpoja bet tik smagi!

Saule jau bija norietējusi. Mātei vajadzēja izkļūt no nāvei līdzīgās komas. "Viņa dzīvos, viņa dzīvos, viņa dzīvos!" Dzintare nesatricināmā pārliecībā atkārtoja. "Cerība pastāv vienmēr vienmēr! Kamēr viņa elpo…"

-  Dzintare… izdzirdusi mātes piesmakušo čukstu, meitene satrūkās. Māte bija atguvusi samanu.

-  Mamm, ak, mamm!

-  Tas man izdosies, Dzintare, man izdosies! Cik pulkstenis?

Dzintare atbildēja, priecādamās, ka māte atguvusi drusciņu prāta skaidrības, kaut ari slimnieces skatiens kļuva aizvien nespodrāks.

-  Tas labi, Dzintare, man atlicis vairs tikai brītiņš, kad vel jānoturas… Es izpildīšu savu misiju. Es būšu mierīga tur augšā… debesīs.

-  Mamm!

-  Tev jābūt stiprai. Tev jāpieņem tas, ko tev lemts piepildīt.

-  Atpūties, mamm!

-  Patiesībā es ceru, ka neesi aizmirsusi… Tev šodien paliek četrpadsmit gadu.

-  Man tas pavisam bija izkritis no prāta.

-  Nu, Dzintare, es tev novēlu daudz laimes dzimšanas dienā!

Kopš Opāle bija atradusi akmeni, nekas vairs nenotika tā, kā vajadzētu. Viņa bija zaudējusi miegu, un viņu nemitīgi mocīja drudzis. Meitene neko nebija teikusi Eiženijai un Džinai, jo baidījās, ka tās atklās slimības cēloni. Slepus viņa mēģināja izgatavot zāles no ārstniecības augiem, bet tās nemaz nelīdzēja. Drudzis turpinājās, un viņai bieži uznāca briesmīgs nelabums. Viņa baidījās sevi nodot, ļaut viņām saprast, ka starp Džinas lietām ir uzgājusi dīvaino akmeni. "Es negribēju darīt neko sliktu," meitene nemitīgi sev atkārtoja. Kopš sava atklājuma viņa vairs nerunāja tikpat kā nemaz, tikai pilnīgi nepieciešamo. Opāle kļuva vēl noslēgtāka. "Kas man todien bija uznācis?" viņa sev jautāja. "Es neko nesaprotu."

-  Opāle, vai nevēlies vēl kādu kūciņu? Džina jautāja, piespiesti smaidīdama.

Domās iztraucēta, Opāle nodrebēja.

-  Nē, paldies, viņa salti atbildēja.

Viņa, protams, redzēja, ka veckrustmātc grib izkliedēt saspīlējumu, bet nespēja pārvarēt vainas apziņu. Džinai vairs neizdevās noslēpt aizkaitinājumu. Viņas pacietība un izmanība bija galā, un viņa dusmīgi pacēla balsi:

-  Ir taču tava dzimšanas diena! Mēs ar Eiženiju visiem spēkiem esam nopūlējušās, lai viss būtu labi, bet tu neliecies ne zinis!

-  Džina… Eiženija mēģināja iejaukties.

Liecies mierā! Džina, aizvien vairāk noskaitusies, turpināja. Vai tiešām, Opāle, kāds smaids vai pateicības vārds būtu par daudz no tevis prasīts? Pēc visa, ko tevis labā esam darījušas? Kas īsti tev ir sirds vietā akmens, vai?

Opāle uzmeta Džinai dzēlīgu skatienu. "Ja tu runā par akmeni, tad esi man parādā paskaidrojumus!" viņai gribējās kliegt. Bet viņa klusēja un nolieca galvu.

*

Hercogs de Diviljons raudzījās Nefrītē, un viņa skatienā bija jaušams sarūgtinājums. "Kāpēc?" viņš sev bez mitas jautāja. "Kāpēc viņa? Kāpēc tagad?" Viņš zināja, ka šie jautājumi ir lieki un ka tie ne par matu nemainīs stāvokli. Viņš pats bija bezspēcīgs, nespējīgs grozīt vai liegt jebko. Tomēr kāda iekšēja balss viņu mudināja nosodīt un nolādēt pareģojumu. Viņš vēlētos aizgainīt šo aizvien sāpīgāko balsi un piespiest to klusēt. Bet tas viņam neizdevās. Viņš spēja domāt vienīgi par Ncfrīti. Hercogs skumji iebāza

roku parādes svārku kabatā. Viņš sažņaudza melno samta maisiņu.

*

Dzintarci acis bija apsarkušas, mati netīri un savēlušies; sasprindzis bija katrs muskulis, lūpas sarepējušas. Viņa to neapzinājās, un tas viņai nelikās svarīgi. Viņai bija jārūpējas par māti. Brāļi un māsas bija raduši pajumti citās mājās. Bet viņa bija vecākā, un viņai bija jāpaliek pie savas mātes gultas. Istabu apgaismoja vārga sveces liesmiņa. Tā raustījās un draudēja kuru katru mirkli nodzist. "Gluži kā laime," meitene domāja. "Viņdien es sēdēja pļavā tik laimīga, un piepeši dzīve pārvērtās par drausmīgu murgu."

-  Dzintare… māte ievaidējās. Es jūtos slikti, ļoti slikti…

-  Mamm, nerunā, tā tu galīgi zaudēsi spēku. Atpūties. Aizmiedz, ir jau vēls. Drīz tev būs daudz labāk.

-  Jā, kad viss būs beidzies… Kad man vairs nebūs jācieš… Kad es būšu… citā pasaulē…

-  Mamm, es tevi lūdzu esi drosmīga!

-   Man gribas gandrīz… steigties projām… Satikt savu vīru, aizmirst ciešanas, nabadzību, apziņu, ka dzīve bijusi nederīga…

-  Māt! Tā taču nav taisnība! Tu tik daudz esi izdarījusi! Palūkojies, tu esi radījusi mani! Bez tevis es nebūtu nekas!

-  Ja tu zinātu…

*

Kad Džina nomierinājās, istabā iestājās nomācošs klusums. Pie galda sēdošās vairījās cita uz citu palūkoties. Eiženija un Džina nervozi skatījās pulkstenī. Parasti tik mierīgā Opāle vairs nespēja izturēt. Viņa gribēja piecelties, iet projām, ieslēgties savā istabā. Taču meitene izmisusi palika sēžam. Drudzī reiba galva. Pēc pusstundas Eiženija ieklepojās un paziņoja:

-  Nu ir laiks.

Opāle pārsteigta pavērās viņā.

-  Kam laiks? viņa bažīgi jautāja.

Eiženija viņai skumji uzsmaidīja un atbildēja:

-  Vēl atlikusi stunda, bet, manuprāt, labāk ir sākt tūlīt.

-  Ko sākt? Opāle atkal vaicāja.

Džina klusām nokrekšķējās. Viņa atvainojās Opālei par savu dusmu izvirdumu, tad pameta skatienu uz Eiženiju un atkārtoja:

-  jā. Ir laiks.

Pēc tam viņa izņēma no kabatas kādu priekšmetu un nolika to uz galda. Opālei asinis sastinga dzīslās. Seja nobāla. Melnais samta maisiņš!

"Džina zina, ka esmu to atradusi un ka esmu rakņājusies pa viņas naktsgaldiņa atvilktni," meitene pārbijusies domāja. "Tagad viņa pieprasīs paskaidrojumus."

Taču Džina dīvainā kārtā neizskatījās dusmīga.

-  Tas ir garš stāsts, bet mēs nevaram tev izstāstīt visu, viņa teica. Svarīgākais tev būs jāatklāj pašai. Šo maisiņu netaisi vaļā tūlīt. Patiesību sakot, never to vaļā pirms pusnakts, jo citādi sekas var būt ļoti nopietnas.

Opāle viņā klausījās, ārkārtīgi pārsteigta. Bet, jau iepriekš iepazinusi akmens spēku, viņa veckrustmātes vārdus neapšaubīja.

"Viesības jau turpinās ļoti ilgi," hercogs tie Diviljons domāja. "Vairs tikai pusstunda." Viņš devās pie Nefrītes, kas sarunājās ar viesiem.

-  Nefrīte… viņš čukstēja.

Meitene pagriezās pret tēvu, un viņas seja staroja.

-  Tēt! Es tevi neesmu redzējusi visu vakaru. Viesības ir izdevušās, vai ne? Viņa smaidīja.

Hercogs de Diviljons juta, ka viņam aizžņaudzas rīkle.

-  Jā, svētki ir ļoti izdevušies, viņš izmocīja, un tu esi apburoša. Nefrītes seju atkal apvizmoja smaids. Nefrīte… Tev būs jāatstāj viesi. Man ar tevi jārunā.

Nefrīte satrūkās.

-   Kā tas iespējams! viņa sašutusi iesaucās. -Tie taču ir mani svētki, mana dzimšanas diena! Tas, ko tu gribi man pateikt, nevar būt nekas tik steidzams.

-  Ir gan. Tiešām ļoti steidzams.

Nefrīte neslēpa vilšanos un aizkaitinājumu. Viņa atvadījās no viesiem un negribīgi sekoja tēvam. Viņš ieveda meitu kādā no attālākajiem pils saloniem un aizslēdza durvis. Viņa sadusmojusies apsēdās tēvam pretī. Hercogs dziļi ievilka elpu. Bija jāiesāk, lai pusnaktī…

-   Nefrīte, es neesmu tavs tēvs, viņš teica.

Dzintaros māte sakopoja visus atlikušos spēkus un turpināja:

-   Dzintare… es jūtu, ka tu man netici, bet es runāju, būdama pie skaidras saprašanas. Tava istā māte tevi uzticēja man, lai es par tevi rūpējos, līdz tu sasniedz četrpadsmit gadu vecumu. Dzintare, es esmu tevi mīlējusi tāpat kā savus bērnus.

Dzintare nespēja tam noticēt. Tas bija gluži vienkārši neiespējami. Bet tad māte kaut ko izņēma no garā krekla apakšas melnu samta maisiņu. Viņa to pasniedza meitenei. Dzintare ieinteresēta paņēma dāvanu.

-  Netaisi vaļā šo maisiņu pirms pusnakts. Tas pieder tev, tāpat kā tas, kas tajā iekšā. To man iedeva tava māte… kopā ar tevi.

Slimo pārņēma pārvarīgs vājums. *

-   Ir vēl divas citas meitenes, Džina nopietni turpināja. Tavas ienaidnieces. Nekad neuzticies viņām. Arī viņas atdotas cilvēkiem tūlīt pēc piedzimšanas, lai būtu drošībā.

-   Kādā drošībā? Opāle jautāja. Kas tad mums draud?

-   Tev tas nav jāzina, Eiženija viņu pārtrauca. Pagaidām vēl ne.

Opāle nezaudēja aukstasinību. Viņa nojauta, ka drīz viss mainīsies, bet palika pilnīgi mierīga. Viņa palūkojās tumšajā un rāmajā naktī. Viņa nebaidījās nedz no rītdienas, nedz kādas citas dienas nākotnē. Viņa tikai pajautāja:

-  Kādēļ jūs tik ilgi gaidījāt, pirms man visu to pasacījāt?

*

Nefrīte pielēca kājās no krēsla un neticīgi vērās hercogā. Ko? viņa, kā sitienu saņēmusi, iesaucās, bet pēc tam ieaurojās: Es neticu! Es neticu! Vaigi meitenei bija piesarkuši, acis meta dusmu zibeņus. Pagāja vairākas minūtes, līdz viņa atguva šķietamu mieru. Nojauta lika viņai situāciju novērtēt kā ļoti nopietnu: tēvs vai, pareizāk sakot, hercogs de Diviljons, kuru viņa bija turējusi par tēvu, nemeloja. Tagad meitene staigāja pa salonu šurpu turpu, un viņā vārījās apspiestas dusmas.

-   Kāda man daļa par šo samta maisiņu un tām divām muļķēm! Kāda man daļa par māti, kas mani pametusi, tikko piedzimušu, un man nav nekādas daļas par to, ko tu man nevēlies stāstīt!

-    Nefrīte… hercogs de Diviljons gribēja atbildēt.

-  Tā ir taisnība. Kāpēc tieši pār manu galvu nācis šis smieklīgais notikums? Es nevienam neko neesmu prasījusi!

-   Nefrīte, hercogs de Diviljons viņu pārtrauca, tas vēl nav viss.

-   Kas tad vēl? Vai vēl kāds mazs pārsteigums tādā pašā garā? Nu, paldies, es bez tā iztikšu!

-   Pusnaktī tev jāsatiekas ar abām pārējām meitenēm zem koka, kura atrašanās vietu tev pateikšu. Tu atgriezīsies tikai pēc tam, kad būsi stājusies pretī daudziem pārbaudījumiem. Galvenais neatklāj nevienam, kas tu esi, un rūpīgi slēp samta maisiņu. Savā ceļā tu sastapsi daudz ienaidnieku. Mācies neuzticēties un tos pazīt.

-   Ko? Nefrīte iekliedzās aizžņaugtā balsī. Bet es negribu nekur iet! Es nepavisam negribu sev tik nejēdzīgu nākotni! Es gribu palikt tepat! Lūdzu, tēt! Es gribu palikt. Nefrīte izplūda asarās.

-  Nefrīte, hercogs de Diviljons čukstēja, es

tevi mīlu vairāk, nekā būtu mīlējis paša meitu.

*

-  Tagad tev jāiet projām, Dzintare. Maisiņā ir arī drusciņ naudas. Tu tiksi galā, Dzintare!

-   Mamm, es negribu tevi atstāt! Es tev esmu vajadzīga!

-  Tagad vairs ne, Dzintare! Koks nav tālu no šejienes, tas aug vietā starp ciemu un hercoga de Diviljona pili pļavā, kur puķes zied visu gadu un kas nepieder nevienam. Tā ir viena no pēdējām karalistes maģiskajām vietām.

-       Es zinu, kur tas ir, Dzintare atbildēja, un viņas sirds pukstēja tik ātri un tik spēcīgi, ka sāpēja.

-  Koks ir liels, ar mūžam zaļām lapām un vienmēr gataviem augļiem. Tur tu sastapsi ienaidnieces. Ej, Dzintare! Tev jāiet. Un man arī…

-  Mamm, es nevaru nekur iet. Tu esi un vienmēr paliksi mana māte. Es tevi neatstāšu. Tagad es tevi neatstāšu.

-  Esi stipra, māte vārgā balsī atbildēja. Pēc tam viņa aizvēra acis un vieglītiņām pasmaidīja.

-    Mamm, es palikšu, par sevi pārliecināta, Dzintare sacīja. Viņa paraudzījās uz māti. Mamm, mamm! meitene pārbijusies iekliedzās. Mamm!

Šķita, ka māte guļ rāmā mierā, bet viņa vairs neelpoja. Viņa bija atstājusi šo pasauli, neteikdama ne vārda, samierinājusies, nojauzdama kādu brīvāku novadu.

-   Mamm, Dzintare čukstēja, mamm… Viņu pārņēma smeldzīgas sāpes. Viņa noskūpstīja mātes pieri. Arī viņai bija jāiet pretī nezināmajam. "Es būšu stipra," meitene apsolīja. Tad viņa ievainotu un ciešanu pilnu sirdi iegāja tumsā.

5

Zem zvaigžņotām debesīm mūžam ziedošā pļavā pie koka, kuram nekad nenobira lapas, viņas raudzījās cita citā. Satikušās pirms dažām minūtēm, meitenes vēl nebija izrunājušas ne vārda. Viņas cita citu pētīja, un prātā bija viena vienīga doma: "Mēs esam ienaidnieces." Nefrīte abas pārējās uzlūkoja nicīgi. Paceltu galvu un lepnu skatienu viņa gribēja likt abām skaidri saprast, ka viņai tās nenozīmē neko. "Zemniece un sīkpilsone uz mani tās neatstāj pilnīgi nekādu iespaidu," viņa izsmējīgi nosprieda. Sirds dziļumos meitene gan juta milzīgu apjukumu, bet nolēma to pilnīgi noslēpt. Viņa vēroja Dzintari, kas izmisušu seju klusām raudāja. "Nabaga meiča, tevis tiešām žēl!" Nefrīte nodomāja. Viņa pētīja vienkāršo apģērbu, netīro seju, dubļiem piešķiestos matus. Nefrīte nejuta pret Dzintari nekādu naidu, kaut gan zināja, ka tā ir viņas ienaidniece. Pēc tam viņas skatiens sastapās ar Opālcs skatienu. Acumirklī viņa manīja muskuļus saspringstam. "Tā nu nav no cilvēkiem, kādi man patīk," Nefrīte acumirklī nosprieda. "Mēs esam un paliksim ienaidnieces! Kas viņa tāda,

lai mani tā lūkotos? Viņa padara mani nervozu, tik tiešām nervozu!"

Patiesībā Opāle vērās Nefrītē neredzošu skatienu. Parasti viņa nesteidzās izdarīt secinājumus, bet šoreiz tūlīt saprata, ka šī lepnībā sastingusi meitene nav radīta, lai saprastos ar citiem.

Dzintari mātes nāve bija pārāk satriekusi, lai viņa spētu skaidri domāt. Viņa mēģināja apvaldīt asaras, bet tas neizdevās. Viņa uzmeta dažus izklaidīgus mirkļus savām ienaidniecēm, bet, būdama pārāk nomākta, tikai skatījās un neko nevērtēja. Prātā bija sarunas fragmenti, un viņa atkal sevi redzēja blakus mātei. "Vēl divas meitenes… Tavas ienaidnieces… pļava… To sauc par burvju pļavu… Maisiņš… Pirms pusnakts…"

Kāds sīkums izrāva Dzintari no sapņošanas. Viņa sakopoja spēkus, lai kaut uz brīdi atbrīvotos no ciešanām, kas smacēja elpu, un domās atkārtoja mātes pēdējos vārdus: "Esi stipra! Esi stipra!" Viņai jācīnās pret ciešanām, kas atkal atgriezās. Tad viņa noslaucīja asaras un pārtrauca klusumu.

-  Melnais samta maisiņš! Vai jums ir pulkstenis?

Nefrīte un Opāle, pārsteigtas, ka Dzintare atgādinājusi par kādu maisiņu, ziņkāri pavērās viņā. Pat ja viņas nekad nebūtu ar mieru to atzīt, abas jutās atvieglotas, ka beidzot viena no viņām sākusi runāt.

-   Vai jums ir pulkstenis? Dzintare atkārtoja.

Nefrīte paskatījās pulkstenī, kura sprādze bija izrotāta dimantiem un kuru viņa ļoti lepni izrādīja.

-   Pulkstenis ir desmit minūtes pāri pusnaktij, meitene augstprātīgi atbildēja.

Dzintare raudzījās uz Nefrīti. Viņa neapskauda tās tērpu, dārgās rotas un dedzīgo skatienu, bet pati pret savu gribu apbrīnoja spēku, kas no Nefrītes plūda. Pēc tam viņa paskatījās uz Opāli. Tā bija nekustīga, seja nepauda nekādas jūtas, un meitenes aukstasinība šajā situācijā atstāja uz Dzintari lielu iespaidu.

-   Mani sauc Dzintare. Es jums jautāju, cik pulkstenis, jo māte man iedeva melna samta maisiņu, bet es to nedrīkstu attaisīt pirms pusnakts.

-   Man ari! Nefrīte iesaucās. Tikai man to iedeva hercogs de Diviljons, kas četrpadsmit gadu bija mans tēvs, bet tagad vairs nav.

-   Ak tā? Dzintare brīnījās. Ari mana māte nebija man īstā māte. Bet man viņa joprojām ir māte, turklāt… viņa tikko nomira.

Jūtu uzplūdā viņa apklusa. Opāle, kas līdz tam nebija izteikusi ne vārda, viņai neparastā maigumā sacīja:

-   Dzintare, man tevis ļoti žēl. Laikam taču ir pārlieku grūti visu to piedzīvot vienā dienā.

-   Jā, tā ir gan, Dzintare piekrita, mazliet atvieglota, ka dzird draudzīgu vārdu. Un vai tu arī dabūji maisiņu?

Opāle apstiprinoši palocīja galvu.

-      Tas mums visām trijām ir kopīgs. Jā, mani sauc Opāle. Pēc tam viņa skarbi turpināja: Kaut ari es nezinu iemeslu, bet mēs esam ienaidnieces.

-  Patiesi, Nefrīte piekrita, urbīgi skatīdamās Opālē.

-  Es tā nedomāju, Dzintare iebilda. Kādēļ lai mēs būtu ienaidnieces, ja cita citu pat nepazīstam? Tik tiešām, kas mums to var pavēlēt?

-   Esam gan, Nefrīte neatlaidās. Mans tā sauktais tēvs, hercogs de Diviljons, nekad nemelo. Viņš teica, ka esam ienaidnieces, tātad tādas arī esam.

-  Vai tavs audžutēvs ir hercogs dc Diviljons? Dzintare jautāja.

-   Jā. Līdz šim vakaram es biju Nefrīte de Diviljone. Tagad vairs nezinu, kas esmu. Man ne tikai nekas nav zināms par pašas ģimeni, bet, liekas, es laikam nedrīkstu pat sacīt savu vārdu, jo visās malās čum un mudž ienaidnieki, un tratata, un tratata…

-   Man ir teikts tas pats, Dzintare atzinās.

-  Man arī, Opāle piebalsoja.

-   Nu, un tad? Ko tas man dod? Es nezinu, kurp man jāiet, es nezinu, kas man jādara! Un vēl kādēļ es te esmu kopā ar jums? Vai kāda zina, kas šeit darāms?

-  Nē, Dzintare un Opāle vienā balsī atbildēja.

-  Ir nu gan jaukums! Nefrīte turpināja. Mēs esam ienaidnieces, tāpēc man nav mūs jādēvē par "mēs". Kāpēc lai mēs paliktu kopā?

-   Visas tris kopā mēs esam stiprākas nekā katra par sevi, it sevišķi, ja ienaidnieki mums ir kopīgi, Dzintare atbildēja. Jāpieņem, ka tieši no tiem mums draud vislielākās briesmas, vai ne? Es jums nevēlu ne vismazāko ļaunumu, es pat nezinu, kas jūs tādas esat.

-  Un kā būtu, ja mēs attaisītu tos maisiņus? Nefrīte viņu pārtrauca. Varbūt tajos ir kaut kas svarīgs.

-  Tā ir laba doma, Dzintare piekrita.

-  Un tomēr mēs esam ienaidnieces, Opāle atgādināja.

Viņas vārdi neguva atbalsi. Dzintare un Nefrīte bija nodarbinātas ar maisiņa auklu atraisīšanu. Opāle darīja to pašu, viņu bija pārņēmusi nepārvarama vēlēšanās no jauna ieraudzīt akmeni. Dzintare apspieda kliedzienu, atklādama akmeni rudens krāsās tumši oranžu un caurspīdīgu, kas reizēm iezaigojās sarkanīgs vai kastaņbrūns. Viņai šķita, ka vēro saulrietu. Meitene jutās rāmāka, un sāpes viņā, kaut arī neizzuda, mazliet pieklusa, dodamas vietu maigam siltumam. Viņa sažņaudza saujā akmeni un skaidri juta īstenībā tas nav tikai akmens.

Tajā pašā brīdī Nefrīte paņēma plaukstā akmeni sulīgi zaļā, dzidrā krāsā. Nefrīts, viņa čukstēja. Akmens krāsa bija tik bagāta, tik pārsteidzoša, ka viņa krietnu brīdi to vēroja. Pēc tam, pati nezinādama, kādēļ, cieši to saspieda.

Pa to laiku Opāle apskatīja akmeni, kas bijis viņas drudža cēlonis. Pirmoreiz viņa nebija ievērojusi tā zilgmaino un perlamutrīgo vizmojumu, kas bālajam zaļumam piešķīra pilnestigu un valdzinošu mirgojumu, it kā akmens būtu nokaisīts ar spīgulīšiem. Arī Opāle neviļus cieši sažņaudza akmeni saujā. Visas trīs meitenes juta bailes izgaistam. Viss viņās atslāba, ik doma kļuva tīkama. Pēc tam viņas aizmirsa, ka atrodas šajā pļavā, ka vairāk vai mazāk ir padzītas no mājām, ka ir nakts; viņas aizmirsa visu, un viņas pārņēma nekad neizjusta brīvības izjūta. Visas reizē aizvēra acis. Starp viņām izveidojās saikne. Šķita, ka viņu akmeņi saprotas, saplūst un viņas pašas tiem seko. Visas trīs kļuva līdzīgas vienai būtnei un reizē tūkstošiem būtņu; tam nebija nekādas nozīmes: viņas veidoja veselumu, kaut ko nesatricināmu. Pamazītēm viņu apziņā radās kāds tēls nepazīstams un sarežģīts. Tas lidinājās labu laiciņu, līdz iespiedās meiteņu atmiņā, pēc tam izbalēja un pazuda.

Trīs meitenes lēnām iznira no nekad agrāk nepiedzīvotā stāvokļa. Nebija ne vismazāko šaubu: viņām jāseko šim zīmējumam, dīvainajam simbolam, ko veidoja spirāles, loki un arabeskas. Akmeņi bija ar viņām runājuši un iegravējuši atmiņā šo figūru. Meitenes vēroja cita citu ar jaunu un gandrīz draudzīgu skatienu. Dzintare vēl sapņainā balsī teica:

-  Tie nav akmeņi. Tas ir kaut kas vairāk. Palīdzība. Man tiešām tā liekas, un jums?

-  Jā, Nefrīte piekrita. Tagad ir zināms, kas jādara: ir jāsaprot simbols un jāiet tam pretī.

-  Ir nakts, Opāle viņu pārtrauca. Rit redzēsim, ko darīt. Tagad jāatrod kāda pajumte, kur pārgulēt.

-  Tepat! Dzintare ieteica.

-   Te? Nefrīte sašuta. Es esmu ar mieru gulēt tikai kādā muižā, lielā telpā un mīkstā gultā.

-   Nefrīte, Dzintare maigā balsī teica, ir jau vēls. Mēs taču neiesim stundām ilgi, līdz nonāksim līdz kādai muižai, lai teiktu: "Kukū, tās esam mēs! Pulkstenis ir trīs naktī, un mums patiktu te pārgulēt. Protams, mēs neteiksim, kā mūs sauc, jo jūs varbūt esat mūsu ienaidnieki, bez tam ir gluži dabiski ierasties trijos naktī un pieprasīt naktsmājas."

Nefrīte uzmeta Dzintarei dusmīgu skatienu.

-  Te es negulēšu, Nefrīte atkārtoja, skaidri izrunādama katru zilbi. Viņa meklēja kādu pārliecinošu pamatojumu. Turklāt mums ir teikts, ka jāiet projām, ka jāuzmanās no nezināmiem ienaidniekiem, jo te mums draud briesmas.

-  Tas nemaz nav tik skaidri zināms, Opāle iebilda.

-  Kā nu ne! Nefrīte uzstāja. Nedrīkst griezties atpakaļ un jo sevišķi palikt uz vietas. Ir jāizprot simbola nozīme iespējami drīz.

Dzintare šaubīdamās brīdi klusēja, tad sacīja:

-   Man ir zināma maza ferma stundas gājienā no šejienes. Tajā dzīvo veca sieviete kopā ar vistām un kaķiem. Varētu pārgulēt kūtī. Viņa to nepamanītu. Mēs būtu drošībā.

-   Kūtī! Ko vēl ne! Nefrīte strauji iebilda.

Tad mana kleita galīgi saburzīsies. Simbola jēgu jau nu mēs kūtī neatradīsim.

-  Kāpēc ne? Vecā sieviete mani pazīst, un, kaut arī vairs neuzticas nevienam, viņa uz maniem jautājumiem atbildēs. No rīta es pie viņas ieiešu, izlikdamās, ka esmu atnākusi tāpat vien paciemoties.

-  Un tu viņai pieminēsi mūs? Par to nevar būt ne runas! Nefrīte kā skaldīt noskaldīja.

-   Nē jel! Es izlikšos, ka tikko esmu ieradusies, un par jums nebildīšu ne vārda. Es pateikšu, ka māte nomirusi un pirms nāves uzzīmējusi simbolu. Es to attēlošu un pajautāšu, vai viņai tas zināms.

-   Vārdu sakot, tu viņai pamatīgi samelosi! Nefrīte nerimās. Tas nu gan ir jauki! Bet ja nu pēc tam vecene par to sāk runāt? Ja mūsu ienaidnieki uzzinās, ka meklējam simbolu? Un ja nu vecā ir mūsu ienaidniece?

-  Tur nav nekādu briesmu, Dzintare apgalvoja. Viņa nav īsti pie pilna prāta un dzīvo pavisam nošķirti no cilvēkiem. Labi, mēs tikai tērējam laiku, vai iesim?

-   Nē, nē un nē! Nefrīte piecirta kāju. Es negribu iet! Par to nevar būt ne runas. Vai redzat manas rotas, vai redzat, kā esmu ģērbusies? Drusciņ padomājiet un saprotiet, ka es neesmu zemniece, kas guļ kūtī.

-  Iesim vien, Dzintare izlēma.

-   Nē! Nefrīte palika pie sava. Viņa necieta pretīrunāšanu.

-  Ko domā tu, Opāle? Dzintare jautāja.

Opāle, kā parasti, strīdā nepiedalījās. Viņa

atbildēja:

-  Es piekrītu, iesim! Bet, ja untumainā Nefrītes jaunkundze negrib nākt līdzi, lai paliek te.

-  Es neesmu untumaina! Nefrīte pārskaitusies iekliedzās. Es iešu līdzi, un tas ir pierādījums, viņa neapdomādamās teica.

Meitene iekoda lūpā, jo bija pakļāvusies citu gribai. Un viņa gulēs kūtī! Taču lepnums liedza atkāpties no tikko izrunātajiem vārdiem. Viņa ieraudzīja, ka Opāle paceļ acis pret debesīm.

-   Tātad tu esi pārdomājusi? Mēs bez tevis

iztiktu loti labi.

i

Nefrītes acis meta zibeņus, bet viņa nespēja atrast pietiekami trāpīgu atbildi. Dzintare nostājās starp abām.

-  Izbeidziet! viņa stingrā balsī uzsauca. Ir jādodas ceļā.

Nefrīte un Opāle sekoja Dzintarci, vairs neiebilzdamas. Viņas gāja ātri, negribēdamas aizkavēties, katra bija iegrimusi savās domās un nerunāja neko. Nefrīte gudroja, kā varētu pazemot Opāli. Šī ciema meitene iedomājas sevi augstāku par viņu! Tas nav ciešams! Nefrītē mutuļoja slāpētas dusmas, tā ka viņa drebēja pie visām miesām. Turklāt viņai būs jānolaižas tik zemu, ka jānakšņo fermā! Viņai gribējās kliegt un iesist Opālei, bet nakts jau bija pārāk tumša un viņas niknums pārāk neskaidrs.

Opāle savukārt domāja par simbolu, kas viņām jāsaprot, par tumsā glūnošajiem ienaidniekiem un turpmākajām dienām. Viņa juta kaut ko sevī pamostamies interesi par jauno dzīvi. Viņa bija atbrīvojusies no smaguma atstāt māju viņai bija tikpat kā atstāt cietumu, kaut arī tas bijis ērts. Viņa pārāk ilgi bija jutusies ieslēgta parastā ikdienībā un pārliecināta, ka nākamā diena nenesīs neko jaunu. Tagad brīvība viņai pavēra citu dzīvi. Viņa atklās sev pasauli, iepazīs briesmas, kuras zināja esam tuvu. Viņa nebija nedz uzbudināta, nedz izbijusies. Opāle bija ziņkāra: beidzot vina uzzinās, ko nozīmē dzīvot.

Dzintares domas spēja vērsties vienīgi pie mātes. Viņa no jauna redzēja tās sargājošo smaidu un dzirdēja labvēlības pilno, skanīgo balsi. Dzintare atcerējās kopā pavadītos dziļas draudzības brīžus; mātes vienkāršā seja, ko bija apzīmogojušas daudzas nelaimes un reti laimes mirkļi, atgriezās atmiņā gluži kā svētbilde. Māte bija zaudējusi vīru, ko ātri novedusi kapā ļaundabīga slimība. No šīm bēdām viņa nekad nebija īsti atkopusies. Arī Dzintarei bija jātiek ar tām galā, bet tas bija vieglāk: meitene nekad nebija īsti mīlējusi neaptēsto un brutālo tēvu, kas par viņu

nelikās ne zinis. Turklāt vina tēva nāves laikā

/

bija vēl maza un notiekošo īsti nesaprata. Bet tagad viss bija skaidrs, ass, un viņai bija jāpieņem skaudrās sāpes. Pār viņas vaigiem noritēja dažas asaras.

"Esi stipra, esi stipra…" viņā skanēja mātes balss. "Nefrītei un Opālei ir stingrāks raksturs nekā man," viņa domāja. "Viņas ir stipras jau no dabas, man jāpūlas tādai būt. Man jācīnās. Ja man izdosies pašai sevi pārliecināt, ka spēju visam tam tikt pāri… Varbūt tad tas man izdosies." Tā nospriedusi, Dzintare paātrināja gaitu. Ferma vairs nebija pārāk tālu. Trīs meitenes bija šķērsojušas plašus līdzenumus, tīrumus, zaļas pļavas un dažus lēzenus pakalnus. Aiz viena no tiem parādījās puspamesta ferma. Sekojiet man, Dzintare klusām sacīja.

Viņas iegāja tumšā un tukšā, gandrīz sagruvušā kūtī. Sijas bija icliekušās, visi kakti zirnekļu tīmekļu pilni, salmi pretīgi oda. Dzintare pavisam mierīgi izstiepās uz zemes. Arlabunakti! viņa žāvādamās teica. Brīdi vilcinājusies, Opāle darīja tāpat un nogūlās turpat tuvumā. Nefrītei kūts likās pārāk šausmīga, un viņa nolēma nelikties guļus.

-  Es negulēšu, viņa skaļi paziņoja. Es negulēšu. Redzēdama, ka viņas vārdi neatstāj nekādu iespaidu, meitene turpināja: Tas nav svarīgi, manis dēļ neraizējieties. Es palikšu stāvus. Es jums saku tam nav ne vismazākās nozīmes.

Nekādas atbildes. Piepeši Nefrītei iešāvās prātā spoža doma. Viņa piegāja pie Dzintares, kas jau bija aizvērusi acis, un to spēcīgi sapurināja. Dzintare apspieda baiļu kliedzienu. Pamanījusi tumsā pār sevi noliekušos Nefrītes seju, viņa jautāja, kas noticis.

-   Aizdod man savas drēbes, Nefrīte atbildēja.

-  Ko? Vai tu varētu atkārtot?

-  Mums ir jāapmainās ar drēbēm!

-   Kas tev ienācis prātā? Opāle nomurmināja.

-  Es tev neesmu padomu prasījusi! Nefrīte atcirta.

Pēc tam viņa atkal pievērsās Dzintarei un uzstājīgi teica:

-  Pasteidzies! Man ir plāns. Dod man savas drēbes. Es tev aizdošu savu tērpu. Tikai uzmanies! Nesabojā un nenotraipi to, nesaburzi!

-  Citādi būs pasaules gals, Opāle zobgalīgi nopūtās.

-  Šoreiz tev tiešām ir taisnība, Nefrīte tādā pašā tonī atbildēja. Dzintare, pasteidzies!

-  Ja tu tā uzstāj, esmu ar mieru, Dzintare padevās, bet man gribētos zināt, kādēļ.

-  Tas nepavisam nav svarīgi, Nefrīte apgalvoja. Tad piepeši, it kā viņai būtu ienākusi prātā kāda jauna ideja, sacīja: Nē, galu galā ir labi tā, kā ir. Es palikšu tāda, kāda esmu.

-  Bet… murmināja Dzintare, nezinādama, ko darīt.

-  Uz redzēšanos rīt! Nefrīte priecīgi uzsauca.

-  Rīt? Dzintare pārsteigta pārjautāja. Pagaidi, Nefrīte!

Taču Nefrīte viņā neklausījās un veikli izlavījās no kūts.

6

Nefrīte noteiktiem soļiem devās uz dzīvojamās mājas ieeju. Viņa šķērsoja nolaisto dārzu, kur juku jukām auga nātres un dadži. Nonākusi pie sagrabējušām brūna koka durvīm, viņa nevilcinādamās vairākas reizes pieklauvēja. Atveriet! viņa sauca. Zemniece jāuzmodina. Nefrīte klauvēja aizvien skaļāk un skaļāk. Tā viņa nopūlējās krietnu brīdi. Redzēdama, ka neviens never durvis vaļā un ka sieviete laikam vēl guļ, viņa nolēma rīkoties citādi. Meitene izgrūda ilgu un spalgu kliedzienu. Dzintare un Opāle to dzirdēja un kā apstulbušas saskatījās. Ko Nefrīte dara? Mirkli paklusējusi, viņa kliedza jo skaļāk. Tikai tad vecā pamodās. Pārbijusies, vēl pusmiegā viņa pavēra durvis un ieraudzīja ārkārtīgi elegantu jaunavu, izgreznojušos ar nesamaksājami dārgām rotām. "Es vēl sapņoju," zemniece nodomāja. Bet tad Nefrīte skaidrā un pavisam īstā balsī sacīja:

Labvakar, mani sauc Nefrīte, un es gulēšu pie jums, jo jūsu kūts ir ļoti neērta un es negribu nakšņot zem klajas debess. Saprotiet, tas nav man īsti piemēroti.

Apjukusi sieviete iepleta acis. Nefrīte turpināja:

-  Esmu pieradusi pie greznības, bet man varētu pietikt ar tīru gultu. Esmu padzīta no savas pils, tā ka man jāpiemērojas. Labi, tagad ierādiet man istabu, jo es tiešām esmu nogurusi.

Sieviete aizvēra durvis. "Šī meitene ir jukusi," viņa nodomāja. Taču Nefrīte bija neatlaidīga un atkal ņēmās no visa spēka sist pa durvīm, kliegdama: Atveriet! Zemniece, kaut arī bija ļoti neuzticīga, aiz ziņkārības mazliet pavēra durvis. Nefrīte nopietni ielūkojās viņai acīs. Tad mierīgi atsāka:

-   Es biju iedomājusies ieģērbties zemnieces drēbēs un jums iestāstīt, ka esmu nabaga nomocīta meitene, kas bēg no vajātājiem. Tad jūs mani pieņemtu tūlīt. Taču man likās labāk būt patiesai, nelieciet man vilties. Es tiešām bēgu, un es pat neizskatos nabaga, bet nu jau gandrīz stundu tāda esmu.

Vecā sieviete atkal aizvēra durvis. Viņa nekad nevienam nedeva naktsmājas, un šī meitene bija tik dīvaina! Bet meitene nemeloja, jo balss liecināja par patiesīgumu un sejas izteiksme bija pilnīgi vaļsirdīga. Sieviete pavēra durvis trešo reizi.

-  Kāpēc tu bēdz? viņa skarbi noprasīja.

-   Ne jau nu sava prieka pēc. Man lika bēgt, un es pati īsti nesaprotu iemeslu. Vai gan citādi es iegrieztos tik nožēlojamā fermā kā jūsējā! Un netaisiet ciet durvis man deguna priekšā, tas nav sevišķi pieklājīgi un krīt uz nerviem. Lai kā, es no šejienes neizkustēšos, līdz jūs mani ieaicināsiet iekšā.

Veco sievieti pārliecināja Nefrītes ciešais un skadrais skatiens. Šajā meitenē slēpās kaut kas spēcīgs un neparasts.

-  Nāc iekšā un seko man! vecā teica.

Nefrīte apspieda uzvaras smaidu. Zemniece

viņu veda pa šauru gaiteni un ielaida mazā, trūcīgi mēbelētā, bet tīrā un patīkamā istabiņā.

-  Tā ir mana dēla istaba, viņa skumji sacīja.

-  Būs jau laba, Nefrīte atbildēja.

-   Lai kā, šī ir vienīgā, ja neņem vērā manu istabu.

-   Skaidrs. Bet man vajadzīgs ari pieklājīgs naktskrekls.

-  Man te nav nekāda viesnīca, vecā norūca.

Viņa izgāja no telpas, neko vairāk nepateikuši.

Pēc brīža viņa atnesa pelēcīgu, laika gaitā sadzeltējušu, no vienkāršas drānas šūtu naktskreklu. Viņa to sniedza Nefrītei, kura apģērbu paņēma.

-  Te nav mana pils, bet nav arī kūts, pateicības vietā meitene paziņoja.

-   Iekārtojies, mājasmāte ne visai laipni sacīja, bet rīt tu dosies projām.

-   Ak, tikai tad, ja es vēlēšos. Bet neraizējieties, es nevarēšu palikt.

-   Jo labāk. Nu, tagad ej gulēt un liec mani mierā! Tev nu gan ir nelaba indeve modināt godīgus ļaudis no miega nakts vidū!

-  Bet man nebija citas izejas! Es vēlreiz saku jūsu kūts bija atbaidoša!

Vecā sieviete tikko manāmi pasmaidīja. Viņa jau sen bija aizmirsusi, kas ir smaids. Gadiem ilgi viņa dzīvoja viena, veltīgi gaidīdama, kad beigsies nelaimes, kas gāzās pār viņas galvu. Pēc tam viņa ieslīga sarūgtinājumā. Beidzot kāds ir ieradies, un, ja arī tā ir tikai untumaina, kundziska un droši vien traka meitene, tā viņu kaut vai uz bridi izrāvusi no sastinguma, un tas nācis par labu.

Zemniece aizgāja smagiem soļiem, neko vairāk nepateikuši. Viņa atgriezās savā istabā un tūlīt aizmiga, bet sirdī bija palicis mazs gandarījums.

Nefrīte pa to laiku viebdamās ieģērbās naktskreklā, kas bija mazliet par platu, bet silts un ne tik raupjš, kā izskatījās. Meitene ieslīdēja gultā. Viņa labprāt būtu palikusi nomodā un domājusi par visu, kas ar viņu noticis, bet plaksti aizvērās pret pašas gribu.

No rīta iedziedājās gailis. Nefrītes istabā pludoja saules gaisma. Tomēr viņa tāpēc vien nepamodās un nogulēja diezgan ilgi. Kad meitene atvēra acis un jutās labi atpūtusies, viņa vispirms iedomājās par simbolu, it kā tas būtu mājojis viņas sapņos. Nefrīte vienā lēcienā bija laukā no gultas un ātri apģērbās. Viņa bija paņēmusi līdzi mazu, tirkīzzilu somiņu, kura neapgrūtināja, bet bez kuras nekādi nevarētu iztikt. No tās viņa izņēma suku un rūpīgi sasukājās. Pēc tam paņēma

melno samta maisiņu un izvilka no tā akmeni.

Viņa to saspieda, domādama: "Pasaki, ko lai es daru!" Bet nenotika nekas, un akmens bija un palika tikai parasts neirīts. Noskaitusies viņa ielika to atpakaļ maisiņā. "Es ļoti labi zinu, kas man darāms," meitene nodomāja. "Ne jau nu tas nieks man palīdzēs!" Viņa pārlaida istabai skatienu. Uz plauktiņa bija dažas noputējušas grāmatas. Netīri baltās sienas bija pilnīgi kailas. Blakus gultai stāvēja rakstāmgalds. Nefrīte piegāja pie tā. Virsma bija tukša, bet atvilktnes bāztin piebāztas ar vēstulēm. Nefrīte mēģināja dažas palasīt, bet nespēja izburtot neskaidro rokrakstu, turklāt pusizdzisusī tinte tās vērta neizlasāmas. Viņa nopūtās un nolika vēstules atpakaļ. Pieņemdama, ka istaba ir izpētīta un ka tur vairs nav nekā, kas varētu viņu interesēt, meitene gāja laukā, vadīdamās pēc večas balss, tā sarunājās ar saviem kaķiem, un nonāca virtuvē, kas reizē bija arī viesistaba un ēdamistaba.

-   Ak klāt nu tu esi, īgni noburkšķēja zemniece, ieraudzījusi Nefrīti. Apsēdies!

Nefrīte piesēda pie četrstūraina, no pamatīga koka darināta, negluda galda. Viņa sacīja:

-   Esmu izsalkusi. Dodiet man kaut ko ieēst, pēc tam es iešu projām.

Vecā sieviete nolika viņai priekšā riecienu saziedējušas rupjmaizes.

-   Nu nē! Nefrīte iebilda, atstumdama maizi. Es gribu kaut ko labu. Es brīdinu neiešu projām, iekams nebūsiet man pasniegusi īstas brokastis.

-   Tev nepietiek ar to, ka mani apgrūtini, tu prasi vēl vairāk!

-   Pilnīgi pareizi! Un ko vēl? Atnesiet man labi drīz ceptas olas, svaigu maizi, ievārījumu, šokolādi un pienu!

-  Vai tik vien?

-   Nē, jums taisnība, tas vēl nav viss: ielieciet grozā pārtiku vairākām dienām. Atgādinu, ka man jābēg, tātad pašai jāgādā, lai palieku dzīva. Man nemaz negribas nomirt badā. Un, ja tas notiks, vainīga būsiet jūs, jo nebūsiet man palīdzējusi! Ātrāk!

-  Bet… vecā zemniece brīnījās.

-   Kamēr vēl esat te, atnesiet ari papīru un zīmuli!

-  Kam tas vajadzīgs?

-   Vai tiešām vēlaties, lai mana nāve gulstas uz jūsu sirdsapziņas? Nefrīte māksloti dramatiskā tonī atbildēja.

Vecā sieviete saprata, ka pārliecināšana nedos neko. Viņa padevās Nefrītes gribai. Viņa pasniedza krietnas brokastis. Pēc tam sagatavoja dažādus un sātīgus aukstus ēdienus un salika tos platā grozā. Nefrīte virtuvē, ēzdama gardu muti, noraudzījās, kā veča darbojas. Kad mājasmāte bija apmierinājusi visas meitenes prasības, tā viņai uzsmaidīja un atkal pieprasīja papīru un zīmuli. Viņa bija labi paēdusi un notiesājusi visu, kas likts galdā. Nu bija jādomā tikai par simbolu un tā nozīmi. Večiņa nokopa galdu un iedeva Nefrītei rakstāmlietas. Meitene ar drošu roku uzzīmēja simbolu.

-   Ko tu tur dari? zemniece jautāja. Tev joprojām nav gana, tu gribi vēl kaut ko? Vairāk palīdzēt nav manos spēkos.

-  Viss kārtībā, Nefrīte viņu mierināja. Tikai pienāciet tuvāk, es gribu jums kaut ko parādīt! Pasakiet, ko zināt par šo zīmi.

Vecā zemniece ilgi vēroja zīmējumu, tad papurināja galvu.

-   Es tiešām nezinu nenieka. Es nespēju tev palīdzēt.

-   Neslēpiet man neko! Nefrīte pārliecinošā tonī uzstāja. Man jāatklāj šā simbola nozīme, lai maksā ko maksādams.

-  Es to nezinu.

-  Vai esat pilnīgi pārliecināta?

-   Visnotaļ pārliecināta. Bet es pazīstu kādu, kas spētu to atklāt. Viņš dzīvo pilsētā dažu stundu gājienā no šejienes. Pilsētu sauc Natirna.

-   Esmu par to dzirdējusi, Nefrīte, ar sevi apmierināta, atbildēja, bet nekad neesmu tur bijusi. Kas ir šis cilvēks?

-   Viņš pārdod vecas grāmatas. Viņš ir daudz ceļojis, bet…

Vecā sieviete aprāvās. Nefrīte pamanīja viņas saviļņojumu un jautāja:

-  Vai jūs to cilvēku pazīstat labi? Vārdu sakot,

vai es varu viņam uzticēties?

-   Tas ir mans dēls, zemniece aizlauztā balsī pateica.

-  Ak tā. Kāpēc, par viņu runājot, jums jāraud?

Tiešām, pār večiņas vaigu noritēja asara.

-  Par to es nevaru runāt.

-   Es jums pateicu savu vārdu un neslēpu, ka bēguļoju. Tagad ir jūsu kārta uzticēties, ļums bija laiks saprast, ka es neesmu no tiem, kuri atkāpjas. Es jūs piespiedīšu runāt, jo esmu ļoti zinātkāra!

-  Manam dēlam ir daudz ienaidnieku, un tu, iespējams, esi no to nometnes.

-Tāpēc nebažījieties. Man pašai ir ļoti iespaidīga ienaidnieku varza; šķiet, ka tie man uzglūn visās malās. Tomēr es viņus nepazīstu, bet mūslaikos ar tādiem jārēķinās! Nefrīte mazliet zobgalīgi atbildēja.

-  Laikam jau man būs jāpastāsta par savu dēlu, citādi es nemūžam netikšu no tevis vaļā! Vecā sieviete nopūtās.

-  Par to varat būt droša! Nefrīte piekrita.

-   Mans dēls ir neparasts cilvēks. Kopš bērnības viņš ir gribējis mācīties. Viņš jau mīlēja dabu, un viņam bija cildena sirds, tāda tā ir joprojām…

-  Aiztaupiet man visus tos tralalā, pastāstiet, kas viņā neparasts.

-   Mēs bijām ļoti nabadzīgi, vēl daudz nabadzīgāki nekā šodien, vecā sieviete iesāka. Sešpadsmit gadu vecumā mans dēls devās atklāt pasauli. Viņam bija vajadzīga brīvība un piedzīvojumi. Kādu nakti viņš aizgāja, atstājis vienīgi atvadu vēstuli.

-   Tikai viens jautājums, Nefrīte pārtrauca stāstītāju. Kā jūsu dēlu sauc?

-   Žans, Žans Losenārs. Tātad Žans kļuva par klaidoni. Viņš klīda pa pasauli drosmīgs un vientuļš. Kādu dienu viņš nonāca ļoti dīvainā zemē tajā vienīgajā novadā, pār kuru nav kundzības Duča padomei.

-   Kundzība! Jūs pārspīlējat! Nefrīte iesaucās. Drīzāk tā padome pārvalda.

-   Vienīgajā zemē, pār kuru nav kundzības Duča padomei, vecā palika pie sava. Duča padomes kundzībā tas, kurš piedzimis par zemnieku, visu mūžu paliks zemnieks. Tas, kurš ir vājš, tiks nicināts un samīts. Tas, kurš domā citādi, tiks piespiests atgriezties ierindā. Tas, kurš ir mēģinājis no šīs ierindas iziet, tiks atgrūsts un samīts. Tas, kurš rada, būs spiests tikai ražot. Tas, kuram ir dotības, tiks piespiests kļūt parasts. Tas, kurš saceļas, tiks nogalināts. Tas, kurš sapņo par brīvību, tiks acumirklī apcietināts. Tas, kurš…

-   Apklustiet! Nefrīte iesaucās. Jūs runājat galīgas nejēdzības. Turklāt, ja jau brīvība ir aizliegta, kā tad jūsu dēls varēja būt klaidonis?

-   Pagaidi, ļauj man turpināt! Es teicu, ka Žans nonāca tajā neparastajā zemē. Viņš man rakstīja, ka to vietu nepārvalda neviens un tur katrs var dzīvot, kā tam liekas labāk. Bet nav daudz tādu, kas spēj pārvarēt magnētisko lauku ap šo apvidu. Lai to izdarītu, ir jātic ikvienas būtnes skaistumam, radīšanai un brīvībai. Ir jātic labākai pasaulei, ik mirkļa burvestībai un neticamiem sapņiem. Ir jāspēj iztēloties neiztēlojamo. Tikai tad var iekļūt tajā zemē. Tieši tāpēc tā Duča padomei ir nepieejama.

-   Kas tajā zemē ir? Un kā to sauc? Nefrīte jautāja.

-  To zemi sauc Pasakonija, un tur mīt maģiskas būtnes un sirsnīgi cilvēki… Bet es nevaru tev aprakstīt to, kas tur patiesībā redzams, jo tur nekad neesmu bijusi. Tev jājautā manam dēlam. Es visu, ko tev pastāstīju, esmu uzzinājusi no vēstulēm. Viņš rakstīja, ka šajā zemē var iekļūt ikviens bērns, jo bērnam liekas parasts tas, kas pieaugušajiem šķiet neiespējams.

-  Ko jūsu dēls tur darīja?

-   Ko viņš darīja? Viņš palīdzēja cilvēkiem, viņš piedzīvoja neticamas dēkas… Viņš riskēja ar dzīvību, cīnījās ar ļauniem spēkiem.

-  Tas izklausās pēc pasakas! Nefrīte neticīgi iesaucās.

-   Pasakonijā tas nav nekas neticams. Bet manam dēlam uznāca ilgas pēc dzimtenes, un viņš atsacījās no turienes laimes un slavas un nolēma atgriezties mājās. Ir maz tādu, kas nolemj šo zemi atstāt tādā veidā. Daži gluži vienkārši pārstāj ticēt tam, kas viņiem visapkārt, un kādu dienu pamostas savā agrākajā gultā. Viņi vairs nevar atgriezties Pasakonijā. Tomēr ar Žanu bija citādi. Viņš tikai gribēja atkal būt savas bērnības mājā. Bet Duča padome bija pieņēmusi jaunu likumu, kas aizliedz klejošanu. Žanu saņēma ciet Likumvaras bruņinieki un noturēja cietumā veselus trīs gadus. Pēc tam viņš bija spiests izvēlēties arodu. Tā kā ceļot viņam ļāva vairs tikai grāmatas, viņš ir kļuvis par vecu grāmatu pārdevēju. Bet pirms desmit gadiem Duča padome aizliedza sazināšanos ar vēstulēm, un kopš tā laika man nav nekādu zinu. Viņam nav tiesību atstat Natirnu, kur viņš tiek pastāvīgi uzraudzīts.

Es varētu jums iedot kādu no savām rotām, kurām ir pasakaina vērtība, lai pateiktos, ka esat mani pieņēmusi, Nefrīte teica. Bet es izdarīšu ko labāku: ja arī jums būs vēl ilgi jāgaida, es jums atnesīšu kādu zinu no dēla.

7

Trīs meitenes atkal gāja pa Diviljonas hercogisti. Viņas meta likumus gar ciemiem un vairījās no tīrumiem, kur strādāja zemnieki. Viņas nedrīkstēja pieļaut, ka tiek pamanītas. Natirna vēl bija tālu.

Dzintare nesa Nefrītes dabūto pārtikas grozu. Kūtī pavadītajā naktī viņa bija tik briesmīgi bažījusies! Viņas abas ar Opāli ilgi prātoja, ko Nefrīte uzsākusi. Dzintare, pēc dabas sapņotāja, iztēlojās neskaitāmas iespējas. Viņa bailēs drebēja, iedomādamās, kādas varētu būt Nefrītes rīcības sekas. Turpretī Opāle bija mierīga kā vienmēr. Viņa Dzintarei paskaidroja, ka dzīvo tikai pašreizējā mirklī, ka nekad neatgriežas pagātnē, bet arī no nākotnes nebaidās. Lai Nefrīte dara, ko grib, nav nekādas jēgas iepriekš bažīties, jo tik un tā nekas nav līdzams. Pamazām saruna ievirzījās citās sliedēs. Dzintare runāja bez mitas, aizrautīgi tēlodama pasauli, ko bija atstājusi pagātnē. Viņa aprakstīja savu ikdienu Opālei, kas brīnījās par mīlestību, ko Dzintare juta pret ikvienu lietu. Viņa stāstīja, kā vērojusi mēnesi un zvaigznes, kā ieelpojusi katras lauku puķes

smaržu, kā basām kājām skrējusi pa zaļu zāli un kā peldējusies ezera dzidrajā ūdeni. Viņa stāstīja arī, cik ļoti mīlējusi sauli, kā viņai paticis sacerēt brīnumstāstus, klausīties citos un tiem palīdzēt, lasīt pasakas, kaut arī tās bijušas aizliegtas, bet dabūjamas pie kāda izglītota un augstsirdīga cilvēka. Viņa stāstīja vēl daudz ko citu, un Opāle kāri tvēra katru meitenes vārdu. Dzintare bijusi laimīga, kaut arī dzīvojusi vislielākajā trūkumā. Viņa atzinās, ka ir arī cietusi, bet ciešanas tikai padarījušas laimi jo dārgāku. Un tad nomirusi māte… Dzintare noklusēja savas sāpes Opālei, kura nespēja tās īsti saprast. Taču Dzintare pateicās, ka biedrene viņu uzklausījusi, un saprata, ka, atklājot Opālei sirdi, ir savērpusi kaut arī vāru, tomēr vienojošu pavedienu starp abām.

Nu viņas gāja uz Natirnu, un Dzintare pētīja Opāli. Viņa bija pārliecināta, ka meitene nav tik nejūtīga, kā varēja likties. Iepriekšējā naktī Opāle bija pamodusies no murgiem. Dzintare pamanīja tās skatienā šausmu izteiksmi, it kā tā gaidītu palīdzību. Opāle sapnī bija redzējusi ļoti tuvas briesmas un drūmas, draudīgas sejas. Kā drudzī viņa čukstēja:

-   Viņi ir te tuvumā. Man nekādā gadījumā nevajadzēja iet tajā istabā. Tagad ir par vēlu.

Dzintare biedreni maigā balsī mierināja. Tad abas bija atkal drīz aizmigušas.

-  Vai vēl tālu? Dzintare žēlabaini jautāja Nefrītei.

-       Jā, tā strupi atbildēja. Es jums jau trīs reizes esmu skaidrojusi, ka jāiet uz Natirnu, jāuzmeklē minētais Žans Loserāns, jāaprunājas ar viņu par simbolu un jāpanāk, lai viņš izstāsta par savu ceļojumu un Pasakoniju.

-   Es neticu pasakām un tai burvju zemei, Opāle kā skaldīt noskaldīja. Duča padome ir pasakas aizliegusi, taču man to nekad nav pietrūcis.

-  Bet es ticu! Dzintare uzstājīgi iebilda. Es vienmēr esmu sacerējusi līdzīgus stāstus, un man ļoti patīk tos stāstīt. Es tiešām gribētu nonākt Pasakonijā. Un tu, Nefrīte?

-   Protams, esmu lasījusi pasakas! Manā pilī bija vecs filozofs, vārdā Teodons. Viņš Duča padomei pakļāvās savā veidā, un man šķiet, ka viņš no tās nebaidījās. Tieši viņš man deva lasīt pasakas un daudz ko iemācīja.

-   Daudz ko iemācīja? Opāle zobgalīgi pārjautāja. To nu gan nevarētu teikt!

Nefrīte gribēja kaut ko atcirst, bet iejaucās Dzintare.

-   Nomierinieties! Mēs taču nesāksim strīdēties kā mazi bērni, līdzko sākam sarunāties. Nefrīte, tu nepabeidzi. Vai tu tici tai zemei, burvestībām un brīnumiem?

-  Man gribētos visam tam ticēt, brīdi apdomājusies, Nefrīte atbildēja. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka tāda zeme pastāv. Bet kas ir tās iedzīvotāji? Vai Pasakonija ir kāda apburta vieta vai tikai leģenda? Man ir jādzird, ko piedzīvojis Žans Loserāns, varbūt tad es tiešām tai noticēšu.

Nevienai nebija nekas piebilstams, un saruna beidzās. No jauna iestājās nomācošs klusums.

Nefrīte pūlējās iztēloties Natirnu, Žanu Loserānu un vina stāstu, bet viņai tas neizdevās, un meitene sāka domāt par kaut ko citu. Viņa prātoja, kādus jautājumus uzdos agrākajam klaidonim. Viņa vai dega aiz nepacietības, gājiens, kas likās pārāk garš, urdīja ziņkāri.

Dzintare atcerējās ritu, kad, baiļodamās par Nefrīti, bija ieraudzījusi viņu ierodamies ar ēdiena pilnu grozu rokā un mulsinošu smaidu sejā.

"Mēs iesim uz Natirnu," viņa vienkārši pasacījusi.

Dzintare uzdeva neskaitāmus jautājumus, un Nefrīte visu izstāstīja. Opāle klausījās nebrīnīdamās, bet Dzintarei bija jāapvalda pārsteiguma sauciens: vai tiešām vecā sieviete, kuru viņa pazina, izturējusies tik sirsnīgi? Tas likās neticami.

Nefrīte ilgi stāstīja par Pasakoniju. Šajā stāstījuma posmā Dzintarei likās, ka viņa sapņo vaļā acīm: viņa iedomājās sevi šķērsojam magnētisko lauku, kas ieskauj brīnumzemi, tās pasakaino ainavu, un sāka sacerēt neticamus piedzīvojumus, kuri viņu ievadīja burvju pasaulē.

-  Dzintare!

Noskaitusies, ka iztraucēta no sapņiem, Dzintare pameta skatienu uz Nefrīti.

-  Dzintare, vai tad tu neredzi, ka Opālei kaut kas lēcies?

Dzintare pagriezās uz Opāles pusi. Tā bija palikusi iepakaļ un apstājusies. Viņas seja bija sastingusi šausmu izteiksmē. Skatiens stingi vērās tukšumā, it kā meitene būtu ieraudzījusi kaut ko briesmīgu.

-   Es mēģināju viņu sapurināt, bet viņa pat nepakustējās, Nefrīte turpināja. Un tu tikai ej uz priekšu!

-  Es biju aizsapņojusics, Dzintare taisnojās.

-  Opāle arī izskatās tāda, it kā neatrastos šaipasaulē. Mani gan tas neuztrauc, bet var būt nopietni.

Abas nostājās Opālei blakus, runāja ar viņu, mēģināja pārvarēt viņas sastingumu. Dzintari mocīja gluži nepamatoti pašpārmetumi, domājot par savu izturēšanos pret Opāli. Viņa nezināja, kā palīdzēt, un bezspēcība kļuva mokoša. Piepeši šķita, ka Opāle atgriežas īstenībā. Seja atguva parasto izteiksmi. Viņa gribēja kaut ko sacīt, bet tad acumirklī sabruka, kā dzīvību zaudējusi. Dzintare iekliedzās un notupās viņai blakus uz ceļiem. Nefrīte palika stāvot un vēroja notiekošo, bet arī viņas skatienā jautās bažas, kuras viņa labprāt nebūtu jutusi. Par laimi, pēc dažām minūtēm Opāle atguvās.

-  Kas notika?

Opāle uzreiz neatbildēja. Viņa meklēja vārdus, lai skaidri un saprotami attēlotu katru savu sajūtu.

-   Kāds man nodeva vēsti, bet neatklāja, kas viņš tāds ir. Sākumā es jutu ieurbjamies sevī skaudras sāpes, un viss ķermenis pret pašas gribu kļuva stīvs. Aiz sāpēm es zaudēju samaņu. Mani uzrunāja kāda vīrieša balss. Tā atbalsojās manā galvā, tā bija nepatīkama un teica, ka es miršu pirmā. Katrs vārds man nodarīja sāpes. Pēc tam balss sacīja, ka esmu viņa uzraudzībā un ka es tur neko nevaru mainīt.

-  Tas bija kāds no mūsu ienaidniekiem, kas nevarēja izdomāt neko labāku kā mocīt vienu nabaga meiteni! Nefrīte viņu pārtrauca. Nožēlojami!

-  Nē, Dzintare pretojās. Tas izklausās nopietni: kāds ietekmē Opāli ar telepātiju.

-   Balss man sūtīja arī attēlus, Opāle turpināja. Vispirms ieraudzīju pilsētu. Esmu pārliecināta, ka tā bija Natirna. Mani mocīja ne tikai tās neizprotamās sāpes, bet arī stiprs nelabums. Tad balss sacīja: "Mēs satiksimies šajā pilsētā." Pēc tam es redzēju milzīgu grāmatu, kuras nosaukums Pareģojums bija iespiests zelta burtiem. Tā bija notraipīta asinīm. Manu prātu balss paņēma savā varā: "Pareģojums nepiepildīsies tā,

kā daudzi to vēlētos, bet vienā zinā tam taisnība:

jūs mirsiet! Un bojā ies arī Izredzētais. Bet tu būsi pirmā, kas kritīs, un tu nodosi visus. Tu esi manā varā, un tu man paklausīsi kā automāts."

-   Tie noteikti ir meli! Dzintare iesaucās. Nefrīte nemēģināja Opāli pazemot ar kādu dzēlību. Piepeši viņa vairs nespēja just pret šo meiteni nekādu naidu. Viņas ienaidniece varbūt nemaz nav tik nejūtīga, kā varētu iedomāties. Un tieši tajā brīdī Opāle likās gandrīz aizkustinoša; viņa klusām raudāja.

-  Es zinu, ka visi šie vārdi ir patiesi, viņa aizkritušā balsī sacīja. Par to esmu pilnīgi pārliecināta.

-   Bet nē, Dzintare iebilda, lai biedreni nomierinātu. Tu, Opāle, taču ļoti labi zini, ka šī balss vēlēja tev ļaunu un ka tā noteikti meloja.

-   Nē. Man tiešām gribētos, lai tev ir taisnība, bet es zinu, ka viss bija patiess. Balss man pateica vēl kaut ko.

Opāle apklusa. Viņai izdevās mazliet noslēpt nomāktību, bet vēstījums bija viņā pamodinājis pārāk lielas bailes, lai viņa spētu sevi apzināt pilnībā.

-   Tālāk! Nefrīte strupi pavēlēja. Pasaki, ko vēl tev teica balss!

-   Ja tas tevi neapgrūtina, Dzintare pasteidzās papildināt.

-  Tālākais vēstījums bija pilnīgi pareizs. Balss ieguva šķietami glāsmīgu skaņu, bet patiesībā ta bija skarba un čerkstoša. Tā apgalvoja, ka pazīst mani labāk nekā es pati sevi un ka es nekad un nevienā vietā neesmu bijusi izcila, ka es nekad neesmu izjutusi nedz mīlestību, nedz skumjas, nedz prieku, līdzjūtību vai bailes. Balss turpināja, ka nekad neesmu ņēmusi vērā citus, ka mani nekad nekas nav interesējis. Un ka apkārtējiem cilvēkiem esmu bijusi tikai par nastu, ka es neesmu bijusi nekas. Nekas. Pēdējie vārdi bija neviens nekad nav spējis mani mīlēt, un neviens arī nespēs mani iemīlēt nekad. Un tas viss ir tīra patiesība. Tā ir īstenība.

Opāle neizplūda raudās. Gluži pretēji, viņa norija asaras. Viņa ar cieņu pacēla galvu un paziņoja:

-   Es neesmu tāda. Ja neviens mani nemīl jo ļaunāk. Bet tagad man vairs nav jātēlo vienaldzība.

Dzintare un Nefrīte, uz kurām Opāles vārdi atstāja lielu iespaidu, kaut arī radīja zināmu neērtības sajūtu, klusēja. Nefrīte par visu to jau gandrīz pasmējās kā par teātri, bet Dzintare viņai uzmeta bargu, noliedzošu skatienu.

Galu galā, apnikusi klusēt, Nefrīte strauji teica:

-   Tas neko negroza. Mēs iesim un Natirnu! Un vajadzētu ceļu turpināt tūlīt. Par vēstījumu padomāsim vēlāk. Lai kā būtu, maināms tur nav nekas.

-   Man gribētos palūgt padomu mūsu akmeņiem, Dzintare atbildēja. Man tas notikums ar balsi nepatīk.

-  Tev bail! Nefrīte nicīgi iesaucās.

-  Jā, un kas par to? Vai tad tas nav gluži saprotami? Man ir savi pamatojumi, un es neesmu tāda kā tu.

-  Kāda?

-  Jā, es neesmu tik lepna, lai nekad neizpaustu savas jūtas.

-  Piedod, vai nu tu mani nopel, vai es maldos?

-  Tu maldies! Es tikai secinu. Labi, ņemsim akmeņus. Lai paliek strīdi.

Nefrītes zaļās acis mirkli dzalkstīja, pauzdamas dusmu uzplūdu, bet drīz apdzisa. Meitenes izņēma no samta maisiņa katra savu akmeni un to saspieda. Nekas nenotika. Nefrīte saniknojās. Dzintare un Opāle vīlušās prātoja, kāpēc nekas nenotiek.

-  Izvēles nav: ir jāiet uz Natirnu, Nefrīte atkārtoja.

Dzintare piekrita, bet Opāle uzreiz iesaucās:

-  Nē, es uz turieni nedrīkstu iet nekādā gadījumā! Tas, kurš man raidīja vēstījumu, apgalvoja, ka es viņu tur satikšu. Es nevaru uz turieni iet. Tas ir neiespējami.

-  Taisnība, Dzintare piekrita. Varbūt tev tiešām draud briesmas. Izvairīsimies no šīs pilsētas.

Nefrīte apspieda vēlmi iebilst. Viņa būtu varējusi palikt nelokāma, vēlreiz izskaidrot, kādēļ grib satikt Žanu Loserānu, saprast Pasakonijas noslēpumu un simbola nozīmi. Tomēr viņa klusēja. Kaut gan viņa bija pilnīga egoiste (tam viņa nekad nebūtu nedz ticējusi, nedz šādā grēkā atzinušies), viņa negribēja riskēt ar Opāles dzīvību. Bet, lai arī Nefrīte bija virspusīga, viņa bija arī gudra. Viņa saprata, ka vēstījumā kaut kas ir neloģisks, un sāka par to prātot. Viņa palika stāvam, domās iegrimusi, un drīz atrada vājo vietu. Tad, pārliecināta par sava sprieduma pareizību, viņa uzsauca Dzintarei un Opālei:

-   Mēs iesim uz Natirnu! Uzticieties jel man, nevienai nedraud briesmas!

Viņš bija domājis visu nakti. Nedz ēdis, nedz gulējis. Viņam tas nebija vajadzīgs. Viņam bija jāizstrādā stratēģija. Citam nekam nebija nozīmes. Rītausmā viņš atkal ar telepātiju pieprasīja, lai Duča padome sapulcējas. Sēde bija īsa. Viņš tikai paziņoja, ka viss kārtībā, ka plāns ir nevainojams un ka drīz sāksies tā īstenošana. Padomes locekļi, bailīgi juzdamies, neiedrošinājās jautāt, kāds īsti tas plāns ir. Tie viņam pilnīgi uzticējās. Viņš bija galvenais. Viņš pavēlēja atgriezties pusdienlaikā uz ļoti svarīgu apspriedi.

Nu bija pienākusi noteiktā stunda, kad vajadzēja satikties ar šīm varas un naudas kārajām niecībām, un viņš ar veiklu kustību sakārtoja tērpu garu, zelta pavedieniem izšūtu ģērbu un devās uz Duča padomes apspriežu telpu. Durvis viņš atrāva strauji kā vienmēr. Viņam ienākot, iestājās klusums. Ikvienu klātesošo viņa klātienē pārņēma bailes, un visi sastinga. Neviens neiedrošinājās uz viņu paskatīties. Gandarīts par savai varai parādīto godu, viņš ņēma vārdu. Atskanot dobjajai balsij, sienas drebēja.

Opāle ir pilnīgi manā varā, viņš mierīgi teica. Viss ir noticis, kā es vēlējos. Viņa noticēja katram manam vārdam.

Duča padomes locekļu apbrīns jaucās ar bailēm. Viņš tos bridi nomērīja ar skatienu, vērodams alkatīgās sejas, sirmos matus un blāvās acis. Bet viņš pats nepazina vecumu.

-   Kā tas notiks? iedrošinājās pajautāt Trešais padomes loceklis vecs, bet joprojām naivs un ietekmējams vīrs.

-  jums tas nav jāzina.

-  Protams, nav, Trešais loceklis nošļupstēja. Duča padomes locekļi beidzot iedrošinājās

pacelt acis uz galveno. Viņa masīvo tēlu ieskāva tumsa. Vienīgi skatiens bija redzams ēnā, kas klāja seju. Urbīgās acis zvīļoja cietā spožumā.

-  Esmu beidzis. Vēlāk es jums sniegšu ziņas. To pateicis, viņš izgāja no apspriežu telpas.

Duča padome noskatījās, kā aiziet viņš Trīspadsmitais loceklis, kura esība nebija zināma nevienam ārpus šīm sienām un kurš uzspieda savu gribu visiem. Viņa attēls neatspīdēja nevienā no daudzajiem spoguļiem. Viņam nebija ēnas. Viņš nebija cilvēks.

8

Dzintare apbrīnoja Nefrīti. Šī meitene likās neapdomīga un izlutināta, bet nupat bija viņām pierādījusi, ka spčj būt arī atjautīga. Viņa drīz vien aptvēra to, ko Dzintare pati nekad nebūtu iedomājusies. Ja balss draudēja, ka tevi atkal satiks Natirnā, viņa ciešā pārliecībā sacīja, tas neapšaubāmi nozīmē, ka tā negrib, lai tu uz turieni ej. Opāli bija grūti pārliecināt. Viņas skaisto, bālo seju izķēmoja bailes; meitene drebēja pie visām miesām. Ik solis, kas tuvināja pilsētai, viņai prasīja lielu piepūli. Sākumā Opāle lūdzās Nefrīti neiet tālāk. Neizturamas bailes viņu bija sažņaugušas kā spīlēs. Viņa aiz sāpēm bija kliegusi tik skaļi, un vaimanas bija tik izmisīgas, ka pašu nobiedēja pat vēl vairāk. Nefrīte guva virsroku un abām pavēlēja sekot. Kad Opāle par to negribēja ne dzirdēt, viņa beidzot meitenei iecirta pamatīgu pliķi un sāka vilkt aiz rokas. Viņa nepazina nedz pacietību, nedz mēra izjūtu, un par to bija jācieš Opālei.

Tu nāksi mums līdzi vai nu tev tas patīk, vai nepatīk. Tu šobrīd neesi normāla! Citos apstākļos es tevi te atstātu bez vismazākās nožēlas, bet tagad tu esi kaut kāda telepātiska ienaidnieka varā un pati nespēj izdarīt neko.

Opāle, kaut arī iekšēji pretojās, no plika svilstošu vaigu, galu galā tomēr pakļāvās Nefrītei.

-  Vai jūties labāk? Dzintare pēc brīža viņai jautāja.

Opāle atsacījās runāt par savām izjūtām. Tikko piedzīvotais pazemojums guva virsroku pār bailēm, un viņa aiz lepnuma nevēlējās, lai viņu žēlo.

-   Viss kārtībā, viņa ar atgūtu pašapziņu atbildēja.

-  Vai esi par to pārliecināta? Dzintare neatlaidās.

-Jā.

-  Vai Natirna vēl tālu, Nefrīte? Dzintare jautāja. Opāle vēl liekas ļoti vārga.

-   Es jūtos pavisam labi! Opāle atcirta, jo Dzintares līdzcietība viņu kaitināja.

-  Līdz Natirnai ir vēl vienas vai divu stundu gājiens, Nefrīte sacīja.

-  Vai esi droša, ka ejam pa pareizo ceļu?

-  Pilnīgi droša, Nefrīte skarbi atteica.

-  Esmu izsalkusi, Dzintare turpināja. Šorīt esam tikai pāris kumosiņu iebaudījušas. Vajadzētu drusciņ atpūsties un vēlreiz paēst.

-  Nē! Nefrīte atcirta.

-  Apstāsimies! Opāle ierunājās.

Nefrīte viņai uzmeta drīzāk pārsteiguma nekā dusmu pilnu skatienu, jo tādu pretestību nebija gaidījusi.

-  Apstāsimies, Dzintare neatlaidās.

-   Nu labi, Nefrīte nopūzdamās padevās.

Viņas nogāja no takas un apsēdās pļavas sausajā zālē starp savvaļas augiem. Dzintare smaidīja, jo saule spīdēja pilnā spožumā. Viņa ķērās pie ēdiena ar tādu izsalkumu, kādu pati nemaz nebija nojautusi. Viņa raudzījās Opālē, kas pēc telepātiskās iejaukšanās šķita kļuvusi pavisam citāda. Viņas lielās, zilās acis šķita baiļpilnas un sejā vairs nebija manāma pilnīgi nekāda krāsa. Dzintare zināja, ka ērcina Opāli, tai pievēršoties, un tas viņu slepeni aizskāra. Viņai bija vajadzīga citu atzinība un patiktu, ja Opāle viņai izrādītu mazliet vairāk draudzības. Bet viņa arī apzinājās, ka meitene visu laiku ir saspringta un ka uz abām pārējām raugās kā uz iespējamām ienaidniecēm.

-   Man negribas ēst, Opāle teica, atstumdama grozu, ko viņai sniedza Dzintare.

-   Mēģināsim vēlreiz likt lietā savus akmeņus, Dzintare ieteica.

-   Tas neko nedod, Nefrīte iebilda, tomēr atraisīja melnā maisiņa saites un saspieda saujā akmeni.

Dzintare un Opāle rīkojās tāpat. Visas trīs meitenes jutās kā virpulī iekļuvušas, viņām sametās nelabi. Viņas pārņēma neizskaidrojamas bailes. Šķita, ka akmeni dreb, un meitenes tika purinātas grūdieniem vien. Piepeši saskare pārtrūka. Viņas grīļodamās tikko noturējās kājās. Dzintare un Nefrīte jutās pārgurušas, viņu ener; ģija bija pavisam izsīkusi, bet Opāle bija pilnīgi atjēgusies no pārdzīvotā.

Nokaunējusies par izrādīto vājumu, viņa gribēja zaudēto atgūt.

-  Labi ātri steigsimies uz Natirnu. Es biju galīga muļķe, kad negribēju jums sekot. Mani bija pārņēmis savā varā tas vēstījums, un es vienā laidā runāju kaut ko smieklīgu. Tas viss jāaizmirst.

Opāle gribēja, lai Dzintare un Nefrīte saprot, ka viņa nav tā pārlieku jūtīgā meitene, kura runājusi balss ietekmē. Balss, skanēdama viņas prātā, bija viņu satriecoši viegli izsitusi no līdzsvara un pakļāvusi. Tagad viņa pati uz sevi par to dusmojās.

Visas trīs meitenes gluži automātiski turpināja ceļu.

-   Nefrīte, kad nonāksim Natirnā, Dzintare sacīja, tev būs jāpārdod kleita un dārgās rotas un jānopērk vienkāršākas drēbes. Ja tu būsi ģērbusies kā tagad, mūs visi ievēros.

-   Man patīk, ja mani ievēro! Nefrīte pikti atcirta. Es negribu izskatīties pēc zemnieces! Ja tev nav tik daudz naudas, lai samaksātu par dārglietām un par tērpu no Tirelas grāfistes, klusē un ļauj man valkāt to, ko pati vēlos.

Dzintare aizkaitināta gribēja atbildēt, bet savaldījās. Nebija vērts vēl vairāk uzkurināt Nefrītes dusmas. Taisnība, viņas tērps, prasmīgu drēbnieku smalki izstrādāts, piestāvēja lieliski. Iztēles aizrauta, Dzintare viņu iedomājās par karotāju ar asiņainu zobenu rokā, jūrasputu balta rumaka mugurā un naidā liesmojošu skatienu. Pēc tam viņas domas pievērsās Opālei un iztēlē redzēja to kā pasaku princesi pērļaini iepelēkā tērpā, kas bija pieskaņots Opāles gaišzilajām acīm un bālajai sejai. Galvā Opālei bija zelta diadēma, kas saplūda ar gaišajām cirtām. Bet skatiens joprojām bija nolaists. Tā domādama, Dzintare smaidīja. Beidzot viņu no sapņojumiem pamodināja Nefrītes balss:

-  Redz, tur ir Natirna!

Trīs meitenes bez kādiem šķēršļiem bija nonākušas pie pilsētas, pa ceļam sastopot tikai zemniekus, kas brīnījās par viņu parādīšanos, bet neiedrošinājās uz viņām pat paskatīties. Tagad ap viņām vairs nepletās tīrumi un pļavas, viņu acu priekšā slējās Natirnas iespaidīgie mūri.

-  Kā tur var tikt iekšā? Dzintare apjukusi jautāja.

-  To nu gan es nebiju paredzējusi, Nefrīte, mazliet uzjautrināta, teica. Varētu sacīt, ka viņu saista briesmas un viss neparedzamais.

Nocietinājumu mūrus sargāja Likumvaras bruņinieki. Trīs no tiem bija meiteņu priekšā, ģērbušies palēkos formas tērpos, tādas pašas krāsas zirgu mugurā un asu zobenu makstī. No bruņiniekiem baidījās, un viņi bija nežēlīgi. Viņi vajāja un sodīja vainīgos bez jebkādas līdzcietības, visur īstenodami Duča padomes briesmīgos likumus.

Nefrīte tuvojās vienam no bruņiniekiem, dodama zīmi, lai Opāle un Dzintare viņai seko. Abas, aizdomu pilnas, turējās Nefrītei aiz muguras.

-      Kas jums vajadzīgs? bruņinieks skarbi noprasīja. Viņš bija liela auguma, rupjiem un netīkamiem vaibstiem. Balss skanēja asi un cieti.

-   Mums jātiek iekšā Natirnā, Nefrīte, kas nepavisam nelikās nobijusies, atbildēja tāda pašā tonī.

-  Uzrādiet atļauju!

-   Kādu atļauju? Dzintarei paspruka jautājums.

Nefrīte viņai uzmeta iznīcinošu skatienu.

-  Neklausieties tajā meičā, viņa, koķeti smaidīdama, teica bruniniekam. Tā ir viena no manām kalponēm, kurai nav visi mājās.

-   Dodiet šurp atļauju! vīrs atkārtoja. Neviens neieiet Natirnā, ja tam nav atļaujas, ko izsniedzis Duča padomes ieceltais hercogs de Diviljons, kam uzdots pārvaldīt šo teritoriju.

-  To es zinu, Nefrīte attrauca.

Viņa gribēja piebilst, ka ir hercoga de Diviljona meita, bet aprāvās. Meitene nevienam nedrīkstēja atklāt, kas viņa ir. Nefrīte atkal uzsmaidīja bruņiniekam. Šķiet, sargu mazliet mulsināja meitenes izskats: viņš nojauta, ka tā ir bagāta un droši vien pieder pie ietekmīgas ģimenes. Bet viņam bija pavēlēts neielaist pilsētā nevienu bez atļaujas.

Tad Nefrīte sacīja:

-   Es esmu hercoga de Diviljona tuva radiniece; mani sauc Korālija de Mordorč, un viena no meičām ir mana kalpone, bet otra pavadone.

Tā sauca Nefrītes māsīcu, hercoga māsasmeitu, un tā bija apmēram Nefrītes vecumā.

-   Esmu dzirdējis runājam par jūsu slaveno dzimtu, de Mordorē jaunkundz, bruņinieks jau laipnāk atbildēja. Tomēr man tik un tā nav tiesību jūs ielaist pilsētā bez atļaujas.

-   Pār jums nāks mana tēva dusmas, Nefrīte mierīgi sacīja.

-  Vai jūs runājat par grāfu de Mordorē?

-   Pilnīgi pareizi, Nefrīte apstiprināja. Jūs, jādomā, zināt, ka viņš pakļauts hercogam de Diviljonam. Viņam ir ļoti liela ietekme hercoga aprindās un tātad arī Duča padomē.

-  Par to es nešaubos.

- Tēvs mani sūtīja uz Natirnu, lai es tur satiktu kādu cilvēku kadu Žanu Loscrānu.

Viņam jāatdod grāfam piederošs īpašums ļoti vērtīga grāmata.

-   Kādēļ tad grāfs de Mordorē neatsūtīja kādu pāžu vai nedeva jums līdzi pavadoņus? bruņinieks aizdomīgi jautāja.

-   Es gribēju apskatīt Natirnu, un man nepatīk sevi apgrūtināt ar pavadonību. Tēvs, protams, man iedeva hercoga de Diviljona parakstītu atļauju, bet es to esmu pazaudējusi. Viņš ļoti dusmosies, ja atgriezīšos tukšām rokām.

Bruņinieku šie vārdi nepārliecināja, un viņš klusēja. Nefrīte turpināja:

-   Kā jūs varat neticēt maniem vārdiem, redzēdams manas rotas? Visā šajā hercogistē tādas drīkst valkāt vienīgi hercoga de Diviljona meita un es! Tās pilnīgi pierāda, ka esmu Korālija de Mordorē, un jums man jāļauj ieiet.

-  Es nedrīkstu.

Nefrīte pamatīgi noskaitās.

-   Nekavējoties laidiet mani iekšā Natirnā, vai arī es zvēru mans tēvs jums sados tādu sutu, ka dabūsiet izlūgties žēlastību! viņa nikni uzkliedza, acīm metot dusmu zibeņus. Viņš jūs liks spīdzināt pilsētas laukumā, it kā jūs būtu parasts noziedznieks, un jūs mirsiet šausmīgās mokās. Ja tūlīt neatvērsiet šos vārtus, jūs to nožēlosiet!

-  Es patiesi to nedrīkstu, Mordorē jaunkundzi

-  Paklausiet man! Nefrīte uzbrēca. Dzintare klusām iebildās:

-   Ncf… hmm, Korālij, varbūt tev vajadzētu uzdāvināt bruniniekam kādu savu rotu, tad viņš mūs ielaistu.

-   Jūsu kalpone nemaz nav tāda muļķe, kā jūs stāstāt, Mordorē jaunkundz.

-  Jūs nedabūsiet neko! Nefrīte atcirta. Man par ieeju nav jāmaksā.

-  Un jūs iekšā netiksiet, bruņinieks secināja.

-   Tā jums tikai liekas. Atveriet šos vārtus! -Nē.

-  Atveriet! Nefrīte niknumā kliedza. Bruņinieks neviļus uzlika roku uz zobena

spala. Tajā brīdī Opāle majestātiski pagāja uz priekšu dažus soļus, atbīdīdama Nefrīti, kas aiz pārsteiguma sagrīļojās. Viņa pievērsa Likumvaras bruniniekam savu ledaino skatienu un mierīgā, apņēmības pilnā balsī sacīja:

-   Pietiek melot! Šī meitene nav Korālija de Mordorē, un es neesmu viņas pavadone.

Bruņinieks, Opāles pašapzinīgā toņa iespaidots un apjucis, jautāja:

-   Un kas tad ir tā sauktā de Mordorē jaunkundze?

-   Viņa ir mana pavadone. Mēs apmainījāmies lomām, lai es būtu lielākā drošībā.

-   Drošībā? bruņinieks brīnījās, juzdamies aizvien vairāk un vairāk pārsteigts. Kas tad jūs tāda esat?

-    Mana dzimta ir pārāk dižciltīga, lai tās vārds tiktu izrunāts jūsu klātbūtnē, Opāle nesatricināmā mierā atbildēja. Duča padome man uzticējusi visaugstākajā mērā svarīgu uzdevumu. Man jāglabā noslēpums un jāceļo pilnīgi nepazītai.

Bruņinieks ar apbrīnu lūkojās Opālē.

-  Kāpēc tad jums nav atļaujas ieiet Natirnā? viņš jautāja. Un kāda ir jūsu misija?

-   Diemžēl mēs nākam no tālienes, un mums bija pavadonis. Nelaimīgā kārtā tas mūs piekrāpa. Viņš nozaga mūsu atļauju un aizbēga. Kad mēs to pamanījām, bija jau par vēlu kaut ko uzsākt. Un par savu misiju es nedrīkstu runāt, bet, tā kā esat izprotošs, šo to jums tomēr atklāšu.

-   Es klausos, bruņinieks, ziņkārīgs kļuvis, atbildēja.

-   Mana misija saistās ar Pareģojumu un trijām Duča padomes ienaidniecēm.

Likumvaras bruņinieka seja noskaidrojās.

-   Tātad tā ir taisnība? Tādas baumas tiešām klīst… par jūsu pieminēto jautājumu.

Opāle drebēja. Tātad viņas nojauta ir pareiza!

Vina atsāka: /

-  Jūs taču saprotat, ka ir pilnīgi nepieciešams palīdzēt man izpildīt šo misiju. Duča padomi nedrīkst aizkavēt tik steidzamos meklējumos!

Opāle bija runājusi nopietni, ne reizi nemirkšķinādama un nepārstādama lūkoties ar savām lielajām, zilajām acīm bruņinieka acīs.

-  To es tiešām saprotu, viņš nomurmināja. Tad pasauca abus palīgus, un pa visiem kopā

vini atvēra Natirnas vārtus.

Bez neviena pateicības vārda Opāle cienīgā gaitā iegāja pilsētā, un Nefrīte un Dzintare viņai sekoja.

-  Novēlu veiksmi! Likumvaras bruninieks viņām nosauca pakaļ.

Un Natirnas smagie vārti aiz meitenēm aizvērās.

9

Jau desmit gadu Žans Loserāns pūlējās saglabāt neskartu savu mīlestību uz piedzīvojumiem un dzīvi, bet ar rūgtumu secināja, ka viņa neatkarības alkas lēnītiņām iznīkst. Ilgi viņš bija sapņojis, ka aizbēgs no šīs pilsētas, kas ir cietums, bet, cerībām zūdot, vairs nerada sevī spēku jebko uzsākt. Laiku pa laikam viņš skumji domāja par savu veco māti, prātodams, ka droši vien taču nekad viņu vairs neredzēs. Dzīves vienmuļība bija noslāpējusi visu, pat brīvības mīlestību. Arī grāmatas zaudējušas burvību; pasakas, fantastiski stāsti un jebkādi romāni bija aizliegti. Lasīt drīkstēja vienīgi biogrāfiskus aprakstus vai sacerējumus par tehnikas jautājumiem, jo tie nemodināja Duča padomes bažas. Žanam Loserānam nebija vairs nekāda mierinājuma, viņš nepārtraukti tika uzraudzīts, un viņam pietrūka gribas kaut ko vēl mainīt. Visa viņa dzīve bija pārvērsta par vienu vienīgu bezgalīgu un smeldzīgu nopūtu. Tā bija līdz dienai, kad viņš izdzirda klauvējienus pie savām durvīm.

Žanam Loserānam bija ļoti maz klientu, viņš vairs nepūlējās turēt grāmatnīcu tīru un kārtīgu, tā bija pagalam nolaista. Noputējušas un saplēstas grāmatas krājās nekārtīgās kaudzēs, un veikaliņa durvis palika aizvērtas. Tāpēc viņš jutās ļoti pārsteigts, ka par viņu vēl kāds ieinteresējies. Viņš lēniem soļiem piegāja pie durvīm un atvēra tās. Žans Loserāns pārsteigts ieraudzīja trīs pavisam jaunas un ļoti atšķirīgas meitenes, kas viņā ziņkāri lūkojās.

-   Vai jūs esat Žans Loserāns? Nefrīte jautāja.

Grāmatnieks bridi viņu vēroja un pamanīja meitenes zaļo acu dzīvīgo un apņēmīgo skatienu. "Ncfrīta krāsa," viņš nodomāja.

-   Piedodiet, ka traucējam, Dzintare klusām sacīja, bet vai tiešām jūs esat Žans Loserāns, kura māte ir vecā sieviete vientuļajā fermā?

-  Kur kūts ir pussabrukusi, Nefrīte piebilda.

-   Es tiešām esmu Žans Loserāns, grāmatnīcas saimnieks izbrīnījies un pārsteigts atbildēja. Vai jūs pazīstat manu māti?

-   Jā, Nefrīte priecīgi atbildēja. Viņa ir ļoti viesmīlīga.

-  Mana māte ir viesmīlīga? viņš neticīgi pārjautāja.

-  Jā, Nefrīte apgalvoja, bet mēs esam atnākušas pie jums pēc palīdzības. Vai drīkstam iet iekšā?

-  Protams!

Žans Loserāns ieveda neparastās apmeklētājas blakusistabā, lūdza viņas apsēsties apdiluša sarkana samta krēslos un ļoti laipni pasniedza cepumus. Viņš uzvārīja arī tēju un šo laiku izmantoja, lai meitenes labāk apskatītu. Viņas visas trīs bija ģērbušās parasti, labās drēbēs, bet bez greznības. Tā bija vienīgā kopīgā īpatnība. Ieskatoties sejā Dzintarei, viņam radās aizdomas. Viņa kreisā roka sāka drebēt bez apstājas kā ik reizi, kad viņš uztraucās. Viņam bija grūti nolikt tējkannu uz zemā galdiņa. Dzintare to pamanīja un viņa vietā ielēja pēc piparmētrām smaržojošo tēju apdauzītajās tasēs.

-  Paldies, viņš nočukstēja. Un tagad pasakiet, ko varu jūsu labā darīt.

-  Tas ir ļoti garš stāsts, Nefrīte atbildēja.

Viņa apklusa un sāka vērīgi pētīt istabas iekārtojumu. Viņa iedzēra malku ļoti karstas tējas, tā mazliet uzslacījās uz biksēm. Dzintare beidzot bija viņu pārliecinājusi pārdot grezno tērpu un dārgās rotas. Sākumā Nefrīte dusmojās, bet nevarēja neatzīt, ka Natirnas iedzīvotāji krāšņo tērpu aplūko lielā neizpratnē. Galu galā meitene piekāpās un mazu daļiņu no iegūtās naudas izlietoja, lai nopirktu sev neuzkrītošāku apģērbu. Dzintare izvilka no melnā samta maisiņa dažas monētas un arī atjaunoja drānas tās bija pavisam parastas un vienkāršas, bet zemnieces apģērbs tāpat radīja izbrīnu. Pēc tam viņa pie pilsētas strūklakas nomazgāja seju, lai aizskalotu putekļus, salmu drusciņas un asaru pēdas. Viņa jutās labāk, pat svaiga, kaut arī bija pagalam nogurusi: ar akmeņiem uzņemtais sakars viņai bija laupījis spriganumu. Bez kādas ēstgribas viņa paskrubināja cepumu. Dzintare jutās atvieglota, ka beidzot viņas nonākušas pie Žana Loserāna; tumšajā un šaurajā ieliņā viņa veikaliņu tik tikko varēja atrast. Dzintarei bija jāatzīst, ka Natirna viņai nepatīk. Visi cilvēki izskatījās īgni un klusēja; ielas likās par daudz tukšas, veikalu bija maz. Viņa nomierinājās, nonākusi grāmatnīcā pie cilvēka, kas likās draudzīgi noskaņots un uzmanīgs pret viņām. Viņa vērīgi nopētīja Žanu Loserānu, kā parasti mēdza darīt. Tas bija gara auguma vīrs, bet mazliet salīkušiem pleciem, it kā nestu pārmērīgu smagumu. Dzintarei šķita, ka viņš varētu būt vecumā starp trīsdesmit un četrdesmit gadiem. Seja pauda labsirdību un gudrību, bet acis bija ilgpilnas, un tāpēc tajās jautās tāda kā rimta bezcerība.

-   Paskaidrojiet, ko es varu jums palīdzēt, viņš vēlreiz jautāja. Kas jūs esat? Ko jūs darāt Natirnā?

Šķita, ka viņš vēršas pie Dzintares, bet viņam atbildēja Nefrīte:

-  Mēs nākam no Diviljonas pils apkaimes un esam ieradušās, lai satiktu jūs. Natirnā mēs iekļuvām, pateicoties Opāles spožajiem meliem.

Nefrīte uz biedreni parādīja ar zodu un mazliet nicīgi, bet Opāle viņai atbildēja ar ledainu skatienu. Nefrīte turpināja:

-  Mēs zinām, ka esat mūsu pusē un ka mums ir kopīgi ienaidnieki. Klusāk viņa piemetināja: Liekas, Duča padome pulcējas, lai runātu par mums. Un ne jau nu kaut ko labu…

-  Ja esat Duča padomes ienaidnieces, mēs jūs sveicam Natirnā! Šī pilsēta ir īsts cietums, kur ieslodzīti tie, kas gājuši uz Pasakoniju, Žans Loserāns paskaidroja.

-  Galīgi nav saprotams, kādēļ Duča padome mums tā pievērsusies, Dzintare atzinās, un mums ir ienaidnieki, par kuriem pat nezinām, kas tie tādi. Opāle, piemēram, šodien piedzīvoja ļoti spēcīgu un ļoti ļaunu telepātisku uzbrukumu.Vai jūs zināt, kas varētu būt to sarīkojis?

-  Telepātiju māk izmantot tikai Duča padomes locekļi. Protams, arī Pasakonijā daudziem burvjiem tas izdodas, bet tādu attālumu viņi nespētu sasniegt.

-  Tad Duča padome tiešām ir pret mums, Nefrīte secināja. Man grūti to aptvert. Man par padomi vienmēr ir stāstīts tikai tas labākais. Mans tēvs arī bija izraudzīts, lai pārvaldītu vienu no apgabaliem, un tika iecelts par padomes hercogu. Viņš paklausīja šo divpadsmit sirmgalvju likumiem un pavēlēm.

Pamanījusi Žana Loserāna izbrīnu, Nefrīte. paskaidroja:

-  Es esmu Nefrīte de Diviljona. Man nevajadzētu jums to sacīt, bet es jums uzticos. Mani padzina no manas pils, un īstenībā es neesmu hercoga meita.

Grāmatnieks sāka saprast. Tātad baumas, kas klīda Pasakonijā jau pirms desmit gadiem, bijušas pamatotas. Un viņa nojauta par to, kas ir Dzintare, kļuva par pārliecību. Viņš Dzintari pazina; viņa tiešām ir tā, kas viņam likās. Viņš bija pētījis katru vaibstu meitenes sejā, un viss apstiprināja aizdomas. Tad Žana Loserānā uzbangoja milzīgs prieks. Viņa bija dzīva! Šķita, ka sirdī iespīd saules stars, un viņu pārņēma dziļš aizkustinājums. Acumirklī cerība atgriezās un līdz ar cerību bezgalīga dzīves mīlestība. Viņš domās atkārtoja maģiskos vārdus: "Viņa ir dzīva!" Žanam Loserānam gribējās tos izrunāt, liekas, tie dedzināja viņa lūpas, bet viņš zināja, ka to darīt nedrīkst. Viņš ar pūlēm savaldījās.

Pa to laiku Nefrīte somiņā meklēja papīru, uz kura bija uzzīmējusi simbolu. Beidzot atradusi, viņa to pasniedza Žanam Loserānam, kas to paņēma ļoti ieinteresējies.

-  Kas tas ir? Nefrīte uzstājīgi jautāja. Vai jūs protat zīmējumu izskaidrot?

Grāmatnieks īsu brīdi vēroja uzzīmēto, tad atbildēja:

-  Šis simbols ir rakstīts senā Pasakonijas valodā.

-  Ak tā! Dzintare brīnījās. Un kāda ir šā simbola nozīme?

-   Tā ir diezgan sarežģīta. Runa ir par viedumu un spēju lasīt cilvēku sirdīs… Taču to var lasīt ari kā personvārdu Oonago.

-    Oonago? Dzintare atkārtoja, un viņu acumirklī savaldzināja vārda melodiskais skanīgums.

Žans Loserāns skaidroja:

-      Oonago ir būtne, kura dzīvo Pasakonijā un kuras tautas lielāko daļu iznīdējusi Duča padome. Oonago ir maģiska būtne ar slavenu gudrību un spēju lasīt sirdīs. Par viņu runā ar lielu cieņu.

-  Oonago dzīvo Pasakonijā! Dzintare atkārtoja, un viņas iztēle ieguva spārnus.

-  Jā, kādā kristālu alā.

-  Manuprāt, vajadzēs aiziet pie tās Oonago, Nefrīte sacīja. Bet tagad pastāstiet mazliet par Pasakoniju! Vai tā nav tikai leģenda?

-   Nepavisam ne, Žans Loserāns apgalvoja. Es patiešām esmu tur bijis.

-   Nu, un tad? Kāda tad tā zeme ir? Nefrīte nerimās.

-   Es jums pastāstīšu visu, ko zinu. Bet vispirms jums stipri jātic neiespējamajam, lai spētu tikt pāri magnētiskajam laukam, kas ieskauj Pasakoniju. Jūs vairs neesat vientiesīgi bērni, kas uzticas nereālajam. Diezin vai jums būs viegli to paveikt.

-   Es to panākšu, Nefrīte lepni paziņoja, jo nevarēja iedomāties, ka pasaulē pastāvētu kaut kas viņai neiespējams.

-   Kas tajā Pasakonijā dzīvo? Dzintare jautāja. Vai postā nonākušas princeses, bruņinieki un burvji?

-   Ne tikai tie. Loti senos laikos, kad Duča padomei vēl nebija tādas varas kā tagad, pasaulē dzīvoja simtiem tautu ar burvju spējām; cilvēki bija tikai viena suga, kas attīstījusies reizē ar citām, un ikviens ņēma vērā atšķirības, kādas tolaik likās pavisam parasta lieta. Bet, kaut ari šo tautu nodomi bija labestīgi, Duča padome baidījās no daždažādo būtņu milzīgās varas. Iegūstot aizvien svarīgāku lomu, šī padome sēja cilvēku sirdīs naidu pret citām rasēm. Pamazām vien, ļaunprātīgi izmantojot no mums tik atšķirīgo tautu aklo uzticēšanos, padomei izdevās tās iznīdēt. Tas bija mežonīgs laiks un arī liela kauna laiks.

Dzintares maigajā skatienā pavīdēja izbīlis, un viņa mazliet aizžņaugtā balsī jautāja:

-  Kas notika pēc tam? Kāpēc neviens nesacēlās, lai šīs būtnes izglābtu?

-   Neviens īsti nesaprata notiekošo. Katrs uzticējās savam kaimiņam un bija pieradis pie miera. Viss norisinājās neskaidri un slepeni. Beigu beigās maģiskās būtnes, pēc dabas būdamas rāmas, nolēma izvairīties no asinsizliešanas. Dzīvas palikušās atkāpās kādā attālā apvidū, kur nepastāvēja nekāda civilizācija, bet zeme bija bagāta un auglīga. Tur tās apvienoja savu varu un izveidoja magnētisko lauku, lai sevi pasargātu no ļaunuma. Tā radās Pasakonija, kas tagad ir plaukstošs, izcili skaists novads, kur tādā pašā saticībā kā senāk līdzās dzīvo gan cilvēki, gan ar pārdabiskām spējām apveltītas būtnes. Taču, par nelaimi, ari tur mājo ļaunums. Visur, kur ir dzīve, nevar pastāvēt labais vien. Bet vismaz Duča padome tur neuzspiež savu likumu. Tā ir brīva zeme.

-  Cik skaists stāsts! Dzintare aizkustināta čukstēja.

-   Ja, Nefrīte diezgan vienaldzīgi piekrita.

-  Vai Pasakonija ir tālu no šejienes?

-  Nē, gluži pretēji, tā ir pavisam tuvu, Žans Loserāns atbildēja. Natirna iezīmē Diviljonas hercogistes robežu. Nepilna stundas ceturkšņa gājiena attālumā ir ļoti stingri apsargāta robeža. Tikai ārkārtīgi retiem cilvēkiem izdodas to šķērsot. Un tūlīt aiz tās sākas magnētiskais lauks, kas ieskauj Pasakoniju.

-  Tik tuvu? Nefrite brīnījās. Tad tur tiešām būs viegli nokļūt.

-  Tā vis nedomājiet, grāmatnieks iebilda.

-   Lai kaut vai izkļūtu no Natirnas, ir vajadzīga iziešanas atļauja. Tad atliek vēl visgrūtākais jātiek pāri robežai.

-  Par izkļūšanu no pilsētas nav nekāda bēda, Opāle izgudroja ļoti ticamus melus, lai te iekļūtu, Nefrīte diezgan vēsā tonī sacīja, jo viņa joprojām jutās aizvainota, ka pati ar savu kara viltību nav spējusi pārliecināt Likumvaras bruninieku.

-  Jā, Opāle, Dzintare jūsmīgi piekrita, pastāsti gan viņam, kā tas notika!

Opāle neizteiksmīgā balsī negribīgi paskaidroja:

-   Man gluži neviļus radās doma pasacīt, ka strādāju Duča padomes labā. Piepeši biju pārliecināta, ka telepātiskais vēstījums nāk no viņiem. Es zināju un jutu, ka esam viņu ienaidnieces.

Šos vārdus izdzirdot, Žans Loserāns nodrebēja.

-  Telepātiska vēstījuma laikā sakaros nonākušo cilvēku gars, protams, ir savstarpēji saistīts, bet nav iespējams lasīt otra domas! viņš teica. Ja nu… ja nu vienīgi tad, kad vēstījuma mērķis ir iedvest bailes vai radīt ciešanas.

Šiem vārdiem sekoja klusums.

-   Balss arī vēstīja par pareģojumu, par biezu, asinīm notraipītu grāmatu, Dzintare klusām stāstīja grāmatniekam. Vai jūs saprotat, par ko ir runa?

Žans Loserāns rūpīgi apsvēra katru savu vārdu, vairāk pav visu baidīdamies atklāt to, ko nedrīkstēja atklāt. Mirkli viņš vēroja Dzintari, meitenes maigos vaibstus un sirsnīgo skatienu un tikai tad atbildēja.

-   Pareģojumu pirms vairākiem gadsimtiem sarakstījis kāds filozofs, vārdā Neofīlijs. Viņš piederēja pie lieliskas tautas, spēcīgas un nepakļāvīgas, un šo tautu sauca par klorjiniem. Neofīlijs bija apveltīts ar spēju izzināt nākotni, un viņš nojauta, ka pēc dažiem gadsimtiem Duča padome iznīdēs daļu viņa pēcteču. Taču viņš, par nelaimi, nojautai neticēja, jo miers likās pārāk drošs.

Triju meiteņu skatieni bija kā piekalti Žanam Loserānam; Nefrītes acis mirdzēja ziņkārē, Dzintares skatiens pauda izpratni un interesi, bet Opāles seja palika neizdibināma.

-   Neofīlijs juta arī, ka laiki mainīsies un pasaule pārveidosies. Viņš lasīja nākotnē vētrainus nemierus un pirmo reizi nevarēja nākotni saviedēt pilnīgi skaidri.

-  Es nesaprotu, Dzintare sacīja.

-   Tas nozīmē, ka vienā laika līknes punktā nākotne Neofīlijam izskatījās nenoteikta. Viņš redzēja, ka tā nevis iezīmē vienu pašu noteiktu ceļu, bet gan šajā punktā sazarojas vairākos sānceļos. Visa cilvēce dosies tālāk pa vienu no tiem, kas mainīs to pasauli, kuru mēs pazīstam. Tad Neofīlijs uzrakstīja Pareģojumu.

Žans Loserāns apklusa. Viņš bija pateicis pietiekami daudz.

-  Ir pilnīgi nepieciešams doties uz Pasakoniju un uzmeklēt Oonago, Dzintare sacīja. Kā iespējams tikt pāri Diviljonas robežai?

-   Tādu padomu es nespēšu jums dot, grāmatnieks atbildēja. Tolaik, kad aizgāju uz Pasakoniju, robeža pastāvēja tikai teorijā. Tagad ir pavisam citādi.

-  Gan jau tiksim tai pāri, Nefrīte nevilcinādamās apgalvoja.

-  Kādā veidā? Dzintare jautāja.

-   Es nevaru jums palīdzēt, Žans Loserāns atbildēja, bet jūs uzmeklēsiet kādu jaunu cilvēku, vārdā Adriēns dc Rivbels. Viņam ir tikai sešpadsmit gadu, bet viņš jau pavadījis trīs gadus Natirnas cietumos. Nupat viņš atbrīvots.

-  Kāpēc viņu ieslodzīja? Dzintare iesaucās.

-   Šis jaunais cilvēks dzīvoja Pasakonijā, kur viņš piedzimis. Viņš ir kādas dižciltīgas bruņinieku cilts pēctecis. Trīspadsmit gadu vecumā šis Adriēns gribēja atklāt Arpusaines pasauli. Viņš aizbēga no mājām. Likumvaras bruņinieki viņu sagūstīja pie robežas un ieslodzīja cietumā.

-  Tas ir netaisni! Dzintare iesaucās.

-   Protams, Žans Loserāns piekrita. Bet klīst visādas baumas. Ļaudis runā, ka viņš nav tāds kā citi izbijušie cietumnieki; gūstniecība nav viņu salauzusi. Stāsta, ka viņš ir nepakļaujams un ka cietuma restes viņa raksturu nebūt nav sabojājušas, tās to ir tikai vēl vairāk norūdījušas. Viņam piespriests visu mūžu dzīvot šeit šajā nožēlojamajā pilsētā, kur nemājo nekādas cerības; tomēr visi sačukstas, ka viņš mēģina sarīkot sacelšanos, lai atbrīvotu Natirnas iedzīvotājus.

-   Man patīk sacelšanās! Nefrīte jūsmīgi iesaucās. Tā ir laba doma.

-  Diemžēl tā nav īstenojama, grāmatnieks atbildēja.

-  Ja ir ticība, nekas nav neiespējams! Dzintare atcirta.

Žans Loserāns skumji pasmaidīja. Viņam vairs nebija spēka ticēt neiespējamajam.

-  Ejiet pie Adriēna de Rivbela, varbūt viņš spēs jums palīdzēt, grāmatnieks nopūtās.

Nefrīte atmeta atpakaļ melnu matu šķipsnu un sacīja:

-   Mums palīdzība nav vajadzīga, bet mēs iesim pie Adriēna Rivbela. Natirna ir jāatbrīvo.

-  Es atkārtoju tas nav iespējams, grāmatnieks novaidējās.

-  Jūsu māte jūs gaida, Loserāna kungs, Nefrīte skarbi sacīja, un es esmu viņai apsolījusi aiznest ziņas no jums. Vislabāk būs, ja jūs pats viņai tās aiznesīsiet, vai ne? Un kā izaicinādama piebilda: Neiespējamā nemaz nav!

10

Dzintare bija iedomājusies ieraudzīt burvīgu princi, kas tiešā ceļā iznācis no pasakas, smalkmanīgu un poētisku, bet Adriēns drīzāk izskatījās pēc bruņinieka ar skarbiem, samērīgiem, bet asiem vaibstiem. Viņš likās domīgs un nosvērts, tikai tumšās acis pauda drosmi un degsmi, kas viņā kūsāja. Kuplie, tumšbrūnie mati uzsvēra noslēpumainību. Adriēns prata tēlot vienaldzību un savas jūtas paslēpt dziļi sirdī. Šī spēja viņam bija palīdzējusi pretoties trijiem ieslodzījuma gadiem. Viņš nebija vainīgs nevienā apsūdzības punktā, un apziņa, ka nav nekā, ko sev pārmest, viņā nevis urdīja dusmas, bet viņu balstīja. Niknums neko nebūtu devis, par to viņš bija pārliecināts, tāpēc viņš niknumu apslāpēja, kaut arī sirds dziļumos alka taisnības. Tagad, no cietuma iznācis, Adriēns atkal lāva brīvu vaļu savai īstajai dabai. Viņš bija rūpīgi izstrādājis Natirnas sacelšanās plānu. Pilsēta bija jāatbrīvo, lai izkļūtu brīvībā pats. Viņš meklēja sabiedrotos. Adriēns domāja, ka ir atradis kara viltību, bet nebija vēl saticis nevienu, kas spētu viņam palīdzēt tās īstenošanā. Gandrīz visi Natirnas iedzīvotāji bija garīgi salauzti vai nu cietumā, vai arī gluži vienkārši padevušies paradumam un pieņēmuši likteni par negrozāmu. Tikai retais vēl bija saglabājis dzīvas cerības un sapņus. Tie piekrita Adriēna dc Rivbela sacelšanās plānam, bet neiedrošinājās viņam pievienoties. Pagaidām vēl ne. Viņi nebija pārliecināti, bet varēja tādi kļūt.

Tādējādi Adriēns, nekrizdams izmisumā, gaidīja palīdzību. Tā radās pilnīgi negaidītā veidā, kad viņš satika Nefrīti, Opāli un Dzintari. Viņš nepavisam nejutās pārsteigts, kad ieraudzīja meitenes ienākam mazītiņajā viesnīciņas istabiņā, kur viņš mita, un uzņēma sirsnīgi. Visas trīs apsēdās uz ļodzīgiem krēsliem. Adriēns de Rivbels bija izglītots un gudrs; viņš uzreiz saprata, kas meitenes tādas ir. Pasakonijā klīda daudz nostāstu par viņām. Viņš pats bija prasījis padomu Oonago, kad viņam palika desmit gadu, lai zinātu, kāds ceļš ejams. Maģiskā būtne viņam atbildējusi:

"Tu neesi Izredzētais. Bet tu nevarēsi palikt ēnā. Tava sirds ir lepna un kvēla,atrodi ūdeni, lai apdzēstu šo postošo liesmu, nevis malku, lai to kurinātu."

"Bet kāpēc?" Adriēns apmulsis jautājis.

"Tu vari izraisīt lielas briesmas. Tev ir jāievēro vislielākā piesardzība, citādi briesmas apdraudēs citu dzīvības. Neklausi savai sirdij. Atver acis un ļauj, lai tevi vada prāts!"

"Tas ir neskaidri," Adriēns nočukstējis.

"Pienāks diena, kad sastapsi tās, kuras gaida visi, un tad tu sapratīsi."

Tagad, kad viņam prcti sēdēja trīs meitenes trīs Pareģojuma akmeņi, viņš nebija pilnīgi pārliecināts par ceļu, kāds ejams, bet skaidri juta, ka kopā viņi var spert kādu soli pareizajā virzienā. Viņš, protams, neteica, ko ir nojautis.

Sākumā nerunāja neviena no meitenēm. Viņas Adriēnu uzmanīgi vēroja. Nefrīte uzreiz saprata, ka ir atradusi sabiedroto, kādu, kas līdzīgs viņai. Meitene lasīja jaunekļa skatienā Natirnas sacelšanos, ko viņa kopā ar šo cilvēku varētu sarīkot. Meitene neievēroja, ar kādu uzmanību Adriēns viņā lūkojas, bet nedz Dzintarei, nedz Opālei tas nepalika nepamanīts.

Dzintare jaunais cilvēks radīja izbrīnu. Viņa nojauta, ka tas ir lepns un apņēmīgs, līdzīgs Nefrītei, bet daudz savaldīgāks. "Te radīsies sarežģījumi!" viņa nodomāja. "Divi tik līdzīgi, tik degsmes pilni cilvēki nevar… nedrīkst tuvoties viens otram, bet, ja viņi viens otru mīlētu, tas būtu vēl ļaunāk!"

Opāli nodarbināja cita doma. Ieraudzījusi Adriēnu, viņa uzreiz juta sevī norisināmies vēl nebijušu pārmaiņu. Viņas sirdi saviļņoja dziļas jūtas. Meiteni piepeši pāršalca siltuma vilnis. Viņa nespēja pretoties tam, ko atklāja, un patiesībā arī nevēlējās to darīt. Opāle veltīgi pūlējās saprast, kas ar viņu notiek. Viņa raudzījās Adriēnā atklātu skatienu. Meiteni pārņēma tīksma neērtības sajūta. Un prātā pazibēja nojauta: viņa saprata, viņa zināja, ka ir radīta, lai mīlētu šīs zaļganpelēkās acis. Viņa bija pilnīgi pārliecināta, ka viņai un Adriēnam ir jābūt kopā, ka citādi nemaz nevar būt. Viņu, parasti tik vēsu, smacēja karstums. Bet Adriēna skatiens bija pievērsts Nefrītei. Opāle to redzēja. Dīvainā kārtā viņa nejuta nekādu greizsirdību un nekādu vilšanos. Viņa mierīgi nodomāja: "Tā ir kļūda. Adriēns nevar tā skatīties uz Nefrīti. Un, ja viņš jūt pret Nefrīti to, ko pret viņu jūtu es, viņam… jāmaina uzskati."

Pa to laiku Nefrīte, sajūsmināta, ka var musināt uz nemieriem, pārkāpt likumu un pierādīt savu drosmi, uzsāka dzīvu sarunu par pilsētas sacelšanos.

-  Kāds draugs mums teica, ka tu gatavo Natirnas sacelšanos! viņa teica Adriēnam, veltīdama viņam sazvērniecisku smaidu.

Viņa jauno cilvēku brīvi uzrunāja ar "tu". Adriēns bija tikai divus gadus vecāks par Nefrīti, tāpēc pārliecīga pieklājība šķita lieka.

-  Es negribu pavadīt savu mūžu šīs neciešami drūmās pilsētas mūros, Adriēns atbildēja. Es biju izdomājis bēgšanas plānu, lai atgrieztos Pasakonijā. Bet es gribu, lai brīvi kļūst visi Natirnas iedzīvotāji. Man ir atrisinājums, kas ļaus to panākt.

-  Un kāds tas ir? Nefrīte vaicāja, acīm ziņkārē dzirkstot.

• Tas ir ļoti sarežģīts. Mums vajadzētu ņemt talkā burvestības, bet es pilsētā neesmu atradis nevienu, kas spētu izdarīt to, ko esmu iecerējis.

-  Un kas tas ir? Nefrīte nepacietīgi jautāja.

-   Kādam ir jāliek lietā maģija un jāiemidzina dziļā miegā tie, kuri atrodas ārpus burvju loka.

-  Un kas tas burvju loks tāds ir?

-  Tas ir neliels aizsardzības loks, kas izveidojas ap burvi, kad viņš izrunā buramvārdus, un tas viņu pasargā no paša burvestību ietekmes. Loks palīdz viņam palikt nomodā. Tad, kad loks ir izveidots un burvestība pabeigta, burvis var no tā iziet; tad burvestība viņu vairs neskar.

-   Man liekas, tur ir kāda problēma. Likumvaras bruņinieki aizmigs, bet aizmigs arī Natirnas iedzīvotāji!

-  Tieši tā. Un tikai īsts burvis spētu izveidot ļoti plašu loku. Tam jābūt tik milzīgam, ka tas ietvertu visus Natirnas iedzīvotājus.

-  Tādā gadījumā visi varētu aizbēgt bez kāda riska, Nefrīte piebilda.

-   Tā īsti nav. Burvestība pastāvētu vienīgi desmit minūtes, tā ka mums tik vien pietiktu laika, lai atvērtu pilsētas vārtus un pa tiem izietu. Bet, lai sasniegtu Diviljonas hercogistes robežu, burvestība būtu jāatkārto vairākas reizes. Taču tā ir neatrisināma problēma: likt lietā tik spēcīgu maģiju ir ļoti nogurdinoši, bet izdarīt to vairākas reizes pēc īsiem starpbrīžiem gandrīz neiespējami.

-  Gandrīz, Nefrīte uzsvēra. Te slēpjas visa atšķirība.

Piepeši ierunājās Opāle.

-   Adriēn, vai tu esi atradis burvi, kas spētu īstenot tavu plānu?

-  Nē, jaunais cilvēks atzinās.

-  Mēs to spēsim, man vismaz tā liekas, viņa teica.

-  Mēs? Kādā veidā? Dzintare brīnījās.

-  Maģiskie akmeņi! Opāle atbildēja. Ja jau jāatrod lielo burvestību avots…

Adriēns nemaz nemēģināja izlikties pārsteigts. Viņš jau bija gaidījis šo sarunas brīdi.

-  Iedomāsimies, ka tas iespējams, viņš teica. Tomēr pastāv vēl viena problēma. Natirnas iedzīvotājiem ir jādara zināms precīzs bēgšanas laiks, lai tie būtu gatavi rīcībai.

Adriēns zināja, ka sacelšanās bez asinsizliešanas nav iespējama, bet viņš negribēja jau iepriekš izbiedēt savas jaunās sabiedrotās.

-  Kad tad bēgsim? Dzintare jautāja.

-  Nu, teiksim, pēc kāda mēneša.

Viņš gribēja zināt, kā to uztvers Nefrīte. Izrādījās, tieši tā, kā viņš cerējis.

-   Nē! viņa iebilda. Es negaidīšu veselu mēnesi! Es gribu nonākt Pasakonijā tik drīz, cik vien iespējams!

-   Kad, tavuprāt, ir tik drīz, cik vien iespējams? Dzintare, mazliet uztraukusies, jautāja.

-  Šonakt.

-  Šonakt?! Dzintare un Adriēns vienā balsī iesaucās.

-  To varētu izdarīt, Nefrīte sacīja. Mūsu ienaidnieki uzņēma sakarus ar Opāli, izmantojot telepātiju. Izmantosim tādu pašu aplinku ceļu, lai brīdinātu iedzīvotājus!

-  Lai spčtu sasniegt ikviena šīs pilsētas iedzīvotāja prātu, vajadzētu, lai jūs…

-  Mums jāpamēģina! Nefrīte viņu pārtrauca.

-  Galvenais ja pārāk šaubīsimies, var notikt tā, ka nodzīvosim visu mūžu šajā pilsētā, bet par to taču nevar būt ne runas!

-  Tas nav tik vienkārši, Adriēns brīdināja.

-   Piepūle, ko tas jums prasīs, ir… Nu, galu galā tev ir taisnība. Ja jau esat te iekļuvušas, jums izdosies ari panākt, lai varam no šejienes izkļūt! viņš nobeidza, Nefrītes aizrautības savaldzināts.

Dzintare dziļi ievilka elpu. Viņa nepavisam nebija pārliecināta par veiksmi, bet Nefrīte un Opāle jau bija izņēmušas savus maģiskos akmeņus no melnajiem samta maisiņiem. Viņa vilcinājās. Galu galā viņa tikko ir Adriēnu sastapusi; vai abu pārējo uzticēšanās viņam nav pārsteidzīga? Tomēr meitene paņēma savu akmeni. Patiesību sakot, iespēja palikt ieslodzītai Natirnā viņai patika tikpat maz kā Nefrītei.

-  Nedomājiet ne par ko citu kā vien par savu mērķi: jābrīdina iedzīvotāji, ka notiks bēgšana, Adriēns sacīja. Ja jūsu vēstījums būs pietiekami skaidrs un jūsu griba pietiekami spēcīga, cilvēki iegūs pārliecību. Sakopojiet visu savu spēku šim mērķim!

Opāle piekrītoši pamāja ar galvu, bet Dzintare nezin kādēļ sastinga. Visas trīs meitenes, spiežot saujās akmeņus, domāja vienīgi par Natirnas atbrīvošanu. Vaigi visām piesārta, jo, pašām neapzinoties, viņu piepūle bija milzīga. Tad notika kaut kas pilnīgi neparedzēts. Meitenes reizē aizvēra plakstus. Un no brīnumiem apstulbušā Adriēna acu priekšā ap viņām izveidojās nezin kur radusies caurspīdīga lode. Pēc tam lode sāka celties gaisā, un tajā bez vismazākās piepūles lidinājās trīs meitenes. Lode likās tik vārīga kā ziepju burbulis, kas gatavojas pārsprāgt, bet īstenībā bija stiprāka par metāla bruņām. Meitenes neko nebija pamanījušas. Viņas bija pārņēmusi savā varā aina pūlis, kas iet laukā pa pilsētas vārtiem. Viņas čukstēja vārdus, ko pašas nezināja, veidoja tēlus, kuru jēga palika nesaprasta. Viņas bija pārmācis kaut kas pilnīgi svešs, kas tomēr šķita iznirstam no visdziļākajām dvēseles dzīlēm. Neapzināti viņas šīs domas nodeva visiem Natirnas iedzīvotājiem.

Adriēns lielā bijībā nolūkojās šajā ainā. Viņš sadzirdēja vārdus, ko Nefrīte, Opāle un Dzintare raidīja ar telepātiju. Viņu vārdi iespiedās jaunekļa prātā un bija pārliecinoši.

Pēc stundas ceturkšņa lode ar trim meitenēm lēnām nolaidās uz zemes. Burbulis pazuda tikpat pēkšņi, kā bija parādījies.

Likās, ka uz Nefrīti un Opāli viņu paveiktais brīnums nebija atstājis nekādu iespaidu. Viņas mierīgi apsēdās katra savā krēslā. Bet Dzintares skatiens klīda tukšumā. Viņa nometās uz grīdas un sāka raudāt.

Nekad… Nekad es viņu vairs neredzēšu… Es to neizturēšu… Man nevajadzēja…Un pat ne ar vārdu neatvainojoties… Tad piepeši runas tonis mainījās. Viņa kratīja dūri kā draudēdama. Balss kļuva nikna. Es negribu! Nē! Laidiet mani vaļā! Es gribu būt brīvs! Pietiek!

-   Dzintare! Nefrīte iesaucās. Kas ar tevi notiek?

Adriēns nopūtās un sacīja:

-   Es no tā jau baidījos. Uzņemot sakarus ar visiem iedzīvotājiem, Dzintare ir uzņēmusi sevi viņu domas. Viņa tagad izjutīs ikviena emocijas, lai no tām atbrīvotos. Tas turpināsies vairākas stundas.

-   Kāpēc mēs ar Opāli neko tādu nepiedzīvojam? Nefrīte jautāja.

-   Tas nozīmē, ka Dzintare ir ļoti jūtīga, Adriēns paskaidroja. Bet neuztraucieties! Tas pāries, un viņai paliks tikai sliktas atmiņas.

-  Vai tu par to esi pārliecināts? Nefrīte jautāja.

-  Pilnīgi. Galvenais jums izdevās! Tas ir īsts varoņdarbs un nozīmē, ka mums ir izredzes. Bravo!

-   Paldies, Nefrīte bez liekas pieticības sacīja. Tas nemaz nebija tik grūti.

-  Jo labāk. Tas, kas mūs gaida, tiešām būs grūti paveicams.

-  Tad jau redzēsim! Nefrīte atcirta. Pēc tam viņa mazliet augstprātīgā tonī piemetināja: Man nav bail.

Parīzē 2002. gadĀ

Es pamodos. Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem es dzirdēju, ka pukst mana sirds, jutos dzīva un laimīga, ka esmu dzīva. Tik tikko pamanāmu saskatīju pavisam vāru gaismiņu šajā sāpju bezdibenī, ikdienas tumsā, kurā nav cerības. Es nevarēju nezināt, ka man uzglūn nāve, ka tā mani aizraus bez žēlastības. Man bija bail. Man sala. Dzīvei nebija jēgas; cs biju jau tikpat kā mirusi, kaut arī vēl dzīva. Dienas ritēja pilnīgi vienādas, izmisuma un ciešanu pilnas un nederīgas. Slimība mani pamazām sagrauza. Es to vairs nespēju izturēt. Biju izsmēlusi visu savu drosmi, un asaras bija izsīkušas. Man nekas vairs nebija atlicis. Viss izrādījās veltīgs. Patiesībā mana eksistēšana bija tikpat kā neesība; man nebija vairs ne tik daudz spēka, lai izmisumu uztvertu par netaisnību.

Vēl viena nakts līdzīga iepriekšējām un turpmākajām. Tā man vismaz šķita, kad laidos miegā. Parasti es neko nesapņoju. Es gulēju maz un slikti. Bet šoreiz notika kaut kas neparasts. Es redzēju brīnišķīgu un neticami reālu sapni. Un man tā vien liekas kaut kur tālu pasaulē šis sapnis turpinās. Kas zina varbūt sapņi ir kādas patiesas dzīves vēstījumi un varbūt mana pašas bezjēdzīgā dzīve ir šīs svešās pasaules iztēlota atblāzma? Man uznāca klepus lēkme. Sapnis… Es tam pieķeros ar visu savu domu spēku. Nefrīte, Opāle un Dzintare… Dīvaini! Viņu vārdu pirmie burti veido manu vārdu Noda. Senāk mani vienmēr tā sauca, kaut gan mans īstais vārds ir Nadīne. Es mēģināju norīt kaklā iestrēgušo kamolu. Man taču šķita, ka esmu pāri tam laikam, kad žēluma asaras kuru katru mirkli varēja sakāpt acīs. Noda. Tas pieder pie pagātnes. Pie seniem laikiem. Tagad man vārda vairs nav, jo neviens nepūlas mani uzrunāt. Es neesmu nekas, tikai nekustīgs ķermenis, kas kādā istabā guļ gultā. Nekas.

Es aizveru sūrstošos plakstiņus. Cerība neveda ne uz kurieni. Man tomēr gribētos, lai sapnis turpinās.

11

Nefrīte kopā ar Adriēnu bija sagatavojuši bēgšanas plānu. Viņi, šķiet, nemaz nešaubījās par sava pasākuma veiksmi. Jauneklis bija ilgi meklējis buramvārdus dažās pilsētā noslēptajās grāmatās. Beidzot viņš uzvaroši vicināja gaisā kādu laika gaitā nodzeltējušu lapu apdrupušām malām. Nefrīte to izpētīja. Viņi nosprieda, kādā kārtībā visam jānorisinās. Nu bija pienācis laiks likt lietā burvestību.

"Atkāpties nu jau ir par vēlu," Opāle domāja. Meitene zināja, ka viņai jāiet līdz galam. Tomēr kāda iekšēja balss tiecās pierādīt pretējo.

Dzintare bija atguvusies no nemaņas, bet vēl ļoti vārga. Nefrīte un Adriēns nepacietīgi mudināja sākt.

Nefrīte paķēra lapu ar buramvārdiem. Opāle piegāja viņai tuvāk. Dzintare vēl nedrošām kājām un miglainu prātu viņiem piebiedrojās.

Labi, sāksim, Adriēns, sirdij skaļi pukstot, sacīja. Vārdi ir tikai jāatkārto nepārtraukti, ne mirkli neapklustot. Burvju loks nav redzams. Burvestība radīsies no jūsu spēka.

Trīs meitenes paņēma savus akmeņus.

-   Ja viss notiek pēc plāna, Adriēns turpināja, natirnicšiem tagad vajadzētu pulcēties pie izejas no pilsētas. Es iešu pie viņiem, fūs pa to laiku skaitiet burvju vārdus. Es atvēršu pilsētas vārtus. Jūs man piebiedrosieties. Un visi būs brīvi.

-  Skaidrs, Nefrīte atbildēja. Tas ir vienkārši.

-   Jums būs grūti paiet, Adriēns brīdināja. Jūs droši vien būsiet ļoti vārgas, jo burvestība paņems daudz spēka. Cerēsim, ka nogurums jums uzbruks pēc tam, kad būsim laukā no Natirnas.

-  Viss ir skaidrs, Nefrīte viņu stingrā tonī pārtrauca.

-  Sakopojiet domas, Adriēns tomēr piekodināja.

-  Labi, labi, tu mums jau visu esi izskaidrojis! Nefrīte nepacietīgi atcirta.

Ar to saruna beidzās. Visas trīs meitenes saspieda saujā akmeņus un sāka skaitīt burvju vārdus. Nekas nenotika. Vārdiem nebija nekādas jēgas. Viņas vairākas reizes izlasīja formulu. Viņas pārņēma nogurums. Pēc dažām minūtēm viņas visas reizē apklusa, jo bija sapratušas, ka burvestība ir īstenojusies. Viņas nepavisam nejutās nogurušas, tikai vairs nespēja nedz domāt, nedz izteikties. Viņas bija tikai ķermeni bez domām.

Tomēr visas zināja, kas jādara, it kā klausītu kādas nezināmas gribas pavēlei. Viņas traucās uz Natirnas izejas pusi, kur ieraudzīja Adriēnu pie atvērtiem vārtiem. Cilvēki izskatījās pagalam pārsteigti un uzbudināti. Viņiem brīnumainā kārtā bija atdota brīvība.

-   Redz, kā, jūs esat klāt! Adriēns iesaucās, ieraudzījis meitenes. Šķiet, ka viss norit labi. Daži kopā ar mums turpinās ceļu uz Pasakoniju, citi atgriezīsies dzimtajās mājās.

Žans Loserāns piederēja pie pēdējiem. Viņš beidzot atgriezās pie vecās mātes, pie sava pavarda. Cilvēku pūlī, kas drūzmējās pie vārtiem, viņš pamāja Nefrītei, Opālei un Dzintarei, un acīs viņam bija neticības un laimes asaras. Bet trīs meitenes viņu neredzēja. Viņas vairs nespēja Žanu Loserānu pazīt.

-   Tālāk jums būs jāiet bez manis, Adriēns turpināja. Man jāizlaiž cietumnieki no kamerām. Es zinu, kur atradīšu atslēgas, bet viss jādara ļoti ātri. Jūs desmit minūtes iesiet uz Pasakonijas pusi, pēc tam apstāsieties, lai atpūstos un sagaidītu mani.

Visas trīs meitenes joprojām klusēja. Neko nedomādamas, viņas sekoja pūlim, neizrādīdamas nekādu pārsteigumu par tomēr neticamo situāciju: visi iedzīvotāji drūzmējās pie pilsētas vārtiem, bet Likumvaras bruņinieki gulēja dziļā miegā…

Trīs meitenes un daļa Natirnas iedzīvotāju priecīgu prātu gāja uz priekšu tumsā. Pēc desmit minūtēm, kā jau bija licis Adriēns, visi apstājās. Pēc īsa brīža burvestība beidzās. Nefrīte, Opāle un Dzintare saļima uz sausās zemes. Burvestība bija izsmēlusi visus viņu spēkus. Kamēr maģija darbojās, meitenes neaptvēra neko, bet tagad bija kļuvušas pilnīgi bezspēcīgas. Visi pūliņi viņas uzmundrināt izrādījās veltīgi.

Pēc minūtēm desmit Adriēns ieradās kopā ar vairāk nekā simt cietumniekiem.

-  Pagaidām viss norisinās ārkārtīgi labi, viņš paziņoja.

Viens no vecākajiem natirniešiem norādīja uz zemē guļošajām meitenēm. Adriēns zināja, ka viņu stāvoklis nav nopietns, bet, ieraudzījis Nefrīti nekustīgu un bez apziņas, sajuta sirdī tādu kā saltumu. Viņš attapās un teica:

-   Mums jāturpina ceļš. Es nesīšu vienu no meitenēm, diviem citiem jānes abas pārējās. Viņām jāatgūst samaņa, pirms nonāksim pie robežas. Tieši viņas lika lietā burvestību, un mēs tiktai esam tikuši, vienīgi pateicoties viņām.

Atskanēja apbrīna pilna murdoņa. Adriēns strauji pacēla roku un to pārtrauca:

-  Viņām nepietiks spēka likt burvestībai iedarboties vēlreiz un iemidzināt Likumvaras brūni-

niekus, kas sargā robežu. Mums nav izvēles: mums būs jāpierāda, ka mūsu sapņi ir brīvības pūliņu vērti, ka mūsu drosme nav tikai iedoma. Mēs cīnīsimies!

Atskanēja izbaiļu kliedziens. Adriēns neapmulsa:

-   Ikviens cietumnieks ir paņēmis kāda Natirnas bruņinieka zobenu. Daži vēl ir bērni, un dažiem nav spēka cīnīties, tādēļ ieroči jāsadala savā starpā. Mēs neesam bēguši nieku dēļ! Mums ir mērķis, un tas ir tuvu. Lai tie, kam pietiek drosmes cīnīties, pasper soli uz priekšu! Cerību nespēj nomākt nekas!

Diviljonas hercogistes robeža bija ļoti labi apsargāta, bet, jūtot Adriēna degsmi un nelokāmo gribu, ikviens spēcīgs virs paspēra soli uz priekšu. Adriēns izdalīja ieročus.

Cerību nespēj nomākt nekas! viņš vēlreiz nočukstēja, lai pārliecinātu pats sevi.

Natirnieši devās tālāk. Divi vīri bija pacēluši Nefrīti un Dzintari. Adriēnam bija jānes Opāle. Jauneklis manīja, ka no viņas izstaro neizprotams cildenums. Viņš ļāva meitenes auguma siltumam ieplūst savā ķermeni un piespieda to ciešāk sev klāt. Viņš pārlaida skatienu cilvēkiem, kurus veda. Ik skatienā kvēloja neprātīga apņēmība. Gan sievietes, gan sirmgalvji, gan bērni soļoja drosmīgi. Nakts bija tumša, bet akmeņainais un grūtais ceļš, kuru viņi bija uzsākuši, bija brīvības ceļš. Cilvēki nesarunājās, baudīdami šķietamo mieru ap sevi.

Drīz vien visas trīs meitenes atguva samaņu. Viņas bija pārgurušas, viņām sāpēja galva un visi locekļi, bet prāts bija skaidrs. Saprazdamas stāvokli, viņas gribēja vēlreiz likt lietā burvestību, bet tam nepietika spēka. Viri nolaida viņas zemē. Meitenes tikai ar grūtībām spēja noturēties kājās un paiet. Diezgan ilgi viņām vēl bija vajadzīgs balsts.

Apmēram pēc stundas ceturkšņa ļaužu grupa nonāca pie Diviljonas hercogistes robežas. Tumsa viņus ietina un slēpa no ienaidnieku skatieniem. Viņu priekšā bija simtiem Likumvaras bruņinieku. Bet aiz tiem magnētiskais lauks, kas veidoja puslodi, ieskāva Pasakoniju un, kaut arī bija nespodrs, izstaroja žilbinošu gaismu.

-  Cīnieties bezbailīgi! Adriēns sacīja saviem bruņotajiem vīriem. Ejiet uzbrukumā, lai vājākie var tikt robežsargiem garām pirmie, un dodieties projām pēdējie. Radiet apjukumu!

To teicis, viņš metās uz priekšu, zobenu vicinādams, kaujai gatavi vīri viņam sekoja. Daži, kuriem ieroču nebija, traucās kaujā kailām rokām un aurodami.

Sākumā pārsteigums bija pilnīgs. Mātes un bērni, cik vien ātri spēdami, traucās uz magnētiskā lauka pusi. Likumvaras bruņinieki, kas bija spiesti aizstāvēties pret uzbrucējiem, tikai reti kādu apturēja. Bērni bez pūlēm nonāca Pasakonijā. Mātēm izdevās viņiem sekot. Bet kaujas laukā drīz sākās sagrāve. Likumvaras bruņinieki viegli uzvarēja uzbrucējus; tikai kādam desmitam vīru, viņu vidū arī Adriēnam, izdevās bruninieku rindas satricināt. Daudzi kādreizējie natirnieši gulēja smagi ievainoti vai agonijā. Tumsā paslēpies, bija palicis tikai mazs pulciņš vārgu vīriešu, izbijušos sirmgalvju, daudz gados vecāku sieviešu, kā arī Nefrīte, Dzintare un Opāle.

-  Ja mēs gaidīsim, tad netiksim nekur! Nefrīte piepeši paziņoja. Jāizmēģina veiksme tagad un jāizmanto pārsteigums, ko radījis uzbrukums. Skrieniet! Glābieties! Tikai neapstājieties, izlocieties starp bruņiniekiem! Vēl ir maza cerība, tveriet to!

Sakopojusi spēka mazumiņu, ko bija atguvusi, Nefrīte bez bailēm metās uz kaujas vietu un satvēra kāda asinīm noplūduša, zemē guloša vīra zobenu. Viņa bija baudījusi ļoti vispusīgu audzināšanu, viņa ne tikai prata lasīt senās valodās, bet arī cīnīties. Viņa pacēla zobenu. Tajā brīdī ieroču šķinda pieklusa un drīz norima pavisam. Gan Likumvaras bruņinieki, gan arī bēgļi jutās bezgala pārsteigti, ieraudzījuši apmēram četrpadsmit gadu vecu meiteni melniem matiem un lepnu skatienu. Viņas tēls likās nevietā te, kur aumaļām bija plūdušas asinis. Likumvaras bruņinieki lāgā nevarēja saprast, kā tagad jārīkojas. Tā bija kļūda. Veikla un ātra Nefrīte uzbruka vienam no tiem. Dzintare, Opāle un bēgļi, kas nespēja cīnīties, izmantoja brīdi, lai šķērsotu kaujas lauku. Dzintare viegli izkļuva cauri magnētiskajam laukam. Daži citi, sasprindzinājuši prātu, viņai sekoja, taču ne tik viegli. Tomēr lielākā daļa, viņu vidū arī Opāle, nespēja tikt pāri robežai, kas viņus šķīra no Pasakonijas. Piepeši Adriēns, kas nikni cīnījās, uzsauca pēdējiem atlikušajiem vīriem un Nefrītei:

-  Ir jāatkāpjas! Ja mēs turpināsim kauju, neviens nepaliks dzīvs!

Taču Nefrīte viņā neklausījās. Ar savu lielisko cīņas māku viņa uzvarēja visprasmīgākos bruniniekus.

-   Nāc, Nefrīte! Mēs esam mazākumā, mēs nespējam uzvarēt!

Nefrīte negribīgi atkāpās uz magnētiskā lauka pusi kopā ar Adriēnu un citiem vīriem. Steidzīgi saspiedusi saujā akmeni, viņa mēģināja tikt pāri

Pasakonijas aizsardzības robežai. "Es ticu, man jāsatiek Oonago. Pasakonija pastāv. Un neiespējamais ari," viņa saspringti domāja. Meitene sajuta milzīgas sāpes, atsizdamās pret magnētisko lauku. Viss viņas augums tika spēcīgi atgrūsts. Viņu satvēra ledains vējš. Viņa pūlējās tikt uz priekšu, bet nespēja. Tad aizvēra acis un sažņaudza dūres. Atkal atvērusi acis, Nefrīte saprata, ka ir iekļuvusi Pasakonijā.

Magnētiskā lauka ārpusē visiem klājās ļoti slikti. Daži dzīvi palikušie cīnītāji bija tikuši Pasakonijā kopā ar Nefrīti. Otrpus robežas bija vairs tikai Adriēns un tie, kuri nevarēja noticēt neiespējamajam, viņu vidū arī Opāle. Likumvaras bruņinieki, redzēdami, ka visi aizbēg no kaujas lauka, pavērsās pret pēdējiem cīnītājiem. Adriēns nespēja saņemties un viņus atstāt. Daži izmisuši raudāja, citi bailēs kliedza.

-   Pietiks, ja jūs ticēsiet, Adriēns viņiem teica. Papūlieties, atcerieties kādu bērnības sapni, vienalga, kādu. Un jums izdosies.

Taču viņš zināja, ka ir jau par vēlu un ka viņa vārdi ir tukši. Piepeši, visiem par pārsteigumu, Opāle devās pretī ienaidniekiem. Tad viņa apstājās un skaļā balsī, kas ne reizi neiedrebējās, sacīja:

-   Bruņinieki! Es nelūdzu, lai jūs mani saudzētu. Bet esiet kaut vai tik godprātīgi, ka spējat taisnīgi spriest par cilvēkiem, kas ir kopā ar mani. Viņu vienīgais noziegums ir tas, ka viņi vēlas būt brīvi. Vai tad viņi pelnījuši nāvi?

Adriēns apbrīnā vēroja Opāli. Viņa, kas parasti turēja acis nolaistas, raudzījās bruņiniekos ciešu skatienu. Viņa bija taisni izslējusies un tajā bridi likās neievainojama. Viņa izskatījās tik cildena, tik skaista… Tad Adriēns saprata, ka ir bijis akls. Viņš mīlēja Opāli. Viņš steidzās pie meitenes, lai aizstāvētu, lai pateiktu, ko jūt. Bet kāds Likumvaras bruņinieks bija ātrāks par Adriēnu. Par Opāles vārdiem viņš tikai pasmējās. Viņa izpratnē tiem nebija nekādas jēgas, jo viņš bija audzināts, lai dzīvību izdzēstu, nevis lai to saudzētu. Viņš izvilka asu zobenu un bez žēlastības iedūra to Opālei sirdī. Turklāt ņirdzīgi smīnēdams.

Opāles nedzīvais augums iekrita Adriēnam rokās. Viņas asinis lija uz jaunekļa drēbēm. Viņa nekad nebija redzēta tik skaista un rāma kā nāvē. Adriēnam acīs saskrēja asaras. Viņš piespieda lūpas pie Opāles vēl maigajām un siltajām lūpām.

-  Es viņu mīlēju, viņš tikai pasacīja.

Likumvaras bruņinieki saskatījās. Viņi bija

pieraduši pie vaimanām, pie asarām un apsūdzībām, tās viņus vairs neaizkustināja. Tās bija tikai jāizbeidz. Bet Adriēns turpināja drošā un skumjā balsī:

-  Tā nav jūsu vaina.

Bruņinieki pārsteigti saslējās.

-  jūs esat mācīti cīnīties, jūs esat mācīti nogalināt. Tas ir jūsu arods, un to jūs protat labi. Jūs esat karavīri, jūs mākat rīkoties ar ieročiem labāk par jebkuru citu.

Bruņinieki jutās aizvien vairāk un vairāk pārsteigti.

Adriēns nemanāmi izņēma no Opāles melnā maisiņa akmeni un saspieda to, kā bija darījusi Opāle. Pēc tam jauneklis turpināja:

-  Un tomēr jūs esat aizmirsuši galveno, ļums visiem ir sirds, un jūs visi spējat just mīlestību. Un tieši tā jūs padara par īstiem vīriešiem.

Bruņinieki ļoti lēnām nolieca galvu. Dīvainā kārtā neviens vairs nevarēja iedomāties turpināt kauju.

-  Jūs esat nonāvējuši meiteni, kuru mīlēju, Adriēns teica. Es jums to nepārmetu.

Vai tie bija Adriēna vārdi, kas aizkustināja bruņiniekus, vai arī aina jauneklis, kas tur rokās nekustīgo Opāles augumu? Vai arī akmens bija paveicis kādu burvestību? To nekad neviens neuzzinās. Bet toreiz Adriēns vienkārši pateica:

-  Ja jūs esat cilvēki, jūs zināt, kas jums atlicis darāms.

Un tajā brīdī viens no Likumvaras bruņiniekiem stomīgi iebāza zobenu makstī. Pārējie sekoja viņa priekšzīmei. Viņi nezināja, vai ir izvēlējušies pareizo ceļu, bet kaut kas sirds dziļumos pavēlēja rīkoties tieši tā.

Tad, viņiem muguru pagriezis, Adriēns devās uz magnētisko lauku. Viņš cieši spieda akmeni un valdīja asaras. Viņš ar Opāli bija kā viens cilvēks. Viņa bija Adriēnu mīlējusi. Viņš Opāli mīlēja.

Viņš viegli tika cauri Pasakonijas magnētiskajam laukam. Ja arī nebija cerības, mīlestība spēja uzvarēt neiespējamo.

12

Viņa brūce bija dziļa asiņojošs pušums kreisajā apakšdilbā. Iepriekšējā dienā viņam bija jācīnās ar bumblinkiem. Šie ļaundarīgie radījumi mita Pasakonijas ziemeļu apgabalu mežos. Viņš gribēja mežu šķērsot, lai aiztaupītu ilgo un grūto apkārtceļu, bet atklājās, ka izvēle ir bijusi nepārdomāta. Mežu apdzīvoja nejauki gari, kas necieta cilvēku klātbūtni. Trijās dienās viņš jau bija piedzīvojis divas kaujas, un vienā no tām viņa zirgs gājis bojā. Par laimi, tobrīd jau satumsusi nakts un meža iemītnieki aizmiguši.

Jauneklis apstājās vienā no retajiem meža klajumiņiem. Spēki bija izsīkuši. Piepeši viņš sadzirdēja čaboņu. Ar veselo roku viņš strauji izrāva no maksts zobenu ar mirdzošu asmeni. Parādījās kāds siluets. Jaunais vīrietis, aizdomu pilns, gaidīja. Svešais panāca uz priekšu. Viņš bija mazs un drukns, ģērbies platā, tumšzaļā tunikā. Makstī viņam bija zobens. Nebūtu iespējams noteikt, cik viņš vecs: kaut arī seju bija izvagojušas dažas grumbas, tās izteiksme likās jauneklīga. Ļoti gaišo matu ērkulis krita uz izliektās pieres. Viņam bija pavisam plakans deguntiņš, bālas, bet biezas lūpas. Uzacis, tāpat kā skropstas, bija ļoti smalkas un gandrīz baltas. Zem tām slēpās lielas, melnas acis, kuru izteiksme bija bezrūpīga, lai gan dzīvesgudra. Viņa laikam jau labsirdīgajā sejā iemirdzējās plats smaids. Tomēr, šo būtni vērojot, kļuva skaidrs, ka atbilstošā situācijā tā var būt arī bīstama. Vai tā ir cilvēciska būtne? Pirmajā mirklī varēja rasties tāda doma. Pēc izskata šī būtne gandrīz neatšķīrās no cilvēkiem. Taču, uzmanīgāk ielūkojoties, atklājās, ka būtnes ādai ir mazliet sudrabains spīdums.

-   Bāz savu zobenu makstī! svešais teica. Mani nodomi ir miermīlīgi.

Jaunekli ar ievainoto roku šie vārdi nepārliecināja, un viņš aicinājumam nepaklausīja. Tad, bridi apdomājies, viņš pakļāvās.

-  Esmu nācis no tālienes, lai tevi uzmeklētu, svešais turpināja. Mani sauc Elfohriss, un es tev tuvojos, lai lūgtu palīdzību, nevis uzsāktu cīniņu.

Elfohriss paspēra vēl dažus soļus uz jaunekļa pusi. Viņš vēroja jauno cilvēku, kas stāvēja viņam pretī. Jauneklim varēja būt apmēram astoņpadsmit gadu. Mati bija tumši brūni un acis tumši zilas ar smaragdzaļganu nokrāsu, un to ciešajā skatienā viegli varēja nojaust skumjas. Jaunekļa seja bija nopietna.

Elfohrisam no redzētā aizrāvās elpa. "Beidzot," viņš klusībā nodomāja.

-  Pasaki man vai tu neesi hovalins jeb arī klejojošais bruņinieks, kā viņus sauc vienkāršie ļaudis?

-  Es tas esmu, jauneklis atbildēja.

-  Un kā tevi sauc? Elfohriss, sirdij dauzoties, jautāja. Pasaki to bez bailēm.

-  Man nav vārda, jaunais hovalins atzinās. Vai arī es to vismaz neatceros. Pirms diviem gadiem es pamodos klajā laukā. Pagātne no manas atmiņas bija izdzisusi. Tad es nolēmu kļūt par hovalinu un doties sava vārda meklējumos.

-  Bezvārdis! Elfohriss iesaucās patiesā apbrīnā un patiesā sajūsmā. Tu tiec daudzināts visā Pasakonijā! Malu malās runā par drošsirdīgu hovalinu, kurš meklē savu vārdu. Vai tiešām tu esi Bezvārdis?

-  Par nelaimi jā. Liekas, mani meklējumi nedod neko.

-  Manā varā ir tev palīdzēt. Es varu tevi izvest cauri mežam un pavadīt vēl tālāk.

-  Bet kāpēc jūs gribat man palīdzēt?

-  Arī es kādu meklēju, taču es tev neatklāšu savu meklējumu iemeslus un mērķi.

"Es meklēju Izredzēto. Un man šķiet, ka esmu to atradis," Elfohriss klusībā nosprieda.

Bezvārdis neuzdeva jautājumus. Galu galā ceļabiedrs, pat ja tas ir noslēpumains, nāca tikai par labu. ļaunais cilvēks klusēja. Domas, kā vienmēr, tiecās uz sapni: iegūt savu patību. Viņš bija izstaigājis lielāko daļu Pasakonijas un ikvienam jautājis, vai tas par viņu kaut ko nezina. Meklējumiem nebija nekādu panākumu. Taisnība, viņš vairākas reizes bija cīnījies pret briesmoņiem, kuri uzbruka iedzīvotājiem, un bija saņēmis daudzus atalgojumus… Bet slava nebija tas, pēc ka viņš ilgojās. Vakarā, ticis galā ar visvisādiem sarežģījumiem, viņš nekad neiemiga, iepriekš nelauzījis galvu par to, kāds varētu būt viņa vārds un kāda izcelsme. Viņš bija sacerējis neskaitāmus savas pagātnes atveidus atkarībā no garastāvokļa. Taču tic neremdināja viņa vēlmi, un klejojumos viņu pavadīja skumjas un vilšanās.

Bija vēls, un ceļotāji sāka manīt izsalkumu. Bezvārdis izņēma no smagās somas maizi, ūdens blašķi, kūpinātu tītaru un dīvaina izskata augli. Viņš gribēja ēdiena dalīties ar Elfohrisu, bet tas pieklājīgi atteicās un izņēma no somas neparastu ēdamo. Viņš rijīgi locīja iekšā kādu violetu, staipīgu un glumu masu un, drīz vien remdējis izsalkumu, pacietīgi gaidīja, kad ceļabiedrs pabeigs savu maltīti. Tad iestājās klusums. Bezvārdis iekūra ugunskuru, sāka dejot liesmas. Pēc tam viņš apsēdās un klusēja. Viņš prātoja, ka situācija izveidojusies pārsteidzoša. Pilnīgi negaidot viņš bija nonācis kāda svešinieka sabiedrībā un par to nezināja neko vai gandrīz neko. Vai svešajam var uzticēties? Elfohriss bija apgūlies un acīmredzot jau dziļi iemidzis.

Bezvārdis nespēja aizmigt un gulēja vaļā acīm, raudzīdamies mirdzošajās zvaigznēs. Viņš pūlējās saskatīt dažādus zvaigznājus un nosaukt to vārdus. Viņa sirdi pildīja bezgalīgas ilgas. Kas viņš tāds ir? Atmiņa neglabāja itin neko, kas viņu padarītu par cilvēcisku būtni, ir tikai ķermenis un dvēsele, kas mokās ciešanās. Viņš ir pats sev svešinieks. Bezvārdis izvilka no maksts zobenu un ilgi pētīja gludo, aso vienlaidu asmeni. Viņš iztēlojās, kā būtu, ja tas iedurtos viņam sirdi. Vai tad viņš sajustu aukstumu? Iespējams, viņā jau iemājojusi ziema mūžīga neatbildamu jautājumu ziema. Kam viņš šajā pasaulē vajadzīgs?

Zvaigznes mirdzēja spožāk nekā parasti. Viņš piecēlās, joprojām turēdams rokā zobenu, un sāka iet, nezinādams, uz kurieni dodas, neiedomādamies, ka var apmaldīties. Kāda tam nozīme? Viņš izgāja uz līkumaina celiņa un ienira tumsas dziļumos. Viņš gāja ilgi, nebēdādams, kas ir apkārt, un neapstādamies. Beidzot viņš nonāca meža klajumiņā, ko apgaismoja bāla mēnesnīca. Bezvārdis saskatīja ezeru. Viņš apsēdās tā malā un vēroja savas sejas atspulgu skaidrajā ūdenī. Ko gan nozīmē šī seja, kas ir viņa seja, ja tā nesaistās ar vārdu? Zobenu blakus nolicis, viņš ilgi sēdēja, domās iegrimis. Piepeši viņa atspulgs notrīsēja un no ezera iznāca kāda būtne, kas izskatījās pēc sirēnas. Tā bija skaista, ar sievietes augumu un divām vienādām, zelta zvīņām klātām astēm, jādomā, ka tā piederēja pie kādas brīnumainas pasaules; viņas āda bija baltiņ balta un tīra, sejas panti smalki jo smailei, zilajās acīs vīdēja tādi kā zelta graudiņi. Melnie mati krita pār pleciem smagās, zīdainās cirtās, kas nelikās saslapušas ūdenī, no kura būtne tikko iznirusi. Smalkajos pirkstos viņa turēja apaļām pērlēm izrotātu zelta kārbiņu. Viņa droši vērsās pie Bezvārža:

Tu, mirstīgais, esi uzdrīkstējies pienākt pie

Ciešanu ezera! Savu atspulgu tajā iedrošinās vērot tikai sāpju izmocītas dvēseles; citas tajā noslīkst, jo gribējušas rast mierinājumu, kuru nav pelnījušas. Mēs ar māsām esam šā ezera sargātājas un saimnieces. Mēs kādam parādāmies reti un vienīgi tad, ja tas ir mūsu parādīšanās cienīgs. Esmu pacēlusies virs līmeņa, lai runātu ar tevi, mirstīgais, jo man jāatdod tev tas, kas tev pieder.

-  Jūs alojaties… Es esmu tikai ķermenis, mana dvēsele… Es neesmu nekas, man pat vārda nav. Mani sauc par Bezvārdi.

-   Es zinu, kas tu esi, kāda ir tava pagātne, un pat to, kāda būs daļa tavas nākotnes. Ir daudz tādu, kas to zina, tevi nepazīstot. Bet, ja pat tu gribētu, es tev neatklātu vārdu, kāds tev dots piedzimstot, jo tas nav mans uzdevums. Vienīgais, ko man ir tiesības tev iedot, ir šī kārbiņa. Man un manām māsām to uzticēja pirms daudziem gadiem. Toreiz mēs apsolījāmies nodot kārbiņu kādam noteiktam cilvēkam, kuram lemts reiz nonākt pie šā ezera. Un šis cilvēks esi tu, mirstīgais! Papūlies glabāt to, kas ir šajā kārbiņā. Tā gribēja tie, kuri mums kārbiņu uzticēja.

Bezvārdis satvēra kārbiņu. Sirēna ar tumšajām cirtām acumirklī un pilnīgi bez trokšņa ienira atpakaļ ezera dzīlēs, vairs nepateikuši ne vārda. Nezinādams, ko domāt, bet ziņkārības urdīts, Bezvārdis, elpu aizturējis, milzīgā satraukumā sirdij strauji pukstot, to atvēra. Kārbiņa bija tukša.

Trīspadsmitais padomes loceklis reti dusmojās. Tomēr šoreiz viņu bija pārņēmušas neaprakstāmas dusmas, un viņš aiz niknuma drebēja; Trīspadsmitā padomes locekļa seja bija pārvērsta, viņš auroja, un viņa balss atskanēja Duča padomes pils zālēs.

-  Kā tas iespējams? Jūs man stāstāt, ka visi Natirnas iedzīvotāji aizbēguši? Vai jūs turat mani par muļķi?

Uz platās, plānās, apzeltītās plāksnes, kas lidinājās gaisā, parādījās baiļu pārņemta Likumvaras bruņinieka seja.

-  Jā, tiešām, visi ir aizbēguši, vīrs gandrīz nedzirdamā balsī atzinās.

-  Un kā jūs to izskaidrosiet? Trīspadsmitais padomes loceklis kliedza. Varbūt jūs apgalvosiet, ka bijāt aizmiguši?

-   Jā, patiesi, jā… Likumvaras bruņinieks nokaunējies un apjucis šļupstēja.

-   Vai jūs iedrošināties man melot? Vai tad nezināt, kāds liktenis jūs gaida? Nāve! Apkaunojoša nāve pilsētas laukumā!

-  Bet es jums apgalvoju, ka nemeloju!

-  Dodiet man Diviljonas hercogistes robežu! Nekavējoties!

Attēls acumirklī aizmiglojās, tad parādījās cita Likumvaras bruņinieka seja.

-  Diviljonas robežas drošības Likumvaras bruņinieku virspavēlnieks ir jūsu rīcībā! viņš kā rietin norēja.

-   Virspavēlniek, vai jūs pirms dažām stundām esat apcietinājis lielu grupu bēgļu? Trīspadsmitais padomes loceklis, pacietību zaudējis, jautāja.

-   Kā lai pasaka… komandieris piepeši pazemīgi un stostīgi atbildēja.

-   Kas īsti noticis? Trīspadsmitais uzkliedza. Nemelojiet!

-   Mēs tiešām notvērām zināmu skaitu cilvēku. Lielāko daļu esam padarījuši nekaitīgus. Mēs cīnījāmies drosmīgi. Mūsu spēki cietuši lielus zaudējumus. Mēs…

-   Es gribu zināt, vai kāds ir iekļuvis Pasakonijā!

-   Jā, Likumvaras bruņinieks, skatienu nolaidis, atbildēja.

-  Bet tas taču nav iespējams! Trīspadsmitais padomes loceklis iebrēcās. Kas šo dumpi vadīja?

-   Laikam kāds jauns cilvēks, ko mēs nepazinām.

-   Vai tur bija arī trīs apmēram četrpadsmit gadus vecas meitenes?

-   Man šķiet, ka bija gan. Viena no viņām sevišķi labi prata cīnīties.

-  Tikai nesakiet, ka viņa ir mirusi, jo tad mirsiet jūs!

-  Nē, viņa netika nogalināta. Nogalināja vienu citu.

-Citu? Pastāstiet, kāda viņa izskatījās!

-   Gaišmataina, bālzilām acīm, āda piena baltumā, vienkāršs apģērbs…

Ko? Tagad jūs, bruņiniek, esat parakstījis sev nāvesspriedumu! Trīspadsmitais padomes loceklis klaigāja.

Pēc tam viņš nevērīgi atmeta ar roku, un attēls pazuda. Viņa plāns nebija izdevies. Viņš niknumā žņaudzīja dūres. Opāle ne tikai bija aizgājusi uz Natirnu, bet viņas nāve iestājusies par agru. Un divas pārējās meitenes ar saviem likteņakmeņiem tagad droši vien atrodas Pasakonijā, kur ir nesasniedzamas. Visi trīs akmeņi kopā radīja draudus, jo bija spēcīgi. Bet Opāle ir mirusi… Jo ļaunāk. Pret abām pārējām viņš rīkosies bez žēlastības.

Piepeši viņam iešāvās prātā kāda doma. Viņa seju izķēmoja ļauna prieka vaiksts.

13

Ainava grima tumsā. Varēja nojaust asu savvaļas zāli klātas ielejas un kokiem apaugušus pakalnus.

Kādreizējo Natirnas iedzīvotāju sajūsma kūsāt kūsāja. Visi cits citu apkampa, sejas staroja laimē. Kā gan lai netic neiespējamajam, kad redzēts, kā nežēlīgie Likumvaras bruņinieki bāž zobenus atpakaļ makstis?

Tikai Adriēns, Nefrīte un Dzintare nepiedalījās vispārējā priekā. Viņi klusēja, un prātā viņiem bija drūmas domas. Opāles nāve viņus bija pārsteigusi, bet pēc tam dziļi satriekusi. Viņas vairs nav dzīvajo vidu; viņa nekad neatgriezīsies. Viņa aizgājusi tik pēkšņi, ka viņi vēl nespēja nāvi pieņemt. Tomēr viņas nedzīvais augums dusēja Adriēna rokās. Gaišās cirtas plivinājās tukšumā, bālās lūpas bija sastingušas tik tikko nojaušamā smaidā, gandrīz baltajā sejā nebija ne asiņu lāsītes. Tomēr, par spīti visam, arī nāvē viņa palika skaista un šķita vēl nepieejamāka.

Adriēns, kura sirdi plosīja nožēlas, varonīgi valdīja asaras un skumjas. Ar ciešu apņēmību sejā viņš veda Nefrīti un Dzintari uz kāda sava drauga Ovena d'Irdāla muižu. Mājoklis bija lepns, kaut ari bez jebkādiem pārspīlējumiem. Adriēns iegāja tajā un devās un viesu istabu, kur jau bieži bija nakšņojis. Muižas durvis bija vaļā, jo iemītniekiem nekad neienāca prātā nopūlēties ar to slēgšanu. Tādējādi viņš nevienam nebija izskaidrojis savas ierašanās iemeslu. Tumšajos gaiteņos Adriēns satika dažus dzīrotājus, kas vēlajā nakts stundā vēl nebija devušies pie miera, tie uz viņu paskatījās, bet īpašu uzmanību viņam neveltīja.

Istabā iegājis, viņš saudzīgi nolika Opāli gultā ar baltiem, svaigiem palagiem, nometās meitenei blakus ceļos, saņēma viņas vēl silto roku un klusēdams skatījās.

Dažus soļus viņam aiz muguras stāvēja Nefrīte un Dzintare. Abas nesaprata, kas notiek, kur viņas atrodas un ko dara… Viņām galīgi negribējās domāt un vēl mazāk gribējās kustēties. Opāle bija mirusi. Un to viņas nespēja aptvert.

Dzintare nespēja neraudāt. Asaru aizmiglotu skatienu viņa sev jautāja, kāpēc dzīve ir tik nesaprotama un nedod ne mirkli miera tiem, kurus nolēmusi iznīcināt. Dzintarei bija licies, ka Opāli nevar skart nekas, ka savā ziņā tā ir nemirstīga. Kādēļ tai vajadzēja izgaist tik pāragri un tik nežēlīgā veidā?

Nefrīte jutās slikti. Viņai neizdevās patiesi bēdāties par Opāles aiziešanu. Pār meitenes vaigiem noritēja dažas asaras, bet to cēlonis drīzāk bija šausmas, ko iedvesa pati nāve, bailes, ka reiz ari viņa uz mūžīgiem laikiem iegāzīsies nebūtības bezdibenī, ka viņa vairs nedomās, nesapņos, būs izdzēsta no pasaules un aizmirsta… Mazliet nokaunējusies, Nefrīte pati sev atzinās: viņa Opāli ir skaudri neieredzējusi. Pat mirušai viņa nespēja veltīt draudzīgas jūtas, varbūt tikai mazu drusciņu līdzcietības. Tomēr viņa apzinājās, ka Opāle, Dzintare un viņa pati veidojušas kopību, kādu nenosakāmu veselumu, kuru nedrīkstētu sašķelt. Nefrīte bija cieši pārliecināta, ka Opāle nedrīkstēja mirt. Šādas pretrunīgas jūtas viņu sāpīgi mocīja. Viņa nenožēloja Opāles nāvi, tomēr pati jutās vainīga savas vienaldzības dēļ. Nefrīte atcerējās, cik ļoti salti šī meitene pret viņu izturējusies un kā viņu nicinājusi, taču kāda balss, viņai čukstot, ka Opāle bijusi nepieciešama, pārmeta skarbumu un augstprātību, ko viņa pret Opāli vērsusi.

Tajā bridi istabā ienāca kāds vīrietis. Viņš bija plecīgs, labi noaudzis, vaļsirdīgu smaidu atklātajā un priecīgajā sejā, gadus divdesmit vecs. Viņš bija ģērbies vienkārši un likās līksmes pārpilns. Jau no sliekšņa viņš uzsauca:

-   Adriēn! Tu esi atgriezies! Es ļoti steidzos piecelties, kad uzzināju, ka esi ieradies. Pasaki kas ir šīs burvīgās jaunavas?

Nefrītei un Dzintarei viņš §acīja:

-   Esiet sveicinātas, es esmu Ovens d'Irdāls, sens Adriēna draugs, un esmu sajūsmināts, ka varu ar jums iepazīties. Priecājos jūs uzņemt savā namā!

Adriēns piecēlās, lai kļūtu redzams Opāles augums. Nedrošā balsī viņš sacīja:

-  Paskaties, Oven! Viņa ir mirusi! Mirusi! Un manas vainas dēļ. Viņu nogalināja kāds Likumvaras bruņinieks, bet es būtu varējis to aizkavēt! Taču es nedarīju neko.

Ovena smaids acumirklī apdzisa. Viņš piesteidzās pie gultas, satvēra Opāles roku un paskatījās uz asinīm, kas nemitējās plūst no brūces. Pēc tam, neko nepaskaidrojis, strauji izgāja no istabas. Nefrīte un Dzintare pārsteigtas saskatījās. Pēc mirkļa Ovens d'Irdāls atgriezās kopā ar l<ādu druknu cilvēku vidējos gados, kurš klusēdams izmeklēja Opāli.

-   Šo cilvēku sauc Loghins, viņš ir viens no mūsu visvairāk pieredzējušajiem dziedniekiem. Protams, Adriēn, tavas draudzenes gadījumā nekas sevišķs nav vajadzīgs, tomēr viņa nedrīkst zaudēt pārāk daudz asiņu.

-   Oven, izbeidz zoboties par mani! Adriēns nogurušā balsī atbildēja. Opāle ir mirusi, un es nesaprotu, ko šis dziednieks tur varētu mainīt. Tie nu tiešām nav nekādi joki!

-Joki?

Ovens piesita sev pie pieres un iesaucās:

-  Taisnība, tu taču neko nezini!

-   Ko es nezinu? Adriēns satraukts jautāja, juzdams, ka sirdī iemājo neprātīga cerība.

-   Nāve streiko, neko tādu viņa nav darījusi divsimt gadu. Tas ir ļoti apgrūtinoši. Tava draudzene ir dzīva.

-  Ļoti apgrūtinoši? Dzintare atkārtoja. Es šajā apgrūtinājumā saskatu tikai brīnumu. Ko īsti nozīmē Nāves streiks?

-   Ikviens zina, ka Nāve ir radība, kas mājo Pasakonijā. Tas ir, viņa uzturas apvidos, kurus neviens nespēj sasniegt. Un nupat, tikai pirms dažām stundām, viņa nolēma vairs nestrādāt. Tas nozīmē, ka neviens vairs nevar nomirt.

Nefrīte un Dzintare vai apstulba aiz brīnumiem. Adriēns, kas pie Pasakonijas bija pieradis, tikai ļāva plūst laimes asarām.

-   Nāve jūtas nomākta, Ovens turpināja. Viņa apgalvo, ka neviens viņu nemīlot, un tā, protams, ir taisnība. Taču viņa vēlas, lai viņu novērtētu pilnīgi taisnīgi. Runā pat, ka viņa gribot izdarīt pašnāvību. Tā kā tas ir neiespējami, viņa ieslīgst vēl dziļākā nomāktībā. Viņas padomnieki ir gluži izmisuši.

-  Tātad Opāle ir dzīvai Dzintare jūsmīgi iesaucās.

-  Jā, bet paies krietns laiks, līdz viņa pilnīgi izveseļosies. Tādēļ vina nedrīkst noasinot.

Dziednieks Loghins iezicda Opāli ar balzamiem un lika viņai kompreses, visu laiku dziedošā balsī izrunādams dīvainus vārdus.

-   Pēdējam Nāves streikam bija drausmīgas sekas, Ovens d'Irdāls turpināja, tas ilga kādus desmit gadus. Visi, kas šā streika laikā'saslima vai tika ievainoti, ātri izveseļojās, bet tie, kuri bija saslimuši, pirms Nāve sāka streiku, turpināja mocīties agonijā, un Nāve viņus neatpestīja.

Beidzot padomnieki veda Nāvi pie prāta. Taču šoreiz man radies iespaids, ka streiks ir nopietnāks.

-   Kaut kas traks! Dzintare, stāstītā iespaidota, iesaucās.

-  Tagad, kad jūsu bažas par draudzeni, kuru, ja nemaldos, sauc par Opāli, ir beigušās, mēs varbūt beidzot varēsim iepazīties? Ovens teica Nefrītei un Dzintarei.

-  Nu, Adriēnu mēs pazīstam tikai vienu dienu, tomēr kopā ar viņu jau esam atbrīvojušas kādu pilsētu un esam ieradušās, lai sastaptu Oonago, kas lasa sirdīs vai dara kaut ko tamlīdzīgu, Nefrīte, aiz noguruma žāvādamās, sacīja. Mani sauc Nefrīte, bet tas arī ir viss, ko pati par sevi zinu. Mani padzina no manas pils pašas tēvs, man visās malās ir ienaidnieki, kaut gan tāds nebija mans priekšstats par laimīgu dzīvi, bet ko gan jūs gribat…

-   Mani sauc Dzintare, meitene vienkārši pateica.

-   Nefrīte, Opāle, Dzintare… Ovens nočukstēja, it kā viņu būtu pārsteidzis kāds neapšaubāms atklājums.

Nefrīte atkal nožāvājās. Viņa bija pagalam pārguruši, galva reiba, viņa vairs lāgā neaptvēra, ko pati runā.

-   Gulēt… viņa murmināja, juzdama, ka plakstiņi kļūst aizvien smagāki un smagāki.

-  Jā, protams, es jūs aizvedīšu uz kādu guļamistabu, Ovens sacīja, pēc tam vērsdamies pie Adriēna: Pagaidi mani, es tūlīt atgriezīšos!

Atkal ienācis pie Adriēna, Ovens satraukts iesaucās:

-   Pareģojuma akmeņi! Tu esi avcdis tās, par kurām runā visā Pasakonijā! Tev man tas viss jāpaskaidro!

-   Tās ir neiedomājamas meitenes, Adriēns sacīja, un nepārmet Nefrītei, ja viņa aiz noguruma krīt no kājām. Šajās pēdējās stundās viņa cīnījās pret Likumvaras bruņiniekiem.

-  Tomēr nav piesardzīgi atklāt viņas vārdu un visus ar vinu saistītos notikumus… Vai tad vina neaptver, kādu risku ir uzņēmusies?

-   Nē, es nedomāju vis, Adriēns atbildēja. Neliekas, ka viņa tiešām zinātu Pareģojumu.

-   Nu, tādā gadījumā mēs nevaram būt tie, kuri viņai atver acis. Pastāsti, kā ir tur Ārainē!

-   Tur ir pavisam citādi nekā te, Adriēns nopūtās. Nemaz nevar iztēloties, cik lielā mērā citādi; tās ir tikpat kā pilnīgi pretējas pasaules. Araine ir skaista, plaša, kā te jau runā, bet tā ir arī skarba, vardarbīga un primitīva. Dzīve tur ir grūta un senatnīga. Cilvēki tur nepazīst brīvību, viņu sabiedrībā valda padotība un netaisnība.

-  Vai tu nepārspīlē?

-  Varbūt… Bet nedomāju vis. Tomēr labāk pastāsti man kas mainījies te?

Ovena seja sadrūma.

-  Te mēs sākam izsamist, viņš klusām atzinās.

-  Nē, nesaki tikai, ka Izredzētais…

-  Jā, viņš joprojām nav atrasts.

-   Tas sāk likties uztraucoši! Saskaņā ar Pareģojumu ciņa notiks pavisam drīz… Taču, ja Izredzētais nedos nekādu dzīvības zīmi… kā tad mēs cīnīsimies? Armija drīz sāks pulcēties, bet bez viņa tā neko nepanāks.

-   Visi nemitīgi domā par to pašu, par ko tu tagad runā, Ovens nomākts sacīja. Cilvēki zaudē dūšu. Oonago gaida, bet nekas nenotiek. Izredzētais vēl arvien nav parādījies.

-  Ja nu viņš neatnāk?

-   Tas nozīmēs, ka Neofīlijs ir kļūdījies, ka Pareģojums ir nepareizs un mūsu cerības veltīgas, Ovens nopūzdamies pabeidza. Ret tas nevar būt iespējams!

-   Ja Izredzētā nav, tad arī maģiskajiem akmeņiem varbūt nav tā spēka, kādu tiem piedēvē.

-    Un tad viss ir pagalam, Ovens drūmi noteica.

14

Bezvārdis tikai ar grūtībām atrada atpakaļceļu. Taču rītausma viņu pārsteidza meža klajumiņā blakus Elfohrisam. Dienasgaisma skaidra un spēcīga pārplūdināja mežu, lai arī Pasakoniju ieskāva magnētiskais lauks. Silta vējpūta čabināja koku lapas. Varēja sadzirdēt dažu putnu rīta dziesmas. Mežs modās, un reizē ar tā atmodu acis atvēra arī Bezvārdis un Elfohriss. Kaut gan nogurums nebija izzudis un locekļi smeldza, viņi nolēma turpināt ceļu.

Tālumā skanēja spalgi kliedzieni. Modās arī meža radības. Tie bija bumblinku vai gibdulu cilts piederīgie.

Elfohriss piederēja pie maz izplatītās, bet cienījamās burvju klorjinu cilts, no kuras bija nācis arī Neofīlijs. Viņi nebija apveltīti ar īstu burvju spēku, tomēr Elfohriss prata sevi aizstāvēt un nebaidījās cīnīties ar veiklākiem pretiniekiem. Viņš zināja taku, pa kuru izkļūt no meža, kaut arī pats nekad nebija pa to gājis. To viņam bija izskaidrojis draugs, kuram varēja uzticēties. Protams, vienmēr pastāvēja risks satikties ar bumblinkiem vai gibduliem. Pastāvīgi vajadzēja būt modram.

Abi biedri ātrā gaitā devās ceļā. Elfohriss droši izgāja uz līkumotas takas, kura veda caur dzelkšņiem un nīkulīgiem kociņiem. Bezvārdim nebija bail. Viņš nepiešķīra lielu nozīmi dzīvei, kuru nebaidījās zaudēt. Pēc dažām vienmuļa gājiena stundām Elfohriss atstāja taku un devās iekšā mežā.

-  Citādi rīkoties nevar, viņš īsi paskaidroja Bezvārdim, kas piekrītot tikai pamāja ar galvu.

Tagad mežs likās vēl draudīgāks. Nokaltuši koki slējās pret debesīm, kurās neredzēja neviena mākonīša.

-  Kad nonāk tuvāk meža vidum, ļauno radību klātbūtne jūtama aizvien skaidrāk, Elfohriss teica. Es brīnos, ka līdz šejienei esam nonākuši bez šķēršļiem.

Jo ilgāks laiks pagāja, jo augstāk cēlās saule, jo smacīgāks kļuva gaiss, kaut art koki deva ēnu. Bezvārdi pārņēma dīvains nogurums, viņam gribējās apstāties un atgulties zem kāda koka, ļauties miegam. Viņa gaita kļuva aizvien lēnāka un lēnāka, skatiens klīda tukšumā. Jo tālāk viņš gāja, jo neskaidrāk uztvēra skaņas un ainas. Viņš smaka nost. Beidzot viņu apņēma tukšums: visu apkārt klāja tumsa. Viņš saļima zemē. Kāda balss ar deguna pieskaņu sacīja: "Nekas, nekas, nekas, tu neesi nekas, nekas, nekas…" Pēc tam Bezvārdis izdzirda Elfohrisa lūdzošo balsi, kas pūlējās viņu sasniegt ar telepātiju: "Nepadodies, Bezvārdi! Tas ir garīgs gibdulu uzbrukums! Mosties, tev vajadzīgs tikai mazumiņš gribas! Neļauj sevi sakaut!"

Taču Bezvārdim šī balss bija netīkama, viņš gribēja to padzīt no prāta, liegt tai traucēt vēl vairāk. Viņš tikko spēja pakustināt mēli. Bezvārdis mokoši mēģināja panākt, lai Elfohriss klusē. Un piepeši, to īsti nemaz negribēdams, viņš skaidrā balsī izrunāja: Kārbiņa manā somā! it kā šos bezjēgas vārdus kāds viņam nodiktējis. Pēc tam viņš iekrita tādā kā nemaņā, kurā būtu gribējis palikt uz visiem laikiem.

Tomēr pēc brītiņa Bezvārdis sajuta, ka Elfohriss viņam ieliek rokās pērlēm izrotāto kārbiņu. Pārvarīga instinkta mudināts, viņš to atvēra. Acumirklī viņš sajuta spēcīgu spirgtumu un tīksmi. Viņš bija kājās vienā lēcienā.

-   Bezvārdi! Tu esi atguvies! Elfohriss iesaucās. Man jau likās, ka esi pagalam,gibdulu pārliecināšanas spēks ir ļoti liels. Es tevi purināju, es pat izmantoju telepātiju, lai tev palīdzētu. Bet tu paliki kā nesamanīgs.

-   Paldies, Bezvārdis sacīja. Ja jūsu te nebūtu, es nebūtu vairs dzīvs.

-   Dzīvs tu būtu gan, bet gibduli atnāktu tevi sagūstīt un aizvestu uz savu ļaunuma pilno mājokli, kur spīdzinātu.

-   Paldies, hovalins teica, nezinādams, ko vēl piebilst.

-   Laimīgā kārtā tu ierunājies par kārbiņu! Es to atradu tavā somā, bet, lai kā pūlējos atvērt, man neizdevās… Saki vai tā ir apburta? Vai klausa tikai tev?

-  Es lāgā nezinu, es to atradu uz ceļa.

Elfohriss neko vairāk nejautāja Bezvārdim.

Kādēļ viņš visdziļākajā nemaņā bija pieprasījis šo kārbiņu? Un kā tai izdevies Bezvārdi izglābt?

-   Paklausies, Bezvārdi, uz kurieni tu iesi, kad būsim tikuši laukā no meža?

-  Mēs vēl neesam no tā izkļuvuši, jauneklis teica, izvairīdamies no atbildes.

-    Gibduli tik viegli nelaidīs tevi vaļā. Tu viņiem izbēgi, bet viņi darīs visu iespējamo, lai tev atriebtos.

-  Tie ir bīstami ienaidnieki, Bezvārdis piekrita, atvieglots, ka saruna iegriezusies citās sliedēs.

Taču Elfohriss nerimās:

-  Un tomēr tu man joprojām neesi atklājis savu tuvāko mērķi.

-  Es… es domāju iet uz Thāras pilsētas pusi, Bezvārdis manāmi negribīgi atbildēja.

-   Uz Thāru? Elfohriss neticīgi pārjautāja.

-   Uz Pirmsākumu vietu? Kāda tev, hovalinam, var būt par to interese? Tā ir ļoti bīstama pilsēta, tajā var iekļūt tikai ar grūtībām, un taviem meklējumiem tā nedos neko.

-  Es nezinu, kurp lai eju, Bezvārdis atzinās,

-  un Thāra ir viena no nedaudzajām vietām, kur vēl neesmu bijis. Tas ir pavisam vienkārši.

-   Vai tu jebkad esi bijis pie Oonago? Elfohriss jautāja, cerēdams, ka atbildi jau ir nojautis.

-   Nē, nekad. Ko gan šī būtne, jūsuprāt, varētu man pasacīt? Es pats pārāk labi zinu, ko slēpj mana sirds, tikai jautājumus un mokas, bet neko par pagātni.

-  Tu maldies. Es arī ļoti sen biju aizgājis pie Oonago. Es uzzināju daudz tāda, ko pats nemaz nebiju nojautis, bet kas tomēr bijis ierakstīts manā sirdī.

-  Esmu gandrīz pārliecināts, ka Oonago vārdi man ne drusciņu nepalīdzēs, Bezvārdis palika pie sava. Turklāt Oonago dzīvo tik tālu, tajā alā stāvos kalnos… Ir tik maz cilvēku, kas dodas šajā ceļojumā.

-  Uzticies man! Es tev dodu padomu aizej pie Oonago. Ja tu par sevi tur neko neuzzināsi, mēs iesim uz Thāru.

-  Kādēļ ne? Ja tev tas liekas tik svarīgi, es iešu pie Oonago, hovalins piekrita.

Tālu, pašā meža viducī slējās baismais un drūmais gibdulu miteklis. Nevienam neizdevās izprast viņu dīvaino raksturu. Gibdulu savstarpējās attiecības bija pārākas par cilvēku attiecībām. Viņi nekad nekaroja, bija iecietīgi pret sev līdzīgo trūkumiem, un pie viņu pavardiem neviens nezināja, kas ir dusmas. Bija pieņemts, ka viņu tikumi ir neattīstīti un sabiedrība primitīva. Tie bija maldi. Gibduli dzīvoja bez sadursmēm un, tāpat ka citas būtnes, varbūt pat vēl vairāk nekā citas juta mīlestību un līdzcietību. Viņi dzīvoja brīvi un laimīgi; mežs bija viņu mājas, viņu brīvais laiks, viņu vienīgā robeža, jo viņi to nekad neatstāja. Pēc izskata gibduli bija diezgan atbaidoši, un tieši tāpēc bija radušies visādi nostāsti par viņu nežēlību. Patiesībā viņi bija sirsnīgi un iecietīgi. Tomēr viņi bija arī nikni karotāji. Viņi apzinājās, ka ir stiprāki«par lielāko daļu citu rasu, un, baidīdamies no iebrucējiem savā novadā, kuri gribētu piesavināties mežu, viņi tos nogalināja. Neparasta izskata svešinieki viņu uztverē bija mežonīgi un nikni zvēri, uzbudinoši upuri, kas lemti vardarbīgai nāvei. Jā, gibduliem patika sajust siltas asinis plūstam uz rokām, to saldenā un debešķīgā smarža kairināja nāsis… Gibdulu izpratnē nāve no viņu rokas bija tīrā svētība zemākajiem medījumiem, kas nespēj nedz domāt, nedz mīlēt (un tieši to pašu medījumi domāja par saviem pretiniekiem).

Taču pēdējās dienās gibduli bija piedzīvojuši vienu no visskaudrākajiem pāridarijumiem, kādus vien spēja atcerēties. Mežā bija cilvēks, un šis cilvēks bija viņus uzvarējis. Viņi tam uzbrukuši pēcāk, kad šis cilvēks piespiedis piedzīvot sakāvi viņu draugiem bumblinkiem. Cilvēks bija varonīgi aizstāvējies un lielāko daļu pretinieku ievainojis. Viņš veikli rīkojās ar zobenu, kas acīmredzot bija burvju zobens, un, galvenais, nebaidījās nāves. Gibduli līdz tam bija sastapuši tikai cilvēkus, kas tvērās pie dzīves, kas pie tās turējās krampjaini un izmisīgi. Šis hovalins bija citāds, viņi bija spiesti to atzīt un ar kaunu atkāpties. Savā lepnumā ievainoti, viņi nozvērējās atriebties, bet īstenībā nespēja sevī apspiest apbrīnu, kas bija tikpat liels kā naids, ko viņi tagad juta pret hovalinu. Viņi mēģinājuši to izsist no garīgā līdzsvara un šādi izrīkojās tikai ar visvarenākajiem pretiniekiem, tomēr cilvēks viņus pārspējis.

Dziļi aizskarti, gibdulu karotāji devās pie saviem domātājiem: tie bija viņu padomdevēji vissvarīgākajās lietās. Arī domātāji jutās apmulsuši, kad noklausījās karotāju stāstu, tomēr viens no viņiem, visattapīgākais, beigu beigās rada atrisinājumu, kas pārsteidza visus. Sākumā tam nikni pretojās, bet galu galā tas bija vien jāpieņem. Gibduli nebija tādi, kādus viņus iedomājās esam, un šis cilvēks, viņu uzvarētājs, vēl nebija piedzīvojis visus pārsteigumus, par to nu viņi bija pilnīgi droši…

ParīZĒ 2002. GADĀ

Nepārvaramais, nekustīgais klusums mani biedē… Es dzirdu vienīgi nepārtraukto dūkoņu to rada aparāti, pie kuriem biju saistīta, pie kuriem piesieta mana trīsošā dzīvība. Man vienmēr ir bijis bail no tumsas. Kādēļ lai to noliegtu? Un manā uztverē nāve ir tieši tāda: pilnīga, neizdibināma un mūžīga tumsa. Iztēlojos, kā krītu bezdibenī un nespēju pietverties itin nekam. Es redzēju sevi uz visiem laikiem nebūtības aprītu pasaulē, kur nav nedz jūtu, nedz domu, nedz krāsu pilnīgi nekā. Man vairs nesāpēs… Es drīz pazudīšu šajā tukšumā, visu aizmirsīšu, visu izdzēsīšu pat savas esības pēdas. Īstenībā tā jau ir nāve, dzīvība mani varbūt jau bija pametusi. Bet nē, es joprojām esmu tepat guļoša, nekustīga, bālu seju, krampjainu drebuļu kratīta, galu gaidoša… Man bail, tik loti bail, ka šķiet tieši bai' i ' /

Ies gūs virsroku, tieši tās mani nogalinās, pirms nobeigs slimība. Es biju vairāk vai mazāk pieņēmusi sāpes, sapratusi, ka tās nodevīgi mani kremtīs līdz pat beigām. Bet nekad es neaizmiršu bailes, ka6 vienmēr glūnēja manī, mani iznīcināja, man rēgojās, bez stājas mani pārplūdināja. Es baidījos no klusuma, no tumsas, no laika, no aizmirstības, no mūžības. No nāves. Es vēlējos apturēt laiku, pavēlēt, lai tas pārtrauc savu gaitu. Es saucu, lai tas griežas atpakaļ, lai atdod manu dzīvi, manu nākotni. Man blakus vairs nebija neviena, kas spētu palīdzēt vai mierināt. Pastāvēja vienīgi bailes, un tās auga augumā.

Pēc tam atnāca sapnis. Tas izjauca manu gaidīšanu, tas mani pārvērta, izmeta ārpus laika, ārpus dzīves, ko vadīju, jeb dzīves neesības, kas veidoja manu pasauli. Es vēlējos, kaut sapnis nekad nebeigtos, lai tas liktu man aizmirst visu pārējo, lai liktu izgaist pasaulei … Es ticēju, ka spēju dzīvot sapnī, padarīt to par īstenību, bet mana īstenība pārtaptu par skumju un tālu sapni. Pašai nemanot, biju atguvusi drusciņu cerības. Bet tas bija tikai sapnis. Un šī apzināšanās sagrāva manas ilūzijas.

Tad es dziļi ievilku elpu. Es palūkojos sejā īstenībai, kuru redzēju māsiņu izvairīgajos skatienos un kura bailīgi mita manas dvēseles dziļumā. Es joprojām nespēju ticēt, ka mana dzīve atkal kļūs tāda pati, kāda bijusi senāk, man nebija nedz tiesību, nedz spēka. Neda, vecāku izlutinātā un lolotā meitene, kurai nekad netrūka draugu un veiksmes, šī Neda vairs neeksistēja.

Es valdīju bailes, es salauzu nereālā bruņas, kurās, pateicoties sapnim, biju sevi iekalusi. Es sacīju skaļā balsī, lai labāk saprastu to, no kā bēgu: "Man ir četrpadsmit gadu. Un es miršu."

Punkts. Rindas galā.

15

Pamostoties Dzintare bija pavisam apjukusi un bridi pat izbijusies. Kur viņa atrodas? Kas noticis? Bet drīz vien tik daudzu pārdzīvojumu pilnā iepriekšējā diena atausa atmiņā.

Meitene laiski piecēlās, apģērbās, nomazgājās siltā ūdenī mazajā tualetes telpā blakus savai guļamistabai. Viņa ieelpoja smalkās smaržas, kas bija noliktas uz plauktiņa, mazliet arī apslacīja sevi ar tām. Saposusies un sasukājusies viņa izgāja no istabas. Dzintare nokļuva gaiteni un sāka pa to iet, nezinādama, kur nonāks, pagāja garām vairākām griezumiem rotātām durvīm, kuras atvērt neiedrošinājās. Beidzot, šķērsojusi daudzus vienādus gaiteņus, viņa pamanīja, ka iet pa riņķi. Dzintare jutās bezgala atvieglota, kad beidzot sastapa kādu gadus piecdesmit vecu sievieti. Viņa tai pastāstīja par savām grūtībām, un sieviete, smiedamās par meitenes apjukumu, sacīja:

-  Mīļais bērns, šī muiža nemaz nav tik liela, lai tā apmaldītos! Nāc man līdzi, es tev parādīšu galveno zāli, kur tu varēsi paēst brokastis.

-      Patiesību sakot, Dzintare iedrošinājās bilst, es gribētu atrast Nefrīti, Adriēnu un Opāli. Mēs te pagājušonakt ieradāmies…

Dāmas seja piepeši kļuva nopietna.

-  Tātad tā esi tu, viņa domīgi teica.

-   Piedodiet, es nesaprotu!

-  Nē, nē, nekas. Nāc, es tevi aizvedīšu pie draugiem.

Dzintare sekoja sievietei. Tad viņa pamanīja, ka dāma neiet, kā cilvēkiem parasts: viņas augums lidoja un slīdēja pāris centimetru no grīdas.

-  Vai jūs nodarbojaties ar burvestībām? Dzintare neveikli pajautāja.

-  Ar burvestībām? Tas bija mans bērnības sapnis, bet man nav tādu spēju. Ir vajadzīgas dotības.

-  Bet tas, kā jūs ejat, neskarot zemi… Dzintare nokaunējusies sacīja.

-Ak tas? Es, meitiņ, esmu donlisjenietc. Kā gan citādi es varētu pārvietoties?

-  Piedodiet, lūdzu! Dzintare, galīgi apjukusi, atvainojās.

Šo vārdu jēga viņai palika neskaidra. Nogājusi dažus metrus, donlisjeniete atvēra kādas durvis un ielaida pa tām Dzintari. Tur pie Opāles gultas bija Adriēns un viņam blakus Nefrīte un Ovens d'Irdāls.

-  Dzintare! Ovens iesaucās. Beidzot tu esi klāt! Ko tu teiktu, ja mēs dotos mazā pastaigā un apskatītu Pasakoniju?

-   Ar vislielāko prieku! Dzintare atbildēja patiesā sajūsmā.

-   Es palikšu tepat, Adriēns paziņoja. Ja Opāle pamodīsies, man jābūt viņai blakus.

Nefrīte, Dzintare un Ovens izgāja no muižas. Pagalmā bija piesieti trīs zirgi. Tiem tuvojoties, abas meitenes pamanīja mazas atšķirības, kas tos vērta citādus nekā viņām pazīstamie zirgi: šiem bija brūna spalva, kas likās maiga un pabieza, krēpes zeltainas, spīdīgas, šķita, ka tās liesmo, un skatienā mirdzēja gudrība.

-  Tie ir zirgi, kuriem kāpsim mugurā, lai dotos izjādē, Ovens sacīja. Tie ir īsti tīrasiņi, vēl lielākā mērā maģiskus zirgus nebūtu iespējams atrast.

-   Maģiski? Dzintare neizpratnē jautāja.

-  Vai tas nozīmē, ka tie lido, ka to elpa var būt ugunīga un tie spēj vēl nezin ko…

-  Nepavisam ne, Ovens izbrīnījies atbildēja.

-  Es taču neteicu, ka tos kāds burvis nobūris.

-  Kāpēc tad viņi ir maģiski? Dzintare taujāja.

-  Vai jūties vīlusies? Ja vēlies, es tev varu dot parastāku zirgu, Ovens ar zināmu viltību jautāja.

-  Nē, nē…

Dzintare neko vairāk netaujāja. Visi uzkāpa zirgiem mugurā un devās ceļā, Ovens jāja pa priekšu. Abas meitenes drīz vien apmulsa. Pasakonijas ainavā nebija nekā pārsteidzoša. Zilas jo zilas debesis pletās, cik vien tālu skatiens sniedza, vietumis tajās iezīmējās tālas, mūžīga sniega klātas kalnu virsotnes. Dzintare raudzījās uz balti apmalotajām smailēm un ielejām sev visapkārt. Piepeši Ovens sacīja:

-  Tieši tur, kalnu novadā, dzīvo Oonago. Tur ir grūti nokļūt. Ja jums nebūtu tiešām nepieciešams pie Oonago tikt, es jums neieteiktu iet, bet tā… Tikai nekādā gadījumā neejiet uz Thāru. Pat nemēģiniet, tas ir visupēdējais, ko varētu darīt.

-  Kāpēc? Nefrīte jautāja, jo tādi padomi viņu pārsteidza.

-   Tas ir visbīstamākais gājiens, tā gluži vienkārši ir iešana pretī nāvei. Tā ir nolādēta pilsēta. Tā ir tikusi kristīta un pārkristīta, bet nekas nav līdzējis; tā nemainās, tā nekad nevarēs mainīties.

-  Bet kādēļ? Nefrīte jautāja vēlreiz.

-  Tam nav nozīmes, Ovens, piepeši tāds kā noskaities, strupi atcirta.

Dzintare sarunā klausījās pavisam izklaidīgi. Viņa glaudīja sava zirga spalvu. Viņai licies, ka tā būs mīksta, bet tā bija asa.

Tomēr, līdzko viņa par to iedomājās, spalva zem viņas pirkstiem mainījās. Tā kļuva gluda, ārkārtīgi patīkama taustei tieši tāda, kādu viņa iztēlojusies. Viņa ieinteresēta sāka vērīgi zirgu aplūkot. "Cik skaists tas būtu, ja būtu balts," viņa nodomāja. Acumirklī viņas vēlme piepildījās. Viņa redzēja zirga spalvu pakāpeniski kļūstam gaišāku, līdz tā sasniedza izsapņoto krāsu viendabīgi, tīri un spoži baltu.

-  Oven, es saprotu! Dzintare iesaucās. Zirgs nojauš jātnieka vēlmes un tās izpilda, lai jātnieku apmierinātu. Tā ir burvestība…

-   Ko gan tu gribi, kā tad vajadzētu būt? Ovens mazliet ķircinoši atbildēja. Vai tev tas nepatīk? Man gan šie lopiņi vienmēr ir likušies teicami jājamzirgi…

-   Tik tiešām! Dzintare jūsmīgi atbildēja. Bet man grūti tam noticēt.

Trīs jaunie cilvēki jāja pa lauku ceļu, gar kuru bija sabūvētas parastas mājas un pletās līdzenas pļavas. Dzintare ieteica ceļabiedriem sarīkot sacensības, un šim priekšlikumam abi tūdaļ piekrita. Tad meitene, sakopojusi visus spēkus, vēlējās, lai zirgs auļo, cik vien spēj, un viņa juta, kā vējš cērtas sejā un ātrums uzbudina; zeme zem rumaka kājām it kā pazuda… Viņa nekad nebija neko līdzīgu izjutusi. Pēc dažiem dievišķīgiem mirkļiem viņa atskatījās. Nefrīte un Ovens bija palikuši tālu iepakaļ, viņi šķita aizelsušies. Tad viņa domās lika zirgam apstāties un gaidīt biedrus.

-   Neko tādu es nekad neesmu pieredzējis! Ovens iesaucās. Parasti ir vajadzīgs zināms laiks, līdz zirgi pierod pie saviem jātniekiem,tie pieņem cilvēku vēlmes tikai pēc ilgiem treniņu mēnešiem, un arī tad jātniekam jābūt pieredzējušam. Man pašam grūtos pūliņos bija jāsagatavo zirgs, kura mugurā tu sēdi, lai viņš saprastu mani tikpat labi, kā saprot tevi.

-  Vai šim zirgam ir vārds?

-   Kā lai es zinu? Tiešām, tam droši vien ir vārds, bet zirgs nekad nerunā ar cilvēku, kaut arī, protams, spēj to darīt.

-  Un vai tu neesi tam devis vārdu? Dzintare nerimās.

-   Nē, tas zirgu aizvainotu, būtu pret zirgu paražām.

-  Ak tā! Dzintare tikai noteica, jo viņai pietrūka vārdu, lai paustu savu izbrīnu.

Izjāde kļuva nogurdinoša, tāpēc Ovens ieteica griezties atpakaļ, kam meitenes uzreiz piekrita. Nefrīte izjautāja mājastēvu par Pasakonijas iemītnieku dzīvesveidu, bet viņš tikai atbildēja:

-  Mēs esam brīvi. Protams, pastāv atbildība, taču par savu rīcību katrs izšķiras pats. Mēs strādājam, izklaidējamies, dzīvojam…

-  Bet neparastās radības? Nefrīte nerimās.

-  Tās dzīvo mūsu vidū.

-  Bet kas tādā gadījumā dzīvei šajā zemē ir tik maģisks? Nefrīte sapīka.

-Tas ir tikai vārds Pasakonija, jēdziens, tā nav dzīve. Tas ir vārds, kas neattēlo īstenību, nemēģina to pārstāvēt. Irreālais galu galā kļūst par mūsu ikdienu,pie tā pierod. Un mūsu dzīve nav nekāda pasaka, mums visiem ir arī savas bēdas, savas likstas, ja arī mēs dzīvojam starp citām burvju radībām. Ovens aprāvās. Tur, kur ir dzīve, kur ir cilvēki, ir arī ļaunums, viņš klusām piebilda.

Drīz kļuva redzama muiža. Trīs jaunie cilvēki ieveda zirgus mazā stallī. Dzintare sirsnīgi noraudzījās uz ērzeli, ar kuru tikko bija jājusi. Tam bija lepna gaita, zelta krēpes bija asā pretstatā pienainajam baltumam, ko bija ieguvusi spalva, dzīvās, debeszilās acis nemirkšķinot vēroja jātnieci. Dzintare tikai ar nožēlu atstāja zirgu, lai sekotu Ovenam un Nefrītei.

Muižā valdīja liels uztraukums. Tikko trīs jaunie cilvēki bija iegājuši, kāds vīrietis steidzās pie Ovena. Nefrīte un Dzintare to pazina tas bija Loghins, vakarējais dziednieks.

-  Pastāv nopietna problēma, viņš, ļoti uztraucies, sacīja.

-  Nomierinies, Loghin. Kas noticis?

-Es nevaru… Līdzko aizgāji, ieradās vēstnesis.

-  Vēstnesis? Tad ziņai jābūt svarīgai.

-  Tā ir gana svarīga, Loghins žēlabaini nopūtās. Oven, ir noticis ļaunākais.

-  Bet kas? Vai vari saņemties un pateikt?

-  Thāra kritusi.

-   Ko? Ovens d'Irdāls uztraucies iekliedzās.

-  Vēstnesis ir galvenajā zālē, Loghins sacīja.

-  Es viņam ieteicu tevi sagaidīt.

Klusēdams un sadrūmis Ovens aizgāja kopā ar dziednieku. Abas meitenes viegli atrada istabu, kur Adriēns uzraudzīja Opāli, bet viņas negāja tūlīt iekšā.

-   Thāra… Dzintare domīgi murmināja.

-  Kādas briesmas slēpjas šajā pilsētā? Kā rokās tā kritusi?

-   Tas tiešām ir dīvaini, Nefrīte piekrita,

-  Ovens un dziednieks izskatījās pagalam uztraukušies. Turklāt man likās, ka Pasakonijā kara nav.

-   Man ir tāda sajūta, it kā es dzīvotu sapnī, Dzintare atbildēja. Daudz kas man liekas pilnīgi nereāls.

-  Bet man vienreiz pietiek! Es gribu zināt, kas tie maģiskie akmeņi tādi ir, kas esmu es, kāpēc mani padzina no manas mājas, Nefrīte paziņoja. Es gribu, lai man paskaidro, kas īsti Duča padomei varētu būt pret mums; es gribu dzīvot noteiktā un skaidrā pasaulē, kur man visapkārt nebūtu noslēpumu un neticamu sapņu! Līdzko Opāle atkopsies, mēs tūlīt steigsimies pie Oonago.

Tad viņas iegāja istabā. Adriēna vairs nebija pie gultas, viņš bija izgājis no telpas. Taču Opāle briesmīgi drebēja. Abas meitenes pieskrēja viņai klāt. Opāle vēl bija bezsamaņā, bet pēc komas jau izrunāja kaut ko nesaprotamu. Izdvestajās neskaidrajās skaņās nebija saklausāms neviens sakarīgs vārds. Piepeši viņa apklusa un palika nekustīgi guļam.

Nefrīte neapmierināta iesaucās:

-   Kur ir Adriēns? Viņš gluži vienkārši aiziet projām, nevienu nebrīdinājis, un te mēs nu esam ar murgos runājošu Opāli svešā muižā, šajā sasodītajā Pasakonijā!

-   Laikam jau Adriēnam bijis pietiekami nopietns iemesls, Dzintare mierīgi atbildēja. Iesim uzmeklēt Loghinu.

-  Kur? Es te jūtos kā pazudusi! Es te neesmu savā vietā, viss man te liekas pārāk maģisks!

-  Muižā nav nekā maģiska, Dzintare atbildēja, un nav nemaz tik neiespējami atrast galveno zāli.

Tad ienāca Adriēns. Viņš bija ģērbies tādā kā zili zeltainā formas tērpā. Viņa sejā atspoguļojās cieša apņēmība, kaut arī viņš bija ļoti bāls.

-  Adriēn! Nefrīte sašutusi iesaucās. Kur tu biji?

-  Thāra ir kritusi, jauneklis paziņoja.

-  Jā, mēs jau zinām, Dzintare atbildēja.

-  Tātad tomēr ir karš?

-   Gan ir, gan nav, Adriēns nopietni atbildēja. Viņš apsēdās koka krēslā un turpināja: Es tūlīt jums visu izskaidrošu,jums tas jāzina, lai pateiktu Opālei, kādēļ esmu viņu atstājis.

-  Tu biji projām tikai mūsu izjādes laiku, tas nav nekas traģisks, Dzintare teica.

-  Par to es nerunāju. Drīz došos projām. Pavisam.

-  Bet… Nefrīte viņu pārtrauca.

-   Nepārtrauc mani, klausieties abas! Thāra nav parasta pilsēta. Daži apgalvo, ka tā ir ļaunuma apsēsta. Tā pieder pie pagātnes, tā atspoguļo pagātni. Tā ir vienīgā pilsēta, kas palikusi neskarta gadu tūkstošiem, it kā atrastos ārpus laika. To dēvē arī par Pirmsākumu pilsētu. Tā nekad nav īsti piederējusi pie Pasakonijas, un, kaut ari to apņem magnētiskais lauks, tas pilsētu nepasargā. Jau kopš seniem laikiem Duča padome spēj tai piekļūt ar telepātiju. Tas ir viens no iemesliem, kuru dēļ šī pilsēta ir bīstama. Tajā nav daudz iedzīvotāju. Tikai starp tiem ir arī negodīgi ļaudis, kas alkst pēc varas, un tie ir nodevuši Pasakoniju, palīdzot Duča padomei iegūt kundzību pār visu Thāras iedzīvotāju prātiem. Dažiem ar grūtībām ir izdevies pretoties, bet Duča padomes tumšais spēks ir ieņēmis pilsētu un pakļāvis savai kundzībai. No turienes tā var iespiesties dziļāk Pasakonijā. Duča padomes locekļi vai pat Likumvaras bruņinieki tagad var materializēties tālraides ceļā, pateicoties ļoti sarežģītai burvestībai, kas vēstures gaitā īstenota tikai kādas desmit reizes. Taču maz ticams, ka viņi to darīs. Viņu stratēģija ir gandrīz skaidra: ar sev uzticamo thāriešu starpniecību viņi ieperināsies ļaužu prātos un tos paverdzinās, iznīcinās vai pakļaus savai gribai. Viņiem tas izdosies. Thārā galu galā visi ir pārstājuši cīnīties. Situācija nav īsti skaidri zināma, bet laimīgā kārtā vienam no thāriešiem izdevies izbēgt. Vēstneši izsūtīti pa visu Pasakoniju.

-   Kā tad varēs cīnīties? Dzintare drebēdama jautāja.

-   Tas ir vienkārši, brīvprātīgo pulki ielenks pilsētu. Ja Duča padome mēģinās izplest savu kundzību, kareivji cīnīsies… garīgi. Lai kā, brīvprātīgo armija pūlēsies iespiesties thāriešu prātos, palīdzēt viņiem, bet tas ir gandrīz neiespējami, ja ņem vērā Duča padomes spēku. Tāpat arī mēģināsim iekļūt pilsētā un atvairīt garīgo uzbrukumu.

-  Pagaidi kādēļ tu saki "mēs"? Nefrīte jautāja.

-   Es nupat pieteicos armijā, Adriēns saviļņojuma pilnā balsī sacīja. Rīt es dodos projām.

-  Vai tu riskē ar dzīvību?! Nefrīte iesaucās.

-   Es gribu būt noderīgs, es negribu apkaunojoši slēpties, gaidot, ar ko notikumi beigsies, jaunais cilvēks atbildēja. Ir vajadzīgi brīvprātīgie. Vai nu es zaudēju dzīvību, vai kāds cits kāda gan tam nozīme?

-  Tu taču atgriezīsies, vai ne? Dzintare jautāja.

-  Iespējams, Adriēns izvairīgi atbildēja. Kad viss būs beidzies. Bet varbūt ari neatgriezīšos. Tādā gadījumā es būšu vismaz cīnījies.

-   Adriēn, nekļūsti pārāk svinīgs! Nefrīte žirgti iesaucās. Tu tiešām runā tā, it kā būtu pienācis pasaules gals!

Jaunais cilvēks tikko manāmi pasmaidīja.

-  Es vēl neesmu beidzis… Galvenais neuzdodiet man jautājumus. Ticiet, ka tas, ko jums saku, nav tukši vārdi. Man būtu jāklusē, bet…

-   Labi, runā īsāk! Nefrīte piepeši kā skaldīt noskaldīja.

-  Jums ir jāiet pie Oonago. Tūlīt pat, ne mirkli nekavējoties. Tagad katra minūtei ir no svara.

-  Bet kā tad būs ar Opāli? Dzintare jautāja.

-   Dziednieks Loghins man iedeva pudelīti ar paša izgatavotu dziru, kas ļaus Opālei dažus īsus mirkļus atgūt apziņu, lai es varētu no viņas atvadīties. Pēc tam viņa atkal to zaudēs. Ir jāiekārtojas tā, lai viņu varētu vest tādā vai citādā veidā. Viņa izveseļosies pati no sevis.

-   Bet kā mēs atradīsim ceļu? Dzintare izbijusies un sašutusi jautāja.

-   Jums tas izdosies… Tas ir svarīgi. Tagad atstājiet mani brīdi vienatnē ar Opāli. Pēc tam jūs dosieties ceļā. Ovens nodos jūsu rīcībā burvju zirgus, ar kuriem nupat jājāt.

Meitenes izgāja gaitenī un palika stāvam pie aizvērtajām durvīm. Nefrīte bija pārskaitusies.

-   Visi mums pavēl iet projām! Mūs nemitīgi dzen laukā!

Dzintare neatbildēja. Nefrītei bija taisnība,arī Dzintarei tas jau bija apnicis.

Istabā Adriēns lūkojās Opālē ilgpilnu skatienu. Cik žēl, viņš nočukstēja. Pēc tam viņš no tunikas kabatas izņēma smalki izcizelētu flakoniņu, kurā zilgans šķidrums it kā kūsāja. Adriēns flakoninu atvēra. No tā uzdvesa asinu un nāves smaka, tā bija salkana un atgādināja trūdošas miesas dvaku. Jauneklis apspieda pretīguma grimasi un pielika riebīgo mikstūru Opālei pie deguna,viņa pavēra lupas. Tad viņš burvju dziru ieleja meitenei mutē. Opāle to paklausīgi norija. Pamazām viņa atguva samaņu. Viņas nāsis nodrebēja, lūpās atplauka smaids, un, vēl acis neatvērusi, viņa nomurmināja: Cik ciešā miegā es gulēju! Pēc tam nožāvājās un atvēra acis.

-  Opāle! aizkustinājumā drebošā balsī iesaucās Adriēns.

Meitenes redze vēl bija neskaidra. Bija vajadzīgi daži mirkļi, lai viņa īsti attaptos. Viņas gaišās, gandrīz caurspīdīgās acis iegaismojās, un viņa apjukusi vienā elpas vilcienā izrunāja:

-  Adriēn! Tu esi te! Kas noticis?

Jaunais cilvēks juta, ka viņam acis kļūst miklas, bet viņš apvaldīja asaras. Sirdij sažņaudzoties, viņš nodomāja, ka varbūt redz Opāli pēdējoreiz.

-   Es tevi mīlu, viņš drebošā balsī atzinās. Es vienmēr domāšu par tevi, līdz atkal ieraudzīšu… Es būšu tev blakus ik mirkli, kad tu domāsi par mani.

Viņš nespēja turpināt. Opāle, pievērsusi lielās acis Adriēnam, likās reizē bēdīga un priecīga,viņa piecēlās gultā sēdus, piekļāvās jauneklim un čukstēja:

Neatstāj mani… Neej projām, paliec pie manis… Tas ir bīstami, tu riskē ar dzīvību… Un es tevi mīlu.

Viņa gribēja pateikt vēl kaut ko, bet piepeši acis kļuva blāvas un viņa atslīga uz spilvena, atkal iegrimdama nemaņā.

Adriēns nekad nespēja saprast, kā viņa nojautusi, ka viņš dodas cīnīties. Taču viņam vissvarīgākais bija zināt, ka Opāle arī viņu mīl. Tagad viņš bez bailēm varēja stāties pretī Duča padomei; par vairogu viņam bija mīlestība.

16

Nefrīte un Dzintare klusēdamas jāja sniegoto virsotņu virzienā. Nefrīte balstīja tikpat kā nedzīvo Opāli, prātodama, kur pārgulēs, kad pienāks vakars, un par to, pretī kādai neprātīgai dēkai vina dodas.

Dzintare vēroja apkārtni. Mājas sekoja cita citai, dažas bija vienkāršas, citas lepnas. Gar ceļa malām viņa redzēja pļavas un tīrumus. Meitene pamanīja tikai dažus zemniekus, kuri nevis strādāja, bet vislabākajā omā dziedāja un dejoja. Tie izskatījās pēc cilvēkiem, taču Dzintare pamanīja, ka šo radību matiem ir sudrabaina nokrāsa. Lai gan Dzintare pūlējās izlikties mierīga, vērot apkārtni un sakārtot domas, tomēr nespēja apspiest tādas kā dusmas. Viņa jutās nevarīga, šķita, ka zaudējusi jebkuru varu pār savu dzīvi un taustās galīgā tumsā. Kas viņu gaida? Vai beidzot kāds to pasacīs?

Arī Nefrīte klusībā šķendējās. Kāpēc galu galā viņa nevarētu griezties atpakaļ un atkal būt savā pilī? Meitene zināja, ka to nevar un nedrīkst, bet viņu mocīja vēlēšanās pārstāt akli paklausīt citu padomiem, kaut ari viņa dedzīgi vēlējās atklāt to, ko viņai slēpa.

Piepeši viņa sacīja:

-   Nesmejies par mani, bet man tā vien šķiet, ka pilnīgi visi zina, kas jādara, tikai mēs ne. Citi mūs pazīst labāk nekā mēs pašas! Vai zini, Dzintare, kas man nāk prātā?

-  Nē, Dzintare kā aizsapņojusies atbildēja.

-  Ja Duča padomei ir kaut kas pret maģiskajām būtnēm, tad tāpēc, ka tā no šīm būtnēm baidās.

-  Jā, tas liekas pilnīgi skaidrs.

-   Ja Duča padomei ir kaut kas pret tiem, kuri pazīst Pasakoniju, tad tādēļ, ka arī no tiem padome baidās. Iedomājies, kā būtu, ja visi zinātu, ka ir šāda vieta… Sāktos īsti dumpji! Visi gribētu tikt uz šejieni. Tagad apsver… Manuprāt, pret Duča padomi saceļas tik reti ne tikai tāpēc, ka nevienam nepietiktu drosmes, bet arī tāpēc, ka ikviens mēģinājums būtu veltīgs: Likumvaras bruņinieki ir visur. Taču galvenā patiesība ir tā, ka lielākā daļa cilvēku vispār neko neapjēdz! Vai saproti?

-   Jā, Dzintare piekrita. Cilvēkiem ir laupīta brīvība, sapņi, godkāre… No pašas dzimšanas viņiem nosaka nākotni, kurā nav iespējami nekādi pārsteigumi; mani vecāki bija zemnieki, un man arī bija lemts kļūt par zemnieci, nekādas izvēles nebija. Duča padome apgalvo, ka vajadzīga noturīga sabiedrība, un tas tai ir pietiekams aizbildinājums, lai laupītu cilvēkiem brīvību, bet neviens to neaptver. Pie tāda stāvokļa pierod kopš dzimšanas un ievēro noteikumus, neuzdodot nekādus jautājumus.

-   Pirms aizgāju no savas pils, es redzēju pasauli tādu, kādu man bija iemācīts redzēt. Vai tu patiesību nojauti jau sen?

-   Vienmēr esmu to nojautusi. Es augu brīvi, savā vaļā, patverdamās aizliegtās grāmatās un mācīdamās no tām. Paskaties, kāda ir pasaule, pār kuru valda Duča padome: kropļi un slimie tiek uzskatīti par vārgiem un nederīgiem, viņus nicina, ja ar viņiem runā, tad tikai tādēļ, lai zobotos.

-  Taisnība, cilvēki dara tikai to, ko viņiem liek, viņi nekad neuzdod jautājumus, aizmirst draudzību un sirsnību.

-  Tas ir smieklīgi, Dzintare teica, bet… nē, nekas.

Lai arī Nefrīte neatlaidīgi uzstāja, Dzintare neatklāja domu, kas bija iešāvusies prātā.

-   Es gribēju sacīt, Nefrīte atsāka, ja Duča padomei ir kaut kas pret mums, tad arī tāpēc, ka tā no mums baidās, lai cik neticami tas liktos. Kopš mūsu dzimšanas tai bija pietiekami daudz laika, lai mūs iznīcinātu, liktu Likumvaras bruņiniekiem mūs vajāt… Ja Duča padome no mums baidās, tad jābūt kādam ļoti nopietnam iemeslam, bet es nekādi nevaru iedomāties, kas tas ir.

-Taisnība! Manuprāt, mēs acīmredzot spējam kaut ko darīt pret padomi. Varbūt mums izdosies to satricināt vai… jā! Parādīt cilvēkiem to, ko tagad redzam pašas.

-   Hmm, Nefrīte šaubījās. Kā tu domā atvērt acis miljoniem cilvēku? Kaut gan pagaidi! Kas zina, vai maģiskie akmeņi nevar mums palīdzēt?

Šoreiz īsti nepiekrita Dzintare.

-  Man tas tomēr liekas neiespējami. Mums nesekos neviens cits kā vien tie, kas ir jau pārliecināti.

-  Un kādēļ gan tieši mums tas jādara? Taču, ja neviens nedara neko…

-  Jā, bet varbūt mēs tomēr nespējam jebko mainīt…

Abas iegrima katra savās domās.

Vēl bija tikai agra pēcpusdiena, meitenes muižā neko nebija ēdušas, tāpēc nolēma brīdi apstāties. Pirms došanās ceļā Ovens d'Irdāls viņām bija iedevis līdzi bagātīgus pārtikas krājumus. Tāpēc ēdiena sagāde visu ceļu nevarēja radīt nekādus sarežģījumus.

Nefrīte un Dzintare viegli vienojās par atpūtas vietu un apmetās spirgtā ozola ēnā. Viņas gādīgi noguldīja Opāli blakus. Opāle joprojām bija nesamaņā un pilnīgi nekustīga. Loghins bija daļēji sadziedējis brūci, asinis vairs netecēja.

Nefrīte un Dzintare izsaiņoja ēdamos. Viņas kāri ēda svaigo maizi, žāvēto gaļu, trekno sieru, bet nenobaudīja citus produktus, kas bija sveši un neizskatījās garšīgi.

-   Zini, Nefrīte, es patiesībā nenožēloju, ka esmu te. Kāda būtu mana nākotne? Man tās nebija… Es tikko biju atstājusi bērnību un ieraudzījusi, ko man sola nākotne: neko.

-   Nu jā, Nefrīte atbildēja, ar mani gan bija pavisam citādi. Vēl tikai pirms dažām dienām es tev skaļā balsī apgalvotu, ka esmu hercoga de Diviljona meita; es tev stāstītu, cik grezna ir mana pils. Pretēji tev es domāju, ka nākotne man sola visu bagātību, augstu stāvokli sabiedrībā, visu, par ko vien cs sapņoju… Tagad jūtos mazliet vainīga, ka neesmu pratusi saskatīt neko vairāk kā šķietamību.

Nefrīte piesarkusi apklusa. Viņa senāk nebija varējusi iedomāties, ka ar kādu runās par savām jūtām. Taču hercogs dc Diviljons bija apgalvojis, ka Opāle un Dzintare būs viņas ienaidnieces, un pirmajā gadījumā tā bija taisnība, bet otrajā ne. Kādēļ viņa to pateica? Nefrītei bija nepatīkama sajūta, ka viņa, kopš atstājusi pili, ir mainījusies. Un Dzintare bīstamā kārtā šķita esam viņas pirmā draudzene tas bija vārds, kas Nefrītei vienmēr licies neskaidrs un reizē valdzinošs.

Nē, tas nav iespējams! Lai viņa, Nefrīte, hercoga de Diviljona meita, domātu par kaut ko tādu! Cik dīvainas izjūtas, kaut gan viņa no mājām aizgājusi tikai pirms dažām dienām! Viņa varētu zvērēt, ka aizritējuši gadsimti, varbūt tāpēc, ka juta pagātne ir zudusi uz neatgriešanos.

-  Man kaut kas iešāvās prātā, Dzintare piepeši ierunājās. Kādēļ nepamēģināt Opāli atdzīvināt ar mūsu akmeņiem?

-  Kā vēlies.

Dzintare izņēma no Opāles kabatas melno samta maisiņu. Ieslidināja akmeni starp meitenes sakļautajiem pirkstiem. Tad paņēma savu dzintaru un cieši to saspieda. Nefrīte, skatienam klīstot tālumā, darīja to pašu ar savu akmeni. Dzintare sažņaudza plaukstu vēl ciešāk. Abas meitenes juta, ka akmeņi mēģina uzņemt sakaru ar Opāli, liekot lietā savu enerģiju, bet nekas nenotika. Opāle bija nesamaņā, tāpēc parasto saiti nodibināt neizdevās.

Vīlušās viņas drīz atkal devās ceļā. Dzintare uzcēla Opāli savā zirgā, domās tam izlūgdamās piedošanu par lieko smagumu. Viņa bija pārliecināta, ka zirgs viņu saprot, ja arī neko neatbild.

"Man ļoti gribētos dot tev vārdu," Dzintare telepātiski čukstēja, "kaut gan Ovens apgalvoja, ka tev tas nepatiktu."

Tajā brīdi zirgs kļuva nemierīgs, pēc tam Dzintare sajuta nelielas sāpes. Viņa nojauta, ka tās raida zirgs, kas ar telepātiju iesaka nepretoties tā gribai.

"Labi, esmu ar mieru, nav vērts uztraukties! Es tev nedošu nekādu vārdu. Bet es nezināju, ka tu spēj man pārraidīt savas jūtas un sajūtas. Tas ir pārsteidzoši!"

Zirgs apstājās. Dzintare saprata, ka tas jūtas aizskarts savā pašlepnumā.

"Piedod man! Tas tikai tāpēc, ka es vēl neesmu pieradusi pie Pasakonijas. Tur, no kurienes es nāku, viss patiešām ir pilnīgi citādi."

Zirgs nomierinājās un atsāka gaitu. Dzintarei radās iespaids, ka tas vēršas pie viņas, jo ainas un iespaidi atspoguļojās viņas prātā. Iespējams, tās bija tikai meitenes iedomas, bet viņa par to šaubījās.

Abas meitenes jāja ilgi bez pārtraukuma. Viņas nezināja, vai ir uz pareizā ceļa; viņas jāja uz kalnu pusi. Viņas vēl bija ļoti, ļoti tālu no Oonago…

Pienāca vakars un ietina Pasakoniju krēslas plīvuros, pēc tam satumsa nakts. Meitenes nejuta nogurumu, bet apveidi kļuva draudīgi, ainavas līnijas izgaisa, un viņas baidījās, ka apmaldīsies vai ari viņām uzbruks kāds nezināms ienaidnieks… Viņas nolēma apstāties. Adriēns viņām neieteica lūgt viesmīlību, jo baidījās, ka meitenes var satikt kādu ļaunu radījumu. Viņas to zināja, jo viņu ienaidnieki varēja būt jebkur. Sākumā viņas Pasakonijā jutās drošībā, bet tagad, tumsā, vairs nezināja, ko domāt. Viņas apsēdās ceļmalā zem kāda koka. Paēdušas apgūlās asajā zālē un noguldīja Opāli blakus.

-   Esmu šo to pārdomājusi, Dzintare teica.

-  Es arī.

-  Pasakonijas iemītnieki tic. Viņi tic neiespējamajam un saviem sapņiem. Viņi ir brīvi. Tas vēl nenozīmē, ka viņi katrā ziņā ir laimīgi, kā teica Ovens, bet viņi var brīvi izvēlēties savu dzīvi. Es neticu, ka te var pastāvēt karš. Šī vieta ir tik rāma miera pilna. Citā pasaulē, tur, kur valda Duča padome, cilvēki vairs netic, viņi vairs nesapņo un ne uz ko vairs necer. Viņi nezina, vai ir laimīgi vai nelaimīgi. Viņi pat nevēlas to zināt. Ari tur nav kara, bet tur ir tik daudz aizliegumu…

-  Tu maldies, Nefrīte viņu pārtrauca. Arī te ir ļaunums, Ovens jau teica. Nav iespējams vienmēr dzīvot mierā. Un tur, Arainē, karš pastāv jau sen, arī tagad. Duča padome cīnās pret brīvību un pret laimi. Viņiem nekad neizdodas tās pilnīgi uzvarēt. Tur, kur ir ļaunais, noteikti ir arī labais. Un tātad ir karš. Gan tc, gan tur.

Nefrīte apklusa. Dzintare, uz kuru viņas vārdi bija atstājuši lielu iespaidu, atbildēja:

-  Laikam jau tev taisnība. Labais un ļaunais, mūžīgā cīņa.

Viņas abas pasmējās.

-  Arainē, Dzintare atsāka, lielākā daļa cilvēku tik reti domā par citiem… Viņi aizmirst paskatīties sev apkārt, aizmirst jūtas. Un viņi to pat neapjēdz! Kurš gan tur saceltos? Kurš iedrošinātos būt citāds nekā pārējie? Un kurš pārējos aizrautu sev līdzi?

-  Tieši tādēļ Pasakonijas pienākums ir palīdzēt Arainei, Nefrīte nolēma. Te cilvēki spēj saprast to, kas norisinās tur. Viņi spēj turieniešiem palīdzēt. Un mums nav tiesību izlikties, ka nekas nenotiek!

Dedzīgās sarunas aizrauta, Nefrīte jau gribēja vēl kaut ko sacīt, kad vārga balstiņa viņu pārtrauca:

-  Kas šeit notiek? Kur mēs esam?

Abas satrūkās. Opāle tikko bija pamodusies.

-  Es jūtos slikti, viņa vājā balsī sacīja.

Dzintare notupās biedrenei blakus un sāka

mierināt:

-   Mēs esam Pasakonijā. Tu biji ievainota, bet nekā nopietna nav.

Opāle pacēla roku pie brūces un apvaldīja izbaiļu kliedzienu. Loghins to gan bija apkopis, bet tā joprojām ļoti sāpēja.

-  Paņemsim savus akmeņus, Nefrīte ieteica.

Opāle un Dzintare tūlīt paklausīja. Viņas sasprindzināja prātu. Meitenes pārņēma maigs siltums. Viņas bridi nedomāja neko. Jutās atslābinājušās, raizes pagaisa. Pēc tam saistība mazpamazām atlaidās. Nefrītei un Dzintarei likās, ka viņas atdevušas Opālei daļu sava spēka. Viņas pārmāca milzīgs nogurums.

-   Es jūtos labāk, Opāle čukstēja. Ievainojums vairs gandrīz nemaz nesāp. Bet, pirms dosimies ceļā, man vajadzētu vēl mazliet atpūsties, fā, un uz kurieni tad mēs ejam?

-   Protams, pie Oonago, Nefrīte strupi atbildēja.

-   Bet nav jāsteidzas, Dzintare iebilda. Šonakt mēs gulēsim. Rīt tev visu izstāstīsim.

Un visas trīs meitenes aizvēra acis, aizmirsušas savas bailes.

17

Bezvārdis un Elfohriss bija apmetušies pārnakšņot mazītiņā meža klajumiņā. Kopš gibdulu garīgā uzbrukuma viņu ceļā nebija nekādu kavēkļu. Bija brīdis, kad Elfohrisam šķita viņi ir apmaldījušies, bet pēc stundas abiem biedriem izdevās atrast pareizo ceļu.

Pirms apgulšanās Bezvārdis pajautāja, cik ilgā laikā vini izklūs no meža.

Tas diemžēl nav atkarīgs no manis, Elfohriss atbildēja. Ja mums ccļā negadīsies neviens šķērslis, mēs varbūt tiksim laukā no meža pēc divām dienām, bet gājiens var ilgt arī nedēļas…

Pēc tam, paēduši un mazliet parunājušies, ceļinieki likās gulēt. Bezvārdis, kas iepriekšējā naktī tikpat kā nebija atpūties, iegrima dziļā miegā. Visu dienu, Bezvārdim nezinot, gibduli bija pētījuši viņa prātu. Līdzko juta, ka viņš aizmidzis, tie nelietīgā kārtā iekļuva tajā un uz dažām stundām padarīja nejutīgu. Tāpat tie izrīkojās ar Elfohrisu. Ceļabiedri nepamostos pat tad, ja pienāktu pasaules gals…

Gibdulu domātāji apmierināti berzēja rokas ar līkajiem pirkstiem. Skaļi zvaigādami, viņi pavēlēja kādam desmitam karotāju uzmeklēt Bezvārdi un Elfohrisu un aizvest tos uz gibdulu mītni.

Maģiskās būtnes kā viesulis šķērsoja mežu, lidodamas pavisam zemu. Tādējādi tās varēja lidot isus gabalus, ne zemāk kā trīs metrus no zemes. Beidzot tās nokļuva pie upuriem.

Gibduli viņus nesaudzīgi sasēja ar stiprām liānām un ņirgdami vēroja savu laupījumu. Kā gan tie varēja iedomāties, ka no šiem nabaga medījumiem draudētu īstas briesmas?

Divi karotāji rupji sagrāba Bezvārdi un Elfohrisu un aiznesa kā gluži parastus saiņus. Pēc tam maģiskie radījumi priecīgi devās uz savu mītni.

Telpas apveidi bija neskaidri. Kur viņš atrodas? Kas noticis? Bezvārdim nebija nc jausmas. Viņš pūlējās atcerēties pēdējos notikumus, bet prāts joprojām bija miglains. Viņš sevi piespieda turēt acis vaļā. Viņš neatcerējās, ka būtu zaudējis samaņu. Tad viņš aptvēra, ka rokas un kājas ir sasietas un ka viņš piesiets pie tāda kā krēsla, kuru klāj ķērpjiem līdzīgas zaļganas sūnas. Vēl snauduļodams, viņš pat nemēģināja atbrīvoties. Bezvārdis atradās svešā telpā ar netīri baltām sienām, turpat blakus bija Elfohriss, kas joprojām gulēja nemaņā un tāpat sasaistīts ar tumšām liānām. Pamazītēm Bezvārdim apziņa noskaidrojās pilnīgi. Šis stāvoklis viņam atgādināja pēkšņo pamošanos kādā laukā pirms diviem gadiem.

Bet šoreiz viņš, pa laimi, bija paturējis atmiņā visus notikumus, kas risinājās, pirms viņš meža klajumiņā aizmiga. Tad viņš telpu aplūkoja uzmanīgāk. Tā bija pustumša. Nebija nekādu mēbeļu, nekas neliecināja par šis vietas īpašniekiem. Bezvārdis mēģināja pakustēties, pārraut saites, kas aptvēra locekļus, bet tās bija veltīgas pūles. Liānas, gluži pretēji, vēl ciešāk piesaistīja pie dīvainā krēsla.

Elfohriss pamodās. Viņš bija tikpat apjucis kā hovalins.

-  Kur mēs esam? viņš jautāja, vārdus stiepdams.

-  Es nezinu. Vai jūs ari neko neatceraties?

-  No manas atmiņas viss ir pagaisis.

Hovalins atviegloti uzelpoja. Tātad viņš nav

vienīgais, kas zaudējis atmiņas par visu, kas viņus atvedis šurp; tad jau gan viņa, gan Elfohrisa atmiņas zudumam acīmredzot ir kāds izskaidrojums.

Maģiskais radījums aplūkoja telpu ar aizvien lielāku un lielāku ziņkāri.

-  Tas ir dīvaini, Elfohriss teica, mēs bijām meža klajumiņā un nu esam piesieti šajā vietā, kāda nezināma ienaidnieka gūstekņi.

Tikko viņš šos vārdus bija izrunājis, durvis noklaudzot atvērās. Pa tām cienīgā gaitā ienāca kāds gibduls. Tas augumā bija mazs, bet tādēļ vien nelikās mazāk bīstams. Tā ķermeni klāja tumšzaļas bruņas, no kurām laukā rēgojās tikai atbaidošās rokas un kājas ar asiem nagiem, kā arī kakls un violetīgā galva. Bruņas bija kā dabisks vairogs. Neradījums stāvēja salīcis. Seja likās sevišķi drausmīga. Acīm divām grumbās ieslēptām spraudziņām bija netīra dubļu krāsa,tajās dzirkstīja gudrība, bet tā bija skarba. Lūpas, tikpat zaļas kā bruņas, šķobījās caurspīdīgas, gandrīz neredzamas; degunam bija trīs nāsis. Visa seja likās tāda kā saburzīta, kā sadriskāta. Galvā neradījumam bija sarūsējusi ķivere, no kuras rēgojās laukā izspūruši mati, līdzīgi liānām, kurām sasaistīti Bezvārdis un Elfohriss.

Viņš bija baismīgs.

Viņš tuvojās smagiem, lēniem soļiem.

-  Gibduls, Elfohriss skaļā balsī paziņoja.

-   Vai tev par to jābrīnās, gūstekni? neradījums īdzīgi noprasīja.

-   Kur mēs esam? Bezvārdis jautāja. Kas jums vajadzīgs no mums?

-   Klusējiet, zemes tārpi! Ir manis necienīgi sarunāties ar tādiem dzīvniekiem, kādi esat jūs. Nekad nevienam medījumam nav piekritis tāds gods.

-  Es bez tā iztiktu, Elfohriss norūca.

-  Turiet muti! Es runāju, bet jūs klausieties! Ja jūs man nepakļausieties, es jums nocirtīšu galvu acumirklī, un jums būs jāgaida, kad beigsies Nāves streiks, lai es jūs nomušītu galīgi!

Iespēja ar nocirstu galvu nenoteiktu laiku gaidīt, kad pretīgais radījums viņus nogalinās pavisam, piespieda Elfohrisu un Bezvārdi klusēt.

-   Labi, gibduls turpināja aizkapa balsī, es jums izskaidrošu stāvokli. Jūs esat gūstekņi, un jums nav nekādu cerību aizbēgt. Pirmām kārtām, jūs atrodaties mūsu mājokli, kas par to esmu pārliecināts ārkārtīgi pārsteidz tādus zemākus radījumus kā jūs, kuri nav pieraduši pie izsmalcinātās civilizācijas, kāda ir mūsu civilizācija. Pēc dažām stundām jūs pabaros. Pēc tam jūs aizvedīs uz kādu vietu, kas laupīs jums jūsu neizkopto prātu…

-  Kādu vietu? Elfohrisam, kas aizmirsa, ka jāklusē, paspruka jautājums.

-  Klusēt! gibduls iesaucās pērkonīgā balsī.

-  Kā tu, niecība, iedrošinies runāt man pretī?

-  Tāds nebija mans nodoms, Elfohriss bezbailīgi atbildēja.

-  Nožēlojamais pīsli un putekli! Ja tu zinātu, cik ļoti man gribētos tevi sakapāt gabalos tepat uz vietas!

Gibduls piegāja pie Elfohrisa un ar roku pieskārās viņa sejai. Līkie nagi plosīja Elfohrisa vaigu. Zeltotas asinis notraipīja sudrabaino ādu. Viņš pat neiekunkstējās.

Tad Bezvārdis teica gibdulam:

-  To jūs vēl nožēlosiet, es galvoju!

-  Un tu man draudi?

Dīvainā kārtā neradījums izskatījās gandrīz domīgs un tāds kā ziņkārs.

-  Tie nav tukši draudi, Bezvārdis turpināja.

-  Neesmu paradis kādu muļķot.

-  Es tev tūlīt parādīšu, uz ko esmu spējīgs, gibduls paziņoja.

-  Neko labāku es nevarētu vēlēties, hovalins drošu prātu atbildēja.

-   Mēs cīnīsimies kailām rokām, bet es tev saudzēšu dzīvību, lai nepārkāptu man dotos rīkojumus.

-  Ļoti labi, Bezvārdis pavisam mierīgi atbildēja.

Elfohriss uzmeta viņam bažīgu skatienu. Gibduls izdvesa dažas nesaprotamas skaņas, un liānas, ar kurām bija sasaistīts hovalins, atraisījās.

Bezvārdis zināja, ka ar pāris nagu cirtieniem pretinieks varētu viņu viegli uzvarēt. Tomēr viņš bija mierīgs un gāja uz priekšu gandrīz nevērīgā gaitā.

Gibdula vieplī parādījās kaut kas nelietīgs grimase, ko varētu pieņemt par ļaunu smīnu. Bez kāda brīdinājuma tas metās virsū hovalinam, kas salīdzinājumā ar to likās trausls un miermīlīgs. Gibdula rokas vairākkārt nikni tvēra gaisu. Ik reizi, kad tas jau domāja, ka trāpīs, Bezvārdis veikli izvairījās no uzbrukuma. Gibduls pamazām nogura, bet, neiedrošinādamies atzīties sakāvē, joprojām mēģināja hovalinu ievainot.

Elfohriss vēroja hovalinu ar apbrīnu. Jauneklis kustējās ātri un lokani, nekļūdīgi atvairīdams cirtienus.

Beidzot gibduls elsodams nomurmināja dažus nesaprotamus vārdus, un neredzams spēks aizsvieda hovalinu uz vina sēdekli. Liānas vinu atkal sasaistīja.

-  Cilvēk, maģiskais radījums teica skarbā balsī, kurā tomēr varēja nojaust tādu kā apbrīnu, ja arī kailām rokām tev ir izdevies izvairīties no maniem uzbrukumiem, tas vēl nepavisam nenozīmē, ka tu esi pārāks par mani.

-   Es to nekad neesmu apgalvojis, Bezvārdis rāmi atbildēja, bet jums tāpat nav nekāda iemesla mūs uzskatīt par zemākiem radījumiem.

-   Pagaidi, gan redzēsi, ko mēs, gibduli, spējam! Mūsu telepātijas spēks ir ne ar ko nesalīdzināms, un apbruņoti mēs esam draudīgi!

-  Ļoti interesanti, hovalins sacīja.

Maģiskais radījums, dziļi aizvainots, devā projām, neko vairāk nepateicis. Bezvārdis un Elfohriss palika vieni.

-   Kādēļ tu izaicināji gibdulu? klorjins pārmeta hovalinam.

-   Es taču nevaru neteikt ne vārda, kad jums uzbrūk!

-   Kāda nepiesardzība dažu manu asins lāšu dēļ! Man brūces sadzīst ātri, nepaliek arī nekādas rētas. Man ir spēcīga dabiskā aizsardzība. Bet tu, Bezvārdi, nupat iemantoji gibdulu naidu, un tas tici man! tik drīz neaprims.

-   Lai kā būtu, šis gibduls jau pašā sākumā neizskatījās pret mums sevišķi laipni noskaņots, hovalins bezrūpīgi atbildēja.

Niknodamies par liānām, kas viņus saistīja, Bezvārdis un Elfohriss vēroja, kā laiks rit, nevarēdami atrast nekādu izredzi atbrīvoties. Viņi nespēja aizgainīt bažas un prātoja, ko nolaupītāji viņiem gatavo.

Beidzot durvis atvērās. Ienāca kāda sieviete. Cilvēku sieviete! Elfohriss un Bezvārdis raudzījās viņā, acis aiz brīnumiem iepletuši. Ģērbusies no meža augu šķiedrām sadiegtās drēbēs, sieviete tuvojās. Viņa bija netīra. Gan basās kājas, gan rokas klāja rētas. Taču viņas seja, lai arī nelaipna, skaidri rādīja, ka viņa ir cilvēks. Vaigukauli bija izcilni. Melnajās, iešķībajās acīs vizēja dzēlīgs spīdums; lūpas bija plānas, āda bāla. Pieplacinātais deguns drūmajā sejā likās milzīgs. Brūnie, dubļu un netīrumu sastīvinātie mati krita pār stūrainajiem pleciem.

Viņa atnesa koka paplāti ar dažiem augļiem un nolika to zemē. Klusi kurnēdama, viņa atraisīja Elfohrisa un Bczvārža roku saites.

-  Ēdiet, viņa teica rupjā balsī, tikai neiedomājieties, ka varēsiet aizbēgt! Dariet, ko vien gribat, kāju saites jūs nekur nelaidīs!

-   Vai jūs esat cilvēku sieviete? Bezvārdis pieklājīgi pajautāja.

-   Nu protams, bet gibdulicm ir vajadzīgas tādas kalpones kā es. Mežā apmaldījušās sievietes viņi paņem savā kalpībā. Viņi pret mani nav nežēlīgi, gluži pretēji.

-   Kā jūs sauc? Bezvārdis jautāja, cerēdams uzsākt sarunu ar sievieti un iemantot viņas uzticību.

-   Nailde. Ēdiet un neuzdodiet jautājumus! Man jums nekas nav sakāms. Man te ir labi, un es gūstekņiem nepalīdzu. Varbūt jūs domājat, ka es varu aizbēgt? Nu nē, tur nekas nesanāk.

-  Un jūs ļaujat nomirt tādiem pašiem cilvēkiem kā jūs? Vai jums sirdsapziņa neierunājas, kad dzirdat, kā tie spīdzināti kliedz? Elfohriss jautāja.

-  Gibduli pret mani izturas labāk, nekā izturējās cilvēki, tāpēc es kalpoju, kā pienākas, tas ir viss.

To pateikusi, Nailde nolamājās un nicīgi nospļāvās Bezvārdim pie kājām. Pēc tam, nenoslaucījusi no lūpām siekalas, viņa ar drošu un lepnu sejas izteiksmi pagriezās un aizgāja, skaļi aizcirzdama durvis.

-   Kaut kas neticams! Elfohriss iesaucās. Šī sieviete, dzīvodama kopā ar gibdulicm, ir pat pieņēmusi to tikumus!

-  Kas zina, kā viņai klājies pie cilvēkiem? Bezvārdis iecietīgi atbildēja. Pirms šī sieviete kļuvusi necilvēciska, viņa bijusi vienkārša un varbūt nesaprasta. Droši vien ir daudz cietusi… Nevar zināt, kādu mierinājumu viņai snieguši gibduli. Spriežot pēc viņas sacītā, sievieti dzīve šeit apmierina.

Elfohriss pārsteigts raudzījās hovalinā. Bezvārdis juta līdzi sievietei, kura nupat viņam atteikusi palīdzību izkļūt brīvībā! "Tik tiešām," klorjins nosprieda, "cilvēku daba ir vēl neizprotamāka, nekā mēdz runāt…"

Bezvārdis mierīgi ēda Naildes atnestos augļus. Paēdis viņš sniedza paplāti Elfohrisam, kas apēda visu atlikušo. Nu rokas bija brīvas, un hovalins mēģināja atraisīt kāju saites, bet viņam neizdevās.

-      Ak jūs, cilvēki, Elfohriss gandrīz žēli nopūtās, mūžam cerību pilni. Manuprāt, tieši tas jums ļauj izdzīvot. Lai arī jums apgalvo, ka nekas nav darāms, jūs tik un tā neliekaties mierā.

Nailde atgriezās telpā pēc paplātes. Bezvārdis aizturēja elpu, cerēdams, ka kalpone mainījusi spriedumu, ka viņā virsroku guvusi līdzcietība. Elfohriss pamanīja viņa mirdzošo skatienu. "Joprojām tikpat naivs, tāpat uzticas citiem," viņš nopūzdamies nodomāja. "Cilvēki ir pārliecināti, ka viņos mājo labais, bet paši izgudro nezin ko, lai cits citu iznīcinātu… Dīvaini."

Nailde izgāza pār Bezvārdi vēl vienu lamu straumi, likās-viņa jūt sevišķu apmierinājumu, jaunekli pazemodama. Acīmredzot savus nodomus nepavisam nav mainījusi.

Bezvārdis apjucis saprata, ka viņam ne drusciņu nav izdevies pārliecināt Naildi palīdzēt bēgšanā.

Kalpone šķendēdamās atstāja telpu.

Elfohriss un Bezvārdis kļuva aizvien bažīgāki. Gandrīz tūlīt pēc Naildes aiziešanas telpā iedrāzās četri iespaidīgi gibduli. Viens no viņiem nomurmināja dažus vārdus, un abi gūstekņi bija atbrīvoti no liānām.

Sekojiet mums! kāds gibduls strupi pavēlēja.

Elfrohrisu un Bezvārdi veda cauri vairākām tumšām telpām, līdz viņi sasniedza izeju. Abi biedri varēja apskatīt celtni, kurā bija turēti gūstā. Tā bija drūma ēka ar dīvainu arhitektūru, kas radīja pamestības un tumsas iespaidu. Tomēr tajā rosījās daudz gibdulu.

Cietumsargu pavadībā iedami pa šaurām un līkumotām ieliņām. Bezvārdis un Elfohriss atklāja to, ko neviens pat iedomājies nebija: gibdulu ciematu, kur valdīja rosība un kārtība. Ciematu ieskāva milzīgi koki, kas bija gluži kā dabiski nocietinājumi. Gibduli savu mītnes vietu bija izraudzījušies apdomīgi.

Pamazām viņu skatieniem pavērās apjomīga būve. Tā līdzinājās teātra namam, akmeņos bija iekalti melni krāsoti ornamenti. To ieraugot, gibdulu sejās pavīdēja lepns smaids. Viņi iegāja hallē, kurā bija skulptūras un gleznas, tās liecināja par izsmalcinātas un oriģinālas mākslas meistarību, kādu neviens nebūtu gibdulicm piedēvējis.

Priekštelpā drūzmējās vesels pūlis maģisku radību. Cietumsargi atbrīvoja ceļu sev un rāva līdzi gūstekņus. Viņi kāpa pa garumgarām kāpnēm, līdz nonāca pie vara durvīm, pa kurām iegrūda Elfohrisu un Bezvārdi. Pēc tam gibduli durvis aizvēra un paši aizgāja.

Abi biedri gāzās tukšumā, nesaprazdami, kas ar viņiem notiek, pirms šķērsoja sūklim līdzīgu burbuli un nokrita zemē sveiki un veseli. Viņi sadzirdēja skaļus aplausus.

Apjukumā viņi berzēja acis. Abiem pavērās neticama aina: viņi atradās milzīgā, ļoti greznā un labi apgaismotā teātrī, kur tūkstošiem gibdulu bija ērti iekārtojušies ar tumšu samtu pārvilktos mīkstos sēdekļos. No visām malām nāca klāt aizvien jauni un jauni skatītāji. Teātra zālei bija elipses forma; neskaitāmās skatītāju rindas sniedzās līdz pat griestiem, uz kuriem bija attēlots mežs un zils debesjums. Plašā skatuve bija novietota telpas vidū uz zemas un platas marmora kolonnas. To ietvēra caurspīdīgas stikla sienas. Tādējādi izrādi varēja skatīties no visām pusēm.

Diemžēl Elfohriss un Bezvārdis atradās tieši uz skatuves. Uz augšu palūkojušies, viņi griestos pamanīja gandrīz neredzamu lūku, pa kuru abi bija iemesti teātra zāles vidū.

-  Kur mēs esam? Bezvārdis jautāja.

-  Nav ne jausmas. Bet tas viss man nekas jauks neliekas.

-  Taču tas ir kaut kas pilnīgi pārsteidzošs! hovalins iesaucās. Pastāv uzskats, ka gibduli ir barbariskas būtnes, bet nu mēs esam nonākuši neaprakstāmā vietā…

-  Redzi, Bezvārdi, ir gan ļoti žēl, bet man šķiet, ka mums nekad nebūs iespējas par to liecināt.

Gibduli lidinājās pa zāli, piedāvājot skatītājiem atspirdzinājumus. Nekādas naudas nebija. Viņi nepazina nedz pārdošanu, nedz pirkšanu. Daba deva visu.

Bezvārdis pamanīja, ka maza daļiņa teātra paredzēta dažiem desmitiem noplukušu sieviešu gan cilvēku, gan citu sugu pārstāvēm; viņas stāvēja kājās. Lai gan attālums bija liels, viņš starp tām pamanīja arī Naildi, kura, dūri vicinādama, kaut ko kliedza varbūt lāstus viņam.

Piepeši gaisma nodzisa. Zālē atskanēja varena balss.

Mani dārgie draugi gibduli, esiet sveicināti! Šodien man ir tas gods jums stādīt priekšā īstu klorjinu un arī cilvēku, es pat sacītu hovalinu. Kurš uzvarēs? Cik ilgi viņi spēs pretoties? Derību slēgšana ir atklāta. Kā jau parasts, esam viņiem sagatavojuši pārbaudījumus, lai jums būtu jo lielāks prieks. Tātad novēlu jums patīkamu pēcpusdienu un ceru, ka izrāde jūs iepriecinās.

Gibduli jūsmīgi aplaudēja.

Elfohriss un Bezvārdis pārmija bažīgus skatienus. Pirms viņi paspēja izrunāt kaut vārdu, kad publika vēl nebija beigusi aplaudēt, abi sajuta asas sāpes, ko radīja dunča dūriens kreisajā rokā. Bezvārdis jau bija ievainots cīņā ar bumblinkiem. Viņš redzēja, ka brūce paveras vēl platāka un atkal sāk plūst asinis. Viņš apvaldīja kliedzienu. Gandrīz uzreiz sekoja vēl viens uzbrukums, kas ķēra visu augumu. Neradās neviena brūce, bet hovalins tikai ar pūlēm apspieda vēlēšanos nokrist uz grīdas un sāpēs locīties.

Skatītāji smējās un notiekošo jautri pārsprieda.

Elfohrisa seja bija sāpēs saviebta. Trešajā uzbrukumā, kas trāpīja abu kreiso kāju, klorjins bez samaņas saļima uz grīdas.

Gibduli izkliedza viņam savu nicinājumu.

Bezvārdis sagrīļojās. Viņa kājā bija dziļa brūce. Nepanesamā paša asiņu dvaka kāpa kaklā, pamazām viņu žņaudzot un smacējot. Acis dusmās izvclbās. Kādēļ gan gibduli tik mežonīgi bauda citu ciešanas? Viņš cienīgi palika stāvam kājās, kad viņa kreiso roku plosīja neredzams spēks. Pūlī bija nomanāma apbrīna pilna murdoņa.

Tad atkal pret hovalinu tika raidīts vispārēju sāpju lādiņš, kas viņu notrieca zemē. Atskanēja vilšanās saucieni.

Taču, tikko nokritis, Bezvārdis sakopoja visu savu spēku un gribu, lai pieceltos. Viņa acīs kvēloja tāda apņēmība, ka tā satricināja skatītāju pūli.

Sajutis, ka neredzams duncis ieduras vēderā, hovalins pat aci nepamirkšķināja. Galu galā nebija taču nekāda riska, jo Nāve streikoja. Viņam atlika vienīgi turēties pretī uzbrukumiem. Taču viņš to vairs nespēja. Kad jauns sāpju vilnis pārņēma ķermeni, viņam bija jāatspiežas pret stiklu, kas ietvēra skatuvi. Pēdējā spēku sasprindzinājumā viņš gribēja izslietics, izkliegt kādus draudus, pateikt kaut ko cieņas un pārliecības pilnu, kaut ko tādu, kas viņam atdotu kaut vai drusciņu lepnuma… Bet viss ap viņu aizmiglojās, tēli, skaņas, smaržas notrulinājās, izzuda, palika vienīgi sāpes.

Viņš pretojās vēl brīdi, kad piepeši zālē atskanēja tā pati balss, kas runāja sākumā: Izvēles mirklis ir pienācis.

Publikai pārskrēja uzbudinājuma trīsas. Bezvārdis ar pārcilvēcisku piepūli palika stāvus. Viss viņam šķita tik tāls…

Hovalin! balss atsāka. Nometies ceļos, noliedz to, kas tu esi, atsakies no cīņas! Ja tu padosies, spīdzināšana beigsies, tu būsi viens no mūsējiem. Mēs zinām, kas tu esi, mums zināms tas, ko tu tik izmisīgi meklē. Mēs tevi pacelsim. Tev būs vieta mūsu vidū. Bet, ja paliksi stūrgalvīgs un noraidīsi šo piedāvājumu, tu cietīsi sāpes, līdz zaudēsi prātu. Tikko Nāve izbeigs streiku, mēs tevi nogalināsim. Tātad vai atzīsti sevi par uzvarētu? Vai esi ar mieru kalpot mums?

-  Nemūžam! Bezvārdis vienā elpā iesaucās. Acumirklī pār viņu vēlās jauns sāpju vilnis. Kāda tāla, nopietna, skarba, bet apbrīna pilna

balss tad atskanēja zālē:

-  Tas ir viņš… Tas ir viņš! Rimstieties, tas ir viņš!

Bezvārdis zaudēja samaņu.

18

Visas trīs meitenes pamodās reizē. Saule bija tikko uzlēkusi. Viņas ātri paēda brokastis. Dzintare sadūšojās un nogaršoja dīvainu augli, kas izrādījās brīnumgards. Neviena nerunāja, viņas joprojām bija pārāk nogurušas.

Opāle pirmā pamanīja divas meitenes, kas nāca uz viņu pusi. Abu sejas bija svaigas un smalkas un pauda bezrūpību. Tomēr Dzintare tūlīt ievēroja to uzpūtīgo, gandrīz nicīgo izteiksmi.

Sākumā svešās izturējās klusu, tikai nopētīja ceļotājas. Nebūtu iespējams pateikt, cik šīm meitenēm gadu. Viena bija brunete, īsiem, prasmīgi sabužinātiem matiem, gaišzilām, mazliet violetīgām acīm, kas šķelmīgi mirdzēja. Otra bija tumšmate ar tāpat sasukātiem matiem, kastaņbrūnām, valgām acīm. Viņām bija daudz kas līdzīgs: mazs, smalks, tik tikko uzrauts deguntiņš, pabiezas lūpas un nevainīga sejas izteiksme. Stāja un vaibsti viņas vērta eņģeliski burvīgas. Tomēr viņas nespēja noslēpt zināmu nekaunību.

Lorina! bērnišķīgā balstiņā iesaucās zilacainā meitene. Kā tu domā, vai viņas pieder pie cilvēkiem? Pie pavisam īstiem?

-   Iespējams, otrā atbildēja tikpat smalkā balsī. Kāda veiksme!

-  Es te esmu, Nefrīte skarbi paziņoja. Jūs to varētu ņemt vērā, kad par mums runājat.

-  Tev taisnība, Mairenit, Lorina sacīja. Tās tiešām ir cilvēku meitenes!

-   Paldies par atzinību! Nefrīte noskaitusies atcirta.

Dzintare un Opāle uzmanīgi vēroja abas dīvainās būtnes. Viņu žultainais tonis drīzāk kaitināja nekā radīja apbrīnu.

-   Cik es esmu priecīga! iesaucās Mairenita, plivinādama melnās, garās un uzliektās skropstas.

-  Mēs esam laimīgas, ka esam jūs satikušas, Lorina paziņoja, atsedzot smaidā baltus, nevainojami līdzenus zobus.

-  Jūs man liekaties glītas, Mairenita priecīgi teica. Vai nav tiesa, Lorin, viņas taču ir glītas?

-  Jā, ļoti glītas!

-   Paldies, Nefrīte sacīja. Bet vai jūs nevarētu beigt par mums zoboties?

-   Ļoti glītas, Lorina atkārtoja. Tik glītas nemaz vēl nav redzētas, vai ne?

-  Nav gan, Mairenita piekrita. Paklausies, Nefrīte, vai es tev liekos glīta?

-  Kā tu zini manu kristāmvārdu?

-  Tāpat vien. Es esmu nalisa, nevis kaut kas cits.Tātad mēs tev liekamies glītas? viņa atkārtoja, izlocīdama untumaino balsi.

Nefrīte, Dzintare un Opāle tiešām lauzīja galvu, kas gan varētu būt šīs dīvainās viešņas.

-  Kāpēc tu uzdod tādu jautājumu?

-  Es gribu zināt, Mairenita atbildēja ērcīgā tonī.

-   Jā, jūs esat glītas, Nefrīte aizkaitināta atbildēja. Bet jūs esat ļoti dīvainas, un es jūsu vietā nebūtu tik augstprātīga.

Dzintare un Opāle pasmaidīja, dzirdēdamas, ka Nefrīte piesauc pati savu netikumu.

-   Mēs viņai liekamies glītas! aizrautīgi jūsmoja Mairenita, it kā neko citu nebūtu dzirdējusi.

-  Protams, mēs tādas esam, Lorina apstiprināja.

Tajā brīdī parādījās trešā meitene. Skaistumā viņa sacentās ar abām iepriekšējām. Tomēr viņa nebija tām līdzīga, turklāt viņai vieglāk varēja noteikt gadus: meitenei droši vien nav vairāk par piecpadsmit. Viņa likās smalka, tomēr nc trausla. Garie, zīdainie mati sniedzās līdz pat tievajam viduklim. Vaibsti mirdzēja skaidrībā. Sejaskrāsa bija svaiga, lūpas koši sarkanas. Sastopot viņas nevainīgo skatienu, radās nepārvarama ncomulības sajūta.

-  Ak, Lorina! Mairenita satraukusies iekliedzās.

-  Neglītenc, īsta ķēmekle! biedrene piebalsoja.

-   Kaut ko tādu es nevaru izturēt, vaidēja Mairenita, valdīdama asaras.

-   Vācies projām, pretekle! Lorina auroja. Lasies! Netuvojies viņām!

Pēc tam, it kā ieraudzījušas atbaidošu parādību, Mairenita un Lorina skriešus aizbēga.

-   Viņas nu gan ir dīvainas, Dzintare teica, un viņai gribējās smieties, kaut ari pārsteigums bija liels.

-  To nu tu vari sacīt, Nefrīte piekrita.

-  Jā, kāpēc tad viņas tādā ātrumā aizskrēja? Dzintare brīnījās. Varētu domāt, ka ieraudzījušas kādu briesmonīgu radījumu, viņas brēca tā, ka vai ausis plīsa pušu! Es patiešām neko nesaprotu.

Nefrīte paraustīja plecus. Apstājusies gabaliņu no meitenēm, jaunatnācēja smaidīdama sacīja:

-  Mani sauc Žanclla.

-  Patīkami dzirdēt, Nefrīte nīgri atteica.

-   Meitenes, kuras nupat satikāt, ir nalisas. Diezgan lielas savādnieces, vai ne?

Žanella apsēdās blakus trijām meitenēm un sāka stāstīt par nalisām. Pasakonijā to esot krietni daudz un tikai sieviešu dzimuma. Viņu mūžs nemēdzot būt ilgāks par trīsdesmit gadiem. Šīs būtnes esot tik ļoti sevi iemīlējušās, ka jūsmojot tikai par savu skaistumu, kuram ziedojot visu mūžu. Viņu apmātība esot tik liela, ka viņas nedrīkstot ieskatīties spoguli vai ezera ūdenī, jo tad varot gadīties, ka no sava attēla vairs nespēj atraut skatienu.

Žanella nepateica kaut ko svarīgu: tikai retais spēj viņas ieraudzīt. Nalisām piemīt ārkārtīgi retā dotība, kuras nozīmību pašas neprot novērtēt: viņas spēj spriest par cilvēku iekšējo skaistumu un to pamanīt labāk nekā ārējo glītumu.

Visu savu mūžu nalisas cenšoties satikt iespējami vairāk personu, kas apliecinātu viņu skaistumu. Viņas esot paviršas un neinteliģentas. Viņas uzjautrinoties, pūlēdamās iemīlināt sevī vīriešus, kurus uzskatot par sevis cienīgiem, lai tos padarītu trakus aiz mīlestības, un reizēm iznēsājot bērnus, kas vienmēr esot nalisas.

Mūža beigās tikai retā aptverot, ka ir veltīgi tiekusies pēc ideāla, kuram nav nekādas jēgas, ka skaistums nav devis neko un ka viņas gluži vienkārši ir aizmirsušas dzīvot.

Žanella apklusa, ar ilgu pauzi iezīmēdama stāstītā beigas.

-   Un kas esi tu? Nefrīte jautāja, pārtraukdama burvību.

-   Mani sauc Žanella, un es vadu cilvēkus pretī viņu mērķim apmaiņai pret ēdienu un drusciņu cienās.

-  Tādā gadījumā ej projām! Nefrīte dusmīgi sacīja, pati nesaprazdama, kāpēc aizsvilusics.

-  Nē, gluži pretēji! Dzintare sašuta. Vai tu varētu mūs aizvest pie Oonago? Mēs lāgā nepazīstam Pasakoniju un esam mazliet apmaldījušās…

-  Protams, Žanella starodama atbildēja.

Opāle klusēdama uzmanīgi vēroja meiteni,

kas viņai uzsmaidīja. Pati to nevēlēdamās, arī viņa nebija naidīgi noskaņota pret tās ierašanos.

Visas atkal devās ceļā. Dzintare un Opāle uzkāpa vienā zirgā, Nefrīte un Žanella otrā.

Trīs meitenes drīz vien jutās neērti jaunatnācējas dēļ. Nezinādamas, vai drīkst tai uzticēties, viņas pūlējās klusēt, jo baidījās atklāt svešajai kaut ko svarīgu. Taču Žanella likās pavisam mierīga. Dzintare nopūlējās uzsākt ar viņu sarunu. Nefrīte un Opāle nc muti neatvēra.

Taču ļoti drīz izrādījās, ka Žanella ir gluži parasta un patīkama meitene. Viņa pastāstīja Dzintarei, ka viņai arī esot četrpadsmit gadu un ka viņa esot ļoti nabaga. Lai nebūtu jānīkst savā ciemā, viņa uzskatījusi par labāku iepazīt Pasakoniju, kļūstot par pavadoni.

-  Tavā vecumā? Dzintare brīnījās. Un es nezināju, ka te arī pastāv nabadzība.

-  Diemžēl pastāv gan. Tur, kur ir dzīve, nevar būt tikai laime vien.

Lai arī Nefrīte raidīja niknus skatienus, Dzintare, Žanellas laipnības aizkustināta, sāka stāstīt par savu dzīvi no paša sākuma. Kad pienāca akmens atklāšanas brīdis, Nefrīte dusmīgi viņu pārtrauca:

-  Apklusti! Par to tu nedrīksti runāt.

Dzintares sirsnīgais skatiens acumirklī kļuva

salts.

-  Tu, Nefrīte, nevari man pavēlēt, kas man darāms un kas ne. Esmu pietiekami stipra, lai pati par sevi atbildētu. Ja tev neizdodas just pret kādu uzticēšanos, tā ir tava darīšana. Mana tā nav. Es cienu tavus uzskatus, bet neiedomājies, ka tev ir tiesības nopelt manējos. Nodarbojies pati ar sevi, ar savām princeses prasībām, un ļauj citiem pašiem tikt ar visu galā.

Nefrīte aizvainota pacēla skatienu uz Dzintari, kas to izturēja, pati brīnīdamas par vārdiem, kas tikko bija nākuši pār viņas lūpām.

-   Ir tiešām dīvaini redzēt, cik ļoti iespējams maldīties, Nefrīte teica ledainā tonī. Cilvēks uzņemas risku cicnīt kādu personu, kaut arī tā var būt ienaidniece, briesmu cēlonis. Šos brīdinājumus aizmirst, iedomājas, ka tiek veidota vēl trausla draudzība, savstarpēja saprašanās. Un tad pienāk brīdis, kad gribot negribot kļūst skaidrs tas, ko vēlējās neņemt vērā. Vienā mirklī atklājas ienaidniece tur, kur iepriekšējā dienā varēja zvērēt, ka pastāv draudzība.

Biedreņu dedzīgā strīda pārsteigta, Opāle atmeta vienaldzību. Viņa neveikli mēģināja ievirzīt sarunu drošākās sliedēs.

-  Kas notika pa to laiku, kad biju bezsamaņā? Kā es varēju palikt dzīva? Un vai Adriēnam klājas labi? Kur viņš ir? Es redzēju sapni… Viņam mugurā bija kaut kas līdzīgs formas tērpam, un es jutu, ka viņš aiziet.

-  Taisnība, Dzintare sacīja. Es biju aizmirsusi, ka tev tas viss nav zināms.

Un viņa sāka klāstīt Opālei notikumus, par kuriem tā neko nezināja, bet balsī bija jūtams aizkaitinājums.

Nefrīte turēja acis nolaistas. Viņa neskaidri juta, ka ir izsista no sliedēm, bet atsacījās to atzīt. Žanella viņai vairs nelikās tik pretīga. Viņa sāka nevis pieņemt tās klātbūtni, bet pavisam vienkārši aizmirsa par to.

Meitenes bez kādiem starpgadījumiem bija šķērsojušas vairākus ciemus. Kad Dzintare bija izstāstījusi Opālei visu, ko tā nezināja, iestājās nospiedošs klusums. Žanella centās radīt atslābinājumu, bet viņai neizdevās.

Pēc dažām stundām Dzintares zirgs bija noguris un raidīja meitenei tikko manāmu telepātijas vilni, prasīdams atpūtu.

-  Ir jāapstājas, viņa tcica.

Visas bija ar mieru atpūsties savvaļas pļavā. Starp viņām joprojām pastāvēja zināms saspīlējums.

-  Vai tu iedomājies, ka esi varen apdāvināta, jo spēj tulkot zirga domas? Nefrīte dzēlīgi noprasīja Dzintarei.

-    Es vismaz neuzskatu sevi par pasaules centru.

-  Nomierinieties! iejaucās Opāle, kas brīnījās aizvien vairāk un vairāk. Pašlaik notiek kaut kas neparasts. Varbūt mums vajadzētu ņemt palīgā akmeņus.

-  Taisnība, tu nekad netiec galā pati ar sevi. Tev vienmēr nepieciešama palīdzība! Dzintare atcirta.

Opāle apjukusi viņā nolūkojās. Kas šeit notika? Viņa tomēr atraisīja sava maisiņa aukliņas, paņēma opālu ar perlamutraino spīdumu, bet akmens viņai uzreiz apdedzināja roku. Viņa to nometa, sāpēs iekliegdamās. Ļoti piesardzīgi viņa to pacēla no zāles un ielika atpakaļ melnajā maisiņā. Labā roka, kurā viņa turējusi akmeni, bija sarkana un sūrstēja.

Nefrīte un Dzintare viņai neveltīja pat ne līdzjūtīgu skatienu. Tikai Žanella apjautājās, kā Opāle jūtas.

Opāle, kas galu galā bija sākusi paciest Nefrīti un novērtējusi Dzintari, atkal kļuva atturīga. Visam, ko viņas kopā bija pārdzīvojušas, vajadzētu meitenes tuvināt, bet Žanellas ierašanās viņu attiecības saspīlēja. Un tagad rupjas, nepamatotas dusmas iespiedās viņu vidū un sāka sadeldēt vēl trauslo saprašanās saiti.

Vai tu iedomājies, ka mani aizvaino? Opāle jautāja Dzintarei. Diemžēl tu maldies. Es nemēģināšu tevi saraudināt, jo neesmu aizmirsusi, ka tu esi jūtīga meitene, tik aizkustinoša pret jebkuru, un būtu žēl redzēt, kā tev birst asaras… Kā es kaut ko tādu varu sacīt tev, kurai nav neviena trūkuma? Protams, es nepieminēšu to, ka tu esi nabaga zemniece, neizglītota un nepievilcīga…

Opāle nevarēja vien attapties, kā viņa spējusi palaist vaļā tādu vārdu straumi. Tic radās paši dzīvi un neapvaldāmi. Tomēr viņa nenožēloja, ka ir tos izteikusi; viņā sāka milzt nepamatots naids.

Meitenes devās tālākā ceļā. Žanella neiedrošinājās iebilst. Viņa mēģināja savā maigajā balsī uzsākt kādu sarunu. Veltīgi. Trīs pārējās uzbruka cita citai aizvien niknāk. Stāvoklis kļuva pavisam nelāgs, kad pēc divām stundām Dzintare un Nefrīte apturēja zirgus, izlikdamās, ka tiem vajadzīga atpūta. Tikko viņu kājas pieskārās pie zemes, abas metās viena otrai virsū un cirta pļaukas. Opāle ari iejaucās kautiņā un iesita dažus pamatīgus pliķus.

Žanella sākumā neko nedarīja. Tad viņa nokāpa no zirga un sauca skaļā balsī, bet tas neko nedeva. Viņa sāka kliegt no visa spēka. Veltīgas pūles. Žanella iejaucās un saņēma veselu sitienu krusu. Pēc tam ar spēku, kas likās tādai meitenei neiespējams, pārējās izšķīra.

Nefrītes melnie mati mežonīgi krita pār seju, drēbes bija saplēstas, un viņa likās gluži kā apmāta. Seja bija sarkana, acis dzirksteļoja. Vaigs bija saskrāpēts, uz tā izspiedās dažas asiņu lāses. Opāle bija tikusi cauri ar pāris skrambām, un viņas skatiens bija vēl vairāk neizdibināms nekā parasti. Ievainojuma sāpes bija kļuvušas stiprākas. Viņa nolieca galvu, lai slēptu savas jūtas. Turpretī Dzintare cīnījās pret asarām. Viņas apakšlūpa bija pārsista un sāpēja. Viņa sajuta silto un nepatīkamo asiņu garšu tās sūcās viņai mutē.

Meitenes meta cita citai naidīgus skatienus.

Stāvoklis bija kļuvis neizturams.

Parīzē 2002. GADĀ

Es kļuvu aizvien vārgāka un vārgāka. Tik tikko pieskāros ēdienam, ko man nesa kopējas. Jau mēnešiem atsacījos skatīties spoguli. Es iedomājos sevi vāju, drebošu, kaulainu, ar izdēdējušu seju. Es neiedrošinājos sastapt savu izmisušo skatienu. Es gribēju sevī saglabāt Nodas tēlu, nevis to bailēs čokurā sarāvušos slimnieci. Kad cieši jo cieši aizvēru acis, es sevi redzēju tādu, kāda biju senāk. Tēls lēnām materializējās, bet, dienām ritot, tas kļuva aizvien neskaidrāks un neskaidrāks.

Mani ievainoja atsauktās atmiņas, un tad karstas asaras saskrēja acīs. Es mēģināju visu aizmirst, paslēpt savu dzīvesstāstu atceres dziļumos, un man šķita, ka tas izdodas. Gribēju pieņemt savu likteni.

Taču sapnis lika atkal iznirt pagātnei un reizē ari ieskicēt nākotni. Es iedomājos sevi pietiekami stipru un norūdītu, lai spētu pretoties. Bet tā nebija. Pati sev neatzīstoties, es jutu, ka manī lēnām atkal ieplūst cerība. Tomēr visi šie notikumi bija tikai sapnis, un jau kopš paša sākuma mans izmocītais prāts sacerēja pasaku, kas man atdeva dzīvi. Man bija gandrīz bail par to domāt, it kā manas atmiņas, jūtas un domas varētu izbalināt mirdzošās sapņa krāsas, padarīt tik blāvas, ka tās izgaistu, kļūtu tālas un sājas. Sapnis man likās tik svarīgs, ka es baidījos sajust, kā tas izdziest no manas atmiņas. Es vēlējos, lai tas turpinātos mūžīgi. Neapzināti, pat ja negribēju to atzīt, es ticēju, ka tas ir patiess, es jutu, ka tas ir patiess, es vēlējos, lai tas būtu patiess.

Tomēr slimība turpināja mani sagrauzt. Man sāpēja, sapnis mani aizveda tālu no īstenības, padarīja skaudrākas sāpes, kad atgriezos savā slimnīcas gultā. Jo vairāk vēlējos dzīvot, jo vairāk cietu no cīņas pret nāvi. No jauna atsacījos pieņemt šo liktenību un ticēju ilūzijai, kas bija cerība. Reizēm es nosodīju pati sevi par naivumu, bet, patiesību sakot, tā jutos laimīgāka.

19

Kad pienāca vakars, iezīmējot mokošas un nogurdinošas dienas beigas, četras meitenes apmetās pļavas malā. Žancllai labāk patika daba nekā svešs ciems, un pārējās padevās viņas pavēlēm. Saspīlējums bija sasniedzis galējo robežu. Nefrīte, Opāle un Dzintare klusēja, bet tikai ar milzīgām pūlēm spēja savaldīties. Viņas turēja galvu noliektu, bet sejas un skatieni bija postoša un nesaprotama naida pilni, tas tikai gaidīja kādu zirni, lai izlauztos. Dzintares un Nefrītes rokas krampjaini turējās pie zirgu krēpēm. Pat Opāle, kas stāvēja taisna un stīva, ļāva no sevis plūsmot drausmīgām dusmām.

Visas četras meitenes apsēdās pļavā. Dzintare lēnām atvēra somu ar pārtiku. Nefrīte un Opāle ar skatieniem sekoja katrai viņas kustībai. Dzintare un Nefrīte pastiepa roku pēc viena un tā paša augļa.

-  Liec nost, tas ir mans! Nefrīte kliedza.

-   Ak tā, un kādēļ gan? Dzintare atcirta. Visiem jau nav vienmēr jāpiekāpjas tavām iegribām.

-      Ak tu man kaut ko teiksi tu, un tu domā, ka es klausīšos? Vai tad joprojām neesi sapratusi, ka man tu esi tukšs gaiss?

Nefrīte metās Dzintarei virsū, ļaujot dusmām brīvu vaļu. Viņu cīņa bija tik spīva un nikna, ka Žanella un Opāle neiedrošinājās iejaukties. Nefrīte prata ļoti labi aizsargāties, jo viņu bija pārņēmis tīģerisks spēks, bet Dzintare cīnījās ar dusmu pārdrošību. Beidzot kautiņš norima.

-   Ko tu uz mani tā skaties, ko? Nefrīte jautāja Opālei un, lai arī nogurusi, deva viņai pamatīgu sitienu.

Opāle nogāza Nefrīti zemē, kura, pārguruši un aizvainota, tikai ar pūlēm piecēlās.

-   Es nepalikšu pa nakti kopā ar tik nicināmām skuķēm, Nefrīte ķērca. Es jūs, kas visas esat pār vienu kārti metamas, te atstāšu.

Un viņa ātriem soļiem aizgāja uz pļavas pretējo malu, nolēmusi tur pavadīt nakti. Opāle darīja tāpat, tikai izvēlējās citu virzienu.

Dzintare viena pati palika kopā ar Žanellu. Viņa nejuta nekādu naidu pret jauno pavadoni, un tās klātbūtne, kaut arī nemazināja viņas aizkaitinājumu, viņu arī neuzbudināja.

-  Vai es varu tev palīdzēt? Žanella jautāja. Varbūt tu parunā ar mani, tas tevi nomierinās.

-  Man gan tā neliekas, Dzintare atturīgi atbildēja.

-  Labi, tad, ja vien gribi, es varu tev pastāstīt dažus notikumus.

-  Ja nu tu tā vēlies…

Žanella sāka stāstīt par sevi pašu, visos sīkumos attēlodama savu bērnību, dzīvi un ceļojumus.

Viņa nespēja paskaidrot, kas ir Pasakonija, jo viņai šī pasaule bija tikai ikdiena; viņa pie tās bija pieradusi un fantastisko, kas tajā valdīja, vairs neuztvēra kā kaut ko ārkārtēju.

Žanella stāstīja, kā dzīvojusi pussagruvušā mājā. Viņa bijusi vecākā meita lielā un nabadzīgā ģimenē. Ļoti agri sākusi sapņot par ceļojumiem, par bēgšanu no nožēlojamiem apstākļiem, lai uzsāktu citādu dzīvi. Tomēr vina loti mīlot tuviniekus un esot nolēmusi reiz atgriezties mājās, lai tiem palīdzētu.

Tavs dzīvesstāsts ir stipri līdzīgs manējam, Dzintare sapņainā, atmiņu pilnā tonī teica.

Žanella pasmaidīja un atsāka stāstījumu. Viņa vienmēr bijusi apveltīta ar spilgtu iztēli, kas palīdzējusi izbēgt no nabadzības. Desmit gadu vecumā viņa aizgājusi no mājām, gribēdama iepazīt Pasakoniju un atklāt to arī citiem. Divus gadus viņa klīdusi pa plašiem un gleznainiem apvidiem, apbrīnodama vietas, kuru skaistumu un esību senāk nav pat nojautusi. Pēc tam viņa atgriezusies mājās, lai redzētu, kā klājas tuviniekiem, un beidzot kļūtu par pavadoni. Dzimtajā ciemā viņa pārnākusi ar viegli saprotamu prieku. Bet viņa tur atradusi tukšu māju, tuvinieki nomiruši kādā epidēmijā. Divas māsas, kas vienīgās palikušas dzīvas, piebiedrojušās viņai, lai aizbēgtu uz visiem laikiem. Viņa tās tik tikko pazinusi tik bālas un izdēdējušas abas bijušas… Sērās iegrimušā ciema tēls Žancllai licies kā rēgs, un viņa tajā pašā dienā devusies projām, cerēdama, ka nākotne izdzēsīs drūmo pagātni.

-  Ari tev nav bijusi viegla dzīve, Dzintare līdzjūtīgi sacīja.

-  Tā nu ir gan. Es mēģināju no tās izkļūt, stāstīdama pašas sacerētus stāstus, bet cilvēkiem pietika jau pašiem ar savu dzīvi. Protams, es joprojām gribēju būt pavadone; diemžēl manus pakalpojumus lūdza pavisam reti…

Sarunas gaitā Dzintare sevi pilnīgi pielīdzināja Žancllai un jutās tai aizvien tuvāka. Meitene viņai pastāstīja dažus pašas sacerētus jocīgus vai dzejiskus stāstus. Dzintare klausījās uzmanīgi, ik pēc stāsta smiedamās un aplaudēdama.

-  Tu tiešām esi laba stāstītāja! Dzintare jūsmīgi iesaucās.

-  Paldies, Žanella atbildēja. Tagad ir tava kārta. Man gribētos dzirdēt tavu dzīvesstāstu.

Dzintare bija ar mieru. Tā kā tuvumā nebija Nefrītes, kas spētu aizliegt, viņa izklāstīja visu piedzīvoto Žancllai, kas laipni klausījās un, šķiet, pārdzīvoja katru atstāstīto notikumu. Viņas vaigi pietvīka un skatiens iedegās; viņa it kā atdzīvojās, kļuva mundra un pievilcīga.

Kad Dzintare bija beigusi runāt, Žanella ieurbās ar skatienu Dzintarcs gaišbrūnajās acīs.

-  Tu esi apdāvināta, viņa neliekuļoti sacīja. Visu, ko stāsti, tu proti pavērst tā, lai savaldzinātu klausītājus.

Dzintare novizuļoja gaišus smieklus.

-  Tu pārspīlē, viņa teica.

-  Nē, tu spēj radīt pilnīgu valdzinājumu, likt izjust un redzēt visu, ko stāsti.

Dzintare atkal iesmējās, bet krēslā viņa pamanīja uz Žanellas vaiga asaru.

-  Vai ar tevi viss kārtībā? viņa sirsnīgi jautāja. Vai varu tev palīdzēt?

-  Nē, nē, Žanella, acīm redzami samulsusi, nošļupstēja.

-   Pasaki, kas tev kaiš, Dzintare nerimās.

-  Nekas. Ja nu vienīgi… Nu, atklāti sakot, es atcerējos savus vecākus un nespēju savaldīties.

Pēdējie vārdi noslāpa īsā šņukstā. Bet Žanella tūlīt saņēmās. Dzintare jutās aizkustināta un neko vairs nejautāja. Viņa izstāstīja par savas mātes nāvi. Žanella nesāka vinu mierināt; vina likās saprotoša, bet nebija daiļrunīga. Dzintarei patika tāda izturēšanās, un tas viņu vēl vairāk tuvināja biedrenei, it kā viņām būtu radies kopīgs noslēpums, kaut kas īpašs. Runāt par savu māti bija tas pats kā atklāt daļu sevis pašas. Žanellas sabiedrībā viņa jutās aizvien labāk un labāk; viņai radās iespaids, ka patlaban veidojas patiesa draudzība.

Tomēr sirds dziļumos joprojām kūsāja neremdināms naids, kas lēnām auga augumā. Dzintare spēja to savaldīt un apspiest tikai tāpēc, ka tuvumā nebija nedz Opāles, nedz Nefrītes.

-  Paklau, Dzintare, Žanella bikli sacīja, cs nezinu, vai tevi tas tiešām interesē, bet jau gadiem ilgi esmu dzīvojusi vientuļa, vismaz iekšēji vientuļa. Esmu cilvēku sabiedrībā tikai īslaicīgi un ne ar vienu nenodibinu sakarus. Visas savas jūtas un domas es paturu sevī, neļaujot neko pamanīt.

-  Tam vajadzētu but grūti, Dzintare sacīja, iedomādamās, ka turpinājumu jau zina.

-Jā…

Kaut arī šķita, ka Žanella tūlīt sacīs vēl kaut ko, viņa mainīja sarunas tematu. Meitenes turpināja aizrautīgi tērzēt, atklājot daudz ko kopīgu.

-  Un ko tu domā par tām meitenēm, ar kurām kopā ceļo? Žanella jautāja.

Acumirklī Dzintare juta jaunu dusmu uzplūdu.

-  Nefrīte ir augstprātīga, Dzintare atbildēja paceltā balsī. Viņa ir patmīle, pilnīgi sevī iemīlējusies. Viņa ir neciešama un nekad nevienam nepalīdzēs. Viņa sevi iedomājas nevainojamu! Es viņu nevaru ciest, jo viņa uzvedas tā, it kā būtu lepna princese. Bet Opāle ir tīrais ledus gabals. Viņai nepiemīt nekādas jūtas. Viņa neprot smaidīt; ja viņa izdveš kādu skaņu, to var uzskatīt par īstu brīnumu. Es viņu neieredzu. Es viņas abas ienīstu!

Žanella vēroja Dzintari. Asinis viņai atkal plūda no pārsistās lūpas, viņas laipno un sirsnīgo izteiksmi bija nomainījis atbaidošs bezgalīga niknuma vaiksts.

Žanellai tikai ar pūlēm izdevās Dzintari nomierināt. Nakts bija satumsusi pilnīgi. Tomēr abas meitenes sarunājās vēl ilgi. Žanella izstaroja labsirdību. Dzintare nopriecājās, ka viņu satikusi.

Kad beidzot meitenes pārņēma nogurums, viņas nolēma likties gulēt, nosolījušās nākamajā dienā stāstīt jaunus stāstus. Brīdi vēl pasmējušās, abas beidzot iemiga. Dzintare gulēja smagā bezsapņu miegā.

Debesīs mirdzēja zvaigznes. Spīdēja blāvs mēness. Nakts vidū valdošo klusumu pāršķēla apspiests kliedziens. Dzintare piepeši pamodās, viņai aizrāvās elpa. Viņa juta karstumu pārņemam visu ķermeni. Viņa, sāpēs mocīdamās, lēnām piecēlās. Pustumsā viņa redzēja, ka Žanella stāv viņai blakus.

-  Kas šeit notiek? Dzintare ievaidējās. Man ir tik slikti…

Žanella neatbildēja. Viņas sejas izteiksme bija mainījusies, tā likās ļauna un naidīga. Dzintarei šķita, ka viņa maldās. Žanella noliecās, lai kaut ko paņemtu asajā zālē, tad izgrūda spalgu kliedzienu un izslējās. Nebija iespējams noliegt: viņas acis dega niknumā.

-  Žanella… Dzintare izbrīnā nočukstēja.

-   Liec mani mierā! Žanella iekliedzās griezīgā, histēriskā balsī.

-  Kas tev noticis?

-  Vai tad tu neredzi? Vai tu negribi saprast?

Žanella lēnām pastiepa dūrē sažņaugto roku,

tad atvēra plaukstu. Delnā bija redzamas apdeguma pēdas. Tajā brīdī Dzintare viņu ieraudzīja tādu, kādu redzēja nalisas, tādu, kādu viņu redzētu ikviens, ja viņas izskats atspoguļotu dvēseli. Resna, melniem, pinkainiem matiem, taukainu ādu, acis kā ogles, iegrimušas un spīdīgas, apaļi vaigi, deguns kā cūkas šņukurs, augums bez vismazākās grācijas, drukns un smagnējs.

Viņas skatiens kvēloja ļaunumā, ikviens vaibsts saspringts vēlmē postīt. Viņa bija kļuvusi par naida iemiesojumu.

-  Tu esi vainīga! pārvērtusies Žanella kliedza.

-  Bet kādēļ?

-  Visa dēļ! Vai tad tu tiešām neredzi? Es tevi ienīstu, es tevi ienīstu!

Dzintare juta, ka sagrīļojas. Asaras aizmigloja skatienu. Viņa vairs neko nesaprata; viņa negribēja neko saprast.

-   Tev ir viss, tu esi tā, kurai man vajadzēja būt! Žanella turpināja. Tu man esi nozagusi manu vietu! Tu man esi nozagusi dzīvi!

-  Kāda bezjēdzība, Dzintare murmināja.

-  Protams, tev jau viegli tā runāt! Bet es esmu tikai nabaga nožēlojama meitene, man nav tiesību būt ievērojamai! Vai tad tu tā nedomā?

-  Nē jel, nepavisam ne!

-  Vai tu joprojām nesaproti? Labi, es tev palīdzēšu. Iesāksim visu no sākuma. Es satieku ceļā trīs meitenes. Es apstājos un pēc tā, ko dzirdu runājam, saprotu, ka viņas redzējušas nalisas, kas, man tuvojoties, aizbēgušas… Protams, šīs meitenes ir pietiekami nevainojamas, lai nalisas ieraudzītu, es jau tāda neesmu!

-  Es… Es to nezināju, Dzintare iebildās, juzdama, ka pasaule ap viņu sabrūk.

Svelošās sāpes viņas ķermenī pastiprinājās.

-  Tad es nolēmu ar meitenēm sadraudzēties. Es gribēju viņām pierādīt, ka man arī ir tiesības dzīvot, ka arī mani var augstu vērtēt.

-  Es neko citu neesmu teikusi.

-  Bet šīs trīs meitenes mani noniecināja.

-  Tā nav taisnība!

-   Viņām bija dots viss, lai būtu patīkamas. Viņām bija dota dzīve; man tā negribēja dot neko. Tad jutu kāpjam sevī naidu, kas bija nikns, bet labdarīgs. Tas mani piepildīja, mani apmāja, līdz pilnīgi pārņēma. Man vajadzēja to pār kādu izgāzt. Es sasprindzinājos un tik viegli, cik viegli man tas nebija izdevies nekad, no tā atbrīvojos. Naids izlija, un citas dvēseles tajā veldzējās manā vietā.

-  Nefrīte! Dzintare iesaucās.

-   Taču naids manī auga joprojām. Lai izturētu, cs to nodevu otrai meitenei Opālei, vai ne? Beidzot naids mani paverdzināja un pēc tam pakļāva jūs.

-  Kādēļ? Mēs neko nebijām izdarījušas! Dzintare kā slāpdama pretojās.

-   Beigās tu man uzticējies. Es izgudroju savu tā saukto dzīvesstāstu,tu man noticēji, tu mani žēloji. Es ienīstu tavas salkanās jūtas, tavu līdzcietības izteiksmi. Es tik tikko valdījos, lai nepateiktu tev patiesību, atklātu, kā es nododu tālāk naidu, kā izraisu nāvi un karus. Kad tu pastāstīji par savu akmeni, es sapratu, kas tu esi. Un tad es iedomājos, ka niknums manī radīs iemeslu. Es gribēju tevi pārspēt, tevi pazemot un iznīcināt.

-  Nē! Dzintare aizvainota iekliedzās, joprojām negribēdama atzīt patiesību.

-      Šonakt es gribēju nozagt tavu akmeni, bet man neizdevās. Tas man apdedzināja roku. Un tu pamodies uzticības pilna, ar savu prātīgo, skaidro, neciešamo sejas izteiksmi.

Dzintare nespēja atbildēt neko.

-  Ko tu domā? Vai tev liekas, ka esmu nelaimīga? Ka es lieku lietā ļaunumu tikai tādēļ, lai sev palīdzētu? Nē. Ļaunums mani baro, piešķir

man varu! Bez ļaunuma es neesmu nekas. Es to /

izmantoju, bet tas man dod gandarījumu, mani pārveido, padara mani neievainojamu! Man ļaunums ir nepieciešams. Kad redzu citus ciešam, kad jūtu, ka mani sagrābj ļaunums, es kļūstu stipra! Tad man nav nekādas vajadzības slēpties aiz muļķīgiem smaidiem, piespiesties, lai izliktos citāda, lai izrādītu laipnību… Ļaunums man ļauj būt man pašai.

-  Kādēļ tu man visu to stāsti?

-  Tādēļ, ka zinu tas tev sagādā ciešanas. Mani vārdi tevi sasniedz, tevi ievaino, liek tavai satriektajai dvēselei asiņot… Man tas patīk. Vai tu sevi iedomājies pārāku par mani? Tu tāda neesi! Vai iedomājies, ka esmu tava draudzene? Es biju kaut kas pilnīgi pretējs tava visniknākā ienaidniece. Tavas asaras man sagādā milzīgu prieku. Vai domā, ka esmu nodevēja? Es nenožēloju neko; man ir savas vēlmes, es piepildu savu dabu. Es nenoliecos man uzspiestās gludenās pasaules priekšā; es radu ļaunumu, un es no tā dzīvoju.

To pateikusi, Žanella uzvaroši pasmaidīja, tad gandarīta aizgāja. Dzintarei likās, ka tālumā viņa redz neskaidru jātnieka siluetu, kas notiekošo vēro. Bet tā varēja būt tikai ilūzija, nakts mirāža.

Dzintare pacēla savu akmeni, kas bija kļuvis silts un mierinošs. Reizē ar Žanellu no viņas sirds izzuda naids un sāpes. Tomēr asaras joprojām ritēja pār vaigiem kā dziļa satraukuma pērles.

20

Bezvārdis atvēra acis. Viņš ātri sakopoja domas. Ievainojumi bija pazuduši. Nebija vairs ne miņas no sāpēm, no dziļajām brūcēm miesā. Viņš pamanīja, ka joprojām ir tajā pašā šaurajā telpā ar kailajām sienām. Bet, lai ari viņš vēl arvien sēdēja uz dīvainā, zaļas sūnas klātā krēsla, vina locekļus vairs nesaistīja liānas. Viņam blakus atradās ar liānām sasietais Elfohriss, kas tāpat likās neskarts.

-   Ak, Bezvārdi, beidzot esi nācis pie samaņas! -

viņš iesaucās.

-Bet… teātris, sāpes…

-     Ko tu tur runā? Laikam jau tomēr vēl neesi atjēdzies no šoka.

-    Es to neesmu nosapņojis, Bezvārdis apjucis nomurmināja.

-     Pirms dažām stundām, kad Nailde bija aizgājusi, atnāca gibduli.

-    To es zinu.

-    Viņi sastājās tev apkārt un sāka dīvainu dziedāšanu… Tu zaudēji samaņu. Viņi palika tavā tuvumā, neko nerunādami. Tu kustējies, murmināji kaut ko nesaprotamu… Viņu darbošanās turpinājās apmēram pusstundu. Es jau sāku bažīties! Pēc viņu aiziešanas tu paliki guļam bezsamaņā. Es kliedzu un mēģināju tev palīdzēt. Beidzot pēc divām stundām tavas liānas atraisījās pašas no sevis un tavs miegs kļuva rāmāks.

Bezvārdis apjucis apskatīja savus veselos locekļus bija palicis tikai vecais ievainojums labajā rokā un neko nesaprata. Viņš saņēma galvu rokās. Vai atmiņa atkal sākusi ar viņu spēlēt jokus? Vai pēc tam, kad izdzēsusi pagātni, tā blēdās no jauna, veidojot šķietamu tagadni?

Viņam nebija laika šos jautājumus apdomāt. Telpā ienāca trīs gibduli. Viņu briesmīgajās sejās bija laipnības izteiksme, lūpas veltīgi pūlējās savilkties smaidā. Piegājuši pie jaunekļa, gibduli, ne vārda neteikdami, pasniedza viņam kādu garenu, sniegbaltā drānā ietītu priekšmetu. Bezvārdis vilcinādamies piesardzīgi pastiepa roku.

-  Ņemiet to! gibduls viņu drosmināja skarbā balsī, kurā bija jūtama pazemība, godbijība un apbrīns.

Bezvārdis paņēma priekšmetu un attina drānu. Pārsteigts viņš ieraudzīja savu burvju zobenu.

-   Mēs jums izlūdzamies piedošanu, ja vien jūs, cienījamo hovalin, to mums dodat, gibduls turpināja.

Elfohriss iesmējās. Gibduli uzmeta viņam greizu skatienu.

-  Varbūt jūs tagad mūs atbrīvosiet, Elfohriss priecīgi sacīja. Mūs ļoti aizkustina jūsu pēkšņā attieksmes maiņa, bet…

-   Klusē, nožēlojamais! pavēlēja tas, kurš bija hovalinam atdevis zobenu un, šķiet, bija visvarenākais.

-   Es jums aizliedzu tā izturēties pret Elfohrisu! Bezvārdis sašutis iesaucās.

-   Ja tāda ir jūsu vēlēšanās… gibduls negribīgi norūca.

-   Manuprāt, jūs varētu mums šo to paskaidrot, teica jaunais cilvēks, kurš, kaut arī vēl samulsis, taču nolēma no negaidītā stāvokļa gūt visu iespējamo labumu.

-   Mēs iespiedāmies jūsu prātā un atveidojām izrādi, pamatojoties uz tēliem, kuri jau mājoja jūsu domās, bet kuru esību jūs nenojautāt. Šiem priekšstatiem mēs pievienojām dažus pēc savas izvēles.

-  Tātad viss, ko es redzēju un sajutu, bija viltojums?

-   No jūsu iziešanas no šīs istabas, gibduls papildināja. Tas bija nepieciešams un iedarbīgs pārbaudījums. Mēs esam ļoti prasmīgi šāda veida nesāpīgās izdarībās.

"Nesāpīgās…" nodomāja Bezvārdis. "Katram ir sava šī vārda uztvere, bet es nespēju viņu ielaušanos manā prātā uztvert kā kaut ko patīkamu un vēlamu!"

Jauneklis sajuta gibdula smirdošo elpu tik tuvu tas stāvēja viņam blakus. Viņš novērsās, kad gibduls turpināja:

-   Mēs par jums šaubījāmies. Tas, ko nojautām, mums likās neiespējams, bet gribējām tikt pilnīgā skaidrībā. Un šī telepātiskā iespiešanās jūsu prātā apstiprināja mūsu aizdomas un mūsu cerības…

-   Vai tad jūs spējat cerēt? Elfohriss iedzēla.

-   Katru dienu var uzzināt kaut ko jaunu.

-  Hovalin, jūs esat tas, kuru mēs gaidām jau ilgi. Kā jūs sauc?

-  Mani nesauc nekā, bruņinieks atbildēja.

-  Es esmu Bezvārdis.

Gibduli nelikās noraizējušies.

-  Jūs esat vienīgais, kas spējis tik ilgi pretoties… hmm… garīgai spīdzināšanai, ko mēs jums likām izturēt. Jāteic, mums žēl, ka vajadzēja to darīt.

-  Taisnība, tas nebija sevišķi smalkjūtīgi.

-  Bet tas bija nepieciešams, aizstāvējās gibduls. Zināt, pat mūsu vide neviens nav tik ilgi izturējis tādu pārbaudījumu. Un tieši izvēle, ko jūs izdarījāt, ir neticama. Neviens agrāk nav izvēlējies tādu atrisinājumu, nevienam nav pieticis drosmes. Tikai jums tās pietika.

-  Vai jūs uzjautrināties, cits citu garīgi spīdzinādami? Elfohriss jautāja. Kāda aizraujoša… izklaide!

-  Tas ir tests, kuram tiek pakļauts ikviens.

-  Un kādā ziņā es esmu tas, kuru jūs esot gaidījuši? Bezvārdis jautāja.

-  Gadsimtiem ilgi mēs esam dzīvojuši noslēgtībā. Mēs esam radījuši vēl šļupstošu civilizāciju. Bet kopš laika gala no paaudzes paaudzē ir nodota kāda tradīcija, kāda ticība: reiz atnāks cilvēks, un mēs vinu atzīsim. Viņš mainīs mūsu dzīvesveidu un tuvinās citām radībām. Un mēs viņam sekosim, viņam klausīsim, palīdzēsim, kad viņš mūsu palīdzību lūgs. Šis cilvēks, Bezvārdi, esat jūs.

-   Nē jel! hovalins protestēja. Kā lai es jūs tuvinu citām radībām? Turklāt man nav vēlēšanās jums pavēlēt!

-  Mēs tūlīt jums parādīsim savu ciematu, pēc tam jūs dosieties projām. Bet nepaies ilgs laiks, kad jūs mūs sauksiet, gibduls nesatricināmā pārliecībā apgalvoja. Tā tas ir.

Hovalins nelikās par to drošs un izskatījās šaubu pilns, tādēļ cits gibduls paskaidroja:

-   Tas viss ir rakstīts Pareģojumā, hovalin. Neofīlijs rakstīja, ka meža dziļumā pastāv slēpta civilizācija un ka pienāks diena, kad cilvēks pēc uzvaras to atklās. Viņš tiks pakļauts pārbaudei, kas parādīs viņa īsto būtību radībām, kuras to turēs gūstā. Kad tumsa būs gatava aprīt gaismu, viņš atgriezīsies. Viņš lūgs palīdzību šai tautai, viņš liks tai iznirt no aizmirstības. Tāds ir stāsts par jums, hovalin. Un par mums.

Gibduls brīdi klusēja. Tad ierunājās cits radījums:

-   Mēs zinājām, kas jūs esat. fūs to nedrīkstējāt atklāt pirms šīs dienas, jo Pareģojumā rakstīts, ka tieši mēs jums to atklāsim.

Jūtu pārpilnībā drebēdams, sirdij skaļi pukstot, bailēs aizžņaugtu rīkli Bezvārdis gaidīja. Vai tiešām viņš beidzot uzzinās, kas viņš īstenībā ir? Gibduli raudzījās uz viņu nopietni un svinīgi. Pēdīgi viens no viņiem pasludināja:

-  Bezvārdi, tu esi tas, kuru gaida malu malās. Tu esi Izredzētais.

21

Atlikušo nakts daļu Dzintare pavadīja nomodā, asaru aizmiglotām acīm. Viņa nespēja aptvert, ka Žanella viņu piekrāpusi. Viņa bija iedomājusies, ka šī meitene ir viņas draudzene. Kaut arī ilūzija nebija ilgi turpinājusies, Dzintare bija uzticējusies Žanellai, atklājusi savu sirdi…

Rītausmā Nefrīte un Opāle atsteidzās pie Dzintares. Naids bija norimis. Abas meitenes bija skaidri jutušas, ka ar Dzintari noticis kaut kas briesmīgs. Viņas ņēmās biedreni uzklausīt un mierināt. Iestājās tāda kā neveiklība, kad viņas atcerējās vakardienas dusmas. Dzintares uztūkuši lūpa bija viņu nomaldu lieciniece.

Beidzot, steidzīgi nomurminājušas atvainošanās vārdus, visas trīs aptvēra, ka kopš Natirnas atbrīvošanas ir ļoti tuvinājušās cita citai. Pat naidīgums, kas valdīja Nefrītes un Opāles attiecībās, bija stipri mazinājies.

Viņas paēda klusēdamas, tad atkal devās ceļā.

Tālumā miglas plīvurā tinušies kalni slējās vēl rīta blāzmas sārtotās debesīs.

Tāpat kā iepriekšējā dienā, meitenes jāja uz Oonago alas pusi. Viņas bija vēl diezgan tālu no mērķa. Nefrīte sprieda, ka kalnus iespējams sasniegt labākajā gadījumā pēc nedēļas, ja viņas pasteigsies. Viņa to pateica Dzintarei, kura klusiņām mudināja savu zirgu mazliet paātrināt gaitu.

-   Patiesību sakot, es tagad kaut ko atceros, Dzintare ierunājās. Naktī man šķita, ka redzu kādu jātnieku. Es zinu, tas liekas pilnīgi neticami, bet es tomēr gribēju jums to pasacīt.

Nefrīte paraustīja plecus, bet Opāle, kas jāja tā paša zirga mugurā, sacīja:

-  Ari es pirms aizmigšanas pamanīju kādu ēnu.

Viņa runāja tik mierīgā toni, it kā teiktais

būtu pats par sevi saprotams un pat neinteresants.

-  Kurš varētu mūs izspiegot? Nefrīte jautāja. Lai nu kas, bet mums galīgi nav vajadzīgs rēgains jātnieks! Ja jūs viņu ieraugāt vēlreiz, pasakiet man, es viņam iesperšu pa to vārīgo vietu!

Dzintare jautri iesmējās. Opāle viņā palūkojās un mazliet pasmaidīja. Viņa atcerējās mirkli, ko bija pavadījusi kopā ar Adriēnu, pirms no jauna zaudēja samaņu, un tas viņu piepildīja ar maigu un mundrinošu siltumu, kas ļāva iecietīgi raudzīties uz pasauli. Viņai bija grūti aptvert, ka šķērso apvidu, kuru apdzīvo no cilvēkiem atšķirīgas radības, un šī iespēja viņu nevis biedēja, bet gan radīja ziņkāri par visu, kas apkārtnē redzams. Viņa vēroja mainīgo ainavu, it kā tā būtu brīnumskaista. Viņas skatiens bija kļuvis pavisam citāds. Vai viņu bija pārvērtusi satikšanās ar Dzintari un Nefrīti, viņas nemaņa un brīnumainā izglābšanās no nāves? Lai kā būtu, komā viņa izjutusi dīvainus iespaidus. Viņa bija redzējusi vairākus sapņus, kurus vairs nespēja atcerēties. Skaidri viņa zināja tikai to, ka pusnemaņā ir aptvērusi: Adriēns tūlīt ies projām, viņš riskēs ar dzīvību. Par to domājot, viņai sažņaudzās sirds.

Dzintare joprojām bija sadrūmusi, viņa pūlējās izklaidēties, vērojot apkaimi. Atkal viņa ievēroja, ka tīrumos nestrādā neviens zemnieks. Vīrieši un sievietes bez neviena darbarīka, sudrabainiem matiem plīvojot, tīrumu un dārzu vidū tikai dziedāja un smējās. Aiz ziņkāres viņa ieteica abām biedrenēm apstāties un aprunāties ar šiem ļaudīm, un meitenes bija ar mieru. No zirgiem nokāpušas, viņas devās uz priekšu un šķērsoja saulgriežu lauku. Meitenes pamanījuši, zemnieki veltīja viņām platu, labestīgu smaidu. Dzintare viņus laipni sveicināja, un viņas sirsnīgais skatiens svešos uzreiz pārliecināja. Kāds no viņiem drukns maza auguma večuks iesaucās:

-  Jūsu acis ir no zelta, no debesīm un puķēm!

Pārējie piekrita, raudzīdamies ar šķelmīgu

smaidu. Dzintare nezināja, ko uz neparasto glaimu atbildēt. Viņa saņēmās un jautāja:

-  Vai jūs apstrādājat zemi? Es galīgi nepazīstu Pasakoniju, es gribētu uzzināt, kā te dzīvo zemnieki.

Visi labsirdīgi smējās. Cilvēki likās vienkārši, bet viesmīlīgi, viņu acis dzirkstīja jautrībā.

-   Kopš laika gala mēs saprotam zemi, kāda sieviete atbildēja. Mūsu dziesmas un smiekli to baro un dara laimīgu. Kad augi palēnām sāk dīgt, tā ir mūsu alga. Mēs dzīvojam saskaņā ar tiem un ar zemi, kas tos rada. Ja tas nozīmē būt zemniekiem, kā jūs sakāt, tad mēs esam zemnieki.

-  Vai jūs esat burvju tauta? Nefrīte brīnījās.

-  Ne vairāk kā jebkurš cits, ne vairāk kā jūs. Ikviens nes sevī savu burvestību. Neviens dīgsts nav līdzīgs citam.

Pamanījuši meiteņu jautājošos skatienus, strādnieki atkal sāka skaļi smieties. Pēc tam sieviete, kas bija ar viņām runājusi, klusām pateica:

-  Mēs priecājamies, ka esam jūs satikuši.

Juzdamas, ka laiks turpināt ceļu, trīs meitenes atstāja dzīvespriecīgos ļaudis, kas viņām uzgavilēja, te smiedamies, te melodiski dziedādami.

Kad viņas bija uzkāpušas zirgos, Dzintare paziņoja:

-  Brīdī, kad gājām prom, cilvēks, kurš man teica kaut ko jocīgu par manām acīm, pačukstēja vienu teikumu.

-  Un ko tad īsti viņš sacīja? Nefrīte brīnījās.

-  Jā, tas skanēja apmēram tā: "Daba dara brīnumus, kādi burvestībai nav pa spēkam."

-  Šie cilvēki ir dīvaini, Opāle sacīja.

-  Bet jauki, piemetināja Dzintare.

-  Lai kā, šķita, ka tu viņiem ļoti patīc, skarbi noteica Nefrīte.

-  Es? brīnījās Dzintare. Tad varbūt tāpēc, ka es jūtos viņiem tuva, man šķiet, ka viņus saprotu…

Trīs meitenes turpināja jāt, ik pa laikam brīdi apstādamās. Pēc dažām stundām pie apvāršņa parādījās pilsēta, ko ieskāva tumšs miglas mākonis. Nefrīte, Opāle un Dzintare nolēma to šķērsot, kaut arī pret nezināmo sāka just neuzticību. Taču apkārtceļš prasītu pārāk daudz laika.

Pēcpusdienā viņas beidzot nonāca pilsētā. Viņas nokāpa zemē un paņēma pavadā zirgus, kas uzticīgi sekoja.

-  Vai te draud kādas briesmas? Dzintare jautāja savam zirgam.

Zirgs neatbildēja. Šķiet, tas ostīja gaisu un raidīja savai jātniecei nevis briesmu, bet gan nomāktības un posta iespaidus.

Pilsētā valdīja klusums, visas mājas bija aizslēgtas. Opāle mierīgi sacīja:

-  Daži mājokļi ir nodedzināti tikai nesen.

Tiešām, pirmās ielas galā vairākas mājas, kas

acīmredzot bijušas koka, pārvērtušās par pelnu un sakropļotu priekšmetu kaudzēm.

Dzintare nodrebēja. Piepeši no kādas mājas iznāca cilvēks, kas izskatījās izmisis. Viņš bija tukls, ģērbies lepnā zīda uzvalkā, tādā kā togā. Tomēr viņa bālā seja pauda šausmas. Miklajās acīs jautās ārprātam tuvs apjukums. Viņš nokrita ceļos triju meiteņu priekšā.

-  Lai kas jūs būtu, palīdziet mums! Es jūs lūgtin lūdzu, neļaujiet mums iet bojā…

Opāle, pārliecināta, ka tas ir tikai jauns triks, gribēja iet savu ceļu. Viņa bija iemācījusies neuzticēties nekam. Bet Dzintare viņu saņēma pie rokas, un Nefrīte šo rīcību atzina par labu, īsi palocīdama galvu.

-  Kas tad ir noticis? Dzintare jautāja.

-   Vai tad jūs nezināt? vīrietis novaidējās.

-   Ienāciet manā mājā, cik nu no tās vēl palicis pāri, un jūs redzēsiet.

Trīs meitenes sapratās ar skatieniem. Dzintare un Nefrīte nolēma uzaicinājumu pieņemt viena aiz līdzcietības, otra aiz ziņkāres. Opāle bija spiesta viņām sekot. Dzintare palūdza savu zirgu palikt turpat un gaidīt, tad iegāja palielā tēstu akmeņu mājā. Viņa klusām aizvēra durvis.

Iekšā bija saspiedies bariņš bērnu un raudoša sieviete izspūrušiem matiem, viņi likās šausmu pārņemti un satriekti. Mājoklis bija izvandīts. Dažādi priekšmeti un mēbeles sadragāti mētājās kur kurais. Gleznas, kurām gan nebija sevišķas vērtības, bet kuras tomēr likās skaistas, bija sagraizītas. Agrāk māja bijusi tīkama, tagad no tās bija palikušas tikai drupas.

-   Paskatieties, ko viņi izdarījuši, paskatieties! vīrietis teica. Kā to vairs var saglābt? Neviens nav iedrošinājies ne kāju spert mūsu pilsētā, tikai jūs vien; neviens neziedos dzīvību, lai palīdzētu mums…

-  Kas īsti ir noticis? Dzintare jautāja vēlreiz.

-   Viņi ir atgriezušies, vīrietis čukstēja, un acis viņam šausmās izbolījās. Pēc Thāras krišanas viņi parādās visās malās.

-  Kas viņi tādi ir? Nefrīte iejaucās.

Sieviete pie istabas tālākās sienas ieaurojās.

-  Nepievērsiet viņai uzmanību, vīrietis sacīja.

-   Tā ir āprātīgā, ka klejo pa ciemiem. Kad viņi atnāca, es trako pievācu, lai viņu izglābtu, godājot manas dzīvesbiedres piemiņu manu sievu viņi nogalināja jau sen.

Sieviete turpināja skaļi klaigāt.

-  Apklusti, Beā Žarduna! vīrietis pavēlēja, aizspiezdams ausis.

Sieviete paklausīja uzreiz, jo viņu nomierināja pašas vārda maigā skaņa.

-  Vai tad jūs viņus nepazīstat? vīrietis brīnījās, atsākdams sarunu ar trijām meitenēm. No viņiem mēs vienmēr esam baidījušies. Ir bijuši laikposmi, kad viņi valdījuši gandrīz pār visu Pasakoniju, bet arī tādi laiki, kad par viņiem nekas nav dzirdēts gadsimtiem ilgi. Taču viņi atgriežas un šoreiz ir spēcīgāki nekā jebkad. Viņu pavēlnieki ir kāds simts Tumsas burvju. Viņi vienmēr ir gribējuši valdīt pār Pasakoniju. Tieši tādēļ viņi sabiedrojušies ar Duča padomi, kas viņiem apsolījuši šo zemi apmaiņai pret atbalstu un paklausību. Viņi ir padevušies pavēlēm droši vien tādēļ, lai tās jo labāk neievērotu, kad būs mūs uzvarējuši.

-  Pieņemsim, ka tie ir Tumsas burvji, Nefrīte viņu pārtrauca, bet kas viņi īsti ir?

-  Visādu veidu ļauni radījumi, kas nolēmuši nostāties ļaunuma pusē, vīrietis atbildēja. Viņu vidū ir arī cilvēki. Kopīgs tiem visiem ir tikai viens: vēlēšanās postīt. Ir pat tādi, kas spēj iedvest ļaunumu skaidrām dvēselēm. Viņiem ir Ļaunuma spēks.

"Gluži kā Žanellai," Dzintare rūgti nodomāja.

-  Kopš Thāra ir viņu un Duča padomes rokās, vīrietis turpināja, viņi atkal siro pa Pasakoniju. Viņi laupa, iznīcina visus vājākos… Mūsu armijas lielākā daļa, tie, kas mūs no viņiem sargā, ir izvietota ap Thāru. Bet, ja runājam par Gaismas burvjiem, liekas, tās ir tikai leģendas, tie nekad nav pastāvējuši. Protams, daudzi no mums ir gatavi cīnīties, bet Izredzētais joprojām nenāk, tāpēc mūs pārmāc izmisums un galu galā mēs padodamies liktenim.

-  Izredzētais? Kas tas tāds? Nefrīte jautāja.

Vīrietis viņā raudzījās ļoti pārsteigts. Pēc tam

šķita, ka viņam icšāvusies prātā kāda acīmredzamība, un viņš ieklepodamies aprāvās.

-  Es pats nezinu, ko runāju… Es laikam muldu tāpat kā tā nabaga ārprātīgā Beā Žarduna. Neņemiet manus vārdus par pilnu.

-   Neceriet, ka es jums ticu… Es tikai gribu vēl zināt, kā viņus sauc.

-   Viņiem nav īsta vārda. Vienkārši Tumsas armija.

-  Un kas ir Gaismas burvji?

-  Ja tādi pastāv, tie ir vienīgie radījumi, kas spēj pretoties Tumsas burvjiem. Drīz vien, kad Gaismas armija sapulcēsies…

-  Kas? Kāda armija? Nefrīte taujāja. Kādēļ tā pulcēsies? Vai tad būs karš?

-   Es par to jau esmu pārāk daudz runājis, vīrietis nopūtās. Bet jūs no manis neko vairāk neuzzināsiet.

Dzintare bija piegājusi tuvāk bērniem un sievietei, lai neveikli mēģinātu tos mierināt. Kamēr Nefrīte pūlējās izdabūt paskaidrojumus par Izredzēto, Dzintare ar tiem sarunājās savā maigajā un sirsnīgajā balsī. Likās Beā Žardunas skatienā pavīd saprāta stariņš. Viņa paslējās un, saņēmusi Dzintari aiz rokas, piespieda meiteni pieliekties tuvāk un satraukti čukstēja: Kad tu piedzimi, tava māte bija tik priecīga… Arī izbijusies, bet laimīga. Es biju tur klāt vienkārša kalpone, bet es tomēr biju tur klāt. Tur bija daudz ļaužu, arī Žans Loserāns klaidonis, kas, daudz ko piedzīvojis, atgriezās mājās, tovakar bija tur. Viņš palīdzēja tavai mātei aizbēgt, nodot tevi drošībā Arainē… Bet, kad viņš pirms atgriešanās mājās gribēja vēlreiz ienākt Pasakonijā, tie viņu apcietināja. Žans Loserāns palika tur cietumā, bet tavu māti pēc Duča padomes pavēles nogalināja. Es arī viņus pavadīju. Par laimi, man paveicās, man izdevās atgriezties un atrast tavu tēvu, kurš veltīgi gaidīja sievu… Vēlāk ari viņu nogalināja Tumsas armija.

-  Vai tā ir taisnība?

Tie bija vienīgie vārdi, ko Dzintarei izdevās izrunāt, tik ļoti viņu smacēja jutas.

-   Protams, taisnība, Bcā Žarduna sašutusi atbildēja. Tava māte un tavs tēvs tevi mīlēja, tāpat arī Žans, es un vēl citi, tieši tas tevi, Dzintare, padarīja atšķirīgu.

Pēc tam sieviete atkal ieslīga prāta mulsumā, no kura viņu nespēja pamodināt nekas, pat ne Dzintares dedzīgie jautājumi.

Pa to laiku vīrietis bija atsācis stāstījumu:

-  Šajā necilajā pilsētiņā dzīvo tikai tādi dziednieki kā es vai atzīti burvji. Mēs izmantojam vienīgi visvienkāršākās maģijas formas, lai savām zālēm un ziedēm piešķirtu vajadzīgo spēku. Mēs esam godīgi un mierīgi ļaudis! Un tomēr viņi pret mums bija nežēlīgi. Viņi mums atņēma pārtiku, mūsu nedaudzās dārglietas un aizdedzināja mūsu mājas. Man izdevās izglābt tikai kādas desmit zāļu pudelītes. Šodien viņi atgriezās un sadragāja visu, kas vēl bija palicis, un… aizzīmogoja pilsētu.

-  Aizzīmogoja pilsētu? Nefrīte jautāja. Ko tas nozīmē?

-  To viņi dara ikvienā pilsētā, kurā ieiet. Viņi to apzīmogo ar Tumsas zīmogu. Veselu gadu neviens no šejienes nevarēs iziet. Mēs esam nolemti bada nāvei vai vismaz lielām mokām līdz brīdim, kad Nave pārtrauks streiku.

-  Tā ir neģēlība, Nefrīte sacīja.

-  Pats par sevi saprotams, ka neviens neienāk Tumsas armijas apzīmogotā pilsētā, jo baidās, ka tāpēc tiks sodīts vai arī gluži vienkārši kļūs par gūstekni.

-  Tas nozīmē, ka mēs pašlaik tieši esam ieslēgtas jūsu pilsētā, Opāle mierīgi secināja.

-  Jā, bet… Vīrietis sāka raudāt. No brīža, kad jūs te ienācāt, es vairs neko nevarēju līdzēt. Viņš novaidējās.

-  Mums ir mazliet pārtikas, dažas dienas izturēsim, Opāle optimistiski atbildēja. Gan mēs atradīsim kādu atrisinājumu!

-   Un atkal slazds! Nefrīte satraukti iesaucās.

Dzintare, kura sarunai sekoja tikai ar grūtībām, neiejaucās. Viņa nespēja domāt ne par ko citu kā vien par Beā Žardunas teikto.

-  Bet kāpēc ši Tumsas armija jums uzbruka? Nefrīte jautāja.

-   Viņi saudzē laukus un ciemus, jo viņiem to pakļaušana būtu tikai lieks laika patēriņš. Tie ļaudis nekad viņiem nepretosies un, viņuprāt, ne ar ko nedraud. Taču dažās pilsētās viņi izrīkojas bez žēlastības. Viņi zina, ka mēs esam pret viņiem. Līdzko atnāks Izredzētais, mēs stāsimies tam blakus. Viņi mēģina mūs pārliecināt, ka tā nav jārīkojas.

-   Jūs teicāt, ka Izredzētā nemaz nav, ka jūs runājat kā murgos, Nefrīte pazobojās.

-    Nu protams! Es esmu… slims, vīrietis atbildēja, pūlēdamies izlabot pieļauto kļūdu. Es gvelžu galīgas muļķības, vairs neapjēdzu, ko runāju. Izredzētais? Es tiešām nezinu, kur esmu to grābis.

Viņš veltīgi pūlējās notēlot ārprāta lēkmi.

-   Jā, un kā jūs sauc? Nefrīte jautāja, atsacīdamās no nodoma panākt, lai viņš kaut ko pastāsta par Izredzēto.

-  Es esmu Amnhors.

-    Labi, tagad mums atliek vienīgi atrast līdzekli, kā šo pilsētu atbrīvot, Nefrīte secināja.

-  Tāda līdzekļa nav! atcirta Amnhors. Ko

/

tad jūs iedomājaties? Vai to, ka neviens nav mēģinājis? Tumsas armijas aizzīmogota pilsēta ir nolādēta. Pret mums vērstā burvestība ir visai spēcīga.

-  Ļoti labi. Tomēr mēs mēģināsim, jo man ne prātā nenāk uzkavēties te ilgāk par dažām stundām.

Trīs meitenes pārmija saprotošus skatienus un paņēma savus akmeņus. Amnhors, kas bija pārliecināts par viņu neveiksmi, dziļi un skumji nopūtās. Nefrīte, Opāle un Dzintare sasprindzinājās, atcerēdamās melno miglu, kas ieskāva pilsētu, Tumsas zīmogu. Akmeņu spēks savienojās, un no trijām viņas kļuva par vienu. Viņas pārņēma maigs siltums, pie kura meitenes jau bija pieradušas. "Jāsalauž zīmogs, jāsalauž zīmogs!" viņas domās aizvien dedzīgāk un dedzīgāk sacīja.

Tomēr nekas nenotika. Zīmoga spēks bija pārāk liels, lai viņas spētu stāties tam pretī. Meitenes bija spiestas atzīt, ka ir uzvarētas, un vīlušās atlika akmeņus maisiņā atpakaļ.

-  Es taču jūs jau brīdināju, dziednieks pamācīgi sacīja.

Tomēr Opāle juta, ka dreb. Viņa trīcēja kā drudža lēkmē. Turklāt viņa aptvēra, ka kopš laika, kad pāragri atrada akmeni, viņai pastāvīgi sāp galva, kam viņa nebija pievērsusi īpašu nozīmi, bet tagad ievainojuma dēļ drudzis bija kļuvis sevišķi stiprs un radīja lielas sāpes.

Amnhors pamanīja, ka Opāle nejūtas labi. Viņš apjautājās, kas meitenei kaiš, un iegāja blakus telpā pēc kādas pudelītes ar dzidru šķidrumu un maza ziedes podiņa.

-   Tās ir visvienkāršākās zāles pasaulē, viņš paskaidroja, bet tās novērš visu, kas izraisa drudzi un galvassāpes.

Opāle norija malku svaigā un atspirdzinošā šķidruma un uzreiz jutās labāk.

-   Un ņemiet šo, ieziediet ievainojumu, tās ir diezgan retas, bet ļoti iedarbīgas zāles, Amnhors sacīja, pasniegdams Opālei ziedes podiņu.

Opāle viņam pateicās un apzieda brūci.

-   Jums vēl ir uzsmaidījusi veiksme, jo visas trīs esat izkļuvušas neskartas no cīņas pret Zīmogu, Amnhors turpināja. Melnā maģija ir tik bīstama…

-   Es tomēr joprojām neatsakos no sava nodoma, Nefrīte noteiktā tonī paziņoja. Man ir jātiek pie Oonago, un es tur nonākšu!

-  Labāk padomājiet, kā gadu izdzīvot bez pārtikas, dziednieks bēdīgi atbildēja.

-  Padomājiet pats, ja tas jums sagādā prieku, Nefrīte atcirta, bet cs tomēr ceru salauzt Zīmogu!

-  Man arī ir tāds nodoms, Opāle viņu atbalstīja.

-  Bet… Paklau, Amnhor, jūs teicāt, ka šajā pilsētā dzīvo burvji, vai ne? Nefrīte spēji iejautājās.

-   Jā, bet viņi maģiju izmanto tikai ļoti virspusīgi, vīrietis paskaidroja. Viņiem nekādā gadījumā neizdosies salauzt Zīmoga burvestību.

-       Tomēr sasauciet viņus kopā! Nefrīte kundziskā tonī pavēlēja. To, ko nespēj viņi vieni paši, mēs visi kopā paveiksim!

-  Lai kā arī būtu, labāk ir mēģināt nekā pacietīgi gaidīt bada nāvi, Opāle secināja.

Amnhors devās projām un pēc stundas atgriezās, teikdams:

-  Burvji ir galvenajā laukumā. Es viņiem sacīju, ka jūs gribat iznīcināt Zīmogu. Viņi nav sevišķi pārliecināti par veiksmi, tomēr ir sapulcējušies. Nāciet man līdzi!

Plašajā laukumā, kas bija stāvgrūdām pilns cilvēku un citādu radību, valdīja nomāktības pilns klusums. No nelaimes un mazdūšības radies saspringums nospieda pūli. Nefrīte ņēma vārdu un runāja ļoti skaļi:

-  Es zinu, ko esat pārcietuši, bet jūs nedrīkstat padoties liktenim un atsacīties no jebkuras cīņas. Vienmēr var mēģināt salauzt to slaveno Zīmogu, un pienāks diena, kad tas izdosies. Vienatnē neviens neko nespēj iesākt, bet visi kopā mēs varam sasniegt mērķi.

Ļaudis joprojām klusēja, viņu sejas pauda šaubas.

-  Buršana nekad nenotiek kopīgi, Amnhors iejaucās. Tas ir pretēji paražām. Neviens nekad nav uzdrīkstējies tā rīkoties.

-  Vai tad paražas ir svarīgākas par jūsu dzīvību? Nefrīte sašuta.

Pūlis ne aci nepamirkšķināja.

-  Mēģinājums pretoties Zīmogam ir pārdrošība un ļoti liels risks, Amnhors turpināja.

Nefrīte pūlējās savaldīt dusmas.

"Viņi negrib manī klausīties," viņa klusām errojās.

-  Ļauj ar viņiem parunāt man, Dzintare pačukstēja.

Viņa bikli paspēra dažus soļus uz priekšu. Viņa gribēja šim pūlim pierādīt, ka vēlas tam palīdzēt, bet nezināja, kā lai dara to zināmu. Cilvēki par viņu sprieda bargi. Viņas ugunīgie mati un sirsnīgais skatiens neiedvesa nekādas simpātijās. Viņi vairs negribēja neko dzirdēt par Zīmogu, jo no tā baidījās un nevarēja iedomāties, ka iespējams stāties tam pretī. Dzintare mēģināja pasmaidīt, bet juta, ka smaids nenāk no sirds.

-   Man gribētos jums palīdzēt, viņa paklusā balsī teica. Tad dziļi ievilka elpu un turpināja: Mums ir kopīgs ienaidnieks. Neatkarīgi no tā, vai saucas par Tumsas armiju vai par Duča padomi, tas grib mums laupīt vienu un to pašu - brīvību. Nedrīkst ļaut ar mums tā izrīkoties un pieņemt viņu kundzību. Vienmēr ir bijuši tādi, kas iedrošinājušies stāties pretī un pret viņiem cīnīties. Šodien ir jāpretojas. Viņi ir nogalinājuši jūsu tuviniekus, un viņi ir nonāvējuši manu māti, kuru man nekad nav bijis iespējas pazīt. Tieši tādas netaisnības dēļ, cietušo dēļ es jūs lūdzu mēģināt Zīmogu salauzt.

Dzintare bija iekvēlinājusies, acs kaktiņā iemirdzējās asara, kad viņa pieminēja savu māti. Pūlis raudzījās uz Dzintari, viņas vārdu un izteiksmes patiesīguma un aizrautības aizkustināts. Atskanēja kāda balss:

-  Viņi ieradās pirms nedēļas, laupīja un slepkavoja… Pēc tam vēlreiz atgriezās pirms dažām stundām, viņi aizdedzināja mūsu atlikušās mājas un aizzīmogoja pilsētu, ļa mums, kā par brīnumu, izdotos Zīmogu salauzt, ir iespējams, ka viņi atnāktu atkal, un tad viņu niknums būtu briesmīgs!

Pūli pāršalca murdoņa.

-   Jūs nedrīkstat atsacīties no cīņas, tas nozīmētu atsacīties no pašas dzīvības! Dzintare svinīgi paziņoja.

Sapulcējušies ilgi apdomāja viņas vārdus, pēc tam šur tur sākās sačukstēšanās.

-  Burvji jums sekos, Amnhors apgalvoja.

Tagad pūlis gaidīja pavēles. Nefrīte čukstēja

Dzintarei:

-  Es nezināju, ka tavu māti nogalinājusi Tumsas armija! Man likās, viņa nomirusi no kādas slimības…

-   Viņu nogalināja Duča padome, Dzintare paskaidroja. Tā bija mana īstā māte tā, kura mani laidusi pasaulē. Par to man pastāstīja Beā Žarduna.

-   Un mana māte? Un mans tēvs? Nefrīte jautāja. Man ari ir tiesības zināt, kas ar viņiem noticis! Vai Beā Žarduna varētu par viņiem kaut ko zināt?

-  Nē, man gan tā neliekas, Dzintare nomurmināja. Man ļoti žēl. Pēc tam viņa vērsās pie pūļa. Es nezinu, kā uzvarēt Zīmogu, viņa atzinās. Mēģiniet katrs, kā nu protat; ja būsim tiešām vienoti, mums noteikti izdosies.

Pūlis piekrita. Trīs meitenes paņēma savus akmeņus, saspieda tos saujā un vērsa domas uz Zīmogu. Burvji visi reizē sāka skaitīt kaut kādus nesaprotamus vārdus.

"Allipiums," Amnhors lielā nopietnībā nodomāja, "visstiprākā burvestība, ko visgrūtāk īstenot…"

Tomēr burvju spēks, pievienojies meiteņu spēkam, nebija pietiekams, lai uzsāktu cīņu pret Zīmogu. Nekas nenotika.

-  Kā būtu, ja mēs gluži vienkārši šķērsotu Zīmogu? Dzintare jautāja.

Šausmu murdoņa pāršalca pūli. Ikviens nolaida skatienu. Amnhors izdvesa:

-  Tad mēs mirtu.

-  Bet nāve streiko, Nefrīte atgādināja.

-  fā, bet tas neko nemaina. Tas, kas notiktu, ja mēs šķērsotu Zīmoga robežu, būtu ļaunāks par nāvi.

-  Es esmu pārliecināta, ka Zīmogu iespējams salauzt, Dzintare apgalvoja. Vai tad jūs visi neticat neiespējamajam? Uzticieties sev pašiem un man! Es jums apsolu, ka mums veiksies! Dzintare apklusa. Cilvēki raudzījās viņā, acis nenolaizdami. Tad viņa turpināja: Man ir kāda ideja.

Pamājusi Amnhoram, lai tuvojas, viņa tam iečukstēja ausī dažus vārdus.

-  Tas nekad neizdosies, viņš atbildēja. ļūs novedīsiet visu pilsētu pie sagrāves.

-   fa nekas netiek darīts, pilsēta tik un tā tuvojas sagrāvei.

Amnhors, liktenim padevies, pieņēma Dzintares pamatojumus. Viņš, tāpat kā viss pūlis, zināja, ka Dzintarei taisnība. Bet viņš zināja arī, kādu likteni gatavo Zīmogs tiem, kuri mēģina tam pretoties.

-  Vai tu esi pārliecināta par to, ko dari? Nefrīte jautāja Dzintarei.

-Nē.

-  Man jau tā likās. Labi, jo ļaunāk, taču tas neko nemaina. Labāk ir neuzdot pārāk daudz jautājumu.

Pēc krietna brīža rīkojumi, ko Dzintare bija iečukstējusi ausī Amnhoram, tika izpildīti. Visi pilsētas iedzīvotāji bija izveidojuši riņķi, kurā ietvertas ari trīs meitenes. Arī viņas turējās rokās, sažņaugušas akmeņus saujās.

-  Un ko darīsim tagad? Nefrīte jautāja.

-  Neko, Dzintare atbildēja. Nekādu formulu, nekādu burvestību. Mēs neatlaidīsimies un tiksim laukā no Zīmoga. Tas ir tāpat kā ar Pasakonijas magnētisko lauku. Ja esam pārliecināti, ka tiksim cauri, mēs to izdarīsim. Ja tic neiespējamajam…

-  Un vai tu es pārliecināta, ka to var attiecināt arī uz Zīmogu?

-  Gan jau redzēsim!

Drīz vien cilvēku ķēde atradās aci pret aci ar Zīmogu. Ikviens sajuta sīvo dvaku, ko tas izdvesa. Bija jāpasper tikai divi soļi, lai būtu ārpus pilsētas, bet starp cilvēkiem un brīvību bija Zīmogs…

Ir jātic, Dzintare atkārtoja.

Viņas pārliecība izplatījās starp visiem. Visu sirdis pacilāja neprātīga ticība, un visus apņēma maģisko akmeņu siltums. Viņi bija tūkstoši, tomēr veidoja vienu pašu būtni, kas nolēmusi salauzt Zīmogu. Vispirms viņiem izdevās pārvarēt bailes, pēc tam viņi vienotā trauksmē spēra soli uz priekšu. Viņus ietvēra un kavēja melnas miglas mākonis, bet viņi ne mirkli nešaubījās, ka to uzvarēs. Sākās neredzama cīņa. Zīmogs bija drausmīgas varas burvestības radīts; parastā laikā ikvienu, kas mēģinātu to pamest, ķertu zibens. Taču Nāve streikoja, tādēļ Tumsas armija bija izgudrojusi kaut ko vēl ļaunāku.

Tajā brīdi Dzintare saprata Zīmogu. Viņai radās iespaids, ka tas ar viņu runā, ka uzticas viņai, bet nekad neradās skaidrība, vai viņai taisnība.

"Žanella mums pielaidusi savu naidu," Dzintare domāja, "šis Zīmogs raida ļaunumu, tā radījuma jūtas, kurš to radījis. Kāds, kas noteikti nes sevī kaut ko briesmīgu, kaut ko iznīcinošu slaveno Ļaunuma spēju. Un Zīmogs ir tikai tā radītāja dvēseles atspulgs."

Dzintare elpoja ar grūtībām, kampdama gaisu, un juta, ka viņu it kā pakļauj kāds nežēlīgs elements, ko viņa nespēj atgrūst. Tad viņai viss kļuva skaidrs.

"Zīmogs iedveš ļaunumu tajos, kuri vēlas to sagraut," viņa domāja. "Daži no tā cieš līdz nāvei. Taču Nāve streiko… Tātad cilvēks nevis nomirst, bet uzņem sevī to, ko izdveš Zīmogs. Tas mūs pakļauj, līdz pārvērš, padara mūs par ļaunuma apsēstajiem, kas kalpo Tumsas armijai… Tieši tādēļ burvestība ir tik stipra."

Tiešām, ļaunums sāka iespiesties ikvienā. Naids, bailes, niknums, varaskāre un, galvenais, sāpes vājināja pūli. Tomēr cīņa turpinājās. Tūkstošiem cilvēku kā viena būtne lika pretī smacējošajam ļaunumam savu pārliecību, savas cerības, visu labo, kas viņos mājoja.

Nefrīte, Opāle un Dzintare juta sevī ieplūstam milzīgu nogurumu. Visapkārt sabiezējušās miglas smagais un uzmācīgais smārds radīja vēlēšanos atsacīties no jebkuras cīņas. Viņu saujas palaida akmeņus vaļīgāk, plakstiņi pamazām vērās cict… Taču viņas nepadevās, nedrīkstēja padoties. Labais un ļaunais bez žēlastības cīnījās viņu dvēselēs, tāpat kā Tumsas Zīmogs cīnījās pret pilsētas iedzīvotājiem. Spēki bija vienlīdzīgi. Taču visi novājināti smaka nost, un uzbrukums Zīmogam atslāba. Sāpes bija pārāk skaudras. Tomēr cerības dzirkstelīte mājoja ikvienā sirdī: Zīmogs tiks uzvarēts. Nebija iespējams pieņemt pretējo, pavisam pieņemt nē.

Tad visi sasprindzināja pēdējos spēkus. Zīmogs pretosies, par to nebija nekādu šaubu, bet vajadzēja mēģināt. Visi kā viens spēra soli uz priekšu.

Zīmogs nespēja pretoties, tas piepeši sabruka. Viņi bija cerējuši to uzvarēt. Un viņi to uzvarēja.

Nefrīte, Dzintare un Opāle, pilnīgi spēkus zaudējušas, saļima bezsamaņā.

22

-  Skatieties! Viņa mostas! Beidzot!

Dzintare atvēra acis. Viņa ieraudzīja Amn-

horu un Nefrīti, kas bija noliekušies pār viņu. Viss apkārt griezās kā virpuli. Pagāja labs laiciņš, līdz viņa atjēdzās. Beidzot meitene piecēlās sēdus un apjukusi jautāja:

-  Zīmogs… Vai tas ir salauzts? Vai mums izdevās vai neizdevās?

-  Nomierinies, Amnhors teica.

Viņš pielika Dzintarci pie lūpām kādu pudelīti. Viņa to paņēma, iedzēra malku pretīga šķidruma un mazliet norima.

-  Tu biji bezsamaņā gandrīz veselu dienu, Nefrīte paskaidroja.

-    Dienu? Dzintare neatcerējās neko no brīža, kad nokrita, pārkāpdama Zīmoga robežu. Vai tiešām pilsēta vairs nav aizzīmogota?

-  Protams, nav, Nefrīte viņu mierināja. Mēs uzvarējām! Kā jau tu teici, pietika ar to, ka ticējām un cīnījāmies visi kopā.

-   Un tu? Un Opāle? Vai jūs nenoģībāt, kad šķērsojāt Zīmogu?

-  Noģībām gan, bet Amnhors mūs dziedināja, un mēs pamodāmies pēc dažām stundām.

-  Tad, kad Zīmogs tika salauzts, daudzi pakrita pilnīgā spēku izsīkumā un vēl nav atjēgušies, dziednieks iejaucās sarunā. Bet pūles netiek taupītas, un nevienam briesmas nedraud. Pateicoties jums, viss būs atkal kārtībā.

Istabā ienāca Opāle. Dzintari ieraudzījusi, viņa pasmaidīja.

-  Labi, tad šopēcpusdien varēsim doties ceļā, Nefrīte nolēma.

-  Mēs uzkrāvām jūsu zirgiem vēl dažas pārtikas somas par pateicību, ka esat mūs atbrīvojušas.

Pēc ilgām pārrunām trīs meitenes un dziednieks ieturēja gardu maltīti.

-   Bet kur palikusi Beā Žarduna un bērni? Dzintare pēkšņi pajautāja.

-  Es tiešām nezinu, Amnhors atzinās. Bērni bija bāreņi. Ģimenes viņus pieņēmušas. Bet Beā Žarduna aizgāja, līdzko Zīmogs bija salauzts. Vispārējā juceklī neviens tam nepievērsa uzmanību. Es neko vairāk nezinu.

Maltīti pabeigušas, meitenes nosprieda, ka laiks doties projām. Amnhors atveda viņu zirgus un no pilsētas burvjiem pasniedza viņām pārsteiguma dāvanu lielisku ērzeli.

-  Sievietes par pateicības zīmi jums sašuvušas tērpus, Amnhors vēl sacīja.

Katra meitene saņēma brīnišķīgu svētku tērpu.

Pēc tam dziednieks viņām iedeva mazītiņu zilgana stikla pudelīti, kuras dibenā bija biezs šķidrums.

-    No pilsētas dziedniekiem pieņemiet šīs zāles. Tā ir vienīgā pudelīte, kas palikusi neskarta pēc tam, kad Tumsas armija izpostīja mūsu pilsētu. Zāļu pagatavošana prasa mēnešiem ilgu rūpīgu darbu. Diemžēl šajā pudelītē ir tik tikko divi malki.

-   Paldies, Dzintare teica, paņemdama pudelīti. Kam tās zāles noder?

-    lūs man teicāt, ka iesiet pie Oonago. Šī maģiskā būtne dzīvo bīstamā kalnā, ap kuru lidinās milzīgi un draudīgi plēsīgie putni. Pietiek tos ieraudzīt, lai sagrābtu šausmas. Ja jūs nebaidīsieties, nekas nenotiks un tie jūs nepamanīs. Bet šiem putniem izdodas bez pūlēm iedvest bailes jebkurai dzīvai būtnei, un ir ļoti iespējams, ka jūs pārņems panika. Taču, lai paliktu dzīvas, jums jābūt nesatricināmām. Tādā gadījumā palīdz zāles. Viens malks iedarbojas tikai dažas minūtes. Bet vienai no jums būs bez tā jāiztiek.

-  Un kā šīs zāles mums palīdzēs?

-   Tās padarīs jūs par būtnēm, kas nav nedz cilvēciskas, nedz maģiskas, Amnhors nopietni atbildēja. Par laimi, to iedarbības laiks ir ierobežots ne vairāk kā piecas minūtes. Šajā laika sprīdī tās izdzēsīs jebkādas jūtas, bailes un pat sajūtu, ka esat dzīvas…

Nefrīte nevērīgi paraustīja plecus. Opāle palika nesatricināma. Tikai Dzintare nodrebēja un pajautāja:

-  Kādā veidā tie plēsīgie putni ir tik bīstami?

-       Vispirms jau tie barojas no jūsu bailēm. Tie tās izbauda un aprij. Tādēļ jūs nedrīkstat pat mēģināt bēgt, jo tieši tādā brīdī tie mestos jums virsū un aiznestu uz savu mitekli, kur no jums pagatavotu gardu maltīti.

-  Paldies par zālēm, Nefrīte teica, apspiezdama drebuļus.

-   Un esiet uzmanīgas, neuzticieties nevienam! Amnhors deva padomu.

Visas trīs meitenes viņam piekrita. Galu galā dziednieks no viņām atvadījās un aizkustinājuma pilnā balsī sacīja:

-  Ņemiet vērā, ka vienmēr varat paļauties uz mani un uz visiem šīs pilsētas iedzīvotājiem.

Nefrīte, Opāle un Dzintare smaidīja, pateicās par viesmīlību un devās projām.

Meitenes vienprātīgi jāja straujā gaitā, atļaudamās tikai dažus ļoti īsus atpūtas brīžus. Viņas nesatika gandrīz nevienu. Nu viņas atkal jāja pa mierīgiem un saulainiem laukiem. Reizēm viņas šķērsoja kādu ciemu vai mazpilsētu, bet nekad nemanīja nekādas Tumsas armijas pēdas. Dzintare beidzot ziņkāri jautāja:

-   Kādēļ te viss ir tik mierīgs, ja mēs tikko esam atstājušas izpostītu vietu? Man jau likās, ka Pasakonijā plosās karš…

-  Nē, Nefrīte atbildēja. Kamēr tu atguvi spēkus, Amnhors mums paskaidroja, ka pagaidām Tumsas armija nepievēršas laukiem un ciemiem. Tā izraugās par mērķi naidīgas pilsētas, kuras iznīcina visas pēc kārtas, bet izvairās uzbrukt pilsētām, kurās dzīvo būtnes, kas izmanto augsta līmeņa maģiju, vai arī bruņinieki… Te viņus sauc par hovaliniem.

-   Bet ko tā Tumsas armija grib? Dzintare jautāja.

-  Protams, valdīt pār Pasakoniju, Nefrīte atbildēja. Taču pagaidām tā vēl neuzbrūk. Tā virzās soli pa solim.

-  Amnhors domā, ka tā kaut ko gaida, Opāle ierunājās. Bet viņš neparko negribēja sacīt, kas tas ir.

Trīs meitenes jāja visu dienu. Viņas ēda pieticīgi un runāja maz. Naktij satumstot, viņas apmetās kādā ielejā.

-   Kā par laimi, mēs palikām aizzīmogotajā pilsētā, Nefrīte ierunājās. No šā brīža es sākšu izskatīties pēc netīras un nevīžīgas zemnieces!

Dzintari šis salīdzinājums mazliet aizskāra. Viņa iekoda apakšlūpā, lai neizrādītu aizkaitinājumu, un pamanīja, ka sāpīgais pušums ir sadzijis, par ko droši vien jāpateicas Amnhoram.

Šoreiz nakts bija mierīga un atraisīja visām trijām meitenēm mēli, viņas sāka dzīvi sarunāties. Dzintare nezin kuro reizi klāstīja to, ko viņai bija pateikusi Beā Žarduna. Nefrīte un Opāle klausījās ārkārtīgi uzmanīgi, it kā stāstu dzirdētu pirmo reizi. Aizsapņojušās viņas sāka domāt par saviem vecākiem. Kas viņi bijuši? Vai viņi vēl dzīvi? Kādēļ meitenes pametuši?

Nefrītei tik ļoti gribējās zināt, kas viņi bijuši…

Tomēr viņa juta pret vecākiem arī sarūgtinājumu

un dusmas: kādēļ vini šķīrušies no meitas, neatstādāmi viņai neko nevienu atminu, nevienu draudzības zīmi, kad viņa bijusi tikai zīdainītis? Nefrīte zināja, ka vecāki viņu uzticējuši hercogam de Diviljonam, lai pasargātu no "briesmām", bet meitene nevarēja nedomāt, ka vecāki viņu nav gribējuši un nav mīlējuši… Galu galā viņa nespēja tos nedz mīlēt, nedz ienīst. Viņai likās vienkāršāk pieņemt, ka tieši tie meitu nav mīlējuši. Viņas īstais tēvs bijis hercogs de Diviljons.

Opāle turpretī nekad nebija daudz domājusi par saviem vecākiem. Mazotne viņa reizēm par tiem jautājusi Eiženijai un Džinai, kuras atbildējušas izvairīgi. Tad viņa par vecākiem vairs netika prātojusi. Viņa nezināja, ko nozīmē tēvs un māte. Tagad Opāle pirmo reizi uzdeva sev daudzus jautājumus, nespēdama iztēloties atbildes.

Kad pienāca gulēšanas laiks, Nefrīte vienīgā nevarēja aizmigt. Viņa jutās neomulīgi šajā pļavā, kā pazudusi pasaulē, ko nepazina. Viņa nožēloja vieglo dzīvi, savu grezno pili, apbrīnu, kādu visi viņai veltīja. Un viņai pietrūka hercoga de Diviljona. Lai ari viņš nav Nefrītes tēvs, viņš meiteni mīlējis vairāk par visiem, bijis par viņu nomodā. Vai viņš šobrīd domā par Nefrīti? Vai bažījas viņas dēļ?

"Man iet labi, tēt," viņa čukstēja. "Reiz es atgriezīšos tevi apraudzīt un pateikt, cik ļoti daudz tu man nozīmē."

Nu viņa jutās mierīgāka, it kā hercogs dc Diviljons būtu dzirdējis viņas sirsnīgos vārdus. Un kādēļ gan ne?

Taču Nefrīte arī izbaudīja savu piedzīvojumu. Viņa uzzināja jēdzienus, par kādiem senāk nebija ne nojausmas, mācījās likt lietā spēkus, kādus nepazina un nekad nebija zinājusi, ka tie viņai piemīt. Reizēm viņai patika sajust briesmu tiešo tuvumu, nonākt saskarē ar neparedzēto.

Piepeši Nefrītei sagribējās ēst, viņa piecēlās, nopurināja smilšaino apģērbu un gāja pie produktu somām. Pēkšņi nesaprotamu iemeslu dēļ viņa jutās slikti, neko vairs neredzēja, kājas saļodzījās. Mirkli viņa drebēja. Beidzot meitenei izdevās atgūt apziņu.

Viņa bija pārliecināta: tālumā redzams neskaidrs jātnieka siluets. Ne mirkli nevilcinādamās, Nefrīte traucās pie tā, sodīdamās, ka nav paņēmusi zirgu. Viņa saviedēja bēgošu ēnu un saprata, ka nespēj to panākt.

Nākamajā rītā Nefrīte steidzās izstāstīt savu nakts piedzīvojumu.

-  Vai tu tiešām viņa klātbūtnē kļuvi gluži nesakarīga? Dzintare domīgi jautāja.

-  Jā. Vienu mirkli man sametās nelabi, un es vairs neko neredzēju. Es gandrīz zaudēju samaņu.

-   Tad tas ir ienaidnieks, Dzintare rūgti secināja.

-  Vēl viens, Nefrīte pazobojās.

Ieēdušas smalkmaizītes un augļus, trīs meitenes devās ceļā. Viņas lika zirgiem rikšot, cik vien ātri tic spēja. Pamazām katra iegrima savās domās.

Dzintare iztēlē atkārtoja ikvienu Beā Žardunas vārdu, ir kā varētu vēl būt kādu sīkumu aizmirsusi. Viņa atcerējās Žana Loserāna labsirdīgo un laipno seju. Kādēļ viņš Dzintarei neko nepastāstīja par viņas pagātni? Viņa tik ļoti būtu gribējusi kaut ko dzirdēt par savu māti… Viņa juta sevī milstam sašutumu un dusmas pret Duča padomi. Viņas domas kļuva aizvien drūmākas. Dzintare izskatījās saīgusi. Kādēļ viņai liegts dzīvot parasti, parastā ģimenē, parastā vietā ar parastām rūpēm?

Nefrīte un Opāle pūlējās viņu izklaidēt. Viņas viegli varēja nojaust, kas nodarbina Dzintares prātus. Taču meiteņu pūliņi nedeva neko.

Ap pusdienlaiku trīs meitenes apstājās kupla koka ēnā. Ikviena jutās nelāgi. Viņas stipri patukšoja pārtikas krājumus, kaut arī pūlējās ēdienu taupīt. Pēc tam, brīdī, kad viņas gatavojās doties ccļā, Opāle mierīgi sacīja, rādīdama uz tālu koku skupsnu:

Paskatieties uz to pusi! Man šķiet, es redzu jātnieku.

Tiešām, melns siluets neskaidri rēgojās zem kokiem. Meitenes nekavējoties savāca savas lietas un kāpa seglos. Taču noslēpumainais jātnieks jau bija pazudis.

Nefrīte, Opāle un Dzintare turpināja ceļu. Nezināmais ienaidnieks saistīja visas viņu domas. Kaut arī neviena neatzinās, tas iedvesa nesaprotamas un baismas bailes.

Trīspadsmitais padomes loceklis tumsā smaidīja. Viņa vaibsti pauda nežēlību, briesmīgu un ļaunu spēku. Viņa plāns lieliski īstenojās. Šoreiz viņš pārzināja visu. Tātad Opāle nav mirusi. Trīs Pareģojuma maģiskie akmeņi patvērušies Pasakonijā, viņš tos vairs nespēj sasniegt ar telepātiju. Nu tas viņu vairs neuztrauca. Viņš atradis vēl labāku atrisinājumu par pirmo.

Viņa ņirdzīgie smiekli pārtrauca klusumu.

Viņš pamāja ar roku. Zeltaina plāksne, kas lidinājās gaisā, iedūcās, pirms tajā parādījā vīrietis ar ļoti skarbu, rētu sakropļotu seju, zilām acīm un melniem matiem. Viņš izskatījās bīstams. Viņš bija ģērbies greznā jašmas melnuma formas tērpā.

-   Ak tas esat jūs, Trīspadsmitais padomes loceklis, viņš griezīgā balsī teica. Es aizsūtīju vienu no saviem jātniekiem. Neraizējieties, viss ir kārtībā.

-  Es jums uzticos, burvi. Bet šis jūsu cilvēks… Vai tas ir prātīgi?

-   Tas vairs nav cilvēks. Tas ir viens no Tumsas kareivjiem. Viņš nekļūdīsies.

-  Loti labi.

-  Viņš meitenes uzmana. Šobrīd viss notiek tā, kā paredzēts.

-  Neaizmirstiet, ka tuvojas izšķirošais punkts.

-  Es neaizmirstu, Trīspadsmitais. Kad pienāks īstais brīdis, esiet uzmanīgs. Mūsu uzvara ir atkarīga no jums.

Jums nav man tas jāatgādina.

Trīspadsmitais padomes loceklis pamāja, lai sakarus pārtrauc. Jaunumi bija labi. Šis Tumsas burvis viņu kaitināja; tas bija vienīgais, kurš iedrošinājās ar viņu runāt kā līdzīgs ar līdzīgu. Šobrīd viņš neko nevarēja uzsākt, jo burvis bija vajadzīgs, lai iznīcinātu maģiskos akmeņus, lai Duča padome gūtu uzvaru…

Šoreiz viņš bija pārliecināts. Viņa plāns noteikti izdosies.

ParĪZĒ 2002. GflDfl

Es nupat esmu sev pateikusi, ka varu dzīvot, ka man uz to ir tiesības. Es zināju, ka man nav iespējams pavēlēt Nāvei, lai tā atkāpjas, bet man patika tam ticēt. Mana realitāte saplūda ar sapni. Es naivi domāju ja es lūgšos, lai mani saudzē, Nāve, būtne, kas apveltīta ar zināmām jūtām, mani uzklausīs un ies savu ccļu. Vai tad viņa galu galā nevar streikot? Kāpēc mans saviļņojums nevarētu viņu aizkustināt? Tad es ļāvu brīvu vaļu savai asaru upei. Kad es negulēju, es raudāju aiz niknuma, aiz izmisuma, aiz skumjām un bailēm… Es mēģināju sevi pārliecināt, ka vienu rītu vairs nepamodīšos, ka būšu atgriezusies sapnī, kur dzīvošu un jutīšos laimīga. Ja es to tiešām vēlos, ja ticu no visa spēka vai tad nav iespējams, ka šis neprātīgais sapnis īstenojas, ļaujot man nonākt pasakā?

Ik nakti es no jauna ieniru sava sapņa maģiskajā pasaulē. Es dzīvoju savā veidā. Man piederēja ainas un jūtas, tāpat kā personas, kas darbojas šajā ireālajā pasaulē.

Es vadīju savas dienas cerībā, ka sapnis turpināsies nākamajā naktī. Kāda spiedzīga un nepatīkama balss man ļauni pūlējās iestāstīt, ka es tikai loloju ilūzijas. Es to zināju, bet šo domu aizgainīju. Šis sapnis nebija reāls.

Un tomēr es cerēju. No jauna. Tā, kā es senāk nekad nebiju atļāvusies cerēt. Atmiņas iznira no visdziļākajām apziņas dzīlēm. Man bija tik grūti tās nogremdēt aizmirstībā… Tagad tās bija atkal klāt tikpat lepnas, tikpat spožas un sāpīgas kā vienmēr.

Vispirms iznira ainas. Es veltīgi pūlējos tās aizgainīt, iedzīt atpakaļ neesībā, kur biju domājusi tās nogremdējam. Bet tās palika tepat dejojošas, dzīvas, krāsainas, tās lidinājās manu acu priekšā. Tad sapratu, ka vienīgais veids, kā no tām atbrīvoties, ir tām stāties pretī un tās pieņemt. Atceros, ka sāku raudāt. Pēc tam es redzēju šīs ainas pagātnes rēgus. Pirmie tēli bija mani vecāki. No manām apsarkušajām acīm acumirkli sāka plūst asaras. Viņi ir miruši. Un es neko nevaru mainīt. Tomēr viņu tēlam joprojām ir vara pār mani, tas ir smaidošs, sirsnīgs un nodevīgs. Tas licis man noticēt, ka ir reāls, un es raudāju aizgūtnēm. Man blakus vecāki smējās, mani kaitināja, mani mīļoja. Es no jauna biju Noda.

Atceros, es kliedzu, lai šos tēlus aizdzītu. Tic aizgāja samulsuši un izbijušies, bet es zināju, ka tie atgriezīsies, ka tie mani sāpīgi lenks.

23

Gibduli izrādīja savu slēptuvi Izredzētajam un Elfohrisam. Viņu ciems bija necils un diezgan drūms. Viss bija taisīts galvenokārt no koka un lielākoties ļodzīgs. Dažas būves bruka kopā.

Mēs neesam amatnieku tauta, gibduls aizbildnieciski skaidroja Bezvārdim. Mums ir dotības cīņā un telepātijā, nekur citur. Mūsu civilizācija ir nepilnīga.

Tomēr uz Izredzēto un Elfohrisu redzētais atstāja lielu iespaidu. Izrādījās, ka gibduli ir viesmīlīgi, un, kaut gan viņu stāja un uzvedība likās draudīga, viņi varēja būt arī patīkami. Pret hovalinu izturējās ar tādu godbijību, kādu viņš nekad vēl nebija piedzīvojis. Uz ielas viņu sveicināja goddevīgi un ar apbrīnu.

Pie gibduliem viņš uzturējās mazliet ilgāk nekā nedēļu. Maģiskās būtnes pastāvīgi lūdza viņu palikt vēl, un viņš neiedrošinājās atteikties no viesmīlības.

Viņš un Elfohriss dzīvoja vienā no skaistākajiem namiņiem, tas bija izrotāts ar dažiem kokgriezumiem. Abi gulēja zaļu sūnu gultās un sedzās ar segām, kas darinātas no lapām.

Ēdiens bija ļoti garšīgs. Ik maltīte bija Izredzētajam par godu rīkots bankets. Viņam pasniedza svaigu gaļu, dārzeņus un augļus, kādus viņš nekad nebija redzējis. Lai sagādātu viņam ēdienu, gibduli augu dienu medīja Bezgalmežā un nesa no tā vislabākos medījumus. Sievietes vārīja savvaļas ogas un ņēma no saviem dārziem visgardākos dārzeņus un augļus.

Bezvārdis bija mainījies. Viņa vaibsti kļuvuši noteiktāki, skatienā vairs nebija tik daudz skumju. Tagad viņam bija skaidrs, ka viņš ir Izredzētais, kaut ari joprojām nezināja, kā viņu sauc un kāda ir vina izcelsme. Viņam bija sava identitāte. Viņš zināja, ka viņu gaida tūkstošiem cilvēku. Viņam bija sava vieta citu vidū. Tomēr viņam joprojām gribējās atgūt atmiņu, lai būtu cilvēks visā pilnībā.

Kad viesošanās beigas bija pienākušas, pie viņa ieradās slavens gibdulu domātājs.

-  Hovalin, viņš nopietni sacīja, mēs nedrīkstam tevi ilgāk aizkavēt. Tev ir darāmi lieli darbi. Bet, lai tu pats sevi atrastu, tev jāiet satikties ar Oonago.

-  Es zinu, bruņinieks atbildēja.

-   Tur briesmīgi plēsīgie putni sēj visapkārt bailes. Lai sevi pasargātu, ņem šo.

Gibduls viņam pasniedza divas zaļas liānas, kurām galā karājās maza, melna lodīte.

-  Tie ir amuleti, viņš paskaidroja. Viens būs tev, otrs tavam draugam. Pakariet tos kaklā tikai tad, kad ieraudzīsiet plēsīgos putnus. Stundas ilgumā šis apburtais kareklis jūs pasargās no bailēm, pēc tam tas pazudīs.

-  Paldies, hovalins no visas sirds pateicās, paņemdams amuletu.

-  Vēl tu nezini, kāda īsti ir tava loma… Gibduls nopūtās. Bet neaizmirsti: tev pietiks pateikt, ka esi Izredzētais, lai uzjundītu tikpat daudz naida kā laimes.

Bezvārdis palocīja galvu.

-  Daži mūsu karotāji tevi pavadīs līdz meža malai, gibduls turpināja. Tāpat arī mēs jums dosim divus savvaļas zirgus. Diemžēl tie nav burvju zirgi, bet tu pārliecināsies, ka tie ir spēcīgi.

Izredzētais no sirds pateicās gibdulam. Tajā pašā dienā, Elfohrisa pavadīts, viņš atstāja maģisko būtņu mājokli. Sievietes viņiem iedeva līdzi pārtiku, un viņi jāja iekšā mežā, bet gibdulu karotāji lidinājās viņiem apkārt.

Ceļiniekiem bieži bija jāapstājas, lai ļautu gibdulicm atpūsties no lidināšanās. Jo dziļāk mežā viņi iejāja, jo šaurākas kļuva taciņas, pa kurām vajadzēja virzīties uz priekšu. Reizēm sejas šaustīja sausi zari. Gibduli pūlējās padarīt ceļojumu patīkamu, bet viņi nespēja mainīt mežu.

-  Jūs esat vēl diezgan tālu no Oonago, viena no maģiskajām būtnēm sacīja. Kad būsiet no šejienes izkļuvuši, jums būs vajadzīgas vēl divas nedēļas, līdz tiksiet pie mērķa.

-  Ceļu es vairāk vai mazāk zinu, Bezvārdis atbildēja.

-  Tas nav bīstams. Tā ir Pasakonijas vismierīgākā daļa tā, kurā rodas vismazāk burvestību.

-      Tomēr uzmanieties no Tumsas armijas, cits gibduls deva padomu. Pat te ir dzirdēts, ka tā atgriezusies. Un jūs droši vien zināt, cik tā spēcīga un nežēlīga.

Krēslai iestājoties, parādījās meža mala.

-  Te mūsu ceļi šķiras, viens no gibduliem teica. Neaizmirsti, Izredzētais, ka mēs tevi gaidām!

Tad karotāji izņēma no savas somas pērlēm rotāto kārbiņu, ko hovalins bija aizmirsis paprasīt.

-  Ņem to, kas pieder tev!

Izredzētais kārbiņu aplūkoja ar jaunu ziņkāri. Viņš joprojām nezināja, kam tā noderīga.

-   Palieciet sveiki! viņš teica gibduliem. Paldies par visu!

-   Uz redzēšanos! tie atbildēja. Uz drīzu redzēšanos!

Elfohriss un Bezvārdis izjāja no meža. Ceļojuma nogurdināti, viņi izstiepās svaigajā zālē un aizmiga.

Pamodušies ceļinieki steidzās paēst. Pēc tam viņi atraisīja zirgu pavadas, kāpa tiem mugurā un straujā gaitā devās uz priekšu.

-  Nu, Bezvārdi, ko tu domā tagad, kad zini esi Izredzētais?

-  Es zinu, ka man paveicams kāds uzdevums, kaut arī joprojām nezinu, kāds tas ir. Bet es jūtos citādi. Esmu atradis jēgu turpmākajām dienām.

Elfohriss sazvērnieciski pasmaidīja.

Lauki visapkārt vēl dusēja. Lielā tālumā varēja saskatīt sniegotos kalnus, kur mājoja Oonago.

Izredzētais un Elfohriss daudz sarunājās. Viņi atcerējās brīnumaino uzturēšanos pie gibduliem, sprieda par neskaidro nākotni, kas vēl tikai veidojās.

Bezvārdis galu galā bija sācis uzrunāt ceļabiedru ar "tu" un saskatīja viņā draugu.

-   Bet ko meklē tu? viņš piepeši pajautāja. Kādēļ tu gribēji man palīdzēt?

-  Manuprāt, tagad es varu tev to pasacīt, Elfohriss atbildēja. Daudz ir tādu, kas izmisīgi gaida Izredzētā atnākšanu. Tu esi svarīgs. Tu esi gaidīts. Es nolēmu tevi sameklēt un pamazām panākt, lai tu atklāj, kas esi. Un man tas ir izdevies.

-  Bet ko īsti no manis gaida? Izredzētais apjucis jautāja.

-  To tev atklās Oonago. Tas ir teikts Pareģojumā, un to tu iepriekš nedrīksti zināt. Redzi, Neofīlijs, kas slaveno grāmatu sarakstījis, cēlies no klorjinu tautas tāpat kā es, un es viņa vārdiem ticu.

-  Viņš ir miris pirms daudziem gadsimtiem! Bezvārdis iesaucās. Tu taču neiedomāsies sekot viņa vārdiem burtiski!

Elfohriss pasmaidīja, bet neko vairāk nepiebilda.

Pēc dažu stundu jājiena pie apvāršņa parādījās necila pilsēta. To ieskāva melnas miglas mākonis.

-  Pilsēta, ko aizzīmogojusi Tumsas armija, Elfohriss nomurmināja.

-  Mums jāiet tajā iekšā un tā jāatbrīvo!

-  Nē, Elfohriss mierīgi iebilda. Mēs viņiem nekādi nevaram palīdzēt. Ir jau par vēlu. Zīmogu salauzt nav iespējams. Es šo vietu pazīstu. Tajā dzīvo krietni ļaudis, vienkārši un godīgi. Tumsas armija uzbrūk tikai mērķiem, kas ir pārāk vāji, lai pretotos.

Elfohriss atturēja Bezvārdi, kas gribēja traukties pilsētas virzienā. Bezvārdis drīz saprata, ka nespēj šīs pilsētas iedzīvotājiem palīdzēt. Viņš jutās vainīgs un lieks. Elfohriss veltīgi pūlējās vinu nomierināt.

Abi jāja vēl stundu, kad Izredzētais tālumā pamanīja pili, no kuras cēlās dūmi. Šoreiz viņi abi uzšāva zirgiem, lai trauktos palīgā pils iemītniekiem.

Tur nonākuši, viņi pārāk vēlu saprata, ka dūmu cēlonis ir nevis uguns, bet ka patlaban veidojas Tumsas Zīmogs.

Viņiem pretī stāvēja simtiem melnās drānās tērptu jātnieku, kas sēdēja tumšu zirgu mugurā. Viņi bija aplenkuši pili un šķita vienas vienīgas domas spēka vienoti. Viņu lūpas tik tikko kustējās, kad viņi runāja Zīmoga vārdus.

Izredzētais bija sastapis daļu Tumsas armijas. Viņš neprātoja. Elfohriss spalgi iekliedzās, kad viņš izvilka no maksts zobenu. Viņš steigšus atvēra arī kārbiņu savā somā un metās virsū vienam no Tumsas armijas kareivjiem. Viņš tam nocirta galvu, kas noripoja zemē, un tās ieplestās acis raudzījās Bezvārdi pārmetoši.

Daži kareivji novērsa uzmanību no Zīmoga, kas sāka nemanāmi izklīst.

-  Kā tu iedrošinies uzbrukt kādam no mūsējiem? ierēcās bezveidīgs radījums.

-  Bet kā jūs uzdrīkstaties laupīt dzīvību nevainīgajiem? Izredzētais jautāja.

-  Kas tu tāds esi?

-  Izredzētais.

Acumirklī kāds desmits Tumsas armijas kareivju metās viņam virsū. Elfohriss arī iejaucās cīniņā. Kārbiņa apveltīja Izredzēto ar neticamu spēku. Viņš vienmēr bija pratis lieliski cīnīties, bet šoreiz ar zobenu rīkojās meistarīgi. Viņa lokanās kustības bija pilnīgi precīzas. Viņš strauji cirta ienaidnieku miesā un vienmēr trāpīja mērķī. To cirtieni Izredzēto skāra maz un atstāja tikai skrambas.

Tomēr Tumsas armijas kareivji bija spēcīgi, labi trenēti un skaitā pārāki. Viņi jau gandrīz guva pārsvaru, kad kāds vīrs ar staltu stāju pavēlēja kauju beigt. Tajā pašā brīdī kareivji iebāza zobenus makstis un paklausīgi aprima. Viņi nostājās apkārt Izredzētajam un Elfohrisam.

Jaunatnācējs, kura vara bija neapstrīdama, piederēja pie cilvēkiem. Viņš jāja ar melnu ērzeli, pa kura nāsīm brīžiem izšāvās liesmas. Viņš bija ģērbies greznā jašmas melnuma formas tērpā, un viņa zobena maksts bija izrotāta ar safīriem.

Jātnieks izskatījās draudīgs un varens. Viņa skarbo seju izvagoja rētas. Tēraudzilās acis salti mirdzēja zem ceramajām uzacīm. Zods bija spēcīgs, deguns taisns un lūpas plānas. Mati bija melni.

-  Panāc šurp, cilvēk! viņš dobjā balsī pavēlēja Izredzētajam.

Izredzētais nepakustējās. Jātnieku, šķiet, tas neietekmēja.

-   Tu proti cīnīties labāk nekā vājākie no mums, bet tā jau arī ir varonība.

Izredzētais neatbildēja.

-  Es esmu Tumsas burvis, šā nespējīgā pulka pavēlnieks.

Elfohriss raidīja bažīgu skatienu Bezvārdim, kas stūrgalvīgi klusēja.

-  Tu, bez šaubām, esi hovalins, Tumsas burvis turpināja. Kur tu esi iemācījies cīnīties?

Izredzētais neteica ne vārda. Joprojām sēdēdams zirga mugurā, viņš raudzījās savam ienaidniekam tieši saltajās acīs.

-   Kādēļ tu nostājies pret mūsu armiju? Neviens neriskē to darīt. Tātad tu esi drosmīgs.

-  Viņš apgalvo, ka ir Izredzētais, iejaucās kāds Tumsas kareivis.

-   Ak Izredzētais? pavēlnieks ledainā tonī atkārtoja.

-   Es tas esmu, hovalins mierīgi atbildēja.

-  Tu tas neesi lielākā mērā nekā es.

Ar rokas mājienu vīrs lika Izredzētajam pacelties dažu metru augstumā no zemes. Jaunais hovalins ne aci nepamirkšķināja.

-   Vai tu zini, kāda ir Tumsas armijas emblēma?

Atbildi nepagaidījis, viņš atkailināja savu kreiso potīti. Uz ādas bija redzams melns mēness un daži cipari. Viņš atkal pamāja, un Izredzētais pārvietojās pa gaisu. Hovalina kreisā potīte bija vīra augstumā. Knipi uzsizdams, viņš pacēla Bezvārža bikšu staras galu. Uz ādas nebija redzama nekāda Tumsas zīme.

-   Ak tā! Tumsas burvis dzēlīgi iesaucās. Tātad man ir darīšana ar dezertieri!

Izvilcis zobenu no maksts, viņš ar ieroča galu pieskārās Izredzētā kreisajai potītei. Visiem par lielu pārsteigumu, no tās iztecēja melnu asiņu straumīte, izveidojot mēnesi un dažus ciparus.

-  Man bija taisnība, dezertieri, Tumsas burvis strupi noteica.

Kurš bija vairāk pārsteigts? Elfohriss vai Bezvārdis?

-  Spriežot pēc cipariem, tu no mūsu armijas esi aizbēdzis pirms diviem gadiem.

Bezvārdis neticēja savām ausīm.

-  Ak jā, tagad es atceros, Tumsas burvis paziņoja. Savulaik stāsts par tevi bija labi zināms. Tavi vecāki bija miruši pirms dažiem gadiem. Tu dzīvoji pie vecvecākiem, bet kādu nakti tu aizbēgi, atstādams dzīves ikdienišķību. Tu klīdi no ciema uz ciemu. Mēs tevi pievācām, kaut arī tev bija tikai sešpadsmit gadu. Nepagāja ne daži mēneši, kad tu dezertēji. Bet, tā kā tu biji tik jauns, mēs gluži vienkārši izdzēsām tavu atmiņu. Pilnīgi. Tu tiki saudzēts.

Ar rokas mājienu viņš lika Bezvārdim nogāzties zemē. Bezvārdis satriekts piecēlās, aizturēdams sāpju un apjukuma asaras.

Tumsas burvis sāka skaļi ņirgt.

-   Patiesību sakot, man vajadzētu tevi nogalināt. Bet pašlaik ir tas sasodītais Nāves streiks. Tātad es ļaušu tev turpināt tavu pretīgo un nekam nederīgo dzīvi.

Dzīvs palicis, Bezvārdis būs spiests nest savu kaunu. Viņu ieraugot, cilvēku cerība izdzisīs un viņu skatieni novērsīsies. Viņa dzīve būs ilgs un bezjēdzīgs klejojums, nesot negoda nastu.

Tumsas burvis zināja, ka tāda dzīve ir daudz ļaunāka par nāvi. Viņš atkal pērkonīgi iesmējās:

-  Un tu gribēji man iestāstīt, ka esi Izredzētais?

Pēc tam viņš deva Bezvārdim un Elfohrisam zīmi, lai viņi iet projām.

Viņiem atlika tikai paklausīt.

24

Trīs meitenes vairs ne reizi nemanīja dīvaino jātnieku. Viņas jāja pa laukiem, nesastapdamas nevienu šķērsli. Dienā viņas tikai jāja sniegoto kalnu virzienā un prasīja ceļu būtnēm ar gariem, sudrabainiem matiem, bet naktīs atpūtās tīkamās pļavās. Ceļā neredzēja nevienu aizzīmogotu pilsētu. Viss apkārtnē likās ziedošs un rāms.

Dienām ritot, tīrumi kļuva retāki, ceļā gadījās arī mazāk ciemu. Beidzot pēc nedēļu ilga ceļojuma meitenes kādu rītu nonāca kalnu piekājē, kuru virsotnes klāja mūžīgi sniegi. Tagad viņas bija tuvu mērķim, bet nezināja, kur Oonago mīt. Laimīgā kārtā garām ēzeļa mugurā jāja vecs vīrs.

-   Piedodiet, lūdzu, Dzintare viņu uzrunāja, vai jūs varētu mums pateikt, kur dzīvo Oonago?

-   Es tieši no turienes nāku, vecais teica, veltīdams meitenēm bezzobu smaidu. To sasodīto plēsīgo putnu dēļ bija ļoti grūti palikt nepamanītam, tomēr man tas izdevās!

-  Kā pie Oonago var piekļūt?

Vecais vīrs rādīja kalnu, kura virsotne pazuda mākoņos.

-       Oonago mājo tur, bet ne jau kalna galā, varat neuztraukties. Vajag tikai iet pa ceļu, kas jau ir iestaigāts. Jūs redzēsiet, ka vienīgās briesmas draud no plēsīgajiem putniem. Laimīgā kārtā ir tā, ka tad, ja turpccļā jūs tos uzvarēsiet, atpakaļceļā tie par jums vairs neliksies ne zinis.

Trīs meitenes pateicās sirmgalvim un devās uz viņa norādīto kalnu. Pa taciņu varēja tikt augšup pa nogāzi, kas nebija sevišķi stāva. Vispirms viņas šķērsoja lapkoku mežu. Līkumainā taciņa visu laiku locījās starp kokiem. Pagaidām nekādi putni nebija manāmi. Bet, kad nogāze kļuva stāvāka un tīkamo mežu nomainīja vareni skujkoki, zirgi kļuva nervozi, raustījās un bailīgi zviedza. Dzintare mēģināja uztvert sava zirga domas. Viņa sajuta bailes, nesaprazdama to cēloni. Pēc ilgākas piepūles viņai izdevās uzņemt ar zirgu sakaru.

-  Kas tev kaiš? viņa jautāja.

Zirgs spēja atbildēt tikai pēc krietna brīža. Aiz bailēm tas aizmirsa savus paradumus un diezgan skaidri pasacīja:

-   Es tālāk neiešu. Ja turpināšu ceļu, mani nomaitās plēsīgie putni. Ej. Es tevi gaidīšu te.

Dzintare saprata, ka nav nekādas nozīmes vēl uzstāt. Viņa izskaidroja stāvokli Nefrītei un Opālei, kas nolēma turpināt ceļu kājām.

-   Līdzi ņemsim tikai visnepieciešamāko, Nefrīte teica. Pārtiku. Pārējo paņemsim vēlāk atpakaļceļā.

Katra meitene paņēma mazu somiņu ar ēdienu un kāpa kalnā augstāk.

Tagad, kad zirgu vairs nebija, nogurums bija jūtams daudz vairāk. Tomēr meitenes atļāvās pavisam maz atpūtas brīžu. Viņas nerunāja, taupīdamas elpu. Nefrīte, Oonago tuvodamās, vai dega aiz ziņkāres, viņas aizrautībā dalījās arī abas pārējās. Viņas domāja vairs vienīgi par maģisko būtni, par atklāsmēm, ko no tās varēja sagaidīt. Dzintare atcerējās simbolu, ko akmeņi viņām nodevuši, pēc tam Žanu Loserānu, kas to izskaidrojis un sūtījis pie Oonago. Viņa atcerējās visu, ko piedzīvojusi īsajā laikā, kopš viņas ceļš krustojies ar Nefrītes un Opāles ceļu.

Beidzot skujkoku mežā satumsa nakts. Nefrīte apgalvoja, ka iešanu turpināt nedrīkst, jo viņas var apmaldīties. Meitenes apmetās plašā meža klajumā. Brīdī, kad viņas sāka ēst, visas sajuta tādu kā spriedzi. Tumsā iegrimušais mežs bija kļuvis draudīgs un naidīgs. Dzintarei šķita, ka vina tālumā dzird baismus aurus. Vilki. Vina sāka drebēt. Visās malās staipījās ēnas. Dzintare iztēlojās, kā dzeltenu, spožu acu pāri viņas vēro starp kokiem, kas ieskāva klajumu. Tie ļaunīgi glūnēja uz Dzintari, un skatieni bija nežēlīgi.

Kad Nefrītei no somas izkrita ābols un aizripoja pa zemi, Dzintare, kuras nervi bija pagalam saspringti, iekliedzās.

-   Nomierinies, Nefrīte sacīja mazliet drebošā balsī, tu mani biedē.

-  Neuztraucies, Dzintare, viss rit gludi, Opāle mēģināja biedreni rāmināt.

-   Ja nu plēsīgie putni atlido šonakt, kamēr mēs guļam? Dzintare izstomīja.

Tāda iespēja sastindzināja Nefrītei asinis dzīslās. Pat Opāle juta, ka nodreb.

-   Mēs nevaram iztikt bez miega, Nefrīte teica.

-   Nekas ļauns nenotiks, Opāle apgalvoja, bet viņas balsī vairs nebija parastās drošās pārliecības.

Saruna laupīja meitenēm ēstgribu. Viņas apgūlās, dziļi elpoja un mēģināja aizmigt. Tas neizdevās. Viņās bija iemājojušas bezgalīgas bailes. Klusums bija neizturams. Beidzot Nefrīte ieteica sarunāties, lai mazinātu sasprindzinājumu. Opāle un Dzintare steigšus piekrita.

Vaļsirdībai piemērotā tumsa slēpa sejas izteiksmi. Tādējādi vārdi bija vieglāk izrunājami. Nefrīte sāka atcerēties savu dzīvi Diviljonas pilī. Pati neapzinādamās, viņa, tāpat kā abas pārējās, aizmirsa bailes un atzinās ilgās un apmulsumā, kas dažbrīd uznāca. Dzintare pirmo reizi pastāstīja, kā nomirusi sieviete, kuru viņa uzskatījusi par savu māti. Viņa vaļsirdīgi pateica, cik ļoti Beā Žardunas stāsts vinu satriecis. Pēc tam vina visos sīkumos izklāstīja, kā Žanella viņu piekrāpusi.

Tad pienāca Opāles kārta. Nefrīte un Dzintare domāja, ka viņa klusēs. Tomēr sākumā stomīgi, gandrīz bikli viņa attēloja savu dzīvi bez neviena pārsteidzoša notikuma, kādu bija vadījusi, un skaidroja, cik ļoti izbauda savu jauno dzīvi, kaut arī izskatās tik atturīga. Viņa aplaizīja lūpas, bridi klusēja un beidzot atzina, cik ļoti "patīkama" bijusi Adriēna sabiedrība.

Nefrīte un Dzintare aiz tīras laipnības izlikās pārsteigtas.

Pašām nemanot, tajā naktī kaut kas meiteņu attiecībās mainījās. Atklājušas cita citai savas jūtas, viņas nekad vairs nevarēja būt ienaidnieces. Maģiskie akmeņi un kopīgi piedzīvotais jau viņas bija tuvinājis, bet īsti ciešu saiti radīja tikai saruna.

Trīs meitenes visu nākamo dienu gāja pa lielo skujkoku mežu. Noskaņojums nebija tik saspringts kā parasti. Ik pēc brīža klusumu pārtrauca smiekli. Nefrīte, Opāle un Dzintare stāstīja dažādus atgadījumus un uzjautrinājās. Tomēr muskuļi sāpēja un kāpiens joprojām bija nogurdinošs.

Pagaidām kāpšana kalnā nelikās draudīga. Turklāt Dzintarei beidzot izdevās sevi pārliecināt, ka vilku gaudas viņai tikai tēlojušās. Un trīs meitenes nebija vairs pat pārliecinātas, vai plēsīgie putni tiešām īstenībā pastāv.

Tādējādi visa diena pagāja rāmā garā.

Nakts meitenes pārsteidza klajumiņā, kur viņas, pilnīgi pārgurušas, iegrima miegā.

Nākamajā dienā Opāle pamodās rītausmā. Viņa zināja, ka ir redzējusi drausmīgu murgu, bet nespēja to atcerēties. Taču bailes bija palikušas un nebija atvairāmas. Seja bija slapja no asarām, sirds vai pa muti kāpa laukā.

Drīz pamodās arī Nefrīte un Dzintare. Ari viņas izskatījās pārbijušās.

Es nejūtos labi, Dzintare klusām teica.

Vēders velkas čokurā, man salst… Un es nezinu iemeslu.

Nefrīte bridi padomāja, tad nolemtības tonī sacīja:

-   Mēs droši vien esam nonākušas plēsīgo putnu tuvumā. Amnhors sacīja, ka tie izplata viļņus, kuri izraisa šausmas. Laikam esam samērā lielā attālumā, jo vēl neesam pilnīgā panikā.

Šos vārdus izdzirdusi, Dzintare juta, ka dūša saskrējusi papēžos. Viņa bija iedomājusies, ka spēs pretoties plēsīgajiem putniem, bet tagad, kad satikšanās ar tiem jau bija tuvu, viņas apņēmība izkūpēja kā dūmi.

Trīs meitenes piecēlās un vērās cita citā baiļpilnām acīm.

-  Iesim atpakaļ, Dzintare piepeši sacīja.

Nefrīte un Opāle brīdi apdomāja kārdinošo

priekšlikumu, gatavas tam piekrist. Taču galu galā Nefrīte nopūtās.

-  Mēs esam tā nopūlējušās, lai nokļūtu līdz šejienei. Kopš Natirnas atbrīvošanas līdz šai dienai mēs vairākas reizes esam riskējušas ar dzīvību, lai satiktu Oonago. Tagad, kad mērķis ir tik tuvu, mēs nedrīkstam visu pamest.

Divas pārējās bija spiestas atzīt, ka Nefrītei taisnība.

-  Lai kā būtu, mums ir brīnumzāles, Dzintare paziņoja.

-  Tās drīkst iedzert tikai kā pēdējo glābiņu, Nefrīte atgādināja.

Un tā meitenes atkal devās ceļā. Šoreiz viņas, bailēs drebēdamas, nespēja risināt sakarīgu sarunu. Viņas gāja uz priekšu lēnām un kā apmātas domāja par plēsīgajiem putniem, kādus pašas tos bija izfantazējušas. Opāles somā glabājās Amnhora iedotā pudelīte. Viņa to izņēma, apskatīja, un saskare ar pudelītes gludenumu viņu nomierināja.

Minūtes likās velkamies gliemeža gaitā, it kā laiks būtu sastindzis un ik nākamais mirklis nestu vairāk baiļu nekā iepriekšējais. Meitenes gaidīja, ka kuru katru brīdi parādīsies plēsoņas, ka tie šķels gaisu un metīsies viņām virsū. Tomēr neviens vēl nebija redzams.

Kad saule bija pašā zenītā, viņas beidzot izgāja no meža. Daži kroplīgi kociņi aizstāja lielos skujkokus, un kāpiens kļuva vēl stāvāks. Pamazām krūmājs izretinājās, līdz parādījās zālājs ar dažām nīkulīgām puķēm. Dzintare bailīgi pavērās debesīs. Saules spožuma apžilbināta tā bija kā zelta lode zila okeāna vidū -, viņa nemanīja nevienu plēsoņu, no kuriem bija baidījusies.

Tomēr trīs meitenes juta, ka bailes aug augumā. Viņas vairs nespēja paciest šausmas, kas viļņiem gāzās pār viņām. Meitenes gāja vēl veselu

stundu, bet soli kļuva aizvien lēnāki. ' / /

Piepeši Dzintare skaidrajās debesīs ieraudzīja draudīgus siluetus, plati ieplestus spārnus. Putni cēlās ļoti augstu, bet bija skaidri saskatāmi. Tikko plēsoņas ieraudzījušas, visas trīs meitenes juta, ka viņas sagrābj baiļu viesulis. Taču nelikās, ka putni viņas pamanījuši, tie turpināja laidelēties debesīs.

Tomēr plēsoņu spēks ļoti drīz kļuva jūtams. Opālei brīnumainā kārtā izdevās saglabāt ārēju mieru. Kaut arī drebēdama, viņa sevi pārliecināja, ka nedrīkst bailēm ļaut iespiesties sevī.

Nefrīte sažņaudza dūres, lepni atmeta atpakaļ melnos matus un stingri turējās pretī šausmām, kas viņai uzbruka. Meitene drebēja, sirds neganti lēca, bet viņa nezaudēja apvaldu.

Turpretī Dzintare bija pilnīgi sastingusi. Viņa neviļus iztēlojās, kā plēsoņas metas viņai virsū, lai aprītu, viņas ceļgali sitās viens pret otru, locekļus raustīja krampjaini drebuļi. Viņa nespēja novērst skatienu no plēsīgajiem putniem.

Pudelīte… Dzintarei izdevās izdvest. Opāle, man tā vajadzīga…

Taču Opāle nepadevās. Šobrīd putni vēl nelaidās lejā, un Amnhors bija ieteicis zāles lietot tikai pēdējā mirklī.

Putni lēnām laidās lejup. To bija vairāk nekā piecdesmit, tic aizsedza debesis. Tagad varēja saskatīt putnu pelēkās spalvas un, galvenais, drausmīgi lielo ķermeni. Vai tie ir divreiz vai trīsreiz lielāki par cilvēku?

Dzintare kliedza, viņa bija pārliecināta, ka piedzīvo savu visbriesmīgāko murgu.

Pat Opāle juta, ka zūd griba.

Putni sakopojās, apvienoja spēkus. Lai izdzīvotu, tie barojās no bailēm, tādēļ vajadzēja, lai upuru šausmas sasniedz visaugstāko pakāpi. Tas bija panākams ar tikpat kā nekļūdīgu paņēmienu.

Trīs meitenes to drīz vien atklāja. Putni šāvās lejup un apstājās apmēram desmit metru virs viņām. Viņas jau nespēja paspert ne soli tālāk, līdzko plēsoņas parādījās, bet, kad kļuva redzami to līkie un asie nagi, galīgi pārbijās.

Ļaunākais vēl bija priekšā. Plēsīgie putni pamodināja visdrausmīgākās baismas, kas viņās snauda, to, no kā viņas baidījās visvairāk. Tagad lielākā daļa putnu nebija tālāk par pieciem metriem no viņām. To urbīgās acis pauda saspringumu, alkatību un uzvaras gaidas.

Opāle piepeši ieraudzīja Adriēnu guļam agonijā. Viņai šķita, ka redz jaunekli mirstam, ka viņa krūtis ir asinīm noplūdušas, acis izvelbtas, bet viņa nespēja nedz parunāt, nedz iejaukties. Meiteni pārņēma ciešanas un dusmas.

Nefrītei bija jāstājas pretī nebūtībai, bezgalīgai mūžībai. Viņa sagrīļojās, melnā bezdibeņa apstulbināta. Tad parādījās audžutēvs vecs, slims, uz nāves gultas. Meitenei sāka plūst asaras, redzot audžutēvu tik izģindušu un nevarīgu. Tēls acumirklī izplūda. Pēc tam viņas acu priekšā iznira Duča padome, kas vēlēja ļaunu. Tā rūpīgi gatavoja viņas nāvi un raidīja pret viņu Tumsas armiju. Nefrīte ļāva sevi uzvarēt nepretodamās.

Dzintarē uzvilnīja tik daudz tēlu un jūtu, ka viss sajuka kopā. Viņa juta, ka ir neiespējami tikt pāri šausmām.

Tad viņa pamanīja, ka bailes brīnumainā kārtā pāriet. Viņai pietika prāta sev atgādināt, ka plēsīgie putni vispirms rij savu upuru bailes un tikai tad tos nobeidz. Viņa vārgā balsī sacīja:

-  Opāle, zāles!

Dzintares balss lika Opālei satrūkties, viņa atjēdzās. Tad drebelīgi rakņājās somā, atrada zilo stikla pudelīti un pameta to Dzintarei. Baismu krampjos meitenei tomēr izdevās atvērt pudelīti un iedzert malku. Rokas trīcēja tik briesmīgi, ka pudelīte nokrita un saplīsa sīkos gabaliņos. Atlikušais zāļu malks iesūcās zemē.

Opāle uzmeta Dzintarei izmisušu skatienu. Dzintare bija aizlaidusi postā vienīgo iespēju izkļūt no briesmām.

Zāles iedarbojās acumirklī. Putni manīja, ka upuris no tiem aizbēg. Visas Dzintares jūtas pamazām izgaisa. Viņa palika stāvam bez jebkādas izteiksmes sejā, vienaldzīgi skatīdamās apkārt. Viņa redzēja Nefrītes un Opāles pārvērstās sejas, bet viņai pat prātā neienāca biedrenēm palīdzēt.

-  Jūsu akmeņi! Opāle iesaucās. Paņemiet akmeņus!

Nefrīte viņai automātiski paklausīja, Dzintare tāpat, bet nekas nenotika, jo Dzintare vairs nebija īsti dzīva un cilvēciska. Bez jūtām viņa vairs nebija reāls cilvēks.

Tomēr savā sastingumā meitene pamanīja plaisu zemē. Viņa piegāja pie tās un saprata, ka tā ir iestaigāta taka, kas ved zemes apkšā. Opāle redzēja Dzintari ieejam pazemē, viņas pametot. Viņa jutās briesmīgi satraukta, bet no visa spēka pūlējās atvairīt šausmas, kas grasījās viņu pārņemt savā varā. /

Opāle paskatījās un Nefrīti. Viņa saprata, ka meitenes bailes aprijuši plēsīgie putni: Nefrīte svētlaimīgi smaidīja. Tad viens no putniem, kas bija lidinājies augstāk par citiem, šāvās Nefrītei virsū. Opāle ne mirkli nevilcinājās. Viņa juta, ka ir uzvarējusi savas bailes, ka ir tās aizmirsusi, lai domātu tikai par Nefrīti. Viņa bija dažu soļu attālumā un metās biedrenei klāt, lai paglābtu no plēsoņas nagiem, to spēcīgi pagrūzdama. Abas meitenes zaudēja līdzsvaru un nokrita. Opāle piecēlās un pavēlēja Nefrītei sekot. Taču Nefrīte nepaklausīja. Viņa nesaprata, kādēļ jābēg. Opāle nekad neuzzinās, kā viņai izdevies Nefrīti pacelt.

Putns bija uzlidinājies mazliet augstāk, it kā šī aina to uzjautrinātu un tas gribētu to pavērot. Bet plēsoņa nevarēja atļauties zaudēt upuri. Pārējie putni palika nekustīgi, jo medījumu drīkstēja satvert vienīgi to vadonis citi tikai radīja upuru bailes un barojās no tām. Opāle bija tik tikko paspērusi kādu soli, kad saprata, ka putns laidīsies lejā vēlreiz un ka šoreiz neļaus upurim izsprukt.

Opāle nemēģināja skriet. Viņa turpināja iet klupdama krizdama. Viņa radīja tukšumu sevī. Viņa nemeklēja sava akmens silto saiti. Viņa paļāvās tikai pati uz sevi un uz izmisīgu mēģinājumu. Jebkurš varētu iedomāties, ka plēsīgais putns aiznesīs viņas abas, ka cīnīties ir veltīgi. Tikai ne Opāle. Viņa sev teica, ka neatsacīsies no cīņas. Viņa saņēmās un sakopoja visus spēkus. "Plēsīgie putni mani neuzvarēs," viņa domās atkārtoja ar aizvien ciešāku un ciešāku pārliečību. Viņā auga neprātīga cerība. Pamazām viņu pārņēma maigs siltums. Viņai šķita, ka radusies saite ar viņas maģisko akmeni. Opāle juta nežēlīgos nagus iecērtamies savā ādā, to plosām, un viņa manīja, ka lēnām tiek pacelta gaisā. Viņa joprojām cieši turēja rokās Nefrīti. Viņai nebija bail. Gluži pretēji, viņas sejā iemirdzējās smaids. Gaišās cirtas lidinājās, viņai sāpēja, asinis plūda no bālās ādas, kurā putns bija iecirtis nagus, bet viņa par to nedomāja. Nesatricināma viņa aizvēra acis, kas bija skaidrākas par debesīm, un turpināja cerēt.

Tad plēsīgais putns sāka zaudēt augstumu. Opāle nelikās zinis, neizrādīja nekādu prieku. Viņas sirdi pildīja tikai cerība. Kad Opāle atvēra acis, putns nekustīgi turējās divu metru augstumā no zemes. Ļoti lēnām, kā nožēlojot tas palaida vaļā grābienu. Meitene krita zemē kopā ar Nefrīti, kura joprojām nekā nereaģēja.

Plēsīgie putni debesīs pamazām pazuda, nezināmas ligas ķerti. Nefrīte atguva saprašanu. Opāle viņai parādīja spraugu, pa kuru bija aizbēgusi Dzintare, un Nefrīte tajā iegāja. Pirms Opāle Nefrītei sekoja, viņa mierīgi paskatījās debesīs, kurās vairs nebija nekādu draudu, un pasmaidīja.

Pēc tam viņa iegāja pazemē, it kā nekas nebūtu noticis.

25

Nefrīte un Opāle taustīdamās virzījās pa tumšo tuneli. Viņas bija nogājušas tikai dažus metrus, kad paklupa pār kādu čokurā sarāvušos apveidu. Tumsā viņas tomēr pazina Dzintari, kas sakumpusi sēdēja zemē, galvu rokās saņēmusi. Meitenes šņuksti atbalsojās pazemē.

-  Dzintare! Nefrīte iesaucās. Vai viss kārtībā?

Dzintare vienā rāvienā pielēca kājās.

-  fūs te esat abas divas! viņa iesaucās, slaucīdama asaras. Es jūs pametu! Un es domāju, ka esat pagalam!

-  Kādēļ tu nenāci mums palīgā, kad zāļu iedarbība bija beigusies? Nefrīte pārmeta.

-   Es nespēju, Dzintare žēlā balsī atbildēja. Attapos tikai pirms dažām minūtēm, un es biju pārliecināta, ka nu jau ir par vēlu jūs glābt. Kā jūs līdz šejienei atkļuvāt?

Nefrīte ņēmās stāstīt Dzintarei, kas noticis pēc viņas aiziešanas. Opāle papildināja, tomēr nespēdama izskaidrot plēsīgo putnu aizbēgšanu.

Pēc tam Nefrīte no sirds pateicās Opālei, ka tā izglābusi viņai dzīvību. Dzintare, joprojām saviļņota, apkampa abas meitenes, juzdamās atvieglota, ka visas atkal ir kopā.

-  Un kurp mēs tagad iesim? Nefrīte bažīgi jautāja. Ja plēsoņas atgriezīsies…

-  Atceries, tie mums neuzbruks divreiz. Bet man šķiet, ka varētu iet pa šo apakšzemes ceļu, Opāle ieteica. Tas noteikti kaut kur ved, un man gribētos zināt, kas tā par vietu.

Pēc īsas apspriešanās tika nolemts, ka tā arī rīkosies. Visas trīs meitenes, tikko pārdzīvotā vēl mazliet satrauktas, devās iekšā zemes dzīlēs. Tunelis dīvainā kārtā nevis kļuva tumšāks, bet pamazām iegaismojās. Viņas pilnīgi skaidri saskatīja apkārtni. Spēcīga, pārdabiska gaisma likās izstarojam no visurienes, nevis no šauras plaisas, pa kuru varētu iespīdēt kāds saules stars.

Pēc ilga gājiena visas trīs meitenes šausmās nodrebēja. Tunelī dimdēja soļi, kas pazemē dobji atbalsojās. Drebošu sirdi viņas gaidīja iznirstam kādu briesmonīgu radījumu, bet parādījās tikai maza meitene. Viņai droši vien nebija vairāk kā pieci gadi, un, kaut arī mazā nepiederēja pie cilvēku cilts, viņa tomēr bija aizkustinoša. No viņas izstaroja vientiesīgs svaigums. Viņas āda bija bāli zila, baltais, uz apakšu paplatinātais tērps atsedza graciozās rokas un mazās, kailās kājiņas. Nopietnajā un nevainīgajā sejā mirdzēja milzīgas violetas acis; gaišu matu straume plūda pār pleciem līdz pat mazajām, basajām pēdiņām.

-  Labdien, viņa teica kristāldzidrā balsī.

Meitenes viņai uzsmaidīja.

-  Ko tu te dari? Dzintare laipni jautāja. Vai tu šeit dzīvo?

Meitenīte tikai jautri pasmējās un smaidā nozibināja mirdzoši baltos zobus.

-  Kā tevi sauc? Dzintare atkal jautāja maigā balsī.

Bet mazā stūrgalvīgi klusēja, viņa izskatījās reizē bezrūpīga un noslēpumaina.

-  Mēs esam atnākušas uz šejieni, lai satiktu Oonago, Nefrīte teica. Vai tu zini, cik tāls vēl ir ceļš?

-  Oonago, Oonago, meitenīte šķelmīgi atkārtoja. Es varu jums palīdzēt.

- Paldies, Dzintare sacīja. Bet kā tu to darīsi ?

-   Nāciet, mazā atbildēja, es Oonago pazīstu. ļums tikai jāseko man.

To pateicis, dīvainais bērns devās projām palēkdamies. Nefrīte, Opāle un Dzintare bez svārstīšanās sekoja. Meitenīte dungoja jautru melodiju, un vienīgie vārdi tajā bija "Oonago, Oonago", it kā tas būtu vispatīkamākais vārds pasaulē. Reizēm viņa pameta šķelmīgu skatienu uz trijām lielajām meitenēm, kas, ziņkāres pārņemtas, nāca līdzi.

Tunelis vairākkārt sazarojās, bet meitene izvēlējās virzienu neminstinājusies, acīmredzot labi zinādama ceļu. Pēc apmēram stundu ilga gājiena viņas beidzot nonāca pie neparastas sienas, kura izstaroja gaismu. Nefrīte, Opāle un Dzintare apžilbušas dzirdēja zvārgulītim līdzīgo meitenītes balsi sakām:

-  Ejiet iekšā gaismā, tā jums nenodarīs ļaunu!

Un viņām likās, ka pamana mazo izejam cauri

gaismas sienai.

-  Ko mēs tagad darīsim? Dzintare uztraucās.

-  Manuprāt, mums nav pilnīgi nekādas izvēles, Nefrīte sacīja. Vai nu ir jāiet atpakaļ, un bez mazās mēs varam apmaldīties, vai arī jāmēģina tikt cauri šai sienai.

Dzintarei neatlika laika iebilst, kad Nefrīte jau devās uz priekšu un pazuda gaismā. Opāle gribēja viņai sekot, bet Dzintare viņu atturēja:

-  Kas zina, ko atradīsim aiz šīm durvīm? Manuprāt, nevajag pa tām iet iekšā.

-  Mēs taču nepametīsim Nefrīti! Opāle atcirta. Ja viņai draud briesmas, tieši tad mums noteikti jābūt kopā ar viņu.

Liktenim padevusies, Dzintare gāja uz priekšu, un gaisma viņu applūdināja reizē ar Opāli.

Viņas izgāja cauri sienai, it kā tās nemaz nebūtu. Aiz tās viņām pavērās neticams skats. Sienas bija klātas ar daudzkrāsainiem kristāliem, kuru mirdzums un skaistums apgaismoja plašu telpu.

Opāle un Dzintare ieraudzīja Nefrīti tikpat pārsteigtu kā viņas.

"Tieši te top gaisma, kas atspīd visā tunelī," Dzintare nodomāja.

Trīs meitenes raudzījās apkārt, meklēdamas mazo, kura viņas atvedusi līdz šejienei, un pamanīja to aiz kāda koka.

-    Oonago, Oonago, tā smiedamās teica.

-  Vina dzīvo te.

-   Lieliski! Nefrīte sajūsmināta iesaucās.

-  Bet kur viņa ir?

Meitenīte piegāja pie Nefrītes, un viņas skatiens piepeši kļuva nopietns.

-  Tā esmu es, vina vienkārši teica.

Nebija iespējams apšaubīt meitenītes vārdus tik tieša un skaidra bija viņas balss. Trīs meitenes piepeši sāka uz viņu raudzīties citām acīm un pamanīja, ka bērnišķīgajā smaidā jaušama gudrības izteiksme. Nefrīte paskatījās meitenei acīs un uzreiz saprata, ka tā nemelo. Lielajās vijolīšu krāsas acis mutuļoja gadi, pārdomas, neprāts un viedums, pieredze, laime un nelaime… Nefrītei šķita, ka viņa pazudīs šajā skatienā, kas tik daudz ko pieredzējis; viņa saprata, ka savā šķietamajā trauslumā un bērnišķībā Oonago ir redzējusi aizritam vairāk laika, nekā pati jebkad pieredzēs.

-  Jums jau bija arī laiks pie manis atnākt, maģiskā būtne sacīja. Es jūs gaidīju.

Trijām meitenēm sirds vai pamira.

-  Kas ir mūsu vecāki? Nefrīte piepeši pajautāja. Kādēļ mūs padzina no mājām? Kādas briesmas mums draud? Kādēļ mūs meklē Duča padome?

Piesarkušiem vaigiem viņa gatavojās turpināt jautājumus, kad sastapa Oonago rāmo skatienu. Viņa apklusa.

Tad Oonago skaidrā balss kļuva skaļa un piepildīja visu zāli:

No tumsas iznirs Izredzētais,

Lai apvienotu karalisti,

Lai vestu to pie gaismas

Kā karalis, kas nedrīkst valdīt

Dotā Spēka vārdā.

Trīs akmeņi, trīs meitenes.

Viena atklās Spēku,

Viena pazīs Karali,

Viena pārliecinās divas pārējās mirt.

No trijiem akmeņiem paliks tikai liktenis.

-  Cilvēki šo Pareģojuma daļu čukst gadu simteņiem, Oonago piemetināja. Jūs tikāt gaidītas pacietīgi. Jūsu liktenis ir iezīmēts. Vienīgi tā iznākums nav skaidri zināms.

Trīs meitenes nodrebēja.

-  Es no visa tā neko nesapratu, Dzintare nomurmināja.

-  Viena pārliecinās divas pārējās mirt, Nefrīte satraucās. Ko tas īsti nozīmē? Vai viena no mums pamudinās divas pārējās nonāvēties?

Pati savu vārdu samulsināta, Nefrīte aprāvās. Zālē iestājās smags klusums. Tātad šā iemesla dēļ viņām vajadzēja būt ienaidniecēm: viena nodos divas pārējās un iegrūdis tās nāvē…

-   Kādas šausmas! Nefrīte iesaucās. Tā nevar būt taisnība.

-   Neviena no mums to nedarīs, Dzintare piebalsoja.

Oonago neteica neko.

-  Kurš ir Izredzētais? Opāle jautāja, gribēdama mainīt tematu.

-   Pēc nepilnām divām nedējām vasaras saulstāvju laikā notiks milzīga kauja, Oonago teica, izvairīdamās no atbildes. Tās dienu ir noteicis Neofīlijs. Ļaunais un Labais stāsies viens otram pretī Araines līdzenumos pie Pasakonijas magnētiskā lauka. Vienā pusē būs Tumsas armija ar Duča padomi un Likumvaras bruņiniekiem, otrā pusē Gaismas armija.

-  Kas pieder pie šīs armijas? Dzintare jautāja.

-   Visi tie, kas vēlas cīnīties par brīvību. Bruņinieki, cilvēki, būtnes… Gaismas armija patlaban pulcējas. Bet tā nekad nespēs uzvarēt, ja neatnāks Izredzētais. Tieši viņam jāved armija pretī uzvarai un, ja vajadzīgs, jāziedo dzīvība. Bet Izredzētais joprojām nav atnācis. Neviens nezina, kurš tas ir, iespējams, to nezina arī viņš pats… fums ir jāiet uz Mirnēlas Irjanzas pili. Dala armijas tur gaida Izredzēto. Pareģojumā ir teikts, ka viena no jums viņu pazīs. Varbūt viņš būs tur. Ja ne meklējiet un atrodiet viņu!

-  Un kā lai aizejam uz to pili? Nefrīte jautāja.

-  Par to neraizējieties. Jūs vadīs uzticams cilvēks. Vinu sauc Rokdērs. Tas ir viens no Nāves padomniekiem.

Trīs meitenes izbrīnījušās saskatījās.

-  Jums jāiegriežas apciemot Nāvi, Oonago teica. Viņai ir jāizbeidz streiks, citādi kauja nevar notikt. Jūs vienīgās varat šo stūrgalvi pārliecināt.

Kamēr Oonago gāja uz zāles stūri kaut ko meklēt, trīs meitenes, galīgi apjukušas, bažījās.

Apciemot Nāvi? Pārliecināt? Kā to lai izdara bez grūtībām? Oonago atgriezās pie viņām un iedeva kādu karti, lai viņas varētu atrast ceļu līdz pat drūmajai Nāves valstībai.

Piepeši Nefrīte ierunājās neparasti nopietnā balsī:

-  Viss šis stāsts par Izredzēto un par kauju ir labs un skaists, bet es gribu zināt, kāda man daļa gar visu to. Es gribu zināt, kas es esmu.

-  ļūs esat Pareģojuma trīs maģiskie akmeņi, Oonago paskaidroja. Jūs esat tās, kuras liks pasaulei pagriezties uz Labā vai uz Ļaunā pusi. Kamēr abas armijas sadursies, jūs iesiet uz Thāru, uz Pirmsākumu pilsētu. Tur jūs pašas izcīnīsiet pēdējo kauju.

-   Un tieši tur kāda no mums divas pārējās nolems nāvei? Nefrīte izaicinošā toni noprasīja. Man pietiek! Kādēļ lai es ietu pie Nāves un pēc tam meklētu Izredzēto? Kādēļ iet uz Thāru izcīnīt "pēdējo kauju", kas patiesībā nozīmē ļaut sevi noslepkavot? Kāpēc lai es gluži vienkārši neietu mājās? Kurš man var likt ar savu dzīvību riskēt? Es negribu vairs baidīties. Es negribu vairs uzdot sev jautājumus, uz kuriem nav atbildes!

Viņa aprāvās un ievilka elpu.

-  Tagad, viņa klusākā balsī teica, pasakiet kas man var liegt mierīgi atgriezties savā pilī pie tēva un beidzot dzīvot normāli?

-  Nefrīte, Gaismas armijai esat vajadzīgas jūs visas, lai kaujā uzvarētu. Ja jūs pat necīnīsieties, Ļaunais uzvarēs.

-  Un kas par to? Uz mani tas neattiecas.

-   Tev ir jāiet uz Thāru, Oonago turpināja. Jo vecāki ir ziedojušies tevis dēļ. Tādēļ, ka viņi zināja reiz tu cīnīsies pret Tumsu, viņi ziedoja savu dzīvību. Tev nav tiesību viņus nodot.

-  Vai vini ir miruši? Nefrīte iesaucās. Vini ir miruši!

-   Viņi tevi atstāja drošās rokās, pirms viņus nonāvēja Tumsas armija jeb Duča padome. Ar ļaunumu.

-  Bet kas viņi bija? Kā viņus sauca?

-   Ko tas tev dos, ja zināsi? Tu nedrīksti dzīvot pagātnē. Nedrīksti ciest tā dēļ, kas vairs nav labojams. Ziedo savu enerģiju tam, ko vēl var mainīt.

Tev nav tiesību atsacīties no cīnās.

-  Un mani vecāki? Opāle piepeši iejautājās.

-   Man ļoti žēl, Oonago klusām teica. Viņi netika saudzēti. Viņi bija spiesti bēgt, lai tevi noslēptu. Tumsas armija un Duča padome bija ļoti spēcīgas un viņus vajāja. Viņi nojauta savu likteni. Tādēļ viņi tevi nodeva cilvēkiem, kuriem pilnīgi uzticējās.

-  Bet jūs visu laiku neatbildat uz manu jautājumu, Nefrīte iejaucās. Kas mēs esam? Kādēļ mums ir tik daudz ienaidnieku?

-   Izredzētais un jūs esat Gaismas burvji, Oonago nopietni sacīja.

Šim paziņojumam sekoja dziļš klusums.

-   Ak tā, Nefrīte beidzot sacīja. Bet kāds mums no tā labums?

-       Paklausieties, ko jums teikšu! Piedzimstot jūs jau dūritč turējāt akmeni. Šie akmeņi jums dod ievērojamu spēku, tomēr tie nevis pieder jums, bet ir daļa no jums. Līdz četrpadsmit gadu vecumam jūsu Spēks snauda. Tas vēl nebija gatavs pamosties. Tādēļ bija ļoti svarīgi, lai jūs to neatklātu pārāk agri un, galvenais, lai jūs to atklātu visas kopā. Vienatnē jūs esat ievainojamas un jūsu Spēks nedod neko.

Opāle ieklepojās. Viņa savu akmeni bija atradusi par agru, bet nekad nebija iedomājusies, ka tam var būt kādas sekas. Oonago sarauca uzacis.

-  Opāle, tava sirds man atklāj to, ko tu gribi noslēpt. Tas, ko es atklāju, ir slikti, ļoti slikti. Ja tu esi atradusi akmeni pārāk agri, tu noteikti esi modinājusi Duča padomes uzmanību… Tagad tā ar telepātiju spēj sasniegt tavu prātu. Oonago dziļi nopūtās. ļo ļaunāk! Kas izdarīts izdarīts. Tātad es jums teicu, ka no brīža, kad sasniedzāt četrpadsmit gadu vecumu, jūsu Spēks attīstījās. Taču, lai tas norūdītos, jums bija jāpārvar grūtības. Nonākšana pie manis bija pēdējais solis, lai tas sasniegtu pilnīgu uzplaukumu. Bet, ja jūs būtu savu lomu atklājušas pārāk agri kādā no grūtajām situācijām, jūsu Spēks pārstātu pieaugt.

-  Tātad, ja mūs padzina no mājām, Nefrīte secināja, tas tika darīts tādēļ, ka četrpadsmit gadu vecumā mūsu tā sauktais Spēks grasījās atklāties, un šajā brīdī mums bija jābūt kopā? Un pēc tam mums vajadzēja piedzīvot briesmīgus notikumus, lai galu galā izraudzītos pasaules likteni? Vai jums neliekas, ka mums trijām tas ir par daudz? It īpaši tādēļ, ka beigās nav nekas sevišķi jauks gaidāms, ja divām no mums jāmirst.

-  Tā tas ir, Oonago teica.

-   Bet vai jūs mūs turat par trakām?Nefrīte ieaurojās. Neviens taču neies no laba prāta uz Thāru, lai tiktu tur nogalināts!

-  Vai tad jums ir izvēle? Ej mājās, ja gribi, bet padome vai Tumsas armija tevi tik un tā notvers un nogalinās. Jūs visas trīs spējat daudz ko mainīt. Jums pašām jāizlemj, vai tas ir ko vērts vai nav. Bet zini, Nefrīt, ja tu atsacīsies iet uz Thāru un paliksi dzīva, tevi varbūt citi ieredzēs, taču tu pati sevi ienīdīsi.

Nefrītei vairs nebija, ko teikt. Viņa zināja, ka Oonago vārdi ir patiesi, tomēr mēģināja sevi pārliecināt par pretējo.

-  Un kas tad tas mūsu slavenais Spēks tāds ir? Opāle jautāja.

-  Spēks tiks atklāts, Oonago atbildēja, to teicis Neofīlijs. Man nepieklājas jums atklāt to, kas vienai no jums jāsaprot.

Kaut arī trīs meitenes Oonago bērtin apbēra ar jautājumiem, viņa netcica vairs ne vārda. Viņa atkal smaidīja nevainīgi kā maza meitene. Viņa klusiņām dziedāja:

No tumsas iznirs Izredzētais, Lai apvienotu karalisti, Lai vestu to pie gaismas Kā karalis, kas nedrīkst valdīt Dotā Spēka vārdā. Trīs akmeņi, trīs meitenes.

Viena atklās Spēku,

Viena pazīs Karali,

Viena pārliecinās divas pārējās mirt.

No trijiem akmeņiem paliks tikai liktenis.

Tad Nefrīte, Opāle un Dzintare saprata, ka Oonago viņām vairāk neko nepateiks, un visas kā sarunājušas izgāja cauri gaismas sienai pretējā virzienā, kas viņas veda pretī liktenim.

ParīZĒ 200 2. GADĀ

Es pamodos drebēdama, satraukumu pilnās nakts izmocīta. Visos sīkumos atcerējos maģiskās būtnes vijolīšu acis, tās vēstījumus, un Nefrītes, Opāles un Dzintares jūtas mani pārņēma savā varā, it kā es pati būtu tās pārdzīvojusi.

Sapnis no jauna aprāvās, un es atkal nonācu savā drūmajā un saltajā pasaulē. Atceros, ka raudāju, ka sacēlos pret netaisnību, ko piedzīvoju, pret sapni, kas joprojām neizsmēla manas izmisīgās īstenības veidolus. Manas atmiņas izraudzījās šo mirkli, lai iznirtu virspusē, savā zeltainajā šķietamībā tās bija mānīgas un nomācošas.

Šoreiz biju pārāk nespēcīga, lai tās aizgainītu. Tās mani pārņēma, mirguļodamas rūgtā jautrībā. Es redzēju sevi Nodu. Atcerējos, cik ļoti visi apbrīnoja spožo meiteni, kāda es biju. Es biju bagāta un augstprātīga,manu tērpu dēļ visas, ko sastapu, kļuva zaļas aiz skaudības. Mani untumi tika paciesti, tos pieņēma par pavēlēm, un es izgudroju jaunus. Nodas raksturs bija neciešams, bet es zināju, ka viņa ir daudz jūtīgāka nekā izrāda. Skaidri atcerējos jūsmīgos skatienus, kas pavadīja manas visnevērīgākās kustības, bet arī zobgalības, ko daži atļāvās man teikt. Tad es patvēros kādā tumšā kaktā un klusībā raudāju. Patiesībā biju vārīga, bet to es rūpīgi slēpu. Man patika uzjautrināties un smieties par citiem, un es tiešām nepavisam nebiju apdomīga un prātīga. Taču reizēm, par spīti vieglprātībai, es domāju nopietnas domas un biju uzmanīga. Es biju iemiesots dzīvotspēks; bet mana sirds, gluži pretēji, bija maiga. Savas jūtas es izrādīju tikai tad, kad neviens mani neredzēju, kad biju tālu no nemiera, ko pati radīju.

Es ticēju mūžīgai laimei. Draudzenes man likās patiesas un man pieķērušās. Taču viņu smaidi bija tikai lišķības medus. Kad slimība sagrāva manu nevainojamo dzīvi, domāju, ka mani atbalstīs un par mani rūpēsies. Tomēr visi gļēvi aizbēga. Kāds gan labums bija no manis, ja gulēju slimnīcas gultā un postošā slimība manu seju padarīja neglītu? Par mani gādāja vairs tikai vecāki, bet dzīve izlēma, ka arī šis mierinājums ir pārliecīgs, un kāds nelaimes gadījums lika viņiem pazust no manas pasaules. Biju pamazām sapratusi un pieņēmusi, ka draugi no manis novērsušies. Bet kopā ar tiem bija pazudis arī viņš viņš, kuru mīlēju un kurš mīlēja mani. Es nezināju, ko nozīmē mīlēt. Tomēr tas man neliedza viņam pieķerties, mīlēt viņu, kā nu pratu, ar visu savu bezrūpību. Viņa vaibsti bija līdzīgi mana sapņa Izredzētā vaibstiem, bet, tāpat kā viņš, šis cilvēks bija dezertieris un nodevējs un, kaut ari apgalvoja, ka stāv gaismas pusē, kalpoja tikai tumsai. Viņš pie manis atnāca vienu reizi, vienu pašu reizi, un pēc tam aizbēga, lai nekad vairs neatgrieztos. Un to es joprojām nespēju pieņemt.

26

Bezvārdis jāja blakus Elfohrisam, un viņu nomāca drausmīgā patiesība, ko tikko bija uzzinājis. Viņš nesaprata, kā spējis ziedot savu dvēseli Ļaunumam. Cik vien tālu sniedzās viņa att /

miņas, viņš Tumsu bija uzskatījis par bīstamu, atbaidošu ienaidnieci. Un tomēr viņš bija piederējis pie tumsas! Baismās armijas zīme bija rotājusi viņa kreiso potīti, un viņa asinis turpināja sūkties, skaidri iezīmējot mēnesi un ciparus virs tā. Tumsas burvis nebija viņam melojis, lai cik nelietīgi bija tā nodomi. Tagad Bezvārdis nožēloja dienas, kad veltīgi taujājis pēc savas pagātnes. Nu viņš skaidri zināja, ka ir kalpojis ļaunumam, un tas viņu bezgalīgi mocīja.

Tumsas burvja atklājuma satriekts, Elfohriss dienām ilgi vairs pilnīgi nemaz nesarunājās ar Bezvārdi. Viņi turpināja ceļu nomākti un klusi. Beidzot skumjā jājiena trešās dienas beigās, kad sāka krēslot, Elfohriss nolēma runāt:

Kā tas iespējams, ka tu esi Tumsas kareivis tu, kuru es uzskatīju par draugu, un tavas rokas ir aptraipītas ar nevainīgo asinīm!

Bezvārdis neatbildēja. Ašajā skatienā, ko viņš veltīja Elfohrisam, atspoguļojās viss viņa izmisums. Maģiskās būtnes balss kļuva mazliet maigāka:

-  Es zinu, ka tu neko neatceries, bet cs taču tev ticēju! Es biju pārliecināts, ka esi Izredzētais! Tu izdzēsi dzīvības, kad iedomājies tās glābjam! Kā gan lai ticu, ka tu esi mainījies, ka tavu tumsā iegrimušo dvēseli tagad apstaro gaisma?

Bezvārdis izturēja Elfohrisa apsūdzošo skatienu, kad tas turpināja:

-  Kāda jēga tagad iet pie Oonago, lai maģiskā būtne lasītu tavā nežēlīgajā sirdī? Manuprāt, tc mūsu ceļi šķiras, un es ceru, ka nekad vairs nedzirdēšu tevi pieminam. Ja kādu dienu mūsu ccii atkal krustosies, es ceru, ka tavs tēls jau būs izdzisis no manas atmiņas.

To teicis, Elfohriss pagrieza zirgu un gribēja doties projām auļiem. Taču Bezvārdis piesmakušā balsī sauca viņa vārdu un sacīja:

-   Pirms pievīlu tevi, es piekrāpu pats sevi. Man nekad nebija ienācis prātā, ka esmu kalpojis Tumsas armijā. Es nezinu, kā tajā nonācu, bet varu tev apgalvot, ka šodien es drīzāk būtu gatavs mirt nekā atkal pievienoties drūmajiem pulkiem. Es nezinu, vai mana dvēsele ir piepeši pārgājusi no Ļaunā pie Labā, bet asinis, kuras aptraipījušas manas rokas, man sagādā ciešanas, kas iet pāri manai saprašanai.

Šos vārdus izdzirdis, Elfohriss strauji apcirtās apkārt. Ar savu zeltaino skatienu viņš urbās hovalina safīra zilajās acīs. Cauri milzīgām skumjām tajās joprojām vīdēja spēks un cildenums.

-  Ja pieņemam, ka tā ir taisnība, Elfohriss skarbi sacīja, kādēļ man tev jāseko? Tu neesi Izredzētais, un man jāturpina to meklēt. Es nespēju atrasties tev blakus, nedomājot par nežēlībām, kurās noteikti esi vainojams. Tu esi slepkava, un es nespēju to aizmirst.

-  Tātad, tavuprāt, man savu noziegumu nasta jānes līdz pat nāvei?

-  Tu neesi pelnījis pat nobeigties!

-  Bet es esmu kļuvis par citu cilvēku! hovalins iedegās. Es neļaušu sev visu mūžu mocīties ar pagātnes rēgiem! Mani kremt sirdsapziņas pārmetumi; es nožēloju to, ko esmu pastrādājis, pat ja to neatceros. Vai tad man nekad nebūs tiesību izpirkt savu vainu?

-  Vai tavas nožēlas ļaus atgriezties dzīvē tiem, kuri tev lūgusies, lai tu tos atstāj dzīvus? Elfohriss ļaunīgi atcirta. Cilvēks vienā dienā nepārvēršas, un nāve no tavas rokas prasa tavu paša nāvi!

-  Vai tad man jācieš visu mūžu?

-  Tas būtu tikai taisnīgi!

Bezvārdis palika viens, sadrūmis, sava nemiera plosīts. Tā viņš jāja veselu stundu. Beidzot tumsā iezīmējās lepnas muižas ēkas aprises. Viņš nolēma apstāties. Viņš nokāpa no zirga un pieklauvēja pie vārtiem. Gandrīz tūlīt kāda dzīvespriecīga un drukna sieviete viņam tos atvēra.

-  Es jums pazemīgi lūdzu viesmīlību, Bezvārdis teica. Esmu apmaldījies un izsalcis hovalins.

-  Esiet mīļi gaidīts! sieviete iesaucās. Tik tumšā nakti būtu bīstami gulēt zem klajas debess. Nāciet jel iekšā, sēdieties pie galda, es tikmēr ievedīšu jūsu zirgu stallī.

Bezvārdis pateicās un jutās mazliet mierīgāks sirsnīgajā gaisotnē, kas valdīja muižā. Viņš gāja pa kādu gaiteni, uzmanīgi apskatīja portretus, kuri rotāja baltās sienas, tad dzirdēja skaļas gaviles, kas likās skanam no kādas zāles, un, pēc skaņas vadīdamies, nonāca plašā telpa, kur notika jautras dzīres. Apmēram piecdesmit cilvēku smējās un sarunajās, kamēr kalpotāji viņiem pasniedza gardus ēdienus. Līdzko dzīrotāji ieraudzīja Bezvārdi, viņi pamazām apklusa. Beidzot piecēlās kāds vienkārši ģērbies cilvēks apaļu un patīkamu seju. Viņš laipni iesaucās:

-   Redz, kāds negaidīts ciemiņš! Es stādos priekšā Tivans de l'Orlē. Esi sveicināts, nāc, sēdies pie mūsu galda! Vai tu neesi hovalins?

-  Esmu gan, Bezvārdis atbildēja.

-  Tas tiešām ir interesanti! Nāc tuvāk, apsēdies, aprunāsimies!

Bezvārdis apsēdās blakus Tivanam dc l'Orlē un paņēma ēdienu. Šajā rāmajā noskaņā viņš mēģināja aizmirst bažas un bēdas.

-  Tātad tu esi hovalins? atkārtoja vīrietis, kas acīmredzot bija muižas saimnieks.

-  Jā, jaunais bruņinieks vēlreiz atbildēja.

-  Redzi, mums te ir kāds priekšmets, kas noteikti saistīs tavu uzmanību, Tivans noslēpumainā toni turpināja. Tas manā ģimenē ir nodots no paaudzes paaudzē… Tas ir burvju gredzens, kurā nav nekā ievērojama, ja vien neņem vērā… Bet Tivans de l'Orlē aprāvās, gribēdams panākt lielāku iespaidu. Tad, balsi pieklusinājis, viņš turpināja: Ja neņem vērā to, ka tas spēj pazīt… Tomēr viņš likās piepeši apdomājies un apklusa. To tu uzzināsi rit no rīta, viņš noteica.

Bezvārdis ieintriģēts pabeidza maltīti klusēdams, visu laiku vērojot galdabiedrus. Viņam pretī sēdēja kāda trausla un smalka meitene. Viņa bija ģērbusies greznāk nekā lielākā daļa viesu; viņai mugurā bija garš, debeszils tērps, kas līgani piekļāvās augumam. Bālo seju vērta starojošu ļoti gaiši zaļās acis, kas šķita gandrīz nereālas; plānās lūpas vieglītēm smaidīja. Viņas skatiens sastapa Bezvārža skatienu. Viņa uzmanīgi nopētīja hovalinu un uzsmaidīja tam.

Tā ir mana meita Orlaita, muižas saimnieks teica hovalinam. Viņa ir jaunākā un ari visjūtīgākā no visiem maniem bērniem. Viņa ir mans lepnums un mans izmisums. Jo senču tradīcija vēstī, ka viņas roku dabūs tas, kam lemts iegūt burvju gredzenu, par kuru jums stāstīju, ja vien viņš būtu ar mieru ņemt viņu par sievu. Es tiešām brīnītos, ja viņš to nevēlētos. Orlaita ir īsta pērle.

Bezvārdis klusēja, nezinādams, ko atbildēt. Pabeidzis maltīti, viņš atzinās Tivanam dc l'Orlē, ka ir ļoti noguris. Tas likās saprotošs un pavēlēja jaunekli aizvest uz viņa istabu. Bezvārdis uzvilka naktskreklu, kas viņam bija nolikts, atlaidās gultā un ieelpoja palagu svaigo smaržu. Viņš iespieda galvu dūnu spilvenā un mēģināja aizmigt, bet pagāja ilgas stundas, līdz raizes atlaidās un viņš varēja atpūsties. Viņš redzēja sapni, kurā Tivans dc l'Orlē nemitējās atkārtot: "Tas ir burvju gredzens, tas spēj… Tas ir burvju gredzens, tas…" Tad viņš sapnī ieraudzīja Orlaitu, bet Tivans pavēstīja: "Viņa ir īsta pērle."

Rītausmā Bezvārdi pamodināja divas spēcīgas rokas, kas viņu pamatīgi purināja. Viņš atvēra acis un ieraudzīja pār sevi noliekušos Tivanu de l'Orlē.

Pasteidzies, hovalin! viņš dedzīgi mudināja. Pēc desmit minūtēm tevi gaida zālē, kur vakar vakariņojām.

Bezvārdis veikli apģērbās. Viņš izvilka no maksts savu burvju zobenu un mēģināja iedurt to sev sirdī, jo nespēja panest pagātnes smagumu. Taču viņu izglāba ziņkāre. Viņš ielika zobenu atpakaļ makstī un steidzīgi devās uz telpu, kur viņu gaidīja Tivans. Ko namatēvs viņam atklās? Vai tas būs saistīts ar dīvaino gredzenu, par kuru iepriekšējā vakarā tika runāts?

Nonācis plašajā zālē, Bezvārdis nespēja noslēpt pārsteigumu: ap četrstūrainu koka galdu stāvēja nama saimnieks kopā ar vēl daudzām personām tur bija gan cilvēki, gan maģiskas būtnes. Dažiem mugurā bija smagas bruņas, citu sejās varēja redzēt karā gūtu ievainojumu rētas. Visi izskatījās vienādi svinīgi, visiem makstī bija zobens. Bezvārdis uzreiz saprata, ka visi sapulcējušies ir hovalini. Viņš pamanīja, ka klat ir ari skaista Orlaita dc l'Orlē, kas šķita vēl trauslāka un nereālāka šo kareivīgo vīru vidū.

Paklausīdams Tivana mājienam, Bezvārdis gāja telpā iekšā un ieņēma savu vietu. Viņš prātoja, kādā notikumā piedalīsies. To viņš uzzināja drīz. Tivans dc l'Orlē priecīgu seju sirsnīgā balsī sacīja:

-   Mīļie draugi, mūsu sabiedrībā ir tieši tik daudz hovalinu, cik nepieciešams, lai turpinātu seno paražu, kas šajā muižā tiek nodota no paaudzes paaudzē. Ikvienam no jums būs iespēja pielaikot burvju gredzenu, kas man pieder, bet man jūs jābrīdina, ka tas ir ļoti bīstami. Mirkli klusējis, viņš turpināja: Kopš gadu simteņiem, kad kāds brīvprātīgais ir ar mieru uzlaikot l'Orlē gredzenu, tradīcija prasa, lai būtu sapulcējušies vairāki hovalini saskaņā ar skaidri zināmiem rituāliem. Šodien pirmais drosminieks, kas riskēs uzvilkt pirkstā gredzenu, ir Arturs de Farjērs.

Jauns, pēc izskata pašapmierināts hovalins lepni izslējās.

-  Ja viņam veiksies, Tivans turpināja, viņš iegūs manas meitas roku un manu cicņu. Ja viņam tas neizdosies, jebkurš cits brīvprātīgais, kas sēž pie šā galda, varēs izmēģināt veiksmi.

Bezvārdis, aizvien vairāk ieintriģēts, uzmanīgi vēroja Tivanu, kas nokremšļojās un deva zīmi meitai. Viņa iebāza roku tērpa izgriezumā un izvilka no tā sudraba važiņu, kuras galā mirdzēja gredzens.

-   Orlaita ir vienīgā, kas var gredzenu valkāt pie miesas, nežēlīgi neapdedzinoties, Tivans teica. Saskaņā ar tradīciju tikai visšķīstākajai no dc l'Orlē meitām ir tiesības glabāt šo gredzenu… -Tad, palūkojies uz Arturu dc Farjēru, kas skatienu izturēja, skaļā balsī jautāja: Hovalin, vai tu esi apņēmies uzvilkt pirkstā šo gredzenu, ko magi nobūruši pirms neatminamiem laikiem? Vai tu pieņem risku? Apdomā atbildi, jo, ja tu šīs sanāksmes priekšā būsi piekritis, tavs solījums nebūs atsaucams.

-   Es to pieņemu, Arturs de Farjērs atbildēja, lepni uzsmaidīdams Orlaitai, kas izbijusies novērsa skatienu.

-   Labi. Pirms uzsākam pārbaudījumu, es došu paskaidrojumus retajiem hovaliniem, kuri vēl nav brīdināti par l'Orlē gredzena īpašībām. Tajā mājo spēcīga burvestība; tā spēj atšķirt ļaunuma aptraipītas dvēseles no skaidrām sirdīm, kuras atveras tikai labajam. Jo lielākā mērā tumsa mājo cilvēkā, jo nežēlīgāks gredzens pret to ir, jo tas spēj paciest tikai nevainību un taisnīgumu. Bet arī tad, ja godīgs cilvēks, kura dzīve ir nevainojama, iedrošinās vilkt pirkstā šo gredzenu, ir ļoti iespējamas nepatīkamas sekas. Tādēļ ir labi jāapdomājas, pirms mērojas ar l'Orlē gredzenu. Tivana skatienu aizplīvuroja noslēpumaina ēna. Gredzens ir kaldināts vienam vienīgam uzdevumam: atrast to, ko tas gaida gadsimtiem ilgi. Kad tas būs izpildījis savu uzdevumu, tas pazudīs. ļo tas ir burvju gredzens, kas spēj atrast Izredzēto.

Bezvārdis nodrebēja. Viņš vēlētos no zāles aizbēgt, bet kājas neklausīja, redze aizmiglojās. Viņš saņēmās, un viņa vājuma brīdis palika nepamanīts.

Orlaita atraisīja sudraba važiņu un ielika gredzenu savā baltajā delnā.

-  Es vienmēr esmu zinājis, ka esmu Izredzētais, Arturs de Farjērs paziņoja. Es nekad neesmu sevi uzskatījis par parastu hovalinu. Šis pārbaudījums mani it nemaz nebiedē.

Orlaita uzmauca gredzenu Artura dc Farjēra pirkstā. Prasmīgi izcizclētais tīra zelta gredzens acumirklī izkusa un pārvērtās par virpuli, kas sāka griezties ap hovalina pirkstu. Bruņinieka seja pauda aizvien pieaugošas bailes: izvelbtās acis nodeva sāpes, ko viņš sajuta. Gredzens pamazām pārtapa par sudraba liesmu ar perlamutra atspulgiem. Sāpēs pārvērstu seju hovalins kliedza, purinādams roku:

-  Velciet nost man šo gredzenu! Es to vairs nespēju izturēt! Apžēlojieties! Es jūs lūdzu, palīdziet!

-   Tas nav iespējams, Tivans bēdīgi sacīja.

Negantās liesmas auga augumā un kāri laizīja

bruņinieka roku. Drīz vien pārogļojušās miesas driskas krita no sakropļotā pirksta. Bezvārdi šī aina neatvairāmi saistīja; viņu pārņēma pretīgums, bet viņš nespēja no tās novērst acis.

-  Reti kādu l'Orlē gredzens soda tik nežēlīgi, Tivans nopūtās.

Beidzot mocības bija galā. Hovalina pirksts saira melnos pelnos. Gredzens, tikpat gluds, kāds tas bija karājies Orlaitai kaklā, dzidri notinkšķot, nokrita uz grīdas. Arturs de Farjērs atgriezās savā vietā sāpēs saviebtu seju.

-  Vai tagad vēl kāds grib riskēt un pielaikot gredzenu? Tivans de l'Orlē jautāja.

Hovalinu sapulcē valdīja klusums. Tad kāds vīrs skarbiem vaibstiem sacīja:

-  Es gribu izmēģināt savu veiksmi.

-  Ja tāda ir tava vēlēšanās, Tivans piekrita. Tev, Gohral Keul, ir daudz tikumu, un, ja tu neesi Izredzētais, neviens cits nav cienīgs tas būt.

Gohrala Keula seja joprojām bija nocietinājusies. Viņš sniedza daudzu rētu izvagoto roku Orlaitai. Drausmīgā parādība atkārtojās. Bruņinieka pirkstu ietvēra liesmas drudžainā virpulī. Gohrals Keuls ne reizi neiekliedzās; gluži pretēji, viņš stāvēja stings kā akmens tēls, it kā skaudrajām sāpēm nebūtu nekādas nozīmes. Vienīgi skatienā bija nojaušama ciešanu ēna. Drīz vien gredzens nošķindēja uz grīdas. Orlaita to veikli pacēla. Tomēr visi hovalini pārsteigti raudzījās uz bruņinieku: Gohrala Keula pirksts, ko bija apņēmušas l'Orlē gredzena liesmas, bija palicis neskarts.

-  Gredzens ir spriedis, ka arī tad, ja neesi Izredzētais, tu esi tikuma cilvēks, Tivans de l'Orlē paskaidroja.

Gohrals Keuls uz slavinājumu nekādi nereaģēja.

-  Vai ir vēl kāds brīvprātīgais, kas vēlas pielaikot l'Orlē gredzenu? Tivans jautāja, būdams pārliecināts, ka neviens vairs nepieteiksies.

-   Jā, es! piepeši teica Bezvārdis, pats sevi pārsteigdams.

-Tu? Nu, tu vēl esi pārāk jauns! Kā tevi sauc?

-  Man nav vārda, atbildēja hovalins, kuru uzjautrināja šis jautājums, kas viņam taču vienmēr bija licies nepatīkams.

Sapulcējušos pāršalca čuksti.

-  Bezvārdis, nicīgi noteica Arturs de Farjērs. Tātad tas esat jūs? Un jūs iedomājaties, ka esat Izredzētais!

-   Nē! Bezvārdis atcirta. Es tikai gribu skaidri zināt, vai manī mājo labais vai ļaunais.

Gohrala Keula acis bargumā samiedzās. Tivans apjucis atbildēja:

-   Bezvārdi, saskaņā ar paražu es nevaru tev liegt izdevību. Bet, ja es būtu tavā vietā, es atsacītos no sava lēmuma.

-  Es palieku pie tā, jaunais hovalins drošā balsi atbildēja.

Viņš piegāja pie Orlaitas. Bruņinieki, kas sastapa viņa skatienu, bija spiesti atzīt, ka tas pauž spēku un apņēmību. Bezvārdis ielika savu plaukstu ar gariem un slaidiem pirkstiem Orlaitas ledusaukstajā rokā. Viņš skatījās uz gredzenu. Tas bija vienkāršs, bet skaists. Pirmajā acu uzmetienā šķita, ka tas darināts tikai no tīra zelta, bet, ieskatoties vērīgāk, varēja pamanīt, ka tā mirdzošajā gludenumā iestrādāti mazītiņi dimantiņi. Orlaita lēnām uzmauca to Bezvārdim pirkstā un veltīja viņam iedrosminošu skatienu.

L'Orlē gredzens pārvērtās par sudrabainu šķidrumu, kas aizvien ātrāk plūda apkārt hovalina pirkstam. Viņam izdevās apspiest vaidu. Tomēr sāpes kļuva dedzinošas un mokošas. Drīz sudrabainās liesmas nežēlīgi svilināja viņa miesu. Bezvārdis gribēja kliegt, viņam šķita, ka zaudēs samaņu, bet viņš pretojās sāpēm, stāvēja taisns, savaldīdams vājumu, kaut gan gaisā vēdīja degošas miesas smaka.

Hovalini viņā raudzījās līdzcietīgi. Bezvārža mocības turpinājās ilgāk nekā Artura de Farjēra un Gohrala Keula mokas kopā. Bezvārdis pūlējās turēt galvu augšā, nepamezdams ne mirkli uz ievainoto pirkstu. Viņš bija guvis apstiprinājumu tam, ko negribēja atzīt: sāpes bija tik stipras un neizturamas, ka viņš nešaubījās l'Orlē gredzens notur viņu par ļaunu un grib sodīt.

Viņš juta sev pievērstos hovalinu skatienus, taču neiedrošinājās paraudzīties tiem sejā. Klusumam sekoja murmināšana, kas vērsās plašumā, un Bezvārdis to tulkoja kā nicīgas piezīmes par sevi. Viņš sāka runāt rūgtuma pilnā balsī:

Jums bija taisnība; esmu caurkritis, un man sirdi pilda ļaunums. Lai Orlaita taču paccļ šo gredzenu un uzvelk to pirkstā kādam citam, bet aizmirstiet mani, aizmirstiet sakāvi, ko tikko esmu piedzīvojis, aizmirstiet pat manu seju…

Viņš pats vairs nesaprata, ko runā. Laimīgā kārtā viņš vārdus izteica tik klusu, ka neviens tos nedzirdēja. Viņš ar skatienu meklēja gredzenu uz grīdas, bet tur to neredzēja. Viņš pētīja katru telpas stūrīti, meklēdams sudrabaino mirdzumu. Veltīgi. Tad viņš saņēmās un vilcinādamies paskatījās uz sāpošo roku.

Uz tās nebija neviena ievainojuma.

Orlaita viņam starojoši uzsmaidīja. Bruņinieki viņu vēroja apbrīnā un pazemībā, kaut gan dažs uzmeta arī kādu skaudīgu skatienu.

Bezvārdi, nav vairs ne vismazāko šaubu, Tivans de l'Orlē, līdz asarām aizkustināts, paziņoja. Tu esi Izredzētais, tas, par kura atnākšanu mēs visi esam sapņojuši!

Pēc šiem vārdiem visi sapulcējušies uzgavilēja Bezvārdim, kas joprojām neticēja notikušajam.

Vai tiešām viņš ir tas, kura vārds vien Izredzētais liek pasaules sirds dziļumos ietrīsēties cerībai?

27

Oonago vēstījumu satriektas, trīs meitenes gāja atpakaļ, lai uzmeklētu savus zirgus. Dzintare un Opāle bija norūpējušās. Apziņa, ka viņu loma ir tik svarīga, meitenes reizē biedēja un valdzināja. Nefrīte, kuru saruna ar Oonago bija pagalam satraukusi, pati nezināja, ko jūt. Vispirms viņa sadumpojās pret tik drūmu nākotni. Jaunā atbildība viņas pleciem bija par smagu. Taču viņai jāiet līdz galam. Ja jau gaidīts ir gadsimtiem ilgi… Tagad viņa nevarēja visu pamest. Bet kā lai ar skaidru apziņu dodas briesmās, jau iepriekš zinot, kas viņu sagaida? Nefrīte, kaut arī neatzinās, bija baiļu varā.

-  Es zvēru, ka es jūs nekad nenodošu, viņa piepeši sacīja. Pareģojums droši vien ir nepareizs. Nekad viena no mums negrūdīs divas pārējās nāvē. Nekad!

-   Es zvēru, nekad es neko tādu nedarīšu, Dzintare nopietni atkārtoja. Tad jau labāk mirt nekā nonāvēt jūs!

-  Es tāpat zvēru, Opāle piebalsoja. Neofīlijs ir kļūdījies. Viņš miris jau pirms simtiem gadu. Nav nekādas jēgas darīt visu, ko vien viņš liek!

Nefrīte un Dzintare smaidīja, tomēr bailes viņas vēl tirdīja.

-   Es nespēju tam noticēt, Nefrīte murmināja. Tas, kas notiek ar mums, ir tik…

-  Dīvaini, neparedzēti, neiedomājami, Dzintare domīgi papildināja. Un mēs iesim apciemot Nāvi!

-  Tas ir baisminoši, bet arī uzbudinoši, Nefrīte sprieda.

-Turklāt simtiem cilvēku skatīsies uz mums, Opāle kā pārdomādama sacīja. Oonago apgalvoja, ka esam gaidītas gadsimtiem ilgi!

-  Man bail, Dzintare piepeši atzinās. Kā iespējams prasīt, lai mēs izšķiram pasaules likteni? Tā ir bezjēdzība. Man tik ļoti gribētos rīkoties tā, it kā es neko nezinātu, atgriezties mājās, dzīvot parastu dzīvi.

-  Man arī. Es negribu un nespēju iet uz Thāru, zinot, kas mūs tur gaida. Bet es saprotu, ka man tas jādara, Opāle smagu sirdi atbildēja.

-  Nu, ja tu uz turieni iesi, es arī iešu, Dzintare apsolīja.

-   Es arī, Nefrīte nopietni paziņoja. Mums ir jāpaliek kopā. Nav iespējams iztēloties, kādas šausmas mūs tur gaida… Bet, ja tik daudzi cilvēki cer uz mums, mēs nedrīkstam likt viņiem vilties. Ja mūsu vecāki ziedojuši dzīvību mūsu dēļ, ja mēs tiešām spējam kaut ko mainīt, vājināt Duča padomi vai Tumsu, mums tas ir jādara.

Nefrīte apklusa. Viņa nevarēja pamest Dzintari, Opāli un visus cilvēkus, kas viņai ticēja.

Dzintare ilgu pilna sāka nožēlot bezrūpīgās dienas, kādas viņa vadīja pirms savas četrpadsmitās dzimšanas dienas, tomēr skaidri zinādama, ka viņai ir jāpiepilda neticamais likteņa lēmums.

Opāle joprojām likās noslēpumaina un nesatricināma, bet arī viņu pārplūdināja jūtas un atmiņas. Pirms Opāle bija satikusi Nefrīti un Dzintari, laiks ritēja lēni un nesagādāja nekādus pārsteigumus. Viņas dzīve bija pavisam parasta, tajā nebija nedz kaislību, nedz piedzīvojumu. Redzēdama vienu un to pašu dienu nemitīgi atkārtojamies, viņa galu galā aizmirsa sapņus, smieklus, asaras un jūtu izpausmes. Viņa bija atmetusi draudzību un mīlestību, lai noslēgtos sevī. Kad viņas ceļš krustojās ar Nefrītes un Dzintares, bet vēlāk ar Adriēna ceļu, viņa iemācījās atklāt pasauli tādu, kāda tā varēja būt: brīnumainu, skaistu, maigu un skarbu reizē. Un tagad, kad bija apdraudēta dzīve, ko viņa tikko sākusi mīlēt, tā viņai šķita jo vērtīgāka.

-   Ko gan Oonago iedomājas, kā tad lai ieskaidro Nāvei, ka tā nedrīkst darīt sev galu? Nefrīte piepeši dusmīgi noprasīja. Kādēļ tad lai mēs spētu pārliecināt šo būtni, ja neviens cits to nespēj?

-  Turklāt satikt Nāvi tomēr ir kaut kas šausmīgs, neiedomājams! Dzintare piebalsoja.

Visas trīs meitenes izteica savu neticību un bailes. Pēc tam viņas pārsprieda notikumu ar plēsīgajiem putniem. Kāpēc tie tomēr saudzējuši

Nefrīti un Opāli? Un kāpēc tie aizbēguši, it kā tos piespiestu nezināma un nomācoša vara?

Lejupkāpiens bija viegls un gandrīz patīkams. Pēc nepilnām divām dienām ceļotājas atrada zirgus, kas rāmi viņas gaidīja. Dzintare ilgi glāstīja savu kumeļu, jo bija ļoti priecīga to atkal redzēt. Tas bija pieņēmis balto spalvu, kas meitenei tik ļoti patika, un raudzījās viņā labvēlīgi.

Pirms došanās ccļā Nefrīte uzmanīgi izpētīja Oonago iedoto karti.

-  Ja es pareizi saprotu, viņa teica, lauki, kurus līdz šim esam šķērsojušas, pieder pie mežiem bagāta apgabala, kas saucas par Ornimclu. Kalnu grēda, kurā atrodamies, nav sevišķi augsta; to sauc par Irogu, un pēc šīs kartes iznāk, ka tā iezīmē Ornimelas robežas. Tālāk atrodas līdzenums, seni kalni, kuri sniedzas līdz novadam, ko sauc par Elrogu. Liekas, tur nav nevienas pilsētas…

-  Parādi man to karti, Dzintare piepeši palūdza. Viņa piegāja pie Nefrītes un, blakus apsēdusies, ziņkāri ielūkojās pergamentā. Tieši no tā es baidījos, viņa izbrīnījusies nopūtās. Pasakonija ir milzīga!

-  Bet mēs esam diezgan tuvu Nāves zemei, Nefrīte atbildēja. Redzi, mums tikai jāiet gar upi, ko sauc par Deatodu un kas šķērso Elrogu…Tā ved uz plašu līdzenumu, gar milzīgu ezeru, kur Deatoda dīvainā kārtā ietek… Pēc tam jāšķērso vai nu līdzenums, vai ezers, un mēs būsim pie mērķa. Nefrīte rādīja ar pirkstu uz melnu tinti skaistā rokrakstā uzrakstītu vārdu -

Okdrūla, Nāves zeme. Ja mēs jebkad vēlamies nonākt šajā slavenajā Okdrūlā, viņa turpināja, mums jādodas ceļā nekavējoties!

-  Okdrūla, Dzintare klusām noteica. Kāds baismīgs vārds!

Trīs meitenes devās ceļā, pretējā virzienā šķērsodamas lapkoku mežu. Piepeši Opālei ienāca prātā kāda nepatīkama doma, un viņa bažīgi nodrebuļojās.

-   Varbūt tad, kad nonāksim pie šiem kalniem, kad šķērsosim Elrogu, mūsu ienaidnieki mūs uzmeklēs.

-  Jā, es zinu, Nefrīte piebalsoja un šerminājās, to iedomādamās vien. Bet galu galā viņi nemaz nezina, kur esam un kādas izskatāmies…

-  Jā, Opāle turpināja, tas melnais jātnieks, kuru vairākas reizes pamanījām, droši vien bija ienaidnieks. Ja nu viņš pieder pie Tumsas armijas un ir tāds kā izlūks?

-   Labāk par to nemaz nedomāt! Dzintare steidzīgi iesaucās.

-  Bet ja nu man ir taisnība? Opāle neatlaidās.

-  Tas ir iespējams, Nefrīte sacīja. Turklāt vairāki cilvēki, kas mums bija sveši, šķiet, mūs pazina. Laikam jau mums ir kāda atšķirības zīme, pēc kuras citi mūs pazīst, un tā slēpj sevī briesmas.

-  Trīs vientuļas meitenes, kas jāj cauri Ornimelai, nevar nesaistīt uzmanību, Opāle teica.

Aizvien vairāk nobijušās, viņas turpināja ceļu klusēdamas. Ja Tumsas armija viņas atradis, kādas mokas tā liks viņām pārciest?

"Kaut jel man būtu zobens," Nefrīte domāja, "tad es justos drošāk. Laimīgā kārtā man ir maģiskais akmens. Bet vai ar to aizsardzībai pietiek?"

Un tomēr, Opāle ieteicās, ja jau mūs tik viegli var pazīt un ja mums ir tik daudz ienaidnieku, kāpēc tad tie joprojām nav mums uzklupuši?

Tā diena aizritēja bailēs no Tumsas armijas uzbrukuma. Dzintarei šķita, ka ik mirkli var parādīties jātnieki melnās drēbēs un tie mirdzošu zobenu rokā metīsies viņai virsū.

"Ja notiks ļaunākais, ja mūs atradīs Tumsas armija," viņa trīcēdama domāja, "vai man pietiks drosmes cīnīties, vai ari būšu tikpat nožēlojama kā tad, kad satikos ar plēsīgajiem putniem?"

Zirgs, juzdams jātnieci satrauktu, mēģināja viņu nomierināt ar maigiem telepātijas viļņiem. Tomēr Dzintare visu laiku bija bažīga.

Kad trīs meitenes atstāja kalnus, bija iestājusies nakts. Viņas mirkli vēroja Irogas grēdu, kurai bija tikušas pāri, tā atstājot Ornimelu. Viņas bija jājušas cauri lapkoku mežam gar Deatodu duļķainu upi. Tagad Elrogas pakalni rindojās viņu acu priekšā bez gala, un ceļinieces neskaidri nojauta, ka šis pamestais novads ir viņām naidīgs.

Nefrīte, Opāle un Dzintare nogurušas apsē294

dās zemē netālu no Deatodas, kas plūda, kristāldzidri čalodama. Meitenes paēda pieticīgas vakariņas, baidīdamās nodzerties upes dūņaino ūdeni. Pēc tam apgūlās zālē. Lai ari apkārtnē valdīja miers, viņas nemitējās domāt un raudzījās zvaigžņotajās debesīs kā brīnumā. Kopā būdamas, viņas sazinājās bez vārdiem. Meitenes zināja, ka jūt vienu un to pašu, ka milzīgā un dāsnā daba izdzēš nemieru, ievij viņas vienā un tajā pašā krāšņumā un poēzijā. Neviena neiedrošinājās izdvest ne skaņu, baidīdamās izjaukt mirkļa burvību. Nefrīte, Opale un Dzintare maigi turēja saujā katra savu akmeni…

Nākamajā rītā meitenes, enerģijas pārpilnas, devās ceļā pirms ausmas. Bridi viņas vēroja Elrogas skumīgo ainavu: īsu, nodzeltējušu un nokaltušu zāli apaugušus pakalnus, šur tur izkaisītus nīkulīgus kokus, dažus apdrupušus kalnus, kuru virsotnes nepacēlās daudz augstāk par pauguriem.

Sākumā ceļojums ritēja mierīgi. Rīta gaiss bija spirgts un svaigs, tajā vēsmoja dažu retu puķu neparastā smarža, un putni priecīgi dziedāja. Kāda izbiedēta stirna kā vējš paskrēja garām meiteņu zirgiem, un viņas apbrīnoja tās samtaino spalvu. Beigās viņas jutās pārsteigtas, ka Elroga viņām šķiet tik patīkama. Atbīdījušas ienaidnieku tēlu apziņas dziļumos, viņas sāka sarunāties, izlikdamās bezrūpīgas.

Dzintare vēroja Dcatodu, ko daudzās pietekas padarījušas platāku un varenāku. Tā strauji līkumoja; ūdens, kas tagad kļuvis dzidrs, tik spoži mirdzēja saulē, ka likās tīrs sudrabs. Tomēr, noslēpumainas nojautas vadītas, meitenes to nedzēra.

Saule kāpa augstāk debesīs, un karstums kļuva tveicīgāks. Meitenes pārtrauca sarunas. Viņas jutās dīvaini neomulīgi. Piepeši Dzintare pateica to, ko neviena neiedrošinājās atzīt:

-  Šī vieta nav parasta.

Ainava pamazām bija mainījusies. Puķes pazudušas. Zirgi likās saspringti un nervozi. Pār zemi nolaidies dziļš, draudīgs klusums. Nerādījās neviens dzīvnieks. Jo tālāk viņas jāja, jo skaidrāk kļuva, ka jebkura dzīva radība no Elrogas bēg.

-  Varbūt tas liecina, ka tuvojamies Okdrūlai, Nāves valstībai, Nefrīte izteica minējumu.

-   Un vai man par to jāpriecājas? Dzintare pazobojās. Man tiešām ir bail. Es zinu, ka jūs abas esat drosmīgas, ka jūs nekad neatzītos savās bailēs. Bet es atzīstos. Man nav ne vismazākās vēlēšanās ieraudzīt Nāvi, mani nomāc jau šis apvidus vien!

-   Neuztraucies, mēs ne ar ko neriskējam, Opāle apgalvoja.

-   Ak tā? Dzintare drebošā balsī iesaucās. Mūs varbūt tikai saplosīs Tumsas armija vai kāds cits ienaidnieks, kas kāro pēc mūsu dzīvības, citādi mēs neriskējam ne ar ko! Un, ja arī paliksim dzīvas, ja satiksim Nāvi, mēs visu vienmēr varēsim atgūt Thāra! No turienes jau nu nav nekādu izredžu izkļūt ar veselu ādu!

Nefrīte un Opāle mēģināja nomierināt Dzintari, bet bez sevišķas pārliecības. Par laimi, pagaidām neviens melns jātnieks nebija no jauna parādījies. Meitenes daudz runāja, lai neļautu bailēm gūt virsroku. Pati ainava likās draudīga. Pelēcīgi mākoņi bija pat aprijuši sauli, gaiss kļuvis salts un drēgns.

Beidzot, kad pār Elrogu nolaidās nakts, trīs meitenes apmetās pie Deatodas, kuras ūdens atkal bija kļuvis netīrs un melns, sajaucies ar dūņām.

Dzintare, baiļu tirdīta, taustījās tumsā, meklēdama Opāles roku.

Kad es biju maza, māte vienmēr turēja manu roku, lai es varētu aizmigt, viņa čukstēja. Kamēr viņa bija man blakus, es jutos droša, ka viņa aizgainīs ļaunās ēnas un murgus…

Dzintare aprāvās, bet Opāle iejūtīgi un maigi paspieda viņas roku un nelaida to vaļā. Beidzot visas trīs meitenes aizmiga.

Nākamajā dienā viņas pamodās bez kādas degsmes, lai turpinātu ceļu. Viņām nebija viegli jāt drūmajā un naidīgajā apkārtnē, sekojot upes tecējumam. Zirgi bailīgi zviedza un gāja lēnā solī. Meitenes juta spēkus aizvien vairāk izsīkstam, viņas pārņēma nomāktība. Pēc dažu stundu jājiena viņas ieskāva viegla migla, kas drīz izvērtās par bieziem un smacējošiem tvaikiem. Trīs ceļinieces neredzēja vairs neko, pat cita citu ne. Vēl varēja saskatīt tikai Deatodu, kas dīvaini mirdzēja. Nefrīte,

Opāle un Dzintare pūlējās sarunāties mierīgā tonī, lai cita citu nepazaudētu. Viņām vairs nebija ne vismazākās nojēgas par laiku. Miglā kļuvušas neredzīgas, sausa vēja saldētas, viņas drebēja.

Beidzot migla pamazām izklīda. Viņas ieraudzīja ziedošu pļavu milzu ezera malā.

-  Es zinu, kur mēs atrodamies! Nefrīte jūsmīgi teica. Mums vairs tikai jāšķērso šis līdzenums, un mēs būsim Okdrūla!

-  Tik drīz! Dzintare sacīja.

-  Elroga ir mazs novads. Par to mums nevajadzētu sūdzēties!

Viņas gatavojās doties tālāk pa līdzenumu, kad atskanēja spēcīga vīrieša balss. Tomēr redzams nebija neviens.

Vai nu ieleja, vai ezers, Uz Okdrūlu jūs ved abi šie ceļi. Ja vadīsiet savu gaitu uz ieleju, Sapņi jums tēlosies līdz nāvei, Ja nolemsiet iekāpt laivā, Ezers jums pagātni rādīs.

Balss apklusa. Trīs meitenes apmulsušas brīdi apspriedās un nolēma izvēlēties Pagātnes ezeru. Dzintare lika zirgiem viņas te gaidīt un atstāja pie tiem mantas. Viņas paņēma līdzi tikai nepieciešamo pārtiku. Ezerā gaidīja koka laiva, kurā meitenes iekāpa. Trauslā laiviņa salīgojās zem viņu svara, pēc tam, nezināma spēka stumta, sāka slīdēt pa dzidro, zilgano ūdeni. Meitenes apjukušas saskatījās. Krasta līnija jau pazuda Elrogas miglā. Piepeši Dzintare iekliedzās. Skaidrais ūdens bija kļuvis sarkans kā asinis. Nefrīte, baismu pārņemta, ieaurojās savukārt. Pēc tam no dzidrumu zaudējušā ūdens iznira kāds tumšs apveids. Dzintare to pamanīja pirmā. Laiva apstājās. Bet Dzintares izbīli drīz vien nomainīja prieks. Ēna ieguva maigas un mīlošas jaunas sievietes tēlu; Dzintare zināja, ka redz savu māti. Tā liegi noglaudīja meitenes matus.

-  Nāc man līdzi, viņa melodiskā balsī sacīja. Man tevis tik ļoti ir pietrūcis… Nāc pie manis, Dzintare…

Un jaunā sieviete Dzintarei sniedza balto roku, ko viņa satvēra, sievietes valdzinājuma pakļauta, meitene vēlējās paklausīt. Nefrīte un Opāle parādību neredzēja. Tāpēc viņas šausmās iekliedzās, redzēdamas, ka Dzintare pieceļas un taisās kāpt pāri laivas malai, lai nogrimtu ezerā. Izbijusies Nefrīte spēcīgi parāva Dzintari atpakaļ, un biedrene uzkrita viņai virsū, saļodzīdama laivu. Viņas visas trīs iegāzās ūdenī. Opāle un Nefrīte pieķērās pie laivas malas, bet Dzintare, kas šķita neko neredzam, grima lejup. Nefrīte mirkli vilcinājās. Viņa pārmija skatienu ar Opāli, kas čukstēja:

-  Es jūtos pārāk vāja… Es nespēšu viņu izvilkt.

Tiešām, Opāle juta, ka reibst galva, viņa pamanīja ēnas, kas drūzmējās apkārt, veidojot viņas vecāku baismīgās nāves ainu. Viņa redzēja, kā no mātes sirds izšļācas asinis, dzirdēja, kā māte kliedz pēc žēlastības; viņa redzēja kāda Tumsas burvja nežēlīgo seju…

Nefrīte ienirstot nejauši norija malku ūdens ar asiņu garšu. Viņa ieraudzīja Dzintari virzāmies sev pretī. Bet piepeši viņu apņēma saviļņojošs skats tūkstošiem smaidošu seju. Kas tās tādas? Viņa juta, ka šīs būtnes grib ar viņu runāt. Atstājusi Dzintari, viņa tām tuvojās un dzirdēja čukstus: "Mēs esam dzīvojuši savu mūžu, lai tu dzīvotu… Mēs esam cīnījušies, lai tu dotos pēdējā kaujā. Mēs esam tevī, mēs esam kopā ar tevi… Ja tu esi te, tad tāpēc, ka mēs esam bijuši te…"

Nefrītei sāka aptrūkt gaisa, bet viņa bija pie pilnas apziņas. Piepeši viņa juta, ka sažņaudz saujā akmeni un kāda balss viņas dvēseles dziļumos saka: "Ēnas, kas ar tevi runā, pieder pagātnei. Tev jāizglābj Dzintare, tev jādzīvo!" Tad viņa novērsās no laipnajām sejām un, cik ātri vien spēja, peldēja pie Dzintares, bet plaušas, kā likās, tūlīt pārsprāgs. Viņa cerēja, ka viņai izdosies, ka viņa izglābs Dzintari, kas pēdējā piepūlē bija saspiedusi saujā akmeni… Bet vairāk viņa nespēja. Viņa bija nolēmusi padoties un nogrimt Pagātnes ezerā, kad viņu caurstrāvoja jauna enerģija un viņa zināja, ka arī Opāle ir saspiedusi saujā savu akmeni. "Tu dzīvo," apgalvoja Dzintares vai varbūt Opāles balss, Nefrīte neapzinājās, kura tieši tā ir. "Tu dzīvo, un, kamēr vien tu dzīvosi, tu nevarēsi atsacīties no cerības dzīvot vēl."

Tad Nefrīte atguva spēku izcelt Dzintari virs ūdens līmeņa. Viņa kāri iekampa plaušās gaisu.

Dzintare atjēdzās, bet Nefrīte, juzdama biedreni vēl pārāk vārgu, joprojām viņu balstīja.

Nefrītei reiba galva. Skatiens apmiglojās. Pārguruma izmocīta, viņa jau bija gatava ļaut sevi no jauna aprīt Pagātnes ezera asiņainajiem ūdeņiem. /

Piepeši Nefrīte manīja, ka divas spēcīgas rokas viņu satver, velk, un viņa skaidri juta, ka ir noguldīta uz cietas zemes.

Parīzē 2002. GADĀ

Es satraukta atvēru acis. Sirds man pukstēja pārāk strauji, pārāk stipri. Šoreiz es pilnīgi nešaubīgi zināju, ka sapnis pieder pie fantastikas, ka tas ir tikai manas neapvaldītās iztēles auglis. Es biju lolojusi ilūzijas; es gandrīz jau biju piespiedusi sevi ticēt, ka sapnis pastāv kaut kādā citā pasaulē. Es maldījos, un es to zināju. Mani pūliņi tikko bija cietuši neveiksmi.

Šā Pagātnes ezera dziļajos ūdeņos starp visām sejām, kas uzrunāja Nefrīti, es redzēju arī sevi. Vai, pareizāk sakot, Nodas seju. Noda bija skaistāka un smaidošāka nekā jebkad. Šī vīzija mani satrieca; taču cs pati sev to biju uzspiedusi, es biju uzskatījusi par nepieciešamu ielikt savu tēlu sapnī, lai sev atgādinātu, ka ir tikai tas, ko es izgudroju… Un Noda joprojām līdzjūtīgi man smaidīja, viņas zeltaini kastaņbrūnās cirtas ieskāva seju un zilizaļās, spulgās, muļķīgā jautrībā mirdzošās acis. Viņa klusēja, tomēr viņas aizvērtās lūpas šķita man sakām, cik lētticīga esmu bijusi.

Tātad sapnis nav bijis nekas. Es to virzu un izgudroju… Tas nebija nekas, nekas, nekas…

Tikai neizdevies mēģinājums turpināt dzīvi. īstenība nostājās manā priekšā piepeši un nesaudzīgi. Kādēļ es gribēju sev pašai pierādīt savu lētticību? Kādēļ vēlējos iznīcināt vienīgo man vēl atlikušo iespēju?

Nāve, ko biju iedomājusies atvairītu, man atkal uzglūnēja. Šoreiz vairs nav iespējams no tās aizbēgt; sapnis mana pēdējā izdevība bija gļēvi sabrucis. Es sajutu vairs vienīgi bezgalīgas sāpes. Nāve pārāk labi prata savu darbu, ko tā veica nekavējoties. Drebēdama aizvēru acis, bet tumšās, melnā drānā ietinušās būtnes vīzija mani vajāja, kļūdama aizvien skaidrāka un skaidrāka. Reāla.

Man gribējās atkal redzēt sauli, kas izlaužas caur manas sirds miglainajiem mākoņiem. Vēlējos dzirdēt vēja maigo melodiju pie savas auss. Gribēju sajust pavasara reibinošo smaržu un tvanīgo vasaras aromātu. Es alku baudīt dzīvi, kā vēl nekad nebiju iedrošinājusies alkt.

Biju iedomājusies, ka būšu drosmīga brīdī, kad pienāks aiziešanas stunda. Taču tā nebija. Kā lai tā būtu? Palika taču tik daudz nepadarīta, kad cs vēl spēju darīt… Un galu galā cs sāku to nožēlot. Asaras plūda man pār seju, bet man nelikās, ka raudu. Ja sapnis iedrošinājās beigties, atstāt pēdējo atelpu… "Nāve, cs tevi lūgtin lūdzu, dod man vēl brītiņu laika. Vienu nakti."

28

Nefrīte un Dzintare drīz atjēdzas. Opāle bija viņām blakus.

-   Tas ir kaut kas neticams, Opāle murmināja. Kad saspiedu akmeni, sajutu sevī ieplūstam varenu spēku, un man izdevās atpeldēt līdz šejienei. Bet mēs taču bijām ezera vidū, un man šķita, ka es tik tikko esmu pavirzījusies dažus metrus uz priekšu, kad sasniedzu šo krastu…

-   Vai tad mēs esam Okdrūlā? Pagātnes ezera pretējā krastā? Nefrīte neticīgi jautāja.

-  Jā, Opāle atbildēja.

-   Es te atrados jau labu brīdi, prātodama, kā lai jūs izglābju, un tad es jūs ieraudzīju, Opāle stāstīja. Tu, Dzintare, biji nesamaņā, un Nefrīte tevi turēja virs ūdens. Kad bijāt nepilna metra attālumā no krasta, es redzēju, ka Nefrītes spēki ir galā. Jūs bijāt man sasniedzamas, un es jūs atvilku līdz šejienei.

-   Kā mēs varējām te nonākt no ezera vidus? Nefrīte domīgi jautāja.

-   Tas ir burvju ezers, viņai aiz muguras atbildēja nopietna balss. Kad mirāžas ir uzvarētas, var iekļūt Okdrūlā.

Visas trīs meitenes satrūkās un atskatījās. Viņām pretī stāvēja kāds melnās drānās ģērbies vīrs drūmu seju.

-   Palīgā! Dzintare iekliedzās. Tas ir Tumsas armijas kareivis!

-   Nebīstieties, Nefrīte lepni sacīja, kaut arī tonis nebija visai pārliecinošs. Mēs cīnīsimies!

Vīrietis uzjautrināts pasmaidīja.

-   Es par to nešaubos, bet nav vērts. Es esmu Rokdērs, Nāves padomnieks, un, viņai labu vēlēdams, esmu nolēmis jūs pie viņas aizvest.

-   Kā tad! Oonago mums par jums minēja! Nefrīte iesaucās. Viņa teica, ka jūs mūs aizvedīšot uz Mirnčlas Irnjanzas pili.

-   Nu, pagaidām es jūs aizvedīšu pie Nāves, tas gan ir tāds teiciens…

Dzintare, priecīgi pārsteigta, piepeši ieraudzīja savu zirgu, kas dažu metru attālumā mierīgi ganījās. Pamanījis viņas skatienu, Rokdērs paskaidroja:

-   Es liku atvest jūsu zirgus uz šejieni, jūs varēsiet ar tiem jāt. Nāves pils nav tālu, es jūs turp aizvedīšu.

Trīs meitenes, joprojām aizdomu pilnas, uzkāpa zirgiem mugurā. Nāves padomnieks devās uz priekšu auļiem. Viņas sekoja. Ainava visapkārt bija rēgaina un tuksnesīga. Melnajā, sausajā zemē auga nīkulīgi krūmiņi. Beidzot Okdrūlas tumsā iezīmējās iespaidīgas pils apveids.

-   Tā ir Nāves galvenā mītne, Rokdērs pačukstēja.

Trīs meitenes palūkojās uz tumšo celtni, ko ieskāva vairāki plati torņi, kuri iesniedzās mākoņos. No tās izstaroja drūmas varas spēks. Ap celtni valdīja mironīgs klusums. To sargāja pulks melni tērptu sargkareivju, kas, pamanījuši Rokdēru, viņu sveicināja un ļāva viņam ieiet. Meitenes sekoja. Melni ģērbti sulaiņi nekavējoties veda zirgus uz stalli, bet Nefrīte, Opāle un Dzintare pa neskaitāmiem tumšiem un baigiem koridoriem gāja nopakaļ Rokdēram.

-  Es nešaubos, ka jums piemīt varens spēks, padomnieks piepeši sacīja, tomēr esiet uzmanīgas. Nav viegli pierunāt Nāvi.

Trīs meitenes nodrebēja, izdzirdušas sirdi plosošus šņukstus. Tagad, kad viņas bija tik tuvu mērķim, šķita, ka spēki viņas atstās. Rokdērs apstājās pie mclnkoka durvīm, aiz kurām bija dzirdamas raudas. Nepieklauvējis viņš tās atvēra un gāja iekšā kopā ar Nefrīti, Opāli un Dzintari. Visas mēbeles diezgan plašajā zālē bija melnas. Smagi samta aizkari liedza ieplūst gaismai pa šaurajiem logiem. Savi desmit nopietni vīri, ģērbušies tāpat kā Rokdērs, sēdēja ap platu gultu, kurā kāds melns stāvs raudāja tā, ka vai sirds lūza.

-   Pie jums atnākuši viesi, Rokdērs Nāvei paziņoja.

Trīs meitenes šausmās aizvēra acis, jo bija gaidījušas, ka piecelsies kāds radījums, kas iznācis no viņu visbriesmīgākajiem murgiem. Tās atvērušas, viņas ieraudzīja maza auguma meiteni, kas viņās lūkojās, joprojām šņaukādamās.

Viņai bija īsi apcirpti gludi, gaišbrūni mati un ārkārtīgi bāla seja. Riekstbrūnajās acīs atspoguļojās dziļas skumjas, vaigi bija apaļi, lūpas ļoti plānas un perlamutrīgi sārtas. Būtne bija diezgan apaļīga un valkāja platus, melnus svārkus līdz ceļiem un melnu, glītu, ar nefrītiem izrotātu kreklblūzi. Viņa bija diezgan valdzinoša. Taču vaibstus apzīmogoja bezgalīgas bēdas, kas liecināja par mūžīgo un grūto darbu, ko viņa tik ilgi darījusi.

-  Jūs visi no manis baidāties, viņa dzidrā, bet elsu aizlauztā balsī sacīja. Jūs mani nolādat, jūs dienām un naktīm lūdzaties, lai nenāku…

Nefrīte, Opāle un Dzintare galīgi samulsa un nezināja, ko lai atbild.

-   Mans streiks nāk visiem par labu kādēļ tad esat ieradušās sūdzēties? Tu, Opāle, zini, ka mums jau senāk bija jāsatiekas, un tu sauc par brīnumu to, ka esi vēl dzīva. Neviens mani nemīl, tikai daži galīgā postā nonākuši pašnāvnieki… Un pat tie pašās beigās no manis dažreiz baidās. Tad, nervozi pamājusi ar roku, viņa pavēlēja: Ejiet visi projām! Lai paliek tikai tās trīs meitenes.

Nāves padomnieki paklausīja. Nefrīte, Opāle un Dzintare palika vienatnē ar Nāvi.

-  Es tiešām nezinu, kādēļ visi mani ienīst… Pat privileģētie, kuriem eju pakaļ, kliedz, manīdami mani tuvojamies. Citi, kurus es novedu pie miršanas tikai ar pazibošu domu, ir vēl vairāk pārbijušies, kad redz tuvojamies savu galu.

-   Uz kurieni jūs mirušos vedat? Vai ir vēl dzīve pēc nomiršanas? Dzintare iedrošinājās pajautāt.

-    Redziet nu! Nāve aizvainota iesaucās. Dzīve un dzīve! Tas vārds vien jums ir mutē, jūs domājat tikai par viņu manu lutināto māsu! Bet neceriet, ka jums atklāšu, kurp vedu mirstošos. Lai arī jūs esat trīs likteņa akmeņi, es tik un tā esmu un palieku visnoslēpumainākā būtne pasaulē, būtne, no kuras baidās visvairāk. Es nevaru ar jums runāt par noslēpumiem, kurus pasaule tik ilgi pūlas atminēt…

-   Es tik ļoti gribētu redzēt savu māti, Dzintare teica, māti, ko jūs man atņēmāt, pirms paspēju viņu iepazīt!

-   Lūk, tieši to visi mirstīgie man pārmet. Viņi man pārmet nežēlību, viņi gribētu atkal satikt savus tuviniekus… Bet man ar to nav nekāda sakara, es tikai daru savu darbu. Kopš laiku laikiem, kad vēl nebija parādījušās pat maģiskās būtnes, cilvēki iemanījās cits citu slepkavot. Viņi radīja ļaunumu, viņi to baroja ar savām asinīm. Es viņus nemudināju pastrādāt šos asinsdarbus; es tikai devu mieru tiem, kas mocījās agonijā. Es gāju ceļus, ko bija iezīmējuši cilvēki.

-   Bet kādēļ tad jūs streikojat? Nefrīte jautāja. Mums visiem jūs esat vajadzīga; bez jums vairs nepastāv dzīve, pasaule pazūd mūžībā…

-  Paldies, Nāve aizkustināta atbildēja, tikko manāmi pasmaidīdama. Ir jau pagājis gana ilgs laiks, kopš neesmu dzirdējusi atzinības vārdus.

Dzīvei veltī poēmas, bet es nekad neesmu saņēmusi neko citu kā vien sūdzības. Kāpēc? Vai es esmu tik atbaidoša? Atbildiet!

-Tā jau neesat jūs, kuru ienīst, Opāle skaidroja. Cilvēkiem gluži vienkārši ir bail, viņi prāto, kas jūs esat, ko jūs atnesīsiet. No jums baidās, jo jūs nepazīst, un nezināmais biedē.

-   fūs šķirat ģimenes un draugus, Dzintare turpināja, tieši tādēļ jūs nolād: jūs uzskata par netaisnu un nežēlīgu. Bet īstenībā ikviens zina, ka jums agrāk vai vēlāk jāatnāk, ka tas ir nepieciešams, ka tuvinieka nāve ir sēras, kāds neapejams posms, bet tas palīdz tikt uz priekšu un domāt.

-   Kāpēc tad mani uzskata par nelaimi un nolemtību? Nāve, asaras noslaucījusi, žēlojās.

-  Tādēļ, ka gribētos vienmēr paturēt sev blakus dārgus un tuvus cilvēkus, Nefrīte skumji atbildēja. Katrs zina, ka tas nav iespējams, tomēr cer, un šķiršanās liekas neizturama…

-   Tātad mans streiks ir kaut kas ļoti labs. Tas, ko jūs sakāt, ir tieši tas, ko es saku: neviens mani nemīl.

-   Nē taču, tas nav pareizi, Dzintare neatlaidās. Daudzi jūs gaida, lai iegūtu mieru, pat ja arī sev jautā, ko jūs turat noslēpumā. Un jums jāturpina savs darbs, lai ļautu pasaulei dzīvot, fūs palīdzat dzīvei, jūs esat tās daļa!

-   Ak tā, Nāve nomierinājusies nopriecājās. Un tomēr tik daudzi cilvēki zaudē saprašanu, mani ieraudzījuši. Laikam vainīga melnā krāsa, tā man tiešām nepiestāv. Bet, ja cs ģērbtos citādi, man neviens vairs neticētu.

Nefrīte, Opāle un Dzintare uzjautrinātas saskatījās.

-  Es esmu pārāk apaļa, Nāve piepeši satraucās. Tā laikam ir visa nelaime. Es mēģinu ievērot diētu, bet tas nav iespējams, esmu pārāk liela gardēde. Man noteikti jānotievē.

Trīs meitenes skaļi iesmējās. Pārsteigta par jautrību, ko Nāve tik reti izraisīja, tā arī pati pasmaidīja.

-  Neuztraucieties, Nefrīte sacīja, jūs tiešām izskatāties loti labi.

-  Vai patiesi? Vai es jums liekos glīta un patīkama?

-  Noteikti, Dzintare apgalvoja.

-  Tas ir neticami, man neviens to nav teicis, un es tādus vārdus gaidu jau gadsimtiem ilgi.

Nāve sajūsmināta sita plaukstas. Tad viņa atmeta atpakaļ gaišbrūno matu šķipsnu, un viņas vēl jauno un tīkamo seju apgaismoja smaids.

-   Labi, Nefrīte sacīja, tagad taču jūs izbeigsiet streiku, vai ne?

-  Nē. Ja es atsākšu darbu, pēc trim dienām tas man atkal būs apriebies.

-  Bet cilvēki mokās agonijā, cieš briesmīgas sāpes, jūs gaidīdami, Dzintare teica. Viņi bija gatavi mirt brīdī, kad jūs pasludinājāt streiku, un jūs lūgtin lūdzas, lai nākat viņiem pakaļ.

-  Vai tad viņi mani gaida? Nāve pārsteigta iejautājās. Ļoti labi. Ja viņi grib, lai nāku, es nākšu un atsākšu darbu. Bet tikai ar vienu noteikumu. Nāve dziļi ieskatījās acīs trijām meitenēm. Nekad neviens mirstīgais nav pie manis atnācis. Es pārtraukšu streiku tikai tad, ja jūs man apsolīsiet, ka tajā reizē, varbūt pēc ilgiem gadiem, kad atkal sastapsimies, jūs man sekosiet bez vaimanām un raudām. Tā, it kā mēs jau būtu draudzenes, kas priecīgas satiekas un kopā iet uz patīkamu mājokli.

-  Apsolām! visas trīs meitenes vienā balsi sacīja.

-  Tagad es jūs ilgāk neaizkavēšu, Nāve atsāka, jo es lasu jūsu prātā, ka liktenis jūs steidzina. Rokdērs jūs aizvedīs līdz manas valstības robežai. Bet, kaut arī nezinu nākotni, es jūtu ap jums vēsmojam briesmas. Es pratīšu gaidīt, līdz jūs atkal satikšu, un ceru, ka dzīve jums vēl dos daudzus laimīgus gadus. Brīdi klusējusi, Nāve nopietni sacīja: Es ilgi esmu tikusi saistīta ar ļaunumu, bet es stāvu tam pāri. Es nepiederu nedz ļaunajam, nedz labajam, es nespriežu tiesu nedz vienam, nedz otram. Tomēr es tos pazīstu, es tos redzu un sajūtu. Tad ziniet, ka to spēks ir sasniedzis vislielāko kāpinājumu un ka to cīņa ir tuvu. Gan viens, gan otrs uz laiku tiks iznīcināts, bet abi ir pārāk spēcīgi, lai tos pilnīgi izdeldētu no pasaules. Cilvēku sirdīs šie ienaidnieki sadzīvos vienmēr.

Tad Nāve nobažījusies pajautāja:

-   Vai jūs tiešām esat pārliecinātas, ka man nav jāievēro diēta?

-  Pilnīgi noteikti, Nefrīte droši atbildēja un tikai tad sāka smieties.

Pēc sirsnīgas atvadīšanās trīs meitenes atstāja Nāvi, kas viņām skumji smaidīja.

-  Man žēl, ka jūs ejat projām. Ja liktenis vienmēr tā nesteidzinātu, cs mēģinātu jūs kādu laiciņu paturēt pie sevis. Bet es zinu, ka mēs reiz tiksimies…

29

Bezvārdis nespēja pieņemt acīm redzamo. Kā gan viņš, kas bija kalpojis Tumsai, varētu būt Izredzētais? Tas ir neiespējami. L'Orlē gredzens kļūdījies. Visu dienu Tivans rīkoja dzīres viņam par godu, bet, par spīti hovalinu neatlaidībai, viņš palika ieslēdzies savā istabā. Kad vakars jau bija diezgan vēls, kāds pieklauvēja pie durvīm un, neievērodams Bezvārža iebildes, ienāca. Parādījās Gohrala Keula skarbā seja, nebēdnīgais skatiens.

-  Es zinu, kas moka tavu sirdi, hovalins Bezvārdim sacīja. Aizej pie Oonago. Šī būtne tev palīdzēs.

Bezvārdis, tālē vērdamies, neko neatbildēja.

-  Tivans de l'Orlē jau gatavo tavas kāzas ar savu meitu Orlaitu, bet cs jūtu, ka tu viņu nemīlf.

-  Es iešu projām, Bezvārdis teica. Es došos pie Oonago. Visi ļaudis šajā muižā man tic. Es to neesmu pelnījis. Man ir jāiet. Viņš aprāvās, tad pēc brīža sacīja: Es neesmu Izredzētais.

-  Es to zinu, Gohrals Keuls sacīja. Es zinu tavu pagātni.

Bezvārdis pārsteigts pacēla naktszilās acis uz hovalinu.

-  Vni tad jūs zināt, kas es esmu?

-  Jā. Es zinu arī to, ka esi mainījies.Ļauj, lai tevi pavadu pie Oonago. Es par tevi zinu daudz tāda, ko tu pats nezini.

Bezvārdis brīdi vilcinājās.

-   Es iešu projām tad, kad nakts būs pilnīgi satumsusi, viņš skarbi paziņoja. Es gļēvi aizbēgšu no šejienes. Ja gribat mani pavadīt, sekojiet man.

-  Es tev sekošu, Gohrals Keuls sacīja.

Turpmākajā stundā abi hovalini savāca savas

lietas un pēc tam klusītiņām izlavījās no Tivana de l'Orlē muižas. Viņi gāja pēc saviem zirgiem stallī gluži kā zagļi tumsas aizsegā, uzkāpa kumeļiem mugurā un auļiem aizbēga. Bezvārdis meta ziņkārus skatienus uz Gohralu Keulu, kas tikai ieelpoja spirdzinošo gaisu un stūrgalvīgi klusēja.

Beidzot viņš teica:

-  Es zinu taisnus ceļus, kas mūs drīz novedīs pie Oonago; tur tev kļūs skaidrs, kāds ir tavs liktenis, un tev būs tam jāpakļaujas.

-   Ko jūs par mani zināt? Vai zināt, kā mani sauc?

-  Ne jau vārds tevi padara par kaut ko, Gohrals Keuls atbildēja. Tu esi tas, kas esi, ko tu dari un ko jūti. Tev ir bijuši daudzi vārdi, un cs nezinu, kādu tev devuši vecāki.

-  Pastāstiet, ko zināt par manu pagātni!

-  Tagadnei ir lielāks svars.

Gohrals Keuls apklusa un ilgas stundas atsacījās runāt. Visu nakti abi hovalini jāja pa Ornimelu. Kad uzausa gaisma, mirdzēdama jaunas dienas krāsās, Bezvārdis klusām jautāja:

-   Jūs zināt, kas esmu bijis agrāk, jūs zināt/ka esmu kalpojis Tumsai…

-  Es to zinu, Gohrals Keuls apstiprināja.

-   Un jūs mani neienistat? Pat ja es to neatceros, manas rokas ir aptraipītas asinīm. Es esmu noziedznieks.

-  Tu esi cilvēks. Es arī tas esmu. Kas cs tāds, lai tevi tiesātu?

-   Pirms kļuvu par cilvēku, es biju briesmonis! Es biju Tumsas kareivis!

-  Tu tas vairs neesi. Dezertēdams tu esi atsacījies no ļaunā. Kad zaudēji atmiņu, tu kļuvi par citu cilvēku. Tagad tu esi Bezvārdis. Hovalins, kas kalpo labajam. Tu esi cietis. Tu esi sakauts. Tagad, ja arī tevī vēl ir ļaunums, jo ļaunums mājo ikvienā no mums, labais to ir uzvarējis.

-  Ko jūs par to zināt? Ko zināt par mani?

-  Es tevi, Bezvārdi, esmu saticis pirms dažiem gadiem. Ko es par tevi zinu… Es nekad neesmu pazinis tavus vecākus, bet tu teici, ka viņi nomiruši, kad esi vēl bijis mazs.

-  Viņi ir miruši, jaunais cilvēks lēnām atbildēja.

-  Tu dzīvoji pie vecvecākiem, Gohrals Keuls nesatricināmā mierā turpināja. Par šo laiku, tāpat kā par vārdu, kāds toreiz tev bija, tu nekad neesi gribējis runāt. Sešpadsmit gadu vecumā tu aizgāji no mājām, jo alki atklāt pasauli. Es tevi sastapu savā ceļā. No tevis staroja spēks un drosme, kas mani pārsteidza. Tu gribēji cīnīties pret netaisnību, un tu nebaidījies riskēt ar dzīvību.

Izredzētais pārsteigts kāri tvēra Gohrala Keula vārdus.

-  Tu biji tik dedzīgi pārdrošs un drosmīgs, ka visi, kas tevi sastapa, tevi dēvēja par Eliadoru, tas ir, "tas, kurš ir bijis izredzēts". Tu par to smējies. Slava tev neko nenozīmēja.

Bezvārdis vairs nezināja, ko domāt. Gohrala Keula tonis bija patiesīgs, bet zīme uz kreisās potītes viņam rēgojās acu priekšā.

-  Un tad tavs ceļš krustojās ar Tumsas armijas ceļu.

Gohrals Keuls noslēpumaini klusēja, it kā baidītos piesaukt Tumsas kareivjus. Izredzētais dega ziņkārē uzzināt, kas tad noticis, kādēļ viņš pagriezies uz Tumsas pusi. Viņš gribēja beidzot tikt skaidrībā par savu pagātni, aizmirst šaubas un jautājumus, saskatīt pieļautās kļūdas, lai varētu tās izdzēst no atminas.

Visu dienu abi hovalini jāja pa Ornimelu. Pie apvāršņa iezīmējās kalni, kur dzīvoja Oonago. Viņi nolēma apstāties dažas stundas pēc tam, kad bija satumsusi nakts un sāka mocīt nogurums. Viņi dalījās ēdienā un runāja maz. Bezvārdis neiedrošinājās ceļabiedru iztaujāt; viņš juta, ka tas atsāks stāstījumu tikai tad, kad pats vēlēsies. Vai būs pienācis brīdis, kad par pagātni atklāsies viss ?

Beidzot abi hovalini nonāca pie Irogas grēdas un devās augšup varenajā kalnā, kur dzīvoja Oonago, līdz pat biezajam skujkoku mežam, un tur viņi mazliet atpūtās. Melna nakts ietina abus vīrus, un viņi jau juta bailes, ko raidīja plēsīgie putni. Taču viņi nebaidījās: Izredzētais bija paglabājis gibdulu dotos amuletus. Viņi jau laidās miegā, kad Gohrals Keuls nolēma runāt:

-   Bezvārdi, es gļēvi atliku uz vēlāku laiku brīdi, lai tev par to stāstītu. Bet rīt mēs nonāksim pie Oonago, un es gribu, lai tu zini par sevi visu, kas zināms man. Gohrals Keuls dziļi ievilka elpu, tad teica: Es nezinu, kādēļ tu pārgāji ļaunuma pusē. Tolaik es biju tavs draugs, mēs bijām nešķirami. Kādu dienu mēs satikām Tumsas armiju. Es nezinu, kas tevī norisinājās. Tevi savaldzināja melno kareivju spēks, kaut kas tevi vilināja ļaunajā… Tu, kas biji labs, kāds esi tagad, iestājies drūmajā armijā. Es mēģināju tevi vest pie prāta. Tu neko negribēji dzirdēt. Kādēļ? Tu vēl biji tik jauns un nevainīgs. Kādēļ ļaunais cilvēkus tik ļoti vilina? Ja vienreiz ir izbaudīta varenība, ja reiz iepazīts naids, ir grūti atgriezties gaismā… Tumsa tevi ievilka savos atvaros. Es pazaudēju tavas pēdas.

Šīs patiesības satriekts, Bezvārdis teica:

-  Ja es biju labs, pirms kļuvu par Tumsas kareivi, tas nozīmē, ka pat tagad ļaunums manī var ņemt virsroku! Esmu tam padevies vienreiz, bet vai spēšu pretoties nākamreiz?

-  Tā ir cīna, ko ikviens izcīna ik mirkli. Nekad neviens nav pasargāts no Tumsas.

-  Kādēļ jūs nākat man līdzi pie Oonago?

-  Piemiņai tam, kas tu esi bijis, kad tevi sauca par Eliadoru. Tu neesi Izredzētais. Bet tu neesi ari Tumsas kareivis. Tavu dzīvesstāstu zina daudzi. Es arī to uzzināju pēc nostāstiem. Tu esi dezertējis no melnās armijas. Kādēļ? Iespējams, tu vairs nespēji izturēt slepkavošanu. Varbūt tu ilgojies atgriezties gaismā. Taču tevi notvēra. Par sodu tev izdzēsa atminu. No tā laika tu esi kluvis par to, kas īstenībā esi, hovalins!

-  Bet kā es varētu izpirkt pastrādātos noziegumus? Asinis, ko esmu izlējis? Vai tad cilvēki man vēl uzticēsies, ja zinās, kas esmu bijis?

Gohrals Keuls neatbildēja. Bezvārdis aizžņaugtu rīkli vēroja zvaigznes. Tātad Tumsas burvis runājis patiesību. Bezvārdis ir bijis noziedznieks un pēc tam dezertieris… Viņā jorojām izraisīja ziņkāri tikai viena lieta.

Viņš izņēma no somas kārbiņu, ko bija iedevusi Ciešanu ezera sirēna, un parādīja to Gohralam Keulam.

-  Vai tu par šo kārbiņu kaut ko zini?

-   Nē, pilnīgi neko. Bet pajautā Oonago, varbūt viņa tev paskaidros.

Bezvārdis piekrita. Viņš pavadīja nemierīgāku nakti nekā jebkad, sapņoja par vardarbību un asinīm.

Nākamajā rītā abi bruņinieki no jauna devās ceļā. Pamanījuši plēsīgos putnus, kas lidinājās debesīs, viņi pakāra kaklā gibdulu dotos amuletus, un šausmas viņus uzreiz pameta. Gohrals

Keuls, kas jau bija apmeklējis Oonago, gāja uz priekšu bez šaubīšanās. Bezvārdis noskumis viņam sekoja pa tuneļu labirintu. Bija vajadzīga vairāk nekā stunda, līdz viņi nonāca pie gaismas sienas, kas slēdza Oonago alu. Viņi izgāja tai cauri bez bailēm un iegāja plašā zālē.

-  Redz, kur tas, kuru sauc par Bezvārdi, melodiska balss teica.

Bezvārdis pagriezās un ieraudzīja, ka stāv Oonago priekšā.

-  Palīdziet man, viņš mierīgi sacīja. Kāds ir mans vārds? Par ko man lemts kļūt?

-  Vai gribi sevi izpirkt? Ļoti labi. Steidzies, ej uz Mirnēlas Irjanzas pili! Tieši tur visdrosmīgākie hovalini zvēr cīnīties pret Tumsu vasaras saulstāvju dienā un kļūt par Gaismas kareivjiem.

-   Bet… es nesaprotu, Bezvārdis atzinās. Ko es tur darīšu?

-  Tu esi kalpojis Tumsai. Tagad kalpo Gaismai. Piesakies par kareivi. Cīnies, kad pienāks gaidītā kauja. Tā būs pēc nepilnām divām nedēļām.

-   Bet tic, kas ir pilī, nemūžam mani nepieņems, kad uzzinās, kas esmu bijis. Viņi mani ienīdīs!

-   Ja tu gribi stāties pretī Tumsai, vispirms stājies pretī cilvēku naidam.

-   Es iešu kopā ar tevi, Bezvārdi, Gohrals Keuls teica. Es ari gribu cīnīties Gaismas armijā. Un visi, kuriem vien būs spēks, mums piebiedrosies! Pasakonija jau tik ilgi gaida šo kauju…

Beidzot Duča padome un Tumsas armija ir pret mums apvienojušās. Mēs tās iznīcināsim! Vasaras saulstāvju dienā tur sapulcēsies tūkstošiem cilvēku! Viņi ieradīsies no visurienes un cīnīsies par Gaismu!

Bezvārdis nolaida skatienu. Viņš nav Izredzētais.

-  Bet neaizmirstiet, ka Izredzētais joprojām nav atnācis, Oonago klusām sacīja. Varbūt tur tu atradīsi Izredzēto, un varbūt tu tur atradīsi sevi.

-   Ko tas nozīmē? Vai tur es uzzināšu savu vārdu? Vai to, par ko kļūšu?

-  Es lasu sirdīs, ne nākotnē, Oonago atgādināja.

Bezvārdis saprata, ka neuzzinās neko vairāk. Viņš lēnām izņēma no somas kārbiņu un pasniedza to Oonago.

-   Es cerēju, ka tu man šo priekšmetu parādīsi, maģiskā būtne sacīja. Pirms ilga laika, kad tu vēl biji tikai bērns, vecāki juta, ka tavu likteni apdraud briesmu ēnas. Viņi neapzināti nojauta, ka tev uzglūnēs ļaunums, un baidījās par tavu dzīvību… Tādēļ viņi atnāca pie manis, lai izklāstītu savus nodomus. Es pūlējos viņus atrunāt, bet viņi man neklausīja. Viņi devās visbiezākajā meža dziļumā un atrada Ciešanu ezeru.

Bezvārdim aizrāvās elpa, un viņš nodrebēja.

-  Tur vini lūdza sirēnām, kas ir varenas burves, izdarīt burvestību, ko spēj vienīgi viņas. "Mēs esam ar mieru, bet par to jums būs jāsamaksā ar savu dzīvību," sirēnas nežēlīgi atbildēja. Tavi vecāki piekrita.

Bezvārdim šķita, ka viņš slāpst nost.

-  Kas tā par burvestību? viņš jautāja saviļņojumā drebošā balsī.

-  Sirēnas zvērēja atdot tev šo kārbiņu, kad tu nonāksi pie Ciešanu ezera. Viņas tajā ir ieslēgušas tavu vecāku mīlestību pret tevi.

Bezvārdis juta, ka acis kļūst miklas. Vecāki bija ziedojuši viņam dzīvību… Viņš paņēma kārbiņu no Oonago rokām un drebēdams to noglāstīja.

-  Ik reizi, kad kārbiņu atvērsi, tevi sargās nezūdošā vecāku mīlestība, maģiskā būtne pareģoja.

-   Kaut kas neticams! Gohrals Keuls čukstēja.

-   Bezvārdi, nenožēlo savu vecāku izvēli, Oonago nomierinošā balsī sacīja. Viņi nav miruši, nav patiesi miruši. Ik reizi, kad atvērsi kārbiņu, vinu mīlestība dzīvos tevī, un vini tur būs vienmēr.

Hovalins skumji pasmaidīja.

-  Tagad tev ir jāiet, Oonago paziņoja. Šķērso Elrogu, ej ar līkumu apkārt Nāves zemei. Tur iegriezties vairās pat Tumsas armija… Dodies uz Mirnēlas Irjanzu. Ja satiec trīs maģiskos Pareģojuma akmeņus, pierunā tos iet uz Thāru. Kauja, ko viņas tur izcīnīs, būs izšķiroša mums visiem.

-  Bet… Bezvārdis iesāka.

-   Laimīgu ceļu! Oonago viņu pārtrauca. Varbūt kaujas laikā redzēsimies!

-   Kā tad tā? Gohrals Keuls brīnījās, vērodams trauslo būtni. Vai tad arī jūs dosieties cīnīties vasaras saulstāvjos?

-   Pārāk neuzticieties šķietamībai, Oonago strupi atbildēja. Maģija ir varens ierocis. Tad viņa, brīdi aprāvusies, turpināja: Nekavējieties ilgāk!

Bezvārdis un Gohrals Keuls pagriezās un gāja uz gaismas pusi.

30

Rokdērs aizveda trīs meitenes līdz Okdrūlas robežai. Tad kādu vakaru viņu priekšā slējās pils, kur viņas tika gaidītas, un Rokdērs meitenes atstāja. Pēc viņa aiziešanas Nefrīte, Opāle un Dzintare cita pēc citas palēpās aiz koka, lai uzģērbtu svētku tērpus, ko Amnhora pilsētas sievietes viņām bija uzdāvinājušas. Rokas un muti viņas nomazgāja strauta ūdenī, un Dzintare lika zirgiem viņas turpat gaidīt.

Priecādamās par jauno izskatu, viņas iegāja pa zeltītiem vārtiem režģa žogā, kas ietvēra pili. Tic bija atstāti pusviru. Tērpi visām brīnumlabi piestāvēja. Viņas nezināja, ka Amnhora pilsētas sievietes tos mazliet nobūrušas, un drānas citu acis viņas vērta vēl pievilcīgākas. Meitenes sāka iet pa baltu oļu aleju, kas šķērsoja milzīgu, rūpīgi koptu dārzu. Košas, svešādi smaržojošas puķes viņas apbūra un priecēja skatienu ar smalkām krāsu niansēm. Alejas malās auga daži koki, kuru zaros karājās nogatavojušies augļi.

Meitenes jautri smējās; viņas bija aizmirsušas briesmas. Nefrīte līdzinājās meitenei, kāda reiz bijusi, hercoga de Diviljona meitai. Viņai mugurā bija gara, prūšu zila kleita no smalka zīda, kas plivinājās ap viņas kājām. Melno matu šķipsnas ieskāva lepno seju, kurā mirdzēja nefritzaļas krāsas acis. Tomēr daudzi viņu nepazītu. Pārdzīvotais meiteni bija pārvērtis: Nefrīte bija zaudējusi augstprātīgo stāju un izturēšanos. Viņas vairāk nobriedušie vaibsti pauda nopietnību. Tomēr dumpīga dzirkstīte joprojām mirguļoja zaļajās acīs.

Trīs meitenes pieklauvēja pie pils durvīm. Kalpone, kas tās atvēra, palika mēma aiz pārsteiguma, ieraudzījusi trīs būtnes, kas izstaroja spožu gaismu.

Beidzot jūs esat klāt! viņa apbrīna pilnā balsī čukstēja. Trīs likteņakmeņi… Nāciet iekšā!

Kalpone viņas ieveda milzīgā zālē, ko apgaismoja lielas kristāla lustras un kur simtiem viesu, zobenus makstī turēdami, dzīvi sarunājās. Tie bija gan vīrieši, gan arī maģiskas būtnes un pat dažas sievietes, kas ieradušās stāties Gaismas armijas rindās. Visi nākamie karotāji vēl nebija te sapulcējušies,ziņneši bija izsūtīti uz visām Pasakonijas malām, lai savāktu armiju un vasaras saulstāvju dienā to vestu uz Pareģojumā noteikto kaujas vietu. Visdrosmīgākie un vislielāko atzinību iemantojušie hovalini bija sapulcējušies Mirnēlas Irjanzā, lai tur nodotu zvērestu cīnīties pret Tumsu. Ikviens cerēja, ka ieradīsies arī Izredzētais un ka trīs Oonago sūtītajiem Pareģojuma akmeņiem izdosies to pazīt. Neofīlijs bija rakstījis, ka Izredzētais ir Gaismas burvis, tāpat kā trīs meitenes. Bet Nefrītei, Opālei un Dzintarei bija jādodas uz Thāru. Tātad būs palicis tikai Izredzētais, kas pretosies Tumsas burvjiem. Nevienam citam tas nevar izdoties. Ja nebūs viņa, nebūs arī kaujas.

Līdzko parādījās trīs meitenes, iestājās klusums. Apbrīna pārņemti, visi sastinga. Daži jūsmoja par Nefrīti, kuras acis mirdzēja kā zvaigznes; bija tādi, kam labāk patika Dzintare, tērpusies ugunīgā muslīnā, bet vēl citiem Opāle, kas vizuļoja balta tilla tērpā, it kā būtu pats šķīstības iemiesojums. Viņas trauslums bija izzudis, dodams vietu drošai apņēmībai. Viņa, kurai senāk bija paradums pastāvīgi raudzīties zemē, tagad gāja augstu paceltu galvu, bet viņas vēsums un atturība bija izzuduši.

Drīz visās malās atskanēja saucieni:

-   Lai dzīvo Pareģojuma trīs likteņakmeņi! Lai dzīvo brīvība un Gaismas armija!

Nefrīte, Opāle un Dzintare smaidīja. Tajā brīdī durvju ailē parādījās divi stāvi. Pirmais bija skarbs un drosmīgs bruņinieks. Otrais jauns cilvēks, no kura izstaroja vārdos neizsakāms spēks. Viņš pārlaida pūlim nopietnu skatienu, tomēr varētu likties, ka viņš cilvēkus neredzēja. Brūnie mati bija izspūruši, sejā plata rēta, apģērbs nevīžīgs. Šķita, ka vaibsti pauž neizprotamas ciešanas. Skatienā jautās bezgalīgas skumjas.

Kāds hovalins, kas bija viesojies pie Tivana de l'Orlē, viņu pazina un iesaucās:

-  Tas ir Izredzētais! Šis cilvēks ir Izredzētais!

Cits, kas arī bija piedalījies l'Orlē gredzena ceremonijā, piebalsoja:

-  Lai dzīvo Eliadors, tas, kurš izredzēts! Es cīnīšos kopā ar tevi!

Šiem vārdiem sekoja priecīgs satraukums. Skanēja gaviļu saucieni. Bet tad iedārdējās kāda balss:

-  Šis cilvēks nav Izredzētais! Viņš ir Tumsas kareivis!

Acumirklī iestājās nospiedošs klusums. Visi skatieni pievērsās runātājam būtnei ar ļoti gaišiem matiem, melnām acīm un sudrabainu ādu. Tas bija Elfohriss. Viņš uzrunāja Bezvārdi:

-Pasaki viņiem, kas tu esi! Slepkava.

Visi gaidīja, ka jauneklis šos apvainojumus noliegs. Taču viņš teica:

-  Tā ir taisnība. Esmu piederējis pie Tumsas armijas. Esmu bijis slepkava. Bet es tas vairs neesmu. Esmu mainījies. Un es gribētu kļūt par Gaismas kareivi.

-  Vai tu tiešām iedomājies, ka tev kāds uzticēsies? naida pārņemtais hovalins iesaucās. Kā lai zina, vai tu tiešām esi mainījies? Tu nevari pāriet no Tumsas Gaismā! Tu esi izlējis asinis…

-  Un tagad tavas asinis ir pelnījušas, lai izlietu tās, cits piebalsoja.

Pūlis sāka aurot, apsūdzēdams jaunekli, meta viņam sejā apvainojumus. Nefrīte aizrāvās kopā ar bruņiniekiem. Opāle viņiem piekrita, bet klusēja.

Turpretī Dzintare vēroja jaunekli ar līdzjūtību. Viņš bija bāls, cienīgu stāju, viņš neteica neko, nemēģināja aizstāvēties. Viņš raudzījās pūlī neredzošu skatienu, bet seja pauda skumjas. Tajā brīdī viņa skatiens sastapa Dzintares skatienu. Viņi atklāja viens otru un saprata viens otru. Viņiem radās iespaids, ka vienmēr bijuši pazīstami, it kā būtu dzīvojuši, tikai gaidīdami šo satikšanos. Bezvārdis vairs neredzēja Dzintari ugunīgajā tērpā; viņš redzēja tālāk, viņš redzēja meitenes sirdi. Viņš zināja, ka šī meitene iegūs viņa sirdi. Bija tikai viens vārds, kas varētu pateikt to, ko viņš tajā mirklī saprata. Drebēdams viņš to bailīgi saņēma. Netverams, spēcīgāks un neprātīgāks par jebkurām citām jūtām, šis vārds dusēja kārbiņā, kā turpmāk dusēs viņa sirdī un Dzintares skatienā. Mīlestība.

No tumsas iznirs Izredzētais,

Lai apvienotu karalisti…

Oonago balss skanēja Dzintares prātā.

No tumsas iznirs Izredzētais.

Dzintare domīgi nolaida skatienu. Šis jauneklis… Ja viņš izlējis asinis… Taisnība, viņš ir mainījies… Viņš noteikti grib aizmirst pagātni un izpirkt nodarījumus… Un tomēr… Vai tiešām viņš ir slepkava?

Viena pazīs Karali.

Oonago balss piepildīja viņas domas.

No tumsas iznirs Izredzētais, Dzintare čukstēja, pati to nepamanīdama. Piepeši viņa saprata un iekliedzās skaļā balsī:

-  No tumsas iznirs Izredzētais!

Pūlis pārsteigts apklusa.

-  Kas tev lēcies? Nefrīte jautāja.

Dzintare nelikās viņu dzirdam. Viņa gāja pie

Bezvārža. Pēc tam vērsās pie pūļa.

-  Tas, kas bija izredzēts, Eliadors, Karalis, ko vien gribat… Tas ir viņš. Šis slepkava, šis dezertieris, kuru tik loti nicināt. Viņš ir Izredzētais tieši tādēļ, ka nāk no tumsas.

Nefrīte un Opāle raudzījās Dzintarē kā apstulbušas. Viņa bija pārvērtusies, viņas balss aizrautībā trīcēja, skatiens dega.

-  Tas nav iespējams, Elfohriss iebilda. Tumsas kareivis nevar būt Gaismas burvis!

Zālē atskanēja piekrītoša murdoņa.

-  Tas rakstīts Pareģojumā. No tumsas iznirs Izredzētais, Dzintare atkārtoja. Šis cilvēks bija Tumsas armijas daļa, bet viņam pietika spēka to atstāt. Kurš no jums būtu spējīgs iziet no tumsas un ieiet gaismā?

Hovalini likās joprojām šaubāmies.

-  Šis cilvēks ir pelnījis jūsu apbrīnu, nevis jūsu apvainojumus. Viņš iedrošinājās nākt uz šejieni, lai iestātos Gaismas armijā. Viņš nemēģināja jums melot. Viņš zināja, ka neviens viņam neuzticēsies. Ka viņš tiks ienīsts… Bet viņš ir atnācis. Kurš spētu to izdarīt? Dzintare mirklīgi apklusa, tad nopietnā tonī secināja: Tie, kuri vienmēr bijuši gaismas pusē, ir labi. Bet tie, kuri pazinuši tumsu, kuri cietuši, kuri izjutuši nicinošus skatienus un turpina iet pretī gaismai… tie ir diži.

Šim paziņojumam sekoja klusums. Piepeši kāds troksnis lika pūlim nodrebēt. Elfohriss bija izvilcis zobenu no maksts. Viņš piegāja pie Bezvārža. Dzintare, kas stāvēja jauneklim blakus, gribēja kliegt, bet pār viņas lūpām nenāca ne skaņa. Nostājies pretī Bezvārdim, Elfohriss izdarīja kaut ko tādu, kas pilnīgi pārsteidza bruniniekus. Viņš nometās uz viena ccla un t t >

nolika savu zobenu jaunekļa priekšā:

-  Eliador, tam, kurš bijis mans draugs, es izlūdzos piedošanu. Tam, kurš ir mans Karalis, es sniedzu godinājumus.

-   Piecelies, Elfohris! Izredzētais sacīja. Es neesmu Karalis. Es esmu tikai cilvēks. Un es tev piedodu.

Elfohriss lēnām piecēlās. Viņš pacēla savu zobenu, pavicināja to un iesaucās:

-   Es zvēru cīnīties pret Tumsu! Es zvēru kalpot Gaismai un tās Karalim! Es zvēru!

Tad visi izvilka zobenus un vienā balsī sauca:

-  Es zvēru!

-  Es neesmu radīts, lai kļūtu par Karali, Izredzētais klusām teica.

To sadzirdēja tikai Dzintare.

-   Pirms dažiem mirkļiem tu biji slepkava. Nu tu esi Karalis. Tas taču tomēr ir labāk, vai ne? Nesūdzies un pieņem viņu godinājumus.

Eliadors smaidīja. Tagad viņam ir vārds. Un viņa dzīvei ir mērķis. Viņš paskatījās uz Dzintari un pēc tam uz pūli. Oonago ir taisnība: šajā pilī

viņš atradis Izredzēto. Un līdz ar to atradis arī pats sevi.

-   Es jūs vedīšu pretī uzvarai, viņš apsolīja. Tumsas armija un Likumvaras bruņinieki ir spēcīgi. Mēs varam būt vēl spēcīgāki. Ir tikai jātic. Sapulcējušies Gaismā, mēs uzvarēsim!

Atskanēja gaviļu saucieni.

Opāle, kas neatcerējās, ka jebkad savā mūžā noraudājuši kaut asaru, aiz laimes raudāja.

-  Šovakar tiešām kaut kas nav lāgā, Nefrīte, viņu ieraudzījusi, sacīja. Vispirms Dzintare, tagad tu… Kas noticis?

-   Es esmu sapratusi, Opāle starp diviem šņukstiem izrunāja. Esmu sapratusi!

Viņa brīdi klusēja, tad, asarām plūstot, sacīja:

-  Kā tad mēs salauzām Zīmogu? Vai atccrics? Tāpēc, ka visi ticēja. Visi bija pārliecināti, ka to izdarīs. Un plēsīgie putni? Nebija pilnīgi nekādas cerības, bet es ticēju, ka tiksim galā… Es tam ticēju. Un ezers? Tas pats! Un tieši tāpat uzvarēs arī kaujā… Tas ir pilnīgi skaidrs!

Nefrīte raudzījās Opālē līdzcietības pilnu skatienu.

-  Tu pašlaik neesi pie pilna prāta.

-  Bet tu nesaproti!

-  Ko es nesaprotu? Vai to, ka pietiek vien ticēt? Ja vēlies…

-  Nē jel! Opāle iebilda. Tas ir Spēks.

-Kas?

-   Spēks, kas ļauj mums ticēt. Tas, kas ļauj pārveidot katru cilvēku. Padarīt slepkavu par karali. Vai tad tu neredzi?

-  Nē. Es tikai redzu, ka ar tevi nav viss kārtībā.

Opāle dziļi ievilka elpu un tad teica: Mūsu Spēks ir cerība!

Viena atklās Spēku, Viena pazīs Karali.

Viena pārliecinās divas pārējās mirt.

31

Dzintare un Eliadors palika kopā līdz vakara beigām. Viņi runāja par visu un neko, dalījās bailes par nākotni. Izredzētajam bija jāriskē ar dzīvību kaujas laukā, Dzintarei Thārā. Viņi apsolījās satikties, kas viss būs beidzies. Meitene lepni valdīja asaras.

Nākamajā rītā Elfohriss lūdza Eliadoru pavadīt viņu uz mežu. Gibduli bija izteikuši vēlēšanos pievienoties cīnītājiem. Izredzētais bija spiests atstāt Dzintari. Sirdij sažņaudzoties, abi pūlējās izlikties, ka nedz vienam, nedz otram nedraud briesmas, ka viņi drīz atkal satiksies…

Pēcpusdienā Nefrītei, Opālei un Dzintarei savukārt bija jādodas projām. Thāra atradās diezgan tālu, vairāku dienu jājiena attālumā. Bija jāsteidzas. Tā trīs meitenes atkal devās ccļā. Taču šoreiz viņas zināja, ka viņu piedzīvojuma atrisinājums ir bīstami tuvu. Opāle pastāstīja Dzintarei par savu atklājumu.

-  Vai tad mūsu Spēks būtu Cerība? Dzintare brīnījās. Tas ir neticami! Kā tev izdevās to saprast?

-   Bet tas taču bija acīm redzams! Un kā tev izdevās pazīt Izredzēto? Ka tu nojauti, ka tas ir viņš?

Dzintare neatbildēja. Nefrīte paraudzījās uz viņām ciešanu pilnu skatienu. Visu nakti viņai sapņos rādījās Pareģojuma teikums: Viena pārliecinās divas pārējās mirt. Dzintare bija pazinusi Karali. Opāle sapratusi Spēku. Tātad palika tikai viņa. Nefrītei radās sajūtu, ka viņa kustas kā pa sapņiem. Neiespējami, tas ir neiespējami! Nekad viņa nemudinās Opāli un Dzintari mirt! Un tomēr līdz šim Pareģojumam vienmēr bijusi taisnība…

Pār trim meitenēm nolaidās neveikls klusums. Opāle un Dzintare nojauta Nefrītes domas. Viņas neiedrošinājās par to runāt, nezinādamas, kā Nefrītei palīdzēt. Viņas labi saprata, ka Nefrīte nevedīs viņas nāvē. Taču Nefrītei likās, ka viņu klusēšana liecina par pretējo.

Viņas jāja pa vienmuļiem laukiem, kas izskatījās gandrīz tādi paši kā Ornimelā, tikai vietām bija pa kādam ciemam, kurus viņas šķērsoja neapstādamās. Šo apvidu sauca par Lioneralu.

Kādu vakaru Nefrīte vairs nespēja nociesties un skaidri un gaiši pasacīja:

-  Es jūs nenodošu. Domājiet, ko gribat, bet es nekad…

-  Mēs to zinām, Opāle viņu pārtrauca.

-  Pareģojumā ir iezagusies kļūda, tas ir viss, Dzintare nomierinoši piebalsoja.

Nefrīte sāka skaļi raudāt.

-  Nav nekādas kļūdas. Un jūs to ļoti labi zināt.

Bet es nespēju pat iedomāties… Vārdu sakot, es nekad… Viņa apklusa, elsās raustīdamās. Neiesim uz Thāru! viņa piepeši sacīja. Labāk lai mani ienīst, nekā man jādzird šis teikums nepārtraukti skanam galvā… Viena no viņām pārliecinās abas pārējās mirt…

-   Eliadors riskēs ar dzīvību armijas priekšpulkā, Dzintare maigā balsī, bet noteiktā toni atbildēja. Man savukārt nav tiesību neiet uz Thāru. Tas būtu tā, it kā es viņu pamestu, it kā es viņu nodotu… Ja mēs cīnīsimies, mēs būsim vienoti vienā un tajā pašā kaujā pret Duča padomi, pret Tumsu…

-  Kā? Nefrīte jautāja. Vai tu vari to atkārtot?

-   Liecies mierā! Opāle iejaucās. Viņa ir iemīlējusies, un tur neko nav jāpūlas saprast. Bet viņai ir taisnība: pēc visiem pārbaudījumiem, ko esam izturējušas, nedrīkstam apstāties, kad mērķis ir tik tuvu. Ja mēs esam vajadzīgas, lai iznīdētu ļaunumu…

-   Jā, bet Eliadors vismaz zina, kas viņam darāms, Nefrīte sprieda. Viņš cīnīsies, viņš vadīs savu armiju… Bet mēs? Ko mēs darīsim, kad nonāksim Thārā?

-  Iā, tev tiešām taisnība, Dzintare piekrita.

-   Pat ja Nāve ir gluži jauka, man labāk gribētos viņu tik drīz vēl nesatikt! Man tik daudz kas vēl darāms… Thāra mani biedē. Un tomēr es iešu.

-   Ļoti labi, Nefrīte padevusies atbildēja.

-  Bet ja Pareģojumam taisnība…

Tu mūs nenodosi, Opāle apgalvoja. Tas ir zināms.

Trijām meitenēm likās, ka tad, ja viņas joprojām ir patiesi vienotas, viņām nekas ļauns nevar notikt. Un varbūt tā bija taisnība.

Lioneralā viņas visur redzēja, kā pulcējas Gaismas armija, ko ved ziņneši, un tas viņas nomierināja un deva spēku turpināt ceļu.

Vienbrīd Dzintarei šķita, ka viņa redz melna jātnieka apveidu. Viņa bailēs aizvēra acis, bet, kad tās atvēra, rēgs bija pazudis. Dzintare par to pastāstīja Nefrītei un Opālei, taču ēna vairs neparādījās, un meitenes galu galā to aizmirsa.

Thārā viņas nonāca vasaras saulstāvju dienas rītā, kad bija jājušas visu nakti, un palika stāvam kā apstulbušas, kad ieraudzīja Pirmsākumu pilsētu. Pilsēta iespaidīgi slējās starp milzīgiem nocietinājumiem, kas ieskāva vēl augstākus daudzstāvu namus ar neskaitāmiem logiem, kuri spīdēja bālajā rīta saulē. Trīs meitenes nekad neko līdzīgu nebija redzējušas. Viņas pat nezināja, ko nozīmē vārdi "daudzstāvu nams".

Viņas tuvojās nocietinājumu mūrim, nokāpa no zirgiem un atstāja tos turpat. Kareivji, kuri agrāk ielenca pilsētu un kuru vidū bija arī Adriēns, bija šo vietu atstājuši, lai pievienotos Gaismas armijai. Ieraudzījušas, ka vārti mūrī stāv pusviru, viņas, bailes pārvarēdamas, klusiņām iegāja Thārā…

Tajā pašā brīdī Gaismas armija šķērsoja magnētisko lauku, kas ietvēra Pasakoniju. Priekšgalā Eliadors, zobenu mirdzinādams, atvēra kārbiņu.

Acumirklī viņš juta, ka neredzams spēks viņu pārņem un nomierina. Viņš domāja par Dzintari. Gohrals Keuls un Elfohriss, kuri stāvēja viņam blakus, pārsteigti ieraudzīja viņu tik majestātisku, kādu vēl nekad nebija redzējuši. Izredzētajam aiz muguras Gaismas armija piepildīja visu Ornimelu un pat vēl tālākus apgabalus. Tur bija gibduli, viņu draugi bumblinki, dziednieki un burvji no Amnhoras, zemnieki ar gariem, sudrabainiem matiem, Ovens d'Irdāls, Adriēns… Tik daudzi bija gatavi cīnīties… Mazliet atstatu stāvēja daži vareni burvji, starp tiem arī Oonago, gatavi raidīt armijai palīgā maģijas vārdus.

Kad Eliadors devās uz priekšu, visi viņam sekoja vienotā drosmē. Drīz vien Gaismas armija bija izgājusi no Pasakonijas un nonākusi pretī drausmīgajai Tumsas armijai, kurai bija pievienojušies Likumvaras bruņinieki desmit Tumsas magu vadībā. Viņu sejās drūmi atspoguļojās ļaunums. Viņu skaits bija tikpat iespaidīgs kā pretinieku skaits. Abas armijas brīdi vēroja viena otru, pirms metās virsū.

Mēs uzvarēsim! Eliadors un vina ļaudis vienā balsī sauca.

Pār Pirmsākumu pilsētu gūlās nomācošs klusums. Tris meitenes spieda saujā katra savu akmeni; baismas mazliet atkāpās.

-  Lai kas notiktu, mēs uzvarēsim, Nefrīte teica.

Dzintare un Opāle viņai piekrita, jo visas bija pārņēmusi Cerība. Tomēr tajā pašā brīdī viņas juta, ka prātā ielaužas kaut kas svešs un nepatīkams. Pašas pret savu gribu viņas devās uz kādu namu un iegāja spoži apgaismotā vestibilā. Meitenes apzinājās, ka viņu maņas savā varā pārņem Duča padome, bet pretošanās nebija iespējama. Nevarēdamas nekādi turēties pretī, viņas sāka kāpt pa bezgalīgām kāpnēm, kas veda uz pēdējo stāvu, kur viņas nonāca plašā zālē ar logiem bez rūtīm. Kāds nežēlīgi smaidošs vīrs sēdēja ādas krēslā. Viņš bija ģērbies platā, ar zeltu izrakstītā purpura tunikā. No viņa plūda pārvarīgs, baismīgs spēks.

-   Labdien, es esmu Duča padomes Trīspadsmitais loceklis.

Šausmu pārņemtas, trīs meitenes visiem spēkiem spieda saujā katra savu akmeni.

-  Es redzu, ka jums ir bail un ka jūs uzdodat sev jautājumus… Taisnība, es neesmu cilvēks, es esmu gars. Apvienoto Duča padomes locekļu gars.

Trīs meitenes stāvēja kā pamirušas.

-  Cik jūs esat lētticīgas! Jūs bez šķēršļiem nonācāt Thārā, tomēr jūs neko nesapratāt! Tumsas armija jums uzglūn kopš brīža, kad iegājāt Pasakonijā, tā pat gādāja par jūsu drošību… lai jūs nonāktu pie manis. Es vienīgais spēju jūs iznīcināt. Bet vai ir vērts to darīt? Jūs manā vietā paveicāt visu darbu.

*

Abas armijas nikni cīnījās. Tumsas magi murmināja ļaunus buramvārdus, ko Gaismas burvji pūlējās padarīt nekaitīgus; Arainē skanēja sirdi plosoši kliedzieni, Eliadors cīnījās ar pārcilvēcisku spēku, Gohrals Keuls un Elfohriss joprojām bija viņam blakus.

"Ja vien Dzintarei un abām pārējām meitenēm izdosies uzvarēt ļaunumu Thārā," Izredzētais domāja. "Es nezinu, vai te tas ir iznīcināms."

Tiešām, Gaismas armija cīnījās ar visu kvēli, bet tai trūka iemaņu un tā pamazām tika spiesta atpakaļ.

*

Pirms tūkstošiem gadu, Trīspadsmitais padomes loceklis skaidroja, visā pasaulē plosījās vardarbība un naids. Maģiskās būtnes bailīgi slēpās, un cilvēki neko nezināja par to esību. Taču kādu dienu tās nolēma palīdzēt cilvēkiem atrisināt viņu strīdus un parādījās viņiem. Tad dažus gadsimtus valdīja miers. Pie reizes piebildīšu, ka tas bija dārgā Neofīlija laiks… Taču cilvēka daba atkal guva virsroku, un pasauli no jauna plosīja kari. Tad tika ievelēta Duča padome, lai tā izveidotu no pasaules vienu pašu valstību, kur valdītu miers.

-   Tā nav taisnība! Nefrīte atcirta. Duča padomi nodibināja tad, kad valdīja miers starp cilvēkiem un radībām, un tās vienīgais mērķis bija postīšana!

To trijām meitenēm tiešām bija teicis Žans Loserāns.

-   Nē, Trīspadsmitais loceklis atbildēja. Es jums nemeloju. Nebūtu pat vērts melot. Bridi klusējis, viņš turpināja: Kad Duča padome nāca pie varas, jau bija pārāk daudz ieroču un tehnoloģiju, lai miers būtu iespējams. Pamazām vien, lai novērstu karus, modernā pasaule tika aizmēzta. Zināmā mērā viss pagrima. Kādreizējās pilsētas iznīka. Thāra ir vienīgā, kas glabā savas slavenās pagātnes piemiņu.

Trīs meitenes drebēdamas klausījās.

-   Duča padome pastāvēja no paaudzes paaudzē. Par spīti visām pārmaiņām, joprojām bija dumpji un ļaudis, kas sēja nemieru… Taču pamazām vien Duča padome ar telepātiju savaldīja tautas prātu un atņēma tai brīvību, ko tā pat nepamanīja! Tā bija nesalīdzināmi labāk. Valdīja miers un pārticība. Bet maģiskās būtnes ari prata likt lietā telepātiju. Tās saprata, kas notiek, un sadumpojās… Tā tika radīta Pasakonija vienīgā neveiksme, ko Duča padome piedzīvojusi tik ilgos gados.

Trīspadsmitais padomes loceklis brīdi klusēja.

-  Duča padome no paaudzes paaudzē nostiprināja savu valdīšanu. Tās tvēriens kļuva aizvien ciešāks. Agrākā pasaule bija aizmirsta, lai atstātu tās vietā dzīvi, kurā tautu pārvalda padome. Bez dumpjiem un bez kariem.

Trīs meitenes juta, ka asinis dzīslās sastingst.

-  Thāra ir vienīgā, kas joprojām ir tāda, kāda bija pirms gadu tūkstošiem. Tā nosaukta par Pirmsākumu pilsētu. Tai ir tik daudz nosaukumu… Gadu simteņiem, kad cilvēki iedomājās, ka vienīgie dzīvo pasaulē, to sauca par Parīzi.

*

Kauja bija pašā karstumā. Asinis uzbudināja pēc ļaunuma kāro Tumsas armiju, bet mīlestības apstarotais Eliadors mudināja Gaismas armiju turpināt cīņu. Visi kļuva aizvien vājāki. Asiņu straumes pārplūdināja zemi; daudzviet gulēja sakropļoti līķi. Simtiem ievainoto mocījās agonijā, ciezdami skaudras sāpes. Asinis šļācās no visām pusēm, Eliadora zobens bija viss vienās asinīs, tomēr joprojām mirdzēja. Izredzētais domāja vienīgi par Dzintari, viņas tēls rādījās viņa gara acu priekšā, aicinādams turpināt cīņu.

Piepeši kādam pretiniekam izdevās viņu satricināt. Viņš nokrita no zirga, un zobens izslīdēja viņam no rokām. Viņu sastindzināja šausmas. Būdams pārliecināts par savu nāvi, viņš pacēla acis uz Tumsas kareivi, kas grasījās viņu nogalināt, bet tas saļima, glābēja zobena ķerts. Eliadors, paceldams savu zobenu, pateicās glābējam. Tas likās ļoti jauns. Viņš bija melnmatis tumšām acīm un apņēmību sejā, viņu sauca Adriēns de Rivbels.

Pazaudējis no redzesloka Elfohrisu un Gohralu Keulu, Izredzētais turpināja cīnīties blakus Adriēnam. Tā veiklība bija neparasta. Nevienam pretiniekam vēl nebija izdevies jauno cilvēku ievainot.

Tomēr Tumsas armijas uzvara šķita droša. Tās kareivji, naida mudināti un mācīti nogalināt, rādīja mežonības brīnumus pretēji daudzajiem Gaismas armijas zemniekiem un ciemu iedzīvotājiem, kuri neprata kaujas mākslu.

"Man vēl jāsatiek Opālc," Adriēns domāja, "man nav tiesību mirt."

Eliadora spēki bija galā. Tomēr viņš kauju nepameta.

*

Un jūs, trīs Pareģojuma likteņakmeņi, turpināja Trīspadsmitais padomes loceklis, jūs iedrošināties apdraudēt Duča padomes valdīšanu! Jūsu un tā nolāpītā Neofīlija dēļ cilvēku sirdīs rūga dumpība, daudzi prāti izbēga no mūsu pārraudzības… Tomēr jūs neesat nekas! Es varu jūs uz vietas nogalināt. Bet pirms tam es gribu izmantot jūsu sakāvi.

-  Jums nekad neizdosies mūs uzvarēt! Ncfrīte iesaucās. Mūsu spēles Cerība ir stiprāks par visu!

Trīspadsmitais padomes loceklis pērkonīgi iesmējās.

-  Vai tas ir stiprāks par šo? viņš ņirgdams jautāja.

Viņš pamāja uz kāda plata loga pusi. Visas trīs meitenes šausmās iekliedzās. No nama augstuma varēja redzēt kaujas lauku. Zemi klāja tūkstošiem līku. Likumvaras bruņinieki un Tumsas / /

kareivji bija ģērbušies pelēkās un melnās drēbēs. Gaismas armijas ieroči bija sudraboti. Bija palikuši tūkstoši tumšo karotāju, bet Gaismas kareivji bija tikai gaišs plankums melnas masas vidū, viņu nebija vairāk par dažiem simtiem.

-   Ko jūs domājat? Trīspadsmitais padomes loceklis ledainā tonī jautāja. Jūs nevarat uzvarēt ļaunumu. Tas atrodams visur: ikvienā sirdī, gaisā, dzīvē.

-  Tāpat ari labais, Dzintare atbildēja.

Bet viņa raudzījās kaujas virzienā un sāka drebēt, sirds bailēs strauji pukstēja. Vai Eliadors vēl dzīvs? Kaujas iznākums ir skaidrs, viņa to zināja. Thārā, tāpat kā kaujas laukā, Gaisma tiks uzvarēta.

-  Paldies, meitenītes, liels paldies, Trīspadsmitais padomes loceklis turpināja. Ja nebūtu jūs, neviens nekad neiepazītu Izredzēto un kauja nebūtu notikusi. Nekad man nebūtu radusies iespēja vienā paņēmienā iznīcināt visus savus ienaidniekus. Cik lieliski, ka tic visi savākti kopā un nosūtīti tur, kur tiks apkauti! Viņi ies bojā visi līdz pēdējam. Kā viņi uzdrīkstas cerēt, ka uzvarēs manus Likumvaras bruņiniekus un Tumsas armiju? Rīt un uz visiem laikiem Duča padomes vara būs pilnīga; tad to vairs nevarēs aptumšot neviens drauds.

Trīs meitenes izmisušas raudzījās Trīspadsmitajā padomes loceklī. Ko gan viņas varēja darīt?

*

Gaismas kareivji saprata, ka ir zaudējuši kauju. Viņi gandrīz vairs necīnījās. Tumsas magi joprojām dziedoši skaitīja drūmus buramvārdus, kas, pateicoties Oonago un dažu burvju nepārtrauktiem pūliņiem, neiedarbojās. Tikai kāds simts rūdītu hovalinu vēl nikni cīnījās kopā ar saujiņu laužu. Eliadors, Elfohriss, Gohrals Keuls un Adriēns Tumsas armijai sagādāja vissmagākos zaudējumus. Visiem par lielu pārsteigumu, aizrautīgu degsmi cīņā pierādīja gibduli. Viņi lidinājās dažu metru augstumā virs zemes, izraudzījās kādu Tumsas karavīru, metās tam virsū un nobeidza ar dažiem nagu cirtieniem, tad atkal cēlās gaisā izraudzīties nākamo upuri. Tumsas armijai bija izdevies nogalināt tikai dažus gibdulus. Diemžēl gibdulu nebija pietiekami daudz, lai sagādātu ienaidniekam īsti jūtamus zaudējumus.

Izredzētais vēl drosmīgi cīnījās, tomēr juta, ka kļūst vājāks. Piepeši viņš ieraudzīja sev visapkārt vairākus Tumsas kareivjus un, sakopodams pēdējos spēkus, gatavojās aizstāvēties.

-   Ak tad tu esi tas Izredzētais? viens no Tumsas radījumiem jautāja. Liekas, senāk tu biji viens no mūsējiem.

-   Pirms dezertēšanas, ņirdza cits Tumsas kareivis. Vai tad Gaismas armija pieņem visgļēvākos no mūsējiem, lai padarītu tos par karaļiem?

-   Ak tas esot karalis? nežēlīgais karavīrs turpināja. Ha! Nogalināsim viņu, tad vismaz varēsim sacīt, ka esam izlējuši karaļa asinis. Es varu derēt, ka tās neatšķiras no mūsu asinīm. Karalis vai Izredzētais… Tas tev neliegs mirt!

Redzēdami Eliadoru briesmās, gibduli veikli sapulcējās, lidoja viņam palīgā, saplosīja Tumsas kareivjus, kuri karali apdraudēja. Pēc tam viņi cits pēc cita nolaidās uz zemes, nolēmuši cīnīties pret Tumsu vīrs pret vīru. Tā viņi varēja vairāk vājināt tās spēku. Kaut arī viņi zināja, ka pilnīgi droši tur atstās savu dzīvību.

*

-   Un ko lai es ar jums tagad daru? Trīspadsmitais padomes loceklis jautāja pats sev. Vai jūs nogalinu? Viņš izlikās šo iespēju pārdomājam, tad turpināja: Nē. Man ir labāka doma. Ejiet projām!

Trīs meitenes satrūkās. Viņas pārmija izbaiļu un pārsteiguma pilnus skatienus.

-   Jā! iegavilējās Trīspadsmiais padomes loceklis. Ejiet projām! Kas gan ir ļaunāks par zudušām cerībām? Jūs nekā neesat sapratušas, jūs savu Spēku esat paturējušas pašas sev… Un, kad ļaunums būs uzvarējis, kad jūs ieslīgsiet sarūgtinājumā, Spēks nogrims kopā ar jums. No cerības tas pārvērtīsies par bezcerību. Jūs visiem iedvesīsiet mazdūšību. Jūs ienīdīs, jo būsiet piedzīvojušas neveiksmi. Lai kur jūs iesiet, bezcerība jums sekos… Līdz brīdim, kad nāve jūs atbrīvos.

Dzintare juta, ka acis kļūst valgas. Bet Nefrīte iesaucās:

-  Jūs teicāt, ka mēs neko neesam sapratušas, ka esam Spēku paturējušas pašas sev. Tātad pietiktu, ja mēs to atdotu citiem, lai kauja tiktu uzvarēta? Dot viņiem Cerību, kas mājo mūsos?

Trīspadsmitais padomes loceklis apvaldīja dusmas. Savā sajūsmā viņš bija pateicis pārāk daudz. Bet tas jau tik un tā neko nemainīja.

-  Ir jau par vēlu saprast! viņš atcirta Nefrītei.

-  Man tā vis neliekas, Opāle iebilda.

Tāpat kā Nefrīte un Dzintare, viņa joprojām

žņaudza saujā akmeni. Visas trīs meitenes piegāja pie loga bez stikla. Trīspadsmitais padomes loceklis ļāva viņām to darīt. Viņas grasījās mest akmeņus kaujas lauka virzienā, bet tie acumirkli kļuva karsti. Viņas mēģināja neņemt sāpes vērā. Bet reizē viņas pamanīja, ka nespēj mest savus akmeņus, ka to kaut kas liedz. Meitenes sajuta neredzamu saiti, kas viņas saistīja katru ar savu akmeni un citu ar citu, tā bija nesaraujama saite.

Atskanēja Trīspadsmitā padomes locekļa baismie smiekli:

-  Vai tad jūs to joprojām neesat sapratušas? fūsu likteņakmeņi ir daļa no jums. Tajos mājo jūsu Spēks. Nekad jūs no tiem nespēsiet šķirties. Jūs esat saistītas ar tiem, tāpat kā esat saistītas savā starpā. Ja viena no jums mirs, Cerība izdzisīs kopā ar viņu. Vai zināt, kā tie pie jums nonākuši? Kopš laika gala kādam ir piederējis jūsu Spēks. Sākumā tas bija vārgs, bet daudzo paaudžu laikā pieaudzis.

"Tās sejas sejas Pagātnes ezerā tie bija cilvēki, kuri mums nodevuši Spēku, kas mūsos mājo!" Nefrīte domāja.

-  Ikvienā paaudzē tikai vienam cilvēkam piederēja Spēks, Trīspadsmitais padomes loceklis turpināja. Stāsta, ka tam plaukstā bijusi tāda kā saules veida maza rēta. Un jūsu Spēks ir sasniedzis pilnību, tas sadalījies trīs daļās. No rētas tas pārvērties par maģiskiem akmeņiem. Kopš neminamiem laikiem Cerība izraudzījās cilvēku, kurā iemiesoties, un šim cilvēkam visu mūžu bija pienākums to nodot citam. Ja arī nevienam no šiem cilvēkiem neizdevās īstenot savu misiju, viņi glabāja Cerību sevī, citādi tā būtu izdzisusi. Bet pēc daudziem pūliņiem Cerība nonāca pie jums. Un acīmredzot tas viss nav devis neko, jo jūs esat piedzīvojušas neveiksmi! Jūsu Spēks jūs pametīs tikai nāves brīdī un kas zina, par ko tad tas kļūs? Droši vien tas izdzisīs. Vai arī pārmāks pasauli, pārvērties par bezcerību. Šajā gadījumā jūs būsiet vismaz kalpojušas divām lietām: sapulcinājušas vienkopus visus manus ienaidniekus, lai es tos varētu mierīgi iznīcināt, un nodrošinājušas ļaunā valdīšanu mūžu mūžos. Trīspadsmitā padomes locekļa sejā izplājās nežēlīgs smaids. Tagad ejiet!

Trīs meitenes nekustējās ne no vietas. Viņas zināja, ka viss ir zaudēts, bet nespēja atzīt sakāvi.

Tad viņas sažņaudza akmeņus ar vēl lielāku spēku. Dzintare ar visu savu būtni domāja par Eliadoru, jo vienīgi tā tēls viņai vēl varēja palīdzēt.

Taču Ncfrīte domās dzirdēja aizvien skaļāku un skaļāku Oonago balsi: "Viena no viņām pārliecinās divas pārējās mirt." Un pamazām viņa sāka saprast, ka izvēles nav. Ja viņas paklausīs Trīspadsmitajam padomes loceklim, ļaunums uzvarēs, viņu Spēks pārvērtīsies par bezcerību un, kad viņas nomirs, varbūt tā pārņems visu pasauli… Bet viņai tagad vajadzēja atdot Cerību Gaismas armijai. Kā to izdarīt, ja viņa nespēj šķirties no sava akmens? Līdz viņas nāvei…

Nefrīte pūlējās atvairīt patiesību, kas pamazām iznira viņas prātā. Taču to viņa nespēja. Viņa dziļi elpoja, tad pati sev atzinās: ja viņa tagad nomirs, ja brīvprātīgi ziedosies, varbūt Spēks izliesies pār Gaismas armiju un ļaunums tiks uzvarēts… Bet varbūt tas izdzisīs kopā ar viņu… Kā lai to zina? Un kā lai pieņem nāvi?

Viņai nebija tiesību iet projām, neko neizdarījušai. Par ko tad kļūtu viņas dzīve? Ļaunums valdītu visur. Retie Gaismas cilvēki, kas vēl palikuši dzīvi, viņu neieredzētu un, nomākti būdami, nespētu radīt jaunas sacelšanās. Visu mūžu viņa nestu smago vainas nastu. Viņa nožēlotu, ka nav rīkojusies, kad vēl bijis laiks rīkoties. Viņa nedrīkstēja gļēvi iet projām. Bet vai tas nebija vienkāršāk? Par to domājot vien, viņa jau juta uzglūnam sirdsapziņas pārmetumus.

Nefrīte skumji paskatījas un Opāli un Dzintari. Viena viņa zināja viņa nav nekas. Viņas nāve neko daudz nedotu. Ja trīs meitenes gribēja nodot tālāk Spēku, viņām tas jādara visām kopā. Bet to Ncfrīte nespēja pieņemt: nemūžam viņa nespētu Opālei un Dzintarei prasīt, lai viņas upurē dzīvību, ja ari pati tādam upurim ir gatava.

Nefrīte apņēmīgi devās pie loga bez stikla, visu laiku žņaudzot saujā akmeni. Viņas zaļajās acīs mirdzēja dīvaina dzirksts; viņa līdzinājās kareivim, kurš saņēmies pēdējai kaujai, vai, pareizāk sakot, Gaismas burvim, kas nostājas pretī ļaunākajam ienaidniekam bailēm. Viņai bija tik bail lēkt, atkal ieraudzīt Nāvi un šoreiz atstāt dzīvi…

Opāle un Dzintare nojauta viņas nodomus, tomēr nesaprata to pamatojumu. Viņas metās Nefrītei klāt un atturēja viņu.

Trīspadsmitais padomes loceklis neiejaucās; viņš bija pārliecināts, ka trīs četrpadsmit gadus vecas meitenes nekādā gadījumā nespēs saņemties tiktāl, lai ziedotu dzīvību. Un vai tas kaut ko mainītu? Viņš bija pārliecināts, ka ir kaujā uzvarējis.

-  Bet viņš nav uzvarējis karā, Nefrīte čukstēja abām pārējām.

-  Tu taču nedomā lēkt lejā? Dzintare klusām jautāja.

-  Domāju gan, Nefrīte atbildēja, apvaldīdama trīsas.

-  Vakar vakarā tu man sacīji, ka es neesot pie pilna prāta, Opāle teica. Bet tu… Tas nu tiešām nav prātīgi!

-   Simtiem cilvēku ir dzīvojuši, lai nodotu mums Spēku, Nefrīte atbildēja. Tūkstošiem citu ir mūs gaidījuši cerībā, ka iespējams uzvarēt ļaunumu. Mūsu vecāki ir nogalināti. Gaismas armija tiek sakauta mūsu acu priekšā. Brīvība un laime izgaisīs. Līdz šim pat Arainē pastāvēja iespēja, ka viss mainīsies. Rīt tādas iespējas vairs nebūs. Un, visu to saprotot, lai mēs stāvētu, rokas uz krūtīm sakrustojušas?

-  Netici nolemtībai, Dzintare iebilda. Tas vēl nav iemesls, lai lēktu laukā pa logu!

-  Ir gan, Nefrīte čukstēja. fūs nesaprotat… Karš vēl nav beidzies, vēl ne. Mēs esam te visas trīs, un viss ir atkarīgs no mums. Vai nu mēs paklausīsim tam briesmonim un atzīsim sakāvi, vai arī beidzot atdosim Spēku citiem, Gaismai. Tad nav nekādu šaubu tad uzvara būs mūsu.

-  Tas tiešām ir ļoti skaisti, Opāle teica tādā pašā tonī, bet mēs nespējam šķirties no saviem akmeņiem!

Nefrīte lūkojās pa logu.

-  Jā, viņa atbildēja.

Opāle un Dzintare pārbijušās sekoja viņas skatienam.

-  Tu taču negribi sacīt… Dzintare iesāka.

-  Nomirt tā ir vienīgā iespēja, kā atdot savus akmeņus, Nefrīte apgalvoja. Varbūt tad mūsu Spēks sasniegs kaujas lauku… Rūgti smaidīdama, viņa piemetināja: Lai kādā veidā, Pareģojums piepildīsies.

-  Vismaz Nāve būs priecīga, mūs satiekot, Opāle pazobojās.

Taču viņas vēl nespēja saņemties un piepildīt ziedošanos.

*

Eliadoram vairs nebija spēka. Tomēr viņš nenolika ieročus. Vecāki viņu bija mīlējuši un mīlēja joprojām,Dzintare viņu mīlēja, Mīlestība viņu balstīja, spieda turpināt.

Piepeši debesis satumsa. Visi karotāji palūkojās augšup. Milzīgi putni pelēkām spalvām lidinājās virs kaujas lauka. Plēsīgie putni. Tie bija sajutuši baiļu straumes, kas cēlās augšup no kaujas lauka, un atsteigušies, lai tās baudītu un lai nobeigtu pēdējos dzīvos.

*

Ieraudzījušas plēsīgos putnus, Dzintare un Opāle spalgi iekliedzās. Ja Eliadors un Adriēns vēl ir dzīvi, nav šaubu, ka šie briesmoņi viņus nobeigs.

Viņas raudzījās uz Nefrīti. Nekad meitenes vēl nebija jutušas tik drausmīgas bailes. Nekad viņas nebija jutušas arī tādu apņēmību. Viņas izmocīti pasmaidīja. Tad, Trīspadsmitajam padomes loceklim neticīgi noskatoties, viņas metās tukšumā.

Tajā brīdī akmeņi no viņu rokām pazuda, Spēks viņas atstāja. Meitenes apžilbināja bezgalspoža gaisma. Viņas juta, ka krīt un krīt… Cerība, ko viņas beidzot bija atdevušas citiem, pārvērtās par zelta lietu, kas nolija pār pasauli, veldzējot ikvienu sirdi. Gan Tumsas kareivji, gan Gaismas karavīri pārstāja cīnīties, viņi pacēla skatienu pret debesīm, un viņu sejas skaloja lietus, un tajās atmirdzēja laime.

Taču trīs meitenes bija vairs tikai dažus metrus no zemes no nāves. Viņas bija ziedojušās, bija zaudējušas Spēku… Tomēr Cerība viņas piepildīja vairāk nekā jebkad.

Piepeši viņas sajuta miesā iecērtamies asus nagus. Viņas bija satvēruši plēsīgie putni. Bet viņām nebija bail, gluži pretēji, visas bailes izgaisa, un viņas atvieglotas nodomāja, ka ir neapšaubāmi dzīvas. Cerības lietus bija apveltījis plēsīgo putnu spalvas ar zeltainu oreolu un tos pārvērtis. Nefrīte, Opāle un Dzintare juta, ka tic nevēl viņām ļaunu. Tie bija viņām izglābuši dzīvību.

Putni strauji laidās uz kaujas lauku un saudzīgi nolika zemē meitenes, tad paši atkal pacēlās gaisā.

Nefrīte, Opāle un Dzintare nespēja saprast, kas ar viņām notiek. Viņas redzēja Eliadoru, Adriēnu un Oonago tuvojamies. Ap viņām visi pretinieki bija pārtraukuši cīnīties, un šķita, ka ikvienu pārņēmusi vienāda svētlaime.

Opālei un Dzintarei aiz laimes aizrāvās elpa. Viņas dziļā aizkustinājumā traucās pie jaunekļiem. Bet Nefrīte gāja pie Oonago.

-  Vai mums ir veicies? viņa jautāja. Vai ļaunums ir uzvarēts? /

-  !ā, maģiskā būtne atbildēja. Jūs esat atgrūdušas ļaunumu. Tomēr kādu dienu tas atgriezīsies. Nav iespējams to iznīcināt pilnīgi.

-   Bet tādā gadījumā viss, ko esam darījušas, neko nav devis! Nefrīte apjukusi čukstēja.

-   Pateicoties jums, ļaunums ir attālinājies. Tagad dažus gadsimtus valdīs miers… Un, ja cīņa turpināsies katru brīdi pret dusmām, bailēm un neiecietību, kas mājo mūsu pašu sirdīs, varbūt tas neatgriezīsies nekad.

Nefrīte bija gatava raudāt. Viņa bija iedomājusies, ka Tumsa uzvarēta uz visiem laikiem!

-  Un kas notiks tagad? viņa jautāja.

-  Araine un Pasakonija tiks apvienotas vienā zemē Karaļvalstī.

-  Un vai Izredzētais būs Karalis?

Izdzirdīs savu vārdu, Eliadors kopā ar Dzintari pienāca tuvāk.

-   Nē, viņš klusām sacīja, es nebūšu Karalis. Es negribu valdīt.

-       Sākumā, kā teica Trīspadsmitais padomes loceklis, Duča padome gribējusi nodibināt mieru… Nefrite skaidroja. Pamazām vien, varas apskurbusi, tā tautai laupījusi brīvību. Es nezinu, vai tā ir taisnība, bet…

-  Tā tas ir, Oonago viņu pārtrauca. Tieši tādēļ Eliadors rīkojas pareizi. Viņš bija Karalis vienas kaujas laiku, viņš tas būs vēl, līdz Karaļvalsts apvienosies. Pēc tam viņš atdos brīvību visiem tiem ļaudīm, kuri brīvību nekad nav pazinuši. Nevajag atkārtot Duča padomes kļūdu. Vara pārveido cilvēkus. Eliadors nebūs Karalis.

-  Bet es? Nefrīte jautāja. Bet Dzintare un Opāle? Kas ar mums notiks?

-  Tas jums pašām jāizvēlas, Oonago atbildēja. Tagad jūs esat brīvas un pašas varat lemt savu likteni.

Nefrīte domāja par savu tēvu hercogu de Diviljonu, kuru tagad drīz satiks.

Piepeši Eliadoram pie kājām nokrita maza zelta skaidiņa. Viņš to pacēla. Tā izskatījās pēc grauda. Viņš to rādīja Dzintarei.

-  Vai tas ir tavs akmens? viņš jautāja.

-  Nē, Dzintare smiedamās atbildēja. Mūsu akmeņu vairs nav. Tie pārvērtušies par zelta lietu.

Pienāca Opāle un Adriēns.

-  Kas šeit notiek? Opāle jautāja.

-  Mēs atradām šo te, Izredzētais atbildēja, rādīdams zelta skaidiņu.

Oonago domīgi vēroja zelta drusciņu.

-  Ieliec to savā kārbiņā, Eliador, vina teica.

-  Kas tas ir?

-  Cerības sēkliņa, Oonago domīgi atbildēja.

Eliadors darīja, kā maģiskā būtne lika.

-   Un tagad kārbiņu aproe, Oonago teica.

Eliadors, aizvien vairāk ieinteresēts, paklausīja. Acumirklī sāka augt koks. Tā stumbram bija tīra sudraba krāsa. Dažos mirkļos tas izpleta garus zarus, kuros šūpojās mirdzošas zelta lapas.

-  Pateicoties šim kokam, atmiņas par šo cīņu būs dzīvas gadu simteņos, Oonago sacīja. Kamēr koks mirdzēs, tā būs zīme, ka zemē valda miers. Līdzko stumbrs nomelnēs un dažas lapiņas nobirs, Tumsa būs tuvu. Šodien labais ir uzvarējis. Priecāsimies!

Ncfrīte, Opāle un Dzintare raudzījās uz Cerības koku, kas mirdzēja, zelta lāšu ieskauts.

Parīzē 2002. GADĀ

Esmu pamodusies. Šoreiz tās ir beigas. Nāve drīz nāks man pakaļ. Un tomēr man ir jādzīvo. Lai mans sapnis kļūtu par īstenību.

Pēdējoreiz apskatu savu labo roku. Pašā delnas viducī saule majestātiski izvērsusi savus starus. Cerība. Es to esmu pataupījusi sev; esmu ļāvusi slimībai sevi uzvarēt. Es drīz miršu, un Cerība izdzisīs. Es aizveru acis. Aiziet ir pārāk grūti.

Tas ir klāt. Es dzirdu Nāves soļus. Tās aukstā elpa skar manu vaigu. Man gribas kliegt, bet nav vairs spēka.

Man būtu gribējies aiziet bez bailēm. Bez nožēlām. Tas nav iespējams.

Es slāpstu. Viss ap mani izdziest. Esam vairs tikai divas Nāve un es. Viņa sniedz man roku. Man ir tik slikti…

Istabā rosās māsiņas. Durvis atveras. Ienāk nesatricināmais ārsts Arnons.

-   Kas šeit notiek? viņš jautā.

- Tā ir meitene, kurai vairs nav vecāku, kāda māsiņa atbild. Viņai ir loti slikti.

Ārsts Arnons pieiet pie gultas, kur guļ slimā.

Viņas izģindušo ķermeni rausta krampji; no izkaltušajām lūpām skan vaidi.

-  Tās ir beigas, viņš nopietni paziņo.

Piepeši liekas, ka mirējas apziņa mirklīgi noskaidrojas. Viņa sauc: Telefons! Pēc tam aizsmakušā balsī čukst: Man vajag… man vajag… kādam piezvanīt.

Ārsts Arnons piekrītoši pamāj kādai māsiņai.

-  Tā ir viņas pēdējā vēlēšanās, viņš čukst, tā ir jāizpilda.

Man nav tiesību nomirt! Man jānodod tālāk Cerība. Vai tikai nav jau par vēlu? Nāve ir klāt. Tomēr es joprojām ticu savam sapnim, ticu neiespējamajam. Tas vienīgais, kas man vēl palicis, Cerība. Man vajadzēja to nodot citiem. Bet es to neesmu izdarījusi. Kādēļ gan tai neticēt vēl? Vai tad, kad tā vēl dzīvo manī, Nāve tiešām var mani aizraut?

Ārsts un māsiņas iziet no palātas. Slimniece drudžaini satver telefona klausuli, sastāda numuru. Viņa to joprojām zina no galvas. Viņai atbild balss, kas sapņos skanēja kā murgs.

-  Es drīz miršu, viņa vājā balsī saka. Es tev piedodu. Bet tagad jāizvēlas tev. Vai nu tu mani aizmirsti, vai arī… Tu zini, kas tev atlicis, ko darīt.

-  Noda? Vai tā esi tu, Noda?

Bet slimā jau klausuli nolikusi.

Nu tas ir izdarīts. Esmu piezvanījusi. Elijs Adors, tas, kuru es mīlēju, kurš mani pameta. Kādēļ viņš aizbēga todien, kad pirmo un pēdējo reizi bija pie manis atnācis? Es domāju, ka neko viņam nenozīmēju. Bet viņam varbūt bija bail. Bail no slimnīcas, kur pa gaiteņiem ložņā Nāve. No tā, par ko biju kļuvusi.

Tagad tam vairs nav nekādas nozimes.

-   Paklausieties, viņa ir ļoti vārga, māsiņa teica. Iespējams, viņa tagad dzīvo sava mūža pēdējos brīžus.

-  jūs nevarat man aizliegt pie viņas ieiet! Jaunais cilvēks bija sašutis. Man ir jābūt viņai blakus. Viņai ir jādzīvo.

-  Diemžēl ir jau par vēlu, māsiņa atbildēja.

Viņa vēroja jauno cilvēku. Viņam bija brūni,

izspūruši mati, izmisuma pilns skatiens.

-  Vai agrāk jūs nekad pie viņas neatnācāt? viņa jautāja.

-  Vienreiz, jauneklis ar rūgtumu sacīja. Ļaujiet man ieiet pie viņas! viņš lūdzās.

Māsiņa brīdi apdomājās.

-   Ejiet arī, viņa nomurmināja. Tikai ātri.

Es nezinu, vai Elijs atnāks. Bet es raugos uz sauli savā plaukstā, un es ticu. Es ticu neticamajam, es ticu savam sapnim. Es ticu Eliadoram. Es ceru. Pavisam vienkārši.

Nāve ir man blakus. Jo ļaunāk. Viņa pagaidīs.

Es dzīvošu. Jo ir jādzīvo. Jo es gribu dzīvot. Es sapņoju. Tagad man labāk patīk dzīvot, ja arī tas ir viens un tas pats.

Mans sapnis man ir atdevis dzīvi. Man atliek atdot sapni dzīvei.

Content

Bižora Flāvija Trīs Maģiskie akmeņi

1

2

3

ParĪZĒ 2002. gadā

4

5

6

7

8

9

10

Parīzē 2002. gadĀ

11

12

13

14

ParīZĒ 2002. GADĀ

15

16

17

18

Parīzē 2002. GADĀ

19

20

21

22

23

24

25

ParīZĒ 200 2. GADĀ

26

27

Parīzē 2002. GADĀ

28

29

30

31

Parīzē 2002. GADĀ