Oleša Jurijs

Trīs resnvēderi

Jurijs Oleša

TRĪS RESNVĒDERI

.

PIRMĀ DAĻA VIRVES STAIGĀTĀJS TIBULS

..

I NODAĻA DOKTORA GASPARA ARNERI NEMIERĪGĀ DIENA

Burvju laiks ir pagājis. Droši vien īstenībā viņu nemaz nav bijis. Tās ir tikai izdomas un pasakas pavisam maziem bērniem. Gluži vienkārši — daži triku meistari pratuši tik veikli apmuļķot visādus lēnprātiņus, ka tie šos gudriniekus noturējuši par burvjiem un brīnumdariem.

Bija (tāds doktors, viņu sauca Gaspars Arneri. Naivs cilvēks, tirgus dīkdienis vai mācībās pusceļā palicis students varētu arī viņu noturēt par brīnumdari. Patiešām, šis doktors spēja veikt daudz ko tik pārsteidzošu, ka to, nudien, varēja uzskatīt par brīnumu. Zināms, viņam nebija nekā kopīga ar burvjiem un krāpniekiem, kuri muļķoja pārāk lētticīgos ļautiņus.

Doktors Gaspars Arneri bija mācīts vīrs. Viņš laikam bija izmācījies ap simt zinības. Šā vai tā, bet visā zemē nebija neviena, kas būtu tik gudrs un mācīts kā Gaspars Arneri.

Par viņa gudrību un prasmi zināja visi — gan dzirnavnieks, gan zaldāts, gan dāmas, gan ministri. Bet skolēni bija sacerējuši par viņu dziesmiņu ar šādu piedziedājumu:

Kā aplauzt ragus mēnesim, Kā izspiest sulu akmenim, Kā līdz pat zvaigznēm aizlidot — To visu doktors Gaspars prot.

Kādreiz vasaru, jūnijā, kad patrāpījās ļoti jauks laiks, doktors Gaspars Arneri nolēma doties tālā pastaigā, lai savāktu dažādus augus un vaboles.

Doktors Gaspars nebija nekāds jaunais un tāpēc baidījās no lietus un vēja. Izejot no mājas, viņš mēdza aptīt kaklu ar biezu šalli, uzlikās brilles, lai putekļi neiekļūst acīs, paņēma spieķi, lai nebūtu jāklūp, un vispār posās uz pastaigu ar vislielāko rūpību.

Šoreiz diena bija brīnišķīga: saule neko citu nedarīja kā tikai spīdēja, zāle bija tik zaļa, ka, uz to noskatoties, mutē pat radās salduma H<irša; pieneņu pūkas lidinājās, putni čivināja, viegls vējiņš plivinājās k.i gaisīgs balles tērps.

— Tas ir gan labi, — doktors sacīja, — tomēr jāpaņem apmetnis, ļo vasaras laiks ir mānīgs. Var uznākt lietus.

Doklors nodeva rīkojumus saimniecei, uzpūta uz brillēm, paķēra savu čemodānam līdzīgo zaļās ādas somiņu un devās ceļā.

Pašas interesantākās vietas atradās aiz pilsētas — tur, kur slējās Triju Resnvēderu pils. Doktors visbiežāk mēdza apmeklēt tās apkārtni. Triju Resnvēderu pils bija liela park?. vidū. Parku ierobežoja dziļi kanāli. Pār kanāliem nokarājās melni dzelzs tilti. Tiltus sargāja pils sardze — gvardi melnās vaskadrānas platmalēs, ko rotāja dzeltenas spalvas. Apkārt parkam līdz pašam apvārsnim pletās birztalas, dīķi un .ii puķēm piebārstītas pļavas. Te bija lieliska vieta pastaigām, te auga visinteresantākie augi, te švirkstēja pašas skaistākās vaboles un dziedāja paši daiļskanīgākie putni.

«Kājām iet ir par tālu. Noiešu līdz pilsētas valnim un paņemšu ormani. Viņš mani aizvedis līdz pils parkam,» doktors domāja.

Pie pilsētas vaļņa ļaužu bija daudz vairāk nekā parasti.

«Vai tad šodien svētdiena?» brīnījās doktors. «Nedomāju vis. Šodien ir otrdiena.»

Doktors piegāja tuvāk.

Viss laukums bija laužu pārpildīts. Doktors ieraudzīja amatniekus pelēkos vadmalas vamžos ar zaļiem atlokiem; jūrniekus ar sejām māla krasā; turīgus pilsoņus krāsainās vestēs; viņu sievas, kuru svārki atgādināja rožu krūmus; sīktirgotājus ar karafēm, muldām, saldējumu kastēm un ogļu krāsniņām; izģindušus ielas aktierus — zaļus, dzeltenus un raibus it kā sašūtus no lupatu segām; gluži mazus bērnus, kuri rausti jci aiz astēm rudus, līksmus suņus.

Visi drūzmējās ap pilsētas vārtiem. Milzīgie dzelzs vārti, kas slējās nama augstumā, bija cieši noslēgti.

«Kāpēc vārti ciet?» doktors brīnījās.

Pūlis čaloja, visi skaļi runāja, klaigāja, bārās, bet neko lāgu nevarēja saprast.

Doktors piegāja pie jaunas sievietes, kura turēja uz rokas resnu, pelēku kaķi, un jautāja:

—      Esiet tik laipna un paskaidrojiet, kas te notiek. Kāpēc te tik daudz ļaužu, kāpēc tie tik uztraukti un kāpēc slēgti pilsētas vārti?

—      Gvardi nelaiž ļaudis ārā no pilsētas . . .

—      Kāpēc viņus nelaiž?

Lai viņi neietu palīgā tiem, kas jau izgājuši no pilsētas un devušies uz Triju Resnvēderu pili.. .

Es neko nesaprotu, pilsone, un lūdzu mani atvainot. ..

Ak, vai jūs patiešām nezināt, ka šodien ieroču meistars Prospero un vingrotājs Tibuls vada ļaužu pulku, lai uzbrukumā ieņemtu Triju Resnvēderu pili?

—      Ieroču meistars Prospero?

Jā, pilsoni… Valnis ir augsts, un otrā pusē novietojušies gvardes strelnieki. Neviens ārā netiks, un tos, kas aizgāja līdzi ieroču meistaram Prospero, pils gvarde apšaus.

Un patiesi — nodārdēja daži ļoti tāli šāvieni.

Sieviete izmeta no rokām resno kaķi. Tas nokrita zemē kā mīklas pika. Pūlī atskanēja brēcieni.

«Tātad es esmu palaidis garām tādu nozīmīgu notikumu,» doktors nodomāja. «Tiesa, es veselu mēnesi neesmu izgājis no istabas. Es strādāju ieslēdzies. Es neko nezināju .. .»

Tobrīd kaut kur vēl tālāk vairākas reizes nogrāva lielgabals. Grāviens, lēkādams kā bumba, aizvēlās pa vējam. Ne vien doktors sabijās un steigšus atkāpās dažus soļus, ari viss pūlis pasitās atpakaļ un pajuka. Bērni sāka raudāt, baloži uzspurdza gaisā, spārniem plīkšķot; suņi attupās un gaudoja.

Sākās spēcīga lielgabalu kanonāde. Sacēlās neiedomājams troksnis. Pūlis spiedās virsū vārtiem un kliedza:

—      Prospero! Prospero!

—      Nost ar Trim Resnvēderiem!

Doktors Gaspars galīgi apmulsa. Pūlī uzzināja, kas viņš tāds ir, jo daudzi viņu pazina personīgi. Daži metās pie viņa, it kā palīdzību meklēdami, bet doktors pats nebija tālu no raudām.

«Kas tur notiek? Kā varētu dabūt zināt, kas tur notiek aiz vārliem? Varbūt tauta uzvar, bet varbūt visi jau apšauti!»

Tad kādi desmit aizskrēja uz turieni, kur no laukuma nošķīrās trīs šauras ieliņas. Stūri bija nams ar augstu, vecu torni. Doktors kopā ar pārējiem nolēma tikt augšā tornī. Apakšā bija pirtij līdzīga veļas mazgā lava. Tanī bija tumšs kā pagrabā. Uz augšu veda vītņu kāpnes. Pa šaurajiem lodziņiem plūda iekšā gaisma, bet tā bija ļoti trūcīga, un visi kapa augšup gausi, ar lielām pūlēm, sevišķi vēl tāpēc, ka šīs kāpnes bija vecas un margas — salauztas. Nav grūti iedomāties, cik pūļu un uztraukuma prasīja doktoram Gasparam uzkāpšana pašā augšā. Vism.iz jau uz divdesmitā pakāpiena atskanēja viņa sauciens:

—      Ak, man sirds plīst pušu, un es pazaudēju papēdi!

Apmetni doktors bija pazaudējis jau uz laukuma pēc lielgabala desmitā šāviena.

Torņa augšā bija ar mūri iežogots laukumiņš. Te pavērās skats vistu.1/. kilometrus piecdesmit visapkārt. Nevienam nebija laika papriee.ilios par skaisto ainavu, kaut tā bija to pelnījusi. Visi skatījās uz luīieni, kur ritēja kauja.

Man ir binoklis. Es vienmēr nēsāju līdzi binokli ar astoņiem .stikliem. Te tas ir, — doktors sacīja un atsprādzēja siksniņu.

Binoklis gāja no rokas rokā.

Doktors Gaspars ieraudzīja zaļajā klajumā daudz cilvēku. Tie skrēja uz pilsētas pusi. Tie bēga. Iztālīm tie atgādināja krāsainus karodziņus. Gvardi jāšus dzinās bēgļiem pakaļ.

Doktors Gaspars nodomāja, ka tas stipri vien atgādina burvju luktura bildes. Saule spoži spīdēja, zāle vizēja. Šāviņi plīsa kā vates vi šķīsi, liesmas pazibēja tikai uz vienu mirkli, it kā pūlī kāds laistu saules zaķīšus. Zirgi drasēja, slējās pakaļkājās un griezās virpulī. Parku un Triju Resnvēderu pili aizsedza balti, caurspīdīgi dūmi.

—      Viņi bēg!

Viņi bēg… Tauta ir uzvarēta!

Bēgļi tuvojās pilsētai. Pa ceļam cilvēki krita veseliem blāķiem. Šķita, ka uz košā zaļuma birst raibas lupatiņas.

Šāviens nosvilpa pāri laukumam.

Kāds pārbīlī nometa binokli zemē. Šāviņš sprāga, un visi, kas atrad.is torņa augšā, metās atpakaļ, lejup, tornī iekšā.

Atslēdznieka ādas skotele bija aizķērusies aiz kāda āķa. Viņš atskati jas, ieraudzīja kaut ko tik briesmīgu un iekliedzās tā, ka viss laukums noskanēja:

—      Bēdziet! Vini sagūstījuši ieroču meistaru Prospero! Viņi tūliņ būs pilsētā!

Laukumā sākās kņada. Pūlis atplūda no vārtiem un traucās projam no laukuma šaurajās ieliņās. Visi bija šāvienu apdullināti.

Doktors Gaspars un vēl divi palika torņa trešajā stāvā. Viņi skahļas ārā pa mūrī izlauzto šauro lodziņu.

Tikai viens varēja skatīties, kā pienākas. Pārējie skatījās ar vienu aci. Arī doktors skatījās ar vienu aci, taču pat vienai acij šis skats likās pietiekami briesmīgs.

Milzīgie dzelzs vārti atdarījās visā platumā. Kādi trīssimt cilvēki iedrāzās pa šiem vārtiem reizē. Tie bija amatnieki, pelēkajos vadmalas vamžos ar zaļajiem atlokiem. Viņi krita cits pēc cita, asinīm noplūduši. Pāri viņu galvām aulekšoja gvardi. Viņi kapāja ar zobeniem un šāva. Dzeltenās spalvas plīvoja, melnās vaskadrānas platmales laistījās, zirgi vārstīja sarkanas rīkles, valbīja acis un mētāja putas uz visām pusēm.

—      Rau! Rau! Prospero! — doktors iesaucās.

Ieroču meistaru Prospero vilka uz priekšu ar cilpu kaklā. Viņš gāja, krizdams gar zemi un celdamies atkal kājās. Viņa rudie mati bija izspūruši, seja asiņaina un ap kaklu resna virve.

Prospero! Viņš kritis gūstā! — doktors sauca.

Sai mirklī šāviņš ielidoja veļas mazgātavā. Tornis sašķiebās, sasvārst i jas, vienu sekundi noturējās slīpā stāvoklī un tad sabruka. Doktors nolidoja zemē kūleniski, pazaudēdams otru papēdi, spieķi, somiņu un brilles.

II NODAĻA DESMIT EŠAFOTU

Doktors nokrita laimīgi: viņš nesatrieca galvu, un kājas viņam palika veselas. Tomēr tas neko nenozīmē. Pat laimīgs kritiens kopā ar šāviņa ķertu torni nav visai patīkams, it sevišķi cilvēkam, kurš ir drīzāk vecs nekā jauns, ko varēja sacīt arī par doktoru Arneri. Šā vai tā, bet doktors pazaudēja samaņu jau aiz pārbīļa vien.

Kad viņš atžilba, bija pienācis vakars. Doktors palūkojās visapkārt.

•— Cik nepatīkami! Brilles, protams, saplīsušas. Kad es skatos bez brillēm, tad droši vien redzu visu tā, kā to redz tālredzīgs cilvēks caur tuvredzīga brillēm. Tas ir ļoti neērti.

Tad viņš nosirdījās par nolūzušajiem papēžiem:

—      Es jau tā esmu neliela auguma, bet tagad kļūšu par diviem veršokiem mazāks. Jeb varbūt par četriem, jo nolūzuši divi papēži? Nē, zināms, tikai par diviem …

Viņš gulēja uz drupu kaudzes. Gandrīz viss tornis bija sabrucis. Garš un šaurs mūra gabals rēgojās kā kauls. Ļoti tālu spēlēja orķestris. Jautrs valsis traucās reizē ar vēju — izgaisa un vairs neatgriezās. Doktors pacēla galvu. Augšā no visām pusēm nokarājās melnas, salauztas spāres. Zaļganajās novakara debesīs spīdēja zvaigznes.

«Kur tā spēlē?» doktors prātoja.

Bez apmetņa kļuva vēsi. Uz laukuma nebija dzirdama neviena balss. Doktors krekšķinādams uzslējās kājās starp akmeņiem, kas bija sakrituši cits uz cita. Ceļā viņš aizķērās aiz kāda liela zābaka. Atslēdznieks gulēja, izstiepies visā garumā uz šķērssijas, un raudzījās debesīs. Doktors .pakustināja viņu. Atslēdznieks negribēja celties. Viņš bija miris.

Doktors pastiepa roku, lai noņemtu cepuri.

—      Cepuri es arī esmu pazaudējis. Kur lai tagad eju?

Viņš pameta laukumu. Uz ceļa gulēja cilvēki; doktors zemu pieliecās pie katra un redzēja, kā zvaigznes atspoguļojas viņu plati atvērtajās acīs. Viņš aizskāra ar plaukstu gulētāju pieres. Tās bija ļoti aukstas un mitras no asinīm, kuras nakti šķita melnas.

—     Ai! Ai! — čukstēja doktors. — Tātad tauta ir uzvarēta… Kas nu tagad būs?

Pēc pusstundas viņš sasniedza ļaužu pilnu ielu. Viņš bija ļoti piekusis. Gribējās ēst un dzert. Pilsētai šeit bija parastais izskats.

Doktors apstājās ielu krustojumā, atvilkdams elpu pēc garā g.ijiena, un domāja: «Cik dīvaini! Šeit deg raibas ugunis, traucas ekipāžas, šķind stikla durvis. Ieapaļie logi zeltaini laistās. Gar kolonām slīd dejotāju pāri. Tur ir balle. Virs melnā ūdens šūpojas krāsaini ķiniešu lukturīši. Cilvēki dzīvo tā, kā dzīvoja vakar. Vai tad viņi nezina,

U

kds šorīt notika? Vai viņi nav dzirdējuši apšaudi un vaidus? Vai viņi nezina, ka tautas vadonis, ieroču meistars Prospero, sagūstīts? Var būt, ka nekas nav noticis? Var būt, ka esmu redzējis briesmīgu sapni?»

Uz ielas stūra, kur dega trejzaru lukturis, visnotaļ ietvei stāvēja ekipāžas. Puķu pārdevējas tirgojās ar rozēm. Kučieri sarunājās ar puķu pārdevējām.

—      Viņu vilka cilpā cauri visai pilsētai. Nabadziņš!

—       Tagad viņš ielikts dzelzs krātiņā. Krātiņš atrodas Triju Resnvēderu pils pagalmā, — sacīja resns kučieris, kura gaišzilo cilindru rotāja pušķī sasieta lente.

Pie puķu pārdevējām pienāca dāma ar meiteni, lai nopirktu rozes.

—      Ko ielika krātiņā? : — viņa apvaicājās.

—      Ieroču meistaru Prospero. Gvardi viņu sagūstīja.

—      Nu, tad paldies dievam! — dāma noteica.

Meitene sāka činkstēt.

—       Ko tu raudi, muļķīte? — dāma brīnījās. — Vai tev žēl ieroču meistara Prospero? Viņu nav ko žēlot. Viņš gribēja mums ļaunu. Paskaties, cik skaistas rozes …

Lielas rozes kā gulbji lēnām peldēja ar rūgtenu ūdeni un lapām pilnajos traukos.

—      Še tev trīs rozes. Nav ko raudāt. Viņi ir dumpinieki. Ja viņus neliks dzelzs krātiņos, tad viņi pievāks mūsu namus, drēbes un mūsu rozes, bet mūs apkaus.

Tobrīd garām skrēja puika. Viņš parāva vispirms dāmu aiz zvaigznēm izšūtā apmetņa un pēc tam meiteni aiz bizītes.

—      Nekas, grāfieni — puika uzsauca — Ieroču meistars Prospero krātiņā, toties vingrotājs Tibuls brīvībā!

—      Ak tu nekauņa!

Dāma piecirta kāju, viņai izkrita somiņa no rokām. Puķu pārdevējas sāka skaļi smieties. Resnais kučieris izmantoja kņadu un piedāvāja dāmai savu ekipāžu.

Dāma ar meiteni aizbrauca.

—           Pagaidi, draiskuli! — kāda puķu pārdevēja aizturēja puiku, Panāc šurp! Pastāsti, ko tu zini…

Arī kučieri nokāpa no bukām un pienāca pie pārdevējas, pīdamies garajos mēteļos ar piecām pelerīnēm.

«Tā tik ir pātaga! Milzene!» puika nodomāja, lūkodamies uz garo pīcku, kuru vicināja kučieris. Puikam ļoti gribējās dabūt tādu pātagu, bet tas nebija iespējams aiz daudziem iemesliem.

—       Ko tu tur teici? — kučieris dobjā balsī iejautājās. — Vingrotājs Tibuls uz brīvām kājām?

—      Tā runā. Es biju ostā.

—      Vai tad gvardi nav viņu nošāvuši? — ieprasījās otrs kučieris tādā pašā dobjā balsī.

—      Nē, tēvocīt… Skaistulīt, uzdāvā man vienu rozi!

—      Pagaidi, nelga! Labāk stāsti…

—      Jā. Nu, tad tā. Sākumā visi domāja, ka viņš pagalam. Meklēja viņu starp kritušajiem, bet neatrada.

—      Varbūt viņu iemetuši kanālā, — prātoja kučieris.

Sarunā iejaucās ubags.

—      Ko iemetuši kanālā? — viņš prasīja. — Vingrotājs Tibuls nav kaķēns, viņu nevar noslīcināt. Vingrotājs Tibuls ir dzīvs. Viņam izde vās izbēgt.

—      Vingrotājs Tibuls dzīvs! — puķu pārdevējas sajūsmā sauca.

Puika nočiepa rozi un laidās lapās. Doktoram uzbira lāses no mitrā

zieda. Viņš noslaucīja no sejas šīs lāses, rūgtas kā asaras, un piegāja tuvāk, lai paklausītos, ko stāstīs ubags.

Taču kāds apstāklis iztraucēja sarunu. Ielā parādījās neparasta procesija. Priekšgalā divi jātnieki nesa lāpas. Tās plīvoja kā ugunīgas bārdas. Jātniekiem gausi sekoja melna kariete ar ģerboni.

Bet nopakaļ nāca namdari. Vesels simts.

Viņi nāca ar atrotītām piedurknēm, gatavi stāties pie darba, aiz sējuši skoteles, turēdami zāģus, ēveles un instrumentu kastes padusēs. Abpus procesijas jāja gvardi. Viņi valdīja zirgus, kuriem gribējās aulekšot.

—      Kas tad tas? Kas tas? — uztraukti taujāja garāmgājēji.

Melnajā karietē ar ģerboni sēdēja Triju Resnvēderu Padomes

loceklis. Puķu pārdevējas nobijās. Piespiedušas plaukstas pie vaigiem, viņas lūkojās uz ierēdņa galvu. Tā bija redzama caur stikla durtiņām. Iela bija spoži apgaismota. Melnā galva parūkā šūpojās kā nedzīva. Šķita, ka šai karietē sēž putns.

—      Ceļu! — gvardi kliedza.

—      Uz kurieni iet namdari? — maza puķu pārdevēja jautāja vecākajam gvardam.

Un gvards iebrēca viņai pašā sejā tik nešpetni, ka meitenei mati sāka plīvot kā caurvējā.

—      Namdari iet celt ešafotus! Saprati? Namdari uzcels desmit ešafotus! _

—      A!

Meitenei izkrita trauks no rokām. Rozes izlija kā kompots.

—      Viņi iet celt ešafotus! — atkārtoja doktors Gaspars.

—      Ešafotus! — nokliedza gvards, atskatīdamies un atviezdams zobus zem kuplajām ūsām, kuras atgādināja zābakus. — Ešafotus visiem dumpiniekiem! Visiem nocirtīs galvas! Visiem, kas iedrīkstesies sacelties pret Triju Resnvēderu varu!

Doktoram apreiba galva. Viņam šķita, ka nupat būs jāģībst.

«Esmu pārāk daudz pārdzīvojis šai dienā,» viņš sacīja pats sev. «Turklāt esmu ļoti izsalcis un ļoti noguris. Jāpasteidzas, lai tieku mājās.»

Patiešām, doktoram bija laiks atpūsties. Viss notikušais, redzētais un dzirdētais bija viņu tā uztraucis, ka viņam vairs nemaz nebija prātā paša kritiens reizē ār torni, pazaudētā cepure, apmetnis, spieķis un papēži. Protams, pats bēdīgākais bija, ka trūka briļļu.

Doktors iesēdās ekipāžā un brauca uz mājām.

III NODAĻA ZVAIGZNES LAUKUMS

Doktors brauca mājup. Viņš brauca pa platām jo platām asfaltētām ielām, kuras bija apgaismotas spožāk par deju zālēm, un lukturu virkne viņam virs galvas traucās augsti debesīs. Lukturi atgādināja ar žilbinošu verdošu pienu pildītas bumbas. Ap lukturiem spietoja, sīca un gāja bojā knišļi. Doktors brauca pa piekrastēm, garām akmens iežogojumiem. Bronzas lauvas turēja ķetnās vairogus un kārstīja garās mēles. Lejā gausi un blīvi plūda ūdens, melns un spīdošs kā piķis. Pilsēta nemitīgi krita ūdenī, grima, peldēja un nevarēja aizpeldēt, tikai izplūda maigos, zeltainos plankumos. Doktors brauca pāri arku veidā izliektiem tiltiem. No apakšas vai no pretējā krasta tie izskatījās pēc kaķiem, kuri, gatavodamies lēcienam, izliec dzelzs muguras. Katrā tilta galā bija nostādīta sardze. Zaldāti sēdēja uz bungām, smēķēja pīpes, spēlēja kārtis un žāvājās, blenzdami zvaigznēs.

Doktors brauca, skatījās un klausījās.

No ielas, no namiem, no vaļējiem krodziņu logiem, pāri izpriecas dārzu žogiem skanēja dziesmiņas vārdi:

Prospero ir savaldīts,— Kaklasaite viņam cieta. Krātiņā viņš ieslodzīts, Tur ir viņam īstā vieta.

Ieskurbis švīts uztvēra šo pantu. Svītām bija nomirusi krustmāte, kurai bija ļoti daudz naudas, vēl vairāk vasaras raibumu un neviena tuvinieka. Švīts bija mantojis visu krustmātes naudu. Protams, tāpēc viņš bija nemierā ar to, ka tauta saceļas pret bagātnieku varu.

Zvērnīcā bija liela izrāde. Uz dēļu skatuves trīs resni, pinkaini pērtiķi attēloja Trīs Resnvēderus. Foksterjers spēlēja mandolīnu. Klauns koši sarkanā tērpā ar zelta sauli uz muguras un zelta mēnesi uz vēdera mūzikas taktī deklamēja vārsmas:

Trīs Resnvēderi vāļājas Kā auzu maišeļi, Jo viņu rūpes vienīgās, Lai piebriest vēderi. Lai Resnvēderi piesargās: Klāt dienas pēdējās!

—       Klāt dienas pēdējās! — no visām pusēm sāka brēkt bārdaini papagaiļi.

Sacēlās neiedomājams troksnis. Dzīvnieki dažādos krātiņos sāka riet, rēkt, klakšķināt un svilpot.

Pērtiķi šaudījās pa skatuvi. Nevarēja saprast, kur viņiem rokas, kur kājas. Viņi nolēca lejā un metās bēgt cauri publikai. Arī publika sacēlās tracis. Visvairāk ārdījās tie, kas bija resnāki. Tukli veči ar pietvīkušiem vaigiem, drebēdami aiz dusmām, svieda klaunam ar cepurēm un binokļiem. Tumīga dāma atvēzējās ar saulessargu un, aizķērusi tikpat tumīgu kaimiņieni, norāva tai cepuri.

—      Ak, ak, ak! — iekladzinājās kaimiņiene un pasita rokas uz augšu, jo reizē ar cepuri tika norauta arī parūka.

Pērtiķis bēgdams uzsita ar plaukstu pa dāmas kailo pauri. Dāma paģība.

—      Ha, ha, ha!

—      Ha, ha, ha! — smējās pilnā kaklā publikas otrā daļa, tievāka pēc izskata un sliktāk ģērbusies. — Bravo, bravo! Pucī! Nost Trīs Resnvēderus! Lai dzīvo Prospero! Lai dzīvo Tibuls! Lai dzīvo tauta!

Tai brīdī atskanēja kāds visai skaļš sauciens:

—      Ugunsgrēks! Pilsēta deg .. .

Ļaudis, spiezdami cits citu vai nost un gāzdami apkārt solus, lauzās uz izeju. Sargi tvarstīja paklīdušos pērtiķus.

Ormanis, kurš veda doktoru, atskatījās un sacīja, rādīdams ar pātagu uz priekšu:

—       Gvardi dedzina strādnieku kvartālus. Viņi grib atrast vingrotāju Tibulu.

Pāri pilsētai virs melno namu grēdām trīsuļoja sārta blāzma.

Kad doktora ekipāža sasniedza pilsētas galveno laukumu, kuru sauca par Zvaigznes laukumu, tālāk tikt nebija iespējams. Pie laukuma bija sadrūzmējies milzums ekipāžu, kariešu, jātnieku un kājnieku.

—      Kas tur ir? — doktors jautāja.

Neviens neko neatbildēja, jo visu prātus nodarbināja tas, kas notika laukumā. Ormanis piecēlās visā augumā uz bukas un arī sāka lūkoties uz turieni.

Šo laukumu bija iedēvējuši par Zvaigznes laukumu tāpēc, ka to no visām pusēm ielenca lieli, vienāda augstuma un veida nami un sedza stikla jumols, kas to vērta līdzīgu milzu cirkam. Jumola vidū diausmīgā augstumā dega pats lielākais lukturis pasaulē. Tā bija apbrīno j<imi liela stikla bumba. Lukturi šķērsām aptvēra dzelzs gredzens, kas l .n,ijās stiprās tauvās, tāpēc lukturis atgādināja planētu Saturnu. Luklura izstarotā gaisma bija tik jauka, ka to nevarēja salīdzināt ne ar k<i(lu gaismu zemes virsū, tāpēc ļaudis bija iesaukuši lukturi daiļā vaidā Zvaigzne. Tā sāka pēc tam saukt visu laukumu.

Ne laukumā, ne namos, ne tuvīnajās ielās nevajadzēja nekāda cita apgaismojuma. Zvaigzne apspīdēja visus nostūrus, visus kaktiņus un kambarīšus namos, kuri ietvēra laukumu kā akmens gredzenā. Cilvēki te varēja iztikt bez lampām un svecēm.

Ormanis raudzījās pāri karietēm, ekipāžām un kučieru cilindriem, kuri atgādināja zāļu pudelīšu aizbāžņus.

—      Ko jūs redzat? Kas tur notiek? — nerimās doktors, pūlēdamies ko saskatīt gar ormaņa muguru. Mazais doktors nekā nevarēja redzei, jo bija turklāt vēl tuvredzīgs.

Ormanis stāstīja visu, ko redz.

Luk, ko viņš redzēja.

I aukumā valdīja liels satraukums. Pa milzīgo apaļo telpu skraidīja cilvēki. Šķita, ka laukuma aplis griežas līdzīgi karuselim. Ļaužu vilnis vēlas no vienas puses uz otru, lai labāk saskatītu to, kas notiek augšā.

Milzu lukturis, kas liesmoja augstienē, žilbināja acis kā saule. Skatītāji slēja galvas augšup un sedza acis ar plaukstām ciet.

Rau, kur viņš ir! Rau! — skanēja saucieni.

Re, skatieties! Turi

—      Kur? Kur?

—      Augstāk!

—      Tibuls! Tibulsl

Simtiem rādītājpirkstu pastiepās pa kreisi. Tur slējās gluži parasts nams, bet tā sešos stāvos bija atvērti visi logi. Katrā logā rēgojās galvas. Tās bija dažādas: citas naktsmicēs ar pušķiem, citas sārtās aubftēs ar cirtām petrolejas krāsā, vēl citas apsējušās lakatiņus; augšstāvos, kur mitinājās trūcīgi jaunieši — dzejnieki, mākslinieki, aktrises, raudzījās ārā jautras jaunekļu sejas tabakas dūmu mākoņos un I ik mirdzoši zeltainu matu apvītas sieviešu galviņas, ka šķita, viņām l>ie pleciem ir spārni. Šis nams ar atdarītajiem režģotajiem lodziņiem, l>a kuriem spraucās ārā dažādas galvas, atgādināja lielu, ar ķivuļiem pilnu krātiņu. Galvu īpašnieki centās saskatīt kaut ko visai svarīgu, kas norisinājās uz jumta. Tas bija tikpat neiespējami kā bez spoguļa ieraudzīt pašam savas ausis. Taču tiem, kas no sava nama gribēja saskalu šā paša nama jumtu, par tādu spoguli noderēja pūlis, kas trakoja uz laukuma. Tas redzēja visu, tas kliedza, plātījās ar rokām; vieni pauda sajūsmu, otri sašutumu.

Tur pa jumtu kustējās sīks stāvs. Tas lēni, uzmanīgi un droši laidās

lejup pa jumta trīsstūrainās virsotnes slīpumu. Dzelzs granda tam zem kājām. Tas vēcināja apmetni, tverdams līdzsvaru, tikpat kā virves staigātājs cirkā noturas līdzsvarā ar dzeltenā ķīniešu saulessarga palīdzību.

Tas bija vingrotājs Tibuls.

Ļaudis sauca:

—      Bravo, Tibul! Bravo, Tibul!

—■ Turies! Atceries, kā tu staigāji pa virvi gadatirgū!

—      Viņš nenokritīs! Viņš ir labākais vingrotājs visā zemē!

—     Viņam nav pirmā reize. Mēs zinām, cik izveicīgi viņš iet pa virvi…

—      Bravo, Tibul! Atbrīvo Prospero!

Citi bija sašutuši. Viņi vīstīja dūres:

—     Nekur tu neaizbēgsi, nožēlojamais āksts!

—      Blēdis!

—      Dumpinieks! Tevi nokniebs kā zaķi…

—     Sargies! Mēs no jumta aizvilksim tevi uz ešafotu. Rīt būs gatavi desmit ešafoti!

Tibuls turpināja savu bīstamo ceļu.

—      No kurienes viņš tur gadījās? — ļaudis taujāja cits citam. — Kā viņš nonāca šai laukumā? Kā viņš nokļuva uz jumta?

—      Viņš izrāvās gvardiem no rokām, — citi atbildēja. — Viņš aizbēga, nozuda, pēc tam viņu redzējuši dažādās pilsētas malās — viņš virzījies uz priekšu pa jumtiem. Viņš ir veikls kā kaķis. Viņa māksla šoreiz viņam lieti noderējusi. Ne par velti viņš izdaudzināts visā zemē.

Uz laukuma parādījās gvardi. Dīkdieņi metās uz sānielām. Tibuls pārkāpa pāri bar jēram un nostājās uz dzegas. Viņš izstiepa ar apmetni aptīto roku. Zaļais apmetnis plīvoja kā karogs.

Visi bija paraduši redzēt viņu gan gadatirgos, gan svētdienu sarīkojumos, tērpušos šai pašā apmetnī, šai pašā no dzelteniem un melniem trijstūriem šūdinātajā triko.

Tagad augstu, zem stikla jumola, mazs, tievs un svītrains — viņš atgādināja lapseni, kas lien pa nama balto sienu. Kad apmetnis vējā piepūtās, šķita, ka lapsene izpleš zaļos, vizošos spārnus.

—     Tūliņ tu nogāzīsies lejā, diedelniek! Tūliņ tevi nošaus! — iebrēcās ieskurbušais švīts, kas bija saņēmis mantojumu no mūsainās krustmātes.

Gvardi bija izraudzījušies izdevīgu pozīciju. Virsnieks skraidīja ārkārtīgi noraizējies. Rokā viņš turēja pistoli. Viņam bija gari pieši kā ragavu slieces.

17

Iestājās pilnīgs klusums. Doktors ķēra ar roku pie sirds, kas lēkaja kā ola verdošā ūdenī.

2 — Trīs Resnvēderi

Tibuls kādu sekundi pavilcinājās uz dzegas. Viņam vajadzēja tikt pāri uz pretējo laukuma pusi. Tad viņš būtu varējis aizbēgt no Zvaigznes laukuma uz strādnieku kvartāliem.

Virsnieks nostājās laukuma vidū uz dzelteniem un ziliem ziediem izmargotas puķu dobes. Te bija baseins un strūklaka, kura traucās augšup no apaļas akmens bļodas.

—      Stāt! — virsnieks uzsauca zaldātiem. — Es pats viņu nošaušu. Es esmu labākais šāvējs pulkā. Mācieties, kā vajag šaut.

No deviņiem namiem, no visām pusēm uz jumola vidu, uz Zvaigzni, stiepās deviņas tērauda troses — resnas stieples kā kuģu tauvas.

Šķita, ka no luktura, no liesmojošās Zvaigznes, izšāvusies pāri laukumam deviņi melni gari jo gari stari.

Nav zināms, ko tai mirklī domāja Tibuls. Taču droši vien viņš izlēma tā: «Es pāriešu laukumam pāri pa šo stiepli tāpat kā staigāju pa virvi gadatirgū. Es nenokritīšu. Viena stieple ved uz lukturi, otra no luktura uz pretējo namu. Es pāriešu pāri pa abām stieplēm, sasniegšu pretējā nama jumtu un izglābšos.»

Virsnieks pacēla pistoli un sāka tēmēt. Tibuls nogāja pa dzegu līdz tai vietai, kur sākās stieple, spēra soli uz priekšu un virzījās pa stiepli uz luktura pusi.

Pūlim izlauzās pārsteiguma sauciens. '

Tibuls gāja te lēni, te pēkšņi gandrīz vai skriešus, aši un piesardzīgi likdams kājas, svārstīdamies, izpletis rokas. Katru mirkli šķita, ka viņš nokritīs zemē. Tagad viņa ēna parādījās uz nama sienas. Jo vairāk viņš tuvojās lukturim, jo zemāk nolaidās ēna uz sienas, kļuva lielāka un palsāka.

Apakšā bija bezdibenis.

Un, kad Tibuls jau bija pusceļā uz lukturi, mēmajā klusumā atskanēja virsnieka balss:

—      Es tūliņ šaušu. Viņš iekritīs tieši baseinā. Viens, divi, trīs!

Šāviens norībēja.

Tibuls turpināja savu ceļu, bet virsnieks nezin kāpēc pats ievēlās baseinā.

Viņš bija beigts.

Kāds gvards turēja rokā pistoli, no kuras cēlās augšup zilgans (ļumu mutulītis. Viņš bija nošāvis virsnieku.

—      Suns! — gvards sacīja. — Tu gribēji nogalināt tautas draugu. Es to novērsu. Lai dzīvo tauta!

—      Lai dzīvo tauta! — citi gvardi viņam piebalsoja.

—      Lai dzīvo Trīs Resnvēderi! — sauca viņu pretinieki.

Viņi izklīda uz visām pusēm un sāka šaut uz cilvēku, kas soļoja pa stiepli. Tikai divi soļi šķīra viņu no luktura. Ar apmetņa vēzieniem

Tibuls sargaja acis no spilgtās gaismas. Lodes skrēja garām. Pūlis rēca sajūsma.

Paukš! Paukš!

—      Garām!

—      Urā! Garām!

Tibuls uzkāpa uz gredzena, kas ieslēdza lukturi.

—      Tas nekas! — gvardi sauca. — Viņš pāries uz otru pusi. Viņš ies pa citu stiepli. No turienes mēs viņu nocelsim!

Tad notika kaut kas tāds, ko neviens nebija gaidījis. Sīkais, svītrainais stāvs, kas luktura gaismā bija kļuvis melns, atsēdās uz dzelzs gredzena, pagrieza kādu sviru, kaut kas noklikšķēja, nožvadzēja, un lukturis pēkšņi nodzisa.

Neviens nepaspēja izteikt ne vārda. Kļuva briesmīgi tumšs un briesmīgi klusu kā pagrabā.

Bet nākamajā mirklī augstu augstu atkal kaut kas noklaudzēja un nošķinda. Tumšajā jumolā pavērās bālgans kvadrāts. Visi ieraudzīja gabaliņu debess ar divām mazām zvaigznītēm. Tad šai kvadrātā debesu fonā ieslīdēja melnais stāvs un bija dzirdams, ka pa stikla jaimolu aizdip aši soļi.

Vingrotājs Tibuls bija ticis ārā no Zvaigznes laukuma caur lūku.

Zirgi sabijās no šāvieniem un pēkšņās tumsas.

Doktora ekipāža tik tikko neapgāzās. Ormanis krasi pagrieza zirgus un aizveda doktoru pa apkārtceļu.

Tādā kārtā, pārdzīvojis neparastu dienu un neparastu nakti, doktors Gaspars Arneri beidzot ieradās mājās. Viņa saimniecības vadītāja, krustmāte Ganimeda, sagaidīja viņu uz lieveņa. Viņa bija ļoti uztraukusies. Kā nu ne: doktors bija tik ilgi projām! Krustmāte Ganimeda vēcināja rokas, vaidēja, grozīja galvu:

—      Kur tad jūsu brilles? Sasistas? Ak doktor, doktor! Kur tad jūsu apmetnis? Jūs to pazaudējāt? Ak, ak!

—     Bez tam, krustmāt Ganimeda, es nolauzu abiem zābakiem papēžus .. .

—      Ak tavu nelaimi!

—     Šodien notika vēl daudz lielāka nelaime, krustmāt Ganimeda: tika sagūstīts ieroču meistars Prospero. Viņu iesēdināja dzelzs krātiņā.

Krustmāte Ganimeda nezināja neko par to, kas dienu noticis. Viņa bija dzirdējusi lielgabalus šaujam, bija redzējusi ugunsgrēka blāzmu virs namiem. Kaimiņiene bija viņai stāstījusi, ka simts namdaru ceļot Tiesas laukumā ešafotus dumpiniekiem.

—     Man sametās briesmīgi bail. Es aizdarīju aizvirtņus un nolēmu neiet ārā no mājas. Es gaidīju jūs ik mirkli. Ļoti uztraucos … Pusdienas atdzisa, vakariņas atdzisa, bet jūsu kā nav, tā nav, — viņa piebilda.

Nakts bija beigusies. Doktors grasījās doties pie miera.

Starp tām simt zinībām, kuras viņš bija mācījies, bija arī vēsture. Doktoram bija liela grāmata ādas vākos. Tanī viņš mēdza ierakstīt savus spriedumus par svarīgiem notikumiem.

— Jāturas pie kārtības, — doktors sacīja, pacēlis pirkstu uz augšu.

Un par spīti nogurumam doktors paņēma savu ādā iesieto grāmatu, piesēdās pie galda un sāka rakstīt:

«Amatnieki, kalnrači, matroži — visi pilsētas trūcīgie darbaļaudis sacēlās pret Triju Resnvēderu varu. Gvardi uzvarēja. Ieroču meistars Prospero sagūstīts, bet vingrotājs Tibuls izbēga. Nupat Zvaigznes laukumā kāds gvards nošāva savu virsnieku . Tas nozīmē, ka drīz vien visi zaldāti atteiksies karot pret tautu un aizstāvēt Trīs Resnvēderus. Tomēr Tibula liktenis rada bažas . . .»

Te doktors izdzirdēja aiz muguras troksni. Viņš atskatījās. Tur bija kamīns. No kamīna izlīda slaids vīrs zaļā apmetnī. Tas bija vingrotājs Tibuls.

OTRĀ DAĻA TROŅMANTNIEKA TUTI LELLE

.

IV NODALA GAISA BALONU PĀRDEVĒJA BRĪNUMAINIE PIEDZĪVOJUMI

Otrā dienā Tiesas laukumā darbs kūsāt kūsāja: namdari cēla desmit ešafotus. Gvardu konvojs uzraudzīja darbu. Namdari strādāja bez sevišķas patikas.

—      Mēs negribam celt ešafotus amatniekiem un kalnračiem! — viņi sašutuši runāja.

—      Viņi gāja nāvē, lai atbrīvotu visus, kas strādā!

—      Klusu! — auroja konvoja priekšnieks tik nešpetnā balsī, ka no viņa auriem bruka celšanai paredzētās dēju kaudzes. — Klusu, vai es likšu kapāt jūs ar pletnēm!

Kopš paša rīta ļaužu bari plūda šurp uz Tiesas laukumu. Pūta stiprs vējš, lidoja putekļi, izkārtnes līgojās un žvarkstēja, cepures vēlās nost no galvām un ripoja zem lēkājošo ekipāžu riteņiem.

Vienā vietā vējš bija par cēloni pavisam neticamam notikumam: bērnu gaisa balonu pārdevēju baloni aiznesa pa gaisu.

—      Urā! Urā! — klaigāja bērni, noskatīdamies šai fantastiskajā lidojumā.

Viņi plaukšķināja rokas: pirmkārt, pats skats bija ļoti interesants, otrkārt, bija zināmā mērā patīkami apzināties lidojošā balonu pārdevēja nepatīkamo stāvokli. Bērni vienmēr apskauda šo pārdevēju. Skaudība ir sliktas jūtas, bet ko lai dara? Sarkanie, zilie un dzeltenie baloni izskatījās tik vilinoši. Katram gribējās dabūt tādu balonu. Pārdevējam bija liels saišķis. Taču brīnumi nenotiek! Nevienam, pat pašam paklausīgākajam zēnam, nevienai, pat pašai uzmanīgākajai meitenei, pārdevējs ne reizi savā mūžā nebija uzdāvinājis nevienu balonu: ne zilu, ne sarkanu, ne dzeltenu.

Tagad liktenis sodīja viņu par skopumu. Viņš lidoja pāri pilsētai, karādamies auklā, pie kuras bija piesiets balonu saišķis. Augstu dzirkstoši zilajās debesis viņi līdzinājās brīnumainam lidojošam krāsainu vīnogu ķekaram.

—      Palīgā! — brēca pārdevējs, zaudējis cerību un tirinādams kājas. Kājās viņam bija no salmiem pītas tupeles, pārāk lielas viņa kājai. Kad viņš staigāja pa zemi, tad viss bija ciešami. Lai tupeles nekristu nost, viņš šļūca pa ietvi kā pēdīgais sliņķis. Taču tagad, gaisā, šī viltība vairs nelīdzēja.

—      Pie velna!

Balonu saišķis, sitoties augšup un čīkstot, svaidījās vējā.

Viena tupele tomēr nokrita no kājas.

—      Re, re! Ķīnas rieksts! Ķīnas rieksts! — bērni lejā klaigāja.

Patiešām, krītošā tupele atgādināja zemesriekstu.

Tobrīd pa ielu gāja deju skolotājs. Viņš likās ļoti graciozs. Viņš bija gara auguma, ar mazu, apaļu galviņu, tievām kājiņām — līdzīgs tā kā vijolei, tā kā sienāzim. Viņa izsmalcinātā dzirde, pieradusi pie flautas sērīgās balss un dejotāju maigajām sarunām, nespēja panest bērnu bara skaļās, līksmās klaigas.

—      Rimstieties! — viņš noskaitās. — Kā var tik skaļi klaigāt! Sajūsmu vajag izpaust skaistos, melodiskos teikumos … Nu, piemēram…

Viņš nostājās pozā, bet nepaspēja minēt piemēru. Kā visi deju skolotāji, viņš bija paradis lūkoties galvenokārt lejup, uz kājām. Ak vai! Viņš nepamanīja to, kas notika virs viņa galvas.

Pārdevēja tupele uzkrita viņam virsū. Galva viņam bija maza, un prāvā salmu tupele uzmaucās uz tās kā cepure.

Tad nu gan elegantais deju skolotājs ieaurojās kā gausu vēršu dzinējs. Tupele aizsedza pusi sejas.

Bērni smējās, pie zemes krizdami:

—      Ha, ha, ha! Ha, ha, ha!

Deju meistars Viensdivtrls Staigā acis nodūris. Pīkst viņš smalkā balstiņā, Deguns iesma garumā. Pie šā garā deguna Tupele tam pieaugal

Tā puikas dziedāja, sēdēdami uz žoga, gatavi katru mirkli nolēkt tam otrā pusē un laist ļekas vaļā.

—      Ak! — deju skolotājs vaidēja. — Ak, kā es ciešu! Bijusi nu vēl balles kurpīte, nevis tāda riebīga, rupja tupele!

Beigu beigās deju skolotāju apcietināja.

—      Mīļais draugs, — viņam sacīja, — jūsu izskats visus šausmina. Jūs traucējat sabiedrības mieru un klusumu. To vispār nedrīkst darīt un it sevišķi tik nemierīgā laikā.

Deju skolotājs lauzīja rokas.

—      Kāds apmelojums! — viņš elsoja. — Kāds nomelnojums! Es, kas dzīvoju starp valšiem un smaidiem, es, kura augums atgādina vijoles atslēgu, — vai tad es varu traucēt sabiedrības mieru? O!… O! …

Kas notika tālāk ar deju skolotāju, nav zināms. Galu galā tas nav arī interesanti. Daudz svarīgāk uzzināt, kas notika ar lidojošo balonu pārdevēju. Viņš lidoja kā labi noziedējusi pienene.

— Tā ir bezkaunība! — viņš vaimanāja. — Es negribu lidot. Es taču nemaz neprotu lidot…

Viss bija veltīgi. Vējš pieņēmās spēkā. Balonu saišķis cēlās aizvien augstāk un augstāk. Vējš dzina to ārā no pilsētas, uz Triju Resnvēderu pils pusi.

Dažbrīd pārdevējam izdevās pamest skatienu lejup. Tad viņš redzēja jumtus, netīriem nagiem līdzīgus dakstiņus, kvartālus, zilu, šauru ūdens strēli, cilvēkus — pundurīšus un dārzu zaļo jūkli. Pilsēta grozījās zem viņa, it kā uzdurta uz kniepadatas.

Nekas labs nebija paredzams.

«Vēl mazliet — un es iekritīšu Triju Resnvēderu parkā!» šausmas domāja pārdevējs.

Nākamajā mirklī viņš jau lēni, cienīgi un skaisti pārlaidās pāri parkam, slīdēdams aizvien zemāk un zemāk. Vējš sāka pierimt.

«Es laikam tūliņ nolaidīšos zemē. Mani saķers, vispirms pamatīgi piekaus un tad iesēdinās cietumā vai, lai nebūtu veltīgi jātērē laiks, tūliņ nocirtīs galvu.»

Viņu neviens nepamanīja. Tikai no kāda koka uz visām pusēm izspurdza pārbiedētie putni. Lidojošais daudzkrāsainais balonu saišķis meta vieglu, gaisīgu ēnu kā mākonis. Laistīdamās jautrās varavīksnes krāsās, ēna slīdēja pa grantēto celiņu, pa puķu dobi, pa zēna attēlu, kurš sēdēja jāšus uz zoss, pa gvardu, kurš bija iemidzis, sardzē stāvot. Un šī ēna ērmīgi pārvērta gvarda seju. Viņa deguns pēkšņi kļuva zils kā mironim, tad zaļš kā jokdarim un, beidzot, sarkans kā žūpām. Ta kaleidoskopā bārstās stikliņi, mainot krāsu.

Tuvojās liktenīgais mirklis: pārdevējs lidoja uz pils vaļējo logu pusi. Viņš nešaubījās, ka tūliņ ielidos vienā kā pieneņu pūka.

Tā arī notika.

Pārdevējs ielidoja pa logu. Izrādījās, ka tas ir pils virtuves logs. Tā bija konditorejas nodaļa.

Šodien Triju Resnvēderu pilī bija paredzētas parādes brokastis sakarā ar sekmīgo vakardienas dumpja apspiešanu. Pēc brokastīm Trīs Resnvēderi, visa Valsts padome, svīta un goda viesi grasījās braukl uz Tiesas laukumu. Mīļie draugi, iekļūt, pils konditorejā ir ļoti vilinoši. Resnvēderiem bija sajēga par ēdieniem. Turklāt šis bija izņēmuma gadījums. Parādes brokastis! Varat iedomāties, kādu interesantu darbu šodien veica pils pavāri un konditori.

Ielidojot konditorejā, pārdevēju pārņēma reizē sajūsma un šausmas. Tā droši vien šausminās un līksmojas lapsenes, traukdamās uz torti, ko bezrūpīga saimniece atstājusi uz palodzes.

Viņš lidoja vienu mirkli un nepaspēja neko apskatīt, kā pienākas. Sākumā viņam šķita, ka iekļuvis kādā brīnumainā putnu mājā, kur dziedot un svilpojot, sēcot un trakšķinot, rosās daudzkrāsaini, dārgi silto zemju putni. Nākamajā mirklī viņš jau nodomāja, ka tā nav putnu māja, bet augļu veikals, pilns saspiestiem, sulojošiem, pašu sulā peldošiem tropiskiem augļiem. Degunā iesitās salda, skurbinoša smarža; karstums un tvanīgums aizžņaudza rīkli.

Viss sajuka kopā: gan brīnumainā putnu māja, gan augļu veikals.

Pārdevējs pilnā sparā uzkrita uz kaut kā mīksta un silta. Balonus viņš neizlaida no rokām. Viņš cieši spieda pirkstos aukliņu. Baloni nekustīgi turējās viņam virs galvas.

Viņš samiedza acis un apņēmās nevērt tās vaļā neparko pasaulē.

«Nu es saprotu visu,» viņš nodomāja, «tā nav ne putnu māja, ne augļu veikals. Tā ir konditoreja. Un es sēžu tortē!»

Tā tas arī bija.

Viņš sēdēja šokolādes, apelsīnu, granātu, cukādu, pūdercukura un ievārījumu valstībā, sēdēja uz troņa kā smaržojošās, daudzkrāsainās valsts pavēlnieks. Par troni viņam bija torte.

Viņš nevēra acu vaļā. Viņš gaidīja uz neiedomājamu traci, uz vētru un bija gatavs uz visu. Taču notika tas, ko viņš nekādi nebija gaidījis.

—      Torte pagalam, — jaunākais konditors noteica skarbi un sērīgi.

Tad iestājās klusums. Tikai burbuļi plīsa verdošaja šokolādē.

—      Kas nu notiks? — čukstēja balonu pārdevējs, aizelsdamies aiz bailēm un spiezdams plakstus tik cieši kopā, ka tie sūrstēja.

Viņa sirds lēkāja kā kapeika krājkasītē.

—      Blēņas! — vecākais konditors noteica tikpat skarbi. — Zālē jau tikuši galā ar otro ēdienu. Pēc divdesmit minūtēm jāpasniedz torte. Krāsainie baloni un lidojošā bezgoža stulbais mūlis noderēs parādes tortei par lielisku izrotājumu.

Un, to teicis, vecākais konditors uzbrēca:

—      Krēmu šurp!

Un patiešām viņam atnesa krēmu.

Kas nu notika!

Trīs konditori un divdesmit pavārēni metās pārdevējam viisū ar tādu dedzību, kura izpelnītos paša resnākā Resnvēdera uzslavu.

Vienā mirklī viņu nozieda no visām pusēm. Viņš sēdēja aizvērtām acīm, viņš neko neredzēja, bet skats bija baismīgs. Viņu apzieda pilnīgi. Ārā rēgojās tikai galva, apaļais mūlis, kas atgādināja ar pīpenēm izgleznotu tējkannu. Pārējo nosedza balts krēms ar jauku iesārtu nokrāsu. Pārdevēju varēja noturēt, par ko katrs grib, jo līdzību ar sevi viņš bija pazaudējis tāpat kā savu salmu tupeli.

Dzejnieks varēja iztēloties viņu par sniegbaltu gulbi, dārznieks par marmora statuju, veļas mazgātāja — par ziepju putu grēdu, bet draiskulis puika — par sniegavīru.

Virs viņa slējās baloni. Izrotājums bija pavisam neparasts, taču viss kopā radīja tīri interesantu ainu.

—      Tā, — noteica galvenais konditors kā mākslinieks, kurš tīksminās pats par savu gleznu.

Tad viņa balss, tāpat kā pirmo reizi, kļuva nešpetna, un viņš ieau rojās:

—      Cukādes!!!

Atnesa visādu šķirņu, visāda izskata, visāda veida cukādes: rūgto nas, skābenas, vaniļas, trijstūrainas, zvaigznītes, apaļas, pusmēnešus, rozītes. Pavārēni strādāja pilnā sparā. Nepaspēja galvenais kondilois ne lāgā apskatīties, kad jau visa krēma grēda, visa torte bija apspļaudīta ar cukādēm.

—      Gatavs, — galvenais konditors noteica. — Tagad diezin v.ii nevajadzētu iešaut krāsnī, lai mazliet apbrūninātu.

«Krāsnī?» pārdevēju sagrāba šausmas. «Ko? Kādā krāsnī? Mani krāsnī?!»

Te konditorejā ieskrēja sulainis.

—     Torti! Torti! — viņš sauca. — Uz karstām pēdām — torti! ZaU; gaida saldo!

—      Torte gatava! — galvenais konditors atbildēja.

«Nu, paldies dievam!» pārdevējs nodomāja. Tagad viņš mazdrusciņ pavēra acis

Pieci sulaiņi gaiši zilās livrejās pacēla milzīgo bļodu, uz kuras viņš sēdēja. Viņu nesa projām. Jau iztālēm viņš dzirdēja, kā pavārēni smejas par viņu.

Pa platām kāpnēm gājiens devās augšup uz zāli. Pārdevejs atkal uz mirkli samiedza acis. Zālē skaļi čaloja un līksmojās. Skanēja nesk.ii tāmas balsis, dārdēja smiekli, bija dzirdami aplausi._ Pēc visām pazi mēm spriežot, parādes brokastis bija godam izdevušās.

Pārdevēju vai, pareizāk sakot, torti ienesa un nolika uz galda.

Tad pārdevējs atvēra acis.

Un tūliņ viņš ieraudzīja Trīs Resnvēderus.

Viņi bija tik resni, ka pārdevējam pārsteigumā pavērās mute.

«Jāver tūliņ ciet,» viņš apķērās. «Manā stāvoklī labāk neizrādīt dzīvības pazīmes.»

Bet — ak vai! — mute nevērās ciet. Tā tas ilga divas minūtes. Pe< tam pārdevēja izbrīna kļuva mazāka. Viņš saņēma spēkus un aizdanj.i muti, bet tad nekavējoties iepletās acis. Ar lielām pūlēm, pa kail.ii vērdams ciet te muti, te acis, viņš uzveica savu pārsteigumu.

Resnvēderi sēdēja goda vietās, paceldamies pāri citiem viesiem.

Viņi ēda vairāk par visiem. Viens pat sāka ēst salveti.

—      Jūs ēdat salveti…

—      Patiešām? Es tā aizrāvos …

Viņš nometa salveti un tūliņ pat sāka gremot Trešā Resnvēdera ausi. Starp citu, tā izskatījās pēc plāceņa.

Visi locījās aiz smiekliem.

—     Jokus pie malas, — sacīja Otrais Resnvēderis, paceldams dakšiņu uz augšu. — Stāvoklis kļūst nopietns. Atnesta torte.

—      Urā!

Visi tapa varen mundri.

«Kas nu būs?» neziņā mocījās pārdevējs. «Kas būs? Viņi taču apēdīs mani!»

Tobrīd pulkstenis nosita divi.

—      Pēc stundas uz Tiesas laukuma sāksies sodīšana, — teica Pirmais Resnvēderis.

—     Pirmo, protams, sodīs ieroču meistaru Prospero? — iejautājās kāds no goda viesiem.

—      Viņu šodien nesodīs, — atbildēja valsts kanclers.

—      Ko? Kā? Kāpēc?

—      Mēs pagaidām atstāsim viņu dzīvu. Gribam uzzināt no viņa dumpinieku plānus, galveno sazvērnieku vārdus.

—      Kur viņš atrodas?

Visa sabiedrība bija ļoti ieinteresēta, pat torte bija piemirsusies.

—     Viņš joprojām vēl sēž dzelzs krātiņā. Krātiņš atrodas šeit, pilī, troņmantnieka Tuti zvērnīcā.

—      Pasauciet viņu …

—      Atvediet viņu šurp! — viesi sāka saukt.

—      Pareizi gan, — piekrita Pirmais Resnvēderis. — Lai mūsu viesi aplūko šo zvēru tuvumā. Es būtu uzaicinājis visus doties uz zvērnīcu, bet tur rēkoņa, smilkstoņa, smirdoņa. Tas daudz sliktāk par kausu šķindām un augļu smaržu .. .

Protams! Protams! Uz zvērnīcu nav vērts iet. . .

—      Lai atved Prospero uz šejieni. Mēs ēdīsim torti un aplūkosim šo briesmoni.

«Atkal torte!» pārdevējs nobijās. «Tā vien viņiem prātā . .. Rīmas!»

—    Atvediet Prospero, — Pirmais Resnvēderis sacīja.

Valsts kanclers izgāja. Sulaiņi, kas, stāvēdami divās rindās, veidoja gaiteni, pašķīrās un palocījās. Gaitenis kļuva uz pusi zemāks.

Rīmas apklusa.

Viņš ir visai briesmīgs, — Otrais Resnvēderis ieteicās. — Viņš ii stiprāks par visiem. Stiprāks par lauvu. Naids izdedzinājis viņam acis. Neviens nespēj tanīs ieskatīties.

Viņam baismīga galva, — turpināja Valsts padomes sekretārs.

Tā ir milzīga. Tā atgādina kolonas kapiteli. Viņam rudi mati. Var domāt, ka viņa 2a ^vu apņem liesmas.

Kad sākās saruna par ieroču meistaru Prospero, ar rīmām notika

pārmaiņa. Viņi pārstāja ēst, dzīt jokus, čalot, ierāva vēderus, daži pat nobālēja. Daudzi jau bija neapmierināti, ka vispār gribējuši Prospero redzēt.

Trīs Resnvēderi kļuva nopietni un pat tā kā mazliet vājāki.

Pēkšņi visi apklusa. Iestājās pilnīgs klusums. Katrs Resnvēderis sakustējās, it kā gribēdams noslēpties aiz otra.

Zālē ieveda ieroču meistaru Prospero.

Pa priekšu nāca valsts kanclers, abās pusēs apcietinātajam gvardi. Viņi ienāca zālē, nenoņemdami savas melnās vaskadrānas platmales, turēdami rokās kailus zobenus. Ķēdes šķindēja. Ieroču meistara rokas bija iekaltas važās. Viņu pieveda pie galda. Viņš apstājās dažus soļus atstatu no Trim Resnvēderiem.

Ieroču meistars Prospero stāvēja, nodūris galvu. Gūsteknis bija bāls. Asinis bija sarecējušas viņam uz pieres un deniņiem, zem izjukušajiem rudajiem matiem.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz Resnvēderiem. Visi tuvāk sēdošie atrāvās atpakaļ.

—      Kāpēc jūs viņu atvedāt? — kāds viesis iekliedzās. Tas bija pats bagātākais dzirnavnieks visā zemē. — Man bail no viņa!

Un dzirnavnieks paģība, iekrizdams ar degunu taisni ķīseļa bļoda. Daži viesi metās uz izeju. Nevienam vairs nebija prātā torte.

—      Ko jums vajag no manis? — ieroču meistars jautāja.

Pirmais Resnvēderis saņēma drosmi.

—      Mēs gribējām paskatīties uz tevi, — viņš atbildēja. — Un vai tev negribas redzēt tos, kuru rokās tu atrodies?

—      Man derdzas uz jums skatīties.

—• Drīz mēs tev nocirtīsim galvu. Tā mēs tev palīdzēsim, lai tev nav jāskatās uz mums.

—      Es nebaidos. Man ir tikai viena galva, bet tautai — simtiem tūkstošiem galvu. Jūs tās nespēsiet nocirst.

—      Šodien Tiesas laukumā izpildīs sodu. Tur bendes izrēķināsies ar taviem biedriem.

Rīmas jau pavīpsnāja. Dzirnavnieks bija atžilbis un pat nolaizījis ķīseļa rozes no vaigiem.

—      Jūsu smadzenes aptaukojušās, — Prospero atteica. — Jus neredzat tālāk par savu vēderu …

—      Kas vēl nebūs jādzird! — Otrais Resnvēderis apvainojās. — Kas tad mums īsti jāredz?

—      Pavaicājiet saviem ministriem. Viņi zina, kas notiek valstī.

Valsts kanclers nenoteikti nokrekšķinājās. Ministri sāka bungot

ar pirkstiem pa šķīvjiem.

—      Vaicājiet viņiem, — Prospero turpināja, — viņi jums pastāstīs …

Viņš uz mirkli apklusa. Visi sāka ausīties.

—     Viņi jums pastāstīs, ka zemnieki, kuriem jūs atņemat sūri grūti izaudzēto labību, saceļas pret muižniekiem. Viņi nodedzina to pilis, padzen tos no savas zemes. Kalnrači negrib rakt ogles, lai jūs tās pievāktu. Strādnieki lauž mašīnas, lai nebūtu jāvairo jūsu bagātības. Matroži met jūsu kravas jūrā. Zinātnieki, ierēdņi, tiesneši, aktieri pārnāk tautas pusē. Visi, kas agrāk strādāja jūsu labā, saņemdami par atmaksu grašus, kamēr jūs pieņematies resnumā, visi nelaimīgie, posta piemeklētie, bada nomocītie, bāriņi, kropļi, ubagi — visi sāk karu pret jums, pret taukajiem, bagātajiem, kuri apmainījuši sirdi pret akmeni. ..

—      Man šķiet, ka viņš palaiž muti, — iejaucās valsts kanclers.

Bet Prospero runāja tālāk:

—      Piecpadsmit gadus esmu mācījis tautu nīst jūs un jūsu varu. O, cik sen jau mēs kopojam spēkus! Tagad pienākusi jūsu pēdējā stundiņa . . .

—      Pietiek! — iespiedzās Trešais Resnvēderis.

—      Viņš jāved atpakaļ uz krātiņu, — ierosināja Otrais.

Bet Pirmais sacīja:

—      Tu sēdēsi krātiņā tik ilgi, kamēr mēs notversim vingrotāju Tibulu. Mēs sodīsim jūs abus reizē. Tauta dabūs redzēt jūsu līķus. Tad tai uz ilgiem laikiem pāries vēlēšanās karot ar mums!

Prospero klusēja. Viņš atkal nokāra galvu.

Resnvēderis turpināja:

—      Tu esi aizmirsis, ar ko gribi karot. Mēs, Trīs Resnvēderi, esam stipri un vareni. Mums pieder viss. Man, Pirmajam Resnvēderim, pieder visa labība, kas uzaug mūsu zemē. Otrajam Resnvēderim pieder visas ogles, bet Trešais Resnvēderis sapircis visu dzelzi. Mēs esam bagātāki par visiem! Pats bagātākais cilvēks mūsu zemē ir simtreiz nabagāks par mums. Par savu zeltu mēs varam nopirkt visu, ko vien gribam.

Rīmas kļuva nešpetni. Resnvēdera vārdi bija piešķīruši viņiem drosmi.

—      Krātiņā viņu! Krātiņā! — viņi saka brēkt.

—      Zvērnīcā!

—      Krātiņā!

—      Dumpinieks!

Krātiņā!

Prospero aizveda.

Un tagad ēdīsim torti, — sacīja Pirmais Resnvēderis.

«Nu man beigas!» pārdevējs nolēma.

Visu skatieni pievērsās viņam. Viņš aizvēra acis. Rīmas līksmojās:

Ho, ho, ho!

Ila, ha, ha! Kāda brīnišķīga torte! Paskatieties uz baloniem!

—      Tie ir lieliski.

—      Palūkojieties uz to mūli!

—• Tas ir varens!

Visi tuvojās tortei.

—       Bet kas gan šim smieklīgajam putnubiedēklim iekšā? — kāds ieprasījās un sāpīgi iesita ar knipi pārdevējam pa pieri.

—      Laikam konfektes . ..

—      Vai šampanietis …

—      Ļoti interesanti! Ļoti interesanti!

—      Vispirms nogriezīsim galvu un paskatīsimies, kas tur iznāks . . .

—      Ai!

Pārdevējs neizturēja, viņš noteica pavisam skaidri: «Ai!» — un atvēra acis.

Ziņkārie atlēca atpakaļ.Un tai brīdī galerijā atskanēja skaļš bērna kliedziens:

—      Lelle! Mana lelle!

Visi sāka klausīties. Sevišķi uztraucās Trīs Resnvēderi un valsts kanclers. Kliedzieni pārgāja raudās. Galerijā skaļi raudāja zēns, kam nodarīts pāri.

—      Kas tur notiek? — jautāja Pirmais Resnvēderis. — Tur raud troņmantnieks Tuti!

—      Tur raud troņmantnieks Tuti! — kā vienā balsī atkārtoja Otrais un Trešais Resnvēderis.

Visi trīs nobālēja. Viņi bija stipri nobijušies.

Valsts kanclers, vairāki ministri un sulaiņi aizdrāzās uz kāpnēm, kas veda uz galeriju

—      Kas ir? Kas ir? — zālē šalca čuksti.

Zēns ieskrēja zālē. Viņš pagrūda sānis ministrus un sulaiņus un pieskrēja pie Trim Resnvēderiem, purinādams matus un mirdzinādams lakotās kurpītes. Elsodams viņš izkliedza atsevišķus vārdus, kurus neviens nesaprata.

«Šis puika ieraudzīs mani!» uztraucās pārdevējs. «Zēnam noteikti iepatiksies nolādētais krēms, kas neļauj man elpot un pat pirkstu pakustināt. Lai viņš neraudātu, viņam atgriezīs gabalu tortes kopā ar manu pēdu.»

Bet zēns ne aci neuzmeta tortei. Pat brīnišķīgie baloni, kas karājās virs pārdevēja apaļās galvas, nepiesaistīja viņa uzmanību.

Viņš rūgti raudāja.

—      Kas noticis? — jautāja Pirmais Resnvēderis.

—      Kāpēc troņmantnieks Tuti raud? — jautāja Otrais.

Bet Trešais piepūta vaigus.

33

Troņmantnieks Tuti bija divpadsmit gadus vecs. Viņš bija uzaudzis Triju Resnvēderu pilī un audzis kā mazs princis. Resnvēderiem gribējās

3 — Trīs Resnvēderi

mantinieku. Bernu viņiem nebija. Troņmantniekam Tuti vajadzēja mantot visu Triju Resnvederu bagātību un valsti.

Troņmantnieka Tuti asaras iedvesa Resnvēderiem lielākas bailes neka ieroču meistara Prospero vārdi.

Zēns vīstīja dūres, vēcināja tās un spārdījās ar kājām. Viņa dusmām un pārestības apziņai nebija robežu.

Neviens nezināja iemeslu.

Audzinātāji glūnēja gar kolonām, neiedrīkstēdamies ienākt zālē. Viņi savos melnajos tērpos un melnajās parūkās atgādināja apkvēpušus lampu cilindrus

Galu galā, mazliet nomierinājies, zēns izstāstīja, kas noticis.

—       Mana lelle, mana brīnišķīgā lelle salūzusi! . .. Manu lelli sabojājuši. Gvardi dūra manai lellei ar zobeniem . . .

Viņš atkal sāka raudāt. Viņš berzēja acis ar dūrītēm un notriepa vaigus ar asarām.

—      Ko?! — Resnvēderi iebrēcās.

—      Ko?!

—      Gvardi?

—      Dūra?

—      Ar zobeniem?

—      Troņmantnieka Tuti lellei?

Un visa zāle klusu noteica, it kā nopūzdamās:

—      Tas nevar būt!

Valsts kanclers saķēra galvu. Tas pats nervozais dzirnavnieks atkal paģība, bet mirklī viņu atžilbināja Resnvēdera drausmīgais brēciens:

—1 Pārtraukt dzīres! Atlikt visas darīšanas! Sasaukt padomi! Savākt visus ierēdņus! Visus tiesnešus! Visus ministrus! Visus bendes! Atcelt šodienas sodus! Pilī nodevība!

Sacēlās tracis. Pēc vienas minūtes pils karietes trauca uz visām pusēm. Pēc piecām minūtēm uz pili auļoja tiesneši, padomnieki, bendes. Pūlim, kas bija gaidījis Tiesas laukumā uz dumpinieku sodīšanu, vajadzēja izklīst. Ziņotāji, uzkāpuši uz paaugstinājuma, pavēstīja šim pūlim, ka soda izpildīšana atlikta uz rītdienu sakarā ar visai svarīgiem notikumiem.

Pārdevēju kopā ar torti iznesa no zāles. Rīmas mirklī atskurba.

Visi apstāja troņmantnieku Tuti un klausījās.

—      Es sēdēju zālē, parkā, un lelle sēdēja man līdzās. Mēs gribējām, lai saule aptumšotos. Tas ir ļoti interesanti. Es vakar lasīju par to grāmatā … Kad saule aptumšojas, tad dienu var redzēt zvaigznes.

Aiz raudām troņmantnieks nevarēja parunāt. Viņa vieta par šo nolikumu pastāstīja audzinātājs. Arī pēdējais runāja ar pūlēm, jo trīcēja aiz bailēm.

Es atrados netālu no troņmantnieka Tuti un viņa lelles. Es

sēdēju piesaulē, pacēlis degunu uz augšu. Man uz deguna pūtīte, un es domāju, ka saules stari palīdzēs tikt man vaļā no neglītās pūtītes. Pēkšņi parādījās gvardi, veseli divpadsmit. Viņi par kaut ko uzbudināti sarunājās. Pienākuši pie mums, viņi apstājās, Viņi izskatījās draudoši. Viens sacīja, rādīdams uz troņmantnieku Tuti: «Re, kur sēž vilcēns. Pie trim taukām cūkām aug vilcēns.» Ak vai! Es sapratu, k:o nozīmē šie vārdi.

—      Kas tad ir šīs trīs taukās cūkas? — Pirmais Resnvēderis jautāja.

Abi pārējie tumši piesarka. Tad piesarka arī Pirmais. Visi trīs sēca

tik stipri, ka verandā stikla durvis vērās vienā laidā vaļā un ciet.

—     Viņi apstāja troņmantnieku Tuti, — audzinātājs turpināja. — Viņi runāja: «Trīs cūkas audzina dzelzs vilcēnu!» — «Troņmantniek Tuti,» viņi taujāja, «kurā pusē tev sirds? Viņam izņēmuši sirdi, lai viņš augtu ļauns, cietsirdīgs, nežēlīgs, nīstu cilvēkus . . . Kad nobeigsies trīs cūkas, nikns vilks stāsies viņu vietā.»

—     Kāpēc jūs nepārtraucāt šīs nekrietnās valodas? — iesaucās valsts kanclers, purinādams audzinātāju aiz pleca. — Vai tad jūs nenojautāt, ka tie ir nodevēji, kas pārgājuši tautas pusē?

Audzinātājs bija pārbijies. Viņš šļupstēja:

—     Es to sapratu, bet man bija bail. Viņi bija ļoti uzbudināti. Bet man nebija nekāda ieroča, tikai pūtīte .. . Viņi turēja rokas pie zobenu rokturiem, gatavi uz visu. «Paskat,» viens sacīja, «te ir izbāzenis, lelle. Vilcēns rotaļājas ar lelli. Viņam nerāda dzīvus bērnus. Viņam biedros dod izbāzeni, lelli ar atsperi.» Tad otrs iesaucās: «Man ciemā palika sieva un dēls. Mans zēns, šaudams ar kaķeni, trāpīja bumbierim, kas karājās kokā muižnieka parkā. Muižnieks lika nopērt manu zēnu ar rīkstēm par bagātnieku varas aizskaršanu, un viņa sulaiņi pielika manu sievu pie kauna staba.» Gvardi sāka kliegt un mākties virsū troņmantniekam Tuti. Tas, kurš bija stāstījis par zēnu, izrāva zobenu un iedūra lellei. Pārējie darīja to pašu …

Šai stāsta vietā troņmantniekam Tuti atkal sāka plūst asaras.

—         «Še tev, vilcēn!» viņi teica. «Gan mēs tiksim klāt arī tām tavām cūkām.»

—      Kur palika šie nodevēji? — dārdināja Resnvēderi.

—     Viņi pameta lelli un ieskrēja parka biezoknī. Viņi sauca: «Lai dzīvo ieroču meistars Prospero! Lai dzīvo vingrotājs Tibuls! Nost ar Trim Resnvēderiem!»

—      Kāpēc sardze nešāva uz viņiem? — zāle sašuta.

Un tad audzinātājs paziņoja briesmīgu vēsti:

_— Sardze māja viņiem ar platmalēm. Es, noslēpies aiz žoga, redzeju, ka sargi atvadījās no viņiem. Sargi teica: «Biedri! Ejiet un sakiet tautai, ka drīzumā viss karaspēks pāries tās pusē …»

Lūk, kas bija noticis parkā.

Sacēla trauksmi. Pils gvardes uzticamākās daļas nostādīja posteņos pilī, pie parka ieejām un izejām, uz tiltiem un ceļā uz pilsētas vārtiem.

Valsts padome sapulcējās uz apspriedi. Viesi aizbrauca. Trīs Resnvēderi nosvērās uz galvenā pils ārsta svariem. Izrādījās, ka, par spīti uztraukumam, viņi nav pazaudējuši ne nieka no sava svara. Galveno ārstu iesēdināja ūķī pie maizes un ūdens.

Troņmantnieka Tuti lelli atrada parka zālienā. Viņa nebija sagaidījusi saules aptumšošanos. Viņa bija galīgi sabojāta.

Troņmantnieks Tuti nekādi nevarēja nomierināties. Viņš apkampa salauzto lelli un raudāja. Lelle izskatījās pēc meitenes. Viņa bija vienā augumā ar Tuti — dārga, meistarīgi izveidota lelle, kas nemaz neatšķīrās no mazas dzīvas meitenes.

Tagad viņas drēbes bija saplēstas, krūtīs melnoja caurumi no zobenu dūrieniem. Vēl pirms stundas viņa varēja sēdēt, stāvēt, smaidīt, dejot. Tagad viņa bija vienkāršs izbāzenis, lupatu vīkšķis. Kaut kur rīklē un krūtīs zem sārtā zīda čērkstēja salauzta atspere, kā mēdz čērkstēt veci pulksteņi, pirms sāk sist.

—      Viņa ir mirusi! — gaudās troņmantnieks Tuti. — Kāda nelaime! Viņa ir mirusi!

Mazais Tuti nebija vilcēns.

—      Šī lelle jāizlabo, — valsts kanclers sacīja Valsts padomes apspriedē. — Troņmantnieka Tuti bēdām nav robežu. Lelle jāizlabo, lai tur vai kas.

—      Jānopērk cita, — ieteica ministri.

—     Troņmantnieks Tuti negrib citu lelli. Viņš grib, lai šī pati lelle top vesela.

—• Bet kas var lelli izlabot?

—      Es zinu, — sacīja izglītības ministrs.

—      Kas?

—      Mēs, kungi, esam aizmirsuši, ka mūsu pilsētā dzīvo doktors Gaspars Arneri. Šis cilvēks spēj darīt visu. Viņš izlabos troņmantnieka Tuti lelli.

Visi sāka gavilēt:

—      Bravo! Bravo!

Un visa Valsts padome, atcerējusies doktoru Gasparu, sāka dziedāt korī:

Kā aplauzt ragus mēnesim, Kā izspiest sulu akmenim, Kā līdz pat zvaigznēm aizlidot — To visu doktors Gaspars prot.

Tūliņ tika uzrakstīta pavele doktoram Gasparam.

Doktoram Gasparam Arneri kungam

Nosūtot reizē ar šo troņmantnieka Tuti sabojāto lelli, Tiiju Resnvēderu valdības Valsts padome pavēl Jums izlabot šo lelli līdz rītdienai. Ja lelle atgūs agrāko veselīgo un žirgto izskatu, Jums tiks izsniegta balva, kādu Jūs vēlēsieties; neizpildīšanas ga dījumā Jums draud bargs sods.

Valsts padomes priekšsēdētājs, valsts karteļa-;

Un kanclers tūliņ parakstījās. Pavēlei uzspieda lielo valsts zīmogu. Tas bija apaļš, un uz tā bija attēlots cieši piebāzts naudas maiss.

Pils gvardes kapteinis grāfs Bonaventūra divu gvardu pavadība devās uz pilsētu, lai uzmeklētu doktoru Gasparu Arneri un nodotu vi ņam Valsts padomes pavēli.

Viņi auļoja jāšus, bet nopakaļ brauGa kariete. Tanī sēdēja pils ierēdnis. Viņš turēja klēpī lelli. Tā bija skumji piekļāvusi pie viņa plec.i savu brīnišķīgo galviņu ar īsi apgrieztām cirtām.

Troņmantnieks Tuti pārstāja raudāt. Viņš noticēja, ka rīt viņam atvedīs atdzimušu, veselu lelli.

Tik nemierīgi pagāja pilī šī diena.

Bet kā tad beidzās lidojošā balonu pārdevēja dēkas?

Viņu iznesa no zāles — to mēs zinām.

Viņš atkal nokļuva konditorejā.

Un tur notika katastrofa.

Kāds sulainis, kas nesa torti, uzkāpa uz apelsīna mizas.

—      Turies! — uzsauca pārējie.

—     Palīgā! — iebrēcās pārdevējs, juzdams, ka viņa tronis sašūpojas.

Taču nesejs nenoturejas. Viņš nogāzās garšļaukus uz cietas flr/u grīdas. Saslējis augšup garās kājas, viņš stiepti iegaudojās.

—      Urā! — pavārēni sajūsmā gavilēja.

—     Velns parāvis! — noteica pārdevējs bezcerīgās skumjās, nokrizdams reizē ar bļodu un torti uz grīdas kopā ar sulaini.

Bļoda saplīsa gabalu gabalos. Krēms kā sniega pikas pajuka uz visām pusēm. Sulainis uzlēca kājās un aizlaidās lapās.

Pavārēni lēkāja, dejoja un klaigāja.

Pārdevējs sēdēja uz grīdas starp bļodas lauskām, aveņu sīrupa peļķē, un ap viņu garoja labais franču krēms, kas sērīgi kusa uz tortes drupām.

Pārdevējs atvieglots ieraudzīja, ka konditorejā ir tikai pavārēni un triju galveno konditoru nav.

«Ar pavārēniem es noslēgšu darījumu, viņi man palīdzēs aizbēgt,» viņš nodomāja. «Mani baloni paglābs mani.»

Viņš cieši turēja rokā aukliņu ar baloniem.

Pavārēni apstāja viņu no visām pusēm. No viņu acīm pārdevējs noprata, ka baloni viņiem šķiet dārgums, ka iegūt kaut vienu balonu — tas ir pavārēna sapnis un laime.

Viņš sacīja:

—      Man apnikušas dēkas. Es neesmu ne mazs puika, ne varonis. Man nepatīk lidot, es baidos no Trim Resnvēderiem, un es neprotu rotāt parādes tortes. Man ļoti gribas atbrīvot pili no savas klātbūtnes.

Pavārēni pārstāja smieties. Baloni līgojās un grozījās. Tiem kustoties, saules gaisma iedzirkstījās tanīs te zilā, te dzeltenā, te sarkanā liesmā. Tie bija brīnišķīgi baloni.

—      Vai jūs varat palīdzēt man izbēgt? —pārdevējs jautāja, raustīdams aukliņu.

—      Varam, — kāds pavārēns klusu atbildēja. Un piebilda: — Atdodiet mums savus balonus.

Pārdevējs nobālēja.

—       Labi, — viņš teica vienaldzīgā balsī, — esmu ar mieru. Baloni ir ļoti dārgi. Man tie pašam vajadzīgi, bet es esmu ar mieru. Jūs man patīkat. Jums ir tik jautras, vaļsirdīgas sejas un skanīgas balsis.

«Kaut velns jūs būtu parāvis!» viņš domās piemetināja.

—      Galvenais konditors patlaban ir noliktavā, — pavārēns teica. — Viņš izsver produktus cepumiem pie vakariņu tējas. Mums jāpaspēj visu izdarīt pirms viņa atgriešanās.

—      Pareizi, — pārdevējs piekrita, — nav ko kavēties.

—      Tūliņ. Es zinu kādu noslēpumu.

To sacījis, pavārēns piegāja pie liela vara kastroļa, kas stāvēja uz podiņu pavarda, un pacēla vāku.

—      Dodiet balonus, — viņš pieprasīja.

—      Tu esi jucis! — pārdevējs noskaitās. — Ko es darīšu ar tavu kastroli? Es gribu bēgi. Vai man kastrolī jālien, vai?

—      Tieši tā.

—      Kastrolī?

—      Kastrolī *

—      Un pēc tam?

—      To redzēsiet. Lieniet kastrolī. Tas ir vislabākais bēgšanas paņēmiens.

Kastrolis bija tik apjomīgs, ka tanī varēja ielīst ne vien kārnais pārdevējs, bet pats resnākais no Trim Resnvēderiem.

—      Lieniet ātrāk, ja gribat tikt laikus prom.

Pārdevējs ieskatījās kastrolī. Tam nebija dibena. Viņš redzēja tikai melnu bezdibeni kā akā.

—       Labi, — viņš nopūtās. — Ja kastroli, tad kastrolī. Tas nav sliktāk par lidojumu pa gaisu un krēma vannu. Tātad uz redzi, mazie blēži. Saņemiet maksu par manu brīvību.

Viņš atraisija mezglu un izdalīja balonus pavārēniem. Pietika visiem: līdzīgi divdesmit gabalu, katram ar atsevišķu aukliņu.

Tad viņš neveikli ierāpās kastrolī, ar kājām pa priekšu. Pavārēns aizcirta vāku.

—      Baloni! Baloni! — pavārēni līksmi gavilēja.

Viņi izskrēja ārā no konditorejas — lejā, parka pļaviņa, zem konditorejas logiem.

Te, zem klajas debess, bija daudz interesantāk parotaļaties ar baloniem.

Bet pēkšņi visos trijos konditorejas logos parādījās visi trīs konditori.

—      Ko?! — katrs no viņiem ieaurojās. Kas tad tas? Kas par nekārtībām? Marš atpakaļ!

Pavārēnus kliedzieni tā nobiedēja, ka viņi izlaida aukliņas no rokām.

Laimei pienāca gals.

Divdesmit baloni ātri cēlās augšup, mirdzošajās, zilajās debesīs. Bet pavārēni stāvēja lejā zālē, starp smaržīgajiem puķu zirnīšiem, atplētuši mutes un atgāzuši galvas baltajās cepurēs.

V NODAĻA NĒĢERIS UN KAPOSTGALVA

Jūs atceraties, ka doktora nemierpilnā nakts noslēdzās ar virves staigātāja un vingrotāja Tibula izlīšanu no kamīna.

Ko viņi abi darīja divatā līdz rītausmai doktora Gaspara darbnīca, nav zināms. Krustmāte Ganimeda, kuru bija nogurdinājis uztraukums un ilgā gaidīšana uz doktoru Gasparu, gulēja cietā miegā un sapnī redzēja vistu.

Otrā dienā — tātad todien, kad balonu pārdevējs ielidoja Triju Resnvēderu pilī un gvardi sadūra troņmantnieka Tuti lelli, krustmāti (ianimedu piemeklēja nepatikšanas. Viņai izspruka pele no slazda. pele iepriekšējā naktī bija apēdusi mārciņu marmelādes. Vēl pirms tam, naktī no piektdienas uz sestdienu, pele bija apgāzusi glāzi ar krustnagliņām. Glāze bija saplīsusi, bet krustnagliņas nezin kāpēc sāka smaržot pēc baldriāna pilieniem.

Nemierpilnajā naktī pele bija iekritusi slazdā.

Piecēlusies agri no rīta, krustmāte Ganimeda pacēla slazdu. Pele sēdēja ar pilnīgi vienaldzīgu izskatu, it kā viņai nebūtu pirmā reize sēdēt aiz restēm. Vina izlikās.

—      Neēd citreiz marmelādi, ja tā nepieder tev! — krustmāte Ganimeda pamācīja viņu. nolikdama slazdu redzamā vietā.

Apģērbusies krustmāte Ganimeda devās uz darbnīcu pie doktora Gaspara. Viņa gribēja dalīties ar doktoru savā priekā. Vakarrīt doktors Gaspars bija izsacījis viņai līdzjūtību sakarā ar marmelādes bojā eju.

—      Pelei garšo marmelāde, jo tanī daudz skābju, — viņš bija sacījis.

Tas nomierināja krustmāti Ganimedu.

—      Pelei garšo manas skābes. Redzēs, vai viņai patiks arī mans slazds.

Krustmāte Ganimeda piegāja pie darbnīcas durvīm. Viņa turēja slazdu rokā. Bija agrs rīts. Aiz vaļējā loga dzirkstīja svaigā lapotne. Vējš, kas torīt aiznesa balonu pārdevēju, sacēlās vēlāk.

Aiz durvīm bija dzirdama rosīšanās.

«Nabadziņš!» krustmāte Ganimeda nodomāja. «Vai patiešām viņš nemaz nav licies gulēt?»

Viņa pieklauvēja.

Doktors kaut ko sacīja, bet viņa to lāgā nesadzirdēja.

Durvis atdarījās. Uz sliekšņa stāvēja doktors Gaspars. Darbnīcā oda it kā pēc dedzināta korķa. Kaktā zem tīģeļa mirkšķinājās sarkana, dziestoša uguntiņa.

Acīm redzot, nakts pārpalikumu doktors Gaspars bija izmantojis kādam zinātniskam darbam.

—      Labrīt! — doktors jautri sacīja.

Krustmāte Ganimeda augsti pacēla slazdu. Pele ostīja gaisu, raustīdama deguntiņu.

—      Es noķēru peli!

—      Oho! — doktors bija ļoti apmierināts. — Parādiet man!

Krustmāte Ganimeda tipināja uz loga pusi.

—      Te viņa ir!

Krustmāte pastiepa slazdu. Un pēkšņi viņa ieraudzīja nēģeri. Blakus logam, uz kastes ar uzrakstu «Uzmanīgi!» sēdēja skaists nēģeris.

Nēģeris bija kails.

Nēģerim bija tikai sarkanas biksītes.

Nēģeris bija melns, mēļš, brūns, spīdošs.

Nēģeris kūpināja pīpi.

Krustmāte Ganimeda tik sparīgi noteica «ai!», ka teju pat pakrita. Viņa sviedās apkārt kā vilciņš un izpleta rokas kā putnubiedēklis.

Turklāt viņa izdarīja kādu neveiklu kustību, slazda krampītis noklikšķe dams atkrita vaļā, un pele izlēca ārā, pazuzdama sazin kur.

Tik liels bija krustmātes Ganimedas pārbīlis.

Nēģeris smējās pilnā kaklā, izstiepis garās kailās kājas sarkanas tupelēs, kas atgādināja milzīgas sarkano piparu pākstis.

Pīpe lēkāja viņam zobos kā zars vēja grūdienos. Bet doktoram lēkāja brilles, dzirkstis mezdamas. Arī viņš smējās.

Krustmāte Ganimeda kā bulta izšāvās no istabas.

Doktors Gaspars steidzās viņai pakaļ.

—      Krustmāt Ganimeda, — viņš centās krustmāti nomierināt, — ju . veltīgi uztraucaties. Es aizmirsu jūs brīdināt par savu jauno mēģinājumu. Bet jūs jau varējāt ko tamlīdzīgu gaidīt. Es taču esmu māci' • vīrs, dažādu zinātņu doktors, visādu aparātu meistars. Es izdaru visa dus mēģinājumus.Manā darbnīcā var redzēt ne tikai nēģerus, bet an ziloņus. Krustmāt Ganimeda… Krustmāt Ganimeda… Nēģeris ir ne ģeris, bet olu kultenis — tas ir pavisam kas cits. Mēs gaidām brokasti Manam nēģerim ļoti garšo olu kultenis . . .

—      Pelei garšo skābes, — krustmāte Ganimeda šausmās čukstēja, — nēģerim garšo kultenis …

—      Pareizi. Kultenis tagad, bet pele lai paliek uz nakti. Nakti viņa noteikti ieies slazdā, krustmāt Ganimeda . .. Brīvībā viņai vairs nav ko darīt. Marmelāde apēsta uz visiem laikiem.

Krustmāte Ganimeda raudāja, pievienodama kultenim sāls vieta asaras. Tās bija tik rūgtas, ka aizstāja pat piparus.

—      Labi, ka daudz piparu. Ļoti garšīgi! — nēģeris uzteica.

Krustmāte Ganimeda iedzēra baldriānu pilienus, kuri šoreiz nezin

kāpēc garšoja pēc krustnagliņām. Droši vien no asarām.

Tad viņa redzēja pa logu, ka doktors Gaspars aizgāja pa ielu. Viss bija kārtībā: jauna šalle, jauns spieķis, jauni (kaut arī veci) zābaki ai glītiem, veseliem papēžiem.

Bet viņam blakus soļoja nēģeris.

Krustmāte Ganimeda aizmiedza acis un atsēdās uz grīdas. Pareizāk sakot, nevis uz grīdas, bet uz kaķa. Kaķis aiz pārbīļa iemurrājās. Krusl māte Ganimeda, zaudējusi savaldīšanos, piekāva kaķi: pirmkāit, pai to, ka tas maisās pa kājām, otrkārt, par to, ka nav pratis laikus noķeif peli.

Bet pele, no doktora Gaspara darbnīcas ieiavījusies krustmātes Ganimedas kumodē, ēda mandeļu cepumus, ar maigumu atcerēdamās mai melādi.

Doktors Gaspars Arneri dzīvoja Ēnas ielā. Ja no šās ielas nogriežas pa kreisi, tad nonāk šķērsielā, kas saucas Atraitnes Līzbetes vārda, u 11 no turienes, krustojot ielu, kura izdaudzināta ar zibens sasperto ozolu, pēc piecu minūšu gājiena var nokļūt Četrpadsmitajā Tirgū.

Doktors Gaspars un nēģeris devās uz turieni. Jau cēlās vējš. Zibens saspertais ozols čīkstēja kā šūpoles. Afišu līmētājs nekādi nelika gala ar izlīmēšanai sagatavoto papīra lapu. Vējš rāva to viņam ārā no rokām un svieda sejā. Iztālīm šķita, ka cilvēks slauka seju baltā salvete.

Beidzot viņam izdevās pieplikšķināt afišu pie sētas.

Doktors Gaspars lasīja:

Pilsoņi! Pilsoņi! Pilsoņi!

Šodien Triju Resnvēderu valdība rīko tautas izpriecas. Steidzieties uz Četrpadsmito Tirgu! Steidzieties! Tur būs atrakcijas, izpriecas, izrādes! Steidzieties!

-— Man viss skaidrs, — doktors Gaspars teica. — Šodien Tiesas laukumā izpildīs nāves sodu dumpiniekiem. Triju Resnvēderu algotie bendes nocirtīs galvas tiem, kas sacēlās pret bagātnieku un rīmu varu. Trīs Resnvēderi grib piemānīt tautu. Viņi baidās, ka tauta, sapulcējusies Tiesas laukumā, nesalauž ešafotus, nenogalina bendes un neatbrīvo savus brāļus, kas notiesāti uz nāvi. Tāpēc viņi rīko tautai izpriecas. Viņi grib novērst ļaužu uzmanību no šodienas nāves sodiem.

Doktors Gaspars un viņa melnais pavadonis ieradās tirgus laukumā. Pie balagāniem drūzmējās ļaudis. Doktors Gaspars neredzēja starp tiem neviena švīta, nevienas dāmas zelta zivtiņu un vīnogu krāsas tērpā, neviena veca augstmaņa ar zeltu rotātās nestuvēs, neviena tirgotāja ar lielu ādas naudasmaku pie sāniem.

Te bija trūcīgie nomaļu iemītnieki: amatnieki, zeļļi, rudzu plāceņu pārdevēji, algādzes, krāvēji, vecenes, ubagi, kropļi. Pelēkos, novalkātos noplīsušos apģērbus tikai dažviet rotāja vai nu zaļas apšuves, vai raibs apmetnis, vai krāsainas lentes.

Vējš cilāja veceņu sirmos, voilokam līdzīgos matus, svilināja acis, raustīja ubagu brūnās skrandas.

Sejas visiem bija sadrūmušas, visi gaidīja ko ļaunu.

—     Tiesas laukumā izpilda nāves sodu, — ļaudis runāja. — Tur kritīs mūsu biedru galvas, bet te mērkaķosies jokdari, kuriem Trīs Resnvēderi samaksājuši daudz zelta.

—      Iesim uz Tiesas laukumu! — skanēja kliedzieni.

—      Mums nav ieroču. Mums nav pistoļu un zobenu. Bet Tiesas laukumu ielenc trejkāršs gvardu loks.

—      Zaldāti vēl pagaidām kalpo viņiem. Zaldāti šāva uz mums.

—      Nekas! Drīz vien viņi dosies kopā ar mums pret saviem priekšniekiem.

—      Jau šonakt Zvaigznes laukumā gvards nošāva savu virsnieku. Ar to viņš izglāba dzīvību vingrotājam Tibulam.

—      Bet kur ir Tibuls? Vai viņam izdevies izbēgt?

—      Nav zināms. Visu augu nakti un vēl rītausmā gvardi dedzināja strādnieku kvartālus. Viņi gribēja dabūt rokā Tibulu.

Doktors Gaspars un nēģeris tuvojās balagāniem. Priekšnesumi vel nebija sākušies. Aiz izkrāsotajiem priekškariem, aiz šķērssienām bija dzirdamas balsis, šķindēja zvārgulīši, svilpoja flautas, kaut kas pīk stēja, čaukstēja, rēca. Tur aktieri gatavojās izrādēm.

Priekškars pašķīrās, un kāds mūlis paskatījās ārā. Tas bija spānietis, apbrīnojams šāvējs ar pistoli. Ūsas viņam spurojās un viena acs grozījās.

—      A, — viņš teica, ieraudzījis nēģeri, — tu arī piedalies priekšnesumos? Cik tev samaksāja?

Nēģeris klusēja.

—      Es saņēmu desmit zelta gabalus! — spānietis lielījās. Viņš noturēja nēģeri par aktieri. — Panāc tuvāk, — viņš čukstēja, sataisījis noslēpumainu seju.

Nēģeris pakāpās pie priekškara. Spānietis atklāja viņam noslēpumu. Izrādījās, ka Trīs Resnvēderi nolīguši simts aktieru, lai tie šodien uzstātos tirgos un ar savu spēli visādi slavētu bagātnieku un rīmu varu un reizē zākātu dumpiniekus, ieroču meistaru Prospero un vingrotāju Tibulu.

—     Viņi savākuši veselu trupu: jokdarus, dresētājus, klaunus, cnka jātnieces, vēderrunātājus, dejotājus… Visiem jau izsniegta nauda.

—      Vai patiesi visi aktieri bija ar mieru cildināt Trīs Resnvede rus? — doktors Gaspars jautāja.

Spānietis iešņācās:

—      Tss! — Viņš piespieda pirkstu pie lūpām. — Par to nedrīkst skaļi runāt. Daudzi atteicās. Viņus apcietināja.

Nēģeris dusmās nospļāvās.

Tobrīd sāka spēlēt mūzika. Dažos balagānos sākās izrādes. Pūlis sakustējās.

—      Pilsoņi! — klauns gaiļa balsī brēca no dēļu paaugstinājuma. — Pilsoņi! Atļaujiet jūs apsveikt…

Viņš apstājās, gaidīdams, kamēr iestāsies klusums. No viņa sejas bira milti.

—      Pilsoņi, atļaujiet jūs apsveikt ar šādu priecīgu notikumu: šodien mūsu mīļoto Triju Resnvēderu bendes nocirtīs galvas nekrietnajiem dumpiniekiem…

Viņš nepaspēja pabeigt. Kāds zellis meta viņam ar pusēsto plāceni. Tas aizķepināja viņam muti.

—      M-m-m-m-m …

Klauns īdēja, bet nekas nepalīdzēja. Slikti izceptā, pusjēlā mīkla bija aizlipinājusi viņam muti. Viņš plātījās ar rokām un viebās.

—      Tā viņam vajag! Pareizi! — pūlī kliedza.

Klauns aizspruka aiz šķērssienas.

—     Nelietis! Viņš pārdevies Trim Resnvēderiem! Par naudu viņš nopulgo tos, kuri devās nāvē par mūsu brīvību!

Mūzika sāka spēlēt skaļāk. Pievienojās vēl daži orķestri: deviņas dukas, trīs bazūnes, tris turku bungas un viena vijole, kuras skaņas radīja zobu sāpes.

Balagānu īpašnieki centās ar šo mūziku apslāpēt pūļa dūkoņu.

—      Mūsu aktieri, kazi, vēl nobaidīsies no šiem plāceņiem, — viens no viņiem sacīja. — Jāizliekas, it kā nekas nav noticis.

Otrs balagāns saucās «Trojas Zirgs».

Gar priekškaru iznāca ārā direktors. Galvā viņam bija varen augsta platmale no zaļas vadmalas, uz krūtīm apaļas vara pogas, uz vaigiem — rūpīgi uzkrāsots skaists sārtums.

—      Klusāk! — viņš teica tā, it kā runātu vāciski. — Klusāk! Mūsu priekšnesumi ir jūsu ievērības cienīgi.

Pūlis kļuva mazliet uzmanīgāks.

—      Šodien svētku dēļ mēs esam uzaicinājuši stiprinieku Lapitupu.

—      Ta-ti-tu-tā! — bazūne atkārtoja.

Tarkšķi atdarināja kaut ko aplausiem līdzīgu.

—      Stiprinieks Lapitups parādīs jums savus brīnumus. ..

Orķestris sāka dārdināt. Priekškars atvēiās. Uz skatuves iznāca stiprinieks Lapitups.

Patiešām, šis milzīgais dēlietis sārtā triko šķita ļoti stiprs.

Viņš sēca un šķieba galvu kā vērsis. Muskuļi zem viņa ādas kustējās kā žņaudzējčūskas aprīti trusīši.

Apkalpotāji atnesa svaru bumbas un nometa tās uz skatuves. Dēļi gandrīz vai ielūza. Putekļi un zāģu skaidas uzvirpuļoja gaisā. Viss tirgus nodunēja.

Stiprinieks sāka izrādīt savu spēku. Viņš paņēma katrā rokā pa svaru bumbai, uzmeta tās gaisā kā ābolus, notvēra un atvēzienā sasita kopā . .. Dzirkstis vien pašķīda.

—     Re! — viņš noteica. — Tā Trīs Resnvēderi sadauzīs pieres ieroču meistaram Prospero un vingrotājam Tibulam.

Arī šo stiprinieku bija uzpirkuši ar Triju Resnvēderu zeltu.

—      Ha, ha, ha! — viņš dārdināja, priecādamies par savu joku.

Viņš zināja, ka neviens neuzdrošināsies sviest viņam ar plāceni.

Visi redzēja viņa spēku.

Klusumā bija skaidri dzirdama nēģera balss. Vesels galvu dārzs pagriezās uz viņa pusi.

Ko tu teici? — jautāja nēģeris, uzlicis kāju uz pakāpiena.

—      Es teicu, ka šitā, pieri pret pieri, Trīs Resnvēderi sadauzīs galvas ieroču meistaram Prospero un vingrotājam Tibulam.

—      Ciet klusu!

Nēģeris runāja mierīgi, skarbi un ne visai skaļi.

—      Kas tu tāds esi, melnais ķēms? — stiprinieks noskaitās.

Viņš nometa bumbas un iespieda rokas sānos.

Nēģeris uzkāpa uz skatuves.

—      Tu esi ļoti stiprs, bet tikpat nelietīgs. Labāk atbildi, kas tu tāds esi? Ar kādām tiesībām tu ņirgājies par tautu? Es tevi pazīstu. Tu esi uzsitēja dēls. Tavs tēvs vēl līdz šim strādā rūpnīcā. Tavu māsu sauc Ennija. Viņa ir veļas mazgātāja. Viņa mazgā bagātniekiem veļu. Var būt, ka vakar gvardi viņu nošāva. Bet tu esi nodevējs!

Stiprinieks pārsteigts atkāpās. Nēģeris patiešām runāja taisnību. Stiprinieks neko nesaprata.

—      Vācies projām! — nēģeris uzsauca.

Stiprinieks atjēdzās. Viņa sejā saplūda asinis. Viņš sažņaudza dūres.

—     Tev nav tiesību man pavēlēt, — viņš ar pūlēm izrunāja. — Es tevi nepazīstu. Tu esi velns!

—      Vācies projām! Es skaitīšu līdz trīs. Viens!

Pūlis sastinga. Nēģeris bija galvas tiesu zemāks par Lapitupu un trīsreiz tievāks, bet pūlis nešaubījās, ka kautiņa gadījumā uzvarēs ne ģeris, — viņš izskatījās tik apņēmīgs, bargs un drošs.

—      Divi!

Stiprinieks ierāva galvu plecos.

—      Sātans! — viņš nošņācās.

—      Trīs!

Stiprinieks nozuda. Daudzi bija aizvēruši acis, gaidīdami bries mīgo sitienu, un, kad atvēra tās, stiprinieka vairs nebija. Viņš mirkli bija aizmeties aiz šķērssienas.

—     Tā tauta padzīs Trīs Resnvēderus! — nēģeris jautri sauca, pacēlis rokas.

Pūlis trakoja sajūsmā. Ļaudis sita plaukstas un meta cepures gaisā

—      Lai dzīvo tauta!

—      Bravo! Bravo!

Tikai doktors Gaspars neapmierināts grozīja galvu. Ar ko viņš bija nemierā, nav zināms.

—     Kas viņš ir? Kas viņš ir? Kas ir šis nēģeris? — skatītāji interesējās.

—      Vai viņš arī ir aktieris?

—      Mēs viņu nekad neesam redzējuši!

—      Kas tu tāds esi?

—      Kāpēc tu aizstāvi mūs?

—     Pagaidiet! … Pagaidiet!…

Kāds skrandainis izlauzās cauri pūlim. Tas bija tas pats ubags, kas vakar bija sarunājies ar puķu pārdevējām un kučieriem. Doktors Gaspars pazina viņu.

—     Pagaidiet! — ubags uzbudināts sauca. — Vai jūs neredzat, ka mūs krāpj? Šis neģeris ir tāds pats aktieris kā stiprinieks Lapitups. Viena banda. Viņš arī saņēmis naudu no Trim Resnvēderiem.

Nēģeris sažņaudza dūres.

Pūļa sajūsmu nomainīja sašutums.

—      Skaidrs! Viens nelietis aizdzina otru.

—     Viņš baidījās, ka piekausim viņa biedru, un izspēlēja joku!

—      Nost!

—     Nelietis!

—      Nodevējs!

Doktors Gaspars gribēja kaut ko teikt, apturēt pūli, bet bija jau par vēlu.

Kāds ducis vīru uzskrēja uz skatuves un ielenca nēģeri.

—      Sitiet viņu! — iespiedzās vecene. Nēģeris pacēla roku. Viņš bija mierīgs.

—      Stāviet!

Viņa balss pārskanēja klaigas, troksni un svilpienus. Iestājās klusums, un tanī pavisam mierīgi un vienkārši atskanēja nēģera vārdi:

—      Es esmu vingrotājs Tibuls. Visi apjuka.

Uzbrucēju loks sabruka.

—      Ai! — pūlim izlauzās nopūta. Simtiem cilvēku sarāvās un sastinga. Un tikai viens apmulsis ievaicājās:

—      Bet kāpēc tu esi melns?

—     Par to pajautājiet doktoram Gasparam Arneri, — neģeris smaidīdams norādīja uz doktoru.

—      Protams, tas ir Tibuls!

—     Tibuls!

—      Urā! Tibuls brīvs! Tibuls dzīvs! Tibuls ar mums!

—      Lai dzī…

Bet sauciens aprāvās. Bija noticis kaut kas neparedzēts un nepatīkams.

I'ēdējās rindās radās uztraukums. Cilvēki pajuka uz visām pusēm.

—      Klusāk! Klusāk! Bēdz, Tibul, glābies!

l aukumā parādījās trīs jātnieki un kariete.

Tas bija pils gvardes kapteinis grāfs Bonaventūra un divi gvardi. Karietē sēdēja pils ierēdnis ar salauzto troņmantnieka Tuti lelli. Viņa

bija skumji piekļāvusi ierēdņa plecam savu jauko galviņu ar apcirptajām sprogām.

Viņi meklēja doktoru Gasparu.

—     Gvardi! — kāds iebļāvās nelabā balsī.

Vairāki cilvēki pārlēca pāri žogam.

Melnā kariete apstājās. Zirgi skurināja galvas. Iejūgs šķindēja un mirgoja. Vējš pluinīja gaišzilās spalvas.

Jātnieki ielenca karieti.

Kapteinim Bonaventūram bija baismīga balss. Ja vijoles skaņa radīja zobu sāpes, tad šī balss radīja iespaidu, it kā jums būtu izdauzīts zobs.

Bonaventūra pakāpās seglu kāpšļos un prasīja:

—      Kur ir doktora Gaspara Arneri nams?

Viņš savilka pavadu. Rokās viņam bija rupji ādas cimdi ar platiem galiem. Vecene, kuru šis jautājums trāpīja kā bumbveidīgs zibens, pārbiedēta pamāja ar roku nenoteiktā virzienā.

—      Kur? — kapteinis atkārtoja.

Tagad viņa balss skanēja tā, ka šķita, — izdauzīts nevis viens zobs, bet viss žoklis.

—      Es esmu šeit. Kas mani meklē?

Ļaudis pašķīrās. Doktors Gaspars, uzmanīgi cilādams kājas, pienāca pie karietes.

—      Vai jūs esat doktors Gaspars Arneri?

—      Jā, es esmu doktors Gaspars Arneri.

Karietes durvis atvērās.

—      Sēdieties tūliņ karietē. Jūs aizvedīs uz jūsu mājām, un tur jūs uzzināsiet, kas no jums vajadzīgs.

Bereitors nolēca no karietes pakaļējā kāpšļa un palīdzēja doktoram iekāpt. Durtiņas aizcirtās.

Kavalkāde devās ceļā, sperot gaisā sauso zemi. Pēc mirkļa visi bija nozuduši aiz stūra.

Ne kapteinis Bonaventūra, ne gvardi nebija pamanījuši aiz pūļa vingrotāju Tibulu. Iespējams, ka, ieraudzījuši nēģeri, viņi nebūtu pazinuši šai melnajā vīrā to, kuru vajājuši pagājušo nakti.

Likās, briesmas jau garām. Te pēkšņi atskanēja dzēlīga šņākoņa.

Stiprinieks Lapitups bija pastiepis galvu pāri ar kaliko apvilktajai barjerai un šņāca:

—      Pagaidi.. . pagaidi, draudziņ! — Viņš padraudēja Tibulam ar milzīgo dūri. — Pagaidi, es tūliņ panākšu gvardus un pateikšu, ka tu esi šeit!

49

To teicis, viņš līda pāri barjerai. Barjera neizturēja sārti tērpto miesas blāķi. Tā salūza, iebrēkdamās pīles balsī.

4 — Trīs Resnvēderi

Stiprinieks izrāva kāju no dēļu spraugas un, izgrūstīdams ļaužu baru uz visām pusēm, laida rikšiem pakaļ karietei.

Pieturiet! — viņš auroja, skriedams un vēcinādams apaļās, kailas rokas. — Pieturiet! Vingrotājs Tibuls atradies! Vingrotājs Tibuls ir te! Viņš ir man rokā!

Stāvoklis kļuva draudošs. Un te vēl iejaucās spānietis ar grozīgo aci un pistoli aiz jostas; otru pistoli viņš turēja rokā. Spānietis sacēla troksni. Viņš lēkāja pa skatuvi un klaigāja:

—      Pilsoņi! Tibulu vajag izdot gvardiem, citādi mums visiem būs slikti. Pilsoņi, ar Trim Resnvēderiem nedrīkst ķildoties!

Viņam pievienojās direktors, kura balagānā tik neveiksmīgi bija uzstājies stiprinieks Lapitups.

—     Viņš izjauca manu izrādi! Viņš padzina stiprinieku Lapitupu! Hs negribu atbildēt Trim Resnvēderiem par nēģeri!

Pūlis aizstājās Tibulam priekšā.

Stiprinieks nebija panācis gvardus. Viņš atkal parādījās laukumā. Viņš traucās pilnā sparā uz Tibulu. Spānietis nolēca no skatuves un izvilka otro pistoli. Balagāna direktors nezin kur bija sameklējis ar baltu papīru aizvilktu apli — dresēti suņi cirkā lec tādam cauri. Viņš vēcināja šo apli un steberēja pakaļ spānietim.

Spānietis uzvilka gaili.

Tibuls saprata, ka jābēg. Pūlis pašķīrās. Nākamajā mirklī Tibula vairs nebija laukumā. Pārlēcis pār žogu, viņš nokļuva sakņu dārzā. Viņš paglūnēja pa spraugu. Stiprinieks, direktors un spānietis skrēja šurp. Skats bija ļoti smieklīgs. Tibuls iesmējās. Stiprinieks skrēja kā satracināts zilonis, spānietis līdzinājās žurkai, kas lec uz pakaļkājām, bet direktors kliboja kā aizšauta vārna.

—      Mēs tevi noķersim dzīvu! — viņi sauca. — Padodies!

Spānietis klabināja gaili un zobus. Direktors kratīja papīra apli.

Tibuls gaidīja uzbrukumu. Viņš stāvēja uz irdenas, melnas zemes.

Visapkārt bija dobes. Tur auga kāposti, bietes, vijās sazin kādas zaļas usiņas, rēgojās laksti, gulēja platas lapas.

Viss kustējās vējā. Spoži mirdzēja zilas, skaidras debesis.

Kauja sākās.

Visi trīs tuvojās žogam.

Vai tu esi te? — stiprinieks uzprasīja.

Neviens neatbildēja.

Tad spānietis sacīja:

Padodies! Man katrā rokā pa pistolei. Tās ir firmas «Blēdis un Dēls» pašas labākās pistoles. Es esmu labākais šāvējs visā zemē, saproti?

I ibuls neizcēlās ar šaušanas mākslu. Viņam pat nebija pistoles, bet pie rokas, pareizāk sakot, pie kājas bija ļoti daudz kāpostgalvu.

Viņš noliecās, nolauza vienu — apaļu un svarīgu un pārsvieda pāri žogam. Kāpostgalva trāpīja direktoram pa vēderu. Tai sekoja otra un trešā. Tās sprāga ne sliktāk par bumbām.

Ienaidnieki apjuka.

Tibuls noliecās pēc ceturtās. Viņš satvēra to aiz apaļajiem vaigiem, sasparojās, lai izrautu, bet — ak vai! — kāpostgalva nepadevās. Ai to vēl nepietika, tā ierunājās cilvēka balsī:

—      Tā nav kāpostgalva, tā ir manējā. Es esmu balonu pārdevējs. Es izbēgu no Triju Resnvēderu pils un nokļuvu apakšzemes ejā. Ta sākās kastrolī un izbeidzās šeit. Tā izlokās apakš zemes kā gara šļūtene . . .

Tibuls neticēja savām ausīm: kāpostgalva uzdodas par cilvēka galvu!

Tad viņš pieliecās un paskatījās uz šo brīnumu. Acīm vajadzēja noticēt. Tāda cilvēka acis, kurš prot staigāt pa virvi, nemelo.

Tam, ko viņš ieraudzīja, patiešām nebija nekā kopēja ar kāpostgalvu. Tas bija gaisa balonu pārdevēja apaļais mūlis, kurš vienmēi atgādināja tējkannu — ar pīpenēm izgleznotu tējkannu, kam tievs snīpītis.

Pārdevējs lūkojās ārā no zemes, un sarakņātā zeme, izjukusi mitras pikās, kā melna apkakle ietvēra viņa kaklu.

—      Lieliski! — noteica Tibuls.

Pārdevējs vērās viņā apaļām acīm, kurās atspulgojās aizgrābtības pilnā debess.

—      Es atdevu pavārēniem savus gaisa balonus, un pavārēni izlaida mani ārā. Paskat,, kur viens balons lido . ..

Tibuls pacēla acis un ieraudzīja augstu augstu žilbinošajā zilgrne mazu dzeltensārtu balonu.

Tas bija viens no tiem baloniem, kas bija pasprukuši pavārēniem

Tie trīs, kas stāvēja aiz žoga un apdomāja uzbrukuma plānu, an pamanīja balonu. Spānietis aizmirsa visu pārējo. Viņš palēcās veselu asi gaisā, sāka bolīt otro aci un nostājās pozā. Viņš bija kaislīgs mērķī šāvējs.

—      Rau, rau, — viņš sauca, — desmit zvanu torņu augstumā lido kāds stulbs balons. Deru uz desmit zelta gabaliem, ka es tam trāpīšu. Nav labāka šāvēja par mani.

Neviens negribēja derēt ar viņu, bet tas spānieša kvēli neapdzesa. Stiprinieks un direktors sašuta.

—      Ēzelis! — stiprinieks ierēcās. — Ēzelis! Tagad nav laika nodarboties ar balonu medībām. Ēzelis! Mums jādabū rokā Tibuls. Netērē velti lādiņu.

4*

Nekas nelīdzēja. Balons likās pārāk vilinošs mērķis trāpīgajam šāvējam. Spānietis sāka tēmēt, piemiedzis savu nerimtīgo aci. Un, kamēr

51

viņš tēmēja, Tibuls izvilka pārdevēju no zemes. Kas tas bija par skatu! Kas gan nebija pielipis pie viņa apģērba! Gan krēma un sīrupa paliekas, gan mitras zemes pikas, gan cukādu maigās zvaigznītes!

Tai vietā, no kuras Tibuls viņu izvilka tikpat kā aizbāzni no pudeles, palika melns caurums. Šai caurumā sāka birt zeme, un tad radās tada skaņa, it kā lielas lietus lāses bungotu pa uzceltu ekipāžas virsu.

Spānietis izšāva. Protams, viņš netrāpīja balonam. Ak vai! Viņš Irāpīja sava direktora zaļo platmali, kura arī bija laba zvanu torņa augstumā.

Tibuls izbēga no sakņu dārza, pārlēcis pār pretējo žogu.

Zaļā platmale nokrita, aizveldamās kā patvāra caurule. Spānietis briesmīgi samulsa: labākā šāvēja slava pagalam! Turklāt viņš zaudēja cieņu direktora acis.

—      Ak nekrietnelis! — Direktors nespēja valdīties un, aizelsies dusmās, uztrieca visā sparā papīra apli spānietim uz galvas.

Aplis švirkstēdams saplīsa, un spānieša galva iekļuva robainā papīra apkaklē.

Vienīgi Lapitups stāvēja kā iemiets. Taču šāviens bija satraucis apkārtnes suņus. Kāds suns izdrāzās sazin no kurienes un šāvās stipriniekam virsū.

—      Glābjas, kas var! — Lapitups paspēja izkliegt.

Visi trīs metās bēgt.

Pārdevejs palika viens pats. Viņš uztrausās uz žoga un pameta acis visapkārt. Trīs draugi bija novēlušies zem zaļās nogāzes. Lapitups lēkāja uz vienas kājas, turēdams ar roku sakostos resnos ikrus, direktors bija uzķepurojies kokā un tupēja kā pūce, bet spānietis, galvu skurinādams, atšaudījās no suņiem, ikreiz trāpīdams putnu biedēklim.

Suns stāvēja nogāzes augšā un, acīm redzot, netaisījās vēlreiz doties uzbrukumā. Pilnīgi apmierināts ar Lapitupa ikru garšu, viņš vēdināja asti un plati smaidīja, izkāris sārto, spīdīgo mēli.

VI NODAĻA NEPAREDZĒTS APSTĀKLIS

—      Prasiet_ doktoram Gasparam Arneri, — vingrotājs Tibuls atbildēja uz jautājumu, kāpēc viņš kļuvis par nēģeri.

Arī neapjautājoties doktoram Gasparam, var iedomāties iemeslu. Atcerēsimies: Tibulam izdevās izbēgt pēc kaujas. Atcerēsimies: gvardi dzinās viņam pakaļ, viņi dedzināja strādnieku kvartālus, viņi sāka apšaudi Zvaigznes laukumā. Tibuls atrada patvērumu doktora Gaspara majā. Bet arī tur katru brīdi varēja viņu uziet. Briesmas bija acīm redzamas. Pārāk daudzi pazina viņu pēc izskata.

Kuiš katrs bodnieks bija Triju Resnvēderu pusē, jo pats bija resns un bagāts. Katrs bagātnieks, kas dzīvoja doktoram Gasparam kaimiņos, varēja paziņot gvardiem, ka doktors devis pajumti Tibulam.

—      Jums jāpārmaina āriene, — doktors Gaspars sacīja tonakt, kad Tibuls ieradas viņa mājā.

Un doktors Gaspars pārvērta Tibula izskatu.

Viņš sacīja:

—      Jūs esat milzis. Jums ir liels krūšu kurvis, plati pleci, spoži balti zobi, cieti, sprogaini, melni mati. Ja nebūtu baltā ādas krāsa, jūs līdzinātos Ziemeļamerikas nēģerim. Tas ir lieliski. Es jums palīdzēšu kļul melnam.

Doktors Gaspars Arneri bija izmācījies simts zinības. Viņš bija visai nopietns vīrs, bet labsirdīgas dabas. Darbs pirmajā vietā, tomēr šad tad viņam patika izklaidēties. Taču arī atpūtā viņš bija un palika zinātnieks. Tad viņš taisīja novelkamās bildītes, ar ko apdāvināt trūcīgos patversmes bērnus, apbrīnojamas uguņošanas raķetes, rotaļlietas, mūzikas instrumentus ar nedzirdēti jauku skaņu, sastādīja jaunas krāsas.

—     Re, — viņš sacīja Tibulam, — paskatieties šeit. Šai pudelīte ir bezkrāsains šķidrums, taču, nokļuvis uz kāda ķermeņa, tas sausa gaisa ietekmē nokrāso ķermeni melnu, turklāt ar tādu mēļu nokrāsu, kāda piemīt nēģerim. Un šai pudelītē ir esence, kas iznīcina krāsojumu.

Tibuls novilka savu, no krāsainiem trijstūriem šūdināto triko un ieberzēja ķermeni ar kodīgo, pēc tvana smirdošo šķidrumu.

Pēc stundas viņš bija melns.

Tad iznāca krustmāte Ganimeda ar peli. Pārējo mēs jau zinām.

Atgriezīsimies pie doktora Gaspara. Mēs šķīrāmies no viņa tai brīdī, kad kapteinis Bonaventūra aizveda viņu melnajā pils ierēdņu karietē.

Kariete traucās pilnā jaudā. Mēs jau zinām, ka stiprinieks Lapitups nespēja to panākt.

Karietē bija tumšs. Iekļuvis tanī, doktors sākumā nosprieda, ka bla kus sēdošais ierēdnis tur klēpī bērnu — meiteni ar izspūrušiem matiem.

Ierēdnis klusēja. Bērns tāpat.

—      Piedodiet, vai es neesmu aizņēmis pārāk daudz vietas? — pieklājīgais doktors apvaicājās, paceldams cepuri.

Ierēdnis dzestri atbildēja:

—      Neraizējieties.

Gaisma zibēja šaurajos karietes logos. Pēc mirkļa acis pierada pie tumsas. Tad doktors saskatīja ierēdņa garo degunu un puspievērtos plakstus un jauko meiteni greznā kleitiņā. Meitene šķita loti noskumusi. Droši vien viņa bija bāla, bet krēslā to nevarēja redzēt.

«Nabadzīte!» nodomāja doktors Gaspars. «Jādomā, ka viņa ir slima.»

Un viņš atkal uzrunāja ierēdni:

—      Droši vien būs vajadzīga mana palīdzība? Nabaga bērns ir saslimis?

—      Jā, jūsu palīdzība ir vajadzīga, — gardegunis ierēdnis atbildēja.

«Nav nekādu šaubu, ka tā ir kāda Resnvēdera radiniece vai troņmantnieka Tuti mazā viešņa,» doktors prātoja. «Viņa ir grezni ģērbta, viņu ved no pils, gvardes kapteinis viņu pavada, — skaidrs, ka tā ir visai svarīga persona. Jā, bet dzīvus bērnus taču nepielaiž pie troņmantnieka Tuti. Kādā kārtā šis eņģelītis nokļuvis pilī?»

Doktors nezināja, ko domāt. Viņš no jauna mēģināja iesaistīt sarunā gaideguni ierēdni:

—      Sakiet, kas meitenei par kaiti? Vai patiesi difterija?

—      Nē, viņai caurums krūtīs.

—      Jūs gribat teikt, ka viņai plaušas nav kārtībā?

—      Viņai caurums krūtīs, — ierēdnis atkārtoja.

Doktors aiz pieklājības nestrīdējās pretī.

—      Nabaga meitene! — viņš nopūtās.

—      Tā nav meitene, bet lelle, — ierēdnis atteica.

Kariete piebrauca pie doktora nama.

Ierēdnis ar lelli un kapteinis Bonaventūra iegāja doktoram pakaļ namā. Doktors ieveda viņus darbnīcā.

—      Ja tā ir lelle, kāpēc tad jums vajag manu pakalpojumu?

Ierēdnis sāka stāstīt par notikušo, un viss kļuva skaidrs.

Krustmāte Ganimeda, kas vēl nebija attapusies no šārīta uztraukumiem, ieskatījās pa durvju šķirbiņu. Viņa redzēja baismīgo kapteini Bonaventūru. Viņš stāvēja, atspiedies uz zobena, un tricināja kāju milzu zābakā ar atlokiem. Viņa pieši līdzinājās komētām. Krustmāte redzēja skumju, slimu, sārtā, greznā kleitiņā ģērbtu meiteni, kuru ierēdnis atsēdināja atzveltnes krēslā. Meitene nokāra galvu ar izspurušajiem matiem un, šķita, lūkojās lejup uz savām piemīlīgajām kājiņām atlasa kurpītēs ar zelta rozēm pušķu vietā.

Stiprs vējš dauzīja logu aizvir.tni galerijā, un šī klaudzoņa neļāva krustmātei Ganimedai klausīties.

Taču šo to viņa saprata.

Ierēdnis parādīja doktoram Gasparam Triju Resnvēderu Valsts padomes pavēli. Doktors izlasīja un uztraucās.

—      Lellei jābūt izlabotai līdz rītam, — ierēdnis noteica pieceldamies.

Kapteinis Bonaventūra nožvankstināja piešus.

—      Jā … bet. . — doktors noplātīja rokas. — Es pacentīšos, bet

vai es varu galvot? Es nezinu šīs burvju lelles mehānismu. Man tas jāizpētī, man jātiek skaidrībā par bojājumu raksturu, man jāpagatavo jaunas šā mehānisma daļas. Tam visam vajag daudz laika. Varbūt mana māksla izrādīsies bezspēcīga … Varbūt man neizdosies atjaunot sabojātās lelles veselību … Es baidos, kungi… Tik īss termiņš… Tikai viena nakts … Es nevaru solīt. . .

Ierēdnis viņu pārtrauca. Pacēlis pirkstu, viņš sacīja:

—       Troņmantnieka Tuti bēdas ir pārāk lielas, tāpēc mēs nedrīkstam vilcināties. Lellei jābūt veselai nākamā rītā. Tāda ir Triju Resnvēderu griba. Neviens nedrīkst nepaklausīt viņu pavēlei. Rīt no rīta jūs atnesīsiet izlaboto, veselo lelli uz Triju Resnvēderu pili.

—      Jā … bet… — doktors gribēja protestēt.

—      Bez izrunāšanās! Lellei jābūt izlabotai līdz rītam. Ja jūs to izdarīsiet, jūs gaida apbalvojums, ja ne, — bargs sods.

Doktors bija satriekts.

—      Es pacentīšos, — viņš šļupstēja. — Bet jums jāsaprot, ka tas ir pārāk atbildīgs uzdevums .. .

—      Protams, — ierēdnis strupi noteica un nolaida pirkstu. — Es jums nodevu pavēli, jums tā jāizpilda. Ardievu!

Krustmāte Ganimeda atlēca no durvīm un ieskrēja savā istabā, kur kaktā grabinājās laimīgā pele. Briesmīgie apmeklētāji izgāja ārā. Ierēdnis iesēdās karietē, grāfs Bonaventūra, laistīdamies zeltā un šķindēdams, uzlēca zirgā; gvardi uzvilka platmales uz acīm. Un visi aizauļoja.

Troņmantnieka Tuti lelle palika doktora darbnīcā.

Doktors izvadīja, apmeklētājus, tad uzmeklēja krustmāti Ganimedu un sacīja viņai neparasti stingrā balsī:

—       Krustmāt Ganimeda! Iegaumējiet! Es augsti vērtēju savu viedīga cilvēka, izveicīga ārsta un gudra meistara slavu. Bez tam es augsti vērtēju savu galvu. Rīt es varu pazaudēt -tiklab vienu, kā otru. Mani šonakt gaida grūts darbs. Sapratāt? — Viņš pavēcināja .Triju Resnvederu Valsts padomes pavēli. — Lai neviens mani netraucē. Netrokšņojiet. Neskandiniet šķīvjus. Netaisiet tvanu. Nesauciet vistas. Neķeriet peles. Nekādus olu kulteņus, puķu kāpostus, marmelādi un baldriana pilienus! Sapratāt?

Doktors Gaspars bija stipri noskaities.

Krustmāte Ganimeda ieslēdzās savā istabā.

—• Dīvaini notikumi, pavisam dīvaini notikumi! — viņa kurnēja. — Es neko vairs_ nesaprotu. Sazin kāds nēģeris, sazin kāda lelle, sazin kāda .pavēle … Ērmīgi laiki pienākuši!

Lai nomierinātos, viņa nolēma uzrakstīt vēstuli savai māsasmeitai. Vajadzēja rakstīt ļoti piesardzīgi, lai spalva nečirkstētu. Krustmāte baidījas, ka netrauce doktoru.

Pagāja viena stunda. Krustmāte Ganimeda rakstīja. Viņa patlaban bija tikusi pie jocīgā nēģera, kurš šorīt bija gadījies doktora Gaspara darbnīcā.

«. . . Viņi aizgāja divatā. Doktors atgriezās ar pils ierēdni un gvardiem. Viņi atveda lelli, kas nemaz neatšķiras no meitenes, bet nēģera ar viņiem kopā nebija. Kur viņš palicis, es nezinu .. .»

Jautājums par to, kur palicis nēģeris, citiem vārdiem runājot, vingrotājs Tibuls, nedeva miera arī doktoram Gasparam. Darbodamies ar lelli, viņš nemitējās domāt par Tibula likteni. Viņš dusmojās. Viņš sarunājās pat? ar sevi:

—     Kāda neuzmanība! Es viņu pārvērtu par nēģeri un nokrāsoju ar brīnišķīgu krāsu, es padarīju viņu pilnīgi nepazīstamu, bet viņš šodien nodod pats sevi Četrpadsmitajā Tirgū. Viņu taču var saķert.. Ak! Kāpēc viņš tik neuzmanīgs? Vai viņam gribas nokļūt dzelzs krātiņā?

Doktora Gaspara satraukums bija ļoti liels. Tibula neuzmanība, tad šī lelle .. . Bez tam vakardienas nemieri, desmit ešafoti uz Tiesas laukuma . . .

—      Briesmīgi laiki! — doktors izsaucās.

Viņš nezināja, ka šodienas sodi atcelti. Pils ierēdnis bija nerunīgs. Viņš nepastāstīja doktoram par to, kas šodien notika pilī.

Doktors pētīja nabaga lelli un nevarēja saprast:

«Kur radušās šīs brūces? Tās ir cirstas ar aukstu ieroci, jādomā, ar zobenu. Lelli, brīnišķu meiteni, sadūruši. .. Kas to darījis? Kas iedrīkstējies sadurt ar zobenu troņmantnieka Tuti lelli?»

Doktoram nenāca ne prātā, ka to izdarījuši gvardi. Viņš nevarēja pielaist domu, ka pat pils gvarde atsakās kalpot Trim Resnvēderiem un pāriet tautas pusē. Kā viņš būtu priecājies, to uzzinādams!

Doktors paņēma rokās lelles galvu. Saule traucās logā. Tā spoži apspīdēja lelli. Doktors lūkojās.

«Dīvaini, ļoti dīvaini,» viņš prātoja. «Es kaut kur jau esmu redzējis šo seju .. . Nūjā, zināms! Es to esmu redzējis, es to pazīstu. Bet kur? Kad? Tā bija dzīva, tā bija dzīvas meitenes seja, tā smaidīja, jauki vaibstījās, bija vērīga, bija koķeta un skumja … Jā, jā. Tur nevar būt šaubu. Tikai nolādētā tuvredzība neļauj man iegaumēt sejas.»

Viņš piecēla lelles cirtaino galviņu tuvu pie acīm.

«Kāda apbrīnojama lelle! Kāds gudrs meistars to darinājis! Viņa nelīdzinās parastajai lellei. Lellēm mēdz būt zilas, izvalbītas, stulbas acis, kas neatgādina cilvēka acis, uzrauts deguntiņš, savilktas lūpiņas, muļķīgas baltas sprodziņas kā jēram. Lelle pēc izskata šķiet laimīga, bet viņa ir stulba . .. Taču šai lellei nepiemīt nekas no parastās lelles. Zvēru, viņu var noturēt par meiteni, kas pārvērsta lellē!»

Doktors Gaspars tīksminājās ap savu neparasto pacienti. Un visu laiku viņu nepameta domas par to, ka viņš kaut kur redzējis šo pašu bālo sejiņu, vērīgās, pelēkās acis, īsos izspūrušos matus. Sevišķi pazīstams viņam šķita galvas pagrieziens un skatiens: lelle bija mazliet piešķiebusi galvu un lūkojās doktorā no apakšas vērīgi un šķelmīgi .. .

Doktors neizturēja un skaļi jautāja:

—      Lelle, kā tevi sauc?

Taču meitene klusēja. Tad doktors attapās. Lelle sabojāta, jāatdod viņai balss, jāizlabo sirds, jāiemāca atkal smaidīt, dejot un izturēties tā, kā izturas visas meitenes viņas vecumā.

«Pēc izskata viņai divpadsmit gadu.»

Kavēties nedrīkstēja. Doktors stājās pie darba.

«Man jāuzceļ lelle no miroņiem.»

Krustmāte Ganimeda pabeidza savu vēstuli. Divas stundas viņa garlaikojās. Tad viņu sāka krimst ziņkāre. «Kas par steidzīgu darbu jāveic doktoram Gasparam? Kas tā par lelli?»

Viņa klusu pielavījās pie darbnīcas durvīm un ieskatījās sirds veic l,i spraudziņā. Ak vai! Tur bija ielikta atslēga. Viņa neko nesaskatīja, bet durvis atvērās, un iznāca doktors Gaspars. Viņš bija tik satriekts, ka pat neizteica piezīmi krustmātei Ganimedai par viņas nepieklājību. Krust māte Ganimeda sakaunējās arī tāpat.

—      Krustmāt Ganimeda, — doktors viņu uziunāja. — Es aizeju. Pareizāk sakot, man būs jābrauc. Pasauciet ormani.

Viņš mirkli klusēja, tad sāka berzēt ar plaukstu pieri.

—      Es braucu uz Triju Resnvēderu pili. Ļoti iespējams, ka es no turienes vairs neatgriezīšos.

Krustmāte Ganimeda izbrīnā atkāpās:

—      Uz Triju Resnvēderu pili?

—      Jā, krustmāt Ganimeda. Ļoti nejauka lieta. Man atveda troņmantnieka Tuti lelli Tā ir pati labākā lelle pasaulē. Tās mehānisms salūzis. Triju Resnvēderu Valsts padome pavēlēja man izlabot šo lelli līdz nākamajam rītam. Man draud bargs sods.

Krustmāte Ganimeda grasījās sākt raudāt.

—       Un, re, es nevaru izlabot šo nabaga lelli. Es izjaucu viņas krūtīs noslēpto mehānismu, es izpratu tā noslēpumu, es mācētu to atjaunot. Bet. .. tīrie sīkumi! Es nevaru to izdarīt nieka dēļ, krustmāt Ganimeda. Tur, šai mākslīgajā mehānismā, ir zobrats — tas ir iesprādzis . .. Tas nekur neder! Jātaisa jauns . . . Man ir piemērots metāls, tāds kā sudrabs… Bet pirms stājas pie darba, tas jānotur sērskābes šķīdinājuma vismaz divas dienas. Saprotat, divas dienas.. . Bet lellei jābūt gatavai rit no rīta.

—      Vai kādu citu ratu nevar ielikt? — krustmāte Ganimeda bikli ieteicās.

Doktors bēdīgi atmeta ar roku: — Esmu visu ko izmēģinājis, nekas neiznāk.

Pēc piecām minūtēm pie doktora Gaspara nama stāvēja slēgti ormaņa rati. Doktors bija nolēmis braukt uz Triju Resnvēderu pili.

—      Es viņiem pateikšu, ka līdz rītam lelli nevar izlabot. Lai dara ar mani, ko grib …

Krustmāte Ganimeda kodīja priekšauta stūri un purināja galvu tik ilgi, kamēr sabijās, ka galva novelsies.

Doktors Gaspars nosēdināja lelli sev blakus un aizbrauca.

VII NODAĻA DĪVAINĀS LELLES NAKTS

Vējš svilpa doktoram Ga sparam abās ausīs. Melodija bija nejauka, pat sliktāka par to nēģeru galopu, kādu duetā rauj vaļā tecīla un nazis zem cītīga nažu trinēja rokām.

Doktors aizsedza ausis ar apkakli un pagrieza vējam muguru.

Tad vējš pievērsās zvaigznēm. Viņš te dzēsa tās nost, te valstīja, te vēla aiz melnajiem jumtu trijstūriem. Kad šī rotaļa apnika, viņš izdomāja mākoņus. Taču mākoņi bruka kopā kā torņi. Tad vējš uzreiz kļuva salts: viņš sasala aiz niknuma.

Doktoram vajadzēja ietīties apmetnī. Pusi apmetņa viņš piešķīra lellei.

—      Paskubiniet zirgus, paskubiniet! Lūdzu, brauciet ātrāk!

Ne aiz šī, ne aiz tā doktoram pēkšņi sametās bail, un viņš steidzināja kučieri.

Bija ļoti baismīgi — viss tumšs un tukšs. Tikai retos logos parādījās iesarkanas uguntiņas, pārējie bija aizdarīti ar aizvirtņiem. Ļaudis gaidīja baigus notikumus.

Tovakar daudz kas šķita neparasts un aizdomīgs. Doktors pa laikam pat baidījās, ka dīvainās lelles acis, kas zina, sāks spīdēt tumsā kā divi caurspīdīgi akmentiņi. Viņš pūlējās neskatīties uz savu ceļa biedreni.

«Blēņas!» viņš pats sevi mierināja. «Man nervi nav kārtībā. Pats parastākais vakars. Tikai maz gājēju. Tikai vējš tik dīvaini mētā viņu ēnas, ka ikviens pretimnācējs šķiet algots slepkava noslēpumainā, spārnotā apmetnī. .. Tikai gāzes lukturi ielu krustojumos deg tādā kā mironīgi zilā gaismā … Ak, ja ātrāk varētu tikt līdz Triju Resnvēderu pilij!»

Pret bailēm ir ļoti labs līdzeklis: miegs. It īpaši ieteicams pārvilkt segu pāri galvai. Doktors ķērās pie šā līdzekļa. Segu viņš aizstāja ar platmali, kuru cieši uzvilka uz acīm. Nu, un, protams, viņš sāka skaitīt līdz simtam. Tas nepalīdzēja. Tad viņš izmantoja stipri iedarbīgu līdzekli. Viņš daudzināja savā nodabā:

—      Viens zilonis un vēl viens zilonis — divi ziloņi; divi ziloņi un viens zilonis — trīs ziloņi; trīs ziloņi un viens zilonis — četri ziloņi .. .

Sanāca jau vesels ganāmpulks ziloņu. Un simt divdesmit trešais zilonis no iedomātā pārvērtās īstā zilonī. Un tā kā doktors netika skaidrībā, vai tas ir zilonis vai stiprinieks Lapitups sārtajā triko, tad, acīm redzot, doktors bija aizmidzis un redzēja sapni.

Sapnī laiks aizrit daudz ātrāk nekā nomodā. Vismaz doktors sapni paspēja nevien aizbraukt līdz Triju Resnvēderu pilij, bet arī stāties viņu tiesas priekšā. Katrs turēja rokā lelli kā čigāns savu zilos brunčos tērpto pērtiķēnu.

Viņi negribēja uzklausīt nekādus paskaidrojumus.

«Tu neesi izpildījis pavēli,» viņi runāja. «Tu esi pelnījis bargu sodu. Jums abiem ar lelli jāpāriet pa stiepli pāri Zvaigznes laukumam. Tikai noņem brilles . . .»

Doktors lūdza piedošanu. Galvenokārt viņš baidījās par lelles likteni. Viņš teica tā:

«Es jau esmu pieradis, es māku krist. .. Ja es nenoturēšos uz stieples un iekritīšu baseinā, tas nekas. Man ir pieredze: es esmu kritis reizē ar torni uz laukuma pie pilsētas vārtiem .. . Bet lelle, nabaga lelle! Viņa sasitīsies gabalu gabalos … Apžēlojieties par viņu . . . Es taču esmu pārliecināts, ka tā nav lelle, bet dzīva meitene ar skaistu vārdu, kuru esmu aizmirsis, kuru nekādi nevaru atcerēties .. .»

«Nē!» kliedza Resnvēderi. «Nē! Nekādas piedošanas! Tada ir Triju Resnvēderu pavēle!»

Kliedziens bija tik spalgs, ka doktors pamodās.

—     Tāda ir Triju Resnvēderu pavēle! — kāds brēca viņam pie pašas auss.

Nu jau doktors vairs neguleja. Brēcienu viņš dzirdēja nomoda. Doktors atbrīvoja acis, pareizāk sakot, brilles no platmales un pameta skatienu apkārt. Kamēr viņš gulēja, nakts bija paspējusi kļūt stipi i vien melnāka.

Ekipāža stāvēja. To ielenca melni stāvi: tie arī bija kliedzēji, kas iejaukušies doktora sapnī. Viņi vēcināja lukturus. No vēcieniem šaudījās režģainas ēnas.

—      Kas noticis? — doktors jautāja. — Kur mēs atrodamies? Kas tie par cilvēkiem?

Kāds stāvs tuvojās un pacēla lukturi galvas augstumā, apgaismojot doktoru.

Lukturis sašūpojās. Roka, kura turēja to augšgalā aiz gredzena, bija rupjas ādas cimdā ar platu galu.

Doktors saprata: gvardi.

—      Tada ir Triju Resnvederu pavēle, — stāvs atkartoja.

Dzeltenā gaisma plosīja stāvu gabalos. Vizēja vaskadrānas platmale,

kas nakti izskatījās kā darināta no dzelzs.

—     Nevienam nav tiesības pienākt pilij tuvāk par kilometru. Pavēle izdota šodien. Pilsētā nemieri. Tālāk braukt nedrīkst.

—      Jā, bet man nepieciešams nokļūt pilī.

Doktors bija sašutis.

Gvards runāja dzelžainā balsī:

—     Es esmu sardzes priekšnieks, kapteinis Cereps. Es jūs nelaidīšu tālāk, ne soli. Griez atpakaļ! — viņš uzsauca kučierim, atvēzējies ar lukturi.

Doktoram kļuva neomulīgi. Tomēr viņš nešaubījās, ka viņu nekavējoties ielaidīs pilī, līdzko uzzinās, kas viņš ir un kas viņam par vajadzību.

—      Es esmu doktors Gaspars Arneri, — viņš teica.

Par atbildi nodārdēja smiekli. Lukturi sāka dejot visās malās.

—      Pilsoni, mēs neesam noskaņoti jokot tik nemierīgā laikā un tik vēlā stundā, — sardzes priekšnieks atbildēja.

—      Es iums atkārtoju: es esmu doktors Gaspars Arneri.

Sardzes priekšnieks aizsvilās dusmās. Viņš lēni izrunāja, atdalīdams vārdus un katru pavadīdams ar zobens žvakstu:

—      Lai iekļūtu pilī, jūs slēpjaties aiz sveša vārda. Doktors Gaspars Arneri neblandās apkārt pa naktīm. It sevišķi šonakt. Patlaban viņš veic svarīgu uzdevumu: atdzīvina troņmantnieka Tuti lelli. Tikai no rīta viņš ieradīsies pilī. Bet jūs es apcietināšu kā krāpnieku.

—      Ko?! — Nu arī doktors iedegās dusmās.

«Ko?! Viņš iedrīkstas man neticēt? Labi. Es viņam tūliņ parādīšu lelli!»

Doktors pastiepa roku pēc lelles un pēkšņi…

Lelles nebija. Kamēr viņš gulēja, lelle bija izkritusi no ekipāžas.

Doktoram pārskrēja salti šermuļi.

«Varbūt tas viss ir sapnis?» Viņam pazibēja prātā.

Ak vai! Tā bija īstenība.

Nu! — nodīca sardzes priekšnieks, sakodis zobus un kustinādams pirkstus, kuri turēja lukturi. — Brauciet pie velna! Es jūs atlaižu, ko tur piņķēsies ar večukiem . . . Marš!

Vajadzēja paklausīt. Kučieris apgrieza zirgu. Ekipāža nočīkstēja, /.iigs nospraustajās, dzelzs lukturi pasitās augšup pēdējo reizi, un nabaga doktors brauca atpakaļ.

Viņš neizturēja un apraudājās. Ar viņu bija tik rupji runājuši, nosaukuši par večuku, bet pats galvenais — viņš bija nozaudējis troņmantnieka Tuti lelli!

«Tas nozīmē, ka esmu pazaudējis galvu pilnīgi burtiskā nozīmē!»

Viņš raudāja. Brilles apsvīda, un viņš vairs neko nevarēja redzei. Viņam gribējās ierakties ar galvu spilvenā. Tikmēr kučieris trenca zirgu. Doktors bēdājās desmit minūtes. Taču drīz vien viņš atguva savu parasto apdomību.

«Es vēl varu atrast lelli,» viņš prātoja. «Šonakt maz gājēju. Šis apvidus allaž tukšs. Iespējams, ka neviens pa šo laiku nav te gājis . . »

Viņš lika kučierim braukt soļiem un vērīgi lūkoties uz ceļa.

—      Kas ir? Kas ir? — viņš prašņāja ik minūti.

—      Nekas nav redzams. Nekas nav redzams, — kučieris atbildēja.

Viņš ziņoja par galīgi nevajadzīgiem un neinteresantiem atradu

miem:

—      Mučele . ..

—      Nē … tas nav . . .

—      Labs, liels stikla gabals.

—      Nē.

—      Saplīsis zābaks.

—      Nē, — doktors atsaucās aizvien klusāk.

Kučieris pūlējās, cik jaudāja. Viņš izskatīja vai visas acis. Tumsa viņš redzēja tik labi, it kā nebūtu vis kučieris, bet okeāna tvaikoņa kapteinis.

—      Bet lelli, lelli jūs neredzat? Lelli sārtā kleitiņā?

—      Lelles nav, — kučieris runāja bēdīgā basā.

—     Nu, tādā gadījumā viņu būs pievākuši. Nav nozīmes ilgāk meklēt… Te, ap šo vietu es iemigu . .. Tad viņa vēl sēdēja man blakus . . Ak!

Un doktors teju pat atkal saka raudat.

Kučieris vairākkārt līdzjūtīgi ierāva gaisu nāsīs.

—      Ko nu darīsim?

—      Ak, es vairs nezinu … Ak, es vairs nezinu … — Doktors sēdēja, iespiedis galvu rokās, un šūpojās aiz bēdām un ekipāžas grūdieniem. — Es zinu, — viņš no jauna ierunājās. — Nu, protams… nu, protams … Kā tas man agrāk neienāca prātā! Viņa ir aizbēgusi, šī lelle .. Es iemigu, un viņa aizbēga. Skaidrs, viņa bija dzīva. Es tūliņ to pam.i nījiu. Tomēr tas nemazina manu vainu Triju Resnvederu priekša .. .

Te viņam iegribējās ēst. Viņš mirkli klusēja un tad paziņoja vis.n svinīgi:

—      Es šodien neesmu ēdis pusdienas. Vediet mani uz tuvāko traktieri.

Izsalkums doktoru nomierināja.

Viņi ilgi braukāja pa tumšajām ielām. Visi traktiernieki bija aizvēruši savas durvis. Visi resnvēderi šonakt pārdzīvoja bažu pilnas stundas.

Viņi bija piesituši jaunus aizšaujamos un aizkrāvuši durvīm priekšā kumodes un skapjus. Viņi bija aizbāzuši logus ar pēļiem un svītrainiem spilveniem. Viņi negulēja. Visi, kas bija resnāki un bagātāki, gaidīja šonakt uzbrukumu. Ķēdes suņiem nedeva ēst jau no paša rīta, lai tie būtu vērīgāki un niknāki. Bagātajiem un resnajiem bija pienākusi baiga nakts. Viņi bija pārliecināti, ka tauta ik mirkli vai sacelties no jauna. Baumas par to, ka daži gvardi kļuvuši neuzticīgi Trim Resnvēderiem, sadūruši troņmantnieka Tuti lelli un pametuši pili-, bija izplatījušās pa visu pilsētu. Tas ļoti uztrauca visus bagātniekus un rīmas.

—      Velns lai parauj! — viņi sašutumā runāja. — Mēs vairs nevaram paļauties uz gvardiem. Vakar viņi apspieda tautas sacelšanos, bet šodien viņi vērsīs savus lielgabalus pret mūsu namiem.

Doktors Gaspars bija pazaudējis jebkuru cerību remdināt savu izsalkumu un atpūsties. Visā apkārtnē nebija nekādu dzīvības zīmju.

—      Vai tiešām jābrauc uz mājām? — doktors gaudās. — Tas taču ir tik tālu … Es nomiršu aiz bada …

Pēkšņi viņš sajuta cepeša smaržu. Jā, ļoti jauki smaržoja pēc kaut kā cepta, laikam aitas gaļas ar sīpoliem. Un kučieris tai pašā mirklī netālu ieraudzīja gaismu. Šaura gaismas svītriņa līgojās vējā.

Kas tas bija?

—      Bijis nu traktieris! — doktors sajūsmā izsaucās.

Viņi piebrauca klāt.

Izrādījās, ka tas nebūt nav traktieris.

Atstatu no dažiem namiņiem, tukšā klajumā stāvēja būda uz riteņiem.

Šaurā gaismas svītra izrādījās šīs būdas lāgā neaizvērto durvju sprauga. Kučieris nokāpa no bukas un devās izlūkgājienā. Doktors, aizmirsis par likstām, baudīja cepeša smaržu. Viņš sēca, sīca caur degunu un miedza acis ciet.

—      Pirmkārt, es baidos no suņiem! — kučieris sauca tumsā. — Otrkārt, te ir sazin kādi pakāpieni…

Viss nobeidzās laimīgi. Kučieris uztrausās pa kāpnītēm līdz durvīm un pieklauvēja.

—      Kas tur ir?

Šaurā gaismas svītriņa pārvērtās par platu, spilgtu četrstūri. Durvis <1!vērās. Uz sliekšņa stāvēja cilvēks. Tukšajā apkārtnes tumsība viņš šai spilgti apgaismotajā fonā šķita plakans, izgriezts no melna papīra.

Kučieris atbildēja doktora vietā:

—      Tas ir doktors Gaspars Arneri. Bet kas jūs tādi esat? Kam pieder ši māja uz riteņiem?

—      Te ir tēvoča Brizaka balagāniņš, — atbildēja ķīniešu ēna, stāvēdama uz sliekšņa. Viņa nezin par ko nopriecājās, uztraucās un sāka vēcināt rokas.

— Lūdzu, kungi, lūdzu! Mēs esam ļoti priecīgi, ka doktors Gaspars Arneri apmeklējis tēvoča Brizaka balagāniņu.

Laimīgas beigas! Pietiek visādu nakts klejojumu! Lai dzīvo tēvoča Brizaka balagāniņš!

Ir doktors, ir kučieris, ir zirgs atrada pajumti, vakariņas, atpūtu. Būda uz riteņiem izrādījās viesmīlīgs nams. Tanī dzīvoja tēvoča Brizaka klejojošā trupa.

Kas gan nav dzirdējis šo vārdu! Kas gan nezināja par tēvoča Brizaka balagāniņu? Cauru gadu balagāniņš rīkoja savas izrādes tirgus laukumos svētku un gadatirgu dienās. Kas tanī bija par meistarīgiem aktieriem! Cik interesantas bija viņu izrādes! Un galvenais tas, ka te, šai balagāniņā, uzstājās virves staigātājs Tibuls.

Mēs jau zinām, ka viņš bija iemantojis labākā virves staigātāja slavu visā zemē. Mēs bijām liecinieki viņa veiklībai, kad viņš Zvaigznes laukumā pārgāja pāri briesmīgajam bezdibenim zem gvardu lodēm.

Cik tulznu neiemetās gan mazu, gan lielu skatītāju rokās, kad Tibuls uzstājās tirgus laukumos! Tik centīgi viņam aplaudēja ir bod nieki, ir vecas ubadzes, ir skolēni, ir zaldāti, visi, visi. . . Tagad gan bodnieki un švīti nožēloja savu agrāko sajūsmu: «Mēs viņam aplau dējām, bet viņš cīnās pret mums!»

Tēvoča Brizaka balagāns bija tapis bārs; virves staigātājs Tibuls bija to pametis.

Doktors Gaspars neko nesacīja par to, kas noticis ar Tibulu. Viņš noklusēja arī par troņmantnieka Tuti lelli.

Ko doktors ieraudzīja balagānā, šai būdā uz riteņiem?

Viņu apsēdināja uz lielām turku bungām, ko rotāja koši sarkani trijstūri un tīklveidā izpīta zeltīta stieple. Būda, kas bija celta pec vagona parauga, sastāvēja no vairākām dzīvojamām telpām, kuras nošķīra audekla starpsienas.

Bija vēla stunda. Balagāna iemītnieki gulēja. Cilvēks, kurš bija atvēris durvis un izskatījās pēc ķīniešu ēnas, nebija neviens cits ka vecais klauns. Viņu sauca par Augustu. Šonakt viņš bija dežurants. Kad doktors piebrauca pie balagāna, Augusts gatavoja sev vakariņas. Viņš patiešām cepa aitas gaļu ar sīpoliem.

65

Doktors sēdēja uz bungām un vēroja telpu. Uz kastes dega petrolejas lampa. Pie sienām karājās ar baltu un sārtu papirosu papīru aizvilktas stīpas; garas, svītrainas pletnes ar spožiem metāla rokturiem; ar zelta aplīšiem apbārstīti, ar puķēm, zvaigznēm un daudzkrāsainam drēbes strēmelēm apšūti tērpi. No sienām vērās maskas. Dažām rēgojās ragi; citām deguns atgādināja turku tupeli; citām mute sniedzās no vienas auss līdz otrai. Kādai maskai bija milzīgas ausis. Pats smieklīgākais bija tas, ka tās bija cilvēka ausis, tikai ļoti lielas.

5 —Trīs Resnvēderi

Kaktā, krātiņā sēdēja kāds nesaprotams dzīvnieciņš. Pie vienas sienas stāvēja garš dēju galds. Virs tā karājās spoguļi. Veseli desmit. Pie katra spogulīša bija pati ar savu sulu, stearīnu, pielipināta svece. Sveces nedega. Uz galda vāļājās kārbiņas, otiņas, krāsas, pūderslotiņas, parūkas, sārts pūderis, žuva krāsainas peļķītes.

—     Mēs šodien bēgām no gvardiem, — klauns ierunājās. — Jūs zināt, virves staigātājs Tibuls bija mūsu aktieris. Gvardi gribēja mūs saķert: viņi domā, ka esam Tibulu noslēpuši.

Vecais klauns izskatījās gaužām noskumis.

—      Mēs paši nezinām, kur palicis virves staigātājs Tibuls. Droši vien viņu nonāvējuši vai ielikuši dzelzs krātiņā.

Klauns nopūzdamies šūpoja sirmo galvu. Dzīvnieks krātiņā lūkojās doktorā ar kaķa acīm.

—      2ēl, ka jūs tik vēlu ieradāties pie mums, — klauns runāja. — Mēs jūs ļoti mīlam. Jūs būtu mūs nomierinājis. Mēs zinām, ka jūs esat bēduļu draugs, tautas draugs. Es jums atgādināšu kādu gadījumu. Mēs sniedzām izrādi Vērša Aknu tirgū. Tas bija pagājušā pavasarī. Mana meitene dziedāja dziesmiņu .. .

—     Tā, tā … — doktors sāka atcerēties. Pēkšņi viņš sajuta dīvainu uztraukumu.

—      Atminaties? Jūs toreiz bijāt tirgū. Jūs noskatījāties mūsu izrādi. Mana meitene dziedāja dziesmiņu par pīrāgu, kas labāk bijis ar mieru sadegt krāsnī nekā nokļūt resnā muižnieka vēderā . . .

—      Jā, jā… atminos … Tālāk!

—      Augstmaņu dāma, kāda vecene, izdzirdēja to un apvainojās. Viņa lika saviem gardeguņiem sulaiņiem saplūkt manu meiteni aiz ausīm.

—     Jā, es atceros. Es iejaucos un aizdzinu sulaiņus. Dāma pazina mani, un viņai sametās kauns. Tiesa?

—     Jā. Tad jūs aizgājāt, un mana meitene sacīja, ka nebūtu varējusi vairs dzīvot, ja augstmaņu vecenes sulaiņi viņu būtu saplūkuši aiz ausīm . .. Jūs viņu izglābāt. Viņa to nekad neaizmirsīs!

—      Bet kur jūsu meitene tagad? — doktors jautāja; viņš ļoti nervozēja.

Tad vecais klauns piegāja pie audekla starpsienas un pasauca. Viņš izrunāja dīvainu vārdu, izteica trīs skaņas, it kā atdarītu mazu, apaļu koka kārbiņu, kura grūti atverama:

—      Suoka!

Pagāja dažas sekundes. Tad audekla durvju vārsne pacēlās, un no turienes pavērās ārā meitene, mazliet piešķiebusi galvu ar izspūrušām cirtām. Viņa lūkojās doktorā pelēkām acīm, mazliet no lejas uz augšu, vērīgi un šķelmīgi.

Doktors pacēla acis un apstulba: tā bija troņmantnieka Tuti lelle!

TREŠĀ DAĻA SUOKA

..

VIII NODAĻA MAZĀS AKTRISES GRŪTĀ LOMA

Jā, tā bija viņa!

Bet, velns parāvis, kā viņa bija šeit gadījusies? Brīnumi? Kas pai brīnumiem! Doktors Gaspars pārāk labi zināja, ka nekādu brīnumu nav. Viņš nosprieda, ka tā ir gluži vienkārša krāpšana. Lelle bija dzīva, un, kad viņš bija tik neuzmanīgs un aizmiga ekipāžā, viņa aizšmauca kā nepaklausīgs skuķis.

—      Nav ko smaidīt! Jūsu pieglaimīgais smaids nemazina jūsu vainu, — viņš stingri noteica. — Kā redzat, liktenis jūs sodījis. Es pilnīgi nejauši atradu jūs tur, kur liekas pilnīgi neiespējami jūs atrast.

Lelle izbolīja acis. Tad viņa sāka mirkšķināt tās kā trusītis un apmulsusi paskatījās uz klaunu Augustu. Tas nopūtās.

—      Kas jūs tāda esat, atbildiet bez izlocīšanās!

Doktors centās, lai viņa balss skanētu iespējami bargi. Taču lelle izskatījās tik burvīga, ka dusmoties bija ļoti grūti.

—       Redzat nu, — viņa sacīja, — jūs esat mani aizmirsis. Es esmu Suoka.

—       Su-oka, — atkārtoja doktors. — Bet jūs taču esat troņmantnieka Tuti lelle!

.— Kas pai lelli! Es esmu gluži parasta meitene …

—      Ko? .. . Jūs izliekaties!

Lelle iznāca ārā. Lampa spoži apspīdēja viņu. Viņa smaidīja, piešķiebusi izspūrušo galviņu. Mati viņai bija tādā krāsā kā mazu peleku putniņu spalvas.

Pūkainais dzīvnieciņš krātiņā visai vērīgi lūkojās viņā.

Doktors Gaspars bija pilnīgā neizpratnē. Pēc laiciņa lasītājs uzzinās visu noslēpumu, bet šobrīd mēs gribam viņu brīdināt par kādu ļoti svarīgu apstākli, kas bija paslīdējis garām doktora Gaspara Arneri vērīgajam skatienam. Uztraukuma brīžos cilvēks dažkārt neredz tādas lietas, kuras, kā pieaugušie mēdz sacīt, durtin duras acīs.

Lūk, kas tas bija: tagad, balagānā, lellei bija pavisam citāds izskats. Pelēkās acis jautri mitdzēja. Patlaban viņa šķita nopietna un vērīga, taču no viņas skumjām nebija ne vēsts. Gluži otrādi, katrs sacītu, ka tā ir draiskule, kura tēlo kautru meiteni.

Un tālāk: kur bija palicis viņas iepriekšējais krāšņais tērps, viss šis sārtais zīds, zelta rozes, mežģines, spīduļi, īpasakainā rota, kurā ikviena meitene līdzinātos ja ne tieši princesei, tad vismaz rotaļlietai Jaungada eglītē? Iedomājieties vien, patlaban lelle bija ģērbusies vairāk kā pieticīgi. Blūzīte ar zilu matroža apkaklīti, novalkātas kurpītes, pietiekami pelēkas, lai nebūtu baltas. Kurpes bija uzvilktas basās kājās. Tikai nedomājiet, ka šis vienkāršais ietērps bija padarījis lelli neglītu. Gluži otrādi, tas viņai piestāvēja. Ir tādas smulītes — sākumā neviens pat nepagodina viņas ar skatienu, bet, vērīgāk ielūkojies, redz, ka tāda smulīte ir jaukāka par princesi, jo vairāk vēl tāpēc, ka princeses dažkārt pārvēršas par vardēm vai, otrādi, vardes pārvēršas par princesēm.

Bet, lūk, pats galvenais: atcerieties, ka troņmantnieka Tuti lellei krūtīs bija melnas rētas. Tagad tās bija nozudušas.

Tā bija līksma, veselīga lelle!

Bet doktors Gaspars neko neievēroja. Varbūt nākamajā brīdī viņš būtu sapratis visu, bet tieši tobrīd kāds pieklauvēja pie durvīm. Stāvoklis sarežģījās vēl vairāk. Balagānā ienāca nēģeris.

Lelle iespiedzās, Dzīvnieks krātiņā iesprauslojās, kaut arī nebija kaķis, bet kāds sarežģītāks radījums.

Mēs jau zinām, kas bija šis nēģeris. To zināja arī doktors Gaspars, kas šo nēģeri bija iztaisījis no parasta cilvēka. Taču neviens cits šo noslēpumu nezināja.

Apjukums ilga veselas piecas minūtes. Nēģeris uzvedās taisni briesmīgi. Viņš paķēra lelli, pacēla gaisā un sāka skūpstīt viņai vaigus un degunu, pie kam šis deguns vairījās tik enerģiski, ka nēģeris skūpstot atgādināja cilvēku, kurš grib iekost diedziņā pakārtā ābplā.

Vecais Augusts aizvēra acis un, bailēs apstulbis, šūpojās kā ķīniešu ķeizars, izlemdams jautājumu: vai nocirst noziedzniekam galvu jeb vai piespiest viņu apēst dzīvu žurku bez cukura?

Kurpe nokrita lellei no kājas un ķēra lampu. Tā apgāzās un izlaida garu. Kļuva tumšs. Šausmas sasniedza augstāko pakāpi. Tad visi ieraudzīja, ka svīst jau rīts. Spraugās iespiedās gaismiņa.

— Gaisma jau aust, — sacīja doktors Gaspars, — un man jāiet uz Triju Resnvēderu pili kopā ar troņmantnieka Tuti lelli.

Nēģeris atgrūda durvis vaļā. Palsā gaisma no āra ieplūda iekšā. Klauns sēdēja kā iepriekš ai aizdarītām acīm. Lelle bija noslēpusies aiz šķērssienas.

Doktors Gaspars ātrumā izstāstīja Tibulam visu. Viņš izstāstīja notikumu ar troņmantnieka Tuti lelli, par tās nozušanu un laimīgo atrašanos šeit, balagānā.

Lelle klausījās aiz šķērssienas un neko nesaprata.

«Doktors sauc viņu par Tibulu,» viņa domāja. «Kas viņš par Tibulu? Tas ir nejauks nēģeris. Tibuls ir skaists, balts, bet šis — melns …»

Tad viņa pabāza vienu aci ārā un palūkojās. Nēģeris izvilka no savu skaisto sarkano biksīšu kabatas iegarenu pudelīti, atdarīja to, pie kam pudelīte iečiepstējās kā zvirbulis, un sāka liet sev virsū kaul kādu šķidrumu. Pēc mirkļa notika.brīnums: nēģeris kļuva balts, skaists, nevis melns. Nu vairs nebija šaubu. Tas bija Tibuls.

—      Urā! — lelle izsaucās un, izsprukusi no sava nodalījuma, metās Tibulam ap kaklu.

Klauns, kurš neko neredzēja un nosprieda, ka noticis pats briesmīgākais, novēlās no sava sēdekļa un palika nekustēdamies guļam. Tibuls satvēra viņu aiz biksēm un pacēla kājās.

Nu jau lelle beЈ uzaicinājuma skūpstīja Tibulu.

—     Tas ir ko vērts! — viņa aizelsusies runāja. — Kā tu biji tik melns? Es tevi nepazinu.

—     Suoka! — Tibuls stingri sacīja.

Viņa tūliņ nolēca no Tibula platajām krūtīm un nostājās viņa priekšā, militāri izslējusies kā īsts alvas zaldātiņš.

—     Kas ir? — viņa jautāja kā skolniece.

Tibuls uzlika roku uz viņas izspūrušās galviņas. Meitene lūkojās uz viņu augšup ar laimīgām, pelēkām acīm.

—      Vai tu dzirdēji, ko stāstīja doktors Gaspars?

—     Jā. Viņš teica, ka Trīs Resnvēderi pavēlējuši viņam izdziedināt troņmantnieka Tuti lelli. Viņš teica, ka lelle izbēgusi no viņa ekipāžas. Viņš apgalvo, ka šī lelle esmu es.

—      Viņš maldās.. — Tibuls atbildēja. — Doktor Gaspar, iedrošinos jums apgalvot, ka tā nav lelle. Tas ir mans mazais draudziņš, tā ir meitene, dejotāja Suoka, mans uzticamais biedrs cirka darbā.

—      Taisnība! — lelle nopriecājās. — Mēs abi ne vienreiz vien esam staigājuši pa stiepli.

Viņa bija ļoti apmierināta, ka Tibuls nosaucis viņu par savu uzti oamo biedru.

—      Mīļais! — viņa nočukstēja un paberzēja seju pie Tibula rokas.

—      Kā? — doktors pārjautāja. — Patiešām dzīva meitene? Suoka, jūs sakāt? Jā! Jā! Nudien! Tagad es to skaidri redzu. Es atceros. lis taču reiz esmu redzējis šo meiteni. Jā … jā . . . Es viņu paglābu no kādas vecenes sulaiņiem, kuri gribēja viņu piekaut ar rungām!

Un doktors pat sasita rokas.

—      Ha, ha, ha! Nūjā, protams. Tāpēc man arī šķita troņmantnieka lelles seja tik pazīstama. Tā ir apbrīnojama līdzība vai, kā zinātnieki saka, fenomens.

Viss noskaidrojās klātesošiem par prieku.

Kļuva aizvien gaišāks. Pagalmā noūjinājās gailis.

Te doktors atkal noskuma.

—       Jā, tas viss ir skaisti. Bet itas nozīmē, ka man nav troņmantnieka Tuti lelles, tas nozīmē, ka es no tiesas esmu viņu pazaudējis.

—      Tas nozīmē, ka jūs esat viņu atradis, — Tibuls atteica, piekļaudams meiteni sev klāt.

—      Kā-ā?

—      Tā. Vai tu saproti mani, Suoka?

—      Liekas, — Suoka klusu atbildēja.

—     Nu? — Tibuls jautāja.

—      Protams, — lelle atteica un pasmaidīja.

Doktors neko nesaprata.

—      Vai tu klausīji mani, kad mēs abi uzstājāmies ļaužu bara priekšā svētdienās? Tu stāvēji uz svītraina tiltiņa. Es teicu: «Ailē!» — un tu uzkāpi uz stieples un nāci šurp pie manis. Es gaidīju tevi stieples vidū, ļoti augstu virs ļaužu galvām. Es izvirzīju ceļgalu, atkal teicu: «Ailē!» — un tu, nostājusies uz mana ceļgala, uzkāpi man uz pleciem .. . Vai tev bija bailes?

—      Nē. Tu man teici: «Ailē!» — tātad man vajadzēja būt mierīgai un nebaidīties.

—       Nu re, — Tibuls sacīja, — tagad es tev saku: «Ailē!». Tu būsi lelle.

—      Es būšu lelle.

—      Viņa būs lelle? — prasīja doktors Gaspars. — Ko tas nozīmē?

Ceru, lasītāj, ka jūs esat visu sapratis! Jums nevajadzēja pārdzīvot

lik daudz uztraukumu un pārsteigumu kā doktoram Gasparam, tāpēc jlīs esat mierīgāks un ātrāk visu aptverat.

Padomājiet vien: doktors taču līdz pat šim laikam nav izgulējies, kā pienākas. Jau tā jāapbrīno viņa dzelžainais organisms.

Otrais gailis vēl nepaspēja pamosties, kad viss bija izlemts. Tibuls izvērsa darbības plānu visos sīkumos.

—       Tu esi māksliniece, Suoka. Es domāju, ka, par spīti taviem gadiem, tu esi tīri laba māksliniece. Kad pavasarī mūsu balagānā uzveda pantomīmu «Stulbais karalis», tu jauki notēloji Zelta Kacēniņa lomu. Vēlāk baletā tu tēloji novelkamo bildīti un skaisti parādīji dzirnavnieka pārvēršanos par tējkannu. Tu dejo labāk par visiem un labāk par visiem dziedi, tev laba iztēle, un, galvenais, tu esi drosmīga un attapīga meitene.

Suoka stāvēja, pietvīkusi aiz laimes. Viņa pat jutās neērti aiz šīm uzslavām.

—     Tagad tev būs jātēlo troņmantnieka Tuti lelle.

Suoka sasita rokas un noskūpstīja visus pa kārtai: Tibulu, veco Augustu un doktoru Gasparu.

—        Pagaidi, — Tibuls turpināja, — tas vēl nav viss. Tu zini, ka ieroču meistars Prospero sēž dzelzs krātiņā Triju Resnvēderu pilī. Tev l.iatbrīvo ieroču meistars Prospero.

—      Jāatslēdz krātiņš?

—      Jā. Es zinu noslēpumu, kas sniegs Prospero iespēju izbēgt no pils.

•— Noslēpumu?

—      Jā. Tur ir apakšzemes eja.

Tad Tibuls izstāstīja par gaisa balonu pārdevēju.

—      Ejas sākums atrodas kaut kur kastrolī — laikam pils virtuvē. Tu uzmeklēsi šo eju.

—      Labi.

Saule vēl nebija uzlēkusi, bet putni jau modās. Laukumiņā, kuru varēja redzēt pa balagāna durvīm, zaļoja zālīte.

Gaismā mīklainais dzīvnieks krātiņā izrādījās par parastu lapsu.

—      Nezaudēsim laiku! Mūs gaida tāls ceļš.

Doktors Gaspars sacīja:

—     Tagad jums jāizraugās visskaistākais no jūsu tērpiem.

Suoka atnesa visus savus tērpus. Tie bija burvīgi, jo tos bija vei dojusi pati Suoka. Kā ikvienai talantīgai aktrisei, viņai piemita laba gaume.

Doktors Gaspars ilgi rakās pa krāsaino drēbju lēveni.

—      Nu, — viņš noteica, — es domāju, šis tērps būs pilnīgi labs. Ta . nemaz nav sliktāks par to, kas bija sakropļotajai lellei. Velciet to mugurā!

Suoka pārģērbās. Lēcošās saules mirdzumā viņa stāvēja balagān i vidū tik grezna, ka laikam neviena gavilniece pasaulē nevarētu ar viņu mēroties. Tērps bija sārts. Tais mirkļos, kad Suoka kustējās, izskatījis, ka līst zelta lietus Tērps mirdzēja, čaukstēja un smaržoja.

—      Esmu gatava, — Suoka sacīja.

Atvadas ilga tikai mirkli. Cirka darbiniekiem nepatīk asaras. Viņi pārāk bieži riskē ar dzīvību. Bez tam nevarēja taču pārāk kvēli apskaut Suoku, lai nesaburzītu tērpu.

—     Atgriezies labi ātri! — tā teica vecais Augusts un nopūtas.

—      Bet es iešu uz strādnieku kvartāliem. Mums jāaprēķina, cik lieli mūsu spēki. Strādnieki gaida mani. Viņi uzzinājuši, ka esmu dzīvs un brīvībā.

Tibuls ietinās apmetnī, uzlika lielu platmali, tumšas brilles un prāvu lieko degunu, kas iederējās pie pašā kostīma pantomīma «Karagājiens uz Kairu».

Tādā izskatā viņu vairs nevarēja pazīt. Tiesa, prāvais deguns pada rīja viņu neglītu, taču reizē nepazīstamu.

Vecais Augusts gaidīja uz 'sliekšņa. Doktors, Tibuls un Suoka iznāc » no balagāna.

Diena sākās. ■

—      Ātrāk! Ātrāk! — doktors steidzināja.

Pēc mirkļa viņš jau sēdēja ekipāžā kopā ar Suoku.

—     Vai jūs nebaidāties? — viņš prasīja.

Suoka par atbildi pasmaidīja. Doktors noskūpstīja viņai pieri.

Ielas vēl bija tukšas. Cilvēku balsis reti kur bija dzirdamas. Pēkšņi atskanēja skaļas suņu rejas. Tad suns iesmilkstējās un ierēcās, it kā tam ņemtu nost kaulu.

Doktors palūkojās ārā.

Iedonfājieties, tas bija tas pats suns, kurš sakoda Lapitupu! Bet ar to vēl nepietiek.

Doktors ieraudzīja sekojošo. Suns cīnījās ar cilvēku. Garš un tievs, sienāzim līdzīgs vīrs ar mazu galviņu skaistās, bet dīvainās drēbēs rāva sunim nost kaut ko sārtu, skaistu un nesaprotamu. Sārtas skrandas lidoja uz visām pusēm.

Vīrs uzvarēja. Viņš paķēra laupījumu un, piespiedis pie krūtīm, metās uz to pašu pusi, no kuras brauca doktors.

Un, kad viņš sastapās ar ekipāžu, Suoka, skatīdamās gar doktora muguru, ieraudzīja kaut ko šausmīgu. Dīvainais vīrs neskrēja, bet traucās gracioziem lēcieniem, tikko skardams zemi kā baletdejotājs. Viņa frakas zaļās stērbeles plīvoja nopakaļ kā vējdzirnavu spārni. Bet rokās — rokās viņš turēja meiteni ar melnām brūcēm krūtīs.

—      Tā esmu es! — Suoka izsaucās.

Viņa ierāvās ekipāžā un paslēpa seju plīša spilvenā.

Izdzirdējis saucienu, laupītājs atskatījās, un doktors Gaspars pazina deju skolotāju Viensdivtrīs.

IX NODAĻA LELLE AR LABU ĒSTGRIBU

Troņmantnieks Tuti stāvēja uz terases. Ģeogrāfijas skolotājs skatījās tālskatī. Troņmantnieks Tuti pieprasīja, lai atnes kompasu. Taču tas nebija vajadzīgs.

Troņmantnieks Tuti gaidīja ierodamies lelli.

Aiz stipra uztraukuma viņš bija cieši un saldi nogulējis visu nakti. No terases varēja redzēt ceļu, kas veda no pilsētas vārtiem uz pili. Saule, pacēlusies pār pilsētu, traucēja skatīšanos. Troņmantnieks turēja rokas virs acīm, viebās un nožēloja, ka nedrīkst nošķaudīties. — Vēl nekas nav redzams, — ģeogrāfijas skolotājs runāja. Viņam bija uzticējuši šo atbildīgo uzdevumu tāpēc, ka viņš pēc

savas specialitātes vislabāk prata orientēties telpā, apvāršņos, kustīgos punktos un tamlīdzīgās lietās.

—      Bet var būt, ka jau var redzēt? — Tuti neatlaidās.

—      Nestrīdieties ai mani. Bez tālskata man vēl ir zināšanas un precīzi priekšstati par priekšmetiem. Es redzu jasmīnus, kuriem latiņu valodā ir ļoti skaists, bet grūti iegaumējams nosaukums. Redzu tiltus un gvardus, ap kuriem laidelējas tauriņi, un vēl tālāk ir ceļš. . . Pagl Pag!

Viņš paskruveja binokli. Troņmantnieks Tuti paslejās pirkstgalos. Viņa sirds sāka sisties no apakšas uz augšu, it kā viņš nebūtu izmācījies uzdoto.

—      Jā, — skolotājs noteica.

Un tobrīd trīs jātnieki devās no pils parka puses uz ceļu. Kapteinis Bonaventūra ar sardzi auļoja pretī ekipāžai, kas parādījās uz ceļa.

—      Urā! — troņmantnieks iekliedzās tik spalgi, ka tālīnos ciematos atsaucās zosis.

Lejā, zem terases, stāvēja vingrošanas skolotājs, gatavs uztvetl troņmantnieku kritienā, ja viņš aiz sajūsmas pārveltos pāri terases mūra žogam.

Tātad doktora Gaspara ekipāža ripoja uz pili. Nu vairs nebija vajadzīgs ģeogrāfijas skolotāja tālskatis un viņa zināšanas. Nu jau visi varēja saskatīt ekipāžu un balto zirgu.

Laimīgais mirklis! Ekipāža apstājās pie pēdējā tilta. Gvardu sardze pašķirās. Troņmantnieks māja ar abām rokām, palēkdamies un skun nādams zeltainos matus. Un beidzot viņš ieraudzīja pašu galveno: maza auguma cilvēks, neveikli, vecīgsnēji kustēdamies, izkāpa no ekipāžas. Gvardi, godbijīgi pieturēdami zobenus un salutēdami, stāvēja atstatu. Mazais vīrs izcēla no ekipāžas brīnišķīgu lelli, kā svaigu rožainu puķu pušķi, apvītu ar lentēm. Tā bija aizgrābjoša aina zem zilgmojošam rīta debesīm, zāles un saules mirdzā.

Pēc mirkļa lelle jau atradās pilī. Sastapšanās noritēja šadi.

Lelle soļoja bez citu palīdzības.

O, Suoka lieliski tēloja savai lomu! Ja viņa butu nokļuvusi īstu leļļu sabiedrībā, tās bez kādām šaubām būtu noturējušas viņu |>ai tādu pašu lelli.

Viņa bija mierīga. Viņa juta, ka loma izdodas.

«Ir daudz kas grūtāks,» viņa domāja, «piemēram, žonglēt ar degošu lampu vai taisīt divkāršu salto-mortale …»

Suokai bija gadījies cirkā darīt ir vienu, ir otru.

Vārdu sakot, Suoka nebaidījās. Viņai pat šī spēle patika. Daudz vairāk uztraucās doktors Gaspars. Viņš gāja Suokai nopakaļ. Viņa lipi nāja sīkiem solīšiem kā balerīna, kas iet uz pirkstgaliem. Viņas tērps kustējās, trīsēja un švīkstēja.

Parketi dzirkstīja, Suoka atmirdzēja tanīs kā sārts mākonis. Viņa bija ļoti maza šais augstajās zālēs, kurām parketa spīdums palielināja dziļumu, bet spoguļi — platumu.

Varēja domāt, ka mazs ziedu groziņš peld pa plašu, rāmu ūdeni.

Viņa gāja jautra un smaidoša garām sardzei, garām ādās un dzelzīs tērptiem vīriem, kuri raudzījās kā apmāti, garām ierēdņiem, kuri smaidīja pirmo reizi savā mūžā.

Visi atkāpās, pašķirdami viņai ceļu, it kā viņa būtu šās pils valdniece, kura ierodas, lai uzņemtos valdīšanu.

Kļuva tik klusu, ka dzirdēja vienīgi viņas vieglos soļus, ;kas neskanēja skaļāk par krītošām ziedlapiņām.

Bet no augšas, pa platām jo platām kāpnēm, tāds pats sīks un mirdzošs, steidzās lellei pretī troņmantnieks Tuti.

Viņi bija viena auguma.

Suoka apstājās,

«Tad tāds ir troņmantnieks Tuti!» viņa nodomāja.

Viņas priekšā stāvēja kalsnējs zēns, līdzīgs jaunai meitenei, pelēkām acīm un drusku sērīgs, piešķiebis izspūrušo galvu.

Suoka zināja, kas ir Tuti. Suoka zināja, kas ir Trīs Resnvēderi. Viņa zināja, ka Trīs Resnvēderi pievākuši visu dzelzi, visas ogles, visu labību, kas iegūta ar trūcīgās, izsalkušās tautas rokām. Viņa labi atcerējās dižciltīgo veceni, kas bija kūdījusi savus sulaiņus pret mazo Suoku. Viņa zināja, ka tā ir viena varza: Trīs Resnvēderi, dižciltīgas vecenes, švīti, bodnieki, gvardi — visi, kas bija iemetuši ieroču meistaru Prospero dzelzs krātiņā un medīja viņas draugu, vingrotāju Tibulu.

Kad viņa devās uz pili, tad domāja, ka troņmantnieks^ Tuti liksies pretīgs, kaut kas līdzīgs dižciltīgajai vecenei, tikai ar pastavīgi izkārtu garu, tievu, sarkanu mēli.

Taču nekāda pretīguma viņa nesajuta. Drīzāk viņai bija patīkami ieraudzīt Tuti.

Viņa raudzījās uz Tuti jautrām, pelēkām acīm.

—     Vai tu tā esi, lelle? — troņmantnieks Tuti jautāja, pastiepdams roku.

«Ko lai es daru?» sabijās Suoka. «Vai tad lelles runā? Ak, mani nebrīdināja! Es nezinu, kā izturējās tā lelle, ko gvardi bija sadūruši…»

Bet doktors Gaspars pasteidzās palīgā.

—      Troņmantnieka kungs, — viņš svinīgi iesāka, — es izdziedināju i ūsu lelli. Kā redzat, es nevien atdevu viņai dzīvību, bet padarīju šo dzīvību daudzkārt ievērojamāku. Nav šaubu, ka lelle tapusi glītāka, bez tam viņa ieguvusi jaunu, lielisku tērpu, un, pats galvenais, esmu iemācījis jūsu lelli runāt, sacerēt dziesmiņas un dejot.

—      Kāda laime! — troņmantnieks klusi sacīja.

«Laiks rīkoties,» Suoka nodomāja.

Un tad tēvoča Brizaka balagāna mazā aktrise uzstājās ar pirmo debiju uz jaunās skatuves.

Šī skatuve bija pils galvenā zāle. Un skatītāju bija vesels pulks, tie drūzmējās no visām pusēm: kāpņu augšā, ejās, galerijās. Tie līda iekšā pa apaļajiem logiem, pārpildīja balkonus, rāpās uz kolonām, lai labāk redzētu un dzirdētu.

Neskaitāmas galvas un muguras visādās krāsās liesmoja spilgtajā saules gaismā.

Suoka redzēja daudzas sejas, kas vērās viņā, plati smaidīdamas.

Pavāri ar ieplestiem pirkstiem, no kuriem kā rasa no zariem pilēja salda, sarkana sula vai brūna, tauka mērce, ministri krāsainos, izšūtos mundieros kā par gaiļiem pārģērbti pērtiķi; mazi, apaļīgi mūziķi šaurās frakās; galma dāmas un kavalieri; kupraini doktori, gardeguņi zinātnieki, cekulaini ātrskrējēji, saimes ļaudis, uzcirtušies ne sliktāk par ministriem.

Viss šis bars plaka klāt visam, kam vien varēja pieplakt.

Un visi klusēja. Visi, elpu aizturējuši, vērās mazajā, sārti tērptajā būtnē, kura aukstasinīgi un ar lielu divpadsmitgadīgas meitenes cieņu atbildēja uz šiem skatienu simtiem. Šie skatitāji diezin vai varēja būt stingrāki par skatītājiem tirgus laukumos, kur gandrīz vai katru dienu Suoka uzstājās. O, tie bija visai stingri skatītāji: dīkdieņi, zaldāti, aktieri, skolēni, sīktirgotāji! No tiem Suoka nebijās. Viņi runāja:

•— Suoka ir pati labākā aktrise pasaulē!

Un meta uz viņas paklājiņa pēdējo sīknaudu. Un taču par to naudas gabaliņu varēja nopirkt pīrādziņu ar aknām, kas dažai labai zeķu adītājai aizstāja ir brokastis, ir pusdienas un vakariņas.

Un tā Suoka sāka tēlot savu lelles lomu pa nopietnam.

Viņa savirzīja kopā pirkstgalus, tad paslējās uz tiem, elkoņos saliektās rokas pacēla pie sejas un, kustinādama abus mazos pirkstiņus kā ķīniešu mandarīns, sāka dziedāt dziesmiņu. Turklāt viņa melodijas taktī šūpoja galvu no vienas puses uz otru.

Viņa smaidīja koķeti un šķelmīgi. Taču visu laiku viņa centās, lai viņas acis būtu apaļas un platas kā visām lellēm.

Viņa dziedāja:

Tā ar mākslu nezināmu, Liesmai sīcot retortēs, Doktors mani izdziedēja — Atkal dzīva esmu es. Paraugies: es atkal smaidu. . . Paklausies: es nopūšos … Savas jautrās dzīves dienās Atkal līksmi atgriežos. Tāli ceļi maldos veda,

Tevi atrast nebij ļauts . . . Suoka — to neaizmirsti — Tavu mīļo māsu sauc. Ilgi es bez tevis skumu, Dienu, nakti sēroju. Sapņos, nomodā man šķita, Ka pēc manis raudi tu .. . Paraugies: trīs atkal skropstas, Cirtām maigi vīties ļauts .. . Suoka — to neaizmirsti — Tavu mīļo māsu sauc.

—      Suoka, — Tuti klusu atkārtoja.

Viņa acis bija pilnas asaru, un tāpēc šķita, ka viņam nav divas, bet veselas četras acis.

Lelle pabeidza dziesmiņu un pietupēs reveransā. Zāle aizgrābti nopūtās. Visi sarosījās, sāka locīt galvas un klakšķināt mēles.

Patiešām, dziesmiņas melodija bija burvīga, lai gan mazliet par sēngu tādai jaunai balsij, bet pati balss skanēja tik jauki, ka šķita — tu plūst no sudraba vai kristāla rīkles.

—      Viņa dzied kā eņģelis, •— klusumā atskanēja diriģenta vārdi.

—    Tikai dziesmiņa mazliet dīvaina, — piezīmēja kāds augstmanis, nožvadzinādams ordeņus.

Tā Dija visa kritika. Zālē ienāca Trīs Resnvēderi. Publikas saplūdums varēja likties viņiem nepatīkams. Visi metās uz izeju. Pavārs kņadā uzspieda savu plaukstu ar visu aveņu sulas krājumu kādai skaistulei uz muguras. Skaistule iespiedzās, pie kam atklājās, ka viņai mākslīgais žoklis, jo tas izkrita. Resns gvardes kapteinis uzkāpa uz skaistā žokļa ar neskaistu, rupju zābaku.

Krikš! Krikš! — nokrikšķēja, un ceremonijmeistars, tuvumā pagadī|ies, nosirdījās:

Izbārstījuši riekstus! Sprāgst zem kājām! Nejēdzība!

Skaistule, pazaudējusi žokli, gribēja kliegt un pat pacēla rokas uz augšu, bet — ak vai! — reizē ar žokli viņa bija pazaudējusi arī l)««.lsi. Viņa tikai nosvepstēja kaut ko nesaprotamu.

Pēc mirkļa lieku skatītāju zālē nebija. Palika tikai atbildīgas personas. Un tad nu Suoka un doktors Gaspars stājās Triju Resnvēderu, acu priekšā.

Trīs Resnvēderi vairs nelikās vakardienas notikumu uztraukti. Viņi: nupat parkā dežurējošā ārsta uzraudzībā bija spēlējuši bumbu. To darīja veselības labad. Viņi bija ļoti piekusuši. Nosvīdušās sejas spīdēja. Krekli bija pielipuši pie mugurām, un šīs muguras šķita kā vēja piepūstas buras. Vienam zem acs tumsa zilums kā neglīta roze vai glīta varde. Otrs Resnvēderis meta bažīgus skatienus uz šo neglīto rozi.

«Viņš iemetis pirmajam ar bumbu sejā un izrotājis ar zilumu,» Suoka nodomāja.

Cietušais Resnvēderis bargi sēca. Dokjtors Gaspars apjucis smaidīja. Resnvēderi klusēdami aplūkoja lelli. Troņmantnieka Tuti starojošā seja atdeva viņiem labo omu.

—      Nu, — viens ierunājās, — tad jūs esat doktors Gaspars Arneri?

Doktors palocījās.

—      Nu, kas ar lelli? — ieprasījās otrs.

—     Viņa ir brīnišķīga! — izsaucās Tuti.

Resnvēderi nekad nebija redzējuši viņu tik možu.

—      Tad ir lieliski! Viņa patiešām izskatās labi…

Pirmais Resnvēderis noslaucīja ar plaukstu pieri, sirdīgi nokrekšķi nājās un sacīja:

—     Doktor Gaspar, jūs esat izpildījis mūsu pavēli. Tagad jums tiesības prasīt atalgojumu.

Iestājās klusums.

Mazais sekretārs rudā parūkā turēja spalvu sagatavotu, lai pierakstītu doktora prasības.

Doktors sāka izklāstīt savu lūgumu:

—     Vakar Tiesas laukumā uzcēla desmit ešafotus, lai sodītu sacēlušos …

—      Viņus sodīs šodien, — Resnvēderis pārtrauca.

—     Es tieši par to domāju. Mans lūgums ir tāds: es lūdzu dāvāt gūstekņiem dzīvību un brīvību. Es lūdzu atcelt sodu pavisam un sadedzināt šos ešafotus. ..

Rudais sekretārs, izdzirdējis tādu lūgumu, šausmās izmeta spalvu no rokām. Teicami noasinātā spalva iedūrās Otram Resnvēderim kāja. Tas iebrēcās un sāka lēkāt uz vienas kājas. Pirmais Resnvēderis, zi luma īpašnieks, ļaunā priekā laida vaļā smieklus: viņš bija atriebts.

—     Velns parāvis! — auroja Otrais Resnvēderis, raudams spalvu ara no kājas kā bultu. — Velns parāvis! Šis lūgums ir noziedzīgs! Jūs ne drīkstat neko tādu prasīt!

Rudais sekretārs laida ļekas vaļā. Vāze ar puķēm, kuru viņš bēgot apgāza, ripoja viņam pakaļ un plīsa gabalos kā bumba. Izcēlās pama tīgs skandāls. Resnvēderis izrāva spalvu un svieda nopakaļ sekreta ram. Bet vai nu ar tādu resnumu iespējams būt labam šķēpa sviedējam! Spalva ķēra dibenā sardzes gvardu. Taču viņš kā cītīgs dienesta pildītājs palika stāvam nekustīgi. Spalva joprojām rēgojās pašā nepie mērotākajā vietā, kamēr gvardu nomainīja.

—      Es prasu, lai dāvātu dzīvību visiem, strādniekiem, kuriem pie spriests nāves sods. Es pieprasu, lai sadedzinātu ešafotus, — doktors atkārtoja pusbalsī, bet noteikti.

Par atbildi atskanēja Resnvēderu brēcieni. Šķita, it kā te kāds lauztu skalus.

—      Nē! Nē! Nē! Neparko! Viņi tiks sodīti!

—      Mirstiet, — doktors pačukstēja lellei.

_ Suoka aptvēra, kas jādara. Viņa atkal paslējās pirkstgalos, iepīkstējās un salīgojās. Viņas tērps sāka trīsēt kā notverta tauriņa spārni, galva nokaras, — lelle katru mirkli varēja pakrist.

Troņmantnieks metās pie viņas.

—      Vai! Vai! — viņš sauca.

Lelle iepīkstējās vēl žēlīgāk.

—                 Re nu, — sacīja doktors Gaspars, — jūs redzat? Lelle atkal pazaudēs dzīvību. Viņā ievietotais mehānisms ir pārāk jūtīgs. Viņa galīgi sabojāsies, ja neizpildīsiet manu lūgumu. Domāju, ka troņmantnieka kungs nebūs visai laimīgs, ja viņa lelle pārvērtīsies par nekur nederīgu sārtu lupatu.

Troņmantnieku sagrāba dusmas. Viņš spārdījās ar kājām kā zilonēns. Viņš aizmiedza acis un kratīja galvu.

—                Neparko! Dzirdiet — neparko! — viņš kliedza. — Izpildiet doktora lūgumu! Es neatdošu savu lelli! Suoka, Suoka! — viņš sāka raudāt.

Protams, ka Resnvēderi padevās. Pavēle tika izdota. Apžēlošana paziņota.

Laimīgais doktors Gaspars devās uz mājām.

«Es tagad gulēšu dienu un nakti no vietas,» viņš pa ceļam domāja.

Iebraucot pilsētā, viņš jau dzirdēja valodas, ka Tiesas laukumā deg ešafoti un ka bagātnieki visai nemierā ar to, ka nabagos nesodīs.

Tātad Suoka palika Triju Resnvēderu pilī.

Tuti kopā ar viņu izgāja dārzā.

Troņmantnieks bradāja puķes, sadūrās uz dzeloņstieplēm un tikko neievēlās baseinā. Viņš neko nemanīja aiz laimes.

«Vai patiešām viņš nesaprot, ka es esmu meitene?» Suoka brīnījās. «Mani gan tā nevarētu apvest ap stūri.»

Atnesa brokastis. Suoka ieraudzīja kūkas un atcerējās, ka pērngad rudenī viņai bija izdevies apēst vienu kūku. Un airī tad vēl vecais Augusts gribēja apgalvot, ka tā neesot bijusi īsta kūka, bet tikai piparkūka. Troņmantnieka Tuti kūkas bija lieliskas. Desmit bites saskrēja pie tām, noturēdamas tās par ziediem.

«Nu, ko lai es daru?» Suoka lauzīja galvu. «Vai tad lelles ēd? Bet lelles ir dažādas . . . Ak, kā man gribas kūku!»

Un Suoka neno valdījās.

—                Es gribu gabaliņu… — viņa klusu sacīja. Vaigos viņai iesiltās sārtums.

—                Cik labi! — troņmantnieks nopriecājās. — Un agrāk tu negribēji ēst. Man bija tik garlaicīgi brokastot vienam pašam. Ak, cik labi! Tev radusies ēstgriba.

Un Suoka apēda kumosiņu. Pēc tam vēl vienu, vēl un vēl. Un pēkšņi

viņa ieraudzīja, ka sulainis, kas iztālīm uzmana troņmantnieku, skatās uz lelli un vēl vairāk — skatās ar šausmām.

Sulainim mute bija plati atplesta.

Viņam bija pamats brīnīties.

Viņš nekad nebija redzējis, ka lelles ēd.

Suoka sabijās un izmeta no rokām ceturto kūku, pašu čauganāko un ar vīnogu vidū.

Taču viss nobeidzās laimīgi. Sulainis izberzēja acis un aizvēra muti

—      Man tikai tā likās. Aiz karstuma!

Troņmantnieks runāja bez mitas. Pēc tam viņš noguris apklusa.

Šai tveicīgajā stundā bija ļoti klusi. Vakarējais vējš, acīm redzot, bija aizlidojis ļoti tālu. Tagad viss bija sastindzis. Pat putni neceļas spārnos. Un šai klusumā Suoka, kura sēdēja blakus troņmantniekam zālē, izdzirdēja nesaprotamu, ritmisku skaņu, it kā tikšķētu vatē noglābāts pulkstenis. Tikai pulkstenis skan «tik-tik», bet šī skaņa bija «tuk-tuk».

—      Kas tas ir? — viņa prasīja.

—      Kas? — Troņmantnieks sacēla uzacis kā pieaudzis cilvēks izbri noities.

—      Nu, tas: tuk-tuk. .. Vai tas ir pulkstenis? Tev ir pulkstenis?

Atkal iestājās klusums, un atkal klusumā kaut kas tikšķēja. Suoka

pacēla pirkstu. Troņmantnieks ieklausījās.

—     Tas nav pulkstenis, — viņš klusu sacīja. — Tur pukst mana dzelzs sirds . . .

X NODAĻA ZVĒRNĪCA

Pulksten divos troņmantnieku Tuti iesauca klasē. Tā bija mācību stunda.

Suoka palika viena.

Nevienam, protams, nebija ne jausmas, ka Suoka ir dzīva meitene. Droši vien īstā troņmantnieka Tuti lelle, kas tagad atradās deju skolotāja Viensdivtrīs varā, izturējās tikjpat nepiespiesti. Jādomā, šo lelli bija radījis ļoti izveicīgs meistars. Tiesa, kūkas viņa neēda. Bet varbūt troņmantniekam Tuti bija taisnība. Varbūt lellei patiesi nebija ēstgribas. Tātad Suoka palika viena.

Viņas stāvoklis bija diezgan grūts.

Milzīga pils, ieeju, galeriju un kāpņu jūklis.

Briesmīgi gvardi, nepazīstami bargi ļaudis krāsainās parūkās, klusums un spožums.

Viņai neviens nepievērsa uzmanību.

Viņa stāvēja troņmantnieka guļamistabā pie loga.

6*

«Jāizstrādā rīcības plāns,» viņa domāja. «Dzelzs krātiņš ar ieroču

83

meistaru Prospero atrodas troņmantnieka Tuti zvērnīcā. Man jāiekļūst tur.»

Jūs jau zināt, ka troņmantniekam nerādīja dzīvus bērnus. Nekad, l><il slēgtā karietē, viņu neveda uz pilsētu. Viņš auga pilī. Viņam māeīja zinības, lasīja priekšā grāmatas par nežēlīgiem valdniekiem un karavadoņiem. Tiem, kas bija viņa tuvumā, bija aizliegts smaidīt. Visi viņa audzinātāji un skolotāji bija izģinduši gara auguma veči ar cieši sakniebtām lūpām un pelēkām sejām kā zeme. Turklāt visi slimoja ar gremošanas grūtībām. Un, kam šāda kaite, tam smaidīt negribas.

Troņmantnieks Tuti nekad nebija dzirdējis jautrus, skanīgus smieklus. Tikai šad tad līdz viņam atplūda kāda piedzēruša desinieka vai pašu Resnvēderu smiekli, kad viņi mieloja savus ne mazāk resnos viesus. Bet vai tos varēja saukt par smiekliem! Tā bija drausmīga rēkoņa, no kuras nekļuva jautri, bet sametās bail.

Smaidīja vienīgi lelle. Taču lelles smaids Resnvēderiem nelikās bīstiims. Turklāt lelle klusēja. Viņa nevarētu pastāstīt troņmantniekam Tuti par lietām, ko viņam noslēpa pils parks un sardze ar bungām pie dzelzs tiltiem. Un tāpēc viņš neko nezināja par tautu, par trūkumu, par izsalkušiem bērniem, par fabrikām, raktuvēm, cietumiem, zemniekiem, par to, kā bagātnieki spiež trūcīgos strādāt un pievāc sev visu, kas padarīts ar trūcīgo novājējušajām rokām.

Trīs Resnvēderi gribēja izaudzināt ļaunu, nežēlīgu troņmantnieku. Tāpēc viņam laupīja bērnu sabiedrību un ierīkoja zvērnīcu.

«Lai viņš skatās uz zvēriem,» viņi nosprieda. «Viņam ir nedzīva, mēma lelle, un viņam būs nikni zvēri. Lai viņš noskatās, kā tīģerus baro ar jēlu gaļu un kā žņaudzējčūska rij dzīvu trusīti. Lai viņš klausās plēsīgu zvēru balsīs un lūkojas viņu sarkani zvērojošos, alkatīgos redzokļos. Tad viņš iemācīsies būt nežēlīgs.»

Taču viss neizdevās tā, kā Resnvēderiem gribējās.

Troņmantnieks Tuti cītīgi mācījās, klausījās baismīgās hronikas par v i roņiem un valdniekiem, naidīgi lūkojās uz savu audzinātā ju pūtainajiem deguniem, bet nekļuva nežēlīgs.

Lelles sabiedrību viņš iemīlēja vairāk par zvēru sabiedrību.

Zināms, jūs varat teikt, ka divpadsmitgadīgam zēnam kauns rotaļāties ar lellēm. Šai vecumā daudzi dotu priekšroku tīģeru medībām. Taču te bija kāds iemesls, kas savā laikā atklāsies.

Atgriezīsimies pie Suokas.

Viņa nolēma gaidīt vakaru. Un patiešām, lelle, kas gaišā dienas laikā klaiņā vientuļa pa pili. var modināt aizdomas.

Pēc stundām vini atkal sastapās.

— Zini, — sacīja Suoka, — kad es gulēju slima pie doktora Gaspara, es redzēju dīvainu sapni. Es sapņoju, ka esmu pārvērtusies par dzīvu meiteni.. . Un it kā es būtu cirka aktrise. Es dzīvoju balagānā kopā ar citiem aktieriem. Balagāns braukāja no vienas vietas uz otru, piestājās gadatirgos, lielos tirgus laukumos un rīkoja priekšnesumus. Es staigāju pa virvi, dejoju, pratu visādus grūtus akrobātiskus trikus, tēloju dažādas lomas pantomīmās .. .

Troņmantnieks klausījās plati ieplestām acīm.

—     Mēs bijām ļoti trūcīgi. Ļoti bieži mums nebija ko ēst pusdienās . . . Mums bija liels balts zirgs. To sauca Anra. Es jāju uz tā un žonglēju, stāvot uz platiem, ar dzeltenu atlasu pārklātiem segliem. Un zirgs nomira, jo veselu mēnesi mums bija pārāk maz naudas, lai varētu pabarot viņu.

—     Trūcīgi? — Tuti pārtrauca. — Es nesaprotu. Kāpēc jūs bijāt trūcīgi?

—      Mēs sniedzām priekšnesumus trūcīgajiem. Viņi meta mums mazus vara naudas gabaliņus, un dažreiz pēc priekšnesumiem cepure, ar kuru klauns Augusts apstaigāja skatītājus, palika pilnīgi tukša.

Troņmantnieks Tuti neko nesaprata.

Un Suoka stāstīja viņam, kamēr iestājās vakars. Viņa runāja pai sūro ubaga dzīvi, par lielo pilsētu, par dižciltīgo veceni, kas bija gn bējusi viņu nopērt, par dzīviem bērniem, kuriem bagātnieki uzrīda suņus, par vingrotāju Tibulu un ieroču meistaru Prospero, par to, ka strādnieki, kalnrači un matroži grib iznīcināt bagātnieku un resnvēderu varu.

Visvairāk viņa runāja par cirku. Pamazām viņa aizrāvās un piemirsa, ka stāsta sapni.

—     Es jau ļoti sen dzīvoju tēvoča Brizaka balagānā. Es pat neatce ros, kopš kura laika protu dejot, jāt un virpuļot uz trapeces. Ak, k<i dus brīnišķīgus trikus es iemācījos! — Viņa sasitai rokas. — Piemēram, pagājušo svētdien mēs uzstājāmies ostā. Es spēlēju valsi uz aprikožu kauliņiem …

—     Kā tā — uz aprikožu kauliņiem?

—     Ak, tu jau nezini! Vai neesi redzējis no aprikozes kauliņa iztai sītu svilpīti? Tas ir ļoti vienkārši. Es salasīju divpadsmit kauliņus un iztaisīju no tiem svilpītes. Saproti, berzu, berzu pret akmeni, kamēi izberzu caurumiņu . . .

—      Cik interesanti!

—     Var izsvilpot valsi ne tikai uz aprikožu kauliņiem. Es protu svilpot arī ar atslēdziņu.

—      Ar atslēdziņu! Kā? Parādi. Man ir ērmīga atslēdziņa .. .

—     Un troņmantnieks Tuti atpogāja svārku apkakli un noņēma no kakla tievu ķēdīti, kurā šūpojās neliela balta atslēga.

—      Re!

—      Kāpēc tu glaba to uz krūtīm? — Suoka ievaicājās.

—      Man to iedeva kanclers. Tā ir no kāda krātiņa manā zvērnīca.

Vai tad tu atslēgas no visiem krātiņiem turi sev klāt?

— Nē. Bet man teica, ka ta esot pati svangaka atslēga. Man tā jāglabā.

Suoka parādīja troņmantniekam savu mākslu. Viņa izsvilpoja jauku dziesmiņu, turēdama atslēgu ar caurumu uz augšu pie savilktajam lūpām.

Troņmantnieks bija tik sajūsmināts, ka pat aizmirsa par atslēgu, ko viņam bija uzdevuši sargāt. Atslēga palika pie Suokas. Viņa mehāniski ielika to ar mežģinēm apšūtajā sārtajā kabatā.

Pienāca vakars.

Lellei sagatavoja īpašu istabu, blakus troņmantnieka Tuti guļamistabai.

Troņmantnieks Tuti gulēja un redzēja sapnī brīnumainas lietas: smieklīgas gardegunīgas maskas, cilvēku, kas nes uz kailās, dzeltenās muguras milzīgu, gludi notēstu akmeni, un resnvēderi, kas iesit šim cilvēkam ar melnu pletni; noskrandušu zēnu, kas ēda kartupeli, un dižciltīgu veceni, kura jāja uz balta zirga un svilpoja kaut kādu pretīgu valsi uz divpadsmit aprikožu kauliņiem.

Bet tikmēr pavisam citā vietā, tālu no šīs mazās guļamistabas, kādā pils parka stūrī notika sekojošais. Nedomājiet neko, tur nenotika nekas sevišķs. Ne jau tikai troņmantniekam Tuti rādījās šonakt dīvaini sapņi. Pārsteidzošs sapnis rādījās arī gvardam, kas bija aizmidzis sardzē pie ieejas troņmantnieka Tuti zvērnīcā.

Viņš sēdēja uz akmens stabiņa, atbalstījis muguru pret margām, un saldi snauda. Viņa zobens platā, spožā makstī atradās starp viņa ceļg.iliem. Pistole pavisam miermīlīgi rēgojās ārā no melnās zīda jostas viņam pie sāniem. Blakus uz grants stāvēja režģains lukturis, kas apspīdēja gvarda zābakus un garu kāpuru, kas bija nokritis no lapas taisni uz viņa piedurknes.

Aina šķita pavisam mierīga.

Tātad sargs gulēja un redzēja neparastu sapni. Viņš sapņoja, ka pie viņa pienāk troņmantnieka Tuti lelle. Viņa izskatījās tāda pati ka šorīt, kad viņu atveda doktors Gaspars Arneri: tas pats sārtais tērps, l<mtos, mežģīnes, spīduļi. Tikai tagad, sapnī, viņa izrādījās dzīva meitene. Viņa brīvi kustējās, meta skatienus visapkārt, zagās tālāk, šad tad nodrebēja un spieda pirkstu pie lūpām.

l ukturis apspīdēja viisu viņas sīko augumu.

Gvards pat pasmaidīja miegā.

Tad viņš nopūtās un ierīkojās vēl ērtāk, piesliedams plecu pie margām un iespiezdams degunu margu raksta dzelzs rozē.

Tad Suoka, redzēdama, ka sargs guļ, paņēma lukturi un uzmanīgi uz pirkstgaliem iegāja iekšpus žoga.

Gvards krāca, un viņam miegā šķita, ka tur zvērnīcā rēc tīģeri.

īstenībā zvērnīcā valdīja klusums. Zvēri gulēja.

Lukturis apspīdēja nelielu platību. Suoka lēni virzījās uz priekšu, ielūkodamās tumsā. Par laimi, nakts nebija pārāk tumša. To apgais moja zvaigznes un parkā izkārto lukturu atspīdums, kas atklīda līdz šejienei caur koku galotnēm un spraugām starp ēku jumtiem.

Aiz žoga meitene gāja pa šauru aleju, starp zemiem krūmājiem, kurus sedza nezin kādi balti ziedi.

Pēc tam viņa uzreiz sajuta, ka ož pēc zvēriem. Šī dvaka viņai nebija sveša: reiz kopā ar balagānu brauca dresētājs ar trim lauvām un Ulmes dogu. Suoka iznāca klajā laukumiņā. Visapkārt kaut kas melnoja, il kā tur būtu mazi namiņi.

— Krātiņi, — Suoka nočukstēja.

Viņas sirds stipri pukstēja.

Viņa nebaidījās no zvēriem, jo cilvēki, kas uzstājas cirkā, vispār nav bailīgi. Viņa tikai baidījās, ka no viņas soļiem un luktura gaismas nepamostas kāds zvērs un ar saviem rēcieniem neuzmodina sargu.

Viņa piegāja pie krātiņiem.

«Kur ir Prospero?» viņa nervozēja.

Viņa pacēla augstāk lukturi un ieskatījās krātiņos. Viss bija nekustīgs un kluss. Luktura gaisma salūza pret krātiņu stieņiem un krita nevienādiem plankumiem uz to ķermeņiem, kuri gulēja aiz šiem stieņiem.

Viņa redzēja spalvainas, biezas ausis, dažreiz pastieptu ķepu, daž reiz svītrainu muguru. Ērgļi snauda, izpletuši spārnus, un atgādināja senlaicīgus ģerboņus. Dažu krātiņu dziļumā melnoja kaut kādas nesaprotamas grēdas.

Krātiņā aiz smalkiem sudraba režģiem uz kārtiņām dažādā augstuma tupēja papagaiļi. Un, kad Suoka apstājās pie šā krātiņa, viņai šķita, ka viens vecs papagailis ar garu sarkanu bārdu, kurš sēdēja vistuvāk pie režģiem, atvēra vienu aci un pašķielēja uz viņu. Viņa acs atg.i dināja aklu citrona sēklu.

Ar to vēl nepietika — viņš aši aizvēra šo aci, it kā gribēdams izlikties aizmidzis. Turklāt Suokai šķita, ka viņš pasmīn savā bārda.

«Es esmu muļķe, vairāk nekā,» Suoka mierināja sevi. Taču viņai sametās baisi.

Te šur, te tur klusumā kaut kas ieklakšķinājās, iepīkstējās.

Pamēģiniet nakti ieiet zirgu stallī vai pie vistām. Jūs pārsteigs klusums un reizē jūs izdzirdēsiet ļoti daudz visādu sīku skaņu te spārnu švīkoņu, te čāpstināšanu, te laktas iebrikšķēšanos, te smalku balsi, kas izkrīt kā piliens no aizmiguša putna rīkles.

«Kur gan ir Prospero?» Suoka atkal nodomāja, šoreiz jau bažīgāk. «Un ja nu viņu šodien notiesājuši un viņa krātiņā ielikuši ērgli?»

Te tumsā kāda čērkstoša balss ierunājās:

—      Suoka!

Un tūliņ viņa izdzirdēja smagus un biežus elpas vilcienus un vēl kādas skaņas, it kā smilkstētu liels, slims suns.

—      Ak! — Suoka iesaucās.

Viņa pavērsa lukturi uz to pusi, no kuras nāca sauciens. Tur dega divas iesarkanas uguntiņas. Liels, melns radījums stāvēja krātiņā, kā lācis turēdamies pie stieņiem un piekļāvis tiem galvu.

—      Prospero! — Suoka klusu noteica.

Un vienā mirklī izdomāja veselu lēveni domu.

«Kāpēc viņš tik briesmīgs? Viņš apaudzis ar vilnu kā lācis. Acīs viņam sarkanas dzirkstis. Viņam gari, līki nagi. Viņš ir bez drēbēm. Tas nav cilvēks, bet gorilla.» Suoka teju pat sāka raudāt.

—      Beidzot tu atnāci, Suoka, — dīvainais radījums sacīja. — Es zināju, ka redzēšu tevi.

—      Labvakar. Es ierados tevi atbrīvot, — Suoka teica drebošā balsī.

-Es neatstāšu krātiņu. Šonakt es nobeigšos.

Un atkal kļuva dzirdamas baigās, smilkstošās skaņas. Būtne pakrita, tad uzslējās un atkal piekļāvās pie stieņiem.

—      Panāc tuvāk, Suoka.

Suoka paklausīja. Uz viņu lūkojās baismīga seja. Zināms, tā nebija cilvēka seja. Visvairāk tā līdzinājās vilka purnam. Un pats briesmīgākais: šim vilkam bija cilvēka ausis, kaut. arī apklātas ar īsu vilnu.

Suoka gribēja aizsegt acis ar delnu. Lukturis lēkāja viņas rokā. Dzelteni gaismas plankumi šaudījās pa gaisu.

—      Tu baidies no manis, Suoka … Es esmu pazaudējis cilvēka izskatu. Nebaidies! Nāc tuvāk … Tu esi izaugusi lielāka, kļuvusi vājāka. Tev ir skumja sejiņa.

Viņš runāja ar pūlēm. Viņš slīga aizvien zemāk un beidzot nogūlās uz krātiņa dēļu grīdas. Viņš vilka elpu aizvien biežāk, plati ieplezdams garu, dzeltenu zobu pilno muti.

—      Es tūliņ miršu. Es zināju, ka redzēšu tevi pirms nāves.

Viņš izstiepa plušķaino pērtiķa roku. Viņš nezin ko meklēja tumsā. Atskanēja troksnis, it kā izrautu naglu, un tad baismīgā roka pasniedzas cauri stieņiem. Rokā bija neliela plāksnīte.

Ņem to. Tur viss pierakstīts.

Suoka paslēpa plāksnīti.

Prospero, — viņa klusu teica.

Atbildes nebija.

Suoka pielika lukturi tuvāk režģiem. Zobi bija atņirgušies pēdējo reizi. Duļķainas, stingas aciis raudzījās viņai cauri.

Prospero! — Suoka iesaucās, nomezdama lukturi. — Viņš ir miiis! Viņš miris! Prospero!

Lukturis nodzisa.

CETURTĀ DAĻA IEROČU MEISTARS PROSPERO

..

XI NODAĻA KONDITOREJAS GALS

Gvards, ar kuru mēs iepazināmies pie ieejas zvērnīcā, taisni tobrīd, kad Suoka nočiepa viņam lukturi, pamodās no trača, kas bija izcēlies zvērnīcā.

Dzīvnieki rēca, kauca, pīkstēja, plīkšķināja spārnus, daudzīja astes pret dzelzs stieņiem.

Gvards nožāvājās, ka nobrīkšķēja vien, izstaipījās, sāpīgi nodauzīdams dūri pret margām, un beidzot pilnīgi atžilba.

Tad viņš uztrūkās kājās. Luktura nebija. Mierīgi spīdēja zvaigznes. Smaržoja jasmīni.

—     Velns parāvis!

Gvards nospļāvās ar tādu niknumu, ka spļāviens aizlidoja kā lode un notrieca jasmīnam ziedkausiņu.

Zvēru koncerts granda, aizvien pieaugot spēkā.

Gvards sacēla trauksmi. Pēc mirkļa saskrēja ļaudis ar lāpām. Lāpas sprakšķēja. Gvardi lamājās. Kāds sapinās zobenā un pakrita, sadauzīdams degunu pret kāda cita piesi.

—      Man nozaga lukturi!

—      Kāds ielavījies zvērnīcā!

—      Zagļi!

—      Dumpinieki!

Gvards ar sadauzīto degunu un otrs ar salauzto piesi, tāpat pārējie, plosīdami tumsu ar lāpām, devās pret nezināmo ienaidnieku.

Taču nekā aizdomīga zvērnīcā viņi neatklāja.

Tīģeri rēca, plātīdami sarkanās, smirdošās rīkles. Lauvas skraidīja pa krātiņiem lielā satraukumā. Papagaiļi sacēla veselu jandāliņu: viņi virpuļoja kā daudzkrāsains karuselis. Pērtiķi šūpojās uz trapecēm. Bet lāči dziedāja zemā, skaistā basā.

Uguns un cilvēku parādīšanās vēl vairāk satracināja šo kompāniju.

Gvardi apskatīja visus krātiņus.

Viss bija kārtībā.

Pat Suokas nomesto lukturi viņi neatrada.

Te pēkšņi gvards ar sadauzīto degunu ieteicās:

—      Are? — un augsti pacēla lukturi.

Visi palūkojās augšup. Tur melnoja koka zaļā lapotne. Lapas nekustējās. Nakts bija rāma.

Vai redzat? — gvards bargi uzprasīja. Viņš pakratīja lukturi.

—      Jā. Kaut kas sārts .. .

—      Mazs …

—      Sēž. ..

Muļķi! Vai zināt, kas tas ir? Tas ir papagailis. Viņš izlidojis no krātiņa un notupies tur, velns viņu parāvis!

Sardzes gvards, kas bija sacēlis trauksmi, nokaunējies klusēja.

—      Viņš jānoceļ zemē. Pārbiedējis visus zvērus.

—      Pareizi. Lien augšā, Vurm. Tu esi pats jaunākais.

Par Vurmu nosauktais piegāja pie koka. Viņš vilcinājās.

—      Kāp un novelc viņu lejā aiz bārdas.

Papagailis sēdēja nekustēdamies. Viņa spalvas sārtojās lāpu uguns apspīdētajā lapotnes biežņā.

Vurms savilka platmali uz pieres un pakasīja pakausi.

—      Man bail. Papagaiļi dikti sāpīgi knābj.

—      Muļķis!

Vurms tomēr kāpa kokā. Taču pusstumbra augstumā viņš apstājās, mirkli turējās un tad nošļūca lejā.

—      Neparko, — viņš paziņoja. — Tā nav mana darīšana. Ar papagaiļiem cīnīties es neprotu.

Te atskanēja pikta veča balss. Kāds, šļūkdams tupeles, steidzās no tumsas šurp pie gvardiem.

—      Neaiztieciet viņu! — viņš sauca. — Lieciet viņu mierā!

Kliedzējs izrādījās zvērnīcas galvenais uzraugs. Viņš bija liels zinātnieks un speciālists zooloģijā, tas ir, zināja pilnos apmēros visu, ko vien var zināt par dzīvniekiem.

Viņu bija uzmodinājis troksnis.

Viņš dzīvoja turpat zvērnīcā un atskrēja, kā izlēcis no gultas, pat nenoņēmis naktscepuri, pat ar prāvu, spīdošu blakti uz_ deguna.

Viņš bija ļoti uzbudināts. Patiešām: kaut kādi zaldāti iedrošinājās iejaukties viņa pasaulē, kaut kāds lempis girib grābt viņa papagaili aiz bārdas!

Gvardi pašķīrās.

Zoologs atgāza galvu. Viņš arī ieraudzīja starp lapām kaut ko sārtu.

Jā, — viņš paziņoja, — tas ir papagailis. Tas ir mans labākais papagailis. Viņš vienmer niķojas. Viņam nav miera krātiņā. Tā ir l aura! .. . Laura! Laura! — viņš sāka saukt smalkā balstiņā. — Viņam patīk laipna izturēšanās. Laura! Laura! Laura!

Cvardi_ iespurdzās. Vispār šis sīkais večuks krāsainā halātā un tupelēs, atgazis galvu, no kuras līdz zemei nokarājās naktscepures pušķis, izskatījās jocīgs starp lielajiem gvardiem, spilgti liesmojošajām lāpām un zvēru kaucieniem.

Tad notika pats smieklīgākais. Zoologs trausās augšā kokā. To viņš darīja diezgan veikli, — acīm redzot, tā nebija pirmā reize. Viens, divi, trīs! Vairākkārt pazibēja no halāta apakšas viņa kājas svītrainas apakšbiksēs, un cienījamais sirmgalvis jau atradās augšā, pie sava ne visai tālā, bet bīstamā ceļojuma mērķa.

—      Laura! — viņš atkal saldā balstiņā glaimīgi pasauca, i®1

Un pēkšņi viņa spalgais iebrēciens pārskanēja visu zvērnīcu, parku un apkārtni vismaz kilometra atstatumā.

—      Sātans! — viņš iebrēcās.

Acīm redzot, papagaiļa vietā zarā sēdēja kāds briesmonis.

Gvardi atsprāga no koka. Zoologs vēlās lejup. īss, bet diezgan stiprs zars paglāba viņu. Viņš palika karājamies, aizķēries aiz halata.

Ak, ja citi mācītie vīri tagad ieraudzītu savu cienījamo kolēģi šāda izskatā, tad, protams, viņi novērstos aiz cieņas pret viņa pliko pauri un zināšanām! Viņa halāts bija uzrāvies augšup pārāk nepieklājīgi.

Gvardi metās bēgt. Lāpu liesmas lidoja vējā. Tumsā varēja domāt, ka auļo melni zirgi ar sarkanām krēpēm.

Zvērnīcā tracis norima. Zoologs karājās nekustēdamies. Toties pilī sākās uztraukums.

Trīs Resnvēderi ceturksni pirms noslēpumainā papagaiļa parādīšanās kokā bija saņēmuši nepatīkamas vēstis:

«Pilsētā nemieri. Strādniekiem parādījušās pistoles un bumbas. Strādnieki šauj uz gvardiem un met visus resnvēderus ūdenī.»

«Vingrotājs Tibuls brīvībā un vāc nomaļu iedzīvotājus vienā karaspēkā.»

«Daudz gvardu devušies uz strādnieku kvartāliem, lai nebūtu jākalpo Trim Resnvēderiem.»

«Fabriku skursteņi nekūp. Mašīnas nedarbojas. Kalnrači atsakās no laisties šahtās pēc oglēm bagātniekiem.»

«Apkārtējie zemnieki karo ar muižu īpašniekiem.»

To Trim Resnvēderiem paziņoja ministri.

Kā parasti, aiz uztraukuma Trīs Resnvēderi sāka pieņemties svarā. Valsts padomes acu priekšā katram nāca klāt pa ceturtdaļmārciņai.

—     Es vairs nevaru! — viens sūdzējās. — Es nevaru … Tas nav izturams … Ai, ai! Apkakles poga iegriezās man kaklā…

Un brakšķēdama pārsprāga žilbinoši spožā apkaklīte.

—      Es aptaukojos, — gaudoja otrais. — Glābiet mani!

Bet trešais nošļucis lūkojās uz savu vēderu.

Tādā kārtā Valsts padomei bija jāizlemj divi jautājumi: pirmkārt, nekavējoties izdomāt līdzekli pret aptaukošanos, otrkārt, apspiest nemierus pilsētā.

Pirmajā gadījumā izlēma sekojošo:

—      Dejas!

—      Dejas! Dejas! Jā, protams, dejas! Tas ir vislabākais attaukošanās I īdzeklis.

—      Nezaudējot ne mirkli, ataicināt deju skolotāju. Viņam jāpasniedz Trim Resnvēderiem baleta mākslas stundas.

—      Jā, — iegaudojās Pirmais Resnvēderis, — bet…

Tieši'tobrīd no zvērnīcas atskanēja cienījamā zoologa kliedziens, jo viņš bija ieraudzījis kokā mīļotā papagaiļa Lauras vietā velnu.

Visa valdība izskrēja parkā un joņoja pa alejām uz zvērnīcu.

—      Uf! Uf! Uf! — parkā skanēja.

Trīsdesmit pašu labāko tauriņu ģimenes, dzeltensārtas ar melnām svītrām, pārbīlī atstāja parku.

Parādījās milzums lāpu. Vesels degošs, pēc sveķiem smaržojošs mežs. Šis mežs traucās un dega.

Un, kad līdz zvērnīcai atlika vēl soļi desmit, visi, kas skrēja, it kā pēkšņi palika bez kājām. Un tūliņ visi metās atpakaļ, gaudojot un spiedzot, krizdami cits citam virsū, šaudīdamies un meklēdami glābiņu. I.apas vāļājās pa zemi, liesmas izplūda, melni dūmi uzbangoja kā vilnis.

—     O!

—     A!

—      Glābieties!

Balsis tricināja parku. Liesmas šāvās uz visām pusēm, apspīdot ai tumšsarkanu spožumu bēgšanas un apjukuma skatu.

Bet no turienes, no zvērnīcas, viņpus dzelzs sētas, nāca šurp mierīgiem, stingriem, platiem soļiem liela auguma vīrs.

Šai spīdumā rudu galvu, degošām acīm, saplēstā vamzī viņš nāca kd draudoša parādība. Ar vienu roku viņš turēja panteri aiz kaklasaites, savītas no dzelzs ķēdes gabala. Dzeltenais un lunkanais zvērs, pulēdamies izrauties no briesmīgās kaklasaites, lēkāja, smilkstēja, locījās un kā lauva uz bruņinieku karoga, te izkāra, te ievilka garo, sarkano mēli.

Un tie, kuri iedrošinājās atskatīties, ieraudzīja, ka uz otras rokas šis vīrs nes meiteni mirdzošā, sārtā tērpā. Meitene izbijusies skatījās uz trakojošo panteru, vilka augšup kājas, tērptas kurpītēs ar zelta rozēm, un kļāvās pie sava drauga pleca.

Prospero! — galminieki vaimanāja, laizdamies lapās.

Prospero! Tas ir Prospero!

—      Glābieties!

—      Lelle!

—      Lelle!

Un tad Prospero palaida zvēru vaļā.

Panteris, asti mētādams, lieliem lēcieniem drāzās pakaļ bēgošajiem.

Suoka nolēca no ieroču meistara rokas. Bēgot daudzi bija nosvieduši pistoles zālē. Suoka pievāca trīs pistoles. Ar divām apbruņojās Prospero, trešo paturēja Suoka. Pistole bija gandrīz pusi tik gara kā viņa, Bet viņa zināja, kā jārīkojas ar šo spīdošo, melno priekšmetu: cirkā viņa bija mācījusies šaut ar pistoli.

—     Ejam! — ieroču meistars komandēja.

Viņus neinteresēja tas, kas notika parka dziļumā. Viņi nedomāja par turpmākajām pantera dēkām.

Vajadzēja meklēt izeju no pils. Vajadzēja paglābties.

Kur daudzinātais kastrolis, par kuru bija stāstījis Tibuls? Kur noslēpumainais kastrolis, caur kuru bija izglābies gaisa balonu pārdevējs?

—      Uz virtuvi! Uz virtuvi! — sauca Suoka, vēcinādama pistoli.

Viņi skrēja pilnīgā tumsā, lauzdamies caur krūmiem un iztrenkā-

dami iemigušos putnus. O, kā cieta Suokas brīnišķīgais tērps!

—      Smaržo pēc kaut kā salda, — Suoka pēkšņi paziņoja, apstājusies zem kādiem apgaismotiem logiem.

Un pirksta vietā, kuru paceļ gadījumos, kas prasa vispārēju uzmanību, viņa pacēla melno pistoli.

Pieskrējušie gvardi ieraudzīja viņus jau augšā, koka galotnē. Mirklis — un pa zariem, kas stiepās uz sienas pusi, viņi jau ierāpās pa galveno logu.

Tas bija logs, pa kuru vakar bija ielidojis gaisa balonu pārdevējs.

Tas bija konditorejas logs.

Te, par spīti vēlajai stundai un pat par spīti vispārējai trauksmei, virda darbs. Viss konditoru, un šķelmīgo baltcepuraino puiku štats rosījās kā bites: viņi gatavoja kādu sevišķu kompotu, ko pasniegt rīt pusdienās par godu troņmantnieka Tuti lelles pārnākšanai. Šoreiz bija nolemts torti negatavot aiz bailēm, ka atkal kāds lidojošs viesis varētu sabojāt gan franču krēmu, gan apbrīnojamā labuma cukādes.

Vidū stāvēja kubls. Tanī verda ūdens. Balti garaiņi aizsedza visu. Zem šā aizsega pavārēni jutās kā paradīzē; viņi grieza kompotam augļus.

Tātad .. . Bet te caur tvaikiem un kņadu virtuves meistari ieraudzīja briesmīgu ainu.

Aiz loga sašūpojās zari, nošalca lapas kā pirms vētras, un uz palodzes parādījās divi: rudmatis milzis un meitene.

—      Rokas augšā! — teica Prospero, turēdams katrā rokā pa pistolei.

—      Ne soli! — skanīgi teica Suoka, paceldama savu pistoli.

Divi duči baltu piedurkņu, negaidot iespaidīgāku uzaicinājumu, pasitās augšup.

97

Un pēc tam sāka lidot kastroļi.

7 — Trīs Resnvederi

Tas bija konditorejas dzirkstošās, stikla, vara, karstās, saldās, smaržīgas pasaules grautiņš.

Ieroču meistars meklēja galveno kastroli. Tanī bija viņa un viņa mazās glābējas vienīgais glābiņš.

Viņš svieda apkārt burkas, izsvaidīja pannas, piltuves, šķīvjus, bļodas. Stikli šķīda uz visām pusēm un sitās šķindot un grandot; izbinišie milti vērpās virpulī kā samums Sahārā; sacēlās mandeļu, rozīņu, ķiršu viesulis; smalkais cukurs gāzās no plauktiem, dārdot kā ūdenskritums; sīrupa pali pacēlās par veselu aršīnu; ūdens šļakstījās, augļi vēlās, bruka vara itorņi. Viss bija apgriezts otrādi. Tā kādreiz gadās sapnī, kad labi zina, ka tas ir sapnis un tāpēc var darīt visu, ko vien grib.

—      Ir! — Suoka iespiedzās. — Te tas ir!

Meklētais bija atrasts. Vāks aizlidoja drupu kaudzē. Tas plīkšķot iekrita biezajā, sarkanajā, zaļajā un zeltdzeltenajā sīrupu ezerā.

Prospero ieraudzīja kastroli bez dibena.

—      Bēdz! — Suoka sauca. — Es tev sekošu!

Ieroču meistars ierāpās kastrolī. Un, jau nozuzdams tanī, izdzirdēja to brēcienus, kuri bija palikuši konditorejā.

Suoka nepaspēja ielēkt. Panteris, joņodams savā briesmīgajā skrējienā pa parku un pili, parādījās šeit. Brūces no gvardu lodēm ziedēja uz viņa ādas kā rozes.

Konditori un pavārēni sabruka vienā kaktā. Suoka, aizmirsusi par pistoli, meta panterim pie rokas pagadījušos bumbieri.

Zvērs metās pakaļ Prospero — ar galvu pa priekšu kastrolī. Viņš ievēlās tumšajā un šaurajā ejā. Visi redzēja dzelteno asti, kas rēgojās no kastroļa kā no akas. Tad viss pazuda.

Suoka aizspieda acis ar rokām.

—      Prospero! Prospero!

Bet konditori ļaunā priekā smējās. Tad ielauzās gvardi. Viņu mundieri bija saplēsti, sejas asinīs, pistoles kūpēja. Viņi bija cīnījušies ar panteri.

—       Prospero pagalam! Panteris viņu saplosīs! Tad man viss vienalga. Es padodos.

Suoka runāja mierīgi, nolaidusi mazo roku ar ļoti lielu pistoli.

Bet nodārdēja šāviens. Prospero, bēgdams pa apakšzemes eju, bija izšāvis uz panteri, kas joņoja viņam pakaļ.

(Ivardi sadrūzmējās ap kastroli. Sīrupa ezers sniedzās viņu lielajiem zābakiem līdz puslielam.

Viņi ieskatījās kastrolī. Tad iebāza tur roku un vilka. Palīgā piemira vēl divi. Sasparojušies viņi izvilka aiz astes beigto zvēru, kas bija iestrēdzis piltuvē.

Viņš ir pagalam, — gvards teica, atvilkdams elpu.

—      Prospero ir dzīvs! Viņš ir dzīvs! Es viņu izglābu. Es izglābu tautas draugu. — Tā priecājās Suoka, nabaga inazā Suoka, saplēstās drēbītēs, ar sapluinītām zelta rozēm matos un uz kurpītēm.

Viņa pietvīka aiz laimes.

Viņa bija izpildījusi uzdevumu, ko bija uzticējis viņai draugs, vingrotājs Tibuls: viņa bija atbrīvojusi ieroču meistaru Prospero.

—      Tā, — gvards noteica, satverdams Suoku aiz rokas. — Redzesim, izlielītā lelle, ko tu tagad darīsi! Redzēsim …

—     Aizvest viņu pie Trim Resnvēderiem!

—      Viņi tev piespriedīs nāves sodu.

—     Muļķis, — mierīgi atbildēja Suoka, nolaizīdama no sartajām mežģinēm saldo sīrupa kleksi, kas bija uzkritis uz viņas drēbēm, kad Prospero grāva konditoreju.

XII NODAĻA DEJU SKOLOTĀJS VIENSDIVTRĪS

Kas notika ar atmaskoto lelli turpmāk, pagaidām nav zināms. Bez tam mēs pagaidām atturēsimies arī no pārējiem paskaidrojumiem, un proti: kas par papagaili sēdēja kokā un kāpēc tā pārbijās cienījamai-, zoologs, kurš varbūt vēl šobrīd karājas zarā kā izmazgāts krekls; kādā kārtā ieroču meistars Prospero izkļuva brīvībā un kur gadījās panteris; kādā kārtā Suoka gadījās uz ieroču meistara pleca; kas tas bija pai briesmoni, kas runāja cilvēku valodā, kādu plāksnīti viņš iedeva Suo kai un kāpēc viņš nomira …

Viss noskaidrosies, kad pienāks laiks. Varu jums apgalvot, ka nekādu brīnumu nebija, viss notika, kā mācīti vīri mēdz teikt, pēc loЈi kas dzelzs likumiem.

Bet patlaban ir rīts. Taisni šim rītam par godu daba bija apbrīnojami uzplaukusi. Pat kādai vecavai, kura izskatījās pilnīgi pēc āža, pārstāja sāpēt, galva, kas smeldza jau kopš bērnības. Tāds gaiss bija šorīt. Koki nešalca, bet dziedāja jautrās bērnu balsīs.

Tādā rītā katram gribas dejot. Tāpēc nav brīnums, ka deju skolo tā ja Viensdivtrīs zāle bija pārpildīta.

7*

Protams, ar tukšu vēderu neviens dejot neies. Zināms, arī aiz bē dām nedejo. Taču tukši vēderi un bēdas bija tikai tiem, kuri šodien pulcējās strādnieku kvartālos, lai atkal dotos uzbrukumā Tiriju Resnve deru pilij. Bet švīti, dāmas, rīmu un bagātnieku dēli un meitas jutas lieliski. Viņi nezināja, ka vingrotājs Tibuls stāda pulkos trūcīgos, izsalkušos darbaļaudis; viņi nezināja, ka mazā dejotāja Suoka atbrīvo jusi ieroču meistaru Prospero, kuru tauta gaidīt gaidīja; viņi piešķīra mazu nozīmi tiem nemieriem, kas bija radušies pilsētā.

99

—      Nieki! — runāja glīta, bet smaildegunīga jaunkundze, izraudzīdamās balles kurpes. — Ja viņi atkal ies uzbrukumā uz pili, gvardi sakaus viņus tāpat kā pagājušo īreizi.

Skaidrs! — tarkšķēja jauns švīts, grauzdams ābolu un apskatīdams savu fraku. •— Šiem kalnračiem un netīrajiem amatniekiem nav šauteņu, pistoļu un zobenu. Bet gvardiem ir pat lielgabali.

Bezrūpīgie un pašapmierinātie dīkdieņi pāris aiz pāra nāca uz Viensdivtrīs namu.

Uz durvīm bija plāksnīte ar uzrakstu:

Deju skolotājs Viensdivtrīs. Mācu ne tikai dejas, bet vispār skaistumu, eleganci, vieglumu, pieklājību un poētisku skatu uz dzīvi. Maksa par desmit dejām uz priekšu.

Apaļā zālē uz liela parketa medus krāsā Viensdivtrīs mācīja savu mākslu. Viņš pats spēlēja melnu flautu, kura nezin ar kādu brīnumu turējās viņam pie lūpām, jo viņš vienā laidā plātījās ar rokām mežģīņu manšetēs un baltos glazē cimdos. Viņš visādi locījās, nostājās pozā, pārgrieza acis, sita ar papēdi takti un ik mirkli skrēja pie spoguļa skatīties, vai viņš labi izskatās, vai glīti turas viņa lentītes, vai spīd iopomadēitā galva . ..

Pāri griezās. Viņu bija tik daudz un viņi tā svīda, ka varēja domāt: te vārās kāda jaukta un, jādomā, ne visai garšīga vira.

Te kavalieris, te dāma, virpuļodama vispārējā jūklī, kļuva līdzīgi vai nu astainam kālim, vai kāpostlapai, vai kaut kam vēl nesaprotamākam — krāsainam un ērmīgam, ko var atrast viras šķīvī.

Un Viensdivtrīs izpildīja šai virā pavārnīcas lomu. Jo vairāk tāpēc, ka viņš bija ļoti garš, tievs un izliekts.

Ak, kā Suoka būtu smējusies, redzēdama šīs dejas! Pat tad, kad viņa tēloja Zelta Kacēna lomu pantomīmā «Stulbais karalis», viņa dejoja graciozāk. Un viņai taču vajadzēja dejot tā, kā dejo kacēni.

Bet pašā deju aizrautībā trīs milzu dūres rupjos ādas cimdos pieklauvēja pie deju skolotāja Viensdivtrīs durvīm.

Pēc izskata šīs dūres maz atšķīrās no laucinieku māla krūzēm.

Vira apstājās.

Un pēc piecām minūtēm deju skolotāju Viensdivtrīs jau veda uz Triju Resnvēderu pili. Trīs gvardi bija atlēkšojuši pēc viņa. Viens bija viņu uzsēdinājis uz sava zirga krustiem ar muguru pret sevi, — citiem vaidiem sakot, Viensdivtrīs jāja atmuguriski. Otrs gvards veda viņa lielo kartona kārbu. Tā bija visai apjomīga.

—      Man taču jāņem līdzi daži kostīmi, mūzikas instrumenti, kā ari pa rūkas, notis un iemīļotās romances, — Viensdivtrīs paziņoja, posdamies ceļā. — Nav zināms, cik ilgi man būs jāpaliek pilī. Bet es esmu pieradis pie elegances un skaistuma, tāpēc man patīk bieži mainīt apģērbu.

Dejotāji skrēja pakaļ zirgiem, māja ar lakatiņiem un sauca Viensdivtrīs visādus laba novēlējumus.

Saule bija uztraususies augstu.

Viensdivtrīs bija apmierināts, ka viņu uzaicinājuši uz pili: viņš mīlēja Trīs Resnvēderus par to, ka tos mīlēja ne mazāk resno bagatnieku dēli un meitas. Jo kāds bija bagātāks, jo vairāk tas patika deju skolotājam.

«Patiešām,» tā viņš sprieda, «kāds man labums no trūcīgajiem? Vai viņi mācās dejot? Viņi allaž aizņemti darbā, un viņiem nekad nav naudas. Pavisam kas cits ir bagātie tirgotāji, švīti un dāmas! Viņiem vienmēr daudz naudas, un viņi nekad neko nedara.»

Kā redzat, Viensdivtrīs no sava viedokļa nebija muļķis, bet no mūsējā gan. «Suoka ir gan nejēga!» viņš brīnījās, atcerēdamies mazo dejotāju. «Kāpēc viņa dejo ubagiem, zaldātiem, amatniekiem un noskrandušiem bērniem? Tie taču viņai tik maz maksā.»

Laikam stulbais Viensdivtrīs būtu vēl vairāk izbrīnījies, ja zinātu, ka mazā dejotāja riskējusi ar savu dzīvību, lai izglābtu šo ubagu, amatnieku un noplīsušo bērnu vadoni — ieroču meistaru Prospero.

Jātnieki auļoja ātri.

Notikumi ceļā bija diezgan dīvaini. Pastāvīgi iztālēm pliukšķēja šāvieni. Pie vārtiem drūzmējās satrauktu cilvēku pūlīši. Dažreiz ielai pāri pārskrēja divi trīs amatnieki, turēdami rokā pistoles .. . Likās, bodniekiem vajadzētu tirgoties pilnā sparā tik jaukā dienā, bet viņi vēra logus ciet un bāza resnos, spīdošos vaigus ārā pa vēdlodziņiem. Dažādas balsis sasaucās no viena kvartāla uz otru:

—      Prospero!

—      Prospero!

—      Viņš ir ar mums!

—      Ar mu-ums!

Dažreiz pašāvās garām gvards uz satramdīta zirga, kam krita putu šļakatas. Dažreiz kāds resnvēderis sēkdams skrēja kādā sāniela, un abpus viņa rikšoja rudie kalpotāji, apgādājušies ar rungām, lai aizsargātu īsavu kungu.

Vienuviet tādi kalpotāji nevis aizstāvēja savu resno saimnieku, bel pilnīgi negaidot sāka viņu velēt tā, ka skanēja viss kvartāls.

Viensdivtrīs sākumā domāja, ka tur dauza ārā putekļus no turku dīvāna.

Uzskaitījuši trīs dučus sitienu, kalpotāji pa kārtai iespēra resnvēderim pa dibenu un, apskāvušies un rungas vicinadami, kaut kur aizskrēja, saukdami:

•— Nost ar Trim Resnvēderiem! Mēs negribam kalpot bagātajiem! Lai dzīvo tauta!

Un balsis sasaucās1

—      Rrospero!

—      Pro-ospero!

Vārdu sakot, bija liels satraukums. Gaisā oda pēc pulvera.

Un beidzot pienāca pēdējā notikuma kārta.

Desmit gvardu aizsprostoja ceļu saviem trim biedriem, kuri veda Viensdivtrīs. Tie bija kājnieku gvardi.

—      Stāt! — viens no viņiem uzsauca. Viņa zilās acis iedegās dusmās. — Kas jūs esat?

—     Vai neredzi?! — tikpat nikni noprasīja gvards, aiz kura muguras sēdēja Viensdivtrīs.

Zirgiem, apturētiem pilnā skrējienā, negribējās stāvēt. Drebēja iemaukti. Drebēja bikses deju skolotājam Viensdivtrīs. Nav zināms, kas drebēja stiprāk.

—      Mēs esam Triju Resnvēderu pils gvardes zaldāti.

—      Mēs steidzamies uz pili. Laidiet mūs nekavējoties tālāk.

Tad zilacainais gvards izvilka no jostas pistoli un teica:

Tādā gadījumā atdodiet savas pistoles un zobenus. Zaldāta ierocim vajag kalpot tikai tautai, nevis Trim Resnvēderiem.

Visi gvardi, kas ielenca jātniekus, izvilka pistoles.

Jātnieki satvēra savus ieročus. Viensdivtrīs zaudēja samaņu un novēlās no zirga. Kad viņš atžilba, to skaidri pateikt nevar, bet katrā ziņā pēc tam, kad kauja starp viņa gvardiem un tiem, kas viņus aizturēja, bija jau beigusies. Acīm redzot, uzvarējuši bija pēdējie. Viensdivtrīs ieraudzīja netālu no sevis to pašu, aiz kura muguras viņš bija sēdējis. Šis gvards bija beigts.

Asinis, — nočukstēja Viensdivtrīs un aizvēra acis.

Bet tas, ko viņš ieraudzīja pēc mirkļa, satrieca viņu trīskārt vairāk. Viņa kartona kārba bija saplēsta. Viņa mantība bija izkritusi no kārbas atliekām. Viņa brīnišķīgie tērpi, viņa romances un parūkas vāļājās pa bruģi.

—      Ak!

Kaujas versmē gvards bija nometis zemē viņam uzticēto kārbu, un tā bija sašķīdusi pret bruģa akmeņiem.

—      Ai! Ak!

Viensdivtrīs metās pie savas bagātības. Viņš drudžaini pārcilāja vestes, frakas, zeķes, kurpes ar lētām, bet pirmā acu uzmetienā dārg.im sprādzēm un atkal atsēdās zemē. Viņa bēdām nebija gala. Visas mantas, visa tualete bija neskarta, bet pats galvenais — nolaupīts.

Un kamēr Viensdivtrīs cēla pret zilajām debesīm savas bulciņām līdzīgās dūrītes, trīs jātnieki pilnā sparā traucās uz Triju Resnvēderu pili. Viņu zirgi pirms kaujas bija piederējuši tiem trim gvardiem, kas veda deju skolotāju Viensdivtrīs. Pēc kaujas, kad viens bija kritis un pārējie padevušies un pārnākuši tautas pusē, uzvarētāji atrada Viensdivtrīs saplīsušajā kārbā kaut ko sārtu, ietītu marlē.

Tad trīs nekavējoties uzlēca atkarotajos zirgos un aizauļoja.

Zilacainais gvards, kas jāja pa priekšu, spieda pie krūtīm kaut ko sārtu, ietītu marlē.

Pretimnācēji metās nost no ceļa. Gvardam pie cepures bija sarkana kokarde. Tas nozīmēja, ka gvards pārgājis tautas pusē.

Tad pretimnācēji, ja tie nebija resnvēderi vai rīmas, aplaudēja viņam nopakaļ. Taču, ielūkojušies ciešāk, izbrīnā sastinga: no vīstokļa, ko gvards turēja pie krūtīm, karājās ārā meitenes kājas sārtās kurpītēs ar zelta (rozēm sprādžu vietā.

XIII NODAĻA UZVARA

Nupat kā mēs aprakstījām rītu ar tā neparastajiem notikumiem, bet nu griezīsimies atpakaļ un aprakstīsim nakti pirms šī rīta, kura, kā jūs jau zināt, bija ne mazāk pārsteidzošu notikumu pilna.

Tonakt ieroču meistars Prospero izbēga no Triju Resnvēderu pils, tonakt Suoku notvēra nozieguma vietā.

Bez tam tonakt trīs vīri ar aizsegtiem lukturiem rokās iegāja troņmantnieka Tuti guļamistabā.

Tas notika apmēram stundu pēc tam, kad ieroču meistars Prospero bija sagrāvis pils konditoreju un gvardi sagūstījuši Suoku blakus glābējām kastrolim.

Guļamistabā bija tumsa.

Augstie logi bija zvaigžņu pilni.

Zēns cieši gulēja, elpodams ļoti mierīgi un klusi.

Trīs vīri visādi pūlējās apslāpēt savu lukturu gaismu.

Ko viņi darīja, nav zināms. Varēja dzirdēt tikai čukstus. Sardze, kas stāvēja ārpusē pie guļamistabas durvīm, nelikās neko manām.

Acīm redzot, šiem trim, kas bija ienākuši pie troņmantnieka, bija kaut kādas tiesības saimniekot viņa guļamistabā.

Jūs jau zināt, ka troņmantnieka Tuti audzinātāji nevarēja lepoties ar drošsirdību. Atcerieties gadījumu ar lelli. Jūs atcerieties, kā pārbijās audzinātājs dārzā, ieraudzīdams baigo skatu, ka gvardi dursta lelli ar zobeniem. Jūs redzējāt, cik nobijies bija audzinātājs, atstāstīdams šo notikumu Trim Resnvēderiem.

Šoreiz dežurējošais audzinātājs izrādījās tāds pats gļēvulis.

Varat iedomāties — viņš atradās guļamistabā, kad ienāca trīs nepazīstamie ar lukturiem. Viņš sēdēja pie loga, sargādams troņmantnieka miegu, un, lai neaizmigtu, skatijās zvaigznēs un pārbaudīja savas zināšanas astronomijā.

Te iečīkstējās durvis, pazibēja gaisma un pavīdēja trīs noslēpumainie stāvi. Tad audzinātājs ieslēpās atzveltnes krēslā. Visvairāk viņš baidījās, ka viņa garais deguns viņu nodos. Patiešām, šis apbrīnojamais deguns skaidri melno ja zvaigžņotā loga fonā un varēja tikt uzreiz ievērots.

Bet gļēvulis mierināja sevi: «Kas zina, viņi iedomāsies, ka tas ir kāds izrotājums uz krēsla roku balsta vai pretējā nama dzegas.»

Trīs stāvi, kurus tikko apspīdēja dzeltenā lukturu gaisma, piegāja pie troņmantnieka gultas.

—      Kārtībā, — atskanēja čuksts.

—      Guļ, — sacīja otrs.

—      Tss! …

—      Nekas. Viņš guļ cietā miegā.

—      Tad rīkojieties.

Kaut kas noklinkšķēj a.

Audzinātājam izspiedās auksti sviedri uz pieres. Viņš juta, ka viņa deguns aiz bailēm stiepjas garumā.

—     Kārtībā, — kāda balss sēca.

—     Dodiet šurp.

Atkal kaut kas noklinkšķēj a, tad noguldza un sāka līt. Un pēkšņi atkal iestājās klusums.

—      Kur jālej?

—      Ausī.

—      Viņš guļ uz vaiga. Tas ir ļoti parocīgi. Lejiet ausī…

—     Tikai piesardzīgi. Pa pilienam.

•— Desmit pilienus, ne vairāk.

—     Pirmais piliens šķitīs briesmīgi auksts, bet otrais nemodina nekādas sajūtas, jo pirmais tūliņ iedarbojas. Pēc tam pazūd jebkurš jutīgums.

—     Pacentieties ieliet šķidrumu tā, lai starp pirmo un otro pilienu nebūtu nekāda starpbrīža.

—     Citādi zēns pamodīsies kā no ledus pieskāriena.

—      Tss! Leju! .. . Viens, divi! …

Un tad audzinātājs sajuta stipru maijpuķīšu smaržu. Tā izplūda pa visu istabu.

Trīs, četri, pieci, seši… — kāda balss skaitīja ātrā čukstā.

—      Padarīts.

—      Nu viņš gulēs trīs dienas dziļā miegā.

—      Un viņš nezinās, kas notiek ar viņa lelli.

—     Viņš pamodīsies, kad viss jau būs beidzies.

—      Citādi viņš vēl sāktu raudāt, spārdīties ar kājām, un galu galā Tīrīs Resnvēderi vēl piedotu meitenei un atstātu viņu dzīvu.

Trīs nepazīstamie nozuda. Drebošais audzinātājs piecēlās. Viņš aizdedzināja mazu lampiņu, kuras liesma atgādināja dzeltensārtu ziedu, un piegāja ipie gultas.

Troņmantnieks Tuti gulēja mežģīnēs zem zīda apsega, mazs un cienīgs. Uz lielajiem spilveniem atdusējās viņa galva ar izjukušajiem zeltainajiem matiem.

Audzinātājs noliecās un pielika lampiņu tuvāk zēna bālajai sejai. Austiņā dzirkstīja piliens kā pērle gliemežnīcā.

Tanī laistījās zeltaini zaļgana gaisma. Audzinātājs pieskārās pie lāses ar mazo pirkstiņu. Austiņā vairs nekas nepalika, bet caur visu audzinātāja roku izstrāvoja skaudrs, neoiešams saltums.

Zēns īgulēja dziļā miegā.

Un pēc dažām stundām pienāca tas skaistais irīts, kuru mums bija tas prieks aprakstīt mūsu lasītājiem.

Mēs zinām, kas notika torīt ar deju skolotāju Viensdivtrīs, bet mūs daudz vairāk interesē, kas notika torīt ar Suoku. Mēs taču viņu pametām tādā briesmīgā 'Stāvoklī!

Sākumā nosprieda iemest viņu pazemē.

—      Nē, tas ir pārāk sarežģīti, — valsts kanclers sacīja. — Mēs sarīkosim ātru un taisnīgu tiesu.

—      Zināms, nav ko piņķēties ar skuķi, — Trīs Resnvēderi piekrita.

Tomēr neaizmirstiet, ka Trīs Resnvēderi bija pārdzīvojuši visai nepatīkamus brīžus, bēgdami no pantera. Viņiem bija nepieciešams atpūsties. Viņi sacīja tā:

—      Mēs mazliet pagulēsim. Un rīt sarīkosim tiesu.

To teikuši, viņi devās uz savām guļamistabām.

Valsts kanclers, kurš nešaubījās, ka tiesa piespriedīs nāves sodu lellei, kas izrādījusies par meiteni, deva rīkojumu iemidzināt troņmantnieku Tuti, lai viņš air savām asarām nemīkstinātu briesmīgo spriedumu.

Trīs vīri ar lukturiem, kā jūs jau zināt, izpildīja šo rīkojumu.

Troņmantnieks Tuti gulēja.

Suoka sēdēja sardzes telpās. Sardzes telpu sauca par kordegardiju. Tātad Suoka torīt sēdēja kordegardijā. Viņu ielenca gvardi. Nezinātājs, ienācis kordegardijā, ilgi brīnītos: kāpēc šī glītā, skumjā meitene neparasti greznā sārtā tērpā atrodas starp gvardiem? Viņas izskats nekādi nesaskanēja ar kordegardijas rupjo iekārtu, kur mētājās segli, ieroči un alus kausi.

Gvardi spēlēja kārtis, pūta zilus, smirdīgus dūmus no pīpēm, ķildojas, vai katru mirkli gatavi sākt kautiņu.

Šie gvardi vēl bija uzticīgi Trim Resnvēderiem. Viņi draudēja

Suokdi ar milzīgajam durem, baismīgi vaibstījas un spārdījās ar kājām, uzbrēkdami viņai.

Suoka izturējās pret to visu mierīgi. Lai sariebtu gvardiem un atbrīvotos no viņu uzmanības, viņa izkāra mēli un, pagriezusies pret visiem reizē, nosēdēja tā veselu stundu.

Sēdēt uz mučeles bija diezgan ērti. Tiesa, šis sēdeklis notraipīja lerpu, taču tas jau tā bija pazaudējis savu agrāko izskatu: to bija saplosījuši zari, apsvilinājušas lāpas, saburzījuši gvardi, apšļakstījuši strupi.

Suoka nedomāja par savu likteni. Viņas vecuma meitenes nebīstas no acīm redzamām briesmām. Viņas nebaidīsies, ja pret viņām pavērsis pistoles stobru, toties viņām būs bail palikt vienām tukšā istabā.

Viņa domāja tā: «Ieroču meistars Prospero ir brīvībā. Tagad viņš kopā ar Tibulu ved trūcīgos uzbrukumā pilij. Viņi mani atbrīvos.»

Tai laikā, kad Suoka tā prātoja, pie pils pieauļoja trīs gvardi, kurus mēs pieminējām jau iepriekšējā nodaļā. Viens no viņiem, zilacainais, ka ļiis jau zināt, veda kādu vīstokli, no kura karājās ārā kājas sārtās kurpītēs ar zelta rozēm sprādžu vietā.

Piejājot pie tilta, kur stāvēja sardze, uzticama Trim Resnvēderiem, šie trīs gvardi norāva no savām cepurēm sarkanās kokardes.

Tas bija nepieciešami, jo citādi sardze tos nebūtu laidusi pilī.

Ja sardze būtu ieraudzījusi sarkanās kokardes, tad sāktu šaut uz šiem gvardiem, jo tie pārgājuši tautas pusē.

Viņi aizauļoja garām sardzei, gandrīz vai pagāzdami priekšnieku gar zemi.

—        Laikam kāds svarīgs ziņojums, — priekšnieks sacīja, paceldams savu cepuri un nopurinādams putekļus no mundiera.

Tobrīd Suokai tuvojās pēdējā stundiņa. Valsts kanclers ienāca kordegardijā.

Gvardi pielēca kājās un militāri izslējās, piespieduši garos cimdus pie bikšu vīlēm.

Kur meitene? — valsts kanclers uzprasīja, pastumdams brilles augstāk.

—      Nāc šurp! — pats galvenais gvards uzsauca meitenei.

Suoka notrausās no mučeles.

Gvards rupji satvēra viņu aiz jostas un pacēla gaisa.

—       Trīs Resnvēderi gaida Tiesas zālē, — kanclers teica, nolaizdams brilles.

—      Nesiet meiteni man pakaļ.

To teicis, kanclers izgāja no kordegardijas. Gvards paspēra soli viņam pakaļ, turēdams Suoku paceltu vienā rokā.

Ak, zelta rozes! Ak, sārtais zīds! Tas viss gāja bojā zem nežēlīgās rokas. Suoka, kurai bija sāpīgi un neērti karāties gvarda baismīgajā rokā, ieknieba viņam virspus elkoņa. Viņa saņēma spēkus, un kniebiens iznāca pamatīgs par spīti mundiera biezajai piedurknei.

—      Velns ārā! — gvards nolamājās un nometa meiteni zemē.

—      Ko? — Kanclers atskatījās.

Un tad kanclers sajuta pilnīgi negaidītu triecienu pa ausi. Viņš pakrita.

Un viņam nekavējoties sekoja gvards, kas nu;».at bija izrēķinājies ar Suoku.

Arī viņam iezvēla pa ausi. Bet kā! Varat iedomāties, cik spēcīgam vajadzēja būt zvēlienam, lai padarītu nejūtīgu tādu milzīgu un nešpetnu gvardu! Iekams Suoka paspēja atskatīties, kādas rokas atkal satvēra viņu un nesa projām.

Tās arī bija rupjas un spēcīgas rokas, taču tās.šķita laipnākas, un tanīs Suoka jutās ērtāk nekā gvarda rokās, kurš tagad vāļājās uz spožā parketa.

—      Nebaidies! — kāda balss čukstēja.

Resnvēderi nepacietīgi gaidīja Tiesas zālē. Viņi paši gribēja spriest tiesu par viltnieci lelli. Visapkārt sēdēja ierēdņi, padomnieki, tiesneši un sekretāri. Krāsainās parūkas — koši sarkanas, mēļas, spilgti zaļas, rudas, baltas un zeltītas — kvēloja saules staros. Taču pat līksmā saules gaisma nevarēja padarīt glītākus uzpūtīgos ģīmjus zem šīm parūkām.

Trīs Resnvēderi joprojām cieta aiz tveices. Sviedru lāses bira no viņiem kā zirņi un bojāja priekšā noliktās papīra loksnes. Sekretāri ik brīdi mainīja papīru.

—      Mūsu kanclers liek uz sevi ilgi gaidīt, — ieteicās Pirmais Resnvēderis, kustinādams pirkstus kā slīkonis.

Beidzot ilgi gaidītie ieradās.

Trīs gvadri ienāca zālē. Viens turēja rokās meiteni. Ai, cik bēdīgs bija viņas izskats!

Sārtais tērps, kas vakar bija modinājis izbrīnu ar savu mirdzumu un dārgajiem meistarīgajiem izrotājumiem, tagad bija pārvērties nožēlojamās skrandās. Zelta rozes bija novītušas, spīduļi apbiruši, zīds saburzījies un saplīsis. Meitenes galva gurdi nokarājās pār gvarda plecu. Meitene bija bāla kā nāve, un viņas šķelmīgās pelēkās acis bija apdzisušas

Raibā sabiedrība pacēla galvu.

Trīs Resnvēderi berzēja rokas.

Sekretāri paņēma garās spalvas, kas bija aizbāztas aiz tikpat garajām ausīm.

—     Tā, — noteica Pirmais Resnvēderis. — Bet kur tad valsts kanclers?

Gvards, kas turēja meiteni rokās, nostājās sapulcējušos priekšā un ziņoja. Viņa zilās acis jautri dzirkstīja.

Valsts kanclera kungam ceļā uznāca vēdergraizes.

Šis paskaidrojums visus apmierināja.

Tiesa sākās.

Gvards nosēdināja nabaga meiteni uz rupja sola tiesnešu galda priekšā. Viņa sēdēja, nokārusi galvu.

Pirmais Resnvēderis sāka nopratināšanu.

Bet te gadījās visai nopietns šķērslis: Suoka negribēja atbildēt neuz vienu jautājumu

— Lieliski! — noskaitās Resnvēderis.— Lieliski! Jo ļaunāk tas viņai. Viņa nepagodina mūs ar atbildi, labi… Jo briesmīgāku mēs viņai izdomāsim sodu!

Suoka nepakustējās.

Trīs gvardi kā sasaluši stāvēja viņai abās pusēs.

-     Pasaukt lieciniekus! — izrīkoja Resnvēderis.

Liecinieks bija tikai viens, Viņu ieveda zālē. Tas bija cienījamais zoologs, zvērnīcas uzraugs. Visu nakti viņš bija karājies zarā. Tikai tagad viņu bija nocēluši. Viņš tā arī ienāca zālē: krāsainā halātā, svītrainā apakšveļā un naktsmici galvā. Tās pušķis vilkās viņam nopakaļ kā aste.

Ieraudzījis Suoku, kura sēdēja uz sola, zoologs sagrīļojās aiz bailēm.

Viņu atbalstīja

-    Pastāstiet, kā viss notika.

Zoologs sāka stāstīt visos sīkumos. Viņš ziņoja, kā, uzlīdis kokā, ieraudzījis zaros paslēpušos troņmantnieka Tuti lelli. Tā kā viņš nekad nebija redzējis dzīvas lelles un nebija domājis, ka tās nakti lodā pa kokiem, tad ļoti pārbijies un zaudējis samaņu.

Kā viņa atbrīvoja ieroču meistaru Prospero?

Nezinu. Es neko neredzēju un nedzirdēju. Mans ģībonis bija ļoti dziļš.

Vai tu atbildēsi mums, nejaukais skuķi, kā ieroču meistars IMospero tika brīvībā?

Suoka klusēja.

Sapuriniet viņui

Labi krietni!— Resnvēderi pavēlēja.

Zilacainais gvards sapurināja meiteni aiz pleciem. Turklāt viņš visai sāpigi iesita ar knipi viņai pa pieri.

Suoka klusēja.

Resnvēderi sāka šņākt aiz dusmām. Krāsainās galvas pārmetoši salīgojās.

—      Acīm redzot, — Pirmais Resnvēderis teica, — mums nekādus sīkumus neizdosies uzzināt.

To dzirdējis, zoologs iesita sev ar plaukstu pa pieri.

—      Es zinu, kas darāms!

Sapulcējušies sāka ausīties.

—       Zvērnīcā ir krātiņš ar papagaiļiem. Tur savākti visādi retu šķirņu papagaiļi. Jums droši vien zināms, ka papagaiļi prot iegaumēt un atkārtot cilvēku valodu. Daudziem papagaiļiem ir brīnišķīga dzirde un lieliska atmiņa. Es domāju, ka viņi būs iegaumējuši visu, ko nakli zvērnīcā darīja šī meitene un ieroču meistars Prospero… Tāpēc es ieteicu ataicināt Tiesas zālē kā liecinieku kādu no maniem apbrīno jamiem papagaiļiem.

Sapulcējušies piekrītoši nodūca.

Zoologs devās uz zvērnīcu un drīz atgriezās. Uz viņa rādītājpirksta sēdēja lielais vecais papagailis ar garo, sarkano bārdu.

Atcerieties, kad Suoka nakti klīda pa zvērnīcu, — atcerieties! kāds papagailis viņai likās aizdomīgs. Atcerieties, viņa ievēroja, kā pa pagailis lūkojās viņā un kā, izlikdamies aizmidzis, pasmīnēja garajci, sarkanajā bārdā. Un tagad uz zoologa pirksta tikpat ērti kā uz savas sudraba kārtiņas sēdēja šis pats sarkanbārdainais papagailis.

Tagad viņš smaidīja visai nepārprotami, priecādamies, ka nodos nabaga Suoku.

Zoologs sāka runāt ar viņu vāciski. Papagailim parādīja meiteni.

Tad viņš sasita spārnus un iebrēcās:

—     Suoka! Suoka!

Viņa balss čērkstēja kā veci vārti, kurus vējš lauž ārā no sarūsēju šajām virām.

Sapulcējušies klusēja.

Zoologs triumfēja.

Bet papagailis turpināja savu nodevīgo runu. Viņš patiešam izstāstīja visu, ko nakti bija noklausījies. Tātad, ja jūs interesē, kā atbrīvoja ieroču meistaru Prospero, tad klausieties visu, ko izbreks papagailis.

O! Tas patiešām bija retas šķirnes papagailis. Nemaz jau nerunājot par skaisto, sarkano bārdu, kas varēja darit godu jebkuram ģenerālim, papagailis prata meistarīgi attēlot cilvēku valodu.

—      Kas tu esi? — viņš tarkšķēja vīrieša balsī.

Un tūliņ atbildēja smalkā balstiņā. atdarinot meiteni:

—      Es esmu Suoka.

—      Suoka!

—      Mani atsūtīja Tibuls. Es neesmu lelle. Es esmu dzīva meitene. Es atnācu tevi atbrīvot. Vai tu neredzēji mani, kad es ienācu zvērnīcā?

—      Ne. Es laikam gulēju. Šonakt es pinno reizi iemigu.

—      Es tevi meklēju pa zvērnīcu. Es te ieraudzīju briesmoni, kurš runāja cilvēka balsī. Es viņu noturēju par tevi. Briesmonis nomira.

—      Tas ir Tubs. Tātad viņš ir miris?

—      Jā. Es nobijos un iekliedzos. Ieradās gvardi, un es paslēpos kokā. Man tāds prieks, ka tu esi dzīvs. Es atnācu tevi atbrīvot.

—      Mans krātiņš cieši noslēgts.

—      Man ir tava krātiņa atslēga.

Kad papagailis izpīkstēja pēdējo teikumu, visus pārņēma sašutums.

—      Ak, nekrietnā skuķe! — ieaurojās Resnvēderi. — Tagad viss skaidrs. Viņa nozagusi troņmantniekam Tuti atslēgu un izlaidusi ārā ieroču meistaru. Ieroču meistars sarāvis savu ķēdi, uzlauzis pantera krātiņu un notvēris zvēru, lai brīvi izietu no zvērnīcas.

—      Jā!

—      Jā!

—      Jā!

Bet Suoka klusēja.

Papagailis apstiprinādams saskurināja bārdu un trīs reizes sasita spārnus.

Tiesas sēde beidzās. Spriedums bija šāds:

«Šķietamā lelle apkrāpusi troņmantnieku Tuti. Viņa atbrīvojusi pašu galveno dumpinieku un Triju Resnvēderu ienaidnieku — ieroču meistaru Prospero. Aiz viņas vainas gājis bojā pats labākais panteris. Tāpēc krāpniecei tiek piespriests nāves sods Viņu saplosīs zvēri.»

Un varat iedomāties: Suoka nepakustējās pat tad, kad nolasīja šo spriedumu!

Visi klātesošie devās uz zvērnīcu. Zvēru kaucieni, smilksti un spiedzieni apsveica gājienu. Visvairāk nervozēja zoologs: viņš taču bija zvērnīcas uzraugs!

Trīs Resnvēderi, padomnieki un pārējie galminieki novietojās uz tribīnes. To aizsargāja režģi.

Ak, cik mīlīgi spīdēja saule! Ak, kā zilgmoja debesis! Kā laistījās papagaiļu spalvas, kā šaudījās pērtiķi, kā mīņājās zaļganais zilonis!

Nabaga Suoka! Viņai tas nesagādāja tīksmi. Jādomā, ka viņa ar šausmu pilnu skatienu vērās netīrajā krātiņā, kur pietupdamies skraidīja tīģeri. Viņi atgādināja lapsenes — vismaz bija tai pašā krāsā: dzelteni ar brūnām svītrām.

Viņi caur pieri glūnēja uz cilvēkiem. Dažreiz viņi bez skaņas pavēra sarkanās rīkles, un tad uzdvesa jēlas gaļas dvaka.

Nabaga Suoka!

Ardievu, cirks, ardievu, August, lapsiņa krātiņā, mīļais, lielais, drosmīgais Tibul!

Zilacainais gvards iznesa meiteni zvērnīcas vidū un nolika uz spoža sakarsušā grafita.

—      Pagaidiet, — pēkšņi ieteicās kāds padomnieks. — Bet kā tad troņmantnieks Tilti? Ja viņš uzzinās, ka viņa lelle gājusi bojā tīģera nagos, viņš nomirs aiz asarām.

—      Tss! — iečukstēja viņam kaimiņš. — Tss! Troņmantnieku Tuti iemidzinājuši. Viņš gulēs dziļā miegā trīs dienas un varbūt pat ilgāk…

Visu skatieni pievērsās sārtajam, nožēlojamajam vīstoklim, kas gulēja aplī starp krātiņiem.

Tad iznāca dresētājs, plīkšķinot pātagu un spīdinot pistoli. Muzikanti sāka spēlēt maršu. Tā Suoka pēdējo reizi uzstājās publikas priekšā.

—      Ailē! — sauca dresētājs.

Krātiņa dzelzs durvis nogranda. No krātiņa smagi un klusi izskrēja tīģeri.

Resnvēderi sāka skaļi smieties. Padomnieki ķiķināja, parūkas purinādami.

Pātaga plīkšķēja.

Trīs tīģeri pieskrēja pie Suokas.

Viņa gulēja nekustēdamās, vērdamās debesīs nekustīgām pelēkām acīm. Visi paslējās augšup. Visi bija gatavi uzgavilēt aiz prieka, redzēdami zvēru izrēķināšanos ar mazo tautas draugu …

Bet. . . tīģeri piegāja klāt, viens pielieca platpierīgo galvu, paostīja, otrs aiztika meiteni ar kaķa ķepu, trešais, pat nepievērsis viņai uzmanību, paskrēja garām, un, apstājies tribīnes priekšā, sāka rēkt uz Resnvēderiem.

Tad visi ieraudzīja, ka tā nav dzīva meitene, bet lelle — saplēsta, veca, nekur nederīga lelle.

Tas bija šausmīgs skandāls. Zoologs aiz kauna nokoda sev pusi mēles. Dresētājs iedzina zvērus atpakaļ krātiņā un, nicinoši paspēris ar kāju nedzīvo lelli, aizgāja novilkt savu zilo, ar zeltītām auklām izrotāto parādes tērpu.

Sabiedrība klusēja veselas piecas minūtes.

Un klusumu pārtrauca visnegaidītākā veidā: virs zvērnīcas zilajas debesīs sprāga bumba.

Visi skatītāji novēlās garšļaukus un iespieda degunus tribīnes deju grīdā. Visi zvēri sacēlās uz pakaļkājām. Nekavējoties sprāga otra bumba. Debesis aizsedza balti, apaļi dūmu mutuļi.

—      Kas tas ir? Kais tas ir? Ka tas ir? — skanēja kliedzieni.

—      Tauta nāk uzbrukumā!

—      Tautai ir lielgabali!

—      Gvardi mūs nodevuši!

—      O! A! O!

Parku pildīja troksnis, kliedzieni, šāvieni. Dumpinieki ielauzušies parkā — tas bija skaidrs!

Visa kompānija metās bēgt ārā no zvērnīcas. Ministri izvilka zobenus. Resnvēderi brēca kā aizkauti.

Parkā viņi ieraudzīja sekojošo.

No visām pusēm plūda iekšā cilvēki. Viņu bija milzums. Kailas galvas, asinīm notraipītas pieres, saplēsti vamži, laimīgas sejas … Te naca tauta, kas šodien bija uzvarējusi. Gvardi bija sajaukušies ar tautu. Sarkanas kokardes mirdzēja pie viņu platmalēm. Arī strādnieki bija apbruņoti. Trūcīgie brūnās drēbēs, koka tupelēs virzījās kā vesels karaspēks. Koki liecās zem viņu spiediena, krūmi brikšķēja.

—      Mēs esam uzvarējuši! — viņi sauca.

Trīs Resnvēderi redzēja, ka glābiņa nav.

—      Nē! — kāds iegaudojās. — Nav tiesa! Gvardi, šaujiet uz viņiem!

Bet gvardi stāvēja vienā ierindā ar trūcīgajiem. Un tad nodārdēja

balss, kas pārskanēja visa pūļa dūkoņu. Runāja ieroču meistars Prospero:

—       Padodieties! Tauta ir uzvarējusi. Bagātnieku un rīmu valdīšanas laiks beidzies. Visa pilsēta ir tautas rokās. Visi Resnvēderi gūstā.

Blīvs, raibs, kustīgs pūlis ielenca Resnvēderus.

Cilvēki vēcināja sarkanus karogus, nūjas, zobenus, kratīja dūres. Un tad sākās dziesma.

Tibuls zaļajā apmetnī, ar pārsietu galvu, kur no pārsējuma sūcās asinis, stāvēja blakus Prospero.

—      Tas ir murgs! — iesaucās viens no Resnvēderiem, aizsegdams seju ar rokām.

Tibuls un Prospero uzsāka dziesmu Tūkstošiem ļaužu uztvēra to. Dziesma lidoja pāri visam lielajam parkam, pāri kanāliem un tiltiem. Ļaudis, kas nāca no pilsētas vārtiem uz pili, izdzirdēja to un arī sāka dziedāt. Dziesma plūda kā jūras vilnis pa ceļu, caur vārtiem pilsētā, pa visām ielām kur nāca strādnieki un trūcīgie. Un tagad šo dziesmu dziedāja visa pilsēta. Tā bija tautas dziesma, kura uzvarējusi savus apspiedējus.

Ne vien Trīs Resnvēderi ar saviem ministriem, pārsteigti pilī, rāvās čokurā, skurinājās un saspiedās vienā nožēlojamā bariņā, dzirdot šo dziesmu, — visi švīti pilsētā, resnie bodnieki, rīmas, tirgotāji, dižciltīgās dāmas, plikpauri ģenerāļi laida ļekas vaļā bailēs un apmulsumā, il kā tie nebūtu dziesmas vārdi, bet šāvieni un uguns.

Viņi meklēja vietu, kur paslēpties, spieda ausis ciet, ierakās ar galvām dārgajos, izšūtajos spilvenos.

Beidzās ar to, ka liels pūlis bagātnieku bēga uz ostu, lai sēstos kuģos un aizbrauktu no zemes, kur viņi pazaudējuši visu: savu varu, savu naudu un dīkdieņu omulīgo dzīvi. Viņi lūdza piedošanu. Viņi teica:

—      Neaiztieciet mūs! Mes vairs nespiedīsim jus strādāt musu laba …

Bet tauta viņiem neticēja, jo bagātnieki jau ne vienreiz vien bija piekrāpuši trūcīgos un strādniekus.

Saule stāvēja augstu pār pilsētu. Zilgmoja skaidrās debesis. Varēja domāt, ka ļaudis tagad svin lielus, nebijušus svētkus.

Viss bija tautas rokās: arsenāli, kazarmas, pilis, labības noliktavas, veikali. Visur stāvēja gvardu sardze ar sarkanām kokardēm pie platmalēm. Ielu krustojumos plivinājās sarkani karogi ar uzrakstiem:

«Viss, kas darināts ar trūcīgo rokām, pieder trūcīgajiem!

Lai dzīvo tauta!

Nost sliņķus un rīmas!»

Bet kas notika ar Trim Resnvēderiem?

Viņus ieveda galvenajā pils zālē, lai parādītu tautai. Strādnieki pe lēkos vamžos ar zaļiem atlokiem, turēdami šautenes rokā, sastādīja konvoju. Zāle dzirkstīja tūkstoš saules plankumos. Cik te bija daudz cilvēku! Bet kā atšķīrās šī sanāksme no tās, kuras priekšā dziedāja mazā Suoka todien, kad iepazinās ar troņmantnieku Tuti!

Te bija visi tie skatītāji, kas aplaudēja viņai laukumos un tirgos. Bet tagad viņu sejas šķita jautras un laimīgas. Ļaudis spiedās, kapa cits citam uz pleciem, smējās, jokoja. Daži raudāja aiz laimes.

Nekad tādus viesus nebija redzējušas pils parādes zāles. Un nekad vēl tik spoži nebija tos apstarojusi saule.

—      Tss!

—      Klusāk!

—      Klusāk!

Kāpņu augšgala paradijas gustekņu procesija. Trīs Resnvederi lūkojās uz zemi. Pa priekšu nāca Prospero kopā ar Tibulu.

Kolonas sagrīļojās no gaviļu pilnajiem kliedzieniem, bet Trīs Resnvēderiem aizkrita ausis. Viņus noveda pa kāpnēm lejā, lai ļaudis redzētu viņus tuvumā un pārliecinātos, ka šie briesmīgie Resnvēderi nu ir sagūstīti.

—      Tā, — Prospero sacīja, stāvēdams pie kolonas.

Viņš augumā bija gandrīz līdz puskolonai, viņa rudā galva kvēloja neciešamās liesmās saules staros.

—      Tā, — viņš sacīja, — te ir Trīs Resnvēderi. Viņi apspieda nabaga tautu. Viņi piespieda mūs strādāt sviedros un asinīs un atņēma mums visu. Vai redzat, kā viņi aptaukojušies? Mēs viņus uzvarējām. Tagad mēs strādāsim paši sev, mēs visi būsim līdzīgi. Mums nebūs ne bagātnieku, ne slaistu, ne rīmu. Tad mums būs labi, mēs visi būsim paēduši un bagāti. Ja mums klāsies slikti, tad mēs zināsim, ka nav neviena, kas pieņemas taukos tai laikā, kad mēs esam izsalkuši. ..

—      Urā! Urā! — skanēja kliedzieni.

Trīs Resnvēderi sēca.

—      Šodien ir mūsu uzvaras diena. Skatieties, kā spīd saule! Klau-

sieties, kā dzied putni! Jūtiet, kā smaržo puķes! Iegaumējiet šo dienu, paturiet prātā šo stundu!

Un, kad atskanēja vārds «stunda», visas galvas pagriezās uz to pusi, kur bija pulkstenis.

Tas karājās starp divām kolonām, dziļā nišā. Tur bija liela ozolkoka kaste, rotāta ar izgriezumiem un emalju. Vidū bija tumša skaitlenīca ar cipariem.

«Cik pulkstenis?» katram iešāvās prātā.

Un pēkšņi (tas ir pēdējais «pēkšņi» mūsu stāstā) … pēkšņi kastes ozolkoka durvis atdarījās. Nekāda mehānisma iekšā nebija. Visa pulksteņa iekšiene bija izlauzta. Un vara apļu un atsperu vietā šai skapītī sēdēja sārtā, dzirkstošā un starojošā Suoka.

—      Suoka! — zāle izdvesa.

—     Suoka! — iegavilējās bērni.

—      Suoka! Suoka! Suoka!

Dārdēja aplausi.

Zilacainais gvards izcēla meiteni no skapīša. Tas bija tas pats zilaeis, kas bija izčiepis troņmantnieka Tuti lelli no deju skolotāja Viensdivtrīs kartona kārbas. Viņš bija atvedis to uz pili, viņš ar dūres sitienu bija nogāzis gar zemi valsts kancleru un gvardu, kurš stiepa nabaga dzīvo Suoku. Viņš bija noslēpis Suoku pulksteņa skapītī un apmainījis viņu ar beigto, sadragāto lelli. Vai atcerieties, kā Tiesas zālē viņš purinaja šo izbāzeni aiz pleca un kā atdeva zvēriem saplosīšanai?

Meiteni laida no rokas rokā. Ļaudis, kas dēvēja viņu par labāko dejotāju pasaulē, ļaudis, kas meta viņai uz paklāja pēdējos sīknaudas gtibālus, satvēra viņu skāvienos, čukstēja: «Suoka!», skūpstīja, spieda pie krūtīm. Tur, zem rupjajiem, noplīsušajiem vamžiem, notrieptiem ar sodrējiem un degutu, pukstēja daudzcietušas, dižas, maiguma pilnas sirdis.

Suoka smējās, bužināja viņu izjukušos matus, slaucīja ar mazajam rociņām svaigās asinis no viņu sejām, kutināja bērnus un smieklīgi vaibstījās, raudāja un šļupstēja kaut ko nesaprotamu.

—      Dodiet viņu šurp, — sacīja, balsij nodrebot, ieroču meistars Prospero; daudziem šķita, ka viņa acīs pazib asaras. — Tā ir mana glābēja.

—      Šurp! Šurp! — sauca Tibuls, vēcinādams zaļo apmetni ka milzīgu dadža lapu. — Tas ir mans mazais draudziņš. Nāc šurp, Suoka!

Bet iztālēm jau steidzās, lauzdamies caur pūli, mazais, smaidīgais doktors Gaspars …

Trīs Resnvēderus iesēdināja tai pašā krātiņā, kurā bija sēdējis ieroču meistars Prospero.

EPILOGS

Pēc gada bija skaļi un līksmi svētki. Tauta svinēja pirmo gadadienu pēc atbrīvošanās no Triju Resnvēderu varas.

Zvaigznes laukumā bija sarīkota izrāde bērniem.

Uz afišām lepojās uzraksti:

SUOKA! SUOKA! SUOKA!

Tūkstošiem bērnu gaidīja parādāmies iemīļoto aktrisi. Un šai svētku dienā viņa neieradās viena: mazs zēns, drusku līdzīgs viņai, tikai ar zeltainiem matiem, iznāca reizē ar viņu uz estrādes.

Tas bija viņas brālis. Bet agrāk viņš bija saucies troņmantnieks Tuti.

Pilsēta trokšņoja, plīkšķēja karogi, valgas rozes bira no puķu pārdevēju traukiem, lēkāja ar krāsainām spalvām rotāti zirgi, ripoja karuseļi, bet Zvaigznes laukumā mazie skatītāji kā sastinguši sekoja priekšnesumiem.

Pēc tam Suoku un Tuti apbēra ar ziediem. Bērni ielenca viņus.

Suoka izņēma mazu plāksnīti no jaunā tērpa kabatas un kaut ko nolasīja bērniem.

Mūsu lasītāji atceras šo plāksnīti. Kādā baismīgā naktī mirstošs, noslēpumains,, vilkam līdzīgs cilvēks bija pasniedzis viņai šo plāksnīti no bēdīgā krātiņa zvērnīcā.

Lūk, kas bija tur rakstīts:

«Jūs bijāt divi: māsa un brālis — Suoka un Tuti. Kad jums bija četri gadi, jūs izzaga no vecāku nama Triju Resnvēderu gvardi. Es esmu Tubs, mācīts vīrs. Mani atveda uz pili. Man parādīja mazo Suoku un Tuti. Trīs Resnvēderi tā sacīja: «Vai tu redzi meiteni? Uztaisi lelli, kura ne ar ko neatšķirtos no šīs meitenes.» Es nezināju, kam tas vajadzīgs. Es uztaisīju lelli. Es biju liels zinātnieks. Lellei vajadzēja augt kā dzīvai meitenei. Suokai būs pieci gadi, un lellei tāpat. Suoka pieaugs, kļūs glīta un skumja meitene, un lelle tāda pati. Es pagatavoju šo lelli. Tad jūs izšķīra. Tuti palika pilī kopā ar lelli, bet Suoku atdeva ceļojošam cirkam apmaiņai pret retas šķirnes papagaili ar garu, sarkanu bārdu. Trīs Resnvēderi pavēlēja man: «Izņem zēnam sirdi no krūtīm un iztaisi viņam dzelzs sirdi.» Es atteicos. Es sacīju, ka nedrīkst cilvēkam atņemt viņa cilvēka sirdi. Ka nekāda cita sirds — ne dzelzs, ne ledus, ne zelta — nevar tikt dota cilvēkam vienkāršās, īstās, cilvēka sirds vietā. Mani ielika krātiņā. Un kopš tā laika zēnam sāka iedvest, ka viņam ir dzelzs sirds. Viņam bija jātic tam un jākļūst nežēlīgam un bargam. Es nosēdēju starp zvēriem astoņus gadus. Es apaugu ar vilnu, mani zobi kļuva gari un dzelteni, bet es netiku aizmirsis jūs. Es lūdzu jums piedošanu. Mūs visus iegrūda postā Trīs Resnvēderi, apspieda bagātnieki un alkatīgie rīmas. Piedod man, Tuti, kas cietēju valodā nozīmē «no savējiem šķirtais». Piedod man, Suoka, kas nozīmē «pati dzīvība» …»

SATURS

Pirmā daļa. Virves staigātājs Tibuls…………………………………………………………

I   nodaļa. Doktora Gaspara Arneri nemierīgā diena .

II   nodaļa. Desmit ešafotu……………………………………………………….

III   nodaļa. Zvaigznes laukums…………………………………………………

Otrā daļa. Troņmantnieka Tuti lelle………………………………………………………….

IV    nodaļa. Gaisa balonu pārdevēja brīnumainie piedzīvojumi V nodaļa. Nēģeris un kāpostgalva

VI    nodaļa. Neparedzēts apstāklis .

VII nodaļa. Dīvainās lelles nakts . Trešā daļa. Suoka

VIII nodaļa. Mazās aktrises grūtā loma

IX   nodaļa. Lelle ar labu ēstgribu .

X    nodaļa. Zvērnīca……………………………..

Ceturtā daļa. Ieroču meistars Prospero

XI   nodaļa. Konditorejas gals .

XII       nodaļa. Deju skolotājs Viensdivtrīs XIII nodaļa. Uzvara

Epilogs ……………………………………………………………

Юрий Олеша ТРИ ТОЛСТЯКА Избранные сочинения Гос. издательство художественной литературы, Москва 1956

Издательство «Лиесма» На латышском языке

J u r i j s 0 1e š a TRĪS RESNVĒDERI

Redaktore E. Marjutina. Māksi, redaktors V. Selkovs. Tehn. redaktore I. Klotiņa. Korektore M. Cimbule. Nodota salikšanai 1967. g. 6. oktobrī. Parakstīta iespiešanai 1967. g. 21. decembrī. Papīra formāts 70X90'/i6Tipogr. pap. Nr. 2. 7,88 fiz. iespiedi.; 9,22 uzsk. iespiedi.; 8,01 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 37 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 21400/J2128. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 1. tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 2237. K2

Content

Oleša Jurijs Trīs resnvēderi

PIRMĀ DAĻA VIRVES STAIGĀTĀJS TIBULS

I NODAĻA DOKTORA GASPARA ARNERI NEMIERĪGĀ DIENA

II NODAĻA DESMIT EŠAFOTU

III NODAĻA ZVAIGZNES LAUKUMS

OTRĀ DAĻA TROŅMANTNIEKA TUTI LELLE

IV NODALA GAISA BALONU PĀRDEVĒJA BRĪNUMAINIE PIEDZĪVOJUMI

V NODAĻA NĒĢERIS UN KAPOSTGALVA

VI NODAĻA NEPAREDZĒTS APSTĀKLIS

VII NODAĻA DĪVAINĀS LELLES NAKTS

TREŠĀ DAĻA SUOKA

VIII NODAĻA MAZĀS AKTRISES GRŪTĀ LOMA

IX NODAĻA LELLE AR LABU ĒSTGRIBU

X NODAĻA ZVĒRNĪCA

CETURTĀ DAĻA IEROČU MEISTARS PROSPERO

XI NODAĻA KONDITOREJAS GALS

XII NODAĻA DEJU SKOLOTĀJS VIENSDIVTRĪS

XIII NODAĻA UZVARA

EPILOGS

SATURS