Disnejs Valters

Trīs sivēniņi

Trīs siveniņi

.

Reiz dzīvoja trīs siveniņi.Trīs brāļi. Viņi bija vienāda auguma, apaļir sārti, vienādām jocīgām astītēm.

Pat vārdi tiem bija līdzīgi. Viņus sauca: Nif-Nifs, Nuf-Nufs, Naf-Nafs. Dzīvoja viņi mežā, meta kūleņus zaļajā zālē, sildījās saulītē, lasīja zīles. Tā pagāja vasara.

Bet tad pienāca rudens.

Saule vairs tik silti nesildīja, pelēki mākoņi slīdēja pār nodzeltējušo mežu, peļķes ilgi neizžuva.

— Laiks mums padomāt par ziemu, — kādā rītā, agri pamodies, Naf-Nafs teica sa

viem brāļiem. — Es viss drebu no aukstuma. Mēs varam saaukstēties. Uzcelsim sev māju ar trim istabām un dzīvosim kopā, zem viena jumta.

Bet viņa brāļiem negribējās ķerties pie darba. Daudz patīkamāk pēdējās siltās dienās skraidīt un lēkāt pa pļavu, nekā rakt zemi un stiept akmeņus.

— Līdz ziemai vēl tālu. Mēs vēl padzīvosimies, — teica Nif-Nifs un pārmeta kūleni.

— Kad vajadzēs, es pats sev uzcelšu māju, — teica Nuf-Nufs un iegūlās peļķē.

— Un es arī, — piebilda Nif-Nifs.

— Nu, kā vēlaties. Celšu viens pats sev māju, — teica tad Naf-Nafs. —- Es gan jūs negaidīšu.

Ar katru dienu kļuva aukstāks un aukstāks, bet Nif-Nifs un Nuf-Nufs nesteidzās. Viņiem pat domāt negribējās par darbu. Tie priecīgi rotaļājās, meta kūleņus, vāļājās peļķē, urkšķinādami jautras dziesmiņas.

— Šodien mēs vēl papriecāsimies, — teica viņi, — bet rīt no paša rīta ķersimies pie darba.

Bet nākošajā dienā viņi teica to pašu.

Tikai tad, kad lielā peļķe uz ceļa no rītiem sāka pārklāties ar plānu ledus kārtiņu, slinkie brāļi beidzot ķērās pie darba.

Nif-Nifs nolēma, ka visātrāk un vienkāršāk uzcelt māju no salmiem. Nevienam padoma neprasījis, tā arī izdarīja. Jau pret vakaru viņa būda bija gatava.

Nif-Nifs uzlika uz jumta pēdējo salmiņu un, ļoti apmierināts ar savu darbu, jautri dziedāja:

Kaut aizelsies apkārt skrej Visai plašai pasaulei,

Tāda skaista nama nav,

Nav nevienam, nav!

Šo dziesmiņu dziedādams, viņš gāja ļ)ie Nuf-Nufa.

Nuf-Nufs turpat netālu arī cēla sev mājiņu. Viņš centās ātrāk pabeigt šo garlaicīgo un neinteresanto darbu. No sākuma tāpat kā brālis viņš gribēja celt māju no salmiem, bet pēc tam nolēma, ka tādā mājā ziemā būs ļoti auksti. Māja būs izturīgāka un siltāka, ja to cels 110 zariņiem un lapām.

Tā viņš arī izdarīja.

Viņš iedzina zemē mietus, sasēja tos ar rīkstēm, uz jumta sagāza lapas — un pret vakaru māja bija gatava.

Nuf-Nufs lepni apgāja tai vairākas reizes apkārt un dziedāja:

Man tāds nams, ka visiem prieks, Visiem prieks, milzīgs prieks.

Nelieks vētras to un sniegs,

Baltais sniegs, sniegs!

Viņš nebija vēl dziesmiņu pabeidzis, kad no krūmiem izskrēja Nif-Nifs.

— Nu lūk, tava māja arī gatava! — teica viņš brālim. — Es jau teicu Naf-Nafam, ka mēs vieni paši tiksim ar šo darbu galā! Tagad mēs esam brīvi un varam darīt visu, kas mums tik ienāk prātā!

— Aiziesim pie Naf-Nafa un paskatīsimies, kādu māju tad viņš sev uzcēlis! — teica brālis.

Tā viņi, ļoti apmierināti ar to, ka tiem ne par ko vairs nav jārūpējas, pazuda aiz krūmiem.

Naf-Nafs jau vairākas dienas strādāja gar savu māju. Viņš bija sanesis akmeņus, samīcījis mālus un tagad lēnām cēla sev māju, kufā tas varētu paslēpties no vēja, lietus un sala. Viņš savai mājai bija uztaisījis smagas ozola durvis un pielicis tām drošības ķēdi, lai vilks no tuvējā meža nevarētu pie tā ielauzties.

Bet vilks, par ko Nif-Nifs un Nuf-Nufs nemaz nedomāja, tobrīd gulēja mežā zem priedes un pa miegam klabināja zobus.

Nif-Nifs un Nuf-Nufs atrada brāli, čakli strādājot.

— Ko tu tur būvē? — vienā balsī kliedza pārsteigtie brāļi.

— Vai tā ir sivēna māja vai cietoksnis? Vai tu tikai netaisies ar kādu kājot? — Un abi brāļi tā sāka smieties, ka viņu kviecieni un urkšķināšana skaļi atbalsojās klajumā.

Naf-Nafs urkšķinādams tiem atbildēja:

Gudrāks es par kārniņiem,

Visiem saviem kaimiņiem:

Būs man nams no akmeņiem, Akmeņiem, akmeņiem!

Rādiet man, kur glūn tāds zvērs, Negants zvērs, dusmīgs zvērs, Kas šīs durvis vaļā vērs,

Vaļā vērs, vērs!

— Par kādu zvēru viņš tur runā? — Nif-Nifs jautāja Nuf-Nufam.

— Par kādu zvēru tu tur runā? — Nuf-Nufs prasīja Naf-Nafam.

— Es runāju par vilku, — atbildēja Naf-Nafs un iemūrēja vēl vienu ķieģeli.

— Viņš baidās vilka! — teica Nif-Nifs.

— Viņš baidās, ka viņu neapēd! — piemetināja Nuf-Nufs.

Un brāļi sāka vēl stiprāk smieties.

— Kādi te var būt vilki! — urkšķināja Nif-Nifs un paņēma savu stabuli.

Nekādu vilku te nav! Viņš vienkārši ir /«iķapastala! — teica Nuf-Nufs, uzskaņodams savu vijoli.

Un abi viņi sāka spēlēt un dziedāt:

Baismi vilkam acis gail,

Bet no viņa nav mums bail!

Kur tu esi, muļķa vilks,

Vecais vilks, nīstais vilks?

Bet Naf-Nafs pat nepaskatījās.

— Iesim projām, Nuf-Nuf, — teica Nif-Nifs. — Te mums nav ko darīt. Mums nepatīk tādi zaķapastalas!

Un abi brāļi aizgāja pastaigāties.

Ceļā viņi dziedāja un spēlēja, bet, kad iegāja mežā, tad sāka tā trokšņot, ka uzmodināja vilku, kas zem priedes gulēja.

— Kas tas par troksni? — īgni norūca dusmīgais un izsalkušais vilks un metās uz to pusi, no kurienes atskanēja divu mazo muļķa sivēniņu spiedzieni un urkšķēšana.

— Nu, kādi te var būt vilki! — pašlaik teica Nif-Nifs, kujš vilkus bija redzējis tikai uz bildītēm.

— Sagrābsim vilku aiz deguna, tad tik viņš redzēs! — lielījās Nuf-Nufs, kufš tāpat dzīvu vilku nekad nebija redzējis.

— Nogāzīsim to zemē, sasiesim un tad ar kāju, lūk, tā, lūk, tā! — varonīgi piebalsoja Nif-Nifs un rādīja, kā viņi vilku pārmācīs. Un brāļi atkal skaļi urkšķinādami dziedāja:

Baismi vilkam acis gail,

Bet no viņa nav mums bail!

Kur tu esi, muļķa vilks,

Vecais vilks, nīstais vilks?

2 — Trīs sivēniņl

Te piepeši viņi ieraudzīja īstu, dzīvu vilku! Viņš stāvēja aiz lielās priedes, un tam bija tik briesmīgs izskats, tik dusmīgas acis un tā atņirgti zobi, ka Nif-Nifam un Nuf-Nufam no bailēm auksti drebuļi pārskrēja pār muguriņām un tievās astītes nodrebēja. Nabaga si-vēniņi no bailēm nespēja pat pakustēties.

Vilks sagatavojās lēcienam, noklabināja zobus, piemiedza labo aci, bet sivēniņi attapās un spiegdami, kviekdami, tā ka viss mežs skanēja, metās bēgt.

Nekad vēl viņi nebija tik ātri skrējuši.

Sivēniņiem pēdiņas vien zibēja un smiltis juka uz visām pusēm, kad tie metās katrs uz savu māju.

Nif-Nifs pirmais sasniedza savu salmu būdiņu un, ieskrējis iekšā, tikko vēl paspēja aizcirst durvis vilkam pie paša deguna.

—Tūliņ atver durvis! — rēca vilks, — citādi es tās uzlauzīšu!

— Nē, — nourkšķināja Nif-Nils, — es neatvēršu!

Aiz durvīm varēja dzirdēt briesmīgā zvēra šņākšanu.

— Tūlīt atver durvis! — atkal rēca vilks.

— Citādi es tā pūtīšu, ka visa tava māja izjuks!

Bet Nif-Nifs no bailēm vairs nespēja parunāt.

Tad vilks sāka pūst: „Fu-fu-fu! Ū-ū-ūl"

No jumta juka salmi, sienas drebēja.

Vilks no jauna piepūta vaigus un pūta otru reizi: „Fu-fu-fu! Ū-ū-ū!"

Kad vilks pūta trešo reizi, māja izjuka uz visām pusēm, it kā to būtu sagrāvis viesulis.

Vilks noklabināja zobus sivēniņam pie paša šņukuriņa. Bet Nif-Nifs ātri atlēca nost un pēc maza brītiņa jau bija pie Nuf-Nufa durvīm.

Tikko brāļi paspēja ieslēgties būdiņā, arī vilks bija klāt un sauca:

— Nu, tagad es jūs apēdīšu abus!

Nif-Nifs un Nuf-Nufs bailīgi saskatījās.

Bet vilks bija ļoti noguris un tāpēc nodomāja sivēniņus iegūt ar viltu.

— Es pārdomāju! — skaļi teica viņš, lai abi brāļi to sadzirdētu. — Es neēdīšu šos nejaukos sivēnus! Es labāk iešu mājās!

— Tu dzirdēji? — jautāja Nif-Nifs brālim.

— Viņš teica, ka neēdīšot mūs!

— Tas ir ļoti labi, ka vilks aizgāja mājās! — teica Nuf-Nuls un uzreiz pārstāja drebēt.

Un brāļi, it kā nekas nebūtu bijis, atkal priecājās un dziedāja:

Baismi vilkam acis gail,

Bet no viņa nav mums bail!

Kur tu esi, muļķa vilks,

Vecais vilks, nīstais vilks?

Bet viiks nebija pat domājis nekur aiziet. Viņš bija tikai nogājis sāņus un apklusis. Viņam pat smiekli nāca, cik veikli viņš bija piemānījis divus muļķa sivēniņus!

Viņš nogaidīja, kamēr sivēniņi pilnīgi nomierinājās, tad paņēma aitas ādu un lielu grozu un uzmanīgi piegāja pie mājas. Pie pa šām durvīm viņš iesēdās grozā, apsedzās ar ādu un klusu pieklauvēja.

Nif-Nifs un Nuf-Nufs, to dzirdēdami, ļoti sabijās.

— Kas tur ir? — jautāja viņi, un tiem astītes atkal sāka drebēt.

— Tas esmu e-e-es, mazs nabaga jēriņš! — sīkā balstiņā smilkstēja vilks. — Laidiet mani pie jums pārnakšņot, es nomaldījos no ganāmpulka un esmu ļoti piekusis!

— Vai laidīsim viņu iekšā? — jautāja labsirdīgais Nif-Nifs brālim.

— Jēriņu jau var ielaist, — piekrita Nuf-Nufs, jo arī viņš bija ļoti labsirdīgs sivēniņš.

Bet, kad viņi pavēra durvis, tad mazā jēriņa vietā tie ieraudzīja vilka atņirgtos zobus. Brāļi aizgrūda durvis ciet un turēja tās no visa spēka, lai vilks netiktu iekšā.

Vilks ļoti sadusmojās, ka viņam neizdevās sivēniņus piemuļķot. Viņš nometa aitas ādu, atgrūda grozu un rēca:

— Nu pagaidiet tikai! Kad es pūtīšu, tad ar! no šis mājas nekas nepaliks pāri!

Un viņš sāka pūst. Māja drusku sašķiebās. Vilks pūta otru reizi un pēc tam trešo reizi.

No jumta nojuka lapas, sienas drebēja, bet māja tomēr vēl turējās.

Un tikai tad, kad vilks pūta piekto reizi, māja sagrīļojās un sabruka. Tikai durvis kādu laiciņu vēl palika stāvot starp drupām.

Šausmu pārņemti, sivēniņi metās bēgt. No bailēm tiem stinga kājas, ik sariņš drebēja, strupie šņukuriņi kļuva sausi. Brāļi skrēja uz Naf-Nafa māju.

Vilks tiem tuvojās milzu lēcieniem. Vienreiz viņš gandrīz sagrāba Nif-Nifu aiz pakaļkājas, bet tas veikli pasitās sāņus un skrēja vēl ātrāk.

Vilks arī piespieda. Viņš bija pārliecināts, ka šoreiz sivēniņi no viņa neizmuks.

Bet vilkam atkal nelaimējās.

Sivēniņi ātri aizskrēja gājām lielai ābelei,

tā ka pat nepieskārās viņai. Bet vilks nebija tik izveicīgs un uzdrāzās abelei taisni virsū, kurai nobira vesels klēpis ābolu. Viens liels, ciets ābols iesita viņam taisni pa pieri. Vilkam pierē izcēlās liels puns.

Bet Nif-Nifs un Nuf-Nufs pa to laiku tikko dzīvi sasniedza vecākā brāļa māju.

Brālis ielaida tos iekšā. Nabaga sivēniņi bija tā pārbijušies, ka nekā nevarēja pateikt, un bez vārda metās zem gultas. Naf-Nafs tūliņ saprata, ka viņiem dzinies pakaļ vilks. Bet viņš savā mūfa mājā jutās drošs. Viņš steidzīgi aizslēdza durvis, aizmeta ķēdi un tad piesēdās pie klavierēm un dziedāja:

Rādiet man, kur glūn tāds zvērs, Negants zvērs, dusmīgs zvērs,

Kas šīs durvis vaļā vērs,

Vaļā vērs, vērs!

Bet te pie durvīm klauvēja.

— Kas tur ir? — jautāja Naf-Nals.

— Tas esmu es, suku pārdevējs, — atbildēja rupja balss. — Vai nevēlaties apskatīt manu preci?

Naf-Nafs mazliet pavēra durvis un ieraudzīja pinkainu ķepu. Viņš ātri izrāva suku un sāpīgi iesita ar to pa vilka ķepu. Kaucot no sāpēm, vilks rūca:

— Ak tad tā! Nu, tagad es jūs visus trīs apēdīšu!

— Nu, pamēģini ar! — atbildēja aiz durvīm Naf-Nafs. Viņš zināja, ka izturīgajā mūra mājā viņam un brāļiem nav ne no viena jābaidās.

Ne par velti viņš tik ilgi un pamatīgi cēla savu māju.

Tad vilks ievilka krūtīs daudz gaisa un no visa spēka sāka pūst.

Bet, lai viņš pūta kā pūzdams, neviens ķieģelītis, pat tas vismazākais, nekustējās ne no vietas.

Vilks kļuva zils no dusmām.

Māja stāvēja kā klints. Tad viņš sāka raustīt durvis. Bet arī durvis nepadevās. Izsalcis un nikns, viņš apgāja mājai apkārt. Bet sienās nebija nevienas plaisas, pa kuju varētu iekļūt pie sivēniņiem. Izsalkušajam un dusmīgajam vilkam nekas cits neatlika, kā taisīties projām no kurienes nācis.

Te nejauši viņš pacēla galvu un ieraudzīja uz jumta lielu, platu skursteni.

„Lūk, caur šo skursteni es iekļūšu mājā!" nopriecājās vilks.

Viņš uzmanīgi uzrāpās uz jumta un sāka klausīties. Mājā valdīja klusums.

„Es tomēr dabūšu nogaržot sivēna cepeti!" nodomāja viņš un laizīdamies līda skurstenī iekšā.

Bet, tikko tas sāka pa skursteni laisties lejā, sivēniņi sadzirdēja troksni. Un, kad uz katla vāka sāka birt kvēpi, Naf-Nafs saprata, kas par lietu.

Viņš ātri metās pie verdošā ūdens katla un norāva tam vāku.

Melns kā skursteņslauķis, vilks iegāzās verdošā ūdeni.

Nekad viņš vēl nebija jutis tādas sāpes! Acis spiedās no pieres laukā, spalva sacēlās gaisā.

Ar briesmīgu rēcienu viņš uzlēca atpakaļ uz jumta, novēlās pa to zemē, četras reizes pārmeta kūleni, nobrauca uz astes gar aizslēgtām durvīm un tad metās bēgt.

Bet trīs brāļi, trīs mazie sivēniņi, skatījās pa logu un priecājās, ka viņiem tik veikli izdevies pārmācīt ļauno vilku.

Pēc tam viņi uzsāka dziedāt jautru dziesmiņu:

Kaut aizelsies apkārt skrej Visai plašai pasaulei,

Tāda skaista nama nav,

Nav nevienam, nav!

Rādiet man, kur glūn tāds zvērs, Negants zvērs, dusmīgs zvērs,

Kas šīs durvis vaļā vērs,

Vaļā vērs, vērs!

Lec mums sirdis gavilēs,

Gavilēs, gavilēs:

Reiz no vilka vaļā mēs,

Vaļā mēs, mēs!

No tā laika brāļi sāka dzīvot kopā.

Tas ir viss, ko mēs zinām par trim maziem sivēniņiem — Nif-Nifu, Nuf-Nufu un Nai-Nafu.

Content

Disnejs Valters Trīs sivēniņi