Plaviļščikovs Nikolajs

Trūkstošais Ķēdes Loceklis

N. PLAVIĻŠČIKOVS

TRŪKSTOŠAIS ĶĒDES LOCEKLIS

-Podiņš ar neļķēm stāvēja uz palodzes piektajā stāvā. Uz trešā stāva balkona treliņiem snauda gaiši zils persiešu kaķis.

Tings, palūkodamies pa logu, nogrūda puķu podu. Krītot pods ķēra kaķim, tas samiegojies lēca un nokrita uz bruģa.

Kaķis pievakarē nobeidzās. Kaķa saimniece, mājas pārvaldnieka sieva, raudāja. Mājas pārvaldnieks Tingam pateica tikai vienu vārdu:

— Izvācieties!

Bija jāmeklē jauns dzīvoklis. Tings to atrada blakus ielā.

Uz kabineta palodzēm Tings uzlika neļķes — mīļākās puķes. Skapjos izvietoja savas kolekcijas. Viņš krāja tauriņus, gliemežnīcas un markas.

Tauriņi viņam bija šādi: gigantiskie ornitopteri, kas lidinās Indonēzijas un Australazijas mežos, un sīkās kodes. Ornitopteri viņu pievilka savu lielo apmēru dēļ un ar jaukajām nokrāsām, kurās melns samts mainījās ar zeltu un smaragdiem. Kodes viņam patika aiz cita iemesla: izgludināt šo sīko radībiņu ārkārtīgi smalkos spārniņus bija ļoti grūti. Bet, simt reizes palielinātas, daudzas kodes izrādās skaistākas par visskaistāko ornitopteru.

Markas Tings krāja tikai ar dzīvnieku attēliem, bet gliemežnīcas vienīgi no gliemju sugas. Viņam kārbiņās bija tūkstošiem plankumainu tīģera gliemju gliemežnīcu, un neviena no tām nebija pilnīgi līdzīga citām.

Vakaros viņš aplūkoja ornitopterus, pārkravāja gludās gliemežnīcas, šķirstīja atlasus ar gliemežu zīmējumiem un meklēja pa entomoloģisko sabiedrību biezajiem sējumiem jaunas kožu pasugas.

Vārds ,,pitekantrops" paņirbēja kursīvā starp petita burtu zīmēm un saistīja viņu ar savu svinīgo skanīgumu.

—    Pitekantrops … Pitekantrops … — deklamēja viņš, staigādams pa kabinetu. — Jauks nosaukums.

Zooloģiskajā žurnālā bija iespiests sīks ziņojums par zinātnieku biedrības sēdi, kur slaveni profesori un jauni docenti strīdējušies par mīklaino būtni ar skalo vārdu. Tings uzzināja, ka kāds ārsts Dibua atradis kādu „pauri", pāris zobus un gūžkaulu. Gūžkaulu — it kā cilvēka, pauri — it kā pērtiķa. Nosaucis to visu par „pitekantropu" un paziņojis, ka viņš atklājis pārejas formu — „pērtiķcilvēku". Atradums iegūts Javas salā.

Svinīgais „pitekantrops" izrādījās par neveiklu „pērtiķcilvēku". Tings jutās vīlies, bet Java… Javā mājo ornitopteri, un uz dažām Javas markām attēloti dzīvnieki. Tāpēc Tings izlasīja ziņojumu līdz beigām, bet izlasījis atcerējās: stāvu zemāk uz durvīm ir kartīte: „Doktors Ežens Dibua". Vai tik tas nav tas pats?

—    Profesors Dibua nodzīvojis vairākus gadus Javā, — durvju sargs iepriecināja Tingu.

Kaimiņi iepazinās.

Izrādījās, ka profesoram Dibua ir tikai viena nobružāta Javas marka un ka viņš nevar nekā pastāstīt par ornitopteriem.

Viņš runāja tikai par pitekantropu. Viss viņa laiks, visas viņa domas bija aizņemtas ar pērtiķcilvēku. Dienu pēc dienas, mēnesi pēc mēneša, gadu pēc gada viņš noņēmās ar galvaskausa vāku, kas

tieši izrādījās tas mīklainais „pauris", — izkasīdams no tā pārakmeņojušos masu. Ar asu un smalku urbjamās mašinas svārpstiņu viņš piesardzīgi urbās šinī masā, kas piepildija vāku kā kāda brīnumaina plombē, un atdalīja no tās pa sīkai drumstaliņai. Dibua nevienam neuzticēja savu dārgumu un glabāja to pie sevis ugunsdrošā skapī.

Tingu nepārs teidza Dibua aizrautība: viņš labi zināja, ka tāda ir kolekcionārā mīlestība un azarts. Ar sasprindzinājumā aizturētu elpu, asinīm un asarām pieplūdušām acīm Dibua ar urbi pieskārās pārakmeņotai masai, drupinādams no tās loti sīkas daļiņas. Ar aizturētu elpu, stingu skatienu un krampjaini savilktiem pirkstiem Tings dūra adatu kodes sīkā spārniņā, atvirzot to no ķermenīša. Vai tas nav viens un tas pats?

Tingu pārsteidza kaut kas cits: Dibua atradumu pareģoja iepriekš. Pareģojums bija piepildījies!

Nosaukumu „pitekantrops" nebija izdomājis Dibua, to bija devis Hekels. Jau Darvins norādīja, ka cilvēks cēlies no pērtiķveidīgiem senčiem. Hekels gribēja zīmēt cilvēka ciltskoku, bet šim kokam bija tikai pamats — pērtiķis un virsotne — cilvēks. Vidus bija tukšs, un šo tukšumu nebija ar ko piepildīt: zinātne toreiz vēl nepazina dzīvnieku — starpformu starp pērtiķi un cilvēku. Bet pērtiķis taču uzreiz nevarēja pārvērsties par cilvēku, kādreiz uz zemes ir dzīvojušas pārejas formas. Hekels bija par to pārliecināts un deva nosaukumu dzīvniekam, kas atradās starp cilvēku un gibonam līdzīgo pērtiķi. Viņš nekad nebija to redzējis un nosauca jau iepriekš viņu par pērtiķcilvēku, „pitekantropu". Viņš bija pārliecināts: „To atradīs. Vajadzīgs tikai laiks".

Šis pareģojums aizrāva Dibua. Viņš noticēja Hekelim: pitekantrops ir dzīvojis zemes virsū, ir dzīvojis!

—    Nolēmu meklēt pareģoto iztrūkstošo cilvēka ciltskoka locekli. Mūsdienu gibonu dzimtene — Zundu salas. Izcīnīju sev komandējumu uz Sumatru un tūkstoš astoņi simti astoņdesmit septītā gadā aizbraucu uz turieni. Meklēju, bet nekā neatradu: tur neizdevās atklāt senos ģeoloģiskos slāņus. Tūkstoš astoņi simti deviņdesmitā gadā aizbraucu uz Javu. Pagāja tikai gads, un es atradu. Viņš it kā būtu mani tur gaidījis, šis pērtiķcilvēks! Pie Bengavanas upes, Trinilā… Bija tikai jāatrok zemes virsējie slāņi…

Gūžkaula veidojums norāda, ka viņš ir staigājis uz divām kājām, tāpēc nosaucu viņu „erektus" — taisni stāvošs. Protams, viņš staigāja neveiklāk, daudz neveiklāk par mums, bet tomēr staigāja.

—    Tikai, lūk … — Dibua nopūtās, — esmu atradis pārāk maz atlieku! Galvaskausa vāks, gūžkauls un divi zobi… Tālu prom no manu izrakumu vietas gadu iepriekš biju atradis apakšžokļa daļu. Citi pēc manis atraduši tikai vienu zobu. Un tas ir viss! Ja atrastu vairāk, kaut vai pusi galvaskausa.

Ap četrdesmit gadu ir pagājuši kopš tā laika. Biju jaunāks par jums, Ting, un tagad, lūk — esmu vecis. Bet jaunu kaulu nav un nav…

Dibua varēja runāt stundām. Piepildītā pareģojuma pārsteigtais Tings, klausīdamies viņā, vairs nedomāja par tauriņiem un markām.

—    Pitekantrops, ko es atradu, — turpināja Dibua, — ir gājis bojā vulkānā izverdumā. Dūņu un pelnu virpuļi nosedza virsu un apraka dzīvniekus un augus. Tā gadās Javā arī mūsu dienās. Slāņos — dažādu krāsu pelni, tufs, pumiķis. Tie sajaukti ar māla iežiem. Vēlāk ūdens šos iežus izskalojis un daļu kaulu aiznesis. Tāpēc arī atradu ne visu skeletu, bet tikai tā daļas — pitekantrops ir gājis bojā citā vietā.

Trinilā viņu atnesis ūdens. Kaut kur zemē gul š! skeleta pārējie kauli, gul arī citi skeleti. Tie ir! Esmu taču atradis.. .

Tings saklausījās par pitekantropu tik daudz, ka noslēpumainā būtne viņam kļuva kaut kas līdzīgs vecam draugam. Nereti gadījās, ka viņš savā kabinetā domāja par pērtiķcilvēku, pārkravādams gliemežnīcas. Viņš pat nosauca to tagad vienkārši par „piteku".

—     Neatbalstiet pērtiķcilvēka ienaidniekus, — Dibua viņam pārmeta; — „piteks" nozīmē tikai „pērtiķis".

—   Nekas! — atbildēja Tings. — „Pitekantrops" ir skanīgi, bet ikdienai pārāk smagi un gari. „Piteks" — īsāk un mīlīgāk.

Tagad Tings skuma ne mazāk kā Dibua par to, ka skapī gul tikai pāris piteka kauli. Viņam gribējās redzēt visu piteka skeletu!

Tas ļoti vilināja Tingu. Javā ir ornitopteri— vilinājums divkāršojās. Kodes dzīvo visur, bet Javas kodes ļoti maz izpētītas. Protams, viņš atradīs jaunas pasugas!

„Braukt uz Javu?" jautāja sev Tings, raudzīdamies uz Javas ornitopteru „Pompeja" un iztēlodams to gaisā, tur, Javā.

—    Melns samts ar dzeltenu atlasu!

Izrādījās, ka tas nav tik vienkārši.

Malajiešu kampongā[1] zaļoja bananas un spurainie mangustani, maizes koki un palmas. Saule pēkšņi

uzlēca pie debess rītos un pavisam negaidīti iegrima *

aiz apvārkšņa vakaros. Dienā kā ūdens siena gāza lietus. Lidojošie suņi — kalongi — riņķoja ap kokiem nakts tumsā.

Viss bija, kā jau pienākas Javas biezoknī, kur Tings bija iekļuvis.

Slinkās upes duļķainais ūdens tecēja starp sēkļiem un aizsērējumiem. Uz sēkļiem tramīgi snauda milzīgi krokodili. Aizsērējumos malajieši raka bedres, pacietīgi uzvandīdami kārtu pēc kārtas. Zemes racējus uzraudzīja Jaa, ko Tingam bija ieteikuši kā piedzīvojušu cilvēku.

Bija viss, izņemot vienu: piteka kaulus.

Dibua Tingam bija devis daudzus norādījumus un pamācības, kur un kā meklēt.

—    Meklējiet Trinilas slāņus! Šie slāņi, izveidojušies tanī pašā laikā, kad slāņi Trinilā, un ir noteikta vecuma. Tie nogulsnējušies tieši tanī laikā, kad Javā dzīvoja piteki. Tanīs slāņos arī jāmeklē.

Klausīdamies Dibua, Tings it kā visu saprata. Bet šeit, pie Javas upes, viņš jutās kā skolnieks, kas nav sagatavojis stundu.

Kā lai pazīst šos Trinilas slāņus? Māls mainījās ar smilti, smilts atkal ar māliem, bet jau citā nokrāsā. Parādījās sacietējušu dūņu starpieži. Tad nāca plāns irdena šūnaina smilšakmens slānis. Bet nebija zilpelēkā māla, un tieši virs tā gulēja Trinilas slānis, kurā Dibua atrada piteka kaulus.

Tings it sevišķi bija cerējis uz zilpelēko slāni: to viegli pazīt pēc nokrāsas.

—    Meklē zilganu mālu! Virs tā arī atradīsies tas, kas man vajadzīgs, — viņš allaž piekodināja Jaa.

Viņam pat prātā nebija, ka zilpelēkais māls var ari nebūt, ka panākumi pavisam neslēpjas tanī.

Zemes racēji raka dažādās vietās. Aizsērējumi pārklājās ar dziļām izmēģinājumu bedrēm, bedres pārvērtās dīķīšos, kuros ņudzēja odu kāpuriņi. Vakaros, zobus drudzī klabinādams, Tings klausījās, kā šinīs dīķīšos kurkst vardes.

„Pitek … pitek …" likās viņas kurkstam.

Dienas ritēja. Tings neatrada tādus slāņus, kur varētu atrasties pitekantropa atliekas.

Pitekantropi dzīvoja terciārā perid^ beigās un kvartarā pašā sākumā. To laiku nogulsnējumu slāņus var pazīt pēc dzīvnieku un stādu atliekām. Dibua bija rādījis Tingam daudz dažādu kaulu un galvaskausu: ziloņu, degunradžu, begemotu, ežu, briežu. Tings tos aplūkoja, cenzdamies paturēt atmiņā. Šo kaulu attēlus un aprakstus viņš bija atvedis līdzi.

Pa diviem mēnešiem Tings bija atradis tikai pāris drumstalas. Pats Dibua nebūtu varējis pateikt, kas tās bija.

Piteka kauli slēpās no Tinga. Slēpās no viņa arī ornitopteri: viņš bija noķēris tikai piecus, un tie paši nebija pirmās šķiras. Tikai kodes nepievīla: tās Tings jau bija saķēris pāris tūkstošus.

Sēdēdams uz saliekamā krēsla un vērodams zemes racēju sviedrainās muguras, Tings atcerējās sarunu ar Dibua. Zeļenkas ekspedicija arī bija meklējusi pitekantropu. Izraka desmit tūkstoš kubikmetru zemes, un atrada tikai vienu zobu. Gan tiesa, ekspedicija ieguva daudz dzīvnieku — piteka laikabiedru — kaulu.

—    Desmit tūkštoš kubikmetru! — Tings tikai tagad izprata šā skaitļa nozīmi un sastinga saules vērsmē. — Kas tad ir manas bedres? Neesmu pat vēl sācis!

—    Viņiem vienkārši nelaimējās, — pēc mirkļa viņš sevi mierināja.

Mocīja neveiksmes un drudzis: Tinga oma mainījās vairākas reizes dienā.

—       Zilais māls! — Uz Jaa plaukstas gulēja zilpelēka pika. — Zilais māls!

Tings nolaidās bedres dibenā. Izplūduši dzeltenbrūni, brūngandzelteni un bālgani slāņi lejā izbeidzās ir iezilganu josliņu.

—      Tas ir! — Sirds sāka stipri sist. Tingam šķita, ka viņš jau tur rdkā piteka galvaskausu. — Beidzot taču!

Zemes rac^i atraka slāni pēc slāņa, tuvodamies šaurajai zilganai josliņai. Sinī darbā aizritēja vairākas dienas. Tings neatkāpās no bedres.

Zilā māla slānis bija atrakts. Izrādījās, ka tas ir plāns starpslānis.

—       Te nav ne desmit centimetru! — Tings mulsi raudzījās uz māliem.

Viņš aizmirsa, ka vajadzīgs slānis, kas gul virs zilā māla. Viņam tagad šķita, ka viss atkarīgs no zilganpelēkā slāņa biezuma: bet no plāna slāņa nav ko gaidīt.

—       Zilais māls! — Jaa daudzināja. — Lūk, tas! Tu liki meklēt, un es atradu.

Tings nospļāvās un aizgāja mājās.

—       Zilais māls! — Dzirdēja viņš kampongā. — Zilais māls!

Visi zināja par zilo mālu, ko Tings meklēja un nevarēja atrast. Kampongā bija uzzinājuši par atradumu un nu priecājās par Jaa izdošanos.

—       Zilais māls! — Tings dzirdēja caur sava mitekļa sienām.

—       Piteks! Piteks! — sīca ods, kas bija palīdis zem gultas pārsega.

No atvērtās lappuses ņirdzīgi vaikstījās degunradža galvaskauss. „Uz degunradža galvaskausa nekad nav raga", Tings atcerējās joku no skolas laikiem. Viņš aizcirta grāmatu un, uzdzēris chinina tabletei malku Chinas koka mizas uzlējuma, palūkojās ārā.

Ķīnietis — tirgotājs, pazibsnījis ar zilām acenēm, uzsmaidīja viņam.

—    Nolādēts! — Tings saķēra tauriņu ķeramo tīkliņu un izskrēja laukā.

Mežā viņš saspieda pāris kodes un ar tīkleņu atsita astīti sarkanmelnam čurkstastim. Rokas drebēja, acīs ņirbēja zila svītriņa: tā paplašinājās un sašaurinājās it kā mirkšķinādama. Mute bija chinina un neveiksmju rūgtuma pilna, no chinina iespaida zvanīja ausīs: „Zilais māls!", sirds neciešami smeldza.

Klaiņādams pa mežu, Tings meklēja ornitopteru. Skaistuļa taureņa nebija, un mutē kļuva vēl rūgtāk, ausīs skanēja stiprāk.

Ļoti gribējās dzert. Bāli dzeltena oga pārsprāga uz izkaltušajām lūpām, un saldskābā sula mazliet sastindzināja mēli. Aizmirsis taureni, Tings sāka šķirstīt krūmus.

Sēdēdams uz apgāzta stumbra, viņš ņēma no saujas ogu pēc ogas. Saspieda tās ar mēli, izspļaudams miziņu un sēkliņas.

—    Piiiit — iepīkstējās kāds putns tuvumā.

—    Zobojies? — Tings pasmīnēja. — Zobo vien . .. Es vēl viņu atradīšu, šo piteku.

Pēkšņi viņš atcerējās:

„Zilais māls… Tam taču jābūt apakšā, ne jau tanī ir kauli, bet virs tā".

Tings uzlēca kājās. Sirds sita strauji un līgsmi, ausīs jautri šalca asinis.

Viņš soļoja starp kokiem, atgrūzdams praulus un atbīdīdams liānu vijīgos stiebrus. Svaidīja tīkliņu un dudināja: „Uz degunradža galvaskausa nekad nav raga".

Pamanījis klajumu, Tings steidzās turp. Iztālēm viņš ieraudzīja ornitoptera dzelteni melnos spārnus un sāka skriet.

izbiedētais taurenis aizlidoja gar meža pļaviņas malu, paceļoties augstu virs krūmiem, nolaižoties virs smilgām. Tings skrēja tam pakaļ, lēkdams pāri apgāztiem stumbriem un skaļi smiedamies.

— Panākšu! — viņš tam uzsauca. Paklupa uz celma un nokrita, tā kā tīkliņš noplaukšķēja pret zemi.

1 ings nošķaudījās un atvēra acis. Milzīgs taurenis lidinājās viņam gar seju.

—    Ornitopters! Zeltīti zaļi spārni ar spilgti sarkanām skariņām, galvā cepurīte tieši kā zelta… Tādu es nepazīstu, tātad jauna pasuga.

Tings nebrīnījās un arī nejuta vēlēšanos notvert taureni. Tas tikai uzjautrināja viņu.

Ornitopters nosēdās, un Tings atkal nošķaudījās.

—    Tas tik ir kutinātājs!

Izstiepis apakšlūpu, Tings uzpūta taurenim, kuram tā gribējās nosēsties uz viņa deguna.

Taurenis, tikko pavicinājis spārnus, pacēlās augstāk, bet neaizlidoja; pacēlās un atkal nolaidās: cilvēks un taurenis it kā rotaļājās.

Tings pūta no visa spēka. Gaisa strūkla atsvieda taureni sānis, un uz muguras gulošais Tings pazaudēja to no redzes aploka. Tad viņš pagriezās uz sāniem un ieraudzīja zilonīti.

Pavisam jauns zilonītis stāvēja blakus kuplai palmai, grauza zāli un svaidīja īso astīti. Un Tings atkal nebrīnījās. Viņš paskatījās uz zilonīti tikpat mierīgi, kā pirms minūtes skatījās uz ornitopteru.

Tings gulēja nogāzē, zem koka. Mango un mangustani, baobabi un vīģu koki stiepa zarus pret sauli un kā ar aizsegu aizklāja tuvējos nogāzes krūmus un zāli. Resnie rasamalu stumbri kā torņi slējās augšup, lai tur, virs kokiem, ietērptos nelielā reto zaru vainagā.

Spilgti aplīši virmoja zālē un uz palmu lapām: saules stari lauzās caur vīģu koku robotām lapām. Krūmi bija klāti dzelteniem ziediem, un Tings ne uzreiz atšķīra, kur ir ziedi, un kur saules aplīši: tik spilgti bija vieni un otri. Pūta vējiņš, lapas drebēja, un zelta aplīši lēkāja zālē, bet dzeltenās puķes šūpojās. Tings jau bija aizmirsis taureni un neredzēja zilonīti: viņu saistīja lēkājošie dzeltenie aplīši.

Zilonītis pamīņājās pie palmas un sāka soļot gar nogāzi. Apkārt lūkodamies un ausis cilādams, viņš nāca aizvien tuvāk un tuvāk Tingam. Pagāja tik tuvu garām, ka Tings pierāva kājas pie vēdera: zilonītis tik tikko viņam neuzmina.

Un tomēr tas nepamanīja Tingu: aizsoļoja viņam garām kā celmam. Apstājās divu soļu atstatumā un sāka raudzīties uz krūmu: virs dzeltenām puķēm riņķoja bites. Tings pagriezās uz otriem sāniem un, skatīdamies uz zilonīti, aizrāpās. Viņš paslēpās aiz resnā koka stumbra, pie kura bija gulējis, un sāka skaitīt dzeltenos aplīšus, kas lēkāja pa zilonīša ķermeni.

Dzeltenais aplītis paņirbēja gaisā tieši pie zilonīša galvas. Vēlreiz, vēl. .. Aplītis nokrita uz galvas un sašķīda.

Tings uzņēma to kā kaut ko pilnīgi likumīgu. Nu ko, ja jau aplīši var būt puķes, tad kāpēc tie nevar būt vēl kaut kas cits, piemēram, mango augļi?

Nobriedušais mango auglis izšķīda zilonītim pa pieri. Tas nodrebēja, atvāza ausis, atvēzējās ar snuķi. Otrs auglis piešķieda viņam aci. Zilonītis salēcās, nopurināja galvu, pagriezās… No augšas bira dzeltenie mango, gaisā ņirbēja dzeltenie apļi, un visi tie krita blakus zilonītim.

Mango nekrita vienkārši, tos kāds svieda. Tings redzēja koku, bet neredzēja tajā ne zvēru, ne cilvēku. To neredzēja ari zilonītis, bet tas jau ari nemaz neskatījās uz koku. Papurinājis galvu, viņš izslēja snuķi gaisā, izlieca un sāka ar to berzēt galvu.

Tings tikko noturējās skaļi neiesmējies — tik jocīgi zilonītis ar snuķi bružāja pieri un vaigus. Viņš strādāja taisni kā ar putekļu sūcēju, izsūcot putekļus no paklāja. Savācis ar snuķi no pieres mango mīkstumu, zilonītis iebāza to mutē, pačāpstināja ar lūpām un uzķēra ar snuķi mango no zemes. Iebāza to mutē un sniedzās pēc otra.

Atsitoties pret zilonīša biezo ādu, augļi pārsprāga, un pārgatavojies mīkstums izšķīda kā netīras putas. Pie katra sitiena zilonēns vīcināja asti, cilāja ausis, bet ātri nomierinājās un sāka gremot.

Tings izlīda no paslēptuves. Silta mīksta pika izšķīda uz viņa sejas.

Zilonītis, smieklīgi mīņādamies, aizskrēja gar nogāzi. Tings noslaucīja seju.

Kokā kāds piesmakušā balsī it kā ierējās, it kā iesmējās. Starp kokiem neskaidri pavīdēja tumša figūra, spalvaina roka aptvēra resnu zaru.

Roka atvēzējās, pie Tinga galvas šļakatās sašķīda mango.

—    Hu-hu-hu! — ķērkstoši ieskanējās starp zariem.

Tings paslēpās aiz stumbra.

—    Hu-hu-hu! — atskanēja ik reizes, kad nosviestais mango sašķīda pret koka mizu.

Tingam bija vienalga, vai starp lapām paslēpies pērtiķis dusmojas vai rotaļājas ar viņu. Viņš piecēlās un piespiedās pie resnā stumbra, blakus lielai orchidejai. Balto ziedu čemuri šūpojās viņam pie ;1cim, tausteklīši kutināja degunā, un bites zaneja pie pašas auss. Caur ziedu segu viņš skatījās uz koku. Tā zaros kaut kas ēnoja.

Mango trāpīja orchidejā. Ziedu čemuri nošviukstēja Tingam pa vaigu, bites iepinās matos.

—    Dūšīgs! — Tings nenoturējās.

—    Hu-hu-hu! — atsaucās zari.

Tings pārskrēja pie blakus koka, tuvāk pērtiķim. Mango vairs nekrita, bet koka zari spēcīgi salīgojās: pērtiķis mainīja vietu. Tings paspēra vēl pāris soļus, un atkal iedrebējās cita koka zari: pērtiķis gāja prom.

Tagad Tingam ļoti iegribējās to redzēt. Viņš paslēpās aiz koka un sastinga. Aizritēja pāris minūtes, un zaros parādījās spalvaina seja. Tikai mirkli tā paskatījās starp robainām lapām, un Tings nepaguva to aplūkot.

Pēkšņi sakustējās gabaliņš mizas Tingam pie pašas sejas. Parādījās pelēka ķirzaciņa ar plankumainu marmorveidīgi izraibinātu muguru, kas pēc nokrāsas bija pilnīgi vienāda ar mizu. Smalkie pirksti ar piesūcekņiem galos stingri turējās pie mizas plaisām, un lielās caurspīdīgās acis mirdzēja kā stikls.

—    Gibons tas nav. Arī ne mērkaķis… Jauns orangs? Nē, seja citāda. Un kur gan šeit gadīsies orangs? Orangs tas nav. Pagaidīšu vēl…

Ķirzaka pazuda: viņa pārstāja rāpot un uzreiz kļuva neredzama. Tās vietā parādījās kāpurs — sauss zariņš pēkšņi saliecās kūkumā, tad izstiepās, pēc tam atkal izliecās.

—   Sprīžmetis, — Tings noteica un aizgāja no koka.

Liana sašūpojās. Tings paskatījās augšup un ieraudzīja resnu stublāju, kas pazuda koka lapotnē. Stublājs līgojās kā virve, pa kuru kāds tikko būtu nolaidies lejā.

Liānās stiebrs sašūpojās spēcīgāk, un tūlīt atskanēja žēls kliedziens.

—    Ui-ui-ui! — stenēja kāds pie zemes, paparžu biezoknī blakus lianai.

Saliecies, gandrīz četrrāpus, Tings piezagās papardēm. Pacēlās uz ceļgaliem un rāpās, piesardzīgi pašķirdams izrobotās paparžu lapas.

Viņš baidījās nokavēt un baidījās aiztramdīt. Sirds stipri sita, ausīs dunēja. Tingam aizrāvās elpa: no valgās zemes pacēlās garaiņi, pūstošās lapas un papardes tvanīgi oda.

—    Ui-ui-ui! —skanēja pavisam tuvu, bet zaļā siena bija blīva. Tings nekā uz priekšu neredzēja, izņemot šo zaļumu, gaišu un tumšu, mainoties ar rūsganu un brūnu, izraibinātu ar vēl neatvērušos papardīšu galotnīšu sarkaniem plankumiem.

—    Vēl… vēl… — Tings sevi mudināja, atbīdīdams papardes un ar ceļiem pieliekdams jaunās lokanās atvases.

Pacēlis galvu, Tings ieraudzīja lianas stiebru gandrīz virs sevis. Kunksti, sēcieni un čāpstināšana. Viņš dzirdēja, bet vēl joprojām nekā neredzēja.

Līst tālāk četrrāpus bija baigi: kunkstētājs bija pavisam tuvu. Tings izstiepās uz valgās zemes un rāpās zem lapām. Pieķerdamies ar izstieptām rokām pie paparžu saknēm, viņš klusītēm pievilkās pie tām un lēnām virzījās uz priekšu.

—    Uuuuui, uuui! — atskanēja no sāniem.

Tings grieza zobus: viņš bija kļūdījies, novirzījies sānis un aizlīdis garām.

Apgriezties bija grūti. Tings atlīda atpakaļ, pavilka labo roku zem sevis, kreiso nolika gar sāniem. Atbalstījies uz labās rokas, pagrieza mazliet vidukli un sarāva kājas.

Viņš noņēmās minūtes piecas, te saraudamies kamolā, te izstiepdamies, un beidzot apgriezās.

Tings aizsmaka. Viņam gribējās atvērt muti un elpot strauji un dziļi, bet skaļi uzelpot nedrīkst: var aizbaidīt. Sarāvies kamolā, iespiedis seju starp ceļiem, viņš centās atvilkt elpu.

Atpūties, Tings izstiepa rokas, pieķērās resnajām saknēm un uzreiz pavirzījās uz priekšu. Roboto lapu un lokano stiebru režģī parādījās tumšs plankums. Tas bija tik tuvs, ka Tings baidījās izstiept roku, lai tam nepieskartos. Tomēr viņš vēl mazliet palīda uz priekšu: zaļais režģis bija pārāk biezs.

Tings atbīdīja paparžu lapas.

Viņa priekšā rēgojās tumša spalvaina mugura. Kāds sēdēja uz zemes, pagriezis Tingam muguru, un žēli īdēja. No roku stāvokļa bija redzams, ka tās pieliktas pie mutes.

„Zīž pirkstu. Zīž, čāpstina un īd".

— Uuuuui! — sūdzējās dzīvnieks mazliet šūpodamies.

Spalvainais pakausis bija pilnīgi kā pērtiķim. Gandrīz kailās ausu skrimstalas Tings būtu noturējis par cilvēka, bet mugura bija klāta matiem, pleci spalvaini, roku augšējās daļas — matainas.

„Pērtiķis! Nokritis, satriecis pirkstu un zīž to."

Mērķis bija sasniegts, un Tings nomierinājās. Viņš atņēma elpu, izstiepa kājas, atbalstīja galvu rokās.

Pērtiķis turpināja īdēt. Paparžu lapu gali kutināja viņam sānus, un viņš nepacietīgi grozījās, skaļi čāpstinādams.

Tikai tagad Tings pamanīja, ka pērtiķis ir ļoti liels, un nevar būt ne makaka ne mērkaķis. Pēc gibona tas nemaz neizskatījās: spēcīgs, drukns, ar īsu, izturīgu kaklu. Tings bija redzējis dažādus pērtiķus zooparkos un zīmējumos un varēja atšķirt gibonu no makaka vai šimpanzes.

„Jauna pasuga . . . bet jaunu ornitopteru es palaidu garām! — viņš pēkšņi atcerējās. — Sarkanās skariņas … Apbrīnojami! Bet varbūt tā nemaz nebija, un es vienkārši pa miegam sasapņojos?"

Bet pērtiķis bija šeit. Vajadzēja tikai izstiept roku, lai aizsniegtu tā muguru.

Ar nolauztu stiebru Tings pakutināja spalvaino muguru. Pērtiķis nemierīgi sakustējās, paraustīja plecus. Pakutināja vēl. Ar saliektās rokas elkoni pērtiķis pakasīja sānus, izstiepa roku, lai pakasītu muguru. Stiebra galiņš aizķēra ausi, un tūlīt brūnā roka iesita pa ausi. Tings tikko paguva atraut zariņu.

Pērtiķis vairs neīdēja un nečāpstināja. Viņš kasīja sānus, mēģināja pakašāt muguru, dauzīja ar plaukstu pa pakausi, pa kaklu.

Tings tā aizrāvās, ka nepamanīja pārmaiņu: pērtiķa kustības kļuva aizvien skarbākas. Viņš dusmojās, bet zara galiņš tekāja un tekāja viņam pa muguru un pakausi.

Pēkšņi pērtiķis uzlēca kājās un pagriezās…

Tings ar uz priekšu izstiepto roku sastinga.

Ar skaļu kliedzienu pērtiķis aizcirtās sānis. Uzgrūdās rotangas1 stiebram, sadūrās uz dzeloņa un iespiegdamies pazuda biezoknī.

Iztālēm atplūda skaļi rēcieni.

Uzlēcis kājās, Tings skrēja pakaļ pērtiķim. Viņš lēca pāri paparžu krūmājiem, lauza kādus stiebrus, klupa uz saknēm.

— Ātrāk! Ātrāk — viņam pietrūka elpas.

Priekšā sprakšķēja krūmi, augšā kliedza trokšņa pārbiedēti zili putni ar garām astēm. Liānu stiebri tinās Tingam pa kājām un nelaida tālāk. Paparžu biezoknis bija bezgalīgs.

Papardes izgaisa kā nebijušas. Izgaisa koki un liānās. Pēc meža puskrēslas Tingu apžilbināja spilgta, griezīga gaisma.

Tings apstājās.

Starp krūmiem un sarkani zilajām puķu cepurēm ņirbēja pērtiķis. Tas neskrēja uz četrām, bet divām kājām. Gāzelējās, vicināja rokas it kā atbalstīdamies ar tām gaisā, bet skrēja uz divām kājām.

Redzētais nepaguva iespiesties Tinga apziņā. No krūmiem iznāca otra figūra, divreiz lielāka par pirmo. Tā svarīgi soļoja uz divi kājām. Tumšais augums bija pārklāts tumšiem matiem.

Mazā figūriņa pieskrēja pie lielās.

—    Uuuui, uui! — atskanēja Tingam pazīstamas skaņas.

Sīs skaņas Tingu it kā uzmodināja. Viņš ieraudzīja, saprata un … nemaz nebrīnījās.

—  Tie ir piteki! Nabaga Dibua! Galvaskausa gabaliņš vai dzīvs piteks .. .

Paslēpies krūmos, Tings pielika pie acīm binokli. Viņš bija to izvilcis no pārvalka, kas karājās siksniņā pār plecu. Līdz šim brīdim Tings, nezin kāpēc, ne reizes nebija atcerējies binokli.

Piteki neredzēja krūmos saknupušo cilvēku. Bet Tings ļoti baidījās, ka tikai viņu neierauga.

—  Aizskries! — zobus klabinādams, viņš čukstēja. — Aizbēgs…

Nez' kāpēc viņš bija pārliecināts, ka, ja piteki aizbēgs, nesastapsi vairs viņus. Bija un pazuda jaunais ornitopters, bija un pazuda Javas zilonis. Kāpēc gan ari piteki nevarētu pazust? Viņš sarāvās, spiežot pie acīm rokās drebošo binokli.

Varavīksnes apļi — lūk, viss, ko redzēja Tings. Viņš grozīja kremaljeru[2], piemiedza acis, un tomēr — nekā, izņemot varavīksni.

Šausmās sastindzis viņš nolaida binokli.

„Ja nu viņi paguvuši aizbēgt?"

Piteki bija šeit.

Tad Tingu sagrāba jaunas šausmas:

„Bet ja tie nav viņi, ja tas man tikai liekas? …"

Tumšās figūras, kas staigāja uz divām kājām, nebija cilvēki. Tie nebija arī pērtiķi. Un tomēr Tings baidījās, ka viņš kļūdās, ka viņa priekšā ir miraža.

Viņš atkal pielika binokli pie acīm.

Varavīksnes gredzens izgaisa. Gaišā aplī Tings pēkšņi ieraudzīja pieaugušā piteka seju. Viņš neviļus atrāvās — tik tuvu tā viņam šķita.

Melnās acis dzirkstī it kā no dziļām bedrēm: virs acīm izvirzīti milzīgi virsuzaču loki. Slīpā piere tik zema un tik spēji saplūst ar galvas virsu, ka tās gandrīz nemaz nav. Zods spēcīgi atliekts atpakaļ — tā arī īstenībā nav, tāpat kā pieres. Deguna augšdaļa gandrīz plakana, lielas nāsis. ..

Tā bija baiga seja: zems, nolaidens galvaskauss, pārkāries pār acīm; pret kaklu atliekts zods. Reti, tumši mati pārklāja seju un galvu. Un tāpēc, ka galvas un sejas mati bija vienāda garuma, galva izskatījās kaila.

Dīvaina, pa pusei cilvēka, pa pusei pērtiķa galva. Šis mistrojums kaitināja: bija nepatīkami skatīties un gribējās skatīties nepārtraukti.

Piteka uzacis te pacēlās, te nolaidās, un virs tām savilkās grumbu rieviņas. Grumbiņas izveidojās pat uz galvvidus, un tas Tingu jo sevišķi pārsteidza.

Viņš arī mēģināja tā saraukt grumbas, visādi vilka uzacis, bet krunciņas radās tikai uz pieres.

—         Ej nu sazini, kur viņam piere, kur galvvidus! — Tings dusmojās pats uz sevi. —Pieri tiešām nevar redzēt. Bet galvvidus taču viņam nesākas no uzacīm! Pieres kauls tomēr ir, kaut arī slīps.

Piteks paskatījās uz Tinga pusi, viņu acis binoklī sastapās. Tings nodrebēja, kaut arī juta, ka piteks viņu neredz. Drūmais skatiens bija tramīgi piesardzīgs. Tas runāja:,,Man apkārt vienmēr ir ienaidnieki."

Tings nolaida binokli un noslaucīja tīros stiklus, it kā gribētu no tiem notīrīt piteka drūmo skatienu.

Mazulis stāvēja blakus mātei un zīda pirkstu, saknupis un balstīdams vienu roku ar otru. Viņa īsās kājas bija tievas, bet spēcīgas. Un viss viņš, kaut ari kalsns, tomēr izskatījās stiprs un spēcīgs.

„Cik viņam gadu? Pieci? Desmit?" Tings sev jautāja^

Māte devās projām. Mazulis turpinaja stāvēt.

Tings uztvēra binoklī viņa seju.

Nokare virs acīm mazāka, zods, liekas, nav tik slīps. Seja vairāk līdzīga pērtiķim, tā gandrīz atgādināja gorilas seju. Un tomēr tā nebija pērtiķa seja.

„Kur šeit ir cilvēcīgais? Ne rokās. Ne ķermenī. Ne kājās… Tings domāja. — Galvā? Jā. Bet kas?"

Viņš meklēja un neatrada. Cilvēciskais slēpās tieši galvā, kaut arī seja izskatījās kā pērtiķim.

Bija atkal dzirdama mātes rūkšana. Viņa rūca, apstājusies un pievērsusi galvu mazulim.

—         Uuuui! — atbildēja mazulis, nekustēdamies no vietas.

Tas zīda pirkstu, neatlaidīgi skatīdamies uz sarkani zilo puķu cepuri, pa kuru rāpoja lielas dzeltenas mušas. Izņēmis pirkstu no mutes, viņš iesita pa ziedu čemuru, notriekdams mušas.

—         Hu-hu-hu! — viņš iečerkstējās, plātīdams rokas un sizdams ziediem, kas nokarājās pie salauzītā kāta.

Māte ieņurdējās skaļāk. Viņas augšējā lūpa pavilkās uz augšu, parādījās zobi. Roka savilkās dūrē.

Notriecis ziedus, mazulis iesita pa cieto stiebru. Sagrāba to un sāka raustīt.

Likās, ka viņš cīnās ar kādu ienaidnieku. Cīnās nikni, kā zēni mēdz cīnīties ar nātrām vai dadžiem.

Stiebrs nolūza. Mazulis nenoturējās un pakrita, bet neizlaida kātu no rokām. Tupēdams uz ceļiem, viņš cieši sagrāba kāta palieku.

Tings redzēja to, ko neredzēja mazulis, kas bija aizrāvies cīņā ar ziediem un kātiem: atgriezās māte. Tā sagrāba mazuli aiz pleca un uzrāva augšā. Ieīdējies, mazulis salieca kājas. Viņš neizrāvās — tik stingri mātes spalvainie pirksti bija satvēruši viņa spalvaino plecu. Bērns karājās gaisā, pierāvis kājas un aizsegdams ar rokām galvu.

—  Uiiiū! — viņš iespiedzās.

Māte pagriezās un gāja, vilkdama bērnu sev līdz.

Tingam iesmeldzās plecs: viņam likās, ka piteka pirksti iezīdās ādā.

Piteks devās uz birzs pusi, kas bija redzama pa kreisi no Tinga. Tings sekoja viņam ar acīm, galvu nepagriezis. Viņš pagriezās tikai tad, kad ieraudzīja piteka pakausi.

Tagad mazulis gāja mazliet nopakaļis mātei, kas jau bija atlaidusi viņa plecu.

Viņiem nebija zvēru gaitas, bet nebija ari cilvēka gaitas glītā automatiskuma.

Kājas ceļgalos manāmi ieliecas, un mugura saguma, platais stāvs it kā nogulās uz šaurajām gūžām. Stāvot piteks izskatījās it kā piesēdies. Ejot,

ceļgalos ieliektās kājas virzījās nedroši. Rokas nekustējās taktī ar kājām.

Spēcīgais un plecīgais, kustīgais un savā zīņā veiklais piteks izskatījās tomēr lempīgs un pat nevarīgs. Un tas tikai gaitas pēc.

Piecēlies, Tings lūkojās uz pitekiem. Viņš nebaidījās, ka viņu ieraudzīs: piteki gāja neatskatīdamies. Viņi bija jau tālu, bet binoklis viņus turēja Tingam pie pašām acīm.

„Viņa ir pieaugusi, bet gaita kā bērnam, kas tikko iemācījies staigāt. Viņa ir spēcīga, un kājas viņai stipras, bet tās vēl labi neklausa."

Tings izprata piteka dīvainās gaitas noslēpumu. Otru noslēpumu — galvas noslēpumu — viņš jau bija aizmirsis.

Nolaidis roku ar binokli, Tings izslējās visā augumā. Krūms viņu aizsedza tikko līdz ceļiem, bet viņš bija aizmirsis bailes. Nolicis binokli pārvalkā, viņš devās pakaļ pitekiem tik mierīgi, it kā būtu izgājis vakarā pastaigāties pa kanala malu, tur, mājās.

Piteki gāja uz birzi. Simts soļu aiz viņiem soļoja Tings, aizķerdams zilās puķes un notrenkdams no tām dzeltenās mušas.

No krūma, ko māte bija aizķērusi, izlidoja fazanam līdzīgs putns. Tas lidoja garām pitekiem, un māte saķēra putnu aiz astes. Atvēzējās ar otru roku, bet nokavēja: putns izrāvās, atstājis pitekam dūrē no garās astes tikai dažas spalvas.

— Hu-hu-hu! — iespiedzās mazulis putnam nopakaļ. — Hu-hu-hu!

Viņš pacēla mātes nosviestās spalvas. Burzīja un lauzīja tās. Uināja un dauzīja ar spalvām pa zilajām puķēm.

Māte pārliecās pār krūmu, no kura bija izlidojis putns. Pietupās un sāka šķirstīt zāli un stiebrus zem krūma.

Tings pastiepa roku pēc binokļa un izvilka no apvalka zilu puķi. Nosvieda to, un izvilka otru… trešo … ceturto … Viņš vēroja pitekus, izvilkdams un nosviezdams ziedu pēc zieda.

Palūkojās uz rokām. Labajā bija zila puķe. Kreisā — binoklis. Nosviedis ziedu, viņš pielika binokli pie acīm.

Mātei rokā parādījās brūni raiba ola.

Mazulis sagrāba olu un to saspieda.

Dzeltenums izplūda pa pirkstiem.

Kamēr māte dabūja otru olu, mazuļa seja kļuva dzeltena. Viņš laizīja plaukstu, sūkāja pirkstus, bružāja ar tiem seju un atkal bāza tos mutē. To darīdams, viņš līda caur mātes rokām krūmā.

Otru olu viņš nesaspieda, bet iebāza veselu mutē.

Tings ieraudzīja ar dzeltenumu noziesto seju un piepūstos vaigus. Aizrīdamies, mazulis valbīja acis un kustināja lūpas. Viņš bāza pirkstus mutē, bet tiem tur nebija vietas.

Rokas ar izplestiem pirkstiem nevarīgi nokārās. No acs noritēja asara.

Mute pavērās, starp zobiem parādījās ola. Viņš sakoda zobus, vaigi iekrita, • bet pa sakniebtām lūpām notecēja olas baltuma strūkliņa. Pēc minūtes mazulis izspļāva čaumalas, piepūzdams vaigus un spēcīgi izstiepdams lūpas. Čaumalas netika tālu: tās krita pār lūpām un pielipa pie mazuļa krūtīm un vēdera.

Pārējās olas māte paguva apēst pati. Viņa nokoda tām galiņu, izstiepa lūpas līdzīgi caurulītei un, aptvērusi ar tām olu, ievilka mutē baltumu un dzeltenumu. Ne pilītes viņai nepalika pie lūpām.

Mazulis uzlasīja čaumalas, ko māte bija nosviedusi. Laizīja tās, tukšas un gandrīz sausas. Aplaizītās aizsvieda, tvēra citas, saspieda tās; viņam pie lūpām pielipa čaumalu gabaliņi. Brūni, tie uz tumšajām lūpām tikko bija manāmi.

Aplaizījis visas čaumalas, mazulis sāka nolasīt tās, kas bija viņam pielipušas pie krūtīm un vēdera. Katru apskatīja un ar asu rokas kustību aizsvieda. Un kamēr čaumaliņa nepazuda zālē, viņš nenoņēma jaunu.

Nolādētais sprosts!

Lādēdams resnos bambuka stumbrus, Tings izspraucās uz šauras takas. Priekšā, ēnu un saules plankumu raibā ņirboņā tikko bija saskatāmi divi tumši plankumi. Kājas mina pussatrunējušo, garo un šauro lapu biezo paklāju. Lūztošā zara troksni apslāpēja galotņu metāliskā šalkoņa. Pūta vējiņš, un tumšās ēnu svītras, līgodamās, saplūda un izšķīrās ar dzeltenbaltām stumbru svītrām.

Tings paskatījās uz zemi: acis apžilba. Saules staru zeltītie aplīši izraibināja zemi un sapuvušās lapas.

Piteki zuda svītru kustībā un zelta ņirboņā.

Biezoknis šķita izmiris. Gludi un spīdoši, it kā nedzīvi, slējās augšup kailie stumbri. Lapotņu šalkoņa atgādināja metālisku ēvelēšanas šķindēšanu. Bambuku biezoknī nekliedza neviens putns, nelidinājās neviens taurenis.

Pa koku lapotņu nosegto taku piteki gāja kā pa augstu gaiteni. Taka bija tik šaura, ka mazulis ne vienmēr varēja iet blakus mātei. Viņš palika iepakaļis, centās iet aiz muguras. Un ikreiz spalvainā roka satvēra viņu aiz pleca un pagrūda uz priekšu. Māte nelāva mazulim iet aizmugurē.

Tingu no pitekiem tagad atdalīja kādi trīsdesmit soļi. Enu rotaļa traucēja viņus novērot, bet tā nenoslēpa viņus. Māte vairākas reizes atskatījās, un ikreiz Tingam sirds stipri sita un deniņi kļuva auksti. Bet ne reizes māte nepamanīja Tingu.

Kāja mazliet iegrima valgajā zemē. Kļuva miklāks, priekšā parādījās klajums.

Māte pieliecās un pakasīja kāju, pēc tam muguru. Mazulis atsēdās un sāka kasīt abas kājas uzreiz.

Pēc minūtes māte jau plosīja ar nagiem krūtis un kājas, trina ar elkoņiem sānus. Mazulis vārtījās pa zemi, skaļi īdēdams.

Tings apstājās.

Ar vienu roku māte kasīja vēderu, ar otru — sānus. Pacēlusi kreiso kāju, berzēja ar to labo. Nenoturējās, nogāzās gar zemi un sāka bružāties ar muguru pret zemi. Uzlēca kājās un ņēmās kašāt galvu un plecus. Aizķērusi, notrieca mazuli un atkal novēlās pati. Viņi viļājās pa zemi, pa viņiem lēkāja saules plankumi, visapkārt līgojās tumšas un gaišas svītras.

Klupdama, rokām plātīdamās un kasīdamās, māte aizskrēja. Neveikli lēkādama, viņa paskrēja garām mazulim, it kā būtu to aizmirsusi.

Mazulis spiegdams dzinās viņai pakaļ, krizdams, uzlēkdams un no jauna krizdams.

Atsitusies ar sāniem pret bambuka koka stumbriem, māte atlēca un atsitās pret stumbriem takas otrā pusē. Šķita, ka milzīga bumba svaidās no vienas sienas uz otru šaurajā gaitenī.

—  Haaa!… Haaa!….— piesmakušā balsī rēca māte.

—    Uiiii!… Uiiiiii! … — spiedza mazulis.

Tingam kaut kas iedūrās kājā. Sāka niezēt. Vēl. ..

Vēl. ..

Viņš pieliecās. Pa bikšu galiem ātri ložņāja balti diedziņi. Tie gan izmeta kupri un sarāvās čokurā, gan izstiepās. Kājas sāka kņudēt.

Tings asi iecirta pa kājām, it kā notriekdams no tām putekļus. Palēcās un metās skriešus pakaļ pitekiem.

— Tas tik vēl trūka! — viņš smējās, lēkādams un dauzīdams sev pa kājām.

Lai gan tas ļoti dīvaini, bet viņam nāca smiekli. Jautrs piedzīvojums: zemes dēļu uzbrukums!

Piteki izskrēja pļaviņā. Starp spilgtiem purva grīšļiem vizuļoja ūdens. Trokšņaini uzlidoja pīles, slinki pacēlās gaisā zivju kārnis. Aizsvilpa slokas.

Mātei kājas grima līdz ceļiem purva staignajās dūņās. Mazulis novēlās četrrāpus.

Slīkdams dūņās, viņš ķērca, izsliedams gaisā notašķīto galvu.

Saķērusi mazuli aiz pleca, māte izvilka viņu no dubļiem. Dūņas šļakstīdama, viņa iegāja ar to ūdenī.

Tings apstājās bambuku biezokņa malā. Viņš nikni trina ar plaukstām kājas, cieši piespiezdams bikšu galus pie miesas.

Uz zaļumiem un dubļiem notašķītā auduma izspiedās plankumi un sarkanas svītriņas. Sīkie diedziņi bija pārvērtušies asinīm piepildītos pūslīšos: Tings spieda pušu sīkās piesūkušās dēles.

Piteks plunčājās seklajā ūdenī, labpatikā rūkdams. Pietupās, paslēpdamies ūdenī gandrīz līdz pleciem, berzēja sevi ar rokām. Mazulis stāvēja blakus, ieķēries mātei sānos. Piemiedza acis un grozīja galvu.

Liela, zaļa varde izlēca un izplētās virs ūdens. To pamanīja mazulis un kļuva vērīgs. Atpalika no mātes, sakustināja pirkstus. Nedrošiem soļiem devās uz vardes pusi. Izstiepa roku, atvēzējās un nokrita.

Odens noplīkšķēja, un mate atskatījās. Saķēra mazo ķepurotāju aiz kājas. Izcēla viņu no ūdens, satvēra otrā rokā. Nolika sev blakus, pārvilka ar roku viņa sejai un noslaucīja ūdeni.

Mazulis šķaudījās un spļāva ūdeni. No sažņaugtās dūrītes karājās zaļš stiebrs, no acīm ritēja asaras.

Tings nepaguva nospiest visas dēles, kas viņam bija uzbrukušas, kad mazulis bija atkal jautrs.

— Hu-hu-hu! — viņš iečerkstējās, iesitis ar stiebru pa ūdeni. — Hu-hu-hu!

Aizsviedis stiebriņu, viņš sita ar plaukstām pa ūdeni, mirkšķinādams acis no uzšļāktām lāsēm.

Māte devās caur purvu, stiepjot sev līdzi mazuli. Purvs nebija plats, un viņi drīz vien nokļuva otrā krastā. Pārbrida purva grīšļus, un uz pakalniņa atsēdās.

Māte sāka bružāt ar pirkstiem krūtis, sānus, galvu. Notīrīja dubļus, izlasīja no slapjajām spalvām tur sakrājušos netīrumus. Mazulis gulēja uz muguras. Izslēja gaisā kāju, satvēra to ar vienu roku, ar otru kašņāja no ceļgala saulē ātri sakaltušās dūņas.

Šaurais purvājs stiepās tālu uz abām pusēm. Tings pavērās apkārt un pietupās: paslēpties purva grīšļos bija grūti. Bružādams vēl niezošās kājas, viņš raudzījās uz lielu, viņam apkārt lidojošu, spāri ar zilganzaļu pavēderi. Spāre laidelēdamās ķēra odus. Reizēm odam norautais spārns krita, noplivinādamies Tingam gar pašu seju. Tas iezalgojās saules staros kā perlamutrs.

Māte, atlaidusies piekalnītē, gozējās saulē. Valstīdamās no viena sāna uz otra, viņa žāvēja muguru un vēderu, bet ar rokām čubinājās pa zāli. Izrāva kādas zālītes, kaut ko bāza mutē.

Mazulis, beidzis kasīties, piecēlās četrrāpus. Rāpoja uz priekšu. Uzsita pa zāli un, piešķiebis galvu, palūkojās zem plaukstas, kas piespiesta pie zemes. Rāpās tālāk, atkal uzsita.

Viņš līda un sita, ikreiz palūkodamies zem plaukstas.

„Ķer sienāzi. Varbūt vardulēnu."

Tings iesmējās, atcerējies, kā mazulis ķēra vardi purvā.

—    Hu-hu-hu! — mazulis atkal iesaucās. — Hu-huhu!. . . Uiiiii! — viņš pēkšņi iespiedzās.

Māte strauji pagriezās. Mazulis nenoturējās uz četrām, novēlās uz sāniem un spiedza, purinādams pacelto roku.

Mazuļa plaukstā bija iezīdies liels sienāzis.

Tāpat guļus, māte satvēra mazuli aiz rokas, saspieda pirkstos sienāzi. Norāva tam galvu un atdeva sienāzi mazulim atpakaļ.

Turēdams rokā sienāzi, mazulis laizīja sakosto plaukstu. Sienāža garās kājas staipījās uz visām pusēm, mazulis vilka ar tām pa seju, trāpīdams acīs. Viebās, bet turpināja laizīt roku, ar pirkstos satverto guvumu.

Sienāža kāja iekļuva nāsī. Mazulis nošķaudījās tik spēcīgi, ka apvēlās uz sāniem un nosvieda sienāzi.

—  Hu-hu-hu!

Saķēris saspiesto sienāzi, viņš tam aprāva kājas un spārnus. Rāva no visa spēka un izsvaidīja uz visām pusēm. Apēda sienāža paliekas, nolaizīja pirkstus un sniedzās pie mātes pēc saknītes. Tupēja un košļāja to, raudzīdamies zālē.

—     Hu-hu-hu! — viņš atkal iekaucās, sizdams pa zemi. — Hu-hu-hu! Hu-hu-hu!

.Tie celmiem rotaļājas mazulis. Viens! Kā un kur pazuda māte, Tings nebija pamanījis.

Mazulis piesēdās pie celma un papliukšķināja pa to ar roku. Pieķērās koka mizas grumbulim un paplēsa. Mizas gabals atlupa tik viegli, ka mazulis nenoturējās un nokrita uz muguras.

Atsēdies atkal pie celma, mazulis ieurbās ar pirkstiem satrunējušā skaidā un izvilka lielu baltu kāpuru. Treknais kāpurs pirkstos atsperīgi ķepurojās, slīdēja un izspruka. Mazulis pielika tā galvu pie mutes un tūlīt strauji atrāva. Palūkojās uz kāpuru, pielika atkal pie mutes un atkal atrāva. Pačāpstināja lūpām, aplaizīja tās, ar brīvo roku pakasījās.

Nosvieda kāpuru zemē un uzsita tam ar plaukstu. Saspieda pirkstos valgano balto piciņu, kas bija aplipuši netīrumiem un smiltīm. Iebāza mutē kāpuru ar visiem pirkstiem.

Viņš nesteidzās: kamēr kāpuru ēda, otru nemeklēja.

Staigādams no viena celma pie otra, viņš nonāca pie resna stumbra. Milzīgais koks no zemes pacēlās slīpi: gāžoties tas bija ar zariem ieķēries kaimiņu lapotnēs. Pietupies, mazulis aptaustīja stumbra rezgali. Sameklēja un apēda vairākus kāpurus. Iebāza mutē lielu skudru un pēc tam ilgi spļaudījās. Pat izbāza mēli un berza to ar roku.

Stumbrs nokareni pacēlās virs zemes. Mazulis gāja gar koku un taustīja mizu acu augstumā. Viņš mēģināja to atplēst tieši virs galvas, paceldams rokas un atgāzdams galvu. Acis piebira ar gružiem.

Tings stāvēja aiz koka pavisam tuvu. Viņš labi saredzēja katru mazuļa kustību, katru grumbiņu viņa sejā.

Mazulis saviebās, izstiepa lūpas un sāka berzt acis. Nenoturējās uz kājām, atsēdās. Pavēra vienu aci,

piemiedza atkal un strauji sāka trīt ar plaukstām seju. Trina, kā pagadījās, krustām un šķērsām, beidzot atvēra acis, izbolīja tās un sāka mirkšķināt. Acīm redzami nekas viņam vairs netraucēja skatīties. Viņš uzrāpās uz stumbra un sāka līst pa to. Gulēdams uz vēdera, mēģināja atplēst mizu.

Norāva lielu gabalu un izvilka milzīgu kāpuru. Tas sāka viņa pirkstos locīties, izkrita, slīdēja pa mizu un novēlās no stumbra.

Izstiepis apakšlūpu, mazulis palūkojās uz tukšo roku. Paskatījās uz mizu. Pielīda malā.

Kāpurs bija nokritis uz krūma un locījās uz lielas lapas. Lapa drebēja, un mazulis pārkāra galvu stumbram un lūkojās uz kāpuru, kustinādams tukšo roku pirkstus, it kā ko tvarstīdams.

Kātiņš saliecās, lapa noslīga, un kāpurs nokrita zemē. Mazulis sniedzās pēc tā un novēlās no stumbra.

Gaisā viņš apmeta kūleni un iekrita lielā biezā krūmā. Iepinās tanī un ķepurodamies lauza zarus un notrauca lapas.

— Uuuui! . .. Uuuuui… — viņš iebļāvās, zaudējis spēkus.

Koku galotnēs kaut kas iečabējās. Zari salīgojās, nokrita pāris zariņu.

Tings paraudzījās augšup: no koka virsotnes laidās lejā makaku bars.

Pērtiķi sasēdās apakšējos zaros un skatījās uz krūmu. Tie grūstījās un spaidīja viens otru, svieda zemē lapas un nolauztus zariņus.

Makaks norāpās no koka un pieskrēja pie krūma. Paskatījās tanī, atlēca, atkal paskatījās. Uzlēca atpakaļ kokā, sašūpojās, iekāries liānā.

Bars spiegdams nolaidās zemē. Makaki ielīda krūmā, sāka raustīt mazuli aiz rokām un kājām, izvilka viņu no krūma.

Mazulis blāva un mēģināja izrauties, aizķerdams /.arus. Izrāvās, un kliegdams un klupdams metās skriet. Makaki lēkāja viņam apkārt, ķēra aiz rokām, grūstīja.

Viņš nokrita. Pērtiķi spiegdami metās viņam virsū. Tie knaibīja viens otru un mazuli, palēcās, aizskrēja un atkal metās atpakaļ dzīvajā mezglā. Mazulis ķepurojās starp rokām un astēm un brēca no visa spēka.

Pēkšņi makaki metās pie kokiem. Tings neredzēja, kas bija noticis, kas izbiedēja makakus. Varbūt tiem vienkārši bija apnicis noņemties ar mazuli?

Lejā palika tikai viens makaks. Mazulis, uz vēdera gulēdams, turēja cieši rokā viņa garo asti. Pērtiķis raustījās, spiedza, bet roka neatlaidās.

Makaku bars sasēdās apakšējos zaros. Viņi lēkāja, skraidīja no zara uz zaru, un grūstīdamies raudzījās lejup. Likās, ka tie smējās par makaku, kas mēģināja izrauties no mazuļa rokām.

Makaks atņirdza zobus un pagriezās atpakaļ. Tings domāja, ka tas iekodīs mazulim, bet bija maldījies. No skanīgās pļaukas salēcās zaros pērtiķi, un mazulis palaida vaļā asti.

— CT -ū-ū! — nosēca viņš pakaļ bēgošajam makakam.

Nedaudzi mirkļi — un bars jau čaloja augstu zaros.

Mazulis palika viens. Viņš gulēja uz vēdera, izstiepis uz priekšu roku, no kuras bija izrāvies makaks. Pievilka roku sev klāt, paskatījās sev plaukstā, uz zāli, palūkojās uz koku. It kā viņš gribētu saprast, kur palicis tas, kas viņam bija iespiests rokā.

Apsēdās, pacēla no zemes sausu zariņu un sāka to grozīt pirkstos. Pasvieda gaisā, pacēla, atkal pasvieda. Viņš neķēra zariņu krītot, un Tings par to nebija apmierināts: būtu bijis interesanti redzēt piteku rotaļājamies ar bumbu.

Uz kāda zara Tingam pie pašas galvas gulēja un saulē gozējās lidojošs pūķis: centimetru divdesmit gara ķirzaka. Tās brūnganā nokrāsa, plankumaina un metāliski spīdoša, pilnīgi saplūda ar zara mizas krāsu. Tings neredzēja pūķi, kaut. arī tas gulēja tikai kādu metru atstatumā. Bet viņš nevarēja neredzēt nelielo taureni sprīdeni, kas tikko ar spārniņu neaizskāra viņa ausi. Un skatīdamies uz taureni, viņš ieraudzīja arī pūķi: tas lēca.

Izplētis ādas krokas — plēves starp priekšējām un pakaļkājām — pūķis planēdams nolidoja pāris metru. Saķēra lidojošo taureni un kā ar izpletni nolaidās uz zara.

Lidojošo pūķi pamanīja arī mazulis. Viņš pacēla galvu, nosvieda zariņu un ar acīm sekoja pūķim. Gribēja uzlekt kājās, bet pūķis, uzmeties krūma galotnē, no jauna kļuva neredzams. Mazulis mulsi lūkojās uz krūmu, piecēlās, atkal nosēdās.

No krūma virpuļodams krita taureņa spārns. Mazulis uzlēca kājās un pieskrēja pie krūma. Ķēra spārnu, bet nevarēja satvert: roka tvēra tikai gaisu, bet spārns riņķoja apkārt.

Mazulis saskatīja uz zara pūķi: taurenim bija palicis vēl viens spārns, un tas bija labi saredzams. Mazais piteks pacēlās uz pirkstgaliem, lūpas kustinādams it kā čukstot, un sniedzās uz augšu. Grozīdamies zem krūma, viņš sakustināja zaru, kas aizķēra otru. Pūķis izplēta plēvītes un lidoja.

Viņš varēja lidot tikai uz leju — augšup viņš rāpoja kā parastā ķirzaka. Krūma pakājē bija tikai ar zāli klāta zeme, un pūķis nolaidās zemē. Rāpās pie koka: uz zemes viņš jutās ļoti neērti.

Ieraudzīt rāpojošu ķirzaku nav grūti. Mazulis pieskrēja pie pūķa, ar visu sparu nokrita četrrāpus, trieca ar roku pa zemi vienreiz, otrreiz …

Atsēdās, turēdams rokā no sitiena apdullināto pūķi. Aplūkoja to, vilka aiz astes, bet pēkšņi izbailēs nosvieda, uzlēca kājās, atrāvās: pūķis, attapies, piepūta kakla maisiņu un skaļi iesēcās.

Mazulis aizskrēja, bet pūķis joprojām kustināja asti un sēca, izslējis galvu, zem kuras piepūtās milzīgs raibs pūslis.

Viņš biedēja ienaidnieku, bet ienaidnieka vairs nebija.

Tings redzēja tikai vienu milzīgu koku. Tā stumbrs bija tik resns, ka aiz tā varēja paslēpties zilonis. Zari izplētās kā plaša telts, un to ēna spētu nosegt nelielu sādžu. Simtiem liānu vijās ap koku, kāpņu veidā karājās lejup pa zariem. Liela galva ar mazām austiņām un sīkām paaklām ačtelēm izspraucās no lapām. Paņirbēja melna krūts ar spilgti rūsganu pakakli. Lācis buruangs[3] neveikli lauzās caur zariem.

Turēdamies pie liānām, buruangs atmuguriski norāpās pa stumbru un gorīdamies devās caur krūmiem.

Viņš apstājās pie katra celma, pie katra ietrunējuša, uz melnās zemes pūstoša stumbra. Noplēsa mizu, laizīja satrunējušo koksni. Tvarstīja kāpurus un vaboles, uzlaizīja tās no ķepām un skaļi čāpstināja.

Tings pagriezās. Tagad viņa priekšā bija retiem krūmiem apaugušais nokarenais upes krasts. Pie akmeņu kaudzes kārpījās piteka mazulis.

Buruangs devās pie ūdens, gorīdamies un bāzdams galvu katrā krūmā. Viņš izskatījās ļoti ziņkārīgs; viņam vajadzēja visu aplūkot, apostīt, nogaršot. Īstenībā viņš meklēja vienkārši ēsmu. Ieraudzījis mazuli, buruangs palēnināja gaitu, ausījās un ievilka gaisu, labpatikā raustīdams nāsis. Pamāja ar galvu un pagriezās uz satrunējušo stumbru.

—    Ui-ui-ui! — iegaudojās mazulis, pamanījis buruangu. — Ui-ui-ui! Ui-ui-ui!. . .

Paskatījies uz kliedzēju, buruangs iegrūda ķepu zem satrunējušā stumbra mizas. Viņš nepaguva noraut mizu: no akmeņu kaudzes otras puses skrēja piteka māte.

Viņa metās pie mazuļa un aizsedza to ar savu stāvu, atņirgusi zobus, zibsnīdama ar acīm un nikni gārgdama.

Buruangs paskatījās uz viņu, papurināja galvu un atrāva ķepu no koka mizas. Pagriezās, paskatījās vēlreiz un lēnām devās uz mežu.

Māte ierēcās, un Tings, šos rēcienus izdzirdējis, nodrebēja. Māte skrēja pakaļ buruangam, rēkdama un dūres mētādama. Ar atņirgtiem zobiem atgaiņādamies, buruangs pazuda meža krēslā.

—    Hu-hu-hu! — iekliedzās viņam nopakaļ mazulis, savilkdams dūres.

Aiztriekusi buruangu, māte atgriezās. Mazulis pierāpoja pie satrunējušā stumbra, pūlējās atplēst mizu. Bāza spraugās pirkstus, uzgūlās stumbram, stenēja un sēca … Piecēlās, gāja gar stumbru, mēģinādams kaut kur pieķerties kādam mizas izcilnim. Ieraudzīja caurumu: stumbrā bija dobums.

Mazulis iebāza roku caurumā un, žēlabaini iebļāvies, vilka to ārā. Roka iespriedās, mazulis brēca un raustīja roku. Viņa acīs bija šausmas, seja saviebās sāpēs.

Izdzirdusi kliedzienu, pienāca māte: viņa atradās pavisam blakus. Palūkojās uz mazo; palūkojās apkārt. Satvēra roku, parāva.

Mazulis iegaudojās vēl skaļāk.

Izvilkusi mazuļa iespriedušos roku, māte iebāza dobumā savējo un sāka vandīties pa dobumu. Vilka roku atpakaļ.

Roka iespriedās. Tings redzēja, kā māte raustīja roku, grozīja to dobumā, izlieca elkonī un plecā. Nekas nelīdzēja. Viņa sasprindzinājumā skaļi sēca, grieza zobus, dusmojās. Mazulis sēdēja blakus, sūkāja pirkstu un laizīja saskrāpēto locītavu.

Noņemdamās gar dobumu, māte ar kāju aizķēra mazuli. Krītot viņš iekoda pirkstā un sāpēs iesmilkstējās. Paskrēja sānis un, iebāzis pirkstu atkal mutē, žēli ieīdējās.

Pēkšņi māte izvilka roku no dobuma. Izvilka tik viegli, it kā nekādu pūļu nebūtu bijis.

Tings ieraudzīja ar kaut ko dzeltenu notrieptos pirkstus. Māte nolaizīja tos un atkal iebāza roku dobumā. Tagad Tings saprata: dobumā atradās lizda, māte bija pakampusi olu, un ar olu dūrē savilktā roka bija iespriedusies. Atstāt olu dobumā māte negribēja, izvilkt roku ar olu nevarēja.

Piteks rosījās pie dobuma: lizdā nebija tikai viena ola. Mazulis pasūkāja pirkstu, nomierinājās, piecēlās un aizkūleņoja uz upes pusi.

Pie paša krasta virs ūdens peldēja lēpju lapas, un pa tām rāpoja saulē spīguļojošas brūngani zaļās vaboles. Mazulis ieraudzīja tās un piezagās pie ūdens.

Piekrastes purva grīšļu biezoknī bija paslēpies krokodils. Tas gulēja nekustīgi, tikko pamanāms uz dūņu un ūdensaugu gļotu fona. Ar caurspīdīgo plēvi cieši pārvilktās acis nemirkšķinājās, bet nespodri raudzījās tālumā, šo acu dēļ viņu ieraudzīja Tings, jo tās iezibsnījās saulē.

Mazulis nepamanīja krokodilu: visu viņa vērību saistīja vaboles, kas saulē mirdzēja kā zaļas dzirkstis.

Izdzirdis čaboņu, krokodils mazliet pakustināja asti un pagrieza galvu. Ieraudzīja mazuli un, tikko kustinādams kājas, līda uz viņa pusi.

Purva grīšļi, ko krokodils pašķīra, mazliet sakustējās. Viņš līda tik lēni, ka Tings uzreiz nepamanīja viņa virzīšanos. Likās, ka piekrastes dūņās un grīšļos joprojām gul kāds neliels netīrs baļķis.

Māte izvilka no dobuma roku ar izpūrušu spalvu kušķi. Tupēdama, viņa pagrieza galvu un skatījās pēc mazuļa. Piecēlās un devās pie viņa uz krastmalu. Saņēmusi aiz kājām dobumā nožņaugto putnu, ejot pārplēsa to uz pusēm.

Abi piteki stāvēja krastā, ēda un spalvas un kaulus izspļāva. Mazulis bāza pirkstus mutē, vilka ārā tur pielipušās spalvas, galvu purinādams plēsa gaļu no putna kājas.

Iesprakstējās zars lūztot. Māte pēkšņi atskatījās un salēcās. Viņai pie kājas noklakšķēja krokodila atvāztie žokļi.

Atgrūdusi mazuli, māte metās virsū ienaidniekam.

Krokodils trieca ar asti un uzšļāca dūņas. Paklakšķināja žokļus, rādīdams šausmīgus zobus.

Piteks rēca. Acis viņam dzalkstīja, zvēroja atņirgtie zobi, mati uz galvas bija izslējušies stāvus. Tings krūmos drebēja — tik baigs bija saniknotais piteks.

Pieliecies, piteks saķēra krokodilu aiz astes. Krokodils mēģināja izrauties, ķetnām kārpīdams zemi. Viņa zobi klakšķēja pitekam pie pašas kājas.

Pēkšņi zobi vairs neklakšķēja: krokodila žokļi bija iecirtušies mīkstumā.

Piteks ierēcās vēl skaļāk. Palaidis vaļā krokodila asti, viņš sakampa ar vienu roku ienaidnieka apakšžokli, ar otru — augšējo. Raustīja, pūlēdamies no krokodila zobu lamatām atbrīvot kāju.

Krokodils dauzīja ar asti, izlocījās ar visu ķermeni, plaši kārpīdamies ar kājām, bet neatlaida žokļus.

Mazulis aizbēga un paslēpās starp akmeņiem.

Tings izdzirda krakšķi: krokodila žoklis atkārās. Piteks atbrīvoja kāju, bet neatlaida ienaidnieku. Viņš piespieda pēdu, no kuras plūda asinis, un, pietupies uz viena ceļgala, plēsa un lauza. No astes sitiena pakrita guļus un turpināja plēst.

Divi ķermeņi saķērās un valstījās pa krastmalu. Krokodila aste sitās gan gaisā, gan trāpīja pitekam, spalvainie pirksti un nagainās ķepas skrāpēja zemi. Asins pilieni krita uz spalvainās muguras un zvīņainām bruņām segtās astes. Krokodils gārdza, piteks skaļi sēca.

Atrautais apakšžoklis aizlidoja sānis. Krokodils krampjaini svaidīja asti un ar purna galu raka zemi. Piteks sagrāba viņu pie kakla, pieliecās pie rīkles . . .

Viņš plosīja ari beigto krokodilu. Plosīja tikmēr, kamēr ienaidnieks pārvērtās asiņainu lēveru kaudzē. Tikai tad piteks atstājās no krokodila, skaļi rūkdams un nikni zibsnīdams acis.

Pastreipuļojis pāris soļus pa krastu, piteks atsēdās. No pārkostās pēdas plūda asinis. Piteks izslēja ievainoto kāju, satvēra to rokās, pievilka pie sejas un sāka to laizīt.

Mazulis izrāpās no akmeņiem un pielīda pie mātes. Viņš trīcēja un klusītēm īdēja. Skatījās uz asinīm, kas pilēja no kājas. Pieglaudās mātei, mēģināja paslēpties viņai aiz muguras.

Virs krokodila paliekām jau dejoja mušas. Spilgti zaļas tās jau iztālēm bija saskatāmas uz sarkanām driskām.

„Cik dīvaini? — brīnījās Tings. — Runā, ka krokodili smaržojot pēc muskusa. Un, lūk, gabalos saplosīts krokodils, bet nekā nejūt no muskusa. — Tings paoda gaisu. — Nē, nemaz nesmaržo pēc muskusa!"

1 ings skrēja caur birzi.

Viņš brida pa begoniju daudzkrāsainām lapām un notrieca to plakanos rožainos ziedus. Saskrāpēja rokas gar ērkšķainiem krūmiem. Sapinās liānās. Uzgrūdās uz kokiem un notrauca no kātiem veseliem groziem orchidejas — violeti zaļas, purpursarkanas un koši baltas.

Gomraji1 gārgdami dzinās viņam pakaļ. Plaukšķināja milzīgos knābjus, ņirbināja melnbaltās spārnu svītras.

No pakājes izlidoja kādi putni. Urkšķēdama, krūmos aizjoņoja meža cūka.

Pērtiķi spiegdami kārpījās liānās, bet giboni šūpojās ar garajām rokām pieķērušies zariem.

Tings visu to redzēja un neredzēja. Skrēja uz vienu pusi, apgriezās, skrēja uz otru. No jauna apgriezās un atkal skrēja . ..

Ne mirkļa apstājas!

Viņš aizkusa. Acīs ieņirbējās uzreiz viss: gan orchideju ziedi, gan brūnie koku stumbri, gan zaļās lapas, gan melnbaltie gomraju plankumi.

Piteki bija pazuduši!

Tings neatcerējās, kā bija tos pazaudējis.

Bija mežmala, un bija upe. Piteks kāvās ar krokodili. Bija akmeņi. Pie tiem sēdēja divi piteki: māte un mazulis. Tings tikai uz mirkli novirzīja acis, un, kad atkal paskatījās, piteku vairs nebija.

Tad viņš metās skriet.

„Atrast!… Ieraudzīt!…"

Pļaviņa … spilgta gaisma … Krūmi un zāle, kas pinās ap kājām …

Meža biezoknis un liānu režģis gaisā, praulu kaudzes zem kājām . ..

Mežmala. Sīks krūmājs … Ezis — garu, raibu adatu ņirbošs kamols… Izbiedētu briežu bara dipoņa …

Klajš līdzenums, apaudzis ar īsu cietu zāli. Milzīgā kamolā saritinājušā pangolina[4] zvīņas …

Tings skrēja bez elpas.

Galvā viņam šalca karsti viļņi, ceļos mocoši smeldza, mēle tikko kustējās izkaltušā mutē.

,.'Tikai nepakristi — viņš sev nepārtraukti sacīja. — Ja nokritīšu — nepiecelšos vairs."

Viņš klupa, pakrita, uzlēca kājās un skrēja atkal.

Grava. . . Krūmiem un biezu zāli apaugušas stāvas nokares. Galva ar lielu purnu un milzīgu ragu uz deguna…

Nokares, kas izvēršas kraujās. Zāle izgaist, rēgojas atsevišķi krūmi starp dziļām, lietus gāžu mālā izskalotām vagām. Bedres un lietus izsistas plaisas izraibina pamatu.

Tings izskrēja no gravas un apstājās, tikko noturēdamies kājās. Atrāvās, pieslējās gravas izcilnim, ieķērās tanī abām rokām un sastinga.

„Viņi!"

Piteki parādījās tikpat pēkšņi kā bija pazuduši.

Augsta krauja pārkārās pāri kā pieliekta siena. Līdzenums aizstiepās tālē, kur to nožogoja niedrāju svītra. Palmu lapotņu skaras griezās debesī.

Piteks ar zīdaini sēdēja uz pauguriņa. Mazulis bija ieķēries tumšajā spalvainajā ādā un zīda krūti. Māte ar vienu roku piespieda viņu sev klāt, ar otru šķirstīja mazuļa īsos matus. Divi lielāki bērni rotaļājās zālē. Sānis bija redzama sēdošā pieaugušā piteka mugura.

Tings nolaidās zemē. Kājas viņam trīcēja, ceļi smeldza, pirksti kaisa. Viņš sēdēja, bet likās, ka kājas vēl skrien. Tings pat paskatījās uz tām: kājas, izstieptas uz sarkanā māla ar ziliem starpslāņojumiem, stāvēja mierā.

Mazuļi rāpoja pa zāli, meklēja kādus augus. Atraduši, pietupās, noplēsa lapas un, viens uz otru skatīdamies, zelēja stiebrus.

Piteks, kas sēdēja ar muguru pret Tingu, piecēlās, paskatījās uz visām pusēm un lēnām devās uz koku pusi.

Tas bija ļoti saknupis, un tāpēc neizskatījās liels. Taisni stāvot, tas būtu garāks par vidēja auguma cilvēku. Muskuļi krasi iezīmējās uz kalsnējām rokām un kājām, kas platās, spēcīgās krūts pēc šķita ļoti tievas. Viņam gandrīz nemaz nebija tauku: tikai āda un zem tās spēcīgie muskuļi. Tāpēc viņš izskatījās dīvains: plecīgs ķermenis, iekritis vēders un liesas kājas. Mazā galviņa uz īsā kakla pavisam neparasta: ķermenis tādai galvai pārāk masivs.

Piteks gāja, ceļgalos tikko saliekdams kājas, nokārtām rokām, kas mazliet šūpojās, bet ne soļu taktī.

Tings pielika plaukstu pie acīm un aizsedza ar to piteka ķermeni: viņš redzēja tikai ejošās kājas. Aizsedza ar plaukstu kājas, un redzēja virzošos ķermeni.

Divas dažādas būtnes! Skatījās uz ķermeni: kāds gāja svarīgi un smagi. Kad redzēja tikai kājas, — likās soļojam ļoti noguris vai nevesels bērns.

Piteks piegāja pie kokiem un paskatījās atpakaļ. Pieliecās, pacēla nolauztu zaru, pagrozīja to rokās un aizsvieda. Pacēla otru . . . Izmēģināja vairākus zariņus un atgriezās pļaviņā, nesdams īsu, nolauzta zara gabaliņu. Pietupās, satvēra zaru abām rokām un iedūra to irdenajā, valgajā zemē.

Viņš bakstīja ar zariņu zemi kā bērns ar lāpstiņu. Parakņāja un izvilka sakni: resnu un īsu, līdzīgu kroplai bietei, tomēr ne sarkanu ne baltu, bet rūsganu. Nolika sānis zariņu un sāka pētīt sakni.

Kā tuvredzīgs viņš pielika sakni pie pašām acīm. Tings nodomāja, ka piteks ošņā sakni. Nē, viņš cēla to garām nāsīm, tieši pie acīm.

Piteks noslaucīja sakni, noberza ar plaukstu zemes, atkal pacēla pie acīm un nokoda galiņu.

Mazuli piegāja pie piteka, apstāja to un skatījās, kā viņš zelē. Piteks koda un zelēja it kā viņus neredzēdams.

Apēdis sakni, viņš pacēla zaru un sēdēdams pagrieza galvu: meklēja citu sakni. Atrada, atbalstījās uz rokas un, nepieceldamies, pavirzījās pāris soļus tālāk, veikli pārvietodamies ar saliektām kājām.

Mazuļi, stāvēdami pitekam aizmugurē, noraudzījās viņa darbā. Atsēdās, sāka rakņāt ar pirkstiem zemi. Grūstīja viens otru un ikreiz, zobus atņirguši, saskatījās.

Vai viņi smējās vai dusmojās? Tings nevarēja saprast, tik neizteiksmīga bija zobu atņirgšana.

Piteks atkal bija dabūjis sakni, atsēdās ērti un sāka ēst. Viens no mazuļiem arī atsēdās un sāka grauzt stiebriņu: saknītes viņam nebija. Otrs neatlaidīgi skatījās uz zara gabalu, kas gulēja blakus pitekam. Izstiepa roku pēc tā — neaizsniedza. Nogūlās uz vēdera, izstiepās un piesardzīgi sāka līst. Satvēra zariņu, parāpoja atpakaļ, uzlēca kājās un paskrēja pāris soļus.

Atsēdies, viņš sāka ar zariņu durstīt zemi. Viņš neatrada sakni, bet vienkārši bakstīja, kur pagadījās. Vērīgi skatījās, kā zara gals iespiežas zemē, paspieda, un valgās zemes pikas uzlidoja augšup. Likās, ka viņam sevišķi patiktu tieši šīs uzlidojošās pikas. Mazulis sparīgi rakņāja zemi, pikas pašķīda uz visām pusēm, un viņš pavadīja tās ar acīm, saraustīti gārgdams.

Otrs mazulis pameta neapēsto stiebriņu un pieskrēja pie pirmā. Mēģināja izraut viņam zariņu.

Viņi nepaguva sakauties: piteks bija pamanījis zudumu. Pačamdīja ar roku pa zāli, paskatījās atpakaļ, pačamdīja vēl. Apgriezās apkārt un, stāvēdams uz četriem, pieliecās pie zemes. Meklēja, meklēja un neatrada. Tad viņš piecēlās un ieraudzīja mazuļus. Piegāja pie viņiem.

Rokas vēziens — un zariņš aizsvilpa garām mazuļiem. Vēl viens vēziens — un mazulis atdūrās ar degunu zemē: viņu bija notriecis sitiens pa pakausi. Otrs mazulis pieplaka un iegrūda seju zālē. Piteks iespēra tam ar kāju un aizgāja, gauss un vienaldzīgs.

Viņš tik mierīgi to visu izdarīja, ka Tings brīnījās: nebija ne trokšņa, ne kliedzienu, piteks nerūca un nedusmojās. Viņš rīkojās kā automats.

Blakus gulēdami, mazuļi īdēja. Pēc tam apklusa, piecēlās, palūkojās apkārt un no jauna iebāza degunus zemē: piteka mugura rēgojās no zāles pavisam tuvu.

Viņi saskatījās un aizrāpoja tālāk no piteka. Saskatījās atkal un sāka bakstīt viens otram sānos ar elkoņiem. Viens pagriezās, un otra elkonis ietriecās tam

sejā.

Mazulis uzlēca, uzklupa vainīgajam un iecirtSs tanī.

—    Hu-hu-hu! — viņi kliedza, ripodami pa zāli, grūstīdamies un vicinādami dūres — Hu-hu-hu!

Viņi atņirdza zobus, censdamies iekost. Raustīja viens otru aiz ausīm, skrāpējās. Vienam no deguna sāka plūst asinis, un viņš, uzķerdams tās ar mēli, sniedzās pēc pretinieka.

Spiegdami, rēkdami un uinādami visādos toņos, kaušļi valstījās pa zemi. Piteks tikai raka saknes un grauza tās, nepievērzdams šai kņadai uzmanību. Māte ar zīdaini uz rokām snauda, pavēra acis, kad spiedzieni kļuva sevišķi skaļi, bet atkal aizvēra.

—    Katram kas savs! — teica Tings, braucīdams kājas. — Kas nu kuram, bet man kaut vai pusstundiņu pasēdēt.

Kāds pieskārās Tingam pie pleca.

Tings nepagriezās, bet tikai pašķielēja: viņam bija slinkums kustēties.

Viņam aiz muguras stāvēja piteka mazulis.

— Hu-hu-hu! — tas no ķērca, bakstīdams ar pirkstu Tingam plecu, uz kura saulē mirdzēja binokļa siksniņas sprādze.

Mazuļa acis zem nokarenās pieres ar tikko saskatāmām uzacīm iedzalkstījās. Viņš atstiepa apakšlūpu, sarauca degunu un neatlaidīgi raudzījās uz sprādzi.

Tings, mazliet pagriezis gaivu un šķielēdams pāri plecam, sastinga.

„Runā, ka tikmēr, kamēr zvēra skatiens nav sastapies ar tavējo, tas tevi gandrīz nepamana," nodomāja Tings. Viņš noslēpa no mazuļa savu skatienu: vienu aci aizvēra un otru tā piemiedza, ka tikko varēja saskatīt mazo piteku.

Mazulis bakstīja ar pirkstu pa sprādzi un uināja. Uzsita ar plaukstu Tingam pa plecu. Tings dzirdēja, kā tas sēca.

Ar tikko pamanāmu rokas kustību, Tings satvēra siksniņu, pavilka to, un sprādze noslīdēja no pleca uz muguras. Mazulis iesita Tingam pa muguru.

Sprādze slīdēja no pleca uz muguras un no muguras uz pleca. Mazulis dauzīja Tingam pa muguru, pa plecu, tvarstīdams sprādzi. Sitieni kļuva aizvien biežāki un skarbāki, sēkšana — skaļāka.

Tings pavilka siksniņu aiz otra gala, un sprādze aizslīdēja uz krūtīm.

Nenoturējies, mazulis iesita pa tukšo vietu un pārstāja sēkt. Viņš skatījās uz Tinga plecu, uz savu plaukstu un meklēja pazudušo sprādzi.

Sprādze izlīda uz pleca. Sitiens — un tā paslēpās uz krūtīm.

Pēkšņi roka ieķērās Tingam plecā. Pirksti sažņaudza svārku audumu un neatlaida to. Reizē ar svārkiem tie biia aizķēruši arī siksniņu.

Raustīdams siksniņu, Tings centās izvilkt to mazulim no pirkstiem. Bet pirksti sažņaudzās vēl spēcīgāk.

Tings sajuta elpu uz sava pakauša: mazulis bija viņam pieliecies pavisam klāt. Mazliet atlaidis dūri, viņš aplūkoja siksniņu un svārkus: meklēja pazudušo sprādzi.

Roka atlaidās, siksniņa atbrīvojās, un sprādze izslīdēja uz pleca. Tūlīt roka sažņaudza siksniņu, un Tings tikko paguva izglābt sprādzi, izrāvis to mazulim no pirkstiem.

— Hu-hu-hu! — iekaucās mazulis, raustīdams svārkus Tingam uz pleca. — Hu-hu-hu!

Sprādze no jauna izlīda uz pleca. Sitiena nebija. Sprādze noslīdēja uz krūtīm, atkal parādījās uz pleca…

Sitiens bija tik stiprs, ka Tings tikko neatdūrās ar zodu ceļgalos. Mazulis atvēzējies metās virsū Tingam un ieķērās viņam plecā ar abām rokām.

Tings neuzcēlās; viņš palika sēžam, piekņupis pie ceļiem. Tagad viņš tikai mazliet redzēja mazuli, kaut arī šķielēja, cik iespējams.

Mazulis raustīja svārku audumu. Tings savilka siksniņu, un mazuļa pirksti slīdēja pa to, bet nespēja ieķerties: stingri pievilktā siksniņa iegriezās Tinga plecā.

Kad mazulis izlaida no pirkstiem svārkus, Tings nepaguva pavilkt siksniņu, lai sprādze varētu aizslīdēt. Jaunais belziens — tagad no sāniem — bija skarbs un negaidīts. Tings nenoturējās, sagrīļojās un novēlās no pakalniņa, uz kura bija sēdējis.

Mazulis uzkrita viņam virsū, neatlaižot svārkus.

Nekustēdamies, Tings gulēja uz vēdera, mazliet pagriezis galvu un pūlēdamies skatīties uz augšu. Virs viņa kārpījās un sēca mazulis, raustīdams svārkus.

Labā roka Tingam bija brīva, bet satvert siksniņu viņš vairs nevarēja: tad vajadzēja pabāzt roku zem sevis. Tings baidījās to darīt — ja nu pēkšņi ir jāatkaujas no mazuļa? Kas zina? Kreisai rokai Tings gulēja virsū, krītot viņš to bija sev piespiedis klāt.

„Nepamanīs," Tings nolēma, mazliet pieceldamies un atbrīvodams roku.

Tings juta, ka mazulis atstājies no viņa muguras un palaidis svārkus vaļā. Šķielēdams, viņš ieraudzīja, ka piteks pietupies viņam blakus. Sēca un vērīgi raudzījās ne uz plecu, bet uz Tinga pakausi.

Mazuļa seja tad bija pavisam tuvu. Tumšās lūpas kustējās it kā čukstēdamas. Piere saraucās grumbās, acis šaudījās no pleca uz pakausi.

i" 51

Pieskāries Tinga matiem un pakausim, mazulis atrāva roku. Pieskārās vēl. Satvēra pāris matiņus un pavilka.

— Hu-hu-hu! — viņš iekaucās, ieķēries matos, raustīdams tos ar visu spēku.

Tings nepaguva atjēgties, kad sajuta karstu elpu uz kakla.

„Iekodīs!"

Tings strauji papurināja galvu.

Mazulis nenoturējās un uzkrita virsū Tingam, bet pirksti neatlaida matus.

Kārdinājums bija liels, un Tings pastiepa roku. Sajuta karstu spalvainu ādu un noglāstīja mazulim kāju.

Troksnis tuvumā lika pārskriet aukstiem drebuļiem pa muguru. Tings pagriezās.

Pāris soļu atstatumā stāvēja pieaugušais piteks.

Atgrūdis mazuli, Tings uzlēca kājās. Mazulis skaļi iekaucās. Piteks paspēra soli, atņirdzis zobus un sažņaudzis dūres.

Tings metās skriet, cik kājas nesa.

Izkaltušais karstais māls patīkami sildīja vēderu, bet ceļgaliem bija neērti: sakaltuši kukuržņi sāpīgi spiedās ādā. Vējš viegli šalca ausīs, un zālītes, kas izlīdušas no māla spraugām, kutināja vaigus. Saule svilināja pakausi.

Tings gulēja kraujas malā. Sānis kā skārda vēdekļi izplētās palmu platās lapas. Pamalē retas, tās saplūda spurainā, robotā sienā tur, kur koki veidoja necaurejamu biezokni. Pāri spurainajai lapotņu sukai kā puķu sultāni šūpoja līganos stumbrus hebangi[5]. Tumšās kokosu bumbas izskatījās it kā ik mirkli varētu atrauties un nokrist.

Traukdamās kā ūdenskritums no kraujas, biezokņa lapotnes līdzīgi pakāpieniem nolaidās līdzenumā un saplūda ar to. Mežmalu izraibināja papagaiļu bars. Piemiedzis acis, Tings tālumā ieraudzīja spilgtus punktiņus, it kā virs krūmiem izspurgušus tauriņus.

Pa kreisi slija krauja, kaila un karsta. Dzelkšnaini stiebri ar asi izrobotām dzeloņainām lapām un cietu ziedu sastatu bumbiņām rēgojās starp zāles puduriem un spraugām, kas izraibināja sausumā izbālējušo mālu.

Tālu priekšā augsti, mežiem apauguši pauguri blīvējās viens pie otra, pakāpeniski izaugot kalnu virknē, kas aizēnoja apvārsni. Vulkānā kailā virsotne izslējās kā liels akmens apsūnojušu ciņu vidū.

Dziļi izskalotā izvagotā krauja vietumis pārkārās izciļņiem, vietumis slīdēja līdz nobērumiem, kas bija kaili vai apauguši ar retiem dzelkšņiem.

Tings no augšas redzēja daļu krūmiem apaugušā, nelīdzenā laukumiņa, kam bija pārkārusies krauja.

Zem kraujas, saules tveicē, starp krūmiem, mālainiem pauguriem un smilšainām nogāzēm kustējās piteku figūras.

Nodūris galvu, Tings raudzījās uz tiem. Viņš nebaidījās, ka viņu ieraudzīs, un skatījās uz leju tā, it kā vērotu bruģi, atlaidies uz trešā stāva palodzes Amsterdamas ielā.

No palmu birzīm atplūda papagaiļu klaigas. Kraujā sēri svilpa kāds pelēks putns, spurgdams starp māla kukuržņiem un dzelkšņiem. Pa sakaltušās zāles puduriem ložņādamas čabinājās ķirzakas. Tās gan uzrāpās lēnām uz saules sakarsētiem akmeņiem, gan pazuda zemes spraugās. Reizēm, draudīgi dūkdamas, aizlidoja milzīgas lapsenes oranža krāsā ar violētiem spārniem.

Pieaugušais piteks iznāca no meža, vilkdams līdzi vairākus lielus zarus. Tie aizķērās aiz krūmiem, akmeņiem, un tad piteks raustīja ar visiem spēkiem, neapstādamies un neatskatīdamies.

Viņš turēja stingri zaru galus, bet virzīt žagaru kaudzi neprata. Sakampis zarus, viņš vienkārši vilka tos sev līdz, nepalaizdams vaļā, bet arī nesakārtodams ērtāk. Zari bija sakrituši viens uz otra, karājās uz visām pusēm un aizķērās aiz akmeņiem. Kaudze nevis slīdēja, bet drīzāk lēkaja pa zemi, un beidzot aizķērās aiz krūma. Piteks rāva, bet kaudze nekustējās no vietas. Piteks rāva spēcīgāk un mīņādamies sapinās zaros. Palaidis tos vaļā, viņš noplātījās rokām, pūlējās noturēties uz kājām, bet pakrita. Pakūņojās, piecēlās četrrāpus un, izkārpījies no žagaru kaudzes, izslējās, sakampa zarus aiz galiem un no jauna rāva, bet tie bija aizķērušies stingri. Tad piteks palaida zarus vaļā un devās pie krūma. Paraustīja zaru, pacēla un atbrīvoja to.

Kaudze atkal sāka lēkāt starp krūmiem un akmeņiem, izkašņādama zemi un putinādama smalkas sausas smiltis. Tā iesita mazulim pa kājām un notrieca to. Mazulis pakrita. Piteks turpināja vilkt, un kaudze slīdēja viņam pakaļ, čabēdama un aizraudama līdzi mazuli.

Mazulis, galvu grozīdams, pacēlās pāri lapām. Pakrita, noslīdējis no zariem, iespiedzās un atkal piecēlās. Otrs mazulis pats uzlēca uz kaudzes un nogrūda pirmo. Abi sāka nodarboties, pieceldamies un atkal nokrizdami, uzrausdamies uz zariem un izslīdēdami tiem cauri.

Piteks acīm redzami sajuta, ka kaudze kļuvusi smagāka, bet atpakaļ nepaskatījās. Viņam tas likās jau parastais gadījums: nasta aizķērusies. Viņš parāva, kaudze palēcās, un mazuļi novēlās.

Krītot viņi pieķērās zaru galiem, un zari rāva viņus līdz. Viņi spiedza un ieķērās zaros, kas izspruka no rokām, dauzīja pa galvām. Nenoturējās, izstiepās zemē un, žēli brēkdami, sāka berzēt putekļiem piebirušās acis.

Piteks neievēroja mazuļu spiedzienus: žagaru nasta joprojām vilkās un lēkāja pa laukumu.

Mazuļi drīz nomierinājās. Piecēlās un, ložņādami pa krūmiem, sāka šķirstīt zāli.

Tings nesaredzēja, ko viņi tvarstīja un bāza mutē. Tie bija kādi sīki kukainīši, ko mazuļi ķēra pa zāli. Viņi pacēla arī katru akmentiņu, kas gadījās ceļā, bet šeit nekā nedabūja.

Laukumā atradās vēl citi piteki — gan pieauguši gan mazuļi. Tings tos pat nesaskaitīja, viņš skatījās tikai uz piteku. Visu pārējo viņa apziņa neuztvēra.

Piteks pievilka zarus pie pašas kraujas, paslēpjoties zem izciļņa nokares.

Pārkāries, Tings pūlējās ielūkoties apakšā, zem kraujas. Viņš ieraudzīja daļu no žagaru kaudzes, kas gulēja neaiztikta. Bet kraujas izcilnis bija plats un apgrūtināja novērošanu.

Izstiepdamies aizvien vairāk uz priekšu, Tings pārkārās pāri izcilnim. Atspiezdamies ar vienu roku zemē, viņš iebāza otru dziļā spraugā un vilkās uz priekšu, cieši piespiezdamies izkaltušajam mālam un censdamies ieskatīties zem nokares, kas aizsedza piteku.

Viņš redzēja, ka sakustas kaudze, un dzirdēja lūztoša zara troksni.. . Ieraudzīja roku, kas satvēra zariņu. Redzēja to saliecamies. Tas atlūza no lielā zara un vilka sev līdzi mizas sloksnīti, bet uz zara pazibēja spilgti balta valga svītra.

Tings izstiepās vēl vairāk, atsperdamies ar kājām zemē un pavilkdamies uz priekšu.

Viņš sagrīļojās. .. Noliecās.. . Viss izzuda putekļos un . .. Tings juta, ka gāžas kaut kur. ..

Viņš atvēra acis: priekšā kā siena stāvēja putekļi. Pataustīja apkārt: smiltis, māls. Tings gulēja sarāvies, tādā kā plaisā, tā kā bedrē, pa pusei apbērts zemēm.

Viņš pārvilka ar roku pa bedres sienām, meklēdams malu. Piecēlās, atsēdās, pieplaka ar seju pie ceļiem un, sasiekalojis pirkstus, ņēmās notīrīt putekļus no acīm.

Koda kaklā, kutināja degunā. Viņš mēģmāja atklepot, bet nevarēja. Aizklāja seju rokām un elpoja, iespiedies plaukstās.

Putekļi nogulās. Tings ieraudzīja kādas bedres pusnodrupušās sienas. Kājas grima irdenā zemē un māla pikās. Augšā spilgts debess plankums.

Tings saprata: nokare bija iebrukuši, un viņš ar to nogāzies lejā.

Iegrimis līdz ceļiem nobirušajās smiltīs, Tings piecēlās. Bedres malas pacēlās augstu pāri galvai, un rokas līdz tām nesniedzās. Viņš izvilka kāju no iebrukuma un uzcēla to uz māla pikas, kas izslējās bedres sānos. Atspiedies uz pikas, vilka laukā otru kāju, bet pika nobruka, un abas kājas atkal iestiga līdz ceļiem nobirumā.

Tings aplūkoja sienas: vietumis rēgojās stingri sakaltušā māla kukuržņi. Viņš izlauza sacietējumu un nolika to pie kājām: izveidojās tiltiņš, bet bedres sieniņā — pakāpiens. Uzkāpis uz māla pikas, Tings iespieda zābaka purnu padziļinājumā.

Bedre bija šaura, un Tings, izpletis kājas, iecirtās ar tām sienās. Viņš mēģināja rāpties augšup, bet slīdēja un nokrita dibenā.

Kaklā no jauna iekņudējās un sāka kutēt degunā. Kājas iegrima irdnē.

Tings neatlaidīgi kārpījās augšup, slīdēja, krita un kārpījās no jauna. Bedres sienas iebruka, no tām izvēlās lieli kukuržņi. Bedre kļuva platāka, bet tās dibens pacēlās: pieauga nobrukumi.

Tings uzrāpās līdz bedres malai. Uzcēla kāju augstāk, izstiepa roku, ieķērās pirkstiem zemē, pavilkās un paskatījās laukā no bedres.

Viņš ieraudzīja plašo debesi, nedaudz mālu, smiltis un akmeņus. Bedre izrādījās tikai bedrīte dziļas plaisas dibenā.

Nobraukdams bedres malas, Tings izlīda laukā. Gāia pa plaisas dibenu uz turieni, kur rēgojās gaisma. Plaisa beidzot kļuva pavisam šaura, un viņa pleci jau skāra tās sienas. Sāniski viņš aizspraucās līdz izejai un paskatījās laukā: divu soļu atstatumā līgojās zari.

Viņš atradās pie pašas kraujas*pakājes, nogruvuma malā. Nokares vairs nebija, tās vietā milzīgs ūdens izskalojums augšā un nobirums apakšā. Blakus — kā sūklis nelīdzena, ar padziļinājumiem un caurumiem izvagota māla siena. Lejā tumsa dziļas ieplakas: strauti, kas krita lejup pa izvagojumiem, izveidoja šeit ezeriņus. Lietus gāzes aiznesa smiltis, izskaloja lejā krauju. Spraugas un izvagojumi pārvērtās dziļās plaisās un ieplakās.

Žagaru kaudze gulēja kādas ieplakas priekšā.

Tings nepaguva pavērties apkārt, kad parādījās piteki.

Viens izlīda no blakus ieplakas, aiz zaru kaudzes pēkšņi palūkojās cits. Pāris mazuļu ieņudzējās attālāk.

Apkārt raudzīdamies un ausīdamies, piteki sanāca kopā. Viņi skatījās augšup, uz krauju, skatījās lejā uz smilšu blāķiem un pikām. Viņi saskatījās, un vaibsti viņu sejās mainījās asi un spēji. Viens izstiepa roku, it kā rādīdams uz krauju, cits kustināja pirkstus, gaisu tvarstīdams.

Piteki kļuva vērīgi. Tings izdzirdēja vaidus: kāds vaidēja pavisam tuvu, pie žagaru kaudzes.

Viens no pitekiem piegāja pie kaudzes un pārliecās zariem. Atgāja nost, un abi klausīdamies sastinga. Viņi izstiepa kaklus, nolieca galvas un mazliet pieliecās. Viņu nokārtās rokas bija elkoņos ieliektas. Tā klausoties, viņi izskatījās gatavi lēcienam.

Piteki uztvēra, no kurienes nāk skaņas, un devās uz nobiruma malu.

Kaudze traucēja Tingu, bet pa zaru spraugām viņš ieraudzīja, ka piteki uzmetās zemes pikai, kas bija kaudzes tuvumā. Viņi kustināja piku, mēģināja to nogrūzt. Vaidi atskanēja arvien biežāk un skaļāk; tagad tie skanēja jau kā aicinājums.

Aptaustījuši zemes piku, piteki ieķērās tanī ar rokām. Tings redzēja viņu saliektās muguras un sasprindzinātos roku muskuļus, redzēja sakustamies lāpstiņas uz muguras, izspiežamies mugurkaulu. Zemes pika sakustējās. ..

Vaidētājs pats nevarēja izlīst no apakšas, bet piteki nespēja zemes piku novelt: viņi varēja to pavelt tikai uz sāniem.

Muguras kļuva taisnas, muskuļi atslāba, un zemes pika sašūpojās un atkrita. Zem pikas gulošais iestenējās.

Viens no pitekiem pietupās, bet otrs ieķērās zemes pikā stāvēdams. Viņi no jauna sasprindzināja muskuļus, un zemes pika saliecās. No tā piteka muguras kustībām, kas pietupās uz ceļiem, Tings noprata, ka viņš, ar vienu roku atbalstīdamies, otru nolaida.

Atskanēja piesmacis kliedziens. Abi piteki pietupās pie kaut kā, kas gulēja uz zemes.

„Protams, tas ir saspiests piteks!"

Tings pacēlās pirkstgalos, lai palūkotos pāri kaudzei.

Zemē gulēja gandrīz pieaudzis piteks. Acis viņam bija aizvērtas, no saviebtās mutes tecēja asinīm sajaukta siekalu straumīte. Gūžā sārtojās milzīgs ievainojums. Piteks vārgi stenēja, bet viņa rokas pirksti it kā skrēja — tik ātri viņš tos kustināja, kārpīdams zemi.

Viens no pitekiem atgāja nost, otrs atmēdās blakus ievainotam un raudzījās uz viņu, kustinādams izstieptās lūpas un ar plaukstām berzēdams savus ceļgalus. Pataustīja galvu, pieskārās ādas nobrāzumiem uz ievainotā gūžas. Tas paraustīja kāju, saviebās un pavēra acis.

Atskrēja mazuļi un pietupās, saskatīdamies un bakstīdami viens otru ar elkoņiem. Virs ādas nobrāzuma iesīcās zaļas mušas, un kāja ikreiz noraustījās, kad uz sārtuma parādījās zaļā dzirkstelīte.

Mazulis uzsita mušai. Ievainotais sāpēs iekaucās, un kā atbalss atsaucās mazuļa kauciens: piteks atgrūda viņu.

… Blīkšķis bija skarbs un negaidīts. Tings notrīcēja.

Blakus kaudzei stāvēja piteks un lauza zarus. Tikai pāris soļu šķīra viņu no spraugas, un Tings dzirdēja, ka viņš, saliekdams resnu zaru, saraustīti elpo.

Viņš to raustīja, sakampis abām rokām. Visa kaudze līgojās, zari sita pitekam pa rokām, skrāpēja krūtis un seju. Piteks piemiedza acis, vaikstījās un, nosviedis atlauzto zaru, ķērās pie cita un raustīja no jauna.

Savācis zarus, viņš piespieda tos pie krūtīm. Zari karājās uz visām pusēm, līda acīs un slīdēja ārā no rokām kā dzīvi. Pasperot soli, pitekam izkrita viens zars, viņš paklupa uz tā, un izkrita otrs. Viņš nosvieda tad visu kaudzi, pieliecās, savāca visu savu nastu un atkal piespieda pie krūtīm.

Piteks nosvieda kaudzi pie ieejas aliņā un pazuda tanī, bet tūlīt atkal izspraucās laukā un aizvilka zarus līdzi.

Tings nevarēja saredzēt, ko piteks tur dara.

„Pakaišiem zari pārāk rupji, — sprieda Tings.

— Varbūt viņš taisa no tiem griestus?"

Alā bija grīda un sienas, bet griestu vietā atvērās sprauga: aliņa slija augšup kā dūmenis.

Tings līda apkārt zaru kaudzei pie kraujas, kas atradās alai sānos un ielūkojās tanī.

Viņš paguva saskatīt zālāja pakaišus un zarus, kas nokarājās no augšas. Starp zāli un zariem grozījās piteks.

— Hhaaaa …

Rēciens apstulboja Tingu. Viņš uzlēca uz zaru kaudzes un sāka skraidīt pa to, meklējot spraugu.

Sprauga bija pazudusi.

portejas[6] krūmam, kas bija nokārts bali violetu ogu vijām, viņš aizķēra ar roku lapu, un tagad mazais pirkstiņš mocoši svila. Tings lika tam klāt zemi, bet sāpes nepārstāja.

—    Nolādētā Javas nātra, — murmināja Tings, pūzdams uz pirksta un piesizdams kāju: viņš nevarēja rimties aiz sāpēm. Tās bija tik stipras, ka gribējās kliegt, un viņš būtu kliedzis, ja nebijis piteku.

Biezā zaru jūklī, starp lapām, bija redzami milzīgie duriana[7] augļi. piteks, sēdēdams uz resna zara, turēja augli uz ceļiem. Viņš lobīja no tā ērkšķiem klāto mizu, urbinādams to ar pirkstu. Divi mazuļi, ķerstīdamies pie zariņiem, dauzījās blakus.

Nolobījis durianam gabaliņu mizas, piteks iebrauca ar roku auglī kā krējumu piepildītā traukā. Izkašņāja no tā sniega balto mīkstumu, un plati atplēta muti.

Viņš skaļi čāpstināja un laizīja plaukstu. Izēda visu mīkstumu un, izspļaudams sēkliņas, atplēta ceļgalus: tukšā čaula aizlidoja pa zariem.

Augļu bija daudz, un daži karājās blakus pitekam, Paskatījies uz tiem, viņš piecēlās un uzrāpās augstāk. Aplūkoja augļus un piesardzīgi satvēra plaukstās vienu no tiem, ko nezin kas bija mazliet apgrauzis.

Tings uz mirkli piemirsa pat mazo pirkstiņu, tik ļoti viņu pārsteidza piteka izvēle: protams, apgrauztais auglis bija vairāk nogatavojies nekā citi.

„Visgatavākie augļi ir lapseņu apgrauzti, — Tings atcerējās. — Bet kāda lapsene apgrauzusi šo milzeni?"

Mazuļi uzrāpās tanī pašā zarā un čāpstināja lūpas … Viens piedūrās ar pirkstu durianam, sadūrās

Uti saviebās. Pieskārās vēlreiz auglim. Viņš izstiepa un atrāva roku kā kaķis, kas sastapis ezi un aizskar to ar ķepu.

Piteks pastiepa mazuļiem uz plaukstas augļa balto mīkstumu. Divas mazu]u rokas sadūrās virs kumosa un ieķērās viena otrā. Kumoss novēlās lejā. Mazuļi uzlasīja paliekas, bakstīdami viens otru ar pierēm: laijīja ar balto mīkstumu notriepto zaru.

Viņi ēda tā, it kā gribētu apēst šim kokam visus augļus. Piteks rāva vienu durianu pēc otra, un ikreiz pēc tā sniedzās rokas, bet lūpas izstiepās un čāpstināja. Tikko ielaidis roku auglī, viņš jau vēroja mazuļus, un, tikai dusmīgi rūcot, viņš varēja iebāzt balto kumosu savā mutē. Viņš atgrūda mazuļus, bet tie nerimās. Likās, ka viņi pavisam nebaidās piteka rūkšanas un, nepaspējuši vēl norīt, jau sniedzās uz viņu.

Tingam saskrēja siekalas mutē. Viņš it kā izjuta duriana garšu un tā smaržu: ķiploka un bojātas olas sajaukumu. Pie šīs smaržas viņš uzreiz pierada — sevišķās īpatnās augļa garšas dēļ.

Norāvis durianu galvas lielumā, piteks to nenoturēja. Auglis slīdēja pa zaru un, notraukdams lapas, nokrita zemē. Turēdamies ar roku pie zara, piteks, lejup lūkodamies, noliecās. Baltais mīkstums bija izplūdis no mizas, un jau tūlīt ap to sāka lidināties iesārti tauriņi.

Piteks rāpās lejā. Viņš nokāpa, cieši pieķerdamies zariem ar ieplesto kājas lielo pirkstu. Pietupās uz apakšējā zara, skatīdamies apkārt un kaut ko meklēdams. Atgūlās, izstiepās uz zara un pievilkās pie lianas resnā stiebra, kas nokarājās stumbra tuvumā. Paraustīja liānu un pārkāra kājas. Norausās no stumbra, ar vienu roku turēdamies pie lianas, ar otru apņemot stumbru, un kājām ieķeroties koka mizā.

Piegājis pie parsprāgušā duriana, viņš atsēdās, plaši ieplētis izstieptās kājas un atzvēlies pret resno stumbru.

Mazuļi strauji norāpās no koka kā pa virvi. Viņi novēloja: piteks bija paguvis apēst durianu. Palūkojušies uz tukšo mizu un uz piteku, viņi atsēdās tam blakus, čāpstinādami lūpas un laizīdamies.

Tikko atsēdies, viens no viņiem piecēlās: tuvumā pavīdēja spilgti oranžas zvaigznītes. Ar šim zvaigznītēm bija nobārstīts viss koka stumbrs. Tās karājās pie mizas kā pielīmētas.

Tings pazina polialteju — koku, kam ziedi aug tieši no mizas. Iesārti, melni un dzelteni taureņi bariem riņķoja ap ziediem, nosēdās uz tiem, izbiedētas uzspurdza gaisā lapsenes, un atkal nosēdās.

Mazulis piezagās pie koka.

— Hu-hu-hu! — un plauksta uzšāva pa ziedu.

Izbiedētie taureņi sagriezās virpulī mazulim pie pašas galvas, bet viņš nepaskatījās uz tiem. Pieliecies pie mizas, viņš pavērās zem plaukstas. Atņēma plaukstu no mizas — un zemē nokrita nobālis dzeltens kamoliņš.

Jauns plaukstas sitiens — un atkal oranžā zvaigznīte pārvērtās bālā kamoliņā.

Guvums neizgaisa, tas palika rokā, bet tā pārvērtās, ka mazulis to vairs nepazina.

Tings skaidri saskatīja kaut ko līdzīgu neizpratnei mazuļa sejā, kad tas atvēra plaukstu. Uzrauktās uzacis un apbēdināti izstieptās lūpas likās sakām: „Nekā nesaprotu. Bija viens, bet tapa cits."

Mazulis iebāza mutē saspiesto ziedu un tūlīt to izspļāva. Pagriezās un atvēzēja roku, ķerdams tauriņu.

Raibi zaļa piciņa nokrita no koka, atritinājās, un pa zemi aizlocījās gara koku čūska. Mazuļi sastinga.

Viņi raudzījās uz zaļo svītriņu, acis neatraudami, nekustēdamies, pat neelpodami. Rūsgans taurenītis, palidinājies, nolaidās mazulim uz galvas — bet viņš nepakustējās.

Čūska aizlīda, bet mazuļi vēl vienmēr lūkojās uz krūmiņu, kurā izgaisa zaļā svītriņa.

Tings paskatījās uz piteku. Tas stāvēja, piekļāvies stumbram, un nenolaida acis no krūma.

—    Uiiiii! Uiiiii! Uiiiii!.. .

Piteks sarāvās un pagriezās uz kliedziena pusi. Mazuļi pieskrēja pie viņa — un visi trīs atkal sastinga. Viņi bija nekustīgi kā uzvilkta atspere, kas katru acumirkli gatava atrist. Tings sastinga tāpat kā viņi, tāpat kā tie, bija gatavs lēcienam. Pats nezinādams kādēļ, viņš atdarināja to kustības.

—    Uiiiii! Uiiiii!.. .

Starp kokiem pazibēja kāda figūra. Jauns piteks šaudījās no viena koka pie otra. Viņš spiedza un rēca, bet viņa rēcieni atgādināja gaudošanu. Nāves bailēs viņš ķērās pie liānām un nespēja uzrāpties pa līganajiem stiebriem. Ķērās pie stumbriem, bet rokas atšļuka no koka mizas, un līdz pirmajiem zariem bija tālu.

Bija acīm redzami, ka briesmas ir tuvu: to rādīja viņa bailes.

Tings nepamanīja, kā tas notika: pļaviņā pēkšņi parādījās daudz piteku. Tie rēca, kratīja dūres, dauzīja sev krūtis, kauca, spiedza.

—    Hhaaaa! … — pēkšņi viens ierēcās, rokas mētādams. — Hhaaaa!…

Tings tikko nenogāzās no šī rēciena, kas atskanēja nedaudzu soļu atstatumā. Viņš automatiski atvēra muti, lai ierēktos mežonīgā balsī, bet attapās un piespieda plaukstu pie lūpām.

Piteks aizgrūda mazuļus pie liānām. Tie krampjaini ieķērās tanīs — dreboši un nožēlojami — un, atpakaļ šļūkdami, rāpās pa tām augšup. Sažņaudzis dūres un atņirdzis zobus, piteks neveikliem lēcieniem metās pāri pļaviņai, un Tings metās viņam pakaļ, sāpīgi sasizdamies pret gumijkoka saknēm, kas atgādināja dēļus.

Kā plankumaina ēna no kokiem izlēca panteris. Metās jaunā lēcienā …

Jaunais piteks strauji apgriezās, nenoturējās kājās un pakrita. Panteris pārlidoja viņam pāri. Piteks četrrāpus aizlīda aiz krūma. Panteri neizbiedēja kaucieni un klaigas. Gatavs jaunam lēcienam, tas pieplaka zemei un dauzīja ar asti zāli. Viņš paskatījās apkārt, mazliet pagriezdams galvu, un atņirdza zobus, piemiedzis īsās ausis apaļai galvai.

Viens lēciens, otrs … un pieaugušais piteks atrāvās: pantera ķetnas kārpīja zemi divu soļu atstatumā.

Pantera un piteka rēcieni saplūda, plankumainais stāvs pacēlās, aizsegdams tumšo, un abi novēlās zālē.

Viss sajaucās. Šaudījās piteki, pa zemi vārtījās divi stāvi — tumšais un plankumainais.

Piteks sagrāba panteri aiz rīkles un žņaudza to. Panteris skrāpēja ar priekšējām ķetnām piteka plecus un krūtis. Plosīja tam vēderu ar pakaļējo ķetnu asiem sitieniem.

… Tings skraidīja apkārt ar revolveri rokā. Pārējie piteki kaut kur pazuda.

Viņam nekādi neizdevās pieiet tieši klāt panterim, viņš gribēja šaut taisni virsū, bet baidījās ievainot piteku.

„Beidzot!"

Tings nospieda gaili. Šāviens nesprāga.

„Kļūme?"

Viņš raustīja gaili, bet revolvers nešāva.

Niknumā iekliedzies, Tings iesita panterim pa galvu ar revolvera rokturi…

Panteris tikai mazliet vairs skrāpēja ar ķetnām, piteks gulēja nekustīgi. Vēders viņam bija saplosīts, un zarnu gali sajaucās ar ādas driskām. Ādas skrandas atkārās no krūtīm un pleciem, dziļā ievainojumā redzams ribas gabals. Brūce kaklā atsedza gāmuru.

„Miris!"

Tings uzcēlās un atskatījās. Pļaviņa bija tukša.

Un pēkšņi viņš atcerējās:

„Upe… Izrakumi… Dibua .. ."

Tas ir šeit — vesels piteka galvaskauss! Vēl vairāk — visa galva. Viss piteks!

Tings atsēdās blakus pitekam un noglāstīja tam galvu. Viņš nedomāja par to, kā aiznesīs piteku, ko ar viņu darīs. Sēdēja viņam blakus, glāstīja galvu un priecājās: „Man ir piteks." Priecājās par tā līķi, ko pirms minūtes bija meties glābt.

Sirds pamira: virs galvas atskanēja rēcieni. Tings pacēla galvu un ieraudzīja piteku atņirgtos zobus.

—           Tas ir mans! — viņš iesaucās, uzmetoties virsū pitekam un spiežot tā galvu sev pie krūtīm.

Maitas smaka aizsita viņa elpu, bet viņš neizlaida galvu no rokām.

—    Mans!

Jaa un zemes racēji atrada Tingu mežā.

Viņš gulēja, iespiedis seju zemē, blakus samīdītas raflezijas[8] ziedam, cieši spiezdams pie krūtīm pumpuru kāpostgalvas lielumā. Pa viņu ložņāja mušas,

ko bija pievilinājusi zieda smarža un maitas smaka. Kreisā roka Tingam bija apsvilusi un pārklāta čūlām. Svārki un bikses vienās driskās, kurām cauri rēgojās saskrāpēta āda. Kreisās piedurknes nebija pavisam.

Saspiedis raflezijas ziedu, Tings it kā gulēja ciešā miegā: vājā elpa bija vienmērīga un mierīga.

—    Viņš ir dzīvs! — līgsmi uzsauca Jaa zemes racējiem, kas baidījās tuvoties uz zemes gulošajam Tingam.

Tingu apgrieza uz muguras. Jaa gribēja viņam izņemt no rokām pumpuru. Tas bija jāizvelk gabaliem: nebija iespējams atvāzt krampjaini sažņaugtos pirkstus, atvilkt krūtīm piespiestās rokas.

—    Es zinu, — teica Jaa. — Tagad es zinu.. Viņš ir ēdis dzeltenās ogas! No tām cilvēks kļūst neprātīgs un skrien, skrien … Pakrīt, paguļ un atkal skrien . . . Es reiz ēdu tādas ogas. Un skraidīju pa kampongu šurp un turp, šurp un turp. Mani piesēja pie koka, un es mīņājos kājām: tās skrēja pašas no sevis… Dīvainas lietas es redzēju toreiz … Lidoju uz mēnesi ar lielu putnu .. .

—    Un tu aizlidoji uz mēnesi? — jautāja viens no zemes racējiem.

—    Jā. Tas bija gluds un spīdīgs kā nospodrināta bļoda. Tur arī es skrēju. .. Pēc tam ilgi gulēju. Arī viņš tagad ilgi gulēs.

Zemes racēji nocirta zarus un izgatavoja nestāvās. Novietoja uz tām Tingu.

—    Nesiet! — Jaa komandēja. — Nesiet! Es iešu blakus un stāstīšu, kā lidoju uz mēnesi un skraidīju pa to …

Tings nogulēja divas diennaktis.

—        Viņš, droši vien, ir skraidījis vairāk par mani, — sacīja Jaa. — Es gulēju tikai līdz otram rietam.

Tings tā arī neatrada pitekantropu. Kāda liela izrakteņa — ne īsti degunradža, ne begemota — nedaudzas kaula drumstalas bija viss, ko viņš ieguva savos izrakumos. Viņš nenoķēra arī ornitopteru, Toties kodes viņš atveda daudz: desmitiem kārbiņu bija piepildītas ar vienādām vates kārtām, uz kurām atradās kodes. Desmit tūkstoš kodes!

,,Ai, ko es teikšu Dibua? — simto reizi nodomāja Tings, kad Javas krasti iegrima jūrā — Nekā, izņemot sapni un murgus. Pitekantropa skelets… Es apmierinātos tagad ar vienu skriemeli!"

Pasažieru vidū izrādījās arī kāds kukaiņu vācējs. Viņš atgriezās Eiropā pēc četru gadu ilgas klaiņāšanas pa Jaun-Gvineju un tās simts saliņām, kas izraibina karti uz austrumiem no tās. Viņam bija vairāk nekā tūkstoš ornitopteru: sākot no malajiešu zaļām „Viktorijām" līdz jaungvinejiešu skaistulim, zeltā starojošam astainam tēviņam „paradizes šenbergijam" un zilajiem „urvilijiem" no Bismarka archipelaga. Savācējs tirgojās ar kukaiņiem, un Tings nopirka no viņa pussimts ornitopteru.

„Astoņas jaunas formas manai kolekcijai! — priecājās Tings, ieslēdzies kajītē un aplūkodams papīra aploksnēs iesaiņotos milzīgos tauriņus — Viņš man pārdeva divas pasugas, kurām vēl neviens nav devis vārdu. Viņš pat nezina, ka tās ir jaunas. — Tings pamirkšķināja pats sev un atskatījās uz durvīm. — Nu ko tur! Zeļenkas ekspedicija atveda tikai vienu zobu, un zemes tie izraka kalniem. Man nepienākas pat puszoba, — viņš mierināja sevi, noglabādams čemodānā kārbiņu ar vērtīgajiem ornitopteriem. Tomēr žēl, ka nekur nevar nopirkt pat ne pitekantropa zobu! — un viņš aizcirta slēdzi.

— Protams, jūs nekā neatradāt, — Dibua viņu saņēma. — Redzu to no jūsu sejas. Es ari nekā cita negaidīju: tas pavisam nav tik vienkārši, kā jūs domājat. Aizbraukt un atrast. .. Ha-ha-ha …

„Kā, — Tings nodomāja, — jau iepriekš zināja, ka neatradīšu pitekantropu, un tomēr sacīja: „meklējiet", mācīja, kur un kā meklēt. Un tagad smejas?"

Tings noslēpa aizvainojumu un sāka stāstīt par saviem izrakumiem.

—    Jūs neatradāt, — Dibua viņu pārtrauca, — bet es atradu. Šeit, mājās, kastēs ar Javas izrakteņu kauliem. Es tās pārkravāju un pēkšņi atradu piecus pitekantropa gūžkaulu lauzumus. Tas ir jocīgi, vai ne? Tie nogulējuši pie manis apmēram četrdesmit gadus, un es nekā nezināju.

Tings otrreiz jutās aizvainots. Kā gan nē? Viņš Javā nekā neatrada, un šeit, savās mājās, atrod.

—    Toties es, — viņš nenocietās, — redzēju dzīvus pitekantropus. Dzīvus! — Un Tings izstāstīja savu murgu.

—    Tāds murgs ir vērts pitekantropa gūžkaula, — beidzis savu stāstu, viņš dzirdēja sakām. — Jums, protams. Man būtu tīkamāks kaut vissliktākais zobs.

Tings apvainojās trešo reizi un aizgāja. Mājās aizvainojums uzreiz izgaisa: vajadzēja tikai paskatīties uz aploksnēm ar ornitopteriem un uz sagatavotiem ietvariem.

Aizritēja viens gads, otrs. Tings paguva izkārtot visus uz kuģa nopirktos ornitopterus. Kārbiņas, kurās uz vienmērīgām vates kārtām gulēja tūkstošiem kodes, tukšojās viena pēc otras: kodes uzdūra uz ļoti smalkām adatām, un novietoja nospodrinātās kastēs.

Katra, ar šaurajiem pincetes galiņiem maigi satvertā kode Tingam atgādināja Javu. Un ar katru jaunu kodi šīs atmiņas izbālēja: Tingam šķita, ka starp viņu un Javu aizvien vairāk sabiezē migla, kas pamazām aizklāj meža biezokņus, upi, sēkļu smiltis, sviedrainās malajiešu muguras, bedres ar ieskalotām žūstošām dūņām.

Dienas ritēja. Kārbiņā ar īpaši vērtīgām kodēm parādījās sīks zeltains taurenītis ar garām ūsiņām. Zem taureņa bija piestiprināta etiķete ar nosaukumu latiņu valodā „Aurotinea Dibuasi", kas nozīmē „Dibua zelta kode". Tings bija nosaucis par godu Dibua jaunu kožu sugu. Tās apraksts jau gulēja zinātniskā žurnālā redakcijā.

—   Lūk, jūsu kode, — sacīja Tings, ieejot Dibua kabinetā. — Dibua kode! Vai redziet, cik graciozs zīmējums tai uz spārniem. Es pats to noķēru Javā, un tā ir visskaistākā no kodēm, kuras es atvedu.

—    Kode? Jā, ļoti jauka, — Dibua paskatījās uz kārbiņu. — Bet vai zināt, Ting, kas noticis Javā pēdējos gados, pēc jūsu brauciena?

Tings nepaguva apvainoties: Dibua taču pavisam neinteresējās par kodi, kas nosaukta viņa vārdā, pat īsti nepaskatījās uz to.

—    Kenigsvalds!

Tings dzirdēja šo vārdu pirmo reizi. Pēc minūtes tas jau dunēja ausīs, ņirbēja uz sienas. Tings atcerējās dienu, kad bija klejojis pa mežu Javā, nolādēdams zilo mālu, kas viņu bija pievīlis.

—    Pēdējos gados Kenigsvalds izdarījis izrakumus Javā. Viņš raka gan šur, gan tur, un viņam izdevās iegūt vairāku pitekantropu atliekas … Bērna galvaskausa atliekas … Galvaskausa vāku … Pusi apakšžokļa…

Dibua stāstīja, Tings klausījās. Cits ar citu mainījās upju un ciematu nosaukumi, slāņu nosaukumi un šinīs slāņos atrasto izrakto dzīvnieku svarīgie latiniskie nosaukumi. Cik daudz visa kā ieguvis Kenigsvalds!

Vēl viens atradums: zemes racēju rokās nonācis labi uzglabājies galvaskauss. Viņi to saskaldījuši gabalos, lai pārdotu kolekcionāriem pa daļām.

—    Jūs dzirdat, Ting? Viņi saskaldījuši to gabalos! Cerēdami, ka pārdodot gabaliem, dabūs vairāk naudas nekā par veselu galvaskausu. Kenigsvaldam izdevies nopirkt gandrīz visas daļas. Viņam sevišķi laimējies.

—    Kur tas bijis? — jautāja Tings, izņemdams pīpi no mutes.

—   Sangirena rajonā, kilometru no Bapangas.

—    Bapanga! Es biju četrus kilometrus no turienes. Tikai trīs kilometri starpības!

—    Svarīgi nav kilometri, — Dibua iesmējās.

—    Kāpēc gan ne es? … Tings nemanīja, ka apgriezis pīpi otrādi, un pelni birst viņam uz zābaka.

—    Jūs? Bet Kenigsvalds taču tur strādāja vairākus gadus, nevis trīs mēnešus. Un viņš… viņš neskraidīja pa mežu pakaļ kodēm.

Tings klusēdams raudzījās pelnu kaudzītē uz sava zābaka.

„Kur tā gadījusies? Kenigsvalds ieguvis piteku atliekas. Lai arī es nepratu tās atrakt. Bet nopirkt… nopirkt būtu pratis arī es … kaut vienu gabaliņu …"

Palūkojies uz pīpi, nopurināja ar mutautiņu pelnus no zābaka un piecēlās. Viņš bija dziļi aizvainots. Viņu aizvainoja viss: Dibua, Kenigsvalds, zemes racēji, Bapanga, viltnieki piteki.

Turēdams rokā otrādi apgriezto pīpi, Tings izgāja no Dibua kabineta. Paklāja zilās svītras atgādināja viņam Javas zilo mālu. Atgriezies mājās, Tings atcerējās: kārbiņa ar kodēm bija palikusi pie Dibua.

—    Lai…

Paoda rožaini apmaloto neļķi — retas nokrāsas ziedu. Neļķe smaržoja pēc sasildītām sausām dūņām.

Pusaizmirstā Java atgriezās. Lūk, viņi, meža biezokņi, orchideju čemuri, zālē un uz stumbriem lēkājošie saules plankumi … Tveicīgie upes sēkļi… Lietus ūdens un odu kāpuru pilnās bedres… Vulkānā kailā virsotne. .. Mežiem apaugušie pakalni. . . Ķīnieša zilās acenes …

Viens pēc otra atgriezās atmiņā murga momenti. Zilonītis mežmalā … Ķirzaku čaboņa un lapseņu sanoņa kraujā… Piteki starp bambukiem, jautrā ēnu un saules rotaļā … Pļaviņa … Mazulis, kas rotaļājās ar siksniņas sprādzi…

—    Dibua sacīja, ka mans murgs nav vērts slikta zoba. Var būt! Bet katru dienu tādi murgi negadās. Esmu redzējis dzīvu piteku. Un esmu priecīgs, ka man gadījies visu to piedzīvot.

.

AUTORA PIEZĪMES

PITEKANTROPS

»Daudz gaismas izlīs pār cilvēka izcelšanos un pār viņa vēsturi'* — tā rakstīja Darvins savas grāmatas „Sugu izcelšanās" (1859) pašās beigās.

Cilvēks nav izņēmums; tāpat kā visi citi dzīvnieki, arī viņš ir cēlies no zemāk organizētiem senčiem. Cilvēkam vistuvākie dzīvnieki ir pērtiķi, it sevišķi — cilvēkveidīgie pērtiķi (gibons, gorila, šimpanse, orangs). Tomēr atšķirības starp pērtiķiem un cilvēku ir ļoti lielas. Pērtiķveidīgais sencis nevarēja uzreiz ar vienu „lēcienu" kļūt par cilvēku — ir bijusi gara pārejas formu virkne. Sīs pārejas formas tagad vairs nedzīvo, tās jau sen izmirušas. No tādām pārejām Sevišķi interesanta ir šāda starp forma: dzīvnieks, kam piemīt gan cilvēka, gan pērtiķa pazīmes, „vidēja forma" starp cilvēku un pērtiķi. Šā iestarpinātā virknes locekļa paliekas, t. i., viņa kauli ir ne tikai interesanti zinātniekiem, bet arī ļoti svarīgi. Jāpierāda, ka teorija par cilvēka izcelšanos no pērtiķveidīgiem senčiem ir patiesa, un labākais, neapstrīdamais pierādījums tam — paliekas, tieši pārejas formas skelets.

Slavenais zinātnieks Hekels uzzīmēja savā laikā dzīvnieku valsts ciltskoku; tā pamatā bija novietoti vienkāršie vienšūnas dzīvnieki, ciltskoka smailē — cilvēks. Cilvēka ciltskokā, protams, izrādījās pārtraukums: pāreju no pērtiķveidīgā senča uz cilvēku tā laika zinātne (XIX gadsimta pēdējā ceturksnī) nepazina. Un, lūk, Hekels ievietoja cilvēka ciltskokā šo pārejas formu, kuru neviens nekad nav redzējis.

Viņš to nosauca par pērtiķcilvēku vai pitekantropu. Šis nosaukums cēlies no vārdiem „pitecus" — pērtiķis un „antropos" — cilvēks.

Hekela pērtiķcilvēks bija tikai pieņēmums, bet zinātnei vajadzīgi fakti. Vajadzēja atrast cilvēka ciltskoka iztrūkstošo ķēdes locekli. Šis uzdevums aizrāva jauno holandieti Eženu Dibua; vēl studēdams, viņš sapņoja par tādu atklājumu. Kļuvis anatomijas docents Amsterdamas universitātē, doktors Dibua palika uzticīgs saviem jaunības sapņiem. Viņš ilgi pūlējās un beidzot panāca savu: dabūja kara ārsta vietu holandiešu kolonijās Zundu salās. Dibua interesēja tieši Zundu salas: Hekels domāja, ka pērtiķcilvēks bijis sevišķi tuvs giboniem, un šolaiku gibonu dzimtene ir Zundu salas.

1887. gadā Dibua ieradās Sumatrā un sāka šeit meklēt pitekantropa atliekas. Viņa meklējumiem nebija panākumu, Sumatrā neizdevās atrast senos ģeoloģiskos slāņus. Tad Dibua pārcēlās uz Javu un 1890. gadā sāka izdarīt šeit izrakumus. Pagāja apmēram gads, un viņš atrada to, ko meklēja, — atrada pērtiķcilvēka atliekas.

Sādžiņa Trinile, kuras tuvumā Dibua izdarīja izrakumus, atrodas netālu no Lavu-Kukuzana vulkānā. Šeit tek upe Bengavana vai Solo, un šeit, 15 metru dziļumā, Dibua atklāja metru biezu irdenā tufa smilšakmens slāni. Virs tā gulēja tufa un citi ieži, zem tā — zili pelēks māls. Tufa smilšakmens arī bija tas slānis, kurā saglabājušās pērtiķcilvēka atliekas, kurš dzīvoja pirms pusmiljona gadiem.

Dibua guvis vairākus atradumus: viņš atradis divus zobus — augšējo labās puses gudrības zobu un otru kreisās puses augšējo dzerokli, kreiso gūžkaulu un galvaskausa vāku — „pauri". Pirms gada 40 kilometru atstatumā no Trinilas viņš atrada apakšžokļa fragmentu. Visu to Dibua uzskatīja par pērtiķcilvēka atliekām un aprakstīja ar nosaukumu „pithecanthropus erectus" — taisni stāvošais pērtiķveida cilvēks. Nosaukums „taisni stāvošais" izteica šīs būtnes svarīgāko īpatnību: tā staigāja uz divām kājām.

Izrakumos Dibua savāca daudzu — pērtiķcilvēka laika dzīvnieku — kaulus: viņš ieguva ap trīssimt kastes kaulu izrakteņu. 1895. gadā Dibua nosūtīja savas kolekcijas uz Eiropu, bet pats tūlīt tām sekoja. Daudz gadu viņš nodarbojās ar pitekantropa galvaskausa vāka pētīšanu, un lielāko šā laika daļu veltīja vāka attīrīšanai. Vāks bija piepildīts ar blīvu pārakmeņojušos masu, un šo masu vajadzēja atdalīt, pie tam tik uzmanīgi, lai nesabojātu vāku. Pakāpeniski apstrādājot savas kolekcijas, Dibua atrada no Javas atvestās kaulu kastēs piecus jaunus pitekantropa gūžkaula gabalus.

Pēc Dibua aizbraukšanas pērtiķcilvēka atlieku •meklējumi turpinājās; sākumā izrakumus turpināja Dibua palīgi, bet 1906. gadā — profesora Zeļenkas atraitnes ekspedicija. Sī ekspedicija strādāja gandrīz divus gadus; uzraka ap desmit tūkstoš kubikmetru zemes. Bet, diemžēl, šie meklējumi deva ļoti maz jauna. Tikai Dibua izrādījās bijis laimīgais: atbraucis un atradis. Turpmākos desmit gados atrada tikai vienu zobu.

Dibua atradumi izraisīja dzīvas ķildas. Vieni zinātnieki bija vienis prātis ar Dibua; citi apgalvoja, ka atrastie kauli ir liela pērtiķa atliekas; trešie pierādīja, ka galvaskauss ir pērtiķa, bet zobi un gūžkauls — cilvēka. Pērtiķcilvēka atlieku bija atrasts ļoti maz, un tāpēc arī nebija grūti strīdēties.

Aizritēja vēl divdesmit gadu, un pēkšņi atrada vairāku pitekantropu atliekas. Šos atradumus guva holandiešu ģeologs Kenigsvalds, kas bija izdarījis izrakumus Javā vairākās vietās. 1936. gada februārī viņš atrada bērna galvaskausa vāku, un tā paša gada beigās — gandrīz pilnīgu apakšžokļa labo pusi ar četriem zobiem.

1937. gada augustā Kenigsvalds ieguva vēl vienu galvaskausu. So galvaskausu bija atraduši zemes racēji un saskaldījuši gabalos, lai pārdotu kolekcionāriem pa daļām: zemes racēji bija cerējuši tā iegūt vairāk naudas. Kenigsvaldam izdevās savākt gandrīz visas daļas un atjaunot galvaskausu. Sim galvaskausam, kā arī visiem pārējiem, nebija ne pamatnes, ne sejas daļas. Tam trūka arī pakauša kaula labās puses, bija tikai daļa pieres kaula, bet toties labi saglabājušies bija deniņu kauli; So kaulu Dibua galvaskausam nav. Atrast galvaskausu ar deniņa kaulu bija ļoti svarīgi, jo tieši deniņu kaula uzbūvē starp pērtiķiem un cilvēkiem ir krasas atšķirības. Kenigsvalda atrastā galvaskausa deniņu kaula veidojuma īpatnības rādīja, ka galvaskauss ir cilvēka tipa. Pērtiķcilvēka cilvēcīgās dabas aizstāvji ieguva lielisku pierādījumu savai taisnībai: pitekantropu nevar nosaukt par lielu pērtiķi, viņa deniņu kauls ir cilvēka, ne pērtiķa kauls.

Kenigsvalds atrada vēl viena galvaskausa atliekas 1938. gadā — galvas virsas un pakauša kaula daļas.

Pētījot izrakumos atrasto dzīvnieku atliekas, Kenigsvalds varēja noskaidrot Javas dzīvnieku valsts vēsturi. Seit secīgi nomainījušās trīs formas, un trešā no tām — trinilas. Trinilas fauna ir to laiku fauna, kad Trinilā nogulsnējās tie slāņi, kuros Dibua atrada pitekantropa atliekas. Šinīs slāņos izraktie dzīvnieki bija pitekantropa laikabiedri. Trinilas slāņi sastopami, protams, ne tikai pie Trinilas, bet visus šādus slāņus dēvē par trinilas slāņiem pēc tās vietas nosaukuma, kurā tos pirmo reizi atklāja. Gandrīz visus savus atradumus Kenigsvalds guvis tieši trinilas slāņos, bet bērna galvaskausu viņš atrada nogulsnējumos, kas senāki par trinilas slāni.

Trinilas slāņu dzīvnieki ir tā saucamā pleistocena pirmā ceturkšņa dzīvnieki. Tos laikus Dienvideiropā klaiņāja degunradži, gigantiskie dienvidu ziloņi, upēs šļakstinājās begemoti, bet niknais laupītājs — aszobainais tiģeris mahairods uzglūnēja no krūmiem pirmatnējam sumbram. Pleistocens ilga ap miljonu gadu. Pitekantropi dzīvoja šā laikmeta pirmā pusē, t. i., piecsimt tūkstoši līdz miljons gadu atpakaļ. Turpmākais periods ir tagadējais, pēcledus laikmets, cilvēka laikmets, kas ilgst tikai ap divdesmit pieci tūkstoš gadiem. Pleistocena un holocena kopā veido kvartaro laikmetu. Šī laikmeta sākumā ir dzīvojis pitekantrops, tā beigās — tagadējais cilvēks.

Gūžkaula veidojums rāda, ka pitekantrops staigājis uz divām kājām. Rokas viņam bija brīvas un viņš neapšaubāmi par ieročiem lietojis nūjas, zaru galus, akmeņus. Pērtiķcilvēka galvaskausa vāka pētījumu rezultāti ļauj spriest par viņa galvas smadzenēm: tās bijušas apmēram pusotras reizes lielākas par gorilas un pusotras reizes mazākas par mūsdienu cilvēka smadzenēm.

Pitekantrops staigāja uz divām kājām, bet viņa smadzenes pēc attīstības pakāpes bija vidējas starp gorilas un mūsdienu cilvēka smadzenēm. Tā vien jau pietiek, lai uzskatītu viņu par pērtiķcilvēku, pārejas formu, „trūkstošo ķēdes locekli". Viņš nepazina uguni un, protams, nerunāja; ja pitekantrops runātu, kaut vai ļoti primitivi, tas nebūtu vairs pērtiķcilvēks, bet būtu jau cilvēks.

N. Plaviļščikovs.

LASĪTĀJIEM!

Lūdzam par šo grāmatu iesūtīt atsauksmes Jaunatnes un bērnu literatūras redakcijai Rīgā, Aspazijas bulvārī 6.

1 Laporteja — tropu krūms ar dzēlīgām lapām.

[6] ings neatcerējās, kā viņš no jauna nokļuva biezoknī.

Plakanās saknes atzarojās no gumijas kokiem kā plati dēļi. Pieslējies šādai saknei, Tings jutās kā paslēpies aiz sieniņas. Skrienot garām kuplam la-

-    durians — koks, kas dod lielus ēdamus augļus.

Content

Plaviļščikovs Nikolajs Trūkstošais Ķēdes Loceklis

AUTORA PIEZĪMES