Dinere Cecīlija

Upe šalc un šalc

Cecīlija Dinere

Upe šalc un šalc

Stāsts

,

KRASTĀ

Mana mazā upite! Tu esi tik šika un neievērojama, ka ļaudis tev pat aizmirsuši dot vārdu, tu esi vienkārši upīte, bet es, lai kādas tāles iedama, nevaru no tevis aiziet, jo debesu strēmelē, kas tevī iegūlusies, ir ierakstīts mans bērnības stāsts. Un, tevī vērdamās, es lasu to.

Man pretī iznirst ļaudis, kuri nekad vairs nesoļos pāri ta vam tiltiņam un neskatīsies tavos ūdeņos, tie aizgājuši, atstā jot rindu pēc rindas šajā stāstā, un, kamēr manās dzīslās rit asinis, tāpat kā tevī šī trauksmainā, nemierīgā straume, man par tiem jāpastāsta.

— Jāpastāsla, jāpastāsta! — skaļi ieguldzas upite.

Es saprotu tavu valodu. Tā reizēm ir līksma un skaņa kā bērna smiekli, reizēm skumja un klusa kā nelaimīga cilvēka nopūta.

Lai mana cilvēka bērna valoda saplūst ar tavējo, mēs esam rada.

— Jāpastāsta, jāpastāsta! — šalc upīte.

Upe nevar netecēt, cilvēks nevar nerunāt. Nelaimīgs ir tas. kas aiziet no dzīves, nekā laba citiem nepateicis.

Daudz ūdeņu pa taviem krastiem aiztecējis. Tie izdzēsuši dažu cilvēku vaibstus, tēli kļuvuši neskaidri, un tos grūti pazīt.

— Jāpastāsta, jāpastāsta! — šalc upīte.

Palīdzi man, mana mīļā upīte. Ar ko mēs sāksim?

F E Ļ К А

Visi viņu sauca par Feļku. Viņa bija izstīdzējusi, ar garu, pelēku seju un smailu, iesārtu degunu, kas atgādināja nodrāztu zīmuļa galu, un likās, — ja to pamērcētu ūdenī, varētu uzvilkt uz papīra smalkus burtus.

Viņa bieži nāca pie mums, bija trokšņaina un jautra, bet

tad pēkšņi pārvērtās.

Vienkāršais smaids nozuda, viņa visus sāka uzskatīt tā, it kā redzētu pirmo reizi mūžā. Pārvērtās arī gaita. Viņa sāka staigāt stīvi, ļodzīdama ceļgalus un tālu uz priekšu izstiepusi smailo degunu.

Viņa kļuva policista sieva, un visi godbijīgi to sāka saukt par Felicitu un kundzi.

Kundze gāja pa lielceļu, nemaz vairs nepagriežot galvu uz mūsu mājas pusi, un, kad es tai gadījos pretī un sveicināju pēc visiem pieklājības likumiem, viņa izlikās mani neredzam, ciešāk piespiedās pavecā, druknā policista plecam un vēl tālāk uz priekšu izstiepa smailo degunu.

Mana patmīlība bija ievainota, un es degu nevarīgā atriebības kārē.

Reiz, kad mēs, bērni, ceļmalā rotaļājāmies un viņa ar savu vīru svinīgi pagāja garām, es ilgi gāju viņai nopakaļ, ar ļodzīgiem ceļgaliem atdarinādama viņas stīvo gaitu, bet, kad bērni sāka smieties un viņa pagrieza galvu, es jau biju paguvusi sataisīt nevainīgu seju, un viņa, neizpratnē paraustījusi plecus, devās tālāk.

Ar to mana atriebības kāre nebija apmierināta. Ceļmalas grāvītī auga kupls dadžu krūms. Reiz, kad viņa, kā pielipusi pie policista sāniem, gāja garām, es pabāzu galvu gar dadžu krūmu un skaļi uzsaucu:

- Feļka!

Viņa apgriezās un laikam, pamanījusi melno galvu aiz krūma, nicīgi uzmeta lūpu.

Ko domā, policista sieva!

KATE

Feļkas jaunākā māsa Kate ir mana draudzene. Ar to mēs abas vīstām lelles, cepam smilšu kūkas. Kate nemaz nav līdzīga Feļkai. Viņai plakana seja, ūdeņainas acis ar iekaisušiem plakstiem, uz kuriem pastāvīgi dīgst miežu graudi.

— Gan jau, — sievas uz lieveņa vienprātīgi sprieda, — ja Feļka, tāda slieka, prata sev izkarot laimīgu dzīvi un apcēla pašu kārtībnieku, gan jau arī Kate ar visu savu neglītumu apcels vismaz pagasta skrīveri. — Viņas vēl daudz ko paklusu čukstēja. Skaļi pulgot policista sievu un nosaukt par Feļku — nozīmēja sanākt naidā ar pasaules varenajiem, un to neviena negribēja.

Man Kate likās visglītākā meitene pasaulē, varbūt tāpēc, ka viņa bija mana draudzene, tikai vecāka, gudrāka par mani un liela dziedātāja.

Doma par to, ka Kate apcels pagasta skrīveri, mani biedēja un nedeva miera, un reiz es viņai jautāju:

— Kat, ja tu apcelsi pagasta skrīveri, vai tad tu staigāsi tikpat stīvi kā Feļka un mēs vairs smilšu kūkas necepsim?

— Ei nu, kādu skrīveri? — viņa neizpratnē smējās. — Nerunā muļķības, labāk padziedāsim.

DZIESMAS ZVAIGŽŅOTĀS NAKTIS

Stāvu uz lieveņa, ietinusies mātes lielajā, rūtainajā lakatā. Bārkstis sniedzas līdz baso kāju potītēm. Zem šī lakata paredzēta vieta arī Katei. Turpat jau viņa no uzkalniņa skrien, un es, atpletusi lakatu kā divus milzīgus spārnus, gaidu. Viņa paskrien zem tā, un mēs nosēstamies uz lieveņa.

Krēslo. Mežs pie apvāršņa sen satumsis gluži melns, sen paslēpis pēdējos starus. Iedegas zvaigznes, un uz platā lielceļa iestājas klusums. Neviena gājēja.

Viens es domīgs oļu ceļu eju,

Miglas tukšie tēli mani sveic:

Klusa nakts sedz vientulīgo leju.

Zvaigzne zvaigznei labvakaru teic.

Nezinu, kāpēc man liekas, ka šī dziesma ir tieši par šo lielceļu un par tā vientuļu, skumjās domās nogrimušu gājēju.

— Kādēļ šī dziesma ir tik skumja un tik skaista? — es jautāju un nezinu atbildi.

Katru vakaru mēs to dziedam, un katru vakaru es sev to veltīgi jautāju.

Es toreiz nezināju dziesmas autoru. Es vispār bērnībā nezināju, ka dziesmas sacer cilvēks. Es domāju, ka tās dotas tam kā dzīvība, saule un meži.

Zvaigžņotās debesis raugās lejup klusu noslēpumu pilnas, un pati dzīve bērnībā liekas bezgalīga un skaistu noslēpumu pilna.

Lai es dusu, dzirdot dziesmu lēnu,

Dziesmu, kas par mīlestību skan,

Un lai maigu, mūžam zaļu ēnu Ozols, klusi šalkdams, sniegtu man.

Sī dziesma skan manī mūža grūtajos brīžos kā saprotoša drauga vārdi. Grūtu brīžu dzīvē ir daudz, un tāpēc tā manī bieži skan, atnesot līdz tālas atmiņas par vientuļu mājiņu plaša, apklusuša lielceļa malā, atmiņas par dziesmām zvaigžņotās naktīs.

FANTASTISKAS ZEĶES

— Māt, nopērc man zeķes, — es nedroši pasaku un paceļu bruncīšus virs ceļgaliem, kur saplīsušo lāpījumu mudžeklis atgādina vecu tīklu; apsviežos apkārt, parādu caurus papēžus un tad, atkal pagriezusies pret māti, elpu aizturēdama, viņu vēroju. Cik reižu jau viņa šo manu lūgumu nav palaidusi garām, bet tagad likās, ka viņa manī klausās.

— Kādas zeķes tad tev vajag? Skolā taču neej!

Kādas? Mātei šodien, kā redzams, labs garastāvoklis. Jautājuma iedrošināta, es kļūstu līksma. Ja man liek izvēlēties,

kadas es gribētu, tad taču es varu prasīt visskaistākās, kadas vien pasaulē var būt.

Es gribētu.. . zilas ar baltām puķēm vai arī baltas ar zilām puķītēm.

Mātes sejā pavīd šķelmīgs smaids, un vecākās māsas sāk skali smieties.

— Nu kādas tad īsti — vai zilas ar baltām vai baltas ar zilām puķītēm?

— Es nezinu.

— Nu tad domā un izdomā.

Es katru dienu domāju un mēģināju iztēlē skatīt gan vienas, gan otras, bet skaidrībā netiku.

Es jau domās redzu sevi pasakaini skaistajās zeķēs tik lepni ejam garām Katei, ka viņai elpa aizraujas.

Nē, es neiešu lepni garām, es pieskriešu, kā parasts, it kā nekas nebūtu noticis, bet viņa paskatīsies uz manām kājām un iepletīs muti.

Pēc kāda laika man nopirka garas, brūnas zeķes, fantastiskās palika nenopirktas, un es tikai krietni vēlāk uzzināju, ka par mani bija zobojušies.

NOSLĒPUMS

- Kate, tavas māsas vīrs taču policists.

— Un kas par to?

— Vai tev nav bail dzīvot vienā mājā ar policistu?

— Nē, kāpēc bail? Viņš ir labs.

— Policists . . . labs? — Es iepletu muti.

— Jā, viņš man klusiņām dod konfektes.

— Konfektes dod? Kāpēc klusiņām?

— Tāpēc, ka man ir noslēpums.

— Kas tas ir — noslēpums?

— Noslēpums ir tas, ko nedrīkst nevienam stāstīt.

— Ko tu nedrīksti stāstīt?

— Es nedrīkstu nevienam, sevišķi Feļkai, teikt, ka viņš bučo Mariju, kad Feļkas nav mājās. Es noskatījos un teicu, ka pateikšu Feļkai, bet viņš kļuva ļoti labs un teica, ka nesīšot konfektes, lai tikai nevienam nestāstu.

Marija bija Kates un Feļkas māsīca, kluss, nožēlojams radījums, vasaras raibumiem nosētu seju, mazliet uz priekšu izstieptu apakšžokli un uz leju noslīdējušiem lūpu kaktiņiem. Likās, ka viņa pastāvīgi kādu mēdītu vai taisītos raudāt.

— Bet kādēļ nedrīkst teikt, ka bučo? Tas taču labi. Ja viņš to sistu, būtu ļaunāk.

— Tu esi muļķe, — Kate nepacietīgi atbildēja, — viņš drīkst bučot tikai Feļku, savu sievu, bet citas sievietes viņš bučot nedrīkst. Saprati?

— Ā-ā-ā!

Es no pieaugušo bučošanās vēl nekā nezināju, jo vienīgais pieaugušais cilvēks mūsu ģimenē bija māte, un mana lielākā laime bija tad, ja viņa mani kādreiz noskūpstīja.

Kate pārgāja uz noslēpumaini čukstošu toni un šķelmīgi smējās.

— Viņš man katru vakaru iedod pa konfektei.

— Bet Feļka taču tava māsa, — es piebilstu, — tas nav labi, ka tu nesaki.

— Kas tā par māsu! Marija ir daudz labāka, — Kate atbild, — Feļka par katru nieku mani sit.

— Pareizi, Kat, Feļka nav laba. Bet, ja policists tev nedotu konfektes, tu pateiktu māsai?

Kate brīdi padomā.

— Nezinu, laikam tāpat neteiktu. Bet, ja viņš dod konfektes, es ņemu. Kas man!

— Paskaties, cik briesmīga dēle tev tūliņ iezīdīsies kājā, ja tu vēl ilgi stāvēsi, muti iepletusi, — viņa vēl piebilst.

Saruna norisinājās, bradājot seklajā upītē māju tuvumā, un tiešām, melna dēle locījās ap manas kājas lielo pirkstu.

Es ar riebumu aizmetu dēli, izbrienu no upītes, aizskrienu prom no Kates — uz mežiņu. Man jāizdomā kaut kas svarīgs un neizprotams.

ARI MAN IR NOSLĒPUMS

Sēžu šaipus augstā dēļu žoga, kas šķir mūsu un Kates dārzus, un tīksminos ar mārīti, kas slīd man no viena pirksta uz otru. Aiz žoga dzirdu tuvojošos soļus un sievietes šņukstus.

Tad atskan klusināta vīrieša balss.

— Taisies, ka pazudi no šejienes, saprati, ķēms tu tāds! Es ieskatos pa sētas spraugu. Zālē, nometusies pie policista kājām, elsās raustās Marija. Policista seju neredzu. Tai, spriežot pēc sarunas, jābūt nežēlīgai, bargai, redzu tikai viņa mirdzošos zābakus un portfeļa stūri.

— Man nav laika ar tevi noņemties, jāiet uz iecirkni. Tev jābrauc prom, nekavējoties jāpazūd no šejienes, — viņš pavēlošā tonī čukst. Marija elsodama runā par kādu bprnu, kas nāks, un ko tad viņa darīs. Es nolemju, ka runa ir par Kati, kas var atnākt, un ka viņai bail no tās, jo neviena cita bērna viņu dārzā nav.

Atkal viņu nepacietīgi pārtrauc policists. Viņš draudoši šņāc.

— Tev jāpazūd no šejienes, citādi slikti klāsies. Man nav daļas gar tavu bērnu, saprati? Un nedomā rādīties ar saraudātu ģīmi! Galvu augšā un smaidi! — viņš pavēl un aiziet.

Marija elsodama paliek zālē guļam.

— Marij, neraudi, — es viņai klusi pasaku pa žoga spraugu.

Viņa izbijusies uzlec kājās, nemaz nepētīdama, no kurienes nāk šie vārdi, un, grīļodamās kā ievainota, aizvelkas uz mežiņu.

Visnežēlīgākā šai sarunā man likās pavēle smaidīt. Kā Marija var smaidīt? Marijas lūpas ar lejup nošļukušajiem kalctiņiem jau no dzimšanas nebija lemtas Smaidiem, un pavēlēt viņai smaidīt ir tikpat nejēdzīgi kā pavēlēt vistai ņaudēt vai kaķim kladzināt.

Es sēžu vēl ilgi zālē pie žoga un saprotu, ka tas, kas te noticis, nevienam nav jāizpauž, pat Katei ne. Tas ir mans noslēpums, un es to glabāšu, lai gan neviens to nav piekodinājis. Man Marijas žēl un žēl, ka viņa nobijās no manis un aizbēga. «Bail no bērna,» — tā viņa teica. Nē, man viņa jāuzmeklē, jāpanāk un jāpārliecina, ka pieaugušam cilvēkam no bērna nav ko bīties.

Skrienu uzkalnā uz nelielo priežu mežiņu. Marija vairs starp kokiem nav redzama. Aiz mežiņa ir klajums, un tur sākas ezers. Izskrējusi cauri mežiņam, es tālumā ieraugu viņas zilo kleitu. Viņa iet uz ezeru. Ezermalā guļ milzīgs akmens, un viņa sabrūk uz tā.

Es pieskrienu Marijai klāt. Viņa sēž, galvu rokās saķērusi, un skatās ūdenī.

— Marij, — es apskauju viņu. — Marij, es tevi ļoti mīlu un Kate tevi mīl, tu esi ļoti laba. Kāpēc tu bēdz un baidies no bērniem? Bērni ir labi, viņi tev nekā ļauna nedarīs.

Marija apskauj mani un pievelk sev klāt.

Man ir karsta vēlēšanās palīdzēt, bet es nezinu, kā. Tad pēkšņi man kas iešaujas prātā.

— Marij, es tev kaut ko labu atnesīšu, pagaidi vienu brītiņu, tikai neej nekur, apsoli, ka tu mani gaidīsi!

Viņa skumji paloka galvu.

Aizskrienu aiz alkšņu puduriem uz klajumiņu, kur visvairāk zemeņu. Steidzīgi lasu sārtas un lielas ogas un lieku tās otrā saujā. Kad sauja ir pilna ar kaudzi, piespiedusi to pie krūtīm, lai ogas neizbirst, skrienu pie Marijas.

— Marij, tās tev, ēd.

Viņa paceļ galvu, silti manī paskatās, un kaut kas smaidam līdzīgs pavīd viņas izmocītajā sejā.

Sājā mirklī viņa man liekas skaista.

Zemenes apēstas. Klusēdamas mēs sēžam uz akmens un skatāmies baltajās ūdensrozēs, kas, aizsnaudušās uz lielajām lapām, viz saulē.

Marija savelk uzacis un, it kā dziļi sevī ieklausījusies, smagi pieceļas.

Viņa tur manu roku savā platajā, spēcīgajā saujā, un mēs ejam uz māju. Pie žoga mēs šķiramies.

— Marij, es nevienam nekā neteikšu, tas būs mans noslēpums, — es saku.

Viņa ar klusu pateicību mani uzlūko un noskūpsta.

Pēc pāris dienām atnāk Kate. Viņa stāsta, ka Mafija aizbraukusi uz Rīgu meklēt kalpones vietu, ka policists vairs konfektes nenesot un, kad viņa solījusies pastāstīt māsai, tas viņu nopēris un apgalvojis, ka viņa to visu izdomājusi.

Es Katei nekā nestāstu. Tas ir mans noslēpums, un es to svēti glabāju, par spīti savam meitenes pļāpīgumam.

MĀRĪTE

Kā gribētos noķert šo tauriņu! Tas lidinās gar grāvmalu, greznos spārnus plivinādams, tad nosēstas uz ziediņa. Klusiņām tam tuvojos, bet pēdējā mirklī viņš aizlido.

— Ko tu dari? — dzirdu kādu balsi un paceļu galvu. Viņpus grāvja stāv meitene, tik skaista kā pasakā.

Zili, plisēti svārciņi, baltas kurpes un tādas pašas zeķes, un gaišajās bizēs baltas zīda lentes. Viņa skatās manī platām, zilām acīm un smaida.

«Kā tu te gadījies, un kas tu esi?» gribu jautāt, bet vārdi nenāk pār lūpām, un es skatos viņā kā brīnumā un klusēju.

— Ko tu te dari? — viņa atkārto.

— Tāpat vien, neko.

. — Nāc šurp, — meitene aicina.

Nekustos no vietas un klusēju. Tad viņa pārlec pāri grāvim un līdz ar to it kā pāri visam, kas mūs šķir, un vienā mirklī kļūstam draudzenes.

— Saplūksim daudz daudz puķu, — viņa saka, — es aiznesīšu mātei.

— Kur ir tava māte?

— Tur aiz alkšņiem, abi ar tēti. Tēvs nolēma apskatīt apkārtni. Mēs nesen atbraucām no Rīgas un tagad dzīvosim šeit. Mans tēvs ir jurists.

— Juris? — es prasu. — Kates brālēnu arī sauc par Juri.

— Ne Juris, bet juris-t-s. Jurists nav vārds, bet amats. Vārds viņam ir Kārlis un uzvārds Bērziņš.

— Mārīt, ū-ū! — aiz alkšņu krūma atskan skaļa sievietes balss, un tūliņ parādās arī Mārītes māte.

— Māmiņ, es te atradu vienu meiteni, skaties! — Mārīte sauc.

Mātei neinteresē atradums. Viņa nepacietīgi sauc:

— Mēs ejam mājās.

Bet Mārīte vilcinās. Viņa satver manu roku.

— Māmiņ, es gribu, lai meitene nāk man līdz.

— Kas par meiteni?

Viņa pienāk tuvāk, vēro mani, un es redzu, ka acis viņai gluži tādas pašas kā Mārītei un bizes arī, tikai apvītas ap galvu kā grezns zelta kronis.

— Kur tu dzīvo?

— Aiz tiltiņa.

— Māmiņ, lai meitene nāk man līdzi, — Mārīte neatlaižas. Tā izlutināts bērns mēdz lūgt, lai tam nopērk jaunu rotaļlietu.

Māte brīdi padomā un saka:

— Meiteni varbūt māte meklēs un uztrauksies.

— Nē, — es saku, — māte nekad mani nemeklē, viņai vienalga, kur es esmu.

Parādās Mārītes tēvs.

«Kur es tādu cilvēku esmu redzējusi?» domāju un atceros avīzes, ar kurām bija izlīmētas mūsu sienas, atceros rindā sēdošus lepnus kungus ar vidū pāršķirtiem matu celiņiem, uz ceļgaliem stīvi uzliktām plaukstām un vēsiem skatieniem.

Mārītes tēvs ir pienācis gluži tuvu, bet, acīm redzot, viņam ir pilnīgi vienalga, vai es nāku Mārītei līdz vai ne. Viņš lūkojas kaut kur pāri mūsu galvām, un es mirkli ieskatos viņam acīs. Tās ir ledus krāsā, un tāds svešs, ledains saltums dveš no visa šī vīra, ka es atbrīvoju savu roku no Mārītes rokas un nedroši saku:

— Es neiešu.

Mārītei pamirdz asaras acīs, un tad māte sāk mani silti pierunāt.

Drīz vien es esmu Mārītes dzīvoklī. Mēs sēžam bērnu istabā uz zemiem krēsliem pie maza galdiņa, guldinām īstās leļļu gultiņās milzīgas porcelāna lelles, kas ietērptas marki-zeta kleitiņās. Pēc tam šķirstām krāsainas bilžu grāmatas. Mārītes māte lasa priekšā pasakas, un man pašai liekas, ka esmu iemaldījusies pasaku valstībā.

— Atnāc rīt atkal, — saka Mārīte, kad es, it kā no skaista sapņa pamodusies, pošos mājup.

SPOGULIS

— Gu|amistabā uz naktsskapīša ir šķēres, atnes, līmēsim papīra groziņus, — saka Mārītes māte un izkrauj uz galda krāsainu, spīdošu papīru.

Es nedroši ieeju plašajā guļamistabā, kas man liekas pasakaini grezna.

Man pretī no otra istabas stūra nāk meitene nodriskātā katūna kleitiņā.

— Kā viņa te gadījusies?

Viņa nāk arvien tuvāk, bikla un izbrīnījusies. Es apstājos, viņa arī. Es uzsmaidu, viņa arī. Es pastiepju roku, viņa arī dara to pašu, un es atduros pret vēsu stiklu. Spogulis!

Pirmo reizi sevi redzu spogulī visā augumā un sastingstu: melna, sprogaina galva, zilas acis un sārti vaigi. Tad tāda es esmu! Mūsu mājās nav spoguļa. Kaut kur uz krāsns augšas mētājas viena spoguļa lauska divu pirkstu platumā, un tā pati nosūbējusi.

Līdz šim savu attēlu biju redzējusi tikai diezgan neskaidru upītes un ezera spogulī un loga stiklā.

Māte stāstīja, ka bagātās mājās esot milzu spoguļi — no grīdas līdz pat griestiem, — kur cilvēks varot sevi redzēt visā augumā.

Un, lūk, nu es dabūju ar sevi iepazīties.

Aizmirstu, kādēļ šeit esmu ienākusi, un ar lielu ziņkāri vēroju savu jauno paziņu. Es tai smaidu, viebjos, parādu mēli, un tā dara to pašu.

Spogulī parādās Mārītes māte.

— Kur šķēres? — viņa smaidot jautā. Un tūliņ saprot, kādēļ kavējos.

— Vai tu sev patīc?

— Nezinu, — es apmulstu.

Viņa skatās manī un uz mirkli kļūst skumja.

— Es tev uzdāvināšu Mārītes kleitu, baltu ar zilām svīt-riņām, tad tu sev vairāk patiksi.

— Paldies, es nenemšu.

— Kādēļ?

Gaidījusi, ka es būšu priecīga par šo dāvanu, viņa liekas apvainota un vīlusies.

— Māte teica, lai es no svešiem nekā neņemu.

— Kā zini.

Es aizeju no spoguļa, vēl pāris reižu atskatīdamās, un tad mēs visas trīs iegrimstam darbā. Mēs griežam, pinam un līmējam papīra groziņus.

Sāk krēslot.

Es atstāju Mārītes grezno, viesmīlīgo māju, kuru savās domās saucu par karaļu pili, bet pašu Mārīti par princesīti,

un skrienu uz mājām. Manas basās kājas dip uz jau apklusušās ielas bruģa, un lūk — aiz tilta parādās arī mājiņa.

Jo tuvāk esmu mājām, jo nedrošāka kļūstu.

Ak, ja es spētu tagad ieskriet istabā, apskaut māti, skūpstīt viņu un ilgi palikt tās apkampienos!

Bet es to neuzdrošinos. Māte ir barga, īgna, pastāvīgi nevaļīga un rūpju pilna.

Tādēļ arī es ienāku klusa un sadrūmusi.

Neizprotams, nevajadzīgs lepnums man liedz viņai tuvoties, varbūt arī bailes, ka netopu atstumta.

Istabā jau tumšs. Neviens manu atnākšanu neievēro. Vasarās petroleju nededzina. Uz galda vakariņu paliekas. Kartupeļi, eļļa ar sīpoliem, uz kļavu lapām cepta maize. Tā man garšo vislabāk. Nolienu savā guļas vietā.

Viena māsa vēl nav pārnākusi mājās. Otra jau guļ ciešā miegā. Istabas kaktā māte ar vecāko māsu līdz vēlai naktij satrauktas sačukstas.

Guļu vaļējām acīm un domāju par Mārīti, par jauno paziņu, kuru redzēju pasakainajā spogulī, un par skaisto kleitiņu, ko atraidīju. Bet drīz vien miegs mīkstām rokām apskauj arī mani.

NEGAIDĪTS BRĀZIENS

— Mārītes māte man gribēja uzdāvināt kleitiņu, bet es neņēmu, — no rīta saku mātei un gaidu uzslavu.

— Tu neņēmi, kāpēc?

Māte pārsteigta pārtrauc mīcīt mīklu un skatās manī kā ērmā. Es apjūku.

— Tu jau teici, lai no svešiem nekā neņemu.

— Tavu dumju bērnu! — viņa nosaka sākumā klusi un itad atkārto to pašu jau skaļi un draudoši.

— Ko es tev teicu? Es teicu, lai tu neņem bez atļaujas no svešiem, bet, ja tev piedāvā un tu neņem, tad laikam tu domā, ka es tev kleitas pirkšu? No kurienes lai es ņemu? Piebarot jūs visus es, nabaga atraitne, nespēju, un tu vēl gaidi no manis jaunas kleitas?

Māte arvien vairāk iekaist, un es jūtu, ka nebūs labi. Dusmās viņa var mest visu, kas gadās pie rokas, un pašlaik pie rokas viņai ir lielās krāsns priekšā sakrautas prāvas malkas pagales.

— Es nekā negaidu, — nedroši saku. — Man patīk mana kleita, kas man mugurā, — mēģinu ar viltību izlabot savu kļūmi, bet ciešu neveiksmi.

— Ak tad tev patīk tava, ko? Patīk, ka kleita tev līdz nabai un vienos ielāpos. Patīk par putnu biedēkli būt? Melo tu man, bezkauņa. Ej un pasaki, ka māte atļauj ņemt to kleitu!

— Neiešu, — spītīgi atcērtu. Vieglāk man saņemt vissmagākos belzienus nekā iet pie Mārītes mātes ar šādu lūgumu.

— Ak neiesi, — māte sāk aizdomīgi rosīties.

Pēdējā mirklī es izmanos pa durvīm un bēgu, ko kājas nes, lai gan zinu, ka pakaļ jau nedzīsies.

Pie mežiņa atvelku elpu. Te jau nu esmu drošībā, bet šajā trimdā būs jāklīst veselu dienu, jo mātei dusmas ilgi turas. Būtu vismaz sākusi, kad brokastis paēstas, bet tagad. Ar zaķu kāpostiem un skābenēm līdz vakaram. Bēdīgi!

Labāk nemaz nevajadzēja šo lietu cilāt. Te nu bija gaidītā uzslava.

Nekā vairs nestāstīšu. — nolemju un ievelkos sevī kā gliemezis.

FAKTIEM IZŠĶIROŠA NOZĪME

Vienu māte nespēja visu mūžu saprast — kādēļ cilvēkam vajadzīgs vai desmit gadu mācīties skolā. Ja jau bērns prot lasīt, rakstīt un rēķināt, kādēļ viņam vēl tālāk jādeldē drēbes?

Pati viņa nebija nevienu dienu skolā bijusi. Vecās mātes pēdējā nopūta izgaisusi tad, kad atskanējuši manas mātes dzīvības pirmie kliedzieni. Muti viņai aizbāzusi kaimiņu sieva ar lupatiņā sakošļātu rupjmaizi. Pamāte viņai katru dienu skolas vietā devusi smagu rīksti un plānu maizes riecienu. Pati uzaugusi, nepazīdama ne gaismas, ne siltuma, viņa nespēja aptvert, ka tas viss vajadzīgs viņas bērnam.

— Vai skola tev maizi dos vai bagātību? — viņa centās pārliecināt savus bērnus, ja tie pēc trešās vai ceturtās klases negribēja skolu atstāt.

— Paskaties, ir jau tāds, kas pat vidusskolu beidzis, bet, ja plikadīda bijis, tāds arī paliks. Bet ņem atkal to pašu nolādēto Babincevu. Prot tikai knapi parakstīties, bet kas viņam bagātību, kas viņam mantu! Pilsētas centrā veselu kvartālu sarausis: piecas mūra mājas, divi veikali un pašlaik beidz būvēt maizes ceptuvi. Par pilsētas karali vien visi dēvē. Visi skolotie viņa priekšā noņem cepures. Ikvienu viņš aizbāzīs aiz jostas. Ja vajag vēstuli vai lūgumu uzrakstīt, katrs skrīveris viņam to izdara. Vislielākos rēķinus viņš veic galvā un aiz letes nekad neņem zīmuli rokā. «Papīru smērēšana,» viņš mēdz teikt, «vajadzīga muļķiem, gudrie bez tā var iztikt.» Gudrs jau viņš kā velns, jo — kas bagāts, tas gudrs. Svarīgs tas, kas makā, un nevis tas, kas galvā.

Pret šiem vārdiem nespētu iebilst pats izglītības ministrs, jo faktiem ir izšķiroša nozīme.

Bet, ja kāds mēģinātu skaidrot, ka viņš nemaz nesapņo par

lielām bagātībām, ka viņš izglītību nemainīs ne pret kādu mantu, viņa to uzskatītu par prātā jukušu un negribētu ar viņu turpmāk pat sarunās ielaisties.

Lūk, par tādu prātā jukušu viņa uzskatīja arī vienu māsur kura iespītējās un neparko negribēja skolu atstāt. Skolā piecnieki vien, balss kā īstai dziedātājai, bērnu svētkos uzstājusies par solisti, bet ko tas dos?

— Vai mūs tava skola baros, vai? — māte, cieši pārliecināta par savu taisnību, runāja. Un nespēja saprast, kāpēc māsa raudādama lūdzas, lai viņai ļauj vēl skolā iet.

— Kam tev tas vajadzīgs? Rokraksts tāds, ka nez vai pagasta vecākajam labāks, skaitīt, rēķināt arī proti. Ko tu vēl gribi? Pie laika jāpadomā par naudas pelnīšanu. Es tev sarunāju mācekles vietu Drejiņa adītavā. Lūk, paši Drejiņi: ne viņš, ne viņa nav skoloti, bet darbnīcā jau desmit strādnieču un pieņem pašlaik jaunas mācekles. Nedrīkst palaist garām izdevību. Divus gadus nostrādāsi par velti, pēc tam sāksi pelnīt. Lūk, Bāniņas meita jau trešo gadu pie Drejiņiem. Katru mēnesi nes piecpadsmit latu mājās. Viņurīt biju aizgājusi. Gultās visiem palagi, uz galda baltmaize. Kad mēs to piedzīvosim?

Māsa nekāro ne baltmaizes, ne naudas. Viņa grib iet skolā. Viņa klausās mātes vārdos un raud. Raud, bet piekāpjas. Piekāpjas un aiziet pie Drejiņiem.

PATVĀRIS

Visjaukākie brīži rudens vakaros bija tie, kad māte, pie sienas piekārusi aizdedzināto petrolejas lampu, lika galda vidū mutuļojošo misiņa patvāri, kas, izrotājies ar balto, mazo tēj» kanniņu kā greznu, apaļu cepurīti, dūca un sīca draudzīgi un

silti. Blakus patvārim smaržojošais mātes ceptais maizes klaips, par kuru garšīgāku laikam neviens pasaulē līdz šim nav pratis izcept. Maizi var visi ēst, cik uziet, bet cukurs izdalīts katram pa graudiņam. Reizēm uz galda ir arī bļodiņa ar sviestu. Māte tad uzziež katrai rikai pa plānai, caurspīdīgai sviesta kārtiņai un tikai visvecākās māsas rikai — biezāku, sagādādama citām māsām klusu rūgtumu un skaudību.

Toreiz skurstenī gaudoja un dziedāja rudens vējš ar tādu niknumu, ka likās — noraus skursteni vai aizpūtīs kā nieku visu mājeli. Lietus gāzes šļāca pret aizvērtajiem logu slēģiem, un mēs, kā parasts, sas dāmiee ap kūpošo, omulīgo patvāri. Taču likās, ka arī tas šodien draudoši šņāc un viss istabas omulīgais klusums ar ņurrājošo kaķi uz mūrīša nevēsta neko labu. Tam par iemeslu bija mātes seja. Tā bija apmākusies kā debesis, kas atnesa lietu un negaisu.

Viņa, tāpat kā vienmēr, smērēja maizes rikas, bet rokas drebēja.

— Nekur tu šovakar neiesi, nekur es tevi nelaidīšu šai naktī! — viņa runāja māsai, kas bija pārnākusi no darba un, pelēko ķiteli nenovilkusi, sēdēja pie galda, stīvi skatīdamās savā maizes rikā un tējas glāzē, bet nekā neaiztika.

— Nekur tu neiesij — māte atkārtoja.

Māsa pacēla galvu un, cieši un salti mātei acīs skatīdamās, pateica:

— Es iešu, man jāiet.

Man iespriedās kaklā maizes kumoss, es pārtraucu ēšanu un, satraukumā trīcēdama, klusi gaidīju šīs draudošās sarunas beigas.

— Sapūt cietumā tu gribi, nolādētā, nepateicīgā, tad, kad tev jau amats rokā, kad jau sāc pelnīt un nest mājās kapeiciņu. Tagad tu gribi cietumā nokļūt un galīgi mūs izputināt.

— Kas tad tev ir ko putināt? — māsa rūgti pasmējās.

— To pašu, to pašu, kas ir. Līdz šim nevienam maizi neesam lūgušies, ja nokļūsi cietumā, kā ubagi aiziesim pa pasauli. Vai nu veltīgi Feļkas vīrs, šorīt mani uz lielceļa saticis, kratīja pirkstu. «Pielūko savu meitu,» viņš teica, «tā staigā neceļus. Ja nepievaldīsi, labi nebeigsies!»

— Ak tad tu, Feļkas viru klausīdama, mani šodien spīdzini! Tad zini — tas, kas Feļkas vīram liekas neceļš, man ir tas pareizākais ceļš.

Cik pārdroša atbilde! Kā viņa nebaidās mātes! Man aizrāvās elpa.

Uz galda mums visām dzisa tēja glāzēs, un bija jūtams* ka nekādu vakariņu nebūs. Tikai patvāris turpināja vienaldzīgi sīkt.

— Feļkas vīrs, lai nu kāds suns, tomēr ir tas noteicējs, nevis tu. Tagad tādi laiki: katrs suns var kost, un tu nedrīksti ne pīkstēt, saprati? Ne jau tu te ko grozīsi!

— Ne jau nu es viena, bet daudzi kopā gan un ne jau tādi* kas no Feļkas vīra nobijušies.

— Ko tu teici? — māte aizsvila dusmās un piecēlās. — Ak tad tu jau gudrāka par mani, ko? Man pretī runāt! Man! — viņa cērt savu dzīslaino dūri uz galda.

Sājā brīdī, saspīlēto stāvokli saasinādama, sāka mirkšķināt pie sienas piekārtā lampa. Petroleja izdegusi, un istabā iestājās tumsa.

Vecākā māsa izskrien gaitenī un atnes petrolejas kannu. Sērkociņu skopajā gaismā māte pukodamās rosās ap lampu un lej tajā petroleju. Visas sēžam klusi, elpu aizturējušas.

Tikai tajā galda stūrī, kur sēž pārdrošā spītniece, dzirdams, ka lēnām un klusi tiek atbīdīts ķeblītis. Un visi acumirklī saprot: izmantojot tumsu, viņa grib izmanīties pa durvīm.

To saprot arī māte.

— Nekur tu nespruksi, nolādētā. Tūlīt gulēt un muti ciet!

Māte, pametusi lampu, grib viņu satvert aiz pelēkā ķiteļa

stūra. Nodziest sērkociņš. Atskan rīboņa un šķindoņa. No galda gāžas patvāris. Visas bēgam kur kurā. Atskan māsas kliedziens:

— Kājas, kājas!

Beidzot lampa atkal aizdegta. Māsai noplaucētas abas kājas. Visu nakti istabā deg uguns un skan māsas vaidi. Tikai pret rīta pusi viņa izmocīta apklust, laikam iemigusi.

Arī es saritinos blakus kaķim uz platā, siltā mūrīša.

NEGAIDĪTI NOTIKUMI

Vai kāds klauvēja pie slēģiem, vai sapņoju? Nē, nočīkst āra durvis, un saklausu sievietes čukstus virtuvē.

— Manējā šonakt apcietināta.

Pazīstu šo balsi. Atnākusi māsas darba biedrenes māte. Viņa klusiņām raud.

— Apcietināts desmit cilvēku. Sapulcējušies tukšajā, vecajā baznīciņā.

— Manējā guļ, — māte saka, — noplaucēja vakar kājas: patvāris krita no galda. Citādi tā arī tagad būtu cietumā.

Patvāris izglābis.

Bet patvāris tagad pamests un aizmirsts stāvēja virtuves kaktā un gaidīja vakaru, kad viņš atkal karsts un kūpošs lepni sīks galda vidū un pulcēs ap sevi visu saimi.

Māsa pamāj man ar acīm no savas guļas vietas. Tātad viņa nav aizmigusi. Visu dzirdējusi. Nolecu no mūrīša.

— Uz krāsns augšas zem pagalvja, — viņa čukst man ausī, — ir papīru vīkstoklis. Paņem to, noslēp šķūnītī zem malkas labi dziļi un nevienam ne vārda. — Viņa pieliek pirkstu pie lūpām. — Pagaidi vēl, ne Katei, ne Mārītei, ne mātei, nevienam! Apsoli!

Pamāju ar galvu. Saprotu. Uzkāpju uz krāsns. Vecākā māsa guļ ciešā miegā. Zem pagalvja atrodu vīstokli, noslēpju

zem jaciņas. Nolecu no krāsns zemē un iekāpju mātes vecajos zābakos.

Māte virtuvē satraukta vēl runājas ar svešo sievieti.

— Kur tu? — viņa jautā.

Es neatbildu un ātri izšļūcu pa durvīm.

Šķūnīša durvis pusviru, un tajās balsnī kazas galva. Kaza klusi murmina un gaida mani.

— Es tev, kaziņ, nekā neatnesu, tūliņ nāks tevi slaukt un barot. — Viņa saprotoši krata bārdiņu un pavada mani ar maigi melodisko mē-ē-ē-e.

Turpat šķūnītī ir malkas grēda. Dziļi apakšā pabāžu vīstokli un nolieku vēl priekšā siena kaudzīti. Tā.

Izskrienu no šķūnīša. Drēgns rudens rīts. Noraktais kartupeļu lauks nakts lietū izmircis, melns, nemīlīgs. Svešāda un skumja — kā negribot tek upīte. Naktī briesmīgais vējš birzi izģērbis pilnīgi kailu, un tajā drūms klusums. Gar žogu skrien Kate ar petrolejas kannu rokā.

— Kur tu skrien?

— Pēc petrolejas uz pilsētu. Un ko tu te dari?

— Noslēpums.

— Kas par noslēpumu? — viņa ziņkāri pieskrien pie žoga. Es — pretī viņai pa dārza vārtiņiem.

— Noslēpums ir tas, ka nedrīkst nevienam teikt, un tāpēc es tev nekā neteikšu.

— Neteiksi? Lielīgā! — viņas sejā pavīd ļaunums. Un, skatoties manī ar pārākumu, viņa nežēlīgi turpina:

— Vakar, kad ēdām vakariņas, Feļkas vīrs teica, ka tava māsa esot komuniste un drīz sēdēšot cietumā.

Ar ļaunu prieku viņa skatās, kā šie vārdi mani dzels.

— Bet, kad mēs vakar ēdām vakariņas, māte teica, ka tavas Feļkas vīrs ir suns. Suns! — es dzeļu pretū

— Bet man aizliedza ar tevi draudzēties, — viņa cērt.

— Nedraudzējies, liela muiža! — es saku. — Domā, ļoti vajadzīgs! — Jūtu, ka lūpas man dreb. Tikai neraudāt, to ne!

— Bē-ē-ē, — viņa mēdī.

— Bē-ē, — es mēdu pretī.

Viņa pagriež muguru un aiziet, tukšo petrolejas kannu mētādama uz priekšu un atpakaļ, it kā gribēdama ar to parādīt, ka viņai šī saruna bijusi nebijusi.

Es palieku stāvam, noskatos, kā viņa aiziet, un rūgts kamols man sakāpj kaklā. Man gribas viņu panākt, apskaut un sacīt: «Kate, draudzenīt, kur paliks mūsu rotaļas, mūsu dziesmas un zvaigžņotās naktis?»

Uz tiltiņa viņa apgriežas un apstājas, bet, redzēdama, ka es vēl arvien stāvu vecajā vietā, izbāž garu mēli un pagriež man muguru.

Sajūtu savādu nogurumu, un galva šķiet neparasti smaga. Rūgtais kamols, kas pirmīt sakāpis kaklā, izlaužas asarās.

Piespiežos pie žoga un raudu. Kas man īsti sāp, pati nezinu. Vai zaudētā draudzība vai nupat dzirdētie apvainojumi un draudi, vai negulētā, trauksmainā nakts ar māsas vaidiem un mātes bargumu? Es nezinu. Bet aizturētās asaras plūst un plūst. Krata drebuļi, zobi sāk klabēt. Paskatos, man kailajās kājās mātes zābaki, droši vien viņa tos meklēs, un, pārvarot savādo nespēku, šļūcu uz istabu. Pārkāpju pār slieksni un sastingstu. Gluži kā savās mājās pie mums saimnieko divi sveši vīrieši. Viņi tērpušies glītos, tumšos uzvalkos, mēteļus un platmales sakrāvuši uz garā sola. Uz tā sēž vēl trešais tikpat glīti ģērbies vīrietis un kaut ko raksta.

Viens pašlaik velk no krāsns apakšas māla podus un pētī to saturu. Otrs čamda noplaucētās māsas pagalvi un matraci. Māsa, ievīstījusies segā, sēž un jautājoši skatās manī. Un acumirklī es saprotu, ka šie svešie kungi laikam meklē vīstokli, kuru esmu noslēpusi. Es māsai pamāju ar galvu, ka viss kārtībā, un viņa man silti uzsmaida.

Viens no šiem ierēdņiem lien uz krāsns. Vecākā māsa pamodusies un sēž tur, galvu tieši pret griestiem atspiedusi, un viņas acis puskrēslā neizpratnē spīd.

Ierēdnis nokāpj no krāsns augšas ar dažām grāmatām rokā. Man acīs spēji satumst. Vai tur neesmu ko atstājusi, vai neesmu kļūdījusies?

Nē, divas ir māsas skolas grāmatas, un trešā ir mūsu mājas vienīgais daiļliteratūras ražojums — vecs, nodzeltējis vēsiuļ-nieks. Es atviegloti uzelpoju.

Sājā grāmatā bija visādas jau gatavas sastādītas vēstules: gan kā līgavai jāraksta līgavainim un sievai — vīram, gan otrādi: kā vīram jāraksta sievai un līgavainim — līgavai. Vēstules bija daiļrunīgas un garas un sākās apmēram tā:

«Mana sirdsmīļotā, dziļi cienījamā līgava! Manas vēstules pirmajās rindās es Jums varu paziņot, ka jūtos sveiks un vesels, to pašu vēlētos dzirdēt arī no Jūsu rožainām lūpiņām. Mana sirds deg liesmainā mīlestībā pret Jums, un es ar neizsakāmu nepacietību gaidu to gaišo un pacilāto stundu, kad mēs iebrauksim laimīgajā laulības ostā un visu mūžu nekādi pasaules spēki mūs nevarēs šķirt» — utt., utt.

Pirmās divas grāmatas slepenpolicisti nevērīgi izšķirstīja un nometa uz palodzes, bet trešo ilgi lasīja un pētīja. Beidzot jaunākais iebāza to portfelī.

Pēc tam viņi turpināja savu darbu. Viens mazliet palēkāja uz grīdas, pārbaudot, vai tās dēļi kaut kur nav atplēsti. Tad mātei lika parādīt pagrabu un bēniņus. Kad viņi izgāja ārā, es jutu, ka man mute izkaltusi un galva reibst. Nosēdos kaktā uz ķeblīša un gaidīju.

Vēroju ierēdni, kas sēž pie galda un raksta. Redzu viņa aso zodu un pār pieri pārkritušo matu šķipsnu. Brīžiem man acis satumst un liekas, ka ierēdnim ir kazas galva. Satrūkstos un redzu atkal glaunā kunga vienaldzīgo seju. Noklaudz āra durvis, un es atviegloti uzelpoju. Nekā!

Māte priecīga, ka nekas nav atrasts, kļūst drošāka un sāk runāt:

— Vai nu es, nabaga atraitne, ļaušu saviem bērniem neceļus staigāt?

Viens no svešajiem uzmet viņai tik niknu, caururbjošu skatienu, ka viņa apraujas un apklust.

— Nabaga atraitne, — viņš nicinoši izgrūž caur zobiem. — Tie ubagi ir tie, kas tagad pirms saeimas vēlēšanām trako.

Beidzot viņi aiziet, ardievas neteikuši.

Māte brīdi paliek stāvam, tad viņas krūtis sāk augstu cilāties un nāsis drebēt. Ar paceltām dūrēm viņa pieskrien pie noplaucētās māsas gultas. Bet pēkšņi rokas viņai nevarīgi nošļūk gar sāniem.

— Tu simtreiz nolādētā, nepateicīgā, ko tu ar mums dari! Kādēļ tu mūs dzīvus grūd peklē?

Man ir neizsakāmi žēl gan mātes, gan māsas, un es nezinu, kurai taisnība.

— Māt, -- es klusi saku, un man acu priekšā viss satumst.

LAIME

Pamostos. Istabā puskrēsla un klusums. Māte ar vēsu delnu glāsta man vaigus un mīļi runā:

— Kā tu mūs nobiedēji! Kur tu tā apaukstējies? Dedzi kā ugunīs.

Ar neizsakāmu līksmi saņemu mātes glāstus un atkal aizveru acis. Piespiežu viņas roku savam vaigam un negribu laist vaļā. Mani pārņem dīvaina sajūta. Liekas, it kā es lidinātos vieglos mākoņos un ap mani skanētu gaiša mūzika.

Esmu ar mieru paciest visgrūtākās slimības, ja tikai ar to varētu izpelnīties mātes glāstus.

— Kāpēc tu raudi? — viņa jautā. — Vai tev kas sāp?

Es pakratu galvu.

— Nekas nesāp.

Es nespēju parunāt. Viss neizteiktais maigums pret māti, kas sakrājies krūtīs, kā milzīgs, aizturēts ūdenskritums grib lauzties uz āru, bet nerod izeju, neatrod vārdus un sāp. Tikai asaras līst pār mātes delnu, kuru turu cieši piespiestu savam vaigam. Kādēļ tas tā ir?

Dažkārt cilvēkam, kuru visvairāk mīlam, nekautrējamies pateikt dzēlīgu vārdu, parādīt saltu un vienaldzīgu seju, bet mīļus vārdus izteikt neļauj kautrība, atturība, varbūt arī bailes palikt neizprastam.

Un tikai tad, kad mīļā cilvēka vairs nav, šis maigums, kas palicis neizteikts, sūrst visu mūžu kā svaigi cirsta brūce.

— Paskaties, ko tev Mārītes māte atsūtīja.

Es pametu acis uz galdu un ieraugu burciņu ar ievārījumu, cepumus un ābolus.

Brīnums, nekādu kāri šie gardumi manī neizraisa, tikai patīkami pārsteidz un palielina manu jau tā neizsakāmo lai mes sajūtu.

— Dzert, — es prasu.

Māte dzirda mani ar siltu tēju un stāsta:

— Pirmīt Mārīte bija atsūtījusi kalponi, lai tu ejot pie viņas spēlēties. Pateicu, ka esi slima. Pēc kāda laika viņa atnesa šīs davanas. Mārīte un mate suta tev labasdienas un gaida ciemos.

— Paldies, māmiņ! — es saku, atkal sameklēju viņas roku un, raupjo delnu cieši piespiedusi savam vaigam, iegrimstu saldā, spirdzinošā miegā.

GRABULIENE

Toreiz mūsu pilsētā vēl nebija radio. Radio nebija, bet bija Grabuliene. Un tur, kur bija Grabuliene, tur pēc radio nejuta sevišķu vajadzību. Ziņu izplatīšanās ātrums neko daudz neatpalika no radio, toties Grabulienes ziņas, lai gan tikai vietējās, bija daudz sīkākas,* sulīgākas un aptvēra visu to, ko radio nespēja aptvert.

Ja kādai sievietei bija gaidāms bērns, Grabuliene un reizē ar viņu visa pilsēta zināja pat ātrāk par pašu šo sievieti. Ja kāds puisis taisījās bildināt meitu, Grabuliene un reizē ar viņu

3*

35

visa pilsēta zināja ātrāk par meitas māti. Pēc paša notikuma viņai vairs tikai vajadzēja pastāstīt sīkāk, kā tas viss noticis.

— «Ak,» šis zvērējis, rokas pie krūtīm spiezdams, «es tevi sargāšu kā savu aci pierē,» — stāstīja Grabuliene. — Bet vai tad šim var ticēt? To pašu viņš jau viņugad solījis resnajai Ancei. Es jau viņu brīdināju, lai netic. Neklausīja mani, tagad lai auklē vesela. To es tikai saku tev, zem četrām acīm, mīļā, ka nekas labs tur nav gaidāms.

Un gadījās tā, ka viņas pareģojumi gandrīz vienmēr piepildījās.

Ja kāds ģimenes tēvs taisījās palikt neuzticīgs, Grabuliene to izziņoja pilsētai. Tika sacelta klusa trauksme, sieva laikā brīdināta un dažu labu reizi draudošās briesmas novērstas. Par to viņa, protams, nepalika bez atlīdzības.

Grabulienes labā jāpiebilst, ka šo ziņu vākšanu, iznēsāšanu un brīdināšanu viņa nepiekopa aiz gara laika, bet tā bija viņas profesija un mūža darbs. Visur, kur viņa ieradās, viņa tika paēdināta. Mūsu mājās viņa iegriezās reti, jo mūsu azaids arvien bija gaužām vienmuļīgs un trūcīgs. Ja nu tomēr redzēja Grabuļiem soļojam pāri tiltiņam uz mūsu pusi, tad māte tūliņ sāka rosīties pie krāsns un lika galdā to pašu kazas piena krūzīti, kartupeļus un siļķi.

Spilgtu notikumu mazajā pilsētiņā bija maz. Parasti dienas stiepās cita citai līdzīgas un pelēkas kā mūsu dārziņa žoga dēļi. Bet Grabuliene nekad nesēdēja, rokas klēpī salikusi. Jāpiebilst gan, ka viņa nemēdza kaut ko izzīst pilnīgi no pirksta. Viņas ziņas vienmēr pašos pamatos balstījās uz patiesiem faktiem.

Ja nekas svarīgs nebija noticis, viņa sīki stāstīja, kādas pusdienas bija liktas galdā «pilsētas karaļa» Babinceva mājās. To viņa mēdza izklāstīt ar lielu sajūsmu, plānās, izdilušās lūpas čāpstinādama. — Pirmais ēdiens, — viņa, pastiepusi rokas uz priekšu, mēdza aizlocīt vienu pirkstu, — tītara gaļas zupa. Šorīt nokāvuši treknu tītaru prāva sivēna lielumā, ķēkša tikko varējusi panest. Otrs, — tika saliekts vēl viens pirksts, — cepetis krējuma mērcē un svaigu gurķu salāti. Ņemiet vērā, ka tagad ir tikai maija beigas. Trešais, — tika atliekts vidējais pirksts, — zivis, ceturtais — buberts ar saldu mērci, piektais — kūkas, šokolāde, vīns.

Kad visi pirksti bija saliekti dūrē, viņa to kratīja gaisā un paceltā balsī aizrautīgi runāja: — Pieci ēdieni! Un tik bagātīgā daudzumā! Ķēkša Līze visu dienu ņemas nosvīdusi un netiek galā. Otrai kalponei pietiek darba ar istabu kopšanu. Apakšstāvā piecas un ķēķis, augšstāvā sešas.

Par tām ko tuvāk stāstīt Grabuliene nevarēja, jo tālāk par virtuvi viņa netika laista, kur viņu Līze šad tad baroja ar ēdienu paliekām, protams, ja kungs neredzēja. Kungs parasti viņu, skaļi lamādamies, trieca ārā. Reiz viņa, dziļi aizskarta, sūrojās: «Kliedza kā uz suņa. Ko te okšķerējot, lai lasoties laukā. Nosauca par vazaņķi. Vai es kāda vazaņķe? Esmu tak godīgu ļaužu. Nepaguvu ne bubertu nogaršot.

— Kā viņiem vēderi nepārsprāgst! — brīnījās māte.

— Vai tu domā, ka bagātniekiem vēderi tādi kā mums. Tie jau pie treknumiem un gardumiem pieraduši. Viņdien bija ielūguši pusdienās aptieķnieku Hāzenu ar sievu un suni, it kā Hā-zeniem pašiem mājās nebūtu ko ēst. Gāja visi trīs pāri laukumam, vāciski buldurēdami. Kā viņi to mēli neizmežģī? Un ja tu redzētu, kāda kleita Hāzena Ģertrūdei bija mugurā! I suns savā saimniecē skatījās kā ērmā. Priekšā īsa līdz ceļgaliem, mugurā līdz papēžiem. Tāda esot jaunākā Rīgas mode. Tikai netiklībai tā domāta, vairāk nekā — lai ceļgalus rādītu, lai vīriešus iekārdinātu!

Grabulienes labā jāpiebilst, ka viņa vīriešus nekārdināja. Viņa bija šķīsta un nevainīga un līdz nāvei palika kā neuzplaucis rozes pumpurs. Māte, kas viņu atcerējās no jaunības laikiem, sacīja, ka Grabuliene savā izskatā neko neesot mainījusies — tāda pati bijusi pirms trīsdesmit gadiem kā tagad: izdilusi, dzeltenzaļa seja, deguns kā pīles knābis, dzīslots kakls un iekritušas krūtis.

Sis atbaidošais neglītums bija viņas vairogs pret vīriešu uzmācībām un pret tām ļaunām valodām, no kurām nav pasargāta neviena glīta sieviete. Tā kā Grabuliene pati bija šķīstības paraugs, viņai bija pilnīgas tiesības stāvēt ļaužu tikumības sardzē. Viņai pašai likās un to viņa centās arī citiem iegalvot, ka bez viņas visa pilsētiņa drīz vien iegrimtu grēku zaņķī. Tāpēc, ne velti uztraukusies par jauno Rīgas modi, Grabuliene dedzīgi turpināja:

— Nepaies ne mēnesis, kad visas pilsētas madāmas būs jau sevi izķēmojušas. Bet resnā Drejiņiete? Kājas sapampušas kā stampas, viena niere sen izgriezta, otra tikko turas, bet arī domā sev tādu kleitu šūt, drēbi jau nopirkusi, seši aršiņi tumši zila zīda ar baltām svītriņām. Arī iedomājusies vīriešus kārdināt. Vai nu tas uz labu, mīļā! Viss uz pasaules galu.

Sim savam pareģojumam viņa nemēdza noteikt termiņu, un tāpēc neviens nevarēja pārmest, ka tas nav piepildījies.

— Grabulien, — māte pārtrauca viņas vārdu plūdus, — liec nu mierā to nolādēto Babincevu un to Hāzenu. Lai viņi izput ar saviem tītariem, madāmām un suņiem! Pasaki labāk, vai Drāniņa audumu veikalā nav pienākuši kādi glīti katūni no Rīgas. Gribētu pašūt vecākajai kleitu. Nekā citādi nevar izgrozīties. Visām četrām kleitas tik īsas, ka bez bikšelēm kauns staigāt, bet visām bikšeles pirkt iznāks dārgi un pa vasaru nav nekāda vajadzība. Nolēmu vecākajai nopirkt jaunu, un mazāko kleiteles apmainīsim ar vecāko meiteņu kleitelēm.

— Pareizi, — Grabuliene piekrita, — to tu pareizi esi izdomājusi, galva tev kā ministram, tikai dieviņš laimes nav devis. — Viņa nopūtās, lakata stūri pie acīm likdama. — Ka-tūni pie Drāniņa nav peļami, ko nu peļami, pat glīti, pat ļoti glīti. Pirms piecām dienām pievesti trīs jauni baķi. Viens: dzeltens lauks, uz tā izkaisīti sarkani ābolīši ar zaļām lapiņām. Tik skaists, ka vai acis apžilbst. Hāzeniete, redzot šo katūnu, iesaucās: «Smuk, smuk, tād’ kleit’ var ekš paš Berlin’ braukt.» Tev, mīļā, es to neieteicu ņemt, būs bieži jāmazgā. Otrā baķī ir sarkans lauks, uz tā izkaisītas dzeltenas puķītes ar zaļām lapiņām. Tas tev derētu vai arī vēl labāk trešais — tumši zils lauks ar sarkanām un zaļām skujiņām. Nevajadzēs tik bieži mazgāt un glīts arī. Pie tam Lāriņiete, Bāniņiete, Kurmītiene, tāpat Bubuliene savai vīramātei jau iegādājušas, pasteidzies, mīļā, pasteidzies!

Kad viss uz galda bija apēsts un Grabuliene redzēja, ka nekas nenāks klāt, viņa mēdza kļūt uzreiz nevaļīga un, ciešāk lakatā ievīstījusies, taisījās prom. Vienu laiku Grabuliene sāka apmeklēt mūsu māju vai ik pārdienas, un māte pukojās. Protams, kad viņa jau bija aizgājusi.

— Tā tenku vācele man apnikusi līdz kaklam, — viņa sacīja. — Ne man laiks, ne patika klausīties viņas klačas. Ja nu par velti būtu. Bet acis vien blisina un skatās krāsnī. Apnicis pie bagātniekiem podus laizīt, sāk apcelt mani. Ne kauna, ne goda. Laikam domā, ka es kazu priekš viņas baroju, it kā man nebūtu, kam to pienu atdot. Kaut viņa izčibētu!

Grabuliene netaisījās izčibēt, bet mūs akurāti apmeklēja tieši pirms vakariņām. Māte nezināja, kā no viņas atkratīties.

Kādu dienu, kad atkal redzējām pa logu Grabuļiem šurp velkamies, māte teica:

— Pagaid vien, pēdējo reizi tu man tuntuļo šurp!

Kad Grabuliene ienāca, māte nesāka, kā parasts, rosīties ap krāsni, bet palika sēžam pie tukša galda un pētīja savus pirkstu galus. Grabuliene, pārsteigta par šādu mātes izturēšanos, nedroši apsēdās un klusēja. Kā katrs godīgs cilvēks, kas negrib savas pūles veltīgi šķiest, ja nav pārliecināts, ka tiks pienācīgi atalgots, tā Grabuliene nesāka klāstīt savas gara bagātības, bet klusēja.

Klusumu pārtrauca māte.

— Zini, Grabulien, sēžu šodien, aiz laimes kā apstulbusi, nevaru ne pirkstu pakustināt.

— Ja — ja — ja, — kas nu, kas nu? — Grabuliene sāka nepacietīgi rosīties uz ķeblīša, nojautusi svarīgu ziņu.

— Es izeju pie vīra, — māte cieti un lepni noteica.

Grabulienei galva sāka savādi raustīties. Tas mēdza ar viņu

notikt liela uztraukuma brīžos.

— Pie vīra — un bērni? Nesaprotu.

— Kas te ko nesaprast? Vai maniem bērniem tēvs nav vajadzīgs? Divi klīst pa pasauli, nezinu, kur, tas pats pārējiem gaidāms. Kārtīgs tēvs pulcēs saimi kopā un palīdzēs audzināt.

— Kurš tad ir tas kārtīgais, tas ņēmējs? — Grabuliene atbīdīja lakatiņu tālu pakausī, veikli pakasīja galvu, tad, atkal lakatiņu pārvilkusi tālu pār acīm, piesēdās mātei tuvāk.

— Viens Rīgas kungs, — māte aukstasinīgi atbildēja, pa logu skatīdamās, — arī atraitnis.

— Kā tu pie viņa tiki?

Avīzē, avīzē" bija izsludināts, — māte atbildēja, acis nepamirkšķinot. — Pats atraitnis, ar sešiem bērniem, meklē dzīves biedri — arī atraitni ar sešiem bērniem. Rīgā neviena neesot atradusies. Uzmeklējis mani, un es piekritu.

— Mīļā, bet varbūt viņš tikpat pliks kā tu, ko tad jūs darīsiet, kopā sanākuši?

— Ja būtu pliks, — māte atbildēja, — vai tad es savu piekrišanu būtu devusi? Nav pliks, nav. Pašā Rīgas vidū bode ar pieciem komijiem. Tā kā parīt ar visiem bērniem braukšu prom no šejienes. Viņš atbrauks pakaļ.

Grabuliene ilgāk nekavējās. Atsevišķi sīkumi nebija tik svarīgi. Galvenais ir zināms, un viņa steidzīgi aizgāja.

Mēs visas sastājāmies pie loga un skatījāmies, kā viņa aiztipina uz pilsētu.

Vakarā mūsu māja bija veceņu pilna. Nāca bariņiem un pa vienai. Citas vēlēja laimes, citas atvadījās. Kad māte visām bija izstāstījusi, ka viņa Grabulieni izjokojusi, tās smējās, vē-derus turēdamas. No tās reizes Grabuliene mūsu mājai meta lielu līkumu apkārt, nerunājot par apmeklējumiem.

Ne jau visi uzreiz uzzināja, ka tas ir joks, jo Grabuliene pati to nevienam neteica.

Otrā rītā, kad es savā īsajā kleitiņā lēkāju pakaļ stiklam pa smiltīs uzzīmētām klasēm, kāda sieva, garām iedama, man teica: — Pasaki gan savam jaunajam Rīgas papam, lai tev bikses nopērk, kauns skatīties. — Nosarkusi un apvainota es raudādama ieskrēju mājās un tik ilgi slēpos no ļaudīm un nebāzu degunu ārā, kamēr vecākai māsai nopirka jaunu kleitu un es dabūju vidējās māsas kleitiņu. Grabuliene vēlāk sāka ananu māti aprunāt un dažādi apmelot. Un katru reizi, kad mātei tas nāca zināms, viņa laida slaidu spļāvienu vai nu degošā krāsnī, vai aizdurvē, jo uz grīdas spļaut bija aizliegts, un māte šajā ziņā rādīja priekšzīmi, kā to prasa audzināšanas likumi.

GRABULIENES KARJERAS GALS

Iepriekšējā nodaļā minētais notikums Grabulienes karjeru tikai iedragāja, bet pilnīgu katastrofu viņa cieta tās pašas vasaras beigās, un vainīgs pie tā bija Babinceva tītars.

Tikko nokauts, vēl nenoplūkts tas gulēja uz vaļēja virtuves loga. Ne virtuvē, ne sētā nebija neviena cilvēka, izņemot 'Grabuļiem, kas tajā brīdī bija ienākusi sētā. Tādēļ tītars it nemanot ieslīdēja Grabulienes platajā grozā, kuru viņa katram gadījumam nesāja zem lakata līdz. Kad tas bija noticis, viņa pēkšņi apcirtās apkārt un, ne reizes neatskatīdamās, lēnā gaitā tipināja laukā no sētas un pa ietvi uz savu māju.

Līze, atgriezusies ar malkas klēpi un redzēdama, ka tītars mīklainā kārtā nozudis dažu minūšu laikā, nometa malku un, izskrējusi uz ielas, sāka kliegt: — Ķeriet zagli!

Uz ielas bija redzami daži gājēji un Grabuliene, kas mierīgi turpināja ceļu. Dzirdot šo kliedzienu, visi, kas atradās uz ielas, sāka skriet dažādos virzienos un cits citu grūstīt. Sacēlās kņada un juceklis. Grabuliene apstājās un ar lielu ziņkārību noskatījās. Viņa domāja gan par gardo maltīti, gan par to, kā pilsētā pastāstīt svarīgo ziņu, ka kāds nezināms zaglis gaišā dienas laikā nozadzis tītaru.

Te viņa pielaida mazu kļūdu, piemirsdama, ka tītars tikko nokauts. Grozs bija mazliet caurs, un tītara asinis sāka pilēt no groza uz ietvi. Grabuliene to nemanīja un palika stāvam

arī tad, kad Līze satraukta pieskrēja tai klāt un jautāja, vai viņa neesot te nupat manījusi kādu skrienam ar tītaru rokās. Nē, to Grabuliene neesot manījusi, bet dziļi jūtot līdzi Līzes bēdām. Viņa sāka jau bērt mierinājuma vārdus, bet nepaguva tos izteikt līdz galam, jo Līze, paskatījusies zemē un ieraudzījusi asinis, uzreiz saprata, kas par lietu.

Izrāvusi no Grabulienes rokām grozu un satvērusi tītaru aiz kājām, viņa sāka ar to sist Grabuļiem pa galvu vien, pa galvu vien. Grabuliene bļāva nelabā balsī. Pa gaisu juka spalvas. Grabulienes seja bija nošķiesta ar tītara asinīm, bet viņa noturēja tās par savām un sāka kliegt vēl stiprāk.

— Glābiet, ļautiņi, mani nositīs, glābiet!

Bija salasījies prāvs ļaužu pūlis, un vēl arvien jauni nāca klāt. Skrēja mātes ar zīdaiņiem uz rokām, vārdu sakot, kā jau tas kautiņa laikā mēdz būt. Ļaudis, sastājušies apkārt, nedomāja jaukties jandāliņā, bet mierīgi ļāva notikumiem iet savu gaitu.

Nezin kā tas būtu beidzies, ja pūlim cauri nebūtu izspraucies policists. Pienācis klāt, viņš sākumā gribēja abas sievas vest uz iecirkni, bet, noskaidrojis sievu plūkšanās iemeslu, viņš Līzi ar tītaru, kuram tagad bija diezgan nožēlojams izskats, palaida vaļā, bet Grabuļiem aizveda uz iecirkni.

Ļaužu pūlis pašķīrās, un Līze kā uzvarētāja devās mājup, augstu virs galvas pacēlusi galveno vaininieku — tītaru.

Policists Grabulieni veda cēli zem rokas, jo viņa, kautrīga un tikumīga būdama, liedzās nākt. Nekad nevienam vīrietim šī šķīstā sieviete nebija blakus soļojusi, un nu pirmo reizi mūžā viņu tik cienījams, zilpelēkā formā tērpies vīrs aizveda kā brūti pie altāra. Citi sprieda, ka Grabuliene laikam ne pirmo reizi tā palaidusi nagus, tikai nekad nav pieķerta. Viņā tirgus dienā, kad zemniecei no vezuma bija nozudis sviests, viņa tur arī redzēta ložņājam.

Sis notikums bija Grabulienes spīdošās karjeras gals. Viņa gan cietumā par zādzības mēģinājumu nosēdēja tikai septiņas dienas, un neviens tur viņai neko ne atņēma, ne pielika, tāpat sveika un vesela iznāca brīvībā, bet kur tas negods! Viņas autoritāte bija pilnīgi sagrauta, un viņa nozuda no pilsētiņas.

JUST, KUR MUNDIERIS?

\

— Just, kur mundieris? — tas bija parastais jautājums, ar kuru griezās pie Justa gan puikas, gan arī pieaugušie, kuri gribēja viņu ievilkt draudzīgās sarunās.

Justs bija mazrunīgs, kalsens neliela auguma vīrelis ar kuplām ūsām un uzacīm, bet pliku galvvidu. Ja tos matus, kas bagātīgi kuploja virs viņa lūpas, varētu pārstādīt uz galvas vidu, iznāktu prāvs cekuls, un tas viņam ļoti derētu, bet tik tālu zinātne vēl nav tikusi šobaltdien, kur nu vēl tad!

Justs kļuva možāks tikai tajos brīžos, kad bija izdevība parunāt par savu ugunsdzēsēja mundieri un par visu, kas ar to saistīts.

Vispirms viņš tādu jautājumu uzņēma ar izbrīnu un sašutumu.

— Mundieri darbdienās? Vai tev prāts! Mundieris iekārts skapi, lai ne puteklītis netiek klāt. Svētku dienās, tad vilksim mugurā. 18. novembrī jūs šajā mundierī mani redzēsiet parādē. Es aiz orķestra eju pirmajā rindā. Pirmajā rindā liek tos, kas var pareizi soļot. Nevar jau, brālīt, likt kāju, kā gribi un kur gribi, parādē ir jāzina, kā un kad tās likt. Tad viņš, degunu gaisā uzslējis, demonstrēja savu soļošanas māku, skaļi skaitīdams: viens, divi; viens, divi; viens, divi. Lūk, tā ir jāsoļo, saproti?

— Just, pieņem mani savā komandā, — dažs mēģināja lūgt.

— Ne, brālīt, — viņš parasti atbildēja, — tur neuzņem kuru katru, un tur lemj pati augstākā priekšniecība. Tur vajadzīga varonība. Pierādi, ka tev tāda ir!

Tālāk viņš centās pārliecināt, ka bez ugunsdzēsēju komandas pasaule noteikti aizietu bojā.

— Saki, lūdzu, — kas notiktu ar pilsētu bez pažarnieku komandas? Kāds smurgulis pamet sērkociņu, kur nevajag, un visa pilsēta pagalam. Toreiz, kad bija aizdegusies dzirnav-nieces Bubulienes māja, kas toreiz pirmais iekāpa pa logu un iznesa lādīti ar Bubulienes dārglietām? Justs.

Pati sētā vaimanāja un plēsa matus: — Justiņ, glāb manu lādīti! Tā ir tur un tur.

Kas tika apbalvots par drošsirdību? Protams, Justs.

Toreiz pats biedrības priekšnieks teica: — Lūk, Justs, tas tik ir pažarnieks!

— Redzēsiet, kad es nomiršu, kas būs par parādi! Mūsu biedrības pūtēju orķestris spēlēs sēru maršu, un ne jau vienkāršās līķu drānās mani apglabās, kā kuru katru, bet

mundierī. Pats priekšnieks turēs kapa runu un tādu, ka visiem asaras birs.

Viņš runāja par savām bērēm ar tādu aizrautību, ka likās — viņš būtu ar mieru nomirt tūliņ, lai tikai varētu norisināties šī spožā ceremonija.

Ja kāds centās sarunu novirzīt uz citu pusi, viņš aizbildinājās ar nevaļu un manījās projām.

Justs dzīvoja viens pilsētas tālā nomalē, mazā mājelē un staigāja ar cirvi un zāģi pa svešām sētām, piedāvājot savus pakalpojumus. Tā bija viņa pelēkā ikdiena, kurā viņš dzīvoja, sapņodams par to brīdi, kad viņš, savu mundieri uzvilcis, visā spožumā varēs braši paceltu galvu, uzskrullējis ūsas, soļot pāri pilsētas laukumam. Viens, divi; viens, divi — un puiku bars viņam drāzīsies pakaļ.

Satriecoša vēsts no Grabulienes mutes kādu rītu skanēja kā pērkona spēriens. Viņa nemaz nenāca mājās iekšā, kā parasts, bet, iebāzusi galvu pa vaļējo logu, lakoniski sauca:

— Justs deg!

Visi skrēja kā jau uz ugunsgrēku. Un drīz visa pilsētiņa sapulcējās pie gruzdošās ogļu kaudzes. Neviens nezināja, kā ugunsgrēks izcēlies. Vēlu naktī Justs vienās apakšbiksēs paguvis izbēgt. Tur viņš tad stāvēja pie gruzdošās ogļu kaudzes, kur vēl tik nesen viņa mājele žirgtiem logiem bija raudzījusies pāri Daugavai uz viņu krastu.

Justa māja nodegusi! Sī ziņa likās visiem tik neiespējami dīvaina un paradoksāla, it kā kāds pateiktu, ka pilsētas sārtākais un bagātākais miesnieks Sņukurmanis miris bada cietēja nāvē.

Katrs tikai gribēja pārliecināties ar savām acīm, un šurp bija atvilkušies krekšķinādami pat tādi vecīši, kuriem gadu skaits jau tuvojās simtam. Visi dzīvi apsprieda notikušo: ka-

mēr pilsētiņas ugunsdzēsēji berzējuši miegu no acīm, pulcējušies tirgus laukumā, jūguši zirgus un, bruģi dārdinādami* veduši klāt mucas un šļūtenes, mājele jau beigusi degt, un vienīgais prieks un mierinājums tajā bēdīgajā rītā bijis tas, ka māja stāvējusi stipri tālu no citām un liesmas nevarējušas pārsviesties uz kaimiņu jumtiem, citādi būtu varējusi nodegt visa iela, un tad būtu vēl ļaunāk bijis.

Uz Justu šis mierinājums sevišķi neiedarbojās. Viņš stāvēja, dziļi satriekts, kā pie tuva drauga kapa, un daudzi pat apgalvoja, ka pār viņa ūsām ritējušas asaras prāvas pogas lielumā.

Neviens viņam vairs nejautāja: — Just, kur mundieris? — Un katram jau arī bija skaidrs, ka niecīgajā sainītī, ko viņš turēja rokā un kas viņam bija palicis pāri no visas iedzīves,, nekādā gadījumā nevarēja būt mundieris. Tas sadega kopā ar visu māju un līdz ar to visa Justa dzīves nozīme, vērtība un spožums.

Tai pašā dienā Justs no pilsētiņas aizgāja. Nokārtu galvu* sainīti plecā, ar apdegušām skrandām mugurā.

Viņš soļoja pa ielu, un visi no māju sliekšņiem un logiem viņam noraudzījās pakaļ. Kādu laiciņu viņam skrēja līdzi arī paprāvs puišeļu bars, bet neviens viņam nejautāja par mundieri un neskaitīja — viens, divi.

Vēlāk runāja, ka viņš aizgājis dzīvot pie sava brāļa uz kādu pagastu, bet tur viņam labi neejot, jo brāļasieva, kas plaši pazīstama ar savu cietsirdību un skopulību, maizi turot aiz septiņām atslēgām.

Ja kāds viņam vēl paretam pajautājot: «Just, kur mundieris?» — viņš smagi nopūšoties, noplātot rokas un nekādās sarunās neielaižoties.

KOTLETES

Arā līst. Edam pusdienas, un pirmo reizi lietus sāk pilēt šķīvjos, atšķaidot jau tā ūdeņaino zupu. Agrāk griesti bija cauri tikai vienā kaktā, tagad arī pie gultas nolikts spainis. Bet ūdens negrib tecēt tikai spainī. Tas līst arī gultā, un nekur, nevienā stūrī nav glābiņa.

— Sai majai sen vajadzīga vīrieša roka, — dzirdu bieži runājam. — Ko viens sievieša cilvēks te var iesākt!

«Dīvaini,» es domāju, «kādēļ vajadzīga tikai vīrieša roka. un kur tad paliks pats vīrietis?»

— Vīrieša roka šai mājai vajadzīga, kaimiņien, — saka arī Kates māte. — Pārdod šo būdu, kamēr tev nav griesti virs galvas iebrukuši, vēlāk par to ne lata nedabūsi.

Tā sāk nobriest plāns par mājeles pārdošanu.

Māte līdz vēlai naktij sačukstas ar māsu un spriež gan šā. gan tā.

Pārdosim māju, nopirksim adāmmašīnu, un vēl varbūt iznāks arī «Singer» šujmašīna, jo zeķēm augšas jāatvīlē ar šujmašīnu. Noīrēsim dzīvoklīti pilsētā un adīsim zeķes. Viena no mums jau ir adītāja, arī pārējām iemācīsim šo arodu, bet bez mašīnas nekā nevar iesākt.

Zeķes visiem vajadzīgas. Kurš cilvēks iztiek bez zeķēm, sevišķi ziemā? Ja nu ne vienmēr jaunas, tad pieadīt vecām jaunas pēdas par lētu naudu katrs gribēs. Gan jau sanesīs un maize būs.

— Būs ne tikai maize, būs arī baltmaize, — māte pārliecināta nolemj.

Tikai nebūs vairs ne sava dārza, ne kartupeļu, ne kāpostu, ne kazas piena. Viss būs jāpērk, nekā nevar darīt.

Un kādu dienu gaidām mājas pircēju.

Māte ir satraukta. Jau no agra rīta viņas abas ar māsu spodrina visus kaktus. Ari man ir darbs. Es beržu garo solu pie galda un ķeblīšus.

Tad māte kapā gaļu un cep kotletes.

Tas ir vēsturisks notikums mūsu ģimenē. Gaļu mēs ēdam ļoti reti, pie kam māte mēdza dalīt katram pa mazai kripatiņai. Un nu uz pannas čurkst brūnas, sulīgas kotletes, un māja pildās ar tādu smaržu, ka siekalas saskrien mutē. Atmetusi ar roku visām rotaļām, es maisos mātei pa kājām un vēroju katru viņas kustību.

— Lai vecais Pāvulāns redz, ka šī māja nes svētību, — saka māte, un lūk — kotletes ir galdā. Man šķīvī divas. Ieskatos citos šķīvjos un redzu: katrai māsai tāpat divas, tikai pašai vēcākajai vēl puse klāt. Lai nu!

Nočīkst durvis, un aiz muguras dzirdu skaļu vīrieša balsi:

— Dievs svētī! Smaržo kā pa augstiem svētkiem.

Māte ir sas£rkusi:

— Nekas liels, nieka kotletes uz ātru roku izcepu, bērniem jau gan tās, diendienā ēdot, apnikušas, — viņa runā. — Paldies dievam, nevaru sūdzēties, ka slikti dzīvojam.

Vecais Pāvulāns brauka bārdu.

— Jā, tādu bariņu ar kotletēm piebarot katru dienu nav joka lieta.

— Sī māja nes svētību, — atbild māte.

Tad viņa pieceļas no galda un kopā ar Pāvulānu apstaigā un apskata māju no iekšpuses un no ārpuses.

— Nolaista tava būda līdz beidzamam, — saka Pāvulāns.

Tad māte kā atvainodamās runā:

— Vīrieša rokas te trūka, tā māju varētu pārvērst par konfekti. Mans vectēvs to cēlis, pats licis baļķi pie baļķa, domā, viegli man no tās šķirties?

Balss viņai aizlūst.

— M-jā, — Pāvulāns mīņājas, — nu tad, ja esi ar mieru, kā es teicu, lieta darīta, ja ne — meklē citu pircēju.

— Esmu jau, — māte klusu saka un nolaiž acis.

Tad tuvu manam šķīvim noslīd vīrieša roka, par kuru tik bieži runāts un kura tik ļoti trūkusi šai mājai, un es ar lielu ziņkāri to vēroju. Tā ir plata, dzīslaina, ar strupiem pirkstiem un īsiem, melniem nagiem, ar brūnu, cietu delnu un viegli dreb, liekot uz galda naudas zīmes.

Māte vēl lūdz Pāvulānu, lai atļauj palikt līdz rudenim, kamēr noraks kartupeļus.

— Te būs rokasnauda, — Pāvulāns skaļi saka, mātes lūgumam piekrīt un aiziet.

Uz galda ir tukši šķīvji, un neviens nevarētu pateikt, ka tajos nupat bijušas kotletes. Tie izlaizīti ar mēli kā izmazgāti. Tikai vecākā māsa nelaiza ar mēli, bet ar garozas mīksto pusi izslauka rūpīgi katru tauku pilīti un vēl lēnām ēd.

«Divas nieka kotletes, desmit es laikam varētu apēst, ja man dotu,» es domāju.

— Māt, kad vēl Pāvulāns nāks māju pirkt? — es prasu.

— Ko nu vairs nāks, nu jau pārdota, — viņa saka un aizgriežas pret logu.

DZIMŠANAS DIENA

Mārītei šodien dzimšanas diena, un es esmu ielūgta. Vakar viņa pati bija atskrējusi un piekodināja, lai atnāku tieši trijos. Ir saulaina svētdiena. Māsa liek gludeklī no krāsns kvēlošas ogles, un drīz tas ir tik karsts, ka, pieliekot mutē saslapinātu pirkstu, dzirdama Gurkstēšana. Viņa gludina

manu iepriekšēja vakara izmazgāto un pa nakti izžuvušo kleitiņu.

— Tas nekas, ka vienkārša, ka tikai tīra un nav saplēsta, — viņa saka.

Sliktāk ar apaviem. Vasarai man apavus nepērk, un ziemas šņorzābaki neder. Māsa man dod savas sandales, bet tās par lielām. Tad viņa purngalos sabāž vati un izskatās tīri labi.

— Dzimšanas dienā gan jānes dāvana, — saka māsa.

— Apžēlojies, ko tu vari viņai nest, — māte jautā, — vai tai kas trūkst? — Tomēr nolēmu Mārītei saplūkt ziedus, viņai patīk margrietiņas. Es aizskrienu uz pļaviņu. Tā ir balta no margrietiņām. Plūcu visskaistākās, izmeklēju tās, kurām visgreznākie vainadziņi.

Mārīte dzīvo pilsētas viņā galā, un man jāiet prāvs ceļa gabals. Eju pa galveno ielu, kas tveicīgā svētdienas pēcpusdienā klusa, kā izmirusi. Visi veikali slēgti, un dzīvojamo māju logiem aizlaisti aizkari, lai necepina saule. Šodien, pa bruģi staigājot basām kājām, var nosvilināt papēžus, — es domāju sevī, bet man ir kājās sandales, un es soļoju lepni, grezno margrietiņu pušķi pie krūtīm piespiedusi.

Mūsu mājās nekad nekādas godības netika svinētas un dzimšanas dienas bija tikpat pelēkas kā pārējās. Esmu pirmo reizi uzlūgta godībās un jūtu satraukumu un līksmas gaidas. Kā būs? Turpat aiz stūra jau sākas Mārītes ābeļu dārzs. Parasti tas ir kluss, bet šodien jau no tālienes dzirdu tur skaļas un līksmas balsis. No uztraukuma man stipri sāk dauzīties sirds. Ja nu tur ir daudz viesu, ko tad? Un patiesi! Dārzā daudz cilvēku. Tur ir arī dažas nepazīstamas meitenes greznās kleitiņās. Laikam ciemiņi no Rīgas. Dārza stūrī pie ēnainas lapenes drūzmējas prāvs bars ciemiņu: vīrieši aizsargu formas tērpos un lepnas, frizētas dāmas. Viņu vidū ir ap-tieķnieks Hāzens ar sievu un suni. Suns, kā redzams, ir šodien uzmanības centrā. Hāzens aizmet tālu savu kabatas maku un uzsit sev uz saliektā ceļgala. «Lordiņ, atnes!» Un Lords aizskrien, veikli saķer maku zobos, nes atpakaļ un, atdodams to saimniekam, pieceļas pakaļkājās. Par to viņš saņem saldumus. Viesi ir sajūsmināti. Viņi aplaudē sunim katru reizi, kad tas nes maku zobos, un skaļi izsaka savu atzinību. Hāzena kundze, lepna uz savu «brīnumbērnu», satraukti kaut ko stāsta pārējiem viesiem. Viņa rāda uz suni, laikam atklādama citas viņas lutekļa brīnumainās spējas. Es mirkli vēroju šo ainu un griežos atpakaļ. Kauns iet iekšā. Bet tad paskatos uz savu skaisto margrietiņu pušķi. Tās taču plūktas Mārītei. Es jau varu iekšā neiet. Nodot puķes un aiziet. Gribētos gan paskatīties, kāda viņa šodien izskatās, bet tas nav tik svarīgi. Galvenais — nodot dāvanu. Atgriežos atpakaļ un nedroši piespiežu zvana pogu. Efurvis tūliņ atver kalpone. Viņai sejā jau iepriekš sagatavots godbijīgs smaids kādam gaidītam ievērojamam ciemiņam. Ieraudzījusi mani, viņa diezgan atklāti izrāda savu vilšanos un īgni sarauc uzacis.

— Kas ir? — viņa nepacietīgi pajautā. Es sniedzu viņai savu dāvanu un lūdzu to nodot Mārītei.

Viņa neņem.

— Pagaidi tepat, — viņa auksti saka un iet uz istabu.

Durvis atstātas pusviru, un es dzirdu, ka viņa kādam ko

klusi pasaka. Uz mirkli pusatvērtajās durvīs parādās Mārītes tēvs. Viņš arī ir aizsarga formā ar atpogātu apkakli, bikšu kabatās sabāztām rokām.

Tad viņš nozūd, un tūlīt atskan viņa balss: — Sakiet man, lūdzu, — cik ilgi es cietīšu to melno skrandaini savā mājā? Kas viņu te ielūdzis?

— Kaunies, Kārli, tāds pats cilvēku bērns un jauks meitēns pie tam, — dzirdu skaņu Mārītes mātes balsi. Та ja jūtams sašutums.

— Manā mājā tādi jauki cilvēku bērni nav vajadzīgi, un āmen! —viņš atcērt.

— Tēt, — dzirdu arī Mārītes lūdzošo balsi.

Sie vārdi krīt pār mani kā pērkona grāvieni. Elpa aizraujas, rokas noslīd gar sāniem, un puķu pušķis nokrīt zemē.

Bēgt! — man galvā pazib doma. — Bēgt ātrāk projām no šejienes, un acumirklī es esmu jau laukā pa durvīm. Es skrienu gar žogu, kur vēl arvien dzirdama skaļa sajūsma par šāsdienas varoni — Hāzena suni, tad šīs balsis pārtrauc dārzā uzliktais patafons:

Vecais ratiņ, cik jauki gan būtu,

Senā jaunība atgrieztos vēl!

Es skrienu, šķiet, zeme deg man zem kājām. Ausīs skan jautrās dziesmas vārdi, un tiem cauri dun zaimi: melnais skrandainis, melnais skrandainis, melnais skrandainis . ..

Ātrāk, ātrāk prom no šiem cilvēkiem. Nekad, nekad vairs pie tiem neatgriezties. Bet ausīs dun un dun briesmīgie vārdi: melnais skrandainis, melnais skrandainis.

Esmu jau tuvu mājām, bet nē — mājās rādīties es pašlaik nespēju. Visi sāks izjautāt, brīnīsies, nē, nē, es nespēju nevienam tagad raudzīties sejā.

Apmetu savai mājai lielu līkumu, lai neviens mani nepamana pa logu, un skrienu cauri priežu mežiņam uz ezeru. Akmens pie ezera, tas mana skrējiena mērķis. Kāpēc? Pati nezinu. Vai tāpēc, ka redzēju, kā toreiz savas lielās sāpes turp aiznesa izsmietā un atstumtā Marija? Varbūt. Bet varbūt tiešām vislielākās bēdas labāk uzticēt akmenim, nevis cilvēkam. Akmens paliks vēss un ciets, bet cilvēks? Viņš sirdī var arī palikt pret tavām bēdām tikpat vēss un ciets kā šis akmens, bet skaļi viņš var rādīt liekuļotu līdzjūtību, un tas ir vēl jaunāk.

Akmens guļ pašā ezermalā, un, ja uz tā nosēstas, kājas var iemērkt ūdenī.

Zeme pie akmens ir mitra. Es to nevēroju. Apsēstos un izmisīgi piekļaujos akmenim. Mana rūpīgi gludinātā kleitiņa novārtās dubļos. Lai!

Saspiežu galvu rokās un pieveru acis.

«Melnais skrandainis, melnais skrandainis,» dun un dun un nekur nav glābiņa ...

Varbūt iebrist ezerā tik tālu, lai ūdens sniedzas pāri galvai, tad ausīs vairs neskanēs šie zaimi, no kuriem nav iespējams nekur izbēgt. Bet tad arī manis vairs nebūs, tad es neredzēšu ne mātes, ne māsu, ne saules, ne meža. Nē! Un pēkšņi arī rāmais, saules apmirdzētais ezera spogulis ar tālumā slīdošo laivu man liekas naidīgs un draudošs.

«Melnais skrandainis, melnais skrandainis,» ņirdz man pretī no ezera tumšajām dzelmēm. Mani sagrābj izmisums, un es skrienu projām, atkal projām, ļaunu ņirgu vajāta. Es skrienu cauri mežiņam, un man liekas, arī koki šalc naidīgi un sveši: melnais skrandainis . . .

Pārkāpju pār istabas slieksni.

Kas noticis?

Visi manī skatās sastinguši, ar mēmu izbrīnu sejā.

Viena māsa sēž pie loga un pēkšņi aizcērt grāmatu.

Otra pie krāsns mizo kartupeļus. Trešo redzēju rušināmies dārzā.

Māte pie galda tur rokā cepumu paciņu.

— Kur tu biji?

Viņa vaicā un vēro manu saraudāto seju un novārtīto kleitiņu.

Es klusēju.

— Vai satiki Mārīti? Viņa nupat kā aizgāja, atnesa tev

te Rīgas cepumus un brīnījās, kāpēc tu no viesībām aizbēgusi.

— Ak brīnījās, liekule! — es rūgti pasaku. — Lai viņi aizrijas ar saviem Rīgas cepumiem! Es tos negribu, negribu, negribu, māt, svied ārā, lūdzu!

— Kas noticis? Kas cepumiem vainas?

Es iekrītu mātes gultā un iespiežu seju spilvenā. Gribu aizturēt raudas, bet tās laužas ārā no sirds dziļumiem, un es nespēju tās valdīt.

— Par melno skrandaini Mārītes tēvs mani nosauca. Viņa dzirdēja un izliekas, ka nesaprot, kādēļ esmu aizbēgusi. Lai viņa šurp nenāk vairs, māt, — nekad!

Istabā iestājas dziļš klusums. Māte nosviež cepumu paciņu uz ķeblīša un pieceļas.

Māsa pie loga ar grāmatu rokā arī pieceļas un saka:

— Tā tev krietna mācība. Sapratīsi, ka no aizsargu meitiņām nekādu draudzību nav ko gaidīt. Man jau sen likās, ka tur nekas labs nevar iznākt. Vajadzēs tev ieaudzināt šķiras apziņu.

— Vai tu re, gudrā! — māte viņai dusmīgi uzsauc. — Es tev to šķiras apziņu parādīšu ar slotas kātu! Tālāk par cietumu ar to apziņu netiksi.

— Redzēsim, — māsa saka.

Jūtu, ka saceļas kārtējais ģimenes strīds un vainīga šoreiz esmu es.

— Nevajag, nevajag, māt, nāc labāk pie manis!

Viņa pienāk pie gultas un noglāsta man galvu.

— Melns skrandainis es esmu, māt. . .

— Izraudies, izraudies, — viņa skumji saka. — Bēdām mēs esam dzimuši, un pie asarām tev būs jāpierod. Neesam jau mēs vieni tādi pasaulē.

Es paceļu galvu no spilvena. Kur es kaut ko tamlīdzīgu esmu dzirdējusi? Un atceros mātes iemīļotās dziesmas vārdus;

Лк neslēp jel acis, ja valgas tās kļūst,

Visā pasaulē dziesma šī smeldzošā plūst.

Un pirmo reizi es izjūtu šīs dziesmas jēgu.

«PILSĒTAS KARALIS» CIEŠ NEVEIKSMI

Vecākā māsa ir ļoti glīta. Kaimiņi to pat citādi nesauc kā par skaistuli, tāpat kā māte jaunībā bija saukta.

Kas paskatījās uz māsu, nespēja ilgi no viņas novērst skatienu.

Kā mātes luteklei un mīlulei, viņai vienmēr tika gardākais kumoss un labākās drānas. Viņa nekad netika ne rāta, ne pērta. Klusa un pakļāvīga viņa mātes rīkojumus izpildīja bez vilcināšanās, nekad nedomājot, vai tie ir lietišķi vai ne. Kad māte pēc trešās klases lika skolu atstāt, viņa to izdarīja bez kurnēšanas.

Māsas mīļākā dziesma bija —

Mēness starus stīgo Dzelmē dzidrajā.

Vasaras naktīs no mūsu mājas lieveņa tālu skanēja viņas balss, un tajā klausījās pie apvāršņa satumsušais mežs, tuvā birze un upīte.

Nāc man līdz, es zinu Malu laimīgu,

Tur, kur mēness sastop Saules meitiņu.

Vecākā māsa viegli dabūja darbu Babinceva jaunajā maizes ceptuves veikalā. «Es aiz letes nelikšu vis šādus tādus mērkaķus un putnu biedēkļus, te stāvēs atraitnes vecākā meita, kas dzīvo aiz tiltiņa,» viņš plātījās. Un mana māsa nostājās aiz letes. Mājās ienāca prieks. Likās, ka mēs tagad «sam atbrīvoti no trūkuma un posta.

Uz galda bieži sāka parādīties baltmaize. Pirmo trūcīgo mācekles algu māsa atnesa, nolika mātei priekšā uz galda un teica: — Man nekā nepērc, es nekā negribu, nopērc ko sev vai māsiņām. — Viņas alga bija ieplānota ģimenes budžetā veselu pusgadu uz priekšu.

Sākām pat gudrot, vai nevarētu rudenī Pāvulānam atdot Tokasnaudu, salabot jumtu un mājiņu paturēt. Mātes garastāvoklis uzlabojās, un viņa bieži savā nodabā dungoja kādu dziesmu.

Reiz māte atnāca no pilsētas īgna un domās nogrimusi. Visu dienu viņa nerunāja ne vārda, tikai pāris reižu dzirdēju, ka viņa pati sev jautāja — ko tas varētu nozīmēt? Vakarā, tiklīdz vecākā māsa pārkāpa istabas slieksni, māte viņai tūdaļ vaicāja:

— Saki man, — ko tas nozīmē? Nolēmu šorīt ieiet pie tava saimnieka apjautāties, vai viņš ir apmierināts ar tavu darbu. Gaidīju, ka paslavēs, bet šis dusmīgi atcērt: «Skaista tava meita ir, bet dumja kā zoss!» Saki, — par kādām dumjībām viņš runā?

Māsa sāka skaļi smieties.

— Viņš jau man arī tos pašus vārdus teica, māmiņ. Tūliņ paskaidrošu. Pirmās dienas, kad sāku strādāt, viņš pats nāca mani mācīt un visu laiku ķērca pie auss līdz apnikumam. Tad uzreiz gribēja mani skūpstīt un dabūja tik spēcīgu pļau-

ku ka vairs nerādās mana tuvuma. «Skaista tu esi, bet dumja kā’zoss,» viņš pārskaities man pateica un aizvilkās.

— Ak tad «pilsētas karalis» dabūja pa purnu. Vare s meitietis tu esi, nu gluži manī atsitusies, - mate lepm saka un liek galda vakariņas.

LABDARIS

Koku zāģētavas īpašnieka Sērmaņa vienīgais dēls, kurš jau ilgus gadus studē Itālijā, nolēmis šajā vasaras brīvlaikā apciemot vecākus. Pagājušo vasaru neiznācis laika, jo no Rivjeras, kur viņš gan aizbraucis tikai uz īsu laiku, tomēr nevarējis izrauties visu vasaru. Ļaudis runāja, ka iemesls tam esot bijis romāns ar kādu francūzieti.

Tagad jau veselu nedēļu jaunais Sērmanis klaipa pa pilsētiņas ielām, pa apkārtni un domā, kā izrauties no šīs nožēlojamās provinces. Palikt vēl kādu mēnesi? Nē, tādu upuri viņa aprobežotie un mantrausīgie vecāki nav pelnījuši. Viņš tikai nevar izdomāt iemeslu, kā attaisnot savu aizbraukšanu, jo naidoties ar saviem naudas devējiem tomēr nav izdevīgi.

Kādu dienu viņš, iedams garām jaunajam maizes ceptuves veikalam, iemet skatienu pa vaļējām durvīm un kā apburts apstājas. Aiz letes stāv no vecmeistaru gleznas nokāpusi meitene! Tā varētu mēroties ar jebkuru Itālijas skaistuli! Viņš ieiet veikalā.

— Ko vēlaties?

— Lūdzu, man kukuli maizes.

Meitene laipni pasniedz prasīto, saņem naudu un tūliņ pievēršas nākošajam pircējam — kādai salīkušai vecītei ar milzīgu grozu rokā.

Ilgāk še uzkavēties nav iemesla, un ar maizes klaipu padusē viņš iziet uz ielas. Kur likt maizi? Mājās nest nevar. Visi iepletīs acis, kas viņam ienācis prātā — pirkt maizi! To taču parasti dara kalpones.

Veikalam tuvojas baskājains, nosmulējies puišelis. Vienā rokā tam no salmiem pīts groziņš, otrā — cieši sažņaugtajā dūrītē laikam līdzi iedota nauda.

— Puišel, vai tu gribi pirkt maizi? — jautā viņam smalkais kungs.

— Jā, — puišelis izbrīnījies apstājas.

— Se, ņem maizi, naudas man nevajag. Ko nu brīnies, nes ātrāk mājās! — Viņš vēl noskatās, kā puika priecīgs zibeņātrumā aizjož, it kā baidīdamies, ka savādais kungs nepārdomā un neatņem dāvanu atpakaļ.

Jaunais Sērmanis brīdi stāv uz ielas, uzpīpē un tad atkal dodas uz veikalu.

— Lūdzu, jaunkundz, man vēl vienu klaipu maizes, — viņš saka, un glītā pārdevēja, mazliet izbrīnījusies, viņam to pasniedz. — Mums šodien mājās viesības, tādēļ vairāk maizes vajag.

Atkal veikala ienāk pircēji un viņam jaiet projām.

Kur likt šo pirkumu?

Viņš atceras, ka pie katoļu baznīcas un pie ebreju sinagogas parasti sēž akli, bārdaini veči izstieptām rokām un skaita pātarus.

Tuvāk veikalam ir katoļu baznīca. Viņš dodas turp. Pirmā viņam ceļā gadās vecene ar mazu, noskrandušu meiteni. Viņš steidzīgi iegrūž meitenei rokās maizes klaipu. Vecene vēl dedzīgāk sāk skaitīt pātarus un dziļāk klanīties.

Jaunais labdaris apiet apkārt baznīcas mūriem un skaistajam vidusskolas parkam, jo tik īsā laikā trešo reizi drāzties veikalā nav ērti.

Pēc kādas stundas viņš tomēr atkal ienāk. Šoreiz nav neviena pircēja.

— Lūdzu, man vēl vienu maizes kukuli. Nebrīnieties, jaunkundz, ka tik daudz pērku. Esmu koku zāģētavas īpašnieka Sērmaņa dēls un studēju Itālijā. Manai atbraukšanai par

godu mums šodien ir ģimenes viesības un kalponēm pilnas rokas darba. Nolēmu palīdzēt.

Meitene vēl vairāk brīnās.

— Bet Sērmaņa kalpone nupat te bija, — viņa sakay — un sapirka maizi pilnu grozu.

Jaunais cilvēks uz mirkli apjūk, bet tūliņ turpina:

— Zināt, jaunkundz, teikšu jums patiesību un varbūt jums vienīgai. Es maizi nenesu mājās, es to dāvinu pilsētas nabagiem. Man sažņaudzas sirds, ik reizes ejot garām ebreju sinagogai vai katoļu dievnamam, redzot ubagu barus ar izstieptām rokām, aklus, izsalkušus un nelaimīgus. Un jūs nevarat iedomāties, kāda laimes sajūta mani pārņem, kad varu citiem sagādāt prieku, sastapt pateicības pilnus skatienus.

Pārdevēja vērīgi uzlūko neparasto labdari, kas šodien nolēmis visus pilsētiņas ubagus piebarot ar maizi, un viņa apmulst . .. Savādnieka brūnajās acīs sprēgā ugunskuri. Tie* pievelk ar neatvairāmu spēku. Pārdevēja tumši pietvīkst un; nodur galvu.

Pasakainais labdaris pievirzās tuvāk, uzliek elkoņus uz letes un skatās viņai sejā.

— Zināt, jaunkundz, man te nav neviena tuva drauga,, kam izkratīt sirdi. Un jūs nezināt, ko nozīmē vientulība. Tēvs man vairs netic, ka es reiz beigšu studijas, bet es noteikti beigšu. Tad es atbraukšu uz šejieni un ārstēšu ļaudis par brīvu, palīdzēšu cietējiem un nelaimīgajiem. Tas ir mans dzīves mērķis. Un, ja jūs zinātu, kā man patīk šī pilsētiņa ar romantisko apkārtni un skaisto dabu, brīnišķīgo Daugavas; krastu! Domāju te uzturēties iespējami ilgāk.

Veikalā ienāk pircējs, un apmulsusī pārdevēja, kā no-miega pamodusies, atgriežas pelēkajā dzīvē. Viņa sver maizes klaipus un skaita santīmus. Bet jaunais, neparastais cilvēks netaisās atstāt veikalu.

— Vai jūs, jaunkundz, neatļausiet te pie loga pasēdēt un pagaidīt, kamēr mans draugs ies garām. Man viņš noteikti, jāsatiek. Vai drīkst?

— Lūdzu!

— Vai drīkst uzsmēķēt?

— Lūdzu!

Viņš nosēstas ar muguru pret logu, smēķē un visu laiku skatās pārdevējā.

Viņai neērti. Viss krīt no rokām laukā, un viņa kļūdāsr skaitot naudu.

«Kaut nu gājis prom,» viņa domā, «nevar vairs izturēt š<x skatienu.»

Bet jaunais cilvēks ir nedomā aiziet un sež līdz veikala slēgšanai.

— Vai drīkst jūs pavadīt?

— Jā.

— Kur jus dzīvojat?

— Aiz tiltiņa.

— Cik žēl, ka tik tuvu!

— Bet tas taču diezgan tālu.

— Šoreiz tas man liekas pārāk tuvu, jo es būtu ar mieru jūs pavadīt līdz pašam pasaules galam . . .

Māte stāv pie žoga un liek plaukstu virs acīm.

— Man tās acis vairs nemaz nerāda, — viņa saka, — paskatieties, meitenes, — kas tur nāk viņai līdzi?

Mēs saskrienam kopā ūn redzam: vecākā māsa nāk mājās jauna vīrieša pavadībā. Pirmā viņu pazīst māsa, kas nupat pārnākusi no Drejiņa adītavas. — Tas jau bagātā Sērmaņa dēls, — viņa saka, — buržuju atvase, slaists. Atradusi pavadītāju! Šodien meitenes darbnīcā runāja, ka viņš jau desmit gadus studējot Itālijā un studēšot vēl desmit. Viņš tur tikai zaļi dzīvojot — un vairāk nekā, — viņa nicinoši nobeidz un novēršas. Vecākā apstājas ar studentu uz tiltiņa. Viņš tur ilgi viņas roku savējā, tad dziļi paklanās un aiziet.

Māsa tuvojas mums.

— Ko tas nozīmē? — māte bažīgi prasa.

— Māmiņ, šis cilvēks šodien vai visus pilsētas nabagus ar maizi piebaroja, — viņa sajūsmā stāsta, — pirka vienu maizes kukuli pēc otra un nesa nabagiem. Drīz viņš būšot ārsts un ārstēšot te visus par brīvu.

— Pielūko, ka tik viņš tev galvu nesagroza, — māte saka.

— Bet tu jau man esi prātīga, — viņa mierīgi piebilst, laikam atcerējusies gadījumu ar «pilsētas karali».

Tikai vienu viņa nav padomājusi, ka «pilsētas karalis» ir neglīts vecis ar ķērcošu balsi, bet šis — puisis kā bilde ar tumšiem, viegli cirtotiem matiem, slaida auguma, smalkām manierēm.

VENĒCIJA, GONDOLA, SERENĀDE

Tveicīgās vasaras naktīs mēs guļam pie vaļējiem logiem un vakaros ilgi sēžam uz lieveņa un dziedam dziesmas. Māte aiziet gulēt, mēs paliekam. Un šovakar mūsu sabiedrībā uz lieveņa pirmo reizi parādās vīrietis. Tas ir Sērmaņa dēls. Viņš iznirst kā no tumsas un nostājas mūsu priekšā.

— Labvakar, jaunkundzes!

Dziesma pārtrūkst, un mēs apmulstam.

— Kāpēc jūs apklusāt? — viņš jautā. — Nevajag kautrēties. Tik un tā dzirdēju. Es ilgi stāvēju uz tiltiņa un klausījos. Cik klusi, skaisti te pie jums. Te tieši iederas jūsu dziesmas. Te patiešām mēness starus stīgo. Dziediet tālāk! — nu jau viņš saka tikai vecākajai māsai un nosēstas viņai blakus.

Tur, kur stars ar staru Liesmās vienojas,

Tur, kur gars ar garu Jūtās satiekas.

Skaisti vārdi! Aspazija ir lieliska dzejniece. Nav ko iebilst. Viņas dzejā ir ziemeļniekiem neparasts temperaments un tāda kvēle, tāda kvēle! Kur viņa to ņēmusi? Es saprotu Itāliju. Tā ir kaislību un mīlas zeme. Es jums nodziedāšu, ja atļausiet, kādu itāliešu dziesmu.

— Vai jūs protat itāliski? — mēs jautājam.

Viņš pasmejas.

— Kā lai es neprastu. Es taču tur ilgus gadus studēju, un visas mācības mums notiek itāliešu valodā. Tā ir ļoti daiļskanīga, viena no skaistākajām valodām pasaulē.

— Nu parunājiet ko itāliski! — mēs visas četras lūdzam cita caur citu.

— Arno te'. Tulkojumā tas skan — «es mīlu jūs», — viņš saka, pieliecies tuvu māsas ausij.

Viņa nodreb.

— Es jums iemācīšu vienu itāliešu dziesmu, — viņš pēc neilga klusuma saka, — «0 sole mio».

Un pirmo reizi no mūsu lieveņa nakts klusumā aizplūst tālēs vīrieša balss:

Es zinu sauli, kas karsti mirdz,

Tās tavas acis, tā tava sirds.

Viņš beigās nodzied arī vienu pantu latviskā tulkojumā un visu laiku skatās māsā, bet viņa sapņaini lūkojas kaut kur tālumā, zvaigznēs.

— Dziediet man līdzi, — viņš lūdz māsu, — jums ir brīnišķīga balss, kādēļ kautrējaties?

— Kā jūs zināt, kāda man balss? — viņa jautā.

— Dzirdēju, — viņš klusi saka, gandrīz čukst, — es to atšķīru no visām pārējām, es to atšķirtu un pazītu starp tūkstoš balsīm.

Un pēkšņi viņi abi it kā attālinās no mums, lai gan paliek turpat uz lieveņa. Viņu pleci saskaras. Viņi apklust un abi skatās zvaigznēs.

Mums neērti, un mēs jūtamies it kā liekas. Cita pēc citas ieskrienam istabā. Man guļas vietai paklāts salmu maiss

uz platā, garā sola gar ēdamgaldu pie vaļēja loga. Klāt piebīdīti ķeblīši, lai es miegā nenoveltos uz grīdas.

Aizmiegot vēl kādu brīdi es dzirdu aprautus vārdus un teikumus no lieveņa.

— Venēcija, — viņš kvēli runā, — cik tā ir skaista! Gondola, serenāde . . .

— Venēcija. Gondola. Serenāde, — es aizmiegot atkārtoju vairākas reizes. Cik skaisti vārdi! Es, protams, iedomājos, ka tie ir meiteņu vārdi. Sis neparastais, glītais cilvēks laikam ļoti mīl manu māsu. Gluži kā pasakā princis pelnrušķīti. Skaisti! Tas nekas, ka viņš mīl vēl Venēciju, gan jau viņš mīlēs tikai māsu. Tā Venēcija droši vien nav tik skaista kā māsa.

No rīta pie brokastu galda māte ir īgna. To liecina ne tikai viņas sakniebtās lūpas, bet arī pirksti viņai manāmi dreb, uzziežot maizītes. Viņa laikam turpina iepriekš uzsākto sarunu, kuru guļot neesmu dzirdējusi.

— Nekāds precinieks viņš tev nav, — māte saka, — tas tak skaidrs kā diena. Un tā kā izbeidz to niekošanos!

Māsa klusē un ne acis nepaceļ uz augšu.

— Tu laikam domā, ka viņš tev vienīgai atklāj mīlestību. Tādas viņam droši vien uz katra pirksta pa vienai. Tici vien viņam!

Tad māsa paceļ galvu un nedroši saka: — Es viņam ticu. Viņš zvērēja, ka viņam nevienas citas neesot.

— Un kas tad tā Venēcija, Gondola un Serenāde, — es pēkšņi iekrītu starpā. — Viņš tak pats tev teica, ka mīlot Venēciju.

Māsa acis vien iepleš no brīnumiem.

Māte sašutusi mani pārtrauc:

— Ak tad tik bezkaunīgs, ka pats tev stāsta par savām brūtēm! Un tu viņu nedzen projām kā suni?

Visas māsas sāk gardi smieties par mani.

— Māmiņ, Venēcija taču ir pilsēta Itālijā, kur mājas stāv uz ūdens. Un gondolas ir laivas, un serenāde ir dziesma.

— Mīlestības dziesma, — p^ildina otra.

— Māmiņ, viņš mani grib iepazīstināt ar Venēciju, — vecākā nedroši turpina, nevienam acīs neskatīdamās.

Mātes dusmas pieaug:

— Apmātā! Ar negodu viņš tevi iepazīstinās, to tu piedzīvosi. Neesi tak muļķe un netici viņa pasakām! Paklausi nu vēl šo reizīti un nesatiecies ar viņu vairs. Līdz šim tu mani vienmēr esi klausījusi. Nekad neesmu pret tevi roku pacēlusi, nekad ļauna vārda neesi no manis dzirdējusi. Tad klausi nu vēl šoreiz. — Māte pieceļas. — Nu kādēļ tu nerunā? Saki, — vai klausīsi?

Klusums.

— Nu runā tak, apstulbotā! — māte skaļi kliedz.

Tad māsa lūdzošām, asaru pilnām acīm paskatās mātē un saka:

— Es nevaru, māt, tev paklausīt, — un vēl dziļāk nodur galvu.

SUNS

Māsa, kura strādā Drejiņa adītavā, dažreiz nāk vēlu mājās. Viņa tad pieklauvē pie loga, kas atrodas pie manas guļvietas. Es to atveru, un viņa iekāpj un klusi apgulstas. Ziemā māsas guļ uz krāsns augšas, es uz mūrīša, vasarā viņas uz grīdas, bet es uz garā sola pie loga.

Mums ir viens pēlis un viena gulta. Tajā ziemu un vasaru guļ māte.

Šoreiz māsa nenolien klusi zem segas, bet pieliecas man pie auss.

— Vai tu nezini, kur ir pudelīte ar joda tinktūru?

— Zinu, virtuvē uz palodzes. Bet kādēļ tev vajadzīgs jods?

— Kuš, — viņa saka, — suns iekoda kājā.

— Vai stipri?

— Nē, gan jau pāries. Guli vien un nestāsti nevienam. Saproti, kāpēc?

— Saprotu, — atbildu, lai gan patiesībā nekā nesaprotu, kāpēc nevar stāstīt, ja suns iekož. Viņa uz pirkstu galiņiem iet uz virtuvi, un es ātri iemiegu.

Otrā vakarā visas piāsas ir mājās un mēs, kā parasti, atkal sēžam uz lieveņa. Un atkal no nakts tumsas iznirst mūsu vecākās māsas «princis». Un atkal viņš saka savu pieklājīgi saldo «labvakar», smalki palocīdamies un galvu uz labo pusi mazliet piešķiebdams.

Neprasīdams atļauju, viņš nosēstas vecākajai māsai blakus uz lieveņa. Iestājas klusums.

— Jaunkundzes, — viņš saka, — es jums pastāstīšu interesantu gadījumu. Viņu nakti mūsu suns dārzā sāka neganti riet. Mans tēvs paķēra bisi un izskrēja ārā. Viņš skaidri dzirdējis, ka nočīkstējuši dārza vārti. Kāds pa tiem paguvis izbēgt. Tēvs nodomājis, ka laikam kāds kārumnieks līdis pie vasaras āboliem. Gribējis izšaut gaisā, bet pārdomājis, ka nav vērts celt traci. Ko jūs uz to teiksiet? Šorīt es eju ārā un redzu — uz mūsu mājas durvīm uzlīmēta komunistu proklamācija: «Visu zemju proletārieši, savienojieties» — ut!. Tātad naktī mūsu dārzā bijis kāds komunists. Es, protams, to lapeli uzmanīgi dabūju nost no durvīm un aiznesu uz policiju. Pamatīgi izrāju savu veco, ka tūlīt nav apskatījies un ļāvis bīstamajam noziedzniekam aizbēgt. No maniem nagiem jau nu nebūtu izsprucis, — viņš sirdās.

— Ko tad jūs būtu darījis? — jautā māsa, kura naktī meklēja jodu, un cieši saspiež manu roku.

— Es viņu būtu aizvedis uz policiju, un tur jau zinātu, ko ar viņu darīt. Policijā teica, ka te tas bieži gadoties un ka šajā pilsētiņā esot daudz komunistu. Nav jau brīnums, te tik daudz ubagu, un tie jau visi ir komunisti. Nesaprotu, kas viņiem liedz sapelnīt daudz naudas un arī kļūt bagātiem. Kas tad vainīgs, ka viņi nabagi? Mūsu koku zāģētavā ir vairāki desmiti strādnieku. Protams, darbs ir smags, bet to pašu algu, ko viņi saņem, viņi nodzer. Kas tur vainīgs? Skaidrs, ka paši. Savāda tauta.

Students aizrāvies pats ar savu daiļrunību, bet tad pēkšņi apraujas. Viņam iekrīt prātā, ka te nebūtu īstā vieta, kur var pelt trūcīgos ļaudis, un viņš veikli mēģina labot savu kļūmi.

— Nevarētu teikt, ka visi nabadzīgie ļaudis būtu dzērāji vai komunisti. Man ir gadījies arī starp trūcīgiem ļaudīm sastapt vienu otru krietnu cilvēku.

Māsa vēl arvien spiež manu roku. Es paskatos viņas sejā. Tādu es to vēl nekad neesmu redzējusi. Pat nakts tumsā var just, ka viņa ir nobālusi, lūpas sakniebtas un nāsis dreb.

Tad viņa pasaka ko šausmīgu:

— Jums gadījies starp nabadzīgajiem sastapt vienu otru

krietnu cilvēku, bet es starp bagātajiem vēl nevienu krietnu neesmu sastapusi, nevienu! — Pēdējo vārdu viņa sevišķi uzsver. i

— Par maz jūs vēl esat dzīvojusi, jaunkundz, — atbild Itālijas students, mēģinādams izlikties mierīgs.

— Pietiekoši, lai varētu atšķirt labu cilvēku no nelieša.

— Ko jūs, jaunkundz, ar to gribat teikt?

— To, ko dzirdat! Un varat mani par jaunkundzi negodāt.

— Kā tad citādi lai jūs saucu?

— Šaubos, vai jums turpmāk vispār nāksies mani uzrunāt.

Students uzlec kājās.

— Atļaujiet atvadīties! — viņš ar liekuļotu laipnību saka.

— Atļauju, — māsa atbild, atdarinādama viņa saldeno toni un galvu piešķiebdama, kā viņš to mēdz darīt. — Laimīgu ceļu! — Tas viņai iznāk tik skaisti un tik jocīgi, ka man pasprūk smiekli.

Paskatos uz vecāko māsu. Tā ar abām rokām aizsegusi seju, bet tad pēkšņi, redzēdama, ka viņš grib aiziet, spēji pieceļas un drebošā balsī saka:

— Neņemiet ļaunā, māsiņai asa mēle, viņa jau negribēja jūs apvainot.

— Taisni to es gribēju, — otra izaicinoši atbild.

— Tas nu ir par daudz, — viņš dusmīgi izgrūž, un pat tumsā liekas, ka viņa acis spīd draudīgās dusmās.

Vecākā lūdzoši izstiepj viņam pretī abas rokas. Viņš ielūkojas tās sejā, satver izstieptās rokas, un abi aiziet. Viņi vienā mirklī pazūd kā atvarā, saplūst ar nakti, ar satumsušo birzi, kas pēkšņi sakustējusies un sākusi šalkt tuva negaisa jausmās.

Debess pamalē nogrand pērkons. Ilgstošā tveice nes negaisu. Kur students viņu aizveda? Tādā naktī . . .

Debesis strauji apmākušās, un apkārt tāda tumsa, ka soļa attālumā neko nevar redzēt. Sāk pilēt retas lietus lāses.

Mēs vēl brīdi sēžam klusēdamas, vērīgi skatāmies un

klausāmies draudošajā tumsā. Viņai taču jānāk atpakaļ. Nevar būt, ka viņa gāja nez kur tālu. Tomēr veltīgi.

Un mēs ejam iekšā, aizveram logus un durvis. Tūliņ arī sākas negaiss. Ar niknu spēku tas drāžas pār mums, lietus šļāc logos, zibeņo, un tūliņ nogrand tāds pērkons, ka liekas, tas trāpījis tieši mūsu māju. Pie mātes gultas no griestiem sāk tecēt. Noliekam tur spaini, tajā skaļi pakš lietus lāses, arvien biežāk un biežāk — trinn, trinn, trinn. Māte pamostas.

— Vai visas mājās? — viņa jautā.

— Visas, — atbildam.

Es ilgi nevaru aizmigt. Man skumji, ka māsa aizgāja līdzi šim cilvēkam, kas šovakar manās acīs zaudēja visu cieņu.

Zibšņi ir ilgstoši. Tie met savu gaismu pāri tālai apkārtnei līdz pat tumšajam mežam pie apvāršņa, kas tagad šķiet spokaini noslēpumains. Man vienai kļūst baigi.

— Māmiņ, vai drīkstu pie tevis? — es lūdzos un palienu mātei blakus zem segas. Nu vairs negaiss neliekas tik baismīgs, un plaksti kļūst smagi smagi. . .

MĀTE

Augusta beigas. Naktis ir dzestras. Bieži smidzina lietus. Birzī jau zem kājām čaukst dzeltenas lapas.

Lievenis vakaros ir tukšs. Vairs neskan ne dziesmas, ne valodas. Pie vakariņām bieži divu vecāko māsu trūkst, un mēs ēdam klusēdamas. Māte ir sadrūmusi. Vecākās māsas gaitas jau zina visa pilsētiņa. Katru vakaru pie veikala viņu gaida jaunais Sērmanis un viņi abi kaut kur nosūd. Viņa nopirkusi mazu spoguli un no rītiem ilgi lūkojas tajā. Viņa mēģina savas melnās, smagās bizes gan aplikt ap galvu, gan uz

pakauša sakārtot lielā mezglā un nezina, kā būtu labāk. Skaisti ir vienādi un otrādi. Viņa veltīgi pūlas uz pieres saglaust sīkās sprodziņas, bet tas nemaz nav vajadzīgs, ar tām vēl glītāk. Viņas zilās, platās acis ar garām, melnām skropstām ir sapņainas un noslēpumainas. Brīžiem liekas, ka viņa skatās kaut kur tikai viņai zināmos tālumos. Nekad uzreiz nedzird, ja viņai ko jautā. Vienmēr jāprasa vairākas reizes. Pēkšņi satrūkstas un atbild tikai tad, ja viņai uzkliedz: «Vai nemaz vairs nedzirdi! Kas ar tavām ausīm noticis?»

— Domā, ilgi tevi tādu mēnešsērdzīgu Babincevs turēs, —

•māte saka, — atlaidīs kā likts, un atkal mums būs jākar zobi vadzī. Redzēsim, vai tad Sērmanim sirds par mums sāpēs. Aizbrauks uz savu Itāliju, redzēs, kādu dziesmu tad tu dziedāsi. Māte sākumā rāja māsu, bet vēlāk puslīdz samierinājās. Viņa gaidīja, ka jaunais Sērmanis rudenī aizbrauks un māsa atjēgsies.

Adītāja no rītiem ātri saglauž savus īsi apcirptos matus, gaiteņa loga stiklā skatīdamās, uzvelk pelēko ķiteli un aizskrien. Mājās viņa parasti nāk ar grāmatu rokā un sēstas tūliņ lasīt. Dažreiz viņa pārnāk vēlu ar sabradātām, dubļainām kājām, piekususi, un es viņu klusiņām laižu iekšā.

— Biju Kusiņu sādžā, — viņa klusi paskaidro.

— Ko tu tur darīji?

— Tāpat vien, — viņa saka.

— Tikai neatnes mājās nelaimi, — saka māte, — slēp, kur gribi, tos savus papīreļus, tikai ne mājās! Vai nu mazums bēdu bez visa tā. Tāpat jau gan brīdināju jūsu brāli deviņpadsmitā gadā, kad sāka strādāt par milici. Neklausīja. Teicu, ka laiki var grozīties, ka nevajag degunu visur bāzt, bet šis tik man atbild, ka es nekā nesaprotot. Tomēr notika tā, kā es teicu. Drīz vien miliča forma bija jānovelk. Labi, ka izdevās aizbēgt uz Krieviju, tagad tupētu cietumā. Tevi jau arī nekas labs negaida, agri vai vēlu iekritīsi.

— Kādu dzīvi tad brālis te zaudēja, uz Padomju Savienību aizbraukdams, — atcērt māsa. — Un ko panāca tavs godīgais dēls, kas tevi klausīja un nekur nebāza degunu? Kad pārstiepās ar Sērmaņa baļķiem, nebija vairs vajadzīgs. Tas pats Rīgā. Smagu darbu strādāt nevar, izglītības nav. Pati raudāji, ka esot Rīgā nakts patversmē redzēts. Tad ta laime! Mums nekā nav ko zaudēt, jo mēs esam proletārieši.

Māte nopūšas un klusē.

Es savu māti jaunu neatceros. Kad piedzimu, viņai jau bijis pāri četrdesmitiem, un es pat neesmu redzējusi viņas īsto matu krāsu. Atceros viņu tikai jau nosirmojušu. Bet arī viņas sirmie mati bija krāšņi. Tie bija kupli un kā spožs, sudrabains vainags ietvēra seju, piešķirdami viņai majestātisku cēlumu. Acis zilas, vienmēr mazliet piemiegtas, jau zaudējušas savu spožumu. Viņa pastāvīgi sūdzējās par vāju redzi. Stāstīja, ka jaunībā caurām naktīm strādājusi — taisījusi papirosus tūkstošiem un simttūkstošiem. Agrāk tas esot bijis roku darbs. Visu peļņu pamāte paņēmusi, un viņai līdz astoņpadsmit gadu vecumam neticis nopirkts neviens kurpju pāris. Ziemā viņa nevarējusi iziet no mājām. Bet nebijis jau arī kur iet. Darbā nedrīkstējusi ne muguru atliekt un kopā ar brāli strādājusi līdz vēlai naktij.

Maizi pamāte pirms gulēt iešanas slēpusi uz skapja augšas. Naktī viņi klusiņām lūkojuši piezagties pie maizes. Bet pamāte no katra mazākā trokšņa pamodusies, un no maizes nekā.

Pirmo kurpju pāri mūžā viņai pašuvis mans tēvs. Tas bijis kurpnieks un viņu astoņpadsmit gadu vecumā apprecējis. Par tēvu man nav ne mazākās jausmas. Viņš nomiris, kad man vēl nebijis pilns gads, un nekādu fotogrāfiju mūsu mājās nebija.

Vecākie brāļi drīz vien aizklīduši pasaulē, un arī tos es neatcerējos.

Māte stāsta, ka tēvs nekāds lielais amata meistars neesot bijis. Zābaku pasūtījumi viņam reti gadījušies, bet ielāpus likt un puszoles pasist daudzi nākuši.

Vēl māte stāstīja, ka tēvs bieži dziedājis un visas dziesmas bijušas skumjas. Vienu māte atcerējās. Tā bija dziesma par Spānijas inkvizīciju. Viņa to šad tad klusā balsī dziedāja. Pa

lielākai daļai gan viņa pec pirmajiem diviem pantiem smagi nopūtās un pārtrauca. Dziesmas vārdus es vēl atceros:

No Spānijas nesu es vijoli jums,

Jūs klausieties visi, kā raud tā un skumst,

Un neslēpiet acis, ja valgas tās kļūst,

Visā pasaulē dziesma šī smeldzošā plūst,

Visā pasaulē dziesma šī smeldzošā plūst.

Man bērni uz ielas tur samīti kājām,

Un spīdzināts, zaimots un padzīts no mājām,

Pa pasaules ceļiem, kas tālumos slīd,

Es dziesmu šo sāpīgo nesu sev līdz,

Es dziesmu šo sāpīgo nesu sev līdz.

Nevienu līksmu dziesmu māte nezināja. Dziesmās, kuras māsas nesa mājās un parasti dziedāja uz lieveņa, viņa neklausījās, uz saviem bērniem skatījās, it kā tie paši būtu vainīgi, ka nākuši pasaulē un ka tie nākuši pasaulē tikai tāpēc, lai kā smags krusts gultos pār viņas dzīvi.

«Kas tai nekaiš, bērnu nav, dzīvo bez rūpēm,» viņa ar skaudību mēdza runāt par bezbērnenēm.

Jāatzīstas, ka dzīves rūgtajos brīžos es savukārt klusībā vainoju māti, ka viņa mani laidusi šajā pasaulē, kur tik ļoti salst.

CIEMIŅŠ

Kādu pēcpusdienu pa lielceļu uz mūsu mājas pusi soļoja šeit nekad neredzēts jauns cilvēks platmali galvā un sainīti rokā.

Es upes krastā pie tiltiņa ganīju kazu. Uz tiltiņa jaunais cilvēks apstājās un vērīgi skatījās manī.

— Nāc šurp, meitenīt! Kā tevi sauc? — viņš vaicāja.

Es atbildēju.

— Tad jau tu esi mana jaunākā māsiņa, — viņš teica un, pienācis klāt, noliecās, un mani uz pieres noskūpstīja.

— Vai atceries mani?

— Nē.

— Kur nu atcerēsies! Toreiz tev bija tikai pāris gadiņu, kad es aizbraucu uz Rīgu. Vai māte mājās?

— Jā, gatavo vakariņas.

— Un māsas?

— Divas darbā. Trešā aizgāja uz mežu ar kaimiņu meitenēm sēnēs aiz Greizās verstes. Vakar arī bija, pārnesa pilnu grozu gaileņu. Šodien vakariņās būs sēnes.

Mani pārņem dīvaina sajūta. Sis cilvēks, kas ir mans brālis, man liekas pilnīgi svešs, jo taču pirmo reizi viņu redzu.

Viņš tur manu roku savējā, otrā es turu kazu pie auklas, ievedu to pagalmā, piesienu pie žoga, un mēs ejam uz istabu.

Māte cep sēnes, garšīga smarža kutina nāsis. Viņa izbrīnījusies piemiegtām, tuvredzīgām acīm skatās ienācējā un pēkšņi pieplok tam pie krūtīm.

— Tu? Kā tu te gadījies, dēls?

— Darīšanās atbraucu uz pāris dienām. Kā redzi, esmu sveiks un vesels, un nav ko raudāt. Patiesību sakot, ļoti gribējās jūs visas redzēt.

Tad brālis atraisa sainīti, uzliek uz galda desas Iuņķi, pus-kukuli baltmaizes, tūtiņu ar bonbongām un vēl mātei pasniedz pudelīti ar smaržām.

— Kam tas? — viņa jautā.

— Ņem, ņem, tas tev.

— Apžēlojies, vai man tas vajadzīgs? Apavu pāri būtu nopircis labāk.

— Māt, apavi nav svarīgi. Apaviem neviens tik lielu vērību nepiegriež. Vai redzi manu būti? Es to nopirku utenī par piecdesmit santīmiem. Vai slikta, ko? Vai neizskatos pēc smalka Rīgas kunga? Rīgā daudzi mani notur par inteliģentu bezdarbnieku. Gāju tagad no stacijas, visa pilsēta mani apbrīno. Apavi, māt, nav tik svarīgi.

Tikai tad es paskatījos uz brāļa kājām. Taisnība. Viņa platmali es ievēroju jau no tālienes, bet apavus aplūkoju tikai

tagad. Tie bija vienos ielāpos, ar nodilušiem papēžiem un nekādi nesaskanēja ar smalko galvas rotu.

— Nedusmo, māt, un nedomā, ka es nu gluži bez naudas esmu. — Viņš izņēma kabatas maku un izkratīja uz galda tā saturu. Tur bija desmitlatnieks un viens piecdesmit santīmu gabals. — Ņem, māt, sev, — viņš saka.

Māte pienāca pie galda un, abās saujās zodu turēdama,, brīdi domīgi stāvēja.

— Pag, pag, bet kā tas būs? — viņa neizpratnē jautāja,

— Tu izkrati visu maku, bet ko sev atstāji?

— Nekā, — brālis apjūk.

— Bet tev ceļa nauda uz Rīgu būs vajadzīga, kur tu to ņemsi?

— Pareizi gan, — viņš attopas.

Mātes seja kļūst barga.

— Vai tu mani izjokot atbrauci?

— Nē, māt, ņem naudu, tu jau to proti turēt. Es baidos* ka neiztērēju.

— Āksts, — māte klusi izmet un, pagriezusi muguru, tur pina rīkoties gar krāsni.

— Savu mūžb neesmu odierus lietojusi, — viif.a saka,

— it kā tā vien man trūktu. Jāsmejas! Savu ceļa naudu iedod paturēt, lai pēc tam atņemtu atpakaļ!

Brālis sēdēja, galvu nodūris.

Māte apklusa, bet viņas seja vēl arvien bija barga. Beigusi gar krāsni rosīties, viņa nelika vis cienastu galdā, bet, paņēmusi rokā lielu grozu, it kā pati sev pateica:

— Jāiet kazai zālīte jāsaplūc.

Es visu laiku stāvēju istabas kaktā un vēroju brāli. Viņš likās mani neredzam, lēni drupināja līdzatvesto sacietējušo baltmaizi un lika mutē.

— Nāc šurp, māsiņ! — viņš pēkšņi mani pasauca, kad māte izgāja, un, pievilcis sev klāt, skumji skatījās manī ar savām pelēkzilajām acīm.

— Māsiņ mīļo, nu redzi, kā iet tavam brālim. Viņš ir ļoti nelaimīgs, šis tavs brālis, āksts un vējagrābslis. Bet vai tad var būt laimīgs divdesmit gadu vecs cilvēks, kas neprot pat izkārtni saburtot un kas jau piecpadsmit gadu vecumā zaudējis veselību Sērmaņa koku zāģētavā un nezin vai kādreiz atpakaļ atgūs. Neganti sāp kreisais sāns. Struto šuves. Ne ārsts tas bijis, kas mani operējis, bet droši vien kurpnieks. Un māte tad viņam atdeva pēdējo naudu. Viņa tagad ir dusmīga, un man tas ir sāpīgi. Dažreiz gribas kaut kā aizmirst savu dzīvi, iztēloties to labāku. Mēģinu iedomāties, kā tas būtu, ja es pēkšņi kļūtu bagāts. Tad, protams, atvestu jums daudz naudas, uzliktu te uz galda — tā kā es šodien to darīju ar savu ceļa naudu. Rīgā, sastopot uz ielas sievietes mūsu mātes vē-cumā, bet bezrūpīgas, skaisti ģērbušās, ar brīnumainu smaržu mākoni, es arvien iedomājos mūsu māti. Laikam tāpēc nopirku šo pudelīti.

Viņš apklusa. Un pēkšņi es dziļi izjutu, ka viņš ir mans brālis, un es cieši viņam pieglaudos klāt.

Kad māte ienāca atkal istabā, viņas sejā bija jūtama kāda cieša apņēmība.

— Redzi, ko es nolēmu un tev ieteiktu, — viņa iesāka. — Nebrauc nekur projām. Bēniņos nolikti tēva darba rīki. Dzīvs būdams, taču tēvs tev iemācīja gan pazoli pasist, gan ielāpu uzlikt. Tur viss stāv, kā bijis: īleni, āmurs, naglas, liestes, galdiņš un krēsls. Noslauki putekļus, nones zemē un ķeries pie darba. Tuvojas rudens, un kurpes vai zābakus salabot daudzi gribēs.

Brālis palika sēžam un nekustīgi skatījās vienā punktā.

— Redzi, māt, — viņš lēni atbildēja, — es to negribu darīt. Es nevaru skatīties uz saviem ielāpiem un cenšos to nedarīt, bet tad visu mūžu vajadzēs raudzīties svešos ielāpos. Tas nozīmē, ka man acu priekšā vienmēr būs ]aužu trūkums un nabadzība, jo ielāpi un nabadzība vienmēr ir kopā. Tas man viss jau apnicis līdz šai vietai, — viņš ar pirkstu pavilka gar kaklu. — Es to nedarīšu.

— Par kādām augstām lietām tad tu domā? — viņa nicīgi pateica un sāka rīkoties gar patvāri.

Atsprāga durvis, un istabā ienāca reizē visas trīs māsas. Priecīgi pārsteigtas, viņas krita brālim ap kaklu. Brālis viņu prieku uzņēma atturīgi. Es tagad sapratu, kādēļ: viņam bija neērti, ka nekā nav nevienai atvedis.

Drīz mēs visi sēdējām ap kūpošo patvāri. Uz galda bija ceptas sēnes, baltmaize un no Rīgas atvestās desas luņķis.

Māte lietišķi turpināja iepriekš pārtraukto sarunu:

— Tā tu pirmīt nepaguvi man paskaidrot, ko domā darīt, ja jau atsakies pie mums palikt.

— Atsakos, māt. Līdz šim man klājās slikti, tas tiesa. Tādēļ jau nerakstīju, jo pats rakstīt neprotu, bet citu lūgt kauns. Nesen es iepazinos ar vienu puisi, kas strādā fabrikā «Lat-veilo» par virpotāju, bet viņa māsa fabrikā «Kuršansky und Himmelhoch» par vērpēju. Fabrikā, kur strādā drauga māsa, bija smagi saslimis kurinātājs. Es viņu aizvietoju divus mēnešus un noīrēju gultas vietu pie sava jaunā paziņas mātes. Utenī nopirku hūti un valkātu žaketi. Par hūti nesmejies, māt, tā man palīdz pie darba meklēšanas. Es sapņoju par komivojažiera vietu. Kas vainas — braukā pa pasauli, redzi cilvēkus, svešas pilsētas, un peļņa laba. Patiesību sakot, man gandrīz jau šis darbs ir rokā. Tad es jūs visas apģērbšu kā lellītes.

— Ko tad tu brauc šurp, ja tev darbs rokā? — māte saka.

— Vai odieri man pārvest gribēji? — viņa ar skumju smaidu jautā.

— Darbs būtu rokā, tikai ir viens «bet», un šī «bet» dēļ es atbraucu. Vajadzīgs simt piecdesmit latu drošības naudas, un man tās nav.

— Vai domāji pie manis atrast?

Māte jau ar mokām valdīja dusmas.

— Neuztraucies, māt, zinu, ka tev to nav un nekad nav bijis. Man ienāca prātā tāda doma: kā būtu, ja es aizietu pie Sērmaņa un lūgtu, lai aizdod pret vekseļiem? No savas algas es viņam pamazām izmaksātu. 'Taču veselību es sabendēju, pie viņa strādājot. Es apsolīju naudu atvest. Pateicu, ka man te turīgs brālis, kas man dos, ja tikai aizbrauktu.

— Kāda vajadzība tev bija melus runāt? — māte jautāja.

— Bija vajadzība, vai man jāsaka, ka mans brālis ir komunists un aizbraucis uz Krieviju! Darba devējam vārds «komunists» tas pats, kas spitālīgs, viņš ar mani pat runāt negribētu. Dzirdot, ka man te turīgs brālis, viņš uzreiz lietu uzņēma nopietni un viņam radās uzticība.

— Vējagrābsli^! — māte teica. — Par Sērmaņiem nemaz nesapņo, Sērmans tev ne santīma nedos. Atradis labdari! Tu būvē gaisa pilis, no kurām nav nekādas jēgas.

Brālis dungoja uz galda ar pirkstiem un klusi dziedāja:

Komivojažieris bij mīļais Saša,

Pasaulē viņš šodien devās plašā —

Sarkanmatains,

Biksēs platās.

Nodziedājis šo pantiņu, viņš sāka to atkal no sākuma un tā bez gala.

— šajā darbā ir romantika, ir vēriens, bet ko tur sapņot, tikpat nekas neiznāks. — Un viņš nopūtās.

Iestājās klusums.

— Nebēdā māt, ka iztērēju lielu naudu, šurp atbraukdams. Es tā gribēju jūs visas redzēt. Māsas paaugušās, bet tu, māt... — viņš paskatījās uz māti, aprāvās un klusi noteica,

— galīgi nosirmojusi.

Atkal iestājās klusums.

— Es tomēr nezaudēju cerības darbu dabūt. Mans jaunais paziņa, kas strādā fabrikā «Latvello», teica, lai dūšu nezaudēju. Apsolīja palīdzēt darbu meklēt. Esmu laimīgs, ka satiku tos cilvēkus. Viņi ir lieliski. Bieži tur sanāk kopā jaunieši, runā par nopietnām lielām un dzied ļoti skaistas dziesmas.

— Vai tādas kā tu pirmīt dziedāji par sarkanmataino komivojažieri? — māsa ironiski jautāja.

— Nē, to viņi nedzied.

— Kādas tad?

— Vienu es atceros, — viņš teica un tūliņ sulīgā baritonā sāka skumju melodiju:

Laukā aiz Matīsa kapsētas dus Centrāles korpusi pelēki, baigi,

" Vēji aiz cietuma kamerām raud.

Iekšā bāl strādnieku vaigi.

— Nodziedi vēlreiz, — mēs lūdzam un drīz vien visas, izņemot māti, dziedājām viņam līdz. Aiz loga jau metās krēsla, bet uguni nededzām. Tumsa sabiezēja, un likās, ka visi priekšmeti izzuda no telpas, dodot vietu skumjai melodijai un vārdiem, kuros bija tik daudz vēl man neapjaustu sāpju.

Pēc pāris dienām brālis sāka rosīties ceļā.

— Nu, savādniek, — māsa viņam teica, pošoties uz darbu,

— atvadīsimies. Kad nākšu mājās, tu jau būsi aizbraucis. Un

tad vēl ko: aizved no manis sveicienu savam jaunajam paziņam, kas tev iemācīja skaisto dziesmu. Mēs ar meitenēm to vakar jau visas dziedājām darbnīcā. Kā Drejiņš pukojās, to dzirdot! Pasveicini gan viņu no manis un no mūsu meitenēm.

— Katrā ziņā, māsiņ, pasveicināšu. Tas puisis ir ļoti labs. Viņš man apsolīja iemācīt lasīt un rakstīt. Un vārdu viņš noteikti turēs.

Māte iesēja brālim baltā lakatiņā ceļam maizes klaipu. Es vienīgā viņu pavadīju, māsas bija darbā, un arī mātei nebija vaļas.

— Tikai līdz Augusta ielai pavadi, — māte pieteica, — citādi iznāks pa tumsu skriet atpakaļ.

Mēs gājām klusēdami. Brālis turēja manu roku, un Augusta ielas galā viņš to neatlaida, bet vēl ciešāk saspieda. Es sapratu, ka viņš grib, lai es viņu tālāk pavadu, un turpināju ceļu.

Arī tālāk mēs gājām klusēdami. Sāka krēslot. Pēkšņi viņš apstājās un noskūpstīja mani. — Skrien nu atpakaļ, mazais, citādi māte rāsies, — viņš klusi pateica un aizgāja.

Es vēl brīdi skatījos, kā viņš aiziet, kā krēslainās debess fonā attālinās tumšais siluets — platmale, platie pleci un bālais sainītis ar maizes klaipu. Beidzot ceļa līkumā arī tas izgaisa.

NELAIME

Rudens iestājās agri. Septembris atnāca ar novembra vētrām. Tās steidzīgi rāva birzī lapas, un koki vējā locījās nožēlojami un kaili.

Vecākā māsa šoruden pārmainījās līdz nepazīšanai. Viņa

vakaros nekur negāja, slēpās no ļaudīm, arī no mājiniekiem, un bieži es redzēju, ka viņa, kaktiņā nolīdusi, klusi raud.

— Laiks tev, meit, izmest viņu no galvas. Viss notika, kā paredzēju: aizbrauks un ne vēstuli neatrakstīs. Tā tev mācība, ka māti neklausīji.

Bet māsa tikai, galvu nodūrusi, klusēja.

Dienas gāja, bet viņa neatžirga. Gluži otrādi, viņas vaigi izbalēja, acis bija pastāvīgi saraudātas. Dažreiz pat naktīs es pamodusies dzirdēju, ka viņa klusiņām raud. Bet varbūt man tikai tā likās, jo ārā raudāja vējš un nekā nevarēja saprast...

Vienu vakaru, kad mēs sasēdāmies pie jgalda ap patvāri, viņa nemaz vairs nespēja savaldīt asaras. Ēdienam nepieskārās, tikai sēdēja, galvu rokās atspiedusi, un pleci raustījās.

— Kad tas beigsies? — māte, vērīgi skatīdamās, jautāja.

— Man, māmiņ, slikti, ļoti slikti, — viņa teica drebošā balsī un lēnām piecēlās no galda. Piecēlās arī māte.

— Kāpēc tev tik slikti, nu saki, — kas ar tevi noticis?

Un pēkšņi māsa nokrita pie mātes kājām. — Žēlo mani!

— Runā jel, — kas noticis?

— Man būs bērns.

Tas viss notika tik ātri, tik negaidīti, ka mēs pie galda sastingām. Mirkli iestājās nospiedošs klusums. Tad māte sagrīļojās un sāka lēni, soli pa solim, atkāpties no māsas, visu laiku raudzīdamās ar tādu savādu skatienu, it kā tur, viņas priekšā, nebūtu cilvēks, bet gan briesmīgs rāpulis, kurš viņai uzbrūk un no kura jāmeklē glābiņš, jābēg, bet, atdūrusies pret sienu, viņa saprata, ka nekur izbēgt nevar. Galvu pacēlusi, it kā piepeši pamanīja mūs pie galda un uzsauca:

— Tūlīt visas laukā!

Mēs ātri izskrējām pa durvīm. Gaitenī bija tumšs un mitrs. Sasēdāmies rindā uz lielas kastes, kas tur vienmēr stāvēja, un

klusējām. Kāpēc viņa mūs izdzina, es nesapratu. Tāpat gaitenī varēja dzirdēt visu, ko runā istabā. Starp dē|iem, ar kuriem bija aizsists logs, bija platas spraugas. Pa vienu es redzēju mātes seju. Tajā bija izmisums un šausmas. Māsu es neredzēju. Viņa laikam vēl arvien bija nometusies mātes priekšā uz ceļiem.

— Žēlo, māmiņ, vai ņem un nogalini, — dzirdēju māsas vārdus. Tie nāca no sirds dziļumiem.

— Par žēlastību aizmirsti, un nogalināt es tevi nespēju. Tev pašai tas jādara, tev pašai jānoslīcinās!

Sie vārdi, sevišķi pēdējie, izskanēja tik briesmīgi un nelokāmi kā nāves spriedums.

— Jānoslīcinās, — viņa atkārtoja skaļi un bargi, — tūliņ, bez kavēšanās. Tu saproti, ka tev glābiņš tikai ezerā? Visu mūsu ģimeni tu esi iegrūdusi negodā. Līdz šim man neviens nekā nevarēja pārmest. Ar paceltu galvu varēju iet pa pilsētu un katram mierīgi acīs skatīties. Tagad katrs uz mums rādīs ar pirkstiem. Un tevis dēļ! Vai tu to saproti?

— Žēlo mani, māmiņ, žēlo! Es to nevaru izdarīt. Es jau to gribēju, bet nevarēju!

— Tu bezgode, es tev neesmu nekāda māte, un nekādas žēlošanas no manis negaidi! Tūlīt laukā no manas mājas! Laukā, bezgode! Tikai ezers var nomazgāt tavu kaunu! Prom! Prom!

Tad es māti vairs neredzēju. Kas istabā notika, nevarēju zināt. Atskanēja sitieni. Māte viņu sita nežēlīgi, tā kā nekad nevienu nebija situsi. Un visu laiku kliedza: — Uz ezeru, uz ezeru!

Pēkšņi gaiteņa durvis atsprāga vaļā un māte izgrūda pa tām māsu, tad, sagrābusi aiz smagajām bizēm, vilka viņu pa āra durvīm laukā vējainā, lietainā naktī.

— Uz ezeru! — viņa kliedza. — Uz ezeru! Akmeni kaklā un dzelmē, saprati?!

Vējš aiz viņām aizcirta durvis, un mēs palikām gaitenī. Es sāku skaļi raudāt. Otra māsa tūliņ izskrēja viņām pakaļ, un pēc neilga laika uz sliekšņa nakts tumsā parādījās abas ar māti. Vecākās māsas nebija. Mātes sirmie mati bija izspūruši, acis blenza kaut kur tukšumā, nekā neredzēdamas. — Uz ezeru, uz ezeru! — viņa vēl gārdza. — Izspruka no rokām! Tikai ezerā viņai vieta, tikai ezerā, — viņa jau klusāk atkārtoja un pēkšņi virtuvē pie sliekšņa saļima. Acis viņai bija pievērtas un galva lēni noslīdēja gar durvju stenderi. Mēs viņu ielikām gultā un ar aukstu ūdeni berzējām pieri, krūtis, slacījām lūpas. Beidzot viņa atguva samaņu.

— Kur viņa ir? — bija mātes pirmie vārdi. — Ezerā, ezerā ... — Tad pēkšņi kā ārprātā viņa sāka kliegt: — Uz ezeru, uz ezeru! Nelaidiet iekšā! — Māsas turēja mātes rokas

un neļāva viņai celties no gultas. Atkal viņa iegrima īslaicīgā snaudā un no jauna satrūkās: — Viņa ir te! Es skaidri dzirdēju, ka ienāca.

— Neienāca, māmiņ, tev tikai likās, — mēs centāmies nomierināt, bet viņa nerimās.

— Jūs melojat, čūskas, čūsku esmu audzinājusi, čūsku mīļojusi, — jūs viņu ielaidāt iekšā, es dzirdēju.

— Nav, māmiņ, guli mierīgi, tev tikai likās.

— Vai durvis ciet? — māte jautāja un atkal atkrita spilvenā.

Viņa iegrima snaudā un murgoja, brīžiem trūkās un gribēja kaut kur skriet, bet māsas viņu turēja.

Es stāvēju, iespiedusies kaktiņā, un nespēju aptvert visu, kas noticis.

Kas par nelaimi pēkšņi mums uzkritusi? Kas noticis ar māsu? Kāpēc māte tik briesmīgi nežēlīgi viņu izdzina? Paskatījos uz logu, aiz kura bija melna, nemierīga nakts.

Tur, šajā nepārredzamajā tumsā, tagad klīst mana nelaimīgā māsa, bez mēteļa, kailu galvu. Viņas bizes ir izirušas vējā un lietū, un viņai nav māju.

Kur lai viņa tagad iet? Vai tiešām uz ezeru?! Un ja nu viņa jau ir tur dzelmē? «Es jau to gribēju, bet nevarēju.» Tātad viņa par to jau agrāk domājusi, kāpēc? «Man būs bērns!» Sie vārdi padarīja māti tik nežēlīgu. Kāpēc? Tik daudz nesaprotama pasaulē, kurā es tikai vēl sāku ielūkoties. Pēkšņi atcerējos nelaimīgo Mariju. Arī viņa tad runāja par bērnu. Un toreiz tik nežēlīgs bija policists, Feļkas vīrs, bet tagad — māte, mana māte! Ļaudis stāstīja, ka.Marija pakārusies Rīgā. Kas viņu aizdzina nāvē? Policists! Kas māsu tagad dzina uz ezeru? Māte! Bet tas tak nevar būt, ka māte! Tas nevar būt! Laikam kas cits. Bet kas?

Māte, kas pirms maza brīža bija tik valdonīga, tik varena savā bargumā kā krāčaina upe, kas spēj visu aizraut un iznīcināt, tagad nevarīga un vārga guļ un murgo.

Kas būs tālāk? Vai tiešām es vienā naktī zaudēšu māti un māsu? Kas būs?

Viss šo domu un jautājumu juceklis man joņoja pa galvu, un nebija neviena, kas to izskaidrotu. Uztraukumā man klabēja zobi, bet asaru nebija.

— Nāc šurp, — izdzirdu māsas balsi.

— Tev tūliņ jāaiziet pie daktera Krūmiņa. Vai varēsi atrast viņa mājas?

— Jā, — es atbildēju.

— Tūliņ skrien un lūdzies, lai nāk, saki, ka māte ļoti slima. Nu, aši!

Viņa žigli žigli mani ietina mātes lielajā, rūtainajā lakatā un galus sasēja uz muguras.

Uz ielas mani apņēma nakts, bieza un melna. Bija jau ļoti vēls, jo nekur nevienā mājā neredzēja uguntiņas. Lietus šļāca sejā, un vējš neļāva ātri iet. Es zināju, ka ārsta Krūmiņa baltā, skaistā māja atrodas pa labi no katoļu dievnama. Cik reižu neesmu tai garām skrējusi! Likās, ka aizsietām acīm atrastu, bet šoreiz traucēja nemierīgais lietus un vējš, un es gāju taustīdamās, tumsā uzskriedama virsū gan žogiem, gan kokiem, gan stabiem. Beidzot atdūros pret vārtiem. Manas acis jau bija mazliet ar tumsu apradušas, un es atšķīru virs vārtiem svētās dievmātes tēlu. Tā raudzījās manī salti un vienaldzīgi. Un tur pa labi jau arī ir daktera Krūmiņa mājas.

Pēc izskata es pazinu dakteri Krūmiņu. Viņš bija drukns vīrs ar iesirmām, kuplām ūsām un matiem, lēnu gaitu un labsirdīgām acīm. Viņš ļoti mīlēja bērnus un man nekad nepagāja garām, neuzsmaidot savu plato, gaišo smaidu. Pāris reižu viņš man bija pacēlis zodu uz augšu un viegli iekniebis vaigos.

— Pasaki, — ar ko tevi māte baro, — viņš jautāja, — ka :tev vaigi sārti kā āboli?

— Ar maizi.

— Un vēl?

— Ar kartupeļiem.

— Un vēl?

— Ar kazas pienu.

— Un vēl?

Es brīdi domāju.

— Vai zemenes tev dod?

— Tās es pati salasu, — atbildēju.

— Dūšīgs meitēns, — viņš paslavēja, un es nosarkusi skrēju projām.

Vēl par viņu māte bieži stāstīja tādu gadījumu.

Mūsu mājā slimoja reti, bet vienu reizi mēs visas četras uzreiz gulējām masalas un visas mātes gultā. Māte pasaukusi Krūmiņu. Viņš pienācis pie gultas un teicis:

«Vispirms, māt, izšķirojiet pati savas meitenes un pasniedziet man pa vienai. Kājeles visām tā sapinušās, ka tajā mudžeklī es netieku gudrs, kurai kuras pieder.»

Naudu par vizīti no mātes nepaņēmis. «Nopērciet par to savām meitenēm ko labāku, izvāriet stipru buljonu,» viņš teicis un aizgājis.

Mūsu pilsētiņā vēl bija otrs, nesen no Rīgas iebraucis ārsts. Tas bija mazrunīgs, uzpūtīgs, ņēma dārgu naudu par vizīti un vienu otru ar savu dakterēšanu bija jau aizraidījis uz viņpasauli.

To visu es atcerējos šajā nakts gājienā un tāpēc droši meklēju Krūmiņa mājas, jo zināju, ka viņš neatraidīs un palīdzēs.

Krūmiņa dārza vārti bija noslēgti, un klauvēt pie tiem nebija nozīmes, jo vējš ar lietu šņāca un švīkstēja un neviens tikpat nedzirdētu. Logos nekur gaisma nebija redzama.

Es ātri pārkāpu pāri žogam, izspraucos cauri samirkušajiem krūmiem, uzkāpu uz lieveņa un sāku klauvēt pie durvīm. Sākumā klusu un nedroši, vēlāk ar abām dūrēm un tā, ka rokas sāka sāpēt. Kad jau bija zudusi pēdējā cerība, ka mani sadzirdēs, plkšņi atvērās durvis, un es iegāju gaišā, siltā priekšnamā. Man pretī svītrainā pidžamā stāvēja dakteris Krūmiņš.

— Ak tu tas esi, mazais! Kāpēc zvanu neparaustīji? Būtu tūliņ dzirdējis. Vai tu viena pati? Tādā naktī! Kā tu mani sameklēji? — viņš runāja.

— Krūmiņa kungs, lūdzu, vai jūs nevarētu atnākt, māte ļoti slima ...

— Kas viņai kaiš, tik dūšīgai sievai?

— Nezinu. Viņa brīžiem bez samaņas un murgo.

— Bez samaņas? — Dakteris Krūmiņš apklusa, palika nopietns, lietišķs un steidzīgi sāka rosīties.

— Tūliņ saģērbšos, pagaidi mani tepat, — viņš pateica.

— Nē, Krūmiņa kungs, man jāiet ātrāk.

— Kāpēc? Iesim reizē. Kā tu viena aiziesi tādā laikā?

— Gan jau aiziešu, man jāiet tūlīt, — un acumirklī es jau biju aiz durvīm. Lietus bija kļuvis retāks, un acis šoreiz jau ātrāk aprada ar tumsu.

«Uz ezeru!» man visu laiku skanēja ausīs mātes drausmīgie, nežēlTgie vārdi. Man bija jānokļūst tur. Varbūt vēl nav par vēlu. Varbūt viņa aiznesa savas bēdas turp pie lielā akmens. Ātrāk, ātrāk! Viegli es tiku cauri visai ielai no katoļu dievnama līdz pašam tiltiņam. Nekur nevienas dzīvības, nevienas uguntiņas, tikai aiz tiltiņa manās mājās ir gaišs logs.

Un aiz šī gaišā loga šonakt ienāca tik tumšas bēdas, posts, nelaime. Kas atnesa šo nelaimi, kas? Kas pie tās vainīgs?

«Ezerā tev vieta, ezerā!» ausīs dunēja mātes vārdi, un es skrēju uz turieni. Pagriezos pie tiltiņa pa kreisi, izskrēju cauri kailajai, drūmajai birzij, un, lūk, uzkalnā ir priežu mežiņš. Nekad nebiju tādā rudens naktī mežā bijusi. Koku galotnes dziļi locīja vējš, un tie šalca drūmi un noslēpumaini. Mežā bija tumšs, un es gāju taustīdamās, rokas uz priekšu izstiepusi, uzduroties stumbriem. Aiz katra koka, aiz katra pudura, man likās, glūn kādi spoki, briesmoņi, ļauni cilvēki, kas gaida klusītiņām, lai es tuvojos, lai mani satvertu, iznīcinātu. Mani sagrābj briesmīgas bailes, bet atpakaļ skriet es nevaru. «Ezerā tev vieta, ezerā!» dun ausīs briesmīgie vārdi, un man ir jābūt tur.

Beidzot esmu jau izspraukusies mežam cauri. Te sākas klajums, un es atkal varu skriet pa samirkušo taciņu.

Sāku skaļi saukt māsas vārdu. Drīz sapratu, ka tas ir veltīgi. Pārkliegt vētru un šalcošos kokus nespēju. Skrienu klusēdama. Klajums ir kreisajā pusē, labajā — lapu koku mežs, un vējš rauj pēdējās lapas no lazdām, alkšņiem, avenājiem. Es neskatos pa labi, lai neredzētu kokus un krūmu pudurus, kas tik spokaini rēgojas. Tie iedveš nāves bailes. Lūk, te jau sākas niedrājs. Iestiegu līdz ceļgaliem dūkstī. Te jābūt akmenim. Es atkal saucu māsu. Ja viņa būtu uz akmens, sadzirdētu. Bet viņas nav. Aptaustu samirkušo akmeni no visām pusēm. Nav! Paskatos uz tumšo, briesmīgo ezeru. Arī tas šonakt zaudējis parasto mieru un viļņojas. Vai tiešām tas ir noslēpis savā dzelmē manu māsu? Pie šīm domām savāds nespēks pārņem visus locekļus. Biju dzirdējusi pasakas par nārām. Tās esot pieviltas jaunavas, kas noslīcinājušās nelaimīgas mīlestības dēļ. Mēness naktīs tās iznākot no ezera un dejojot. Mēness naktī es atnākšu un varbūt pazīšu savu māsu. Varbūt tad arī viņa izkāps no ezera dzelmēm. Kā viņa varēja nomirt tik jauna, tik skaista, tik laba? Nē, es šīm pasakām vairs neticu. Mans izmisums aug. Bet ja nu kas vēl notiek ar māti? Un tūliņ es atcerējos viņu, dakteri Krūmiņu, un skrēju atpakaļ uz mājām. Dakteris Krūmiņš vēl nebija aizgājis. Viņš sēdēja pie galda un rakstīja. Māsas mani vaicājoši uzlūkoja. Skumji pakratīju galvu. Viņas saprata, kāpēc nokavējos, un ar žestiem mani brīdināja, lai klusēju.

—Te jums, bērni, būs recepte, — viņš teica, — bet galvenās zāles ir miers.

«Miers,» es sevī atkārtoju. Sīs zāles naudu nemaksā, bet mūsu mājā tās sen vairs nevarēja dabūt.

— Vienai no jums jāskrien pie Hāzena — varbūt vecākā, lai var aizsniegt pie aptiekas durvīm zvanu, citādi dauzīs veselu stundu, kā šī mazā cirka pie manām mājām, — viņš parādīja uz mani. — Dodiet mātei iedzert šīs zāles, tūliņ kad atnesīsiet. Tas nomierinās. Viņa aizmigs un gulēs mierīgāk. Kad modīsies, neatgādiniet ne ar vienu vārdu notikušo. Mēģiniet novirzīt viņas domas uz ko citu. Pastāstiet viņai ko gaišu, labu.

Biju izmirkusi līdz ādai. Ātri nometu visas drēbes un uzrāpos uz krāsns.

Paskatījos melnajā logā, un man šermuļi pārskrēja pār visu miesu. Vai tiešām es vēl pirms nedaudz minūtēm biju viena tur ārā, meža tumšajā negaisā?

Jā, biju. Taču es varēju atnākt mājās, man ir silti, bet māsa? Viņai nav kur glābties no šīs nakts, viņai nav kur iet.

«Pastāstiet viņai ko gaišu, labu. Gaišu, labu,» es sevī skumji atkārtoju labsirdīgā daktera Krūmiņa vārdus, «pastāstiet ko gaišu, labu.» Ko gan labu un gaišu varēs mātei pastāstīt? Kaut kas jāizdomā, bet nekas gaišs un labs neienāk prātā. Nevaru nekā vairs atcerēties — ne labu, ne priecīgu.

RĪTS

Satrūkos no savādiem, satrauktiem čukstiem, kas nāca no virtuves.

Māte, cieši iemigusi, dziļi un mierīgi elpoja. No krāsns augšas ieskatījos virtuvē. Pie galda, melnu lakatu pār acīm pārvilkusi, sēdēja sveša sieviete un viņai pretī abas māsas. Visas trīs klusēja, kaut ko svarīgu pārdomāja. Māsas bija ļoti norūpējušās.

Bet kas ir tā svešā? Pēkšņi viņa mazliet pacēla galvu, un es viņu tūlīt pazinu. Tā bija klibā Līze, nesēja sieva, kas dzīvoja ezera otrā pusē un uz mūsu māju nāca reti. Nesējs bija milzīga auguma vīrs. Viņš parasti gāja, rokas uz muguras salicis, uz priekšu saknupis, un skatījās uz zemi. Likās, ka tie maisi, kurus viņš krāva no vagoniem vezumos, kas nelielās karavānās tad devās uz Babinceva noliktavām, gultos pār viņa pleciem arī pēc darba. Viņš bija parasti ar miltiem noputējis un ar virvi apjozies. Viņa sieva, bāla un slimīga, arvien melnās drēbēs ģērbusies, viņam nekad nemēdza iet blakus, bet kliboja mazliet iepakaļ. Runāja, ka pašam esot milzīgs spēks kaulos. Miltu maisu viņš paceļot kā nieku, un neviens nesamais viņam nekad neesot par smagu. Pusdienas viņš ēdot, pārsviedis dvieli pār plecu, sviedrus slaucīdams, un apēdot kukuli maizes un prāvu kastroli zupas vienā reizē. Kādu dienu, atnācis mājās, sievu neatradis, viņš pats krāsnī meklējis ēdamo. Izvilcis podu ar šķidrumu un tūliņ to sācis dūšīgi strēbt, līdz izstrēbis sausu. Ticis līdz biezumiem katla dibenā, nopriecājies, ka nupat būšot gaļa, bet gaļas vietā izvilcis trauku lupatu. Tad tikai sapratis, ka nav vis strēbis zupu, bet samazgas. Sieva pārnākusi mājās un izvilkusi no krāsns īsto maltīti. Viņš arī to uzēdis virsū, un labi vien bijis.. Tagad klibā Līze šajā agrajā rudens rītā sēdēja pie mums. Ne jau patērzēt atnākusi, droši vien kas svarīgs.

Māsa! Kur viņa ir, vai dzīva?

— Mēteli, drēbītes, galvas lakatu neaizmirstiet, savāciet klusiņām, lai māte nedzird, — Līze runāja. — Plika viņa nekur nevarēs aizbraukt. Nevarēju iedomāties, ka jūsu māte tik barga. Bet ko tu darīsi! Man dieviņš bērnus nav devis un nevajag arī. Posts vien ir. Zelta vārdi Grabulienei kādreiz bija mutē: «Bagātai sievietei glītums ir vajadzīgs, bet nabagai tas nes tikai postu un negodu.» Tā viņa mēdza runāt, un tā arī ir.

Līze uz brīdi apklusa. Kam tas mētelis vajadzīgs, lakats,, drēbes? Droši vien māsai! Tātad viņa dzīva! Milzīgs smagums man novēlās no sirds, un es nolēcu no krāsns.

— Kur viņa ir? — es nenocietos.

Klibā Līze manam jautājumam nepiegrieza ne mazākās vērības. Viņa atkal turpināja runāt, un es nevarēju saprast,, vai viņa to saka mums vai pati sev.

— Tādu nakti savu mūžu neesmu piedzīvojusi! Mans vecais ne paša velna, ne spoka nebīstas. Katru nakti iznāk iet gar ezeru. Vilcieni jau tikai naktīs vien pienāk. Izkrauj maisus un soļo mājās. Vecais saka: «Es ar pašu velnu tikšu galā. Lai tikai parādās!» Nekad neviens spoks neesot rādījies. Un nu skaidri jūtot, ka niedrājos negaisā, spoku stundā, kāds brien. Vecais šim uzsauc: «Kas tu tāds esi? Vai labs vai ļauns gars?» Sis neatbild, bet sāk skriet, vecais pakaļ. Nu un-^saķēris ciet. Skatās — cilvēku bērns, meitēns. «Ko tu te dari?» prasījis. Sī neko, tikai raud.

«Man jāiet ezerā, man jāiet ezerā,» — tā vien skaitījusi. Gribējusi izrauties, bet vecais noturējis un nesus aiznesis prom no ezera. Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad dzirdu — dauzās pie durvīm. Atveru, redzu — vecais nes meiteni uz rckām. Tīri apstulbu. Sis nu stāsta, tā un tā. Uzreiz pazinu: dievs žēlīgais, tā jau atraitnes vecākā meita, kas aiz tiltiņa dzīvo. Prašņāju, kā viņa tādā naktī pie ezera gadījusies. Sī neko neatbild, tikai raud vien. Visu nakti tā noraudāja. Zēlums .sirdī tāds, ka nezinu, kur likties, ko darīt. Piebikstīju vecajam. Parasti jau viņš kā iekrīt gultā, tā krāc, ka māja trīc. Bet nu šis arī nebija varējis iemigt. Abi nospriedām, ka vislabāk viņai būtu aizbraukt uz Rīgu. Un viņa ir ar mieru. Vecais varētu šodien aizvest uz staciju, iesēdināt Rīgas vilcienā. Jautājām, vai zina sava Rīgas brāļa adresi. Zinot gan. Lai nu kāds, tomēr brālis. Vai nu gluži atstums. Tikai to ceļa naudu nevarējām ar veco sagrabināt. Trīs lati palikuši līdz algas dienai. Ar tiem jāiztiek. Bet ar to jau ar nepietiek. Vismaz savus desmit latus tak vajadzētu. Un lūk, atnācu.

Viņa to visu runāja lēnā, vājā balsī, galdā drūmi skatīdamās. Varēja manīt, ka viņa pēc negulētās nakts stipri nogurusi un ka māsas nelaime viņu dziļi satriekusi. Beidzot viņa apklusa.

Māsas steidzīgi sāka vākt kopā drēbes, uz pirkstu galiņiem staigādamas, lai neuzmodinātu māti. Mēteli, ziemas apavus un veļu salocīja kārtīgā sainītī un sasēja kopā.

Bet kur ņemt naudu?

Naudu parasti māte nevienam neuzticēja un turēja to raibā lupatiņā iesietu savā pagalvī. Māsas savu algu viņai mēdza

nodot līdz pēdējam santīmam, un viņa bija neaprobežotā noteicēja par to.

Ņemt naudu bez mātes ziņas nevienam ne prātā nenāca. Turklāt tagad aiztikt pagalvi nozīmētu viņu stipri satraukt, bet ārsts Krūmiņš bija stingri noteicis mieru.

Ko nu darīt? Kur ņemt ceļa naudu?

Tad kāds iedomājās, ka māsai pienāktos par nostrādātajām dienām no saimnieka. Pirms pāris nedēļām viņa bija algu saņēmusi. Tātad tai pienāktos apmēram puse mēneša algas. Būtu jāaiziet jāpasaka «pilsētas karalim», ka viņa stipri saslimusi un vairāk nestrādās. Jā, šī doma bija laba, bet kurš tad ies? Un pēkšņi kāds ierunājās: «Jāsūta mazais!» Un drīz jau mani atkal vīstīja mātes rūtainajā lakatā, sēja galus uz muguras. Lakats vēl pilnīgi nebija izžuvis pēc nakts gājiena, bet jāiet vien bija.

Lai gan ārā jau bija gaišs, vētra mitējusies un septembra rīts pat ļoti silts, tomēr šis gājiens man likās grūtāks nekā naktī. Tad mans ceļa mērķis bija labsirdīgā daktera Krūmiņa mājas, kurš vienmēr man atrada mīļu vārdu un smaidu, bet tagad es gāju pie paša «pilsētas karaļa», kuru jau no tālienes redzot es muku projām, tik dusmīgs un ļauns viņš man likās. Griezties pie «pilsētas karaļa» man bija tik neiedomājami smagi kā pasaku varonim cīņa ar divpadsmitgalvainu pūķi. Bez tam atcerējos mātes vārdus, kurus biju noklausījusies vakar gaitenī. «Agrāk es gāju ar paceltu galvu pa ielu, varēju visiem acīs skatīties, bet tagad katrs uz mums ar pirkstiem rādīs.»

Es šos vārdus izpratu burtiski un tāpēc gāju, galvu nodūrusi, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi. Man likās, ka visi tagad stāv pie māju sliekšņiem un pie veikalu durvīm, tur rokas izstieptas manā virzienā ar izstieptiem rādītāju pirkstiem un čukst: «Lūk, tur viņa iet, tās noziedznieces māsa. tur viņa iet — tā mazā ar to lielo lakatu!» Man pat likās, ka es dzirdu šos čukstus, un liecu galvu arvien zemāk un zemāk. Uzgrūžos stabam un sāpīgi sasitu pieri. Uz mirkli paceļu galvu un atviegloti uzelpoju: neviens taču uz mani neskatās, nekādu izstieptu roku ar rādītāja pirkstiem neredzu. Visi rīkojas savā nodabā, un nevienam nav gar mani nekādas daļas! Lūk, te ir koku zāģētavas īpašnieka Sērmaņa mājas. Aiz žoga dzirdamas balsis. Dārzā divas kalpones purina grīdsegas, un uz sliekšņa stāv Sērmaņa madāma un žāvājas. Viņa ir ģērbusies puķainā rīta kleitā ar pārmērīgi platām piedurknēm. Sērmaņa kundze ir ļoti resna, ar milzīgu dubultzodu un izspūrušiem matiem. Viņa kaut ko runā ar kalponēm un sauc suni: «Džeki, Džeki, Džeki!» Es neviļus apstājos pie žoga. Tā ir Itālijas studenta māte, tā cilvēka māte, kurš nodarījis pāri māsai, kurš atnesis nelaimi mūsu mājās. Es vēroju viņas laiskās kustības, redzu lielo bezrūpību un mieru, kas jaušams viņas būtnē, un iedomājos savu māti, kas guļ tagad satriekta, slima, tik ļoti nelaimīga, un mana sirds pildās ar rūgtumu un naidu. Viņas dēls tagad pasakainajā Itālijā varbūt braukā gondolā, dzied serenādes un uzdzīvo. Viņa nebaidās, ka uz viņu rādīs ar pirkstiem, nenodurs galvu, ejot pa ielu, bet kāpēc mums tas jādara, kāpēc? Vai tiešām pasaule ir tik netaisna?

Esmu aizmirsusi savu ceļa mērķi un stāvu pie žoga. Viņa paceļ galvu uz manu pusi un pētoši skatās. «Kas tur ir?»

Suns riedams skrien uz mani, un es aizeju projām.

«Pilsētas karaļa» veikala plašās durvis ir vaļā. Tajās parasti drūzmējas ļaudis. Tirgus dienās te drūzma ir tik liela, ka grūti cauri izspraukties. Gar ietves malu stāv vezumu rindas. Drukni vīri stiepj veikalā preces un nes laukā tukšo taru. Virs durvīm milzīga izkārtne: «Koloniālpreču lieltirgo-tava. Bai incevs un dēli. Preces vairumā un mazumā.» Sājā veikalā iepirkās arī pilsētiņas plašās apkārtnes sīktirgotāji, kas nespēja sev preces piegādāt no Rīgas. Preču cenas toreiz nebija noteiktas un katrs tirgotājs rīkojās pēc saviem ieskatiem. Tagad, rīta stundā, kad visi sīkie bodnieķeļi nīka bezdarbībā un aiz letes žāvājās, pie «pilsētas karaļa» dzīve kūsāt kūsāja un plašais veikals bija ļaužu pilns. Tur drūzmējās gan resni lauku papi pašaustos vadmalas svārkos, zelta pulksteņķēdes pār varenajiem vēderiem mirdzinādami, gan sīki, izdēdējuši bodnieķeļi nosmulētos kamzoļos. Tie braucīja savas garās bārdas un ar skaudību un apbrīnu skatījās uz milzīgo bagātību, kas bija izlikta bezgala garajos plauktos un kas plūda ārā kā no neizsīkstoša avota no veikala sānu durvīm, aiz kurām sākās Babinceva plašās noliktavas. Te drūzmējās saimnieki, ormaņi un nesēji, te stāvēja, rīkojumu gaidot, arī klibās Līzes vīrs. Pēc sīkiem pirkumiem uz šo veikalu neviens pieaugušais neuzdrošinājās iet un parasti sūtīja bērnus. Pašreiz gan bērnu vairāk nebija. Es biju vienīgā un jutos ļoti neērti. Nostājos rindā aiz kādas ļoti platas vīrieša muguras un gaidīju savu kārtu. Iztapīgi, lunkani pārdevēji ar saspringtām, nopietnām sejām rosījās gar plauktiem, svēra un saiņoja pirkumus, sēja maisus un rēķināja uz kauliņiem. Pats «pilsētas karalis» arī bija veikalā, bet šoreiz, kā par brīnumu, nedzirdēja viņa pastāvīgi ķērcošo balsi. Viņš stāvēja garās letes viņā galā, elkoņus atspiedis, un k*usi un satraukti sačukstējās ar Feļkas vīru, kas stāvēja pie letes. Arī vi~š bija elkoņus uz letes uzlicis, un galvas abiem bija tuvu kopā sabāztas.

Pašam saimniekam tuvoties es baidījos un sākumā domāju griezties pie pārdevēja. Ceļā biju jau izdomājusi un vairākas

reizes sevi atkārtoju to, kas man būtu jārunā. Un jārunā man būtu apmēram šādi:

«Esmu maizes veikala pārdevējas jaunākā māsa. Viņa saslima un vairāk nevarēs strādāt. Viņai pienākas alga par divām nedēļām. Mājinieki mani sūtīja to saņemt.» Lūk, platā vīrieša mugura manā priekšā jau nozūd, un pārdevējs izbrīnījies skatās manī.

Pēkšņi man sajūk viss, ko gribēju teikt, neviens vārds nenāk pār lūpām un es sāku stomīties.

— Es lūdzu, lūdzu, māsa slima . . . viņa nestrādās . . .

Pārdevējs ir nepacietīgs, nevaļīgs, viņš vienu mirkli neizpratnē skatās manī, tad saprotoši pamāj ar galvu, iegrūž roku savā kabatā un zibeņātrumā man iespiež saujā desmit santīmu gabalu.

Tad mani izgrūž no rindas.

— Lūdzu, nākošais, — viņš steidzīgi saka, un es palieku malā ar naudas gabalu saujā, un lūpas man sāk drebēt.

Viņš mani noturējis par ubadzi! Viņš man iedeva ubagu dāvanu! Es nekā nemācēju pateikt. Ko lai dara? Atpakaļ iet bez naudas es nedrīkstu. Acu priekšā pārslīd baigie nakts notikumi. Atbalstos pret sienu un pieveru acis. Tūliņ sākšu skaļi raudāt, bet jāsavaldās, jāsavaldās!

Satrūkstos un atveru acis. Tuvu tuvu manām acīm mirdz citas. Tās lūkojas manī silti, draudzīgi. Tās ir daktera Krūmiņa acis. Viņš ir še veikalā un stāv, pieliecies man pavisam tuvu. — Kas tev kaiš, mazais? Ko tu te dari? Gāju garām un pa vaļējām durvīm tevi pamanīju. Kā klājas mātei?

Es, kā glābiņu atradusi, satveru viņa piedurkni un stāstu nesakarīgi, juceklīgi visu, kādēļ šurp esmu atnākusi.

Viņš visu saprot un, manu roku turēdams, tuvojas «pilsētas karalim», kas vēl arvien ir iegrimis sarunā ar Feļkas vīru. Dakteris Krūmiņš pieklājīgi palokās un lūdz piedošanu par traucējumu. Tad viņš kaut ko klusu stāsta «pilsētas karalim», kam visu laiku uzacis ir īgni sarauktas. Abi paskatās uz mani, un tad atskan «pilsētas karaļa» ķērcošā balss:

— Šiliņ, samaksājiet maiznīcas pārdevējai par divām nedēļām. Viņa slima. Lai slimo vien. Tāpat būtu viņu ar pirmo datumu atlaidis. Mēnessērdzīgi pārdevēji man nav vajadzīgi. Viena kilograma vietā sver trīs — un otrādi! Tādas mani drīz vien iztirgotu par ubagu.

Šiliņš ir slaida auguma, glītā uzvalkā tērpies jauns cilvēks. Zīmulis viņam aizlikts aiz auss, un viņa priekšā uz galda ir biezu kantora grāmatu grēdas un vekseļu kaudzes. Viņš paskatās manī vienaldzīgi ar savām tērauda krāsas acīm un liek pagaidīt.

Viņš ilgi kaut ko runā ar kādu satrauktu cilvēku. Tam no pašas auss uz augšu pāri slīpajam pakausim uzsukāti pāris desmit matu. Acīm redzot, cilvēks veltīgi centies aizsegt ar šo nabadzību pakauša plikumu, jo retās, plānās matu šķipsniņas vēl vairāk to izceļ! Es vēroju viņu no sāniem. Viņam ir stipri atkārusies apakšlūpa un tāpat atkāries vēders. Viņš ir tik satraukts, ka redzams — auksti sviedri tam reizēm pārklāj pieri un viņš ar mutautiņu tos slauka. Viņi ilgi par kaut ko kaulējas, strīdas, un ne viens, ne otrs negrib piekāpties.

— Kungs tā lika, — pēkšņi cieši un stingri nosaka Šiliņš un sāk kārtot savas lietas, nelikdamies ne zinis par uzmācīgo cilvēku.

— Lai iet, es parakstīšu, — atbild svešais, un tūliņ viņa priekšā Šiliņš veikliem pirkstiem izklāj vekseli.

Svešais ilgi tausta kabatas un izvelk acenes. Tad viņš drebošām rokām velk savu parakstu. Izskatās, ka viņš parakstītu

savu nāves spriedumu. Pēc tam viņš lēni aizvelkas no veikala.

Šiliņš, šķiet, mani aizmirsis. Viņš runājas ar apmeklētājiem, kārto papīrus, domā, rēķina . . .

Sāku uztraukties. Mani taču gaida. Krūmiņš no veikala sen aizgājis. Laiks iet uz priekšu, bet Šiliņš man pat acis neuzmet. Ieklepojos vienu reizi, otru reizi. Beidzot viņš man pamet ar acīm un noskaita naudu.

Drīz vien esmu atkal uz ielas un atviegloti uzelpoju. Nauda rokā! Es eju mājās un jūtos kā pasaku varonis, kas uzveicis divpadsmitgalvaino pūķi, un dakteris Krūmiņš ir tas labais gars, kas man palīdzēja to uzvarēt.

CEĻA NAUDA

Sirdī ieskanējās kas ļoti labs. Es nespēju to izteikt vārdos, un tas izgaisa. Tā saules stars iemaldās tumšā biezoknī un aizslīd, atstādams gaišu vizmu. Tā vētra sakuļ mierīgu upi, uzbango dzelmi un nenotverama aizbrāž projām. Ja varētu izteikt vārdos visu gaišo, kas ieskanas dvēselē, rastos visskaistākās dziesmas. Tās spētu saviļņot sirdis, kas cietākas par akmeni, un, tajās klausoties, izgaistu vistumšākā doma un sāpes.

«Pasakiet mātei ko gaišu, labu,» man skanēja ausīs daktera Krūmiņa vārdi. Ar gaišiem un labiem vārdiem var dziedēt sāpes. Un tagad, steidzoties uz mājām ar saujā cieši iespiesto naudu, man kļuva līksmāks prāts. Man likās, ka tā noderēs, lai izglābtu māsu. Likās, ka manī atkal ieskanas kas labs un gaišs. Ātrāk, tikai ātrāk nokļūt mājās, kur mani nepacietīgi gaida.

Aizelsusies pieskrienu pie mājām un pārsteigta apstājos. Durvis līdz galam vaļā, un pa tām nāk iekšā un ārā sveši cilvēki sadrūmušām sejām. Uz lieveņa kaimiņu sievas sastājušās, aizsprosto ieeju un, drūmi galvas grozīdamas, sačukstas savā starpā. Neviens mani neievēro. Ar mokām izspraucos cauri šim ļaužu mūrim un nokļūstu gaitenī. Gaitenī pamanu māsu, kas, man aizejot, vāca kopā māsas drēbes.

— Es atnesu naudu ceļam, te būs, — es saku, bet mana roka paliek izstiepta gaisā. Mana līksmā balss neiederas šai nospiedošajā klusumā. Māsa aizgriežas pret sienu. Viņas seja bāla, satraukta, un acis liekas mani neredzam. Es eju dziļāk gaitenī, un slieksni pārkāpt nav spēka. Jūtu, ka mūsu mājās bez šiem svešiem cilvēkiem ir ienācis kas ļauns un draudošs, kura priekšā citkārt skaļās, klačīgās kaimiņu sievas jūtas satriektas un nomāktas. Māte! Es pirmām kārtām ar acīm meklēju viņu. Viņa ir pamodusies un nekustīgi sēž gultā. Krekls viņai uz krūtīm saplēsts un mati izjukuši. Ar plaši ieplestām, stingām acīm viņa skatās vienā punktā. Pie mātes gultas stāv klibā Līze ar ūdens krūzīti rokā un liek to pie mātes lūpām. Bet māte aizgrūž viņas roku un skatās un skatās. Tad arī es pagriežu galvu uz to pusi, kur skatās māte. Pie garā galda stāv vairāki cilvēki un satraukti rosās ap vienu citu, kurš guļ uz galda. Pār galda malu nokarājas melnas, samirkušas bizes, un no tām pil pa retam pilienam uz grīdas. Māsa! Galva man sāk reibt, un es piespiežos pie sienas. Es baidos skatīties uz galdu, ap kuru rosās šie svešie cilvēki, starp tiem ir arī dakteris Krūmiņš. Viņš pat nav novilcis pelēko rudens mēteli. Pēkšņi pie galda savādā rosīšanās izbeidzas un dakteris Krūmiņš pagriežas pret māti. Viņš neskatās mātei sejā, nerunā neviena vārda. Viņš tikai dziļi dziļi noliec galvu uz krūtīm,

un rokas tam nevarīgi nošļūk gar sāniem. Tad viņš aiziet pa durvīm un ļaudis klusēdami pagriež ceļu. Un tad es saprotu, ka tas ļaunais, kas ienācis mūsu mājā un kā priekšā atkāpjas dakteris Krūmiņš, ir nāve. Es aizklāju seju ar rokām, lai neredzētu galdu, no kura cits pēc cita atiet cilvēki. Šorīt ar pazemojumiem iegūtā māsas sapelnītā nauda man šajā burzmā sen izkritusi no rokām. Tajā ceļā, pa kuru aiziet māsa. šī ceļa nauda nebūs vajadzīga.

GLĀBŠANAS LAIVA

Mazā upīte! Ļauj vēl nomazgāt seju tavā vēsajā ūdenī. Ļauj vēl pabradāt un sacelt augstu šļakatu vilni. Mēs šķiramies.

Pie mājām stāv Pāvulāna iejūgtais zirgs, un ratos ir sakrauta mūsu iedzīve. Sasēstamies uz tās, māte paņem grožus. Krēslo. Es uzsēstos uz kāpostu mucas, kas tagad piekrauta visādām grabažām. Tilts zem ratiem dobji nodun, un kāda izbiedēta varde ar augstu loku ielec krasta zālē. Varžu skaļā kurkstēšana paliek aiz muguras. Biezē migla, un mežs pie apvāršņa liekas melns kā darva. Tad arī tas nozūd. Mūsu mājas logā iemirdzas uguns. Bet tagad tā vairs nav mūsu māja. Tur ievācās Pāvulāna ģimene. Skumji. Braucam klusēdami. Nekur tālu jau neaizbraucam. Tepat pilsētas centrā pāris kilometru no tilta mums noīrēts dzīvoklis. Bet bērnībā attālumus mēro citādi, jo visa pasaule nesniedzas tālāk par Greizo versti, par ezeru, par to vietu, kur debess saiet ar zemi, un ar zemi debess saiet pavisam tuvu, tepat aiz meža.

Braucam cauri klusās pilsētiņas galvenajai ielai. Logos

iedegas gaisma, un, kamēr slēģi vēl nav aizvērti, pilsētiņas vakara dzīve rit kā uz delnas.

Zivju tirgotāja Felmaņa sieva stāv istabas vidū ar zvīņām klātu, spīdīgu priekšautu priekšā un, rokas mētādama, kaut ko skaļi runā. Skaidrs: strostē vīru. To viņa dara ik vakarus, pārnākusi mājās. Iemeslu atrast var vienmēr. Te viņš nav durvis pietiekoši lēni aizvēris, te viņš nav kājas pienācīgi noslaucījis, te dvieli nav pakāris pareizā vietā. Iemeslu ir bez gala. Vīrs klusē. Viņš ir sevī ierāvies, bikls. Viņa mūžu saēd pastāvīgās bailes no sievas. Arī tagad viņš sēž, galvu nodūris, un klusē. Baidās vārdu teikt, sevi aizstāvēt, lai nedabūtu zilu aci vai sarkanu vaigu.

Skrodera mājās visi jau sasēdušies ap vakariņu galdu. Ģimenes tēvs stāv ar centimetru ap kaklu pie mūrīša un berzē .

muguru gar krāsns aso stūri. Visa kuplā ģimene nepiegriež tam vērību. Tā viņš parasti mēdz pavadīt atpūtu pēc garās darba dienas.

Diloņslimās ormaņa Geceļa atraitnes mājas durvis nočīkst, un viņa pati iznāk uz lieveņa. Laikam grib aizvērt slēģus. Istabā tumšs, droši vien bērnus agri gulēt nolikusi, lai nebūtu uguns jādedzina. Viņa atbalstās pret lieveņa margām un sāk klepot savu sauso klepu locīdamās un spļaudīdama. Tumsā viņu nevar pazīt. Tikai pēc klepus jūtams, ka tā ir viņa. Lai ārstētu diloni, vajadzīgi lieli līdzekļi. Bet gala iznākums taču viens: nāve. Kas būs ar bērniem? Kur tie paliks pēc tam? Ar vienu kāju atraitne jau kapā, to visi redz. Visi redz un klusi novēršas. Novēršas un ļauj šai ģimenei iet bojā. Viņas mājai daudzi met līkumu apkārt, un ar bērniem

neviens nesaietas. Un tagad, braucot garām £icm tumšajiem logiem, māja šķiet drūma kā kapliča.

Malkas cirtēja Kusiņa būdā ir gaišs logs. Pats sēž, milzu pīpi kūpinādams, un ar patiku skatās, kā viņa abi dēli — dvīņi plēšas kā mazi gailēni, viens otram matu cekulos ieķērušies. Viņu pārmērīgi garie, vienādie pakauši galīgi raibi no puniem un skrambām. Abi puikas ir tik vienādi, ka atšķirt tos var vienīgi pēc bikšu ielāpu krāsas. Paulam ielāpi brūni, Pēterim raibi. Labi, ka no šiem plēsoņām būšu glābta. Tagad nebūs viņu būdai garām jāiet. Reti izdevās tikt sveikā, ja viņi gadījās uz ielas.

Drejiņu lielās vienstāvu mājas viens gals tumšs. Tur ir darbnīca, un tagad tā jau tukša. Otrā mājas galā aiz plašo logu vieglajiem aizkariem redz kuplo saimi pie galda. Paša

Drejiņa plikais pakausis laistās zem spožās griestu lampas kā misiņa bumba. Nazi vienā un dakšu otrā rokā turēdams, viņš kaut ko jautru stāsta un sirsnīgi smejas.

Pilsētas centrā lielais katoļu dievnams ir tumšs un kluss. Augstajos torņos uzspraustie mākoņi nekustīgi. Mēness spokainā gaismā varenā, ar lielu meistarību celtā baznīca un svēto tēli dārzā liekas spokaini, noslēpumu pilni. Pareizticīgo baznīca atrodas pavisam tuvu, un blakus šim katoļu baznīcas izšķērdīgajam greznumam tā liekas nožēlojama un nabadzīga. Turpat netālu balsnī ebreju sinagoga. Tai nav ne velvju, ne torņu.

— Māt, kā tu domā, kurai baznīcai ir vislabākais dievs? — es vaicāju mātei. Patiesībā mani jau sen nodarbināja šis jautājums. Bet māte tikai parausta grožus un atbi’d:

— Es par dieviem nekā nezinu. Man ar tiem maz darīšanu iznācis.

Brīdi braucam klusēdamas. Man liekas, ka viņa manu jautājumu jau sen aizmirsusi. Tad pēkšņi mūsu priekšā iznirst «pilsētas karaļa» lielie divstāvu nami un veikals un māte pamet ar roku uz to pusi, ar rūgtumu sacīdama:

— Par dieviem prašņā! Tas jau ar šiem tur pa draugam. Tos viņš lutina.

Māte nekad nav bijusi reliģioza. Un, lai gan pati nekad nelūdza dievu, tomēr dieva zaimošanu agrāk uzskatīja par noziegumu.

Bieži, kad viņa, domās nogrimusi, sēdēja pie loga un piemiegtām, tuvredzīgām acīm skatījās vienā punktā, es jau zināju: drīz klusumu pārtrauks viņas nopūta un no sirds dziļumiem teikti vārdi — «dievs esi žēlīgs». Es neuzdrošinājos prasīt, ko viņa šajos brīžos domāja un kāpēc pēkšņi tik sirdi plosoši izskanēja vārdi, bet zināju, ka viņa domā smagu domu

un, glābiņu meklēdama, griežas pie dieva. Tajās reizēs man bija tāda sajūta, ka viņas domu smagums uzguļas arī man.

Ar dievu naidā māte sanāca pēc notikuma ar māsu. Tagad, kad viņa reizēm viena domāja savu smago domu un mehāniski ierastais sauciens gribēja izlauzties no krūtīm, viņa tomēr vairs dievu nepiesauca un, pusvārdā aprāvusies, mēdza sakustēties, bezcerīgi galvu rokās atspiezdama. Viņa man atgādināja stūrmani, kas savu nelielo kuģi pāri bezdibeņiem grib aizvadīt uz krastu, bet nespēj. Cits pēc cita bezdibenī pa zūd komandas locekļi. Un, redzēdama, ka drīz šajā kuģī paliks viņa viena pati, saprazdama, ka nespēs novadīt to līdz krastam, viņa izmisusi izmet glābšanas laivu un ar atlikušajiem tomēr mēģina virzīties uz krastu. Arī tos bērnus, kuri bija dzīvi, bet no viņas aizgājuši pasaulē, viņa uzskatīja par zudušiem, bojā gājušiem. Viņa gribēja, lai vismaz pārējie paliktu uzticīgi, lai nesaceltos, lai bez ierunām izpildītu viņas gribu. Sis Pāvulāna iejūgtais zirgs ar grabažām bija tā glābšanas laiva, kurā mēs braucām pretī jaunai dzīvei.

NELAIĶA VĪRS

Aiz loga plašs, bruģēts četrstūru laukums. No visām pusēm to iekļauj tirgus būdas. Pa labi tējnīca, virs tējnīcas durvīm izkārtne. Tajā uzzīmēts desas luņķis un liela, balta tējkanna, no kuras gāžas ārā tik liels tvaika mutulis kā no milzu lokomotīves. Te vairs nav ne meža, ne birzes, ne upītes, ne ezera. Tālumā aiz kokiem, kuru galotnes redzamas aiz mājām, zem stāvas, ar kokiem apaugušas kraujas tek Daugava. Varētu uz to aizskriet, bet...

Dažreiz viens mazs vārdiņš «bet» noteic veselu cilvēka dzīvi.

Te, šajā dzīvokli, ko noīrējām no namsaimnieces Košiņas, sākas mūsu jaunā dzīve. Virs loga tika piekārta izkārtne. Tās vienā pusē uzzīmēta milzu zeķe, tik liela, ka tajā ne tikai kāja, bet visa sieviete varētu pazust kā maisā. Zeķes viens gals apvij vairākas reizes burtu «A» un tad sniedzas tālāk līdz izkārtnes otram stūrim. Lieliem, melniem burtiem uz gaiši zila lauka rakstīts: «Adītava. Pieņem pasūtījumus. Jaunu zeķu adīšana un vecu pieadīšana, Rīgas meistardarbs.»

Izkārtnes otrā stūrī uzzīmēta roka ar durvju virzienā izstieptu rādītāja pirkstu.

Es skatos izkārtnē, kurā kāds nezināms «mākslinieks» ielicis visu savu izdomu, un netieku skaidrībā par divām lietām: vispirms — kādēļ rakstīts «Rīgas meistardarbs», ja neviens no mums nekad Rīgu nav pat sapnī redzējis. Vēl es nesaprotu, kādēļ vajadzīga šī roka ar izstiepto rādītāja pirkstu. Taču durvis ir tikai vienas, un pa logu neviens netaisītos līst, ja arī šīs rokas nebūtu.

Toties māte ir sajūsmā. Viņa iziet ārā, paiet gabaliņu nost, piemiedz tuvredzīgās acis, atkal pienāk tuvāk un smaida. Tas ir viņas pirmais smaids kopš ilgiem laikiem, kopš tās rudens nakts, kad zaudēja savu mīļāko bērnu. Likās — atgriezies atkal kāds no tiem retajiem brīžiem, kad viņa ir spējīga par ko priecāties.

— Tas tik ir meistars, — viņa krata galvu, — dārgi gan paņēma, bet uzgleznoja, tā ka pašam Drejiņam nav labāk.

— Galvenais jau nav izkārtne, — drūmi saka māsa, kas, sākot ar šo dienu, vairs nestrādā Drejiņa adītavā, bet savās mājās. Viņai vismazāk patīk jaunā dzīves pārmaiņa.

— Nesaki vis, izkārtne ir svarīga, — apgalvo māte un jaunajam koka galdam sāk skrūvēt klāt adāmmašīnu.

— Te tad nu ieliktas visas mūsu cerības, varbūt tās nesīs mums laimi, — viņa domīgi saka.

— Laimi, — māsa atkārto izsmejoši rūgti un novēršas.

— Vārdu «laime», māt, tu vari viegli aizvietot ar citu vārdu, bet es nevaru.

— Ar kādu tad? — māte izbrīnā paceļ galvu.

— Ar vārdu «nauda», — māsa saka, lai gan zina, ka to nevajadzētu mātei mest acīs.

— Ak tad tev nauda nemaz nav vajadzīga? Tev jau, kā putnam gaisā, nekas nav vajadzīgs! Tu bez naudas domā laimīgi mūžu nodzīvot? — māte uztraucas.

Durvis atveras, un pār slieksni pārveļas namsaimniece Košiņa.

Viņa sastāv no vairākiem dažāda lieluma ovāliem. Pašā augšā, uz galvas, visniecīgākais ovāls ir apaļais matu mezgls, zem tā nāk lielāks ovāls — mēnesnīcai līdzīgais ģīmis, kas bez kakla starpniecības tieši pielodēts nākamajam, jau ļoti masīvajam ovālam — rumpja augšdaļai, kas savukārt bez vidukļa starpniecības balstās uz vislielāko ovālu — rumpja apakšdaļu un varenām gūžām.

Pār apaļo matu mezglu pārsviesta melna mežģiņu šalle, kas nokarājas abās pusēs pār krūtīm. Vēl pār krūtīm viņai karājas lornete, ko viņa turēdama bieži liek pie acīm. Pār milzīgo dubultzodu nokarājas vaigu maisiņi, kas runājot kratās.

— Labdien!

Viņa ienākusi tikai paskatīties, kas notiek. Gulējusi dienas-vidu. Pamodusies no stipra trokšņa. Licies, ka malku kāds skaldītu. Tādēļ atnākusi. Visās piecās mājās kārtība jau esot zināma no viņas nelaiķa vīra laikiem. Domājusi, ka mēs, jaunie, kārtību nezinādami, būšot skaldījuši malku uz grīdas vai sliekšņa.

— Nē, mēs neesam malku skaldījuši.

Nu tad viņa brīdinot, ka tas uz stingrāko noliegts.

To pateikusi, viņa vēl neiet projām, bet, turēdama lorneti pie acīm, apskata adāmmašīnu.

— Ak tad ar pašu Drejiņu nolēmuši konkurēt, — viņa ironiski jautā.

— Konkurēt jau nu nedomājam. Kur nu ar šo konkurēt! Viņam tak divdesmit adāmmašīnu, bet mums tikai viena, — atbild māte. — Viņam pašam pilna noliktava ar diegiem un dārgu vilnu, mums būs jāgaida, ko katrs pienesīs. Būsim laimīgi, ja nopelnīsim savu iztiku, lai bērni būtu paēduši, — māte saka.

— Iztikai jābūt, tas tiesa, — Košiņkundze runā, kratīdama

savus vaigu maisiņus, — un īrei arī jābūt laikā nomaksātai. Tādu kārtību viņas nelaiķa vīrs ievedis. Pirmajā datumā visi īrnieki paši sanesot naudu un noliekot saimniecei priekšā uz galda. Vēl viņas nelaiķa vīrs mēdzis teikt, ka nabadzīgus īrniekus ielaist nozīmējot sevi izputināt. Nelaiķa vīrs teicis tā: «Mani nami nav nabaga mājām domāti.» Bēdīga pieredze tagad esot viņas dēlam. Tam Rīgā, Maskavas priekšpilsētā, esot četrstāvu nams, bet kāds viņam labums no tā? Salaidis iekšā visādus fabrikas strādniekus, komunistus. Katru nedēļu esot kratīšanas. Neesot miera ne dienu, ne nakti. īri laikā nemaksājot. Nelaiķa vīrs dēlu brīdinājis, bet tas atmetis ar roku. Nelaiķa vīrs esot bijis gudrs un cienījams cilvēks. Viņš ar aptieķnieku Hāzenu bijis tuvs draugs un ar pašu pilsētas galvu dzēruši tubrālības un kopā vārda dienas svinējuši. Nelaiķa vīrs esot bijis inteliģents cilvēks. Katru dienu avīzi lasījis un par augstām lietām runājis. Nelaiķa vīrs bijis dievticīgs un katru svētdienu gājis baznīcā. Nelaiķa vīrs esot cilindri valkājis un viesībās braucis ar fraku. Nelaiķa vīrs, nelaiķa vīrs, nelaiķa vīrs. . . Māte vairs neklausās, bet turpina izkārtot darbnīcas lietas.

Košiņkundzi tas netraucē. Viņa turpina runāt par savu nelaiķa vīru. Viņas vaigu maisiņi virs dubultzoda kratās, un siekalas šķīst uz visām pusēm. Nelaiķa vīrs esot gribējis nopirkt māju, blakus «pilsētas karaļa» maiznīcai, bet nepaguvis. Jā, kā tur īsti bijis, kādēļ tad noslīcinājusies glītā maiznīcas pārdevēja? Visādas nelabas baumas klīstot pa pilsētu. Nezin vai varot tām ticēt? Koku zāģētavas īpašnieka dēls pievīlis? Tagadējā jaunatne jau dievu esot aizmirsusi un nekur vairs nederot. Tāda klusa, godīga meitene likusies, bet re, ka pēc ārienes vien cilvēku nevarot vērtēt.

Māte nobāl! Divas lielas, baltas diegu spoles viņai izkrīt no rokām un ilgi turpina ripot līdz pašām durvīm. Viņa pēkšņi sašļūk un sabrūk uz ķeblīša, piever acis un galvu nevarīgi atspiež pret sienu.

Kur ir Krūmiņa zāles? Kas to tagad atradīs un atcerēsies, kurā kastē nobāztas?

Es rakņājos pa visiem saiņiem un kastēm, māsas berzē mātei krūtis ar ūdeni un, zem padusēm viņu turēdamas, ved uz otru istabu, kur jau novietota viņas gulta. Otrā istabā logu nav. Ir tikai durvis. Tās ved uz gaišo istabu, kur būs darbnīca. Māte guļ klusēdama, aizgriezusies pret sienu. Istabā vēl neizkārtotu lietu juceklis. To vidū stāv Košiņkundze un turpina runāt.

— Nelaiķa vīrs arī esot visādas drapes lietojis, dēls gādājis no Rīgas slavenus profesorus, bet, kad nāve atnākusi, nekādas drapes neesot līdzējušas. Katram jau viņa pēdējā stunda no dieva esot nolikta, un ar drapēm jau dieva gribu nevarot apturēt. Tā arī nelaiķa vīrs teicis.. .

Māsai zūd pacietība.

Viņa pienāk klāt, skatās Košiņkundzes vaigu maisiņos un klusi, lai otrā istabā nedzirdētu māte, saka: — Atnāksiet citu reizi. Jūs taču redzat, ka mēs pašreiz nevaram ar jums runāties.

Košiņkundze aizvainota paceļ balsi:

— Apžēlojies, kas vēl nebūs jādzird! Tik rupjš neviens īrnieks nav bijis!

Visi uzskatot viņas ierašanos par pagodinājumu. Bet vai nu mēs šo parādīto godu izprotot. Dzīt saimnieci no viņas pašas mājas laukā! Kur tas dzirdēts! Nelaiķa vīrs tādus plikadīdas nebūtu savā mājā laidis. Piemuļķota viņa esot uz beidzamo. Izlielījušies, ka darbnīcu ierīkošot. Nu jau esot redzams, kas par darbnīcu: viena nieka mašīnīte! Ko ar to

varot iesākt? Pat mantu nekādu neesot... Visa mantība — viena koka gulta. Tur jau esot kaķim jāsmej as. Būtu iepriekš zinājusi, nebūtu ielaidušies. Citi visi mītnieki viņai anštend gi ļaudis, ozola bufetes, plīša dīvāni un trimo. Nelaiķa vīrs jau brīdinājis ar plikadīdām neielaisties.

Māsa pievirzās viņai gluži tuvu un, viņā cieši un salti skatīdamās, klusi runā:

— Ejiet projām no šejienes tūlīt.

— Ujā, bezkauņa! — Košiņkundze sāk virzīties atmuguriski uz durvīm. — īres nauda lai man būtu pirmajā datumā uz galda! Nevienu lieku dienu negaidīšu!

— Ejiet, ejiet, ejiet, — māsa nepacietīgi atver durvis. — Ejiet kaut vai pie sava nelaiķa vīra, ejiet. īri mēs maksāsim un malku neskaldīsim, neuztraucieties. Tikai ejiet!

Koširkundzei seja ar visu dubultzodu dusmās raustās. Viņa uzmet iznīcinošu skatienu grabažām, kas, vēl neiekārtotas un tagad izvandītas, piešķir istabai nolē'ojamu izskatu, uzmet iznīcinošu skatienu mums, ar strauju kustību pārsviež mežģiņu šalli pār plecu un iziet pa durvīm.

IZKĀRTNEI MAZA NOZĪME

Darbnīca ir iekārtota, sākumam iegādāts kāds kilograms diegu, bet pasūtītāji nenāk. Nelīdz gaiši zilā izkārtne ar melnajiem burtiem un milzīgo zeķi. Daiļkrāsotāja māksla paliek nevarīga pret šo ļaužu dīvaino vienaldzību. Daudzi paiet garām, izkārtnei pat skatienu neveltījuši. Dažs apstājas, izlasa un turpina savu ceļu. Divi noskranduši puikas apstājas un, ilgi boksterēdami, lasa: «A, de, ī-dī, te, a-ta, ve, a-va — adītava.» Pirmajā dienā neviens neiegriežas. Otrajā dienā pret vakaru

atveras durvis un sparīgi ienāk zivju tirgotāja sieva Felmane, ienesdama sāļu zivju smaku. Nenoteiktas krāsas priekšauts viņai spīd vien, aplipis ar vecām un jaunām zvīņām, pat matos viņai kā sudraba pārslas laistās zvīņas.

Viņa attin savu saini un izvelk vairākus sviedrainus, netīrus un noskrandušus zeķu pārus. Viņa vicina zeķes gaisā un runā:

— Drejiņš, nolādētais, neņēma pretī, diez vai ko varot iztaisīt, un vēl pateica, lai mājās izmazgājot un tad tikai atnesot. Izlepis, lielīgs. Lai viņu velns parauj! Nospļāvos un aizgāju. Nolēmu labāk atraitnei dot kādu santīmu nopelnīt. Sakiet, cilvēks, — kāda nozīme mazgāt, ja jau tik un tā vecās pēdas tiks noārdītas un jaunas klāt pieadītas?

— Pareizi, pareizi, — māte ir ar mieru. Var redzēt, ka viņa ir visādi ar mieru, lai tikai nāk kāds pasūtītājs.

— Un es domāju, ka lētāk jau ari rēķināsiet nekā Dre-jiņš, tas rīkļu rāvējs, — Felmane saka.

— Protams, lētāk, protams, — māte atbild, — un ilgi neturēsim, rīt pat pēcpusdienā būs gatavas. Jūs jau mums pirmā pasūtītāja.

— Man viegla roka, — Felmane plātās, — kurā veikalā es pirmā no rīta ieeju iepirkties, tur tā ir laimīga diena — pircēji nāk strīpām vien.

Felmane vēl brīdi uzkavējas un stāsta briesmu lietas par savu vīru. Viņa vakar tam uzticējusi leti tik uz vienu stundiņu, bijis jāaiziet svarīgās darīšanās. Kad pārnākusi, kasē iztrūcis vesels lats. Viņa vīru uz vietas pārmeklējusi, izčamdījusi visas kabatas, nekā, un kur atradusi — mutē! Viņa tam jautājot, kur palicis lats. Sis ne vārda. Kā ūdeni mutē ieņēmis. Tad cirtusi ar delnu pa vaigu un lata gabals no mutes — paukš! — zemē. Protams, dabūjis arī pa otru vaigu. Tādam derot!

Māte klausās, bet var just, ka viņai Felmanes vīra noziegumi pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Viņa domīgi cilā sviedrainās, skrandainās zeķes un kaut ko klusi sevī rēķina.

Felmane aiziet, un mēs tūliņ cītīgi ķeramies pie darba. Ārdām sviedrainās zeķes, un gaisā ceļas tāds putekļu mākonis, ka visi šķauda. Māte pati uzspolē diegus. Viņa kādreiz neilgu laiku strādājusi adītavā, bet vājās redzes dēļ atlaista.

Māsa iekarina zeķes augšdaļu mašīnā, rūpīgi uzliek katrai adatai savu valdziņu, un mašīna pirmo reizi uzsāk savu gaitu. Cih-čah-čah.

Felmane otrā dienā nebeidz slavēt darbu un priecīga aiziet, vēl uzaicinādama māti pirkt zivis tikai pie viņas. Viņai

vienmēr esot tās svaigākās un labākās. Fehnane paliek pirmajā nedēļā vienīgā pasūtītāja. Vairāk neviens neatnāk. Laikam lāgā netic mūsu Rīgas meistardarbam. Drejiņš jau pats var apgādāt visu pilsētiņu ar zeķēm, un mūsu darbnīca, kā redzams, lieka. Lielas cerības māte liek uz tirgus dienu. Pienāk arī tā. Viss laukums jau no agra rīta pārpildīts vezumiem, zirgiem.

Govju māvieni un zirgu zviegšana jaucas ar sivēnu kviekšanu un aitu blēšanu augu dienu. Sad tad gaiļi vezumos skaļi un lepni uzdzied savu «kikeriki». Čigāni satraukti staigā ar zirgu pātagām rokās. Starp vezumiem pazib uniformēts policists. Viss šis mudžeklis notiek pie mūsu loga, un ausīs skan tāds troksnis, ka nekur nav glābiņa.

Pasūtītāji tomēr nerādās.

Ap pusdienas laiku ienāk kāda lauku māmiņa ar biklu meiteni un jautā, vai nevarot pasūtīt baltas zeķes iesvētībām. Baltu diegu mums nav, un no pasūtījuma nekas neiznāk. Vēl ienāk kāda glīta lauku meiča un jautā, vai nevarot pasūtīt smalkas zīda zeķes. Viņai esot ļoti resnas kājas, un veikalos tādu izmēru nevarot dabūt.

Nē, zīda diegu mūsu mašīna neņem pretim. Zīda zeķes ada tikai Rīgā uz speciālām mašīnām, ar nožēlu saka māsa.

Pret vakaru klaigādami pār slieksni iestreipuļo divi piedzērušies tēvaiņi. Tie zeķi izkārtnē noturē'uši par milzu pudeli un, visu dienu turpat uz vezuma čarkojuši, tagad gribot turpināt krogā. Viņus nevarēja nekādi dabūt prom un pārliecināt, ka te nav nekāds krogs. Viņi nobrauka no galda visas diegu spoles, apsēžas un pieprasa šņabi un zakusku. Viņi mētā rokas un piesmakušām balsīm gaudo:

Tur es dzēru, tur man tika —

Tai mazaja krodziņā.

Mēs saskrienam pustumšajā guļamistabā, un man bailēs aizraujas elpa, kad viens no tiem dusmīgi cērt dūri galdā un kliedz:

— Sābri, saki tu man, — kāpēc mums neliek šņabi galdā, ko?

Māte jau gribēja skriet uz ielas un pasaukt kādu vīrieti, kas viņus izmestu ārā. Par laimi, ieradās abu piedzērušo vīru sievas un ar mokām izdabūja savus dzīves biedrus ārā.

Te nu bija pasūtījumi! Visas cerības vējā. Māja pārdota, īre jāmaksā, četriem cilvēkiem jāēd. Nodokļi jāmaksā. Malka ziemai jāiegādājas, apavi jāiegādājas. Daudz kas jāiegādājas, bet pasūtījumu kā nav, tā nav . . .

KO TURPMĀK IESĀKT?

«Ko turpmāk iesākt?» šis jautājums bija uz mātes lūpām no rīta līdz vakaram. Ar to viņa cēlās, ar to gāja gulēt. Ar katru dienu viņa manāmi sabruka. Glābšanas laiva sāka grimt, un vislabākais kapteinis to vairs nespēja glābt.

Māja pārdota, darbnīca ierīkota, un varēja sagaidīt, ka cerētās baltmaizes vietā drīz pietrūks pat melnas garozas. Bet laiks gāja nežēlīgi uz priekšu, un pēc pāris nedēļām jāmaksā īre. Ziemai nebija ne malkas, ne kartupeļu. Smagais rūpju slogs gūlās uz mātes pleciem. Ko viņa izdarījusi? Viņa izpostījusi savu un bērnu dzīvi. Agrāk rītos mājās bija piens un kartupeļi, tagad tas viss jāpērk. Klāt nekas nenāca, tādēļ viss likās briesmīgi dārgs.

Ko turpmāk iesākt?

Māte bieži lauzīja rokas un klusi kratīja galvu. Viņa reizēm, aizmirsusi visu apkārtni, kaut ko pati pie sevis murmināja. Adāmmašīna stāvēja dīkā, pieskrūvēta pie galda, spoži mirdzoša, un likās — tikai tās cietā, vēsā metālā sirds varēja palikt vienaldzīga pret mātes ciešanām.

Te nu bija izkārtne! Te nu bija centrs!

Bet ko turpmāk iesākt?

Jā, ko iesākt?

Un tad kādu rītu pēc negulētas nakts māte stingri pateica:

— Iešu pie Drejiņa un piedāvāšu, lai atpērk mašīnu un lai paņem meitenes strādāt pie sevis darbnīcā.

Sis gājiens mātei bija nepasakāmi grūts un pazemojošs, bet citas izejas nebija.

Māte sasukāja savus jau galīgi nosirmojušos matus, uzsedza uz pleciem lielo, rūtaino lakatu un lēni izgāja pa durvīm.

Pēc pāris stundām viņa atnāca ar diviem milzīgiem saiņiem, nogurusi, izmocīta, smagi iekrita krēslā un sāka runāt.

Adāmmašīnu pirkt un meitenes ņemt savā darbnīcā Dre-jiņš atteicies, bet darbu dot mums uz mājām viņš neatsakot. Lai mēs viņam strādājot uz savas mašīnas savās mājās. Diegus viņš varot dot, cik mēs spējot izadīt. Noadīto preci viņš pārdošot veikaliem vairumā. Mēs viņam strādāšot uz akorda gabaldarbus.

Sākās smagas un garas darba dienas. Drejiņš sev ņēma lauvas tiesu, mums atmeta grašus. Lai nopelnītu uzturu, bija jāstrādā ļoti ilgas stundas. Cēlāmies ar gaiļiem un gulēt gājām vēlu naktī. Darba laikā neskanēja ne dziesmas, ne sarunas. Māte bija galīgi savārgusi un lielāko tiesu gulēja. Tikai reizi nedēļā viņa aplika ap pleciem savu lielo, rūtaino lakatu un nesa projām noadītās zeķes un mājās nesa diegus.

Cih-čah, čih-čah — skanēja no agra rīta līdz vēlam vakaram, no agra rīta līdz vēlam vakaram.

Māsa kļuva bāla, acīs izzuda spožums. Viņa strādāja mehāniski, domāja par ko citu, domāja un smagi nopūtās.

Reiz viņa nogurusi uzlika galvu uz mašīnas un piemiedza acis.

— Kas nu būs! — māte stingri uzsauca. — Tā strādājot, mēs sālij nenopelnīsim, kur nu vēl maizei! Drejiņam tu varēji strādāt bez nopūtām, bet sev nevari. Ja mana veselība un acis ļautu, es strādātu dienu un nakti, lai izkultos no posta.

— Tāpat, māt, neizkultos. Mēs taču tam pašam Drejiņam strādājam. Kā tu to nesaproti!

ZŪD PĒDĒJA CERĪBA

«Māt, es gribu iet skolā, ļauj man to, māmiņ! Es nevarēšu dzīvot bez skolas. Māt, vai tu būsi tik barga pret mani?»

To visu es runāju pati sevī, mātei sacīt vēl neuzdrošinājos.

Bet tad kādu dienu kaimiņu sieva bija atnākusi māti apraudzīt. Māte guļ savā koka gultā pustumšajā istabā un klusi vaid.

— Kā tad tagad iztiksiet, ar tādu veselību nekāda strādātāja nebūsiet? — viņa vaicāja.

— Visas trīs meitenes strādās.

— Bet jaunākajai tak tūliņ sāksies skola.

Es aizturēju elpu un gaidīju mātes atbildi. Un tad mātes vārdi krita pār mani kā smagi sitieni un acis man satumsa.

— Kas par skolu! Pietiek! Kāds tur labums no tās lielās skološanās. Lasīt, rakstīt prot — un vairāk nevajag.

— Tā nu gan nevajadzētu, — runāja otra, — dzirdēju,, ka tai skuķei esot apbrīnojami gaiša galva — tādai vajadzētu mācīties.

— Gaiša galva, — māte rūgti pūš, — kur viņa tiks ar savu gaišo galvu, kur viņu ņems pretī. Nabadzība tāpat aptumšo ir gaišu galvu. Nekādas jēgas tur nav. Vienu gadu vairāk vai mazāk. Ko mums skola var dot?

Vairāk es neklausījos. Izskrēju ārā, pieslējos pie mājas sienas un raudāju. Tveicē tirgus laukums bija kluss. No būdām plūda zivju un siļķu smaka. Felmane stāvēja pie savas būdas un kliedza pāri visam laukumam šuvējai Basjai, kas, izkārusies pa logu, purināja izārdītas kleitas gabalus.

— Basja, šodien man nelaimīga diena. No rīta maize apdega, malciņa par stipru bijusi. Kaut jel viens pircējs šorīt iegriezies, cik ilgi tik karstā laikā zivis var turēt?

— Man atkal mazais puika verdošu pienu tikko sev virsū neuzlēja. Tā pārbiedēja, ka darbs nemaz neveicas. No vecām lupatām grib sev jaunas štātes dabūt. No jaunas drēbes šūt daudz vieglāk.

Abu sievu skaļo sarunu pārtrauca ormaņu rati, kas, bruģi dārdinādami, devās pāri laukumam. No Košiņas dārza apakšas lēni un uzmanīgi izlīda dažas vistas. Atsprāga vārti, un Košiņkundze satraukta izskrēja ar mežģiņu šalli ap galvu un, rokas un varenos ķermeņa ovālus mētādama, sauca: — Tiš, tiš, tiš, es jums rādīšu! ...

No Kcšiņas dārza vējš iznesa dzeltenu kļavu lapu, pavir-puļoja to gaisā un nolika bruģa vidū. Rīt pirmais septembris. Man pasludināts spriedums. Apžēlošanu nav ko gaidīt. Nespēju atjēgties. Viss, kas notiek apkārt, mani nesaista. Prātā tikai viens: es vairs neiešu skolā.

Kāds pieskārās manam plecam. Paskatījos: māsa. Tā atstājusi mašīnu, izskrējusi pie manis. Viņa mani saprot, bet līdzēt nevar arī viņa.

— Mēģini vēl palūgt, — viņa saka, — iesim uz istabu.

Māte no gultas bija piecēlusies un brīnījās, kur mēs abas pazudušas. Kaimiņu sieva aizgājusi.

Es tuvojos mātei, un sirds man sita stipri stipri. Nolēmu, ka tas būs mans pēdējais lūgums, kaut gan neticēju, ka māte mainīs savu lēmumu.

— Māmiņ, es rīt gribu iet skolā, — es teicu un baidījos viņai acīs skatīties.

— Skolā? — māte atkārtoja. — Bet kas tevi baros, es?

— Es daudz neēdīšu, vienu gabaliņu rupjas maizes pa dienu, vairāk nedod, man pietiks. Tas taču dārgi nemaksās.

— Bet kas spolēs diegus, es? — māte uzstādīja otru jautājumu.

— Diegus es piespolēšu, no skolas pārnākusi, ja vajadzēs, pa naktīm. Diegi būs galdā. Par to nebēdā.

— Bet kur es ņemšu naudu tev grāmatām un burtnīcām? Vai tā man pa zemi mētājas?

Te es neatradu atbildi un apjuku.

— Met tās iedomas no galvas laukā. Tur nekas prātīgs nevar iznākt. Man tagad daudz svarīgākas lietas nekā tava skola.

Mani pārņēma spītība.

— Tad es nespolēšu. Es gribu iet skolā! — man paspruka.

— Ko tu teici, knēveli? Vēl no zemes neesi lāgā pacēlusies, jau pret mani nostājies! Visi pret mani, visi! — viņa izmisumā kliedza. — Ienaidniekus es sev audiinu, vienu par otru lielāku. Savu dzīvi esmu atdevusi. Kas no manis vairs palicis? Bet jūs gribat mani dzīvu kapā iedzīt. Mani bendes jūs esat. Par vaļīgu esmu bijusi. Sist vajadzēja vairāk. Tad nebūtu palaidušās.

— Māt! — es gribēju iebilst. Un viņa cirta man vienu pliķi, tad otru, trešo un pagrūda tā, ka es aizstreipuļoju līdz sienat

Tad viņa apklusa, sāpēs saviebās, gar sienam taustīdamās aizvilkās uz tumšo istabu un iekrita gultā.

Māsas turpināja strādāt. Viena vadīja mašīnu, bet skatījās kaut kur pa logu, otra, dziļāk, kā parasts, galvu nodūrusi, vīlēja zeķēm augšgalus.

Es iedarbināju savu grabošo ratiņu un spolēju diegus, atšķetināju mezglus un atkal spolēju — mehāniski, it kā to darītu svešas rokas, ne manējās. ..

Kaut kur saulē viz ezers. Šalc priežu mežiņš, burbuļo upīte. Tas viss tagad izgaisis sapnis. Agrāk arvien es mēdzu turp bēdās aizskriet. Tagad tas viss ir tālu. Es skatos izdrupušajā sienā, kas augu dienu ir manu acu priekšā, tukšajās spolēs, kurām līdz vakaram noteikti jābūt p Inām, ieklausos vienmuļajā ratiņu rūkoņā un mašīnas troksnī, un saltums man pārskrien pār visu miesu. Tā tas būs ilgi — mēnešiem, gadiem, varbūt vienmēr, visu mūžu! Dzīve aiz tiltiņa starp mežiem un ezeriem un skola man tagad liekas kā paradīze, no kuras esmu izdzīta uz neatgriešanos.

Nakts, es ilgi nevaru iemigt. Rīt visa klase sapulcēsies pirmo dienu. Mana vieta pie loga būs tukša, tai blakus sēdēs Valentīna Gajevska, poliete. Viņa ir dzērāja meita, bāla un slimīga, un bieži no rītiem atnāk saraudātām acīm. Viņas tēvs ir mūrnieks. Tas vakaros iet gar mūsu logiem un, kaut kam nezināmam uzsmaidīdams un pats sev diriģēdams, dzied gaudulīgā dzērāja balsī:

Būs mūžam dzīva Polija,

Jo paši dzīvi esam;

Un glāzēs dzirkstīs brandavīns,

To mēs pie lūpām nesam.

Aizmugurē sēdēs mazā, melnacainā Hanna, šuvējas Basjas meita. Viņa ir izpalīdzīga meitene un laba skolniece. Tai

blakus — gaišmate Aija strupu deguntiņu un koši zilām acīm. Tā ir bagātā dzirnavnieka meita, mazliet iedomīga uz sava tēva bagātību. Manam solam priekšā sēdēs Ērika un Zenta — divas māsas un pašā priekšējā solā — Nadježda Bogdanova. Tā mēs sēdējām iepriekšējā gadā, un man šķiet, ka tā sēdēs arī šinī gadā. Mūsu klasē ir dažādas tautības, bet klase ir draudzīga. Bērni jaunākajās klasēs vēl nepazīst tautību naidu. So sērgu viņiem vēlāk iepotē pieaugušie. Bet rīt manis nebūs. Vai kāds pieminēs, atcerēsies?

Beidzot vēlā naktī iemiegu. Taču miegs ir trausls, nemie rīgs. Rādās murgi. Acu priekšā danco milzīgas, resnvēderainas, melnas spoles, bet spoļu baltie, no diegiem brīvie augšgali ir baltas sejas, kas ņirdz un ķēmojas. Tās ieslēdz mani arvien šaurākā lokā, un es ar šausmām redzu, ka no viņu vēderiem sāk brukt nost diegi. Par vaļīgu esmu spolējusi, par vaļīgu! Ko teiks māte? Bet māte nāk, viņa iznirst no tumsas un skatās manī bargi un draudoši. Viņa paceļ dūri. Ak tā tu man strādā! Man pieri pārklāj baiļu sviedri. Es kliedzu un uztrūk-stos. Melna nakts. Abas māsas guļ, tikai māte nemierīgi grozās gultā, paretam ievaidas un nopūšas. Tad viņa tumsā sāk kaut ko taustīt pa galdiņu, kas atrodas pie gultas. Laikam meklē zāles. Kāda pudelīte ar troksni nokrīt zemē, saplīst, un tūliņ visu istabu piepilda asa baldriānu smarža. Māte uzrauj sērkociņu un drebošām rokām kaut ko meklē pa galda virsu. Ieskatos mātes sejā, kas sērkociņa blāvajā gaismā šķiet tik izmocīta, tik gurda, bez asins pilītes, un sirds man sažņaudzas.

Viņa viena cīnās ar savu bezmiegu, ar slimībām, bet negrib mūs modināt. Mani pārņem neizsakāms žēlums. Ja nu ar māti kas notiek, tad taču arī skola nekādu prieku man nesagādās. Nē, nē, lai tikai māte dzīvo! Mani sagrābj bailes.

— Māmiņ, ko tu meklē? — es klusi prasu.

— Paskaties, meitiņ, — viņa vājā balsī runā, — kur te ir Krūmiņa zāles. Es nekā neredzu.

«Meitiņ» — viņa teica, es nepārklausījos. Tātad viņa nav dusmīga uz mani.

Ar vienu rāvienu esmu pie galdiņa un sameklēju vajadzīgās zāles. Iepilinu desmit pilienu un dodu uzdzert ūdeni.

Sērkociņš nodziest. Māte atviegloti atkrīt gultā, un es palieku tumsā stāvam.

Māte jūt, ka es stāvu blakus, bet nedzen projām. Es noslīgstu pie gultas uz ceļiem, apskauju viņu un pieploku pie viņas krūtīm.

—- Piedod, māmiņ, tev taisnība, — es čukstu, asaras valdīdama. — Es neiešu skolā, es dzīvošu mājās un spolēšu diegus. Es tevi nesāpināšu, es klausīšu. Gan jau viss būs labi. Tikai neslimo, tikai esi laba un mīļo mani kaut mazliet.

BEZ SKOLAS

Visu dienu man priekšā uz galda ir gara spoļu rinda. No rīta šīs spoles ir tukšas, tad tās sāk pamazām pildīties, un pret vakaru visas ir pilnas, ar kaudzīti vidū. Vakaros mani mati arvien ir tādā krāsā, kādā bijuši diegi, jo tos nosedz diegu pūku un putekļu kārta.

Nočīkst vārtiņi. Es pametu acis uz logu. Redzu, ka šuvēja Basja izvada savu melnacaino Hannu uz skolu. Dzirdu, ka viņa vēl sauc kaut ko tai nopakaļ. Pāri laukumam soļo bariņš zēnu un meiteņu no vecākajām klasēm, skolas somas mētādami, jautri tērzēdami un smiedamies. Skatiens man apmig-

lojas, un es strauji aizgriežos. Masa ir tuvāk logam. Viņa paskatās uz mani, pieceļas un aizver logu.

— Ļoti drēgns rīts, — viņa saka, lai gan rīts ir vasarīgi silts. — Gan tas pāries, — viņa mani mierina, arī es kādreiz to pašu esmu piedzīvojusi. Tāds mūsu liktenis.

Labi, ka es esmu visu dienu pagriezusies ar muguru un neviens neredz manas asaras. Es neklausos māsas vārdos.

Tagad ienāk klasē mūsu skolotāja, mana skolotāja, vismīļākā, vislabākā, kāda jebkad laikam pasaulē bijusi un būs. Viņa ienāk klasē ar savu parasto smaidu, jauna, ziedoša, ar skaistu galvas kustību atmet no pieres gaiši brūnos, kuplos matus.

Viņas sejā parasti rotaļājas smaids, kā saule dzidri plūstošā ūdenī. Klase viņu mīl. Klase viņu dievina. Klase viņu klausa — pat visnerātnākie puikas, kaut gan viņa nekad nemēdz pacelt balsi, tikai smaids dažkārt uz mirkli nozūd no viras lūpām. Viņas stundas arvien šķiet pārāk īsas. Viņa pasniedz literatūru. Dziļi un izjusti viņa stāsta par literārā darba varoņu priekiem un bēdām un aizrauj klasi līdzi savām domām. Savādi: viņa ļoti mīl mani. Sauc par — mazo. Es esmu klasē vismazākā. Viņa ienes burtnīcu kaudzi un saka: «Vislabāk sacerējumu uzrakstījis mazais. Es jums to nolasīšu priekšā.»

Viņa lasa klasei manu sacerējumu ar izjūtu, ar mīlestību. Izlasa un svinīgi pasniedz man burtnīcu ar sārtu, apaļu piecnieku. Arī brīvstundās viņa bieži mani uzmeklē, aicina rotaļās un bieži pieglauž sev klāt. Nevienam nav ne skaudības, ne greizsirdības. Esmu šo mīlestību godam pelnījusi.

Bet šodien mana vieta ir tukša. Vai viņa to būs ievērojusi? Vai viņa vaicās kādam, kāpēc manis nav? Varbūt viņa jau

nosēdinājusi manā vietā citu? Tā ir laba vieta: pie paša loga. Tur visiem patīk. Garlaicīgākās stundās var skatīties, kā lido dzeltenās lapas pasakaini skaistajā skolas dārzā, kā ziemā lido pārslu pūkas . ..

Tagad droši vien jau noskanējis zvans un sākusies pirmā brīvstunda. Visu dienu es domās dzīvoju līdzi savai klasei, bet rokas mehāniski griež rata rokturi, un tas grab vienmuļi, apnicīgi . . . Un tad es dzirdu, ka pirmā skolas diena beigusies un visi, jautri tērzēdami, dodas mājup. Es atkal skatos pa logu. Tur nāk bagātā ādu ģērētavas īpašnieka dēls. Viņam tukli vaigi un sejā tāds trulums. Viņš ir lielīgs, cietsirdīgs, kauslīgs un atgādina Buņģi no stāsta «Kauja pie Knipskas». Viņš negrib iet skolā, bet viņam jāiet. Viņš negrib mācīties, viņam jāmācās. Viņš bēg no stundām projām, bet viņu atrod un ar varu nosēdina solā. Nekādi sodi nepalīdz. Arī tagad viņš nāk no skolas pievakarē. Laikam bijis atstāts pēc stundām par kādiem nedarbiem. Nāk sašļucis, kā ar ūdeni apliets. Viņam nepatīk skola, bet viņu sūta, es mīlu skolu, bet mani nelaiž! Rūgta, skaļa nopūta izlaužas man no krūtīm, tāpat kā mātei smagu domu brīžos. Es mīlu skclu. Mani valdzina aritmētikas stingrie likumi un loģika, mani saista nezināmu zemju un tautu ģeogrāfijā, mani interesē valstu likteņi vēsturē.

Un tomēr visvairāk es mīlu literatūru. Mana skolotāja mani ieveda kādā citā pasaulē, kur cilvēki dziļāk jūt, dziļāk pārdzīvo, dziļāk mīl un cieš.

Viņa mani reiz no skolas aizveda sev līdz uz māju, cienāja ar pusdienām. Un tad kaut ko kvēli un skumji stāstīja par lielu, nelaimīgu mīlestību. Viņai uz galda bija jauna tumšmataina vīrieša ģīmetne.

— Tu nezini, ko nozīmē gadiem ilgi dienu un nakti domāt

par cilvēku, ilgoties pēc tā, bet nedrīkstēt uz viņu paskatīties, — viņa reiz man teica. — Tu nezini, ko nozīmē mīlēt kādu vairāk par savu dzīvību, bet vienmēr būt atstumtai, atraidītai un zināt, ka nekad, nekad nebūs citādi.

— Vai tad jūs... — es bikli ievaicājos.

Viņa mēmi pakratīja galvu.

— Bet vai tad viņš zina, ka jūs mīlat? — es iedrošinājos jautāt.

— Laikam gan ne. Tos īsos brīžus, kad esmu viņa tuvumā, es tā apjūku, ka tikko spēju parunāt. Vārdi man nesaistās. Teikumi iznāk nesakarīgi, un viņam vienmēr laikam paliek tāds iespaids, ka esmu vislielākā muļķe pasaulē.

— Es nevaru saprast, kā var jūs nemīlēt, — e? saku, — grūti iedomāties jaukāku cilvēku par jums.

— Ir jaukāki par mani, — viņa saka, — un daudz jau kāki. Tev tikai negadās sastapt, un bez tam — ne jau vien inēr mīl tos jaukākos.

Es klusēju un domās piekritu. Atcerējos savu vecāko māsu. Kā varēja viņu piekrāpt, pievilt, atstumt?

— Cik nežēlīgi cilvēki ir pasaulē, — es teicu un pēkšņi sajutu dusmas pret to skaisto, tumšmataino cilvēku ģīmetnē, kurš liek tik daudz ciest viņai, tai, par kuru es varētu atdot dzīvību.

Atcerējos šo lielo skolotājas draudzību. Kā es varēšu dzīvot, neredzot nekā cita kā tikai izdrupušo sienu un dzirdot tikai mašīnu troksni.

Cih-čah-čih-čah, čih-čah — no agra rīta līdz vēlam vaka ram, no agra rīta līdz vēlam vakaram . . .

SAULE IEMIRDZAS

Iet dienas vienmuļas man grūtā, sūrā darbā; Bāls mēness lodziņā viens vienīgais man draugs; Un viesi — rūpesti un nabadzība skarbā...

Ai dzīve ledainā, tu viltus cīņu lauks!

Kur lišķu, līdēju un ļauno melšu mēles Mums izsūc asinis kā melnās purva dēles...

Es klusībā atkārtoju Plūdoņa vārsmas, kurās likās tik ļoti labi izteikta mana dzīve. Es šo poēmu visu biju iemācījusies no galvas. Iemācījusies? Nē, es vienkārši vairākas reizes esmu to izlasījusi, pati pārdzīvojusi varoņa likteni, un tā man palikusi prātā uz visiem laikiem. Atraitnes dēls. Es esmu atraitnes meita ...

Ritēja vienmuļas dienas grūtā, sūrā darbā. Draugu man vairāk nebija. Nebija draugu, bija tikai tukšas spoles rītos, kurām līdz vakaram bija jākļūst pilnām.

Skolotāja, mana mīļotā skolotāja mani aizmirsusi. Ja es aizietu pie viņas? Viņa droši vien nezina, kā man iet. Aiziet pie viņas? Bet māte neļaus. Viņa nekur no mājām prom mani nelaiž. Jāstrādā.

Mūsu dzīvoklis bija ziemeļu pusē, saule tajā nekad neiespīdēja. Esmu izslāpusi pēc saules. Gribētos kaut uz mirkli aiziet kaut kur projām no šī trokšņainā, netīrā tirgus laukuma, no putekļainās darbnīcas istabas, atlaisties zālē, ieelpot puķu un zāļu smaržu un pasildīties septembra saulē, kas šinī gadā tik izšķērdīgi lēja savu staru siltumu.

Es velti ilgojos saules, tāpat kā velti ilgojos mātes glāstu un mīļuma. Manas dienas tagad saistītas tikai pie spolējamā ratiņa.

Cih-čah, čih-čah — masas mašīna iet savu gaitu, un man jāgādā tai pilnās spoles.

Iet dienas vienmuļas man grūtā, sūrā darbā;

Bāls mēness lodziņā viens vienīgais man draugs;

Un viesi — rūpesti un nabadzība skarbā...

Ai dzīve ledainā, tu viltus cīņu lauks!

Sls «Atraitnes dēla» rindas skan kā mana likteņa atbalss. Mašīnas troksnī es nedzirdu, ka kāds ienācis, netiku dzirdējusi arī labdienu. Es nejauši pagriežu galvu un redzu: mana skolotāja! Liesma Krūma! Atcerējās, uzmeklēja! Viņa ienāca ziedoša un skaista, gaiši pelēkā ielas tērpā ar sniegbaltu apkaklīti. Viņa stāv un skumji izbrīnījusies skatās manī bez sava parastā smaida. Es pārtraucu darbu, apjūku un nespēju pacelt acis. Viņa panāk tuvāk, pastiepj man abas rokas, un es iekrītu viņas skāvienos, pieploku pie viņas krūtīm un ar mokām valdu elsas. Viņa piespiež mani sev klāt, glāsta matus un plecus un arī, liekas, nekā nespēj parunāt. Tad viņa paceļ man galvu un ar ļoti smalku kabatas lakatiņu, kas dīvainā kārtā, neraugoties uz vēlo septembri, maigi smaržo pēc ceriņiem, noslauka man asaras no vaigiem.

— Ak tad tā tev iet, — viņa beidzot saka, — visu saprotu, visu. Sākumā man bērni teica, ka tu tikai kādu laiciņu palīdzēsi mātei un turpināsi skolu vēlāk, bet šodien uzzināju, ka tas uz ilgu laiku... Kur tava māte?

— Guļ. Slima.

No pustumšās istabas dzirdama vārga balss:

— Kas tur ienāca?

Skolotāja mani aiz rokas velk pie mātes. Viņa pati nosēstas pie gultas uz ķeblīša un skumji skatās mātē.

Pustumsā mātes seju grūti saskatīt. Ap galvu viņai aplikts sāls ūdenī samērcēts dvielis. Tā viņa parasti cīnās pret biežajām galvas sāpēm.

Skolotāja pārlaiž skatienu pustumšajai istabiņai, galdiņam ar zāļu pudelītēm.

— So istabu pat vēdināt nav iespējams — neviena loga!

— Ko lai dara, — māte atbild. Viņa mēģina uz krūtīm sapogāt kreklu, nolīdzina segu. — Piedodiet, mums te nav sakārtots.

Viņa, acīm redzot, kautrējas par nožēlojamo apkārtni, kur viņa guļ.

Skolotājā sāk runāt par mani.

— Atnācu apskatīties, kādēļ mazais vairs nenāk skolā. Ceļā bija dusmas uz jums, bet redzu, ka jums iet grūti. Mēģināsim kopā kaut ko izdomāt. Viņa man klasē labākā skolniece, apdāvināta, un atraut viņu no skolas tiešām žēl.

— Ko viņai dos tā skola, maizi jau nedos, — māte atbild, — darba tikpat nedabūs. Skoloties var tikai bagāts. Jūs taču redzat mūsu postu.

Skolotāja brīdi klusē un ko dziļi pārdomā. Visu laiku viņa tur manu roku un glāsta.

— Grāmatas un burtnīcas es viņai nopirkšu, — viņa beidzot saka, — arī apavus. Diegus viņa uztīs pēc skolas, pa vakariem. Un jums nekādu zaudējumu nebūs.

— Jūs mums piedāvājat ubagu dāvanu.

— Ko jūs! Tā nebūs nekāda ubagu dāvana, — skolotāja ātri runā. — Es to viņai aizdošu.

— Kam jūs aizdosiet, un kas to jums varēs atdot?

— Mazais, mazais pats atdos. Šogad vēl par agru, bet nākošgad es viņai sameklēšu no jaunākām klasītēm privātstundas. Viņa jau tāpat citiem skaidro un palīdz. Mums ir

daudz bagātu ļaužu bērnu, kuriem grūti klājas mācībās. Es parunāšu ar vecākiem, lai viņai par pūlēm atlīdzina. Un tad viņai būs iespēja man pakāpeniski parādu atdot.

Māte ir atbruņota.

— Ja jau tā ir, kā jūs sakāt, tad var pamēģināt. Es jau no tām skolas lietām nekā nesaprotu. Skolā nevienu stundu neesmu mācījusies. Staigāju pa dzīvi kā pa tumšu mežu. Gāju, gāju, līdz piekusu. Kādreiz domāju, ka spēka nekad nepietrūks, bet cik ātri pietrūka, — viņa saka un sāk taustīt uz galda zāļu pudelīti. — Šai tumšajā istabā laikam pavisam aklai būs jāpaliek. Jā, bija mums savs kaktiņš. Gaišs, saulains. Nav vairs nekā. Nopirkām adāmmašīnu. Domāju, sāksies labāka dzīve. Nekā. Tāpat Drejiņam, tam rīkļu rāvējam, strādājam par grašiem. Tādēļ jau neticu, ka ar to skolu tur kas labs iznāks.

Skolotāja silti satvēra mātes roku.

— Tā nedomājiet, māt. Meitenes skolu jūs nenožēlosiet, — viņa saka un pieceļas. — No visas sirds jums vēlu veselību. Tad ar pirmdienu es jūsu mazo gaidīšu skolā.

VĒSTULE

Vecais ratiņ, cik jauki gan būtu. Senā jaunība atgrieztos vēl — traļa, lalala la la la la.

Es dziedu un sparīgi griežu ratiņa rokturi. Mezglus atšķetinu kā niekus. Spoles pildās strauji cita pēc citas. Ratiņš vairs nerūc, bet dzied brīnišķīgu dziesmu. Pasaule liekas neparasti

skaista. Pirmdien es atkal iešu skolā! Pa šīm dienām man jā-uzspolē diegi vairākām dienām uz priekšu. Tukšu spoļu ir daudz, un pāris dienās tās visas būs pilnas. Pirmdien es sēdēšu klasē, es redzēšu klases biedrus, savu mīļoto skolotāju.

Es laidīšos jūras dziļumos Un meklēšu, pētīšu, vandīšu tos,

Līdz pērli būšu tur atradis,

Par visām skaistāk kas margo un viz.

Es skaļi deklamēju Plūdoņa vārsmas, un sirds ir pilna gaviļu un prieka.

— Egoiste! Kā tev nav kauna tā līksmoties, — māsa man uzsauc, un es satrūkstos. Jā, ap mani ir citi cilvēki, kuriem nekas nemainīsies. Aiz sienas atskan mātes vaidi. Māsas seja bāla, nogurusi, lūpas skumji sakniebtas. Mašīna čakst sešpadsmit stundu no vietas, neizslēdzot svētdienas.

Otra māsa gatavās zeķes gludina. Arī viņas dzīvē nekas nemainīsies. Tikai man šķiet, ka viņa neko citu arī nevēlas.

Ir grūti būt vientuļam bēdās, bet tikpat grūti būt vientuļam arī laimē.

Es esmu vientuļa savā laimē, un tas ir smagi, mocoši smagi. Ko gan es atdotu, lai visi ap mani būtu laimīgi! Bet es nedrīkstu skaļi priecāties. Es tinu diegus un domāju par to, ka skolotāja Liesma Krūma man atnesa laimi, bet pārējie turpinās savu bezcerīgo, nožēlojamo dzīvi. Un it kā atbalsi savām domām es dzirdu māsas balsi un nopūtu:

— Nedomā, ka es skaužu, bet man ir ļoti smagi. — Viņa pieglauž vaigu mašīnai, vēsajai, spīdīgajai plāksnei, un uz šī cietā, nejutīgā metālā nobirst asaras.

— Nu ko tu, māsiņ, tagad gribētu, — pasaki! — es prasu, it kā varētu viņai līdzēt.

— Es gribu, es gribu ... es gribu aizbēgt no šejienes, — viņa pasaka, — es nevaru vairs te izturēt.

— Aizbēgt? — man aizraujas elpa. — Bet māte, kā to pārdzīvos māte?

— Māte? Nezinu. Bet no šādas dzīves taču tāpat nekāda labuma nav. Māte nespēj saprast, ka pie turības netiksim, kaut strādātu divdesmit četras stundas dienā. Ne jau tā, kā viņa domā, mēs pieveiksim postu un nabadzību. Viņa ar savu nežēlību un muļķību mani atrāva no maniem biedriem, no draugiem. Kā dzīvs mironis es tagad te esmu. Tu jau pareizi dari, ka cīnies par skolu. Cīnies un neatlaidies! Man mātes ir žēl, bet ko lai dara? Nu saki, — ko lai citu dara?

— Uz kurieni tu domā bēgt? — es, šausmās trīsot, jautāju.

— Uz Rīgu pie brāļa, — viņa saka, — tikai nesaki to nevienam pagaidām.

— Nē, ir jāsaka, — es atbildu, — labāk vajag mātei pateikt, citādi viņa to nepārcietīs.

— Pārcietīs, — māsa atbild, — es par to esmu daudz domājusi. Viņa mani nemīl. Viņas sapni piepildīt es nespēju. Gan jau jūs trīs kaut kā dzīvosiet. Cik reižu māte man nepārmet, ka es esmu ēdelīga, ka es dārgi izmaksāju. Bez manis jums būs mazāk ienākumu, bet arī mazāk izdevumu. Gan jau būs labi.

— Kas tur tevi gaida? — es prasu.

Viņa izņem rūpīgi salocītu, aprakstītu papīru, kas bija aizbāzts aiz piedurknes, un pasniedz: — Še, lasi!

— Kas tas ir?

— Tā ir brāļa vēstule no Rīgas. Viņš ir iemācījies rakstīt.

Es attinu papīru un lasu:

«Mīļo māsiņ! Rakstu pirmo vēstuli mūžā. Un rakstu to Tev. Māte manas vēstules negaida. Mātei esmu pazudušais dēls,

kurš nekad vairs neatgriezīsies. Bet es gribu ar savu dzīvi pierādīt, ka tā tas nav. Es ļoti gribētu viņai palīdzēt, bet līdz šim manai labajai gribai nav bijis nozīmes. Visu laiku biju bezdarbniekos. Beidzot esmu dabūjis darbu un jūtos pilnvērtīgs cilvēks. Daļēji jau esmu paguvis atlīdzināt sava drauga mātei, kas visu laiku man neliedza ne pajumti, ne uzturu. Kad būs atlīdzināts viss parāds, pēc dažiem mēnešiem sākšu sūtīt mātei. Tad es pirmo reizi uzrakstīšu viņai, un tad varbūt viņa sāks ticēt, ka es neesmu ne āksts, ne vējagrābslis. Tagad esmu ļoti laimīgs, ka protu lasīt un rakstīt. Es lasu daudz grāmatu un mēģināšu iestāties vakara skolā. Tagad gribu Tev pastāstīt savas lielās bēdas. Mans draugs, mans labākais draugs, kas mani iemācīja lasīt un rakstīt, kas visu laiku dalīja ar mani savu maizes kumosu un ievadīja mani jaunā dzīvē, ir apcietināts. Viņš, vislabākais cilvēks, kādu jebkad esmu sastapis, ir ieslodzīts cietumā. Viņu noķēra špiki, izlīmējot skrejlapas. Rīgā gaida lielus notikumus. Runā, ka jānāk jaunai dzīvei, ka tā vairs nevar turpināties.

Māsiņ, Tev jābrauc pie manis. Aizsūtu Tev ceļa naudu, un brauc tikai šurp. Adītavā darbu tagad var dabūt. Gan jau mēs mātei aizsūtīsim, atlicināsim katru mēnesi no savas peļņas. Mēģini viņai ieskaidrot. Ja neizdosies ieskaidrot, brauc tāpat bez atļaujas. Gan viņa kādreiz vēlāk sapratīs, ka tas bija pareizi. Brauc tikai šurp, tu te esi vajadzīga.

Gribētos zināt, vai mazais skolu izcīnīja.

Tavs brālis.»

Izlasījusi vēstuli, to atkal salocīju un atdevu māsai atpakaļ.

— Kad tu to saņēmi?

— Pirms pāris dienām man to ienesa kāds pavisam nepazīstams cilvēks.

TRAKA DIENA

Felmane ar briesmīgu troksni aizbultē savu tirgus būdur nopurina no apģērba zvīņas un skriešus dodas otrā — galvenā pilsētas laukuma virzienā. Pametusi savas zivis, pie kurām viņa parasti kvern no agra rīta līdz vēlam vakaram. Laikam tak notiek kas ārkārtējs.

Un ne jau viņa vien.

Tējnīcas īpašnieks sviež ārā no sava uzņēmuma visus žūpas. Kā bumbas tie aizmeimuro uz visām pusēm. Aizbultējis lielās durvis, arī viņš skrien tai pašā virzienā.

Resnais miesnieks Sņukurmanis aizver skārni un tāpat ar uzrotītām piedurknēm, ar visu priekšautu aizskrien, pareizāk, aizveļas projām.

Kas noticis?

Kas pilsētā noticis, ja pat rabīns ar melno aubīti galvā iznācis uz lieveņa, bībeli rokā turēdams. Parasti viņš, balt-melni svītroto apmetni uzsedzies, stāv pie loga un skaita lūgšanas. Viņa melnā, sprogainā bārda ierāmē baltu, slimīgi tuklu seju.

Viņa vienīgais dēls — divpadsmitgadīgais Joselis nespēj staigāt, un māte, nelaikā izdēdējusi, novecojusi sieviņa, stumj viņu speciālos melnos ratiņos ar milzīgiem riteņiem. Arī tagad viņa, izstūmusi ratiņus, pārlikusi plaukstu pār pieri, skatās uz to pusi, kurp satraukti aizskrien visi ļaudis. Visi skrien tikai tai virzienā, un neviens nenāk atpakaļ. Tad viņa ratiņus piegriež klāt rabīnam. Rabīns tos nesarem, acīm redzot, pats g ib doties turp, un, nometis svītraino paltraku, ieskrien istabiņā. Drīz vien viņš atkal iznāk ar spieķi rokā un melnu aubīti galvā. Sieva jau aizskrējusi, un rabīns paliek pie ratiņiem, kuros sēž pret visu vienaldzīgais Joselis un urbina degunu.

Vislielākā slimība ir ziņkāre. Pietiek kādam cilvēkam nostāties ielas vidū un kādu brīdi skatīties vienā virzienā, kad dažu minūšu laikā ap viņu sapulcēsies ļaužu pūlis un visi skatīsies tai pašā virzienā. Tā tas mēdz būt pat lielās pilsētās, kur nu vēl mazpilsētiņā! Ļaudis skrien un skrien. Ugunsgrēks?

Bet nekur neredz dūmu, un ugunsdzēsēju biedrības tornis ir kluss.

Plūdi?

Arī tos nevar manīt, Daugava no saviem krastiem nav izkāpusi. Kas noticis?

Ļaužu satraukums pieaug. Visās mājās klaudz āra durvis. Bruģis dun un dārd. Laukuma vidū ļaužu pūlis iesprostojis

smago ormani ar visiem ratiem, un tas, ar mokām pātagu vicinādams, spraucas pūlim cauri. Neviens nezina, kas un kur notiek un vai vispār kas notiek. Visus pārņēmusi karsta vēlēšanās redzēt ko neparastu, kas pelēkajā pilsētiņas dzīvē ienestu kādu pārmaiņu, ko pēc tam varētu pārspriest, pārrunāt.

Kas noticis?

Vai nav cirks ar zvēriem iebraucis? Tajā vasarā pilsētiņā bija izplatītas baumas, ka gaidāms ceļojošais cirks. Laikam būs ieradies.

Gar logu aizlīgojas Košiņkundze. Viņa satraukta stāsta kādam blakusgājējam, ko nevar redzēt, jo viņš iet gar pašu

mājas sienu. «Pastara tiesa... nelaiķa vīrs...» atskan ap' rauti, satraukti vārdi.

Ne Daugava izkāpusi no krastiem, bet pati pilsētiņa. Ļaudis atstāj savus dzīvokļus un pārplūdina laukumu. Māte, pieturēdama slapju dvieli, kas aplikts ap galvu, iznāk no tumšās istabiņas.

Viņa izdzirdusi sanošo pūli aiz loga. Arī viņas slimīgi samocītajā sejā jaušama ziņkāre.

Deg? Vai tālu no šejienes?

Nekur nedeg.

Mātes seja kļūst vienaldzīga. Viņa paskatās uz dīkā stāvošo mašīnu un saka:

— Brīnums, kur tik ilgi pirtī...

Māsa jau no rīta pametusi mašīnu un izlūgusies atļauju iet uz pirti. Viņa pēdējās dienās un it īpaši no rīta bija satraukta un, likās, nedzirdēja nekā, kas notiek apkārt.

— Vai tik ilgi cilvēks var pirtī mazgāties? — ināte noprasa un, atbildi nesagaidījusi, saviebusies, ar vienu roku gar sienu taustīdamās, aizvelkas uz tumšo istabu, uz savu guļas vietu.

Mēs ar otro māsu saskatāmies.

Tik ilgi tiešām cilvēks nevar pirtī mazgāties!

Un dīvainā kārtā man domās māsas aizkavēšanās kaut kā saistās ar visu to pilsētas ziņkārības lēkmi. Vakar krēslas stundā pie vaļēja loga bija pienākusi kāda no Drejiņa adītājām. Māsa izskrēja viņai pretī, un svešā viņai priekšna-miņā zagšus pasniedza vīstokli. Es to redzēju. Māsa vīstokli bija noslēpusi zem kartupeļu maisa. Paskatos tagad — jā, vīstoklīša zem maisa vairs nav. Tātad viņa no rīta aizgājusi ar visu vīstokli. Ne jau pirts slota tai vīstoklī būs bijusi. Tātad pirts bijis tikai izdomāts iegansts, lai tiktu laukā no mājas.

Atceros satraukto, sadrūmušo ļaužu pūli ap māju, kad notika nelaime ar vecāko māsu. Bet toreiz ļaužu sejas bija citādas. Tajās bija līdzcietība, skumjas.

— Aizej paskaties, kas notiek, — māte saka. Man, protams, tas divreiz nav jāatkārto. Ar pāris lēcieniem esmu uz ielas. Taču man nekā neizdodas saskatīt, izņemot ļaužu muguras, tikai dažādas ļaužu muguras. Sakumpušu veceņu lielie, rūtainie lakati un jauniešu sasvīdušās, izbalējušās blūzes, nodilušās bikses ar un bez ielāpiem. Vislabāk klājas garajam pilsētas skursteņslauķim. Viņa galva rēgojas pāri visam pūlim.

Es enerģiski virzos uz priekšu, strādādama ar elkoņiem un ložņādama pa apakšu. Beidzot esmu galvenajā laukumā. Skursteņslauķis laikam piedzēries. Viņam tuvumā parādās policista uniforma — Feļkas vīrs.

Policista deguna priekšā pazib garā skursteņslauķa melnā dūre. Viņa acīs deg niknums.

— Es tev parādīšu, suns, nelietis. Es tev vēl samaksāšu par savu meitu, savu balto dūjiņu, par to, ka tu viņu sabradāji, nelieti! Feļkas māju tev iekārojās, tādēļ viņu pameti, suns, suns! — Viņš vicina dūri, bet viņa balss pazūd pūļa troksnī. Sos vārdus dzird tikai daži cilvēki, kas atrodas viņa tuvumā.

Acumirklī man priekšā pavīd kaut kas apžilbinoši balts un melns. Diena un nakts, lūk, iet diena un nakts. Tā mēdza runāt, kad mūžam melnajam skursteņslauķim gāja blakus viņa baltā, gaišmatainā meitiņa. Stāstīja, ka policists viņu kādreiz solījis precēt, bet pametis kāzu priekšvakarā un apprecējis Feļku, tāpēc ka tai pūrā bija lielas mājas.

Galvenajā tirgus laukumā pūlis sadalās divās daļās. Lielais vairums paliek tepat. Tātad te kas gaidāms. Neliela ļaužu straume aizplūst uz katoļu dievnama pusi. Acīm redzot, arī tur kas gaidāms. Es gribu pagūt abās vietās un ļaujos, lai mani sākumā nes mazā ļaužu straume.

Pie katoļu dievnama vārtiem ir drūzma. Dzirdu aprautus, niknus saucienus: «Atkritēji, sist! Tādi jāsit!» Gaisā pazib dūres. Trokšņains pūlis ielenc divus cilvēkus. Tie ir jaunlaulātie. Maizes cepēja Ābrama dēls — ebrejs — un viņa jaunā sieva — poliete Adele.

Tādas kāzas pat vecākie pilsētiņas iedzīvotāji nevarēja atcerēties. Tas ir kas nedzirdēts.

Adele iet gaisīgā, baltā tērpā, tumši pietvīkusi, acis no-

laidusi. Līgavainim ir čigāniskas, melnas acis un sniegbalti zobi. Viņš nav ne sašutis, ne izbrīnījies par ļaužu zaimiem. Viņš tikai grib Adeli ātrāk izvest cauri vajātājiem.

Arī visiem pazīstamais apkārtnē lielākais dzērājs Gajev-skis ir te. Tas grīļodamies pienāk klāt jaunajam pārim.

— Tas ir tiesa, — viņš auro līgavainim sejā, — ka jūsu tauta Lieldienu plāceņiem liek klāt kristīgo asinis. Jūs dzerat kristīgo asinis!

— Līgavainis pats ir kristījies. Viņš tak pieņēmis katoļu ticību, — kāds skaidro.

— A-ā-ā, — Gajevskis noauro un sašļūk.

— Jā, ko tik cilvēks neizdara mīlestības dēļ, — dzir dama tā pati balss.

— Mīlestība, mīlestība, ha-ha! — Gajevskis ierēcas atkal.

— Ko tu jēdz no mīlestības, lops, ja pats ik vakaru kauj sievu un bērnus un dzen no mājas laukā, — iepriekšējā balss-nosaka.

— Turi muti, tu smurguli! Ja man būtu vara, es viņus visus noslīcinātu Daugavā.

— Kaut tu izšķīstu, nelabais atkritēj, — šņāc vecā ubadze Haja, — nolādēta lai māte, kas tevi dzemdējusi, un nolādēti lai tavi bērni un bērnubērni! — Viņa čāpstina savu bezzobaino muti un tuvina to līgavaiņa sejai kā odze dzeloni. Viņa grib tam iespļaut sejā, bet trāpa apkakli.

— Tavi lāsti viņam bijuši nebijuši, — kliedz zivju Felmane. — Tēvs un māte jau viņu nolādējuši un atteikušies saukt par dēlu. Māti aiz bēdām ķērusi trieka. Tā zaudējusi valodu. Kas viņam lāsti! Vajadzētu tikai gāzt un zvelt pa purnu. Ar izslietu elkoni viņa bramanīgi tuvojas līgavainim, bet kāds, laikam viņas vīrs, aizrauj viņu projām. Abi pazūd strīdēdamies.

Adeles krustmāte Stefa grib ieķerties līgavai matos, bet līgavainis viņas roku atstumj. Viņš gandrīz jau nesus Adeli virza uz priekšu. Viņš cenšas izlikties mierīgs, mēģina pat smaidīt.

— Nedomā nākt ar visu mājās! Pār slieksni pāri nelaidīšu, vazaņķe. Ej ar visu savu žīdu, kur gribi!

— Ar akmeņiem vajadzētu nomētāt. Lai zina godu. Ar akmeņiem, akmeņiem.

— Puika-a-as!— kāds gari iesvilpjas.

Nelaimīgais līgavainis skatās uz tuvākās mājas vārtiem. Līdz tiem palikuši vairs tikai daži soļi, bet visapkārt satraukto fanātiķu sejas. Es pazīstu tos vārtiņus. Tajā mājā dzīvo mana mīļotā skolotāja. Kur viņa tagad varētu būt? Pēkšņi atsprāgst logs un tajā atmirdz skolotājas seja. Viņa mirkli jeklausās un tūlīt aptver, kas notiek.

— Ārprātīgie, rimstiet! Ko jūs darāt? Necilvēki! — viņa kliedz.

Ļaudis sastingst. Drosmīgie vajātāji sašļūk un apklust. Man priekā uzgavilē sirds. Un pēkšņi liekas, ka es būtu skaļā, trokšņainā klasē, kur trako palaidņu puikas un, skolotājai ierodoties, norimst. Taisni brīnums, kā šie pieaugušie dažāda vecuma ļaudis samulst kā pie nedarba pieķerti skolnieki. Daudziem kļūst neērti. Daži nozūd. Daži mīņājas uz vietas. Pat līgavas krustmāte vēl pēdējo reizi pakrata dūri un nosaka:

— Tā i zini, manās mājās nerādies, — un, uz pleciem nošļukušo lakatu atkal uzvilkdama pār niknumā zvērojošām acīm, viņa aiziet.

Būs mūžam dzīva Polija,

Ja paši dzīvi esam

Un glāzēs dzirkstis brandavīns ...

Jau kaut kur pavisam tālu aizskan Gajevska gaudulīgā balss.

Adele pirmo reizi paceļ aeis pret savu glābēju. Abas nepazīstamās sievietes saskatās. Skolotājas gaišā smaida iedrošināta, Adele atviegloti uzelpo. Skolotāja pamāj abiem jaunlaulātajiem. Viņi nozūd mājas vārtos, un pēc brīža pa logu var redzēt, kā skolotāja sēdina savus ciemiņus, visu laiku ko labu un mierinošu Adelei runādama. Tad viņa aizver logu un nolaiž aizkaru.

— Kas nav jācieš mīlestības dēļ, ko tu teiksi, — dzirdu atkal to pašu balsi, kas pirmīt gribēja ieskaidrot Gajevskim šā vārda jēgu.

Tas ir gara auguma gaišmatains puisis. Viņam galvā kaut kādas mācību iestādes formas cepure ar vidū ielūzušu nagu, kas pagriezts uz pakausi. Viņš no kabatas ņem ārā saulespuķu sēklas un grib bērt saujā kādai meitenei. Tā dusmīgi aizgriežas un skrien projām. — Nenāc man klāt, — viņa saka. — Gļēvulis, tu esi gļēvulis! — Balss man šķiet pazīstama. Mārīte! Cik liela izaugusi! Viņa bija tikai pāris gadu par mani vecāka. Tagad pēc izskata gandrīz jaunkundze. Viņa iet Rīgā skolā un vasaras brīvlaiku pavada pie vecākiem. Gaišā vasaras kleita izceļ tumši iedegušo kaklu un rokas. Ap galvu zeltainu matu vainags. Gluži kā viņas mātes jaunības glezna viņu greznajā viesistabā pie sienas.

Mārīt! Kaut kas pa pusei aizmirsts, skaists un smeldzošs kā sen dzirdēta dziesma ieskanas manī.

Mārīt, tagad tu šajā brīdī esi pārdzīvojusi to pašu, ko es, — dusmas pret zemiskajiem vajātājiem un dusmas par savu nevarību — dusmas, ka esam nevarīgas meitenes un nespējam cīnīties pret šiem stulbajiem pusmežoņiem. Un tas stiprais, kas stāvēja tev blakus, izrādījās vienaldzīgs gļēvulis. Labi, ka tu bēdz no viņa. Mārīt, es biju netaisna pret tevi toreiz, piedod, tas bija tik sen. Mārītes apžilbinoši plaukstošā dai-

ļuma priekšā es savā nodriskātajā, izbalējušajā kleitā jūtos kā neglīts, pelēks pīlēns. Es paslēpjos aiz dārza žoga stūra, un viņa mani nemana.

— Gļēvuli, — viņa dusmās atkārto, — baid jies aizstāvēt!

— Aizstāvēt, aizstāvēt! Ko es tur būtu panācis! — taisnojas puisis. — Būtu tikai dabūjis pa galvu. Galva ir svar'ga lieta, un tā man, Mārīt, vēl vajadzīga, — viņš mēģina jokot.

— Tava galva nemaz nav svarīga lieta, — vira saka, — tā nav svarīgāka par kāpostu galvu. Ja tu man vēl sekosi un neliksi miera, es saukšu policiju, — viņa piedraud un lepni aiziet.

Puisis paliek, muti iepletis. Tad iebāž saulenes kabatā, uzvelk cepuri dziļāk pār acīm un kā izpērts suns aizvelkas projām.

— Policiju, — kāds ūsains vecāks vīrelis novelk, — policijai šodien svarīgākas lietas. Policija nosvīdusi ņemas pa tirgus laukumu. Tur šodien gaidāms mītiņš. Sabraukuši runātāji no Rīgas.

Sākas dažādi minējumi. Vai nebūs no babtistiem vai sestās dienas svētītājiem. — Ka tikai nav kādi antikristi, musinātāji, — sarunā iejaucās četracaiņā Broņislava. Par četracaino-viņu bija iesaukuši aceņu dēļ. Mazpilsētā uzskatīja acenes par ārstu, studentu un citu skolotu vīru piedienīgu atribūtu. Uz Broņislavas deguna acenes likās visiem smieklīgas, jo viņa pati staigāja noskrandusi. Kājās viņai bija tupeles, kas nogrieztas no apnēsātiem stulmu zābakiem. Izdilušajā sejā izcēlās prāvs, apaļš deguns un acenes. Viņa bija neprecēta, krietni pāri brūtes gadiem un savus izdilušos vaigus mēdza spilgti nokrāsot ar sarkanu papīru. Sie kosmētiskie līdzekļi, kā redzams, tika lietoti klusās cerībās vēl kādu savaldzināt-— Kuram tagadējos laikos dievs sirdī, kā nelabā kārdināti, —

Broņislava turpināja, — ar antikristiem laulājas. Tā pati skolotājīša — dieva svētību vajadzētu mācīt un sludināt, bet ko viņa! — Broņislava rāda uz skolotājas logu: — Elles ugunīs tādas dedzināt, bez žēlastības sist, pakārt. — Viņai dusmās raustās galva, pat mute sašķiebjas uz vienu pusi.

Aiz muguras noskan gardi smiekli un pazib atraitnes Ju-zefas tuklā, apaļā seja. — Ha-ha-ha, tu jau to, Broņca, aiz skaudības runā. Ja tevi tas melnacainais skaistulis — Ābrama dēls gribētu apmīļot, nudien tu neatteiktos. Tev jau tas dievs vairāk uz mēles nekā sirdī. Atzīsties nu un neliedzies.

Brorca aizkaitināta pagriežas pret viņu.

— Ak tu bezkauņa! Tu tak ar precētu vīru dauzies, ko nu tu runā. Tev jau nu vajadzētu muti turēt.

Bet Juzefa atkal smej:

— Broņcīt, skaudība, skaudība tevī runā. Atceries, kā pati to precēto vīru ar kortelīti gribēji aizmānīt, bet šis tavu kortelīti izdzēra un mani atnāca apmīļot.

— Domā, ka man vajadzīgs tavs bārdainais tēviņš! Desmit tādus varētu dabūt, ja tikai gribētu, — Broņca lielīgi atcērt.

— Desmit? Ha-ha-ha, —Juzefa smej locīdamās un pasit knipi Broņcai zem paša deguna. — Vai šito redzēji? Tādus desmit tu varētu dabūt, ne vīrišķus!

Broņcai aiz dusmām sāk raustīties valoda, un nekā sakarīga parunāt viņa vairs nevar.

— Nu gan es tev rādīšu! — viņa šņāc.

— Ko tu man vari parādīt, izdilušais spoks! Kad es tev rādīšu, tad tu akla paliksi, tā ka nekādas stikla acis nelīdzēs, — un Juzefa spēji apsviežas, pieliecas un pasit platos katūna lindrakus gaisā, tā ka tie pārkrīt pār galvu. Tas ir tikai viens mirklis. Viņa atkal izslej savu vareno ķermeni

Broņcas priekšā un smej ar acīm, ar visām vaigu bedrītēm, ar sulīgajām lūpām, rādīdama sniegbaltu zobu rindu.

— Vai redzēji? — viņa ņirdz Broņcai sejā.

Nu smej visi. Smej ūsainais, kas pēc Juzefas varoņdarba bija sākumā nicīgi nospļāvies, smej sieviņas, kas vēl palikušas mājas priekšā.

No galvenā laukuma skrien puika.

— Ļautiņi, ātrāk, mītiņš sācies, Rīgas kungi jau runā!

Un vienā mirklī bruģis paliek tukšs kā noslaucīts. Nav

vairs ne Juzefas, ne Broņcas, ne ūsainā. Visi aizskrien uz mītiņu. Protams, arī es.

MĪTIŅŠ

Cik laimīgi ir puikas! Kā zvirbuļu bars apsēduši ugunsdzēsēju biedrības torni un namu jumtus. Viņi jūtas tur visomulīgāk un skatās no augšas uz visu pasauli. Un visa pasaule šodien ir tepat lielajā laukumā, reti kur kāda dzīva dvēselīte mājās palikusi.

Tracis ar Ābrama dēlu un Adeli pie katoļu dievnama ir tīrais Sīkums salīdzinājumā ar šo notikumu.

Atbraukuši runātāji no Rīgas iestāstīt mazpilsētas iedzī votājiem, par kādu sarakstu jābalso saeimā. Kaut varētu dabūt redzēt, kādi viņi izskatās! Aiz vīriešu mugurām nekā nevar saskatīt. Aizmanos pie vecenēm. Tās ir mazāka auguma. Reižu reizēm palecos uz pirkstu galiem un uz mirkli varu pamanīt to vietu, uz kuru vērsti visi ļaužu skatieni. Kāds tur jau runā. Lielais ļaužu pūlis klusē. Runātājam ir pliks pakausis, kas laistās saulē. Viņš ir ļoti maza auguma, ar milzīgu vēderu un īsām kājām. Mētādams savas strupās rokas, viņš runā un runā — vienā laidā.

— Pareizi viņš saka, pareizi, — nopūšas man priekšā stāvoša vecenīte.

— Ko viņš teica? Ko? — tai prasa citas.

— Nevar jau dzirdēt, — viņa atbild.

— Kāpēc tad tu saki, ka pareizi? — jautā pirmā.

— Tāpat vien, domāju: sak, ja jau no Rīgas atbraucis, tad pareizi vien būs. Tak jau Rīgas kungi gudrāki.

Cita sāk strīdēties pretī: Nevis Rīgas kungi tie visgudrie, bet Berlīnes kungi, tā krustdēls apgalvo, un tas ir students, kas nupat brīvlaikā bija atbraucis. Ja šis tik gudrs būtu, tad arī dieva vārdus būtu sludinājis. Strīds kļūst arvien skaļāks.

Aiz runātāja muguras uz paaugstinājuma uzkāpj policists.

— Klusāk! — viņa balss nodārd pāri visam laukumam, un pūlis uz brīdi pilnīgi apklust.

Nu pavisam skaidri dzirdami runātāja vārdi:

— Dieva zaimotāji, neticiet musinātājiem, komunistiem. Balsojiet par kristīgi nacionālo partiju.

Pūlis sāk sanēt vēl skaļāk, un runātājs nespēj to pārkliegt. Vit?š izvelk mutautiņu, slauka sviedrus, un tagad no tālienes sāk likties, ka viņš tikai plāta muti, kā mēma zivs. Kāds skaļi iesvilpjas, un tūliņ arī sāk svilpt puikas no ugunsdzēsēju biedrības torņa. Pat policists vairs nespēj pārkliegt skaļo kņadu. Runātājs nokāpj no paaugstinājuma. Uz paaugstinājuma kāpj cits — ļoti garš cilvēks ar mazliet sakņupušu muguru, smailu bārdiņu un pensneju uz deguna. Viņš ir tērpies melnā uzvalkā un, rāpjoties uz paaugstinājuma, nez kādēļ man atgādina milzīgu sienāzi. Viņš tikai pagūst izslieties, steidzīgi sakārtot pensneju un izstiept labo roku, kad pēkšņi no muguras kāds viņu norauj nost no paaugstinājuma.

Saceļas vēl lielāka kņada un juceklis.

Tad pēkšņi — kā uz burvju mājienu pūlis pamirst. Uz paaugstinājuma uzlec pavisam jauns puisis un, kuplos matus atglauzdams, uzsmaida visam pūlim plašu, labsirdīgu smaidu.

— Biedri, draugi, — viņš steidzīgi iesāk. — Nupat man pastāstīja interesantu gadījumu. Šorīt tikko no vajātāju nagiem paguvuši izsprukt divi jauni cilvēki. Viņu noziegums ir tas, ka abi mīl viens otru, bet pieder pie dažādām tautībām. Viņi pārkāpuši muļķīgu, novecojušu aizspriedumu, un truli mietpilsoņi to nespēj viņiem piedot. Tautību naids ir kapitāla labākais ierocis. Mūsu devīze ir: «Visu zemju proletārieši, savienojieties!» Mūsu kopējais ienaidnieks ir kapitālists, vienalga, pie kādas tautības viņš piederētu. Mēs cīnāmies par internacionālismu. Mēs, komunisti, sakām: «Nost ar kapitālismu, ar tautu naida kurinātājiem! Mēs labāk dzīvosim bez viņiem.»

— Turi muti! — skaļi kliedz policists. — Izklīst! Mītiņš slēgts!

Taču neviens nekustas.

— Biedri, — runātājs turpina, — šī tumsonība izgaisīs tad, kad skolas durvis tiks plaši atvērtas strādnieku bērniem. Mēs cīnāmies par to.

Nemaz neatceros, kā pēkšņi esmu nokļuvusi runātājam pavisam tuvu. Plaši atvērs skolas durvis trūcīgo bērniem! Mans nepiepildāmais sapnis! Es ieskatos runātāja sejā. Zilajās acīs deg uguns. Policists jau kuro reizi atkārto savu «izklīst», bet drosmīgais runātājs uzmet viņam nicinošu skatienu un turpina:

— Protams, policistu kungiem nepatīk mani vārdi. Viņi nepanes taisnību, jo viņi ir kapitālistu .algādži.

Policista seja aiz dusmām sarkana. Nevaldāmā niknumā viņš grūž jaunekli no mugurpuses, un tas krīt no paaugstinājuma ar seju uz bruģa. Bet vienā mirklī viņš atkal ir kājās.

No sejas viņam sūcas asinis. Viņš turpina runāt pūļa vidū. Visapkārt viņam sarodas pilsētas jaunieši. Te ir koku zāģētavas strādnieki, jaunieši no maizes ceptuves, un viņu vidū ir arī mana māsa. Es vēroju viņas satraukto seju un nemaz nebrīnos, ka viņa ir te.

Pēkšņi pār ļaužu galvām kā balti putni sāk lidot lapiņas, un visi tās ķer.

Runātāja vārdus vairs nevar sadzirdēt.

Divi policisti sagrābj viņu un grūstīdami aiz rokām velk projām.

— Biedri, — vēl atskan viņa vārdi, — šie policisti zināmā mērā ir vientieši. Viņi tiešām laikam nezina, ka manā vietā stāsies citi — simti, tūkstoši. ..

— Muti ciet, komunisti Cietumā visus sapūdēsim, — viņš šņāc un aizved jauno, dedzīgo runātāju.

Viņiem seko viss daudzgalvainais pūlis, un pēkšņi to pārskan «Internacionāle». Iesāk kāda skaņa sievietes balss, kurai pievienojas daudzi jo daudzi.

Policijas iecirknis atrodas upes krastā pretī dzirnavām. Tā ir brūna koka ēka, kuras logus aizēno kuplas liepas un kļavas. Tur iekšā iegrūž drosmīgo runātāju. Durvis aizcērtas. Pūlis paliek ārpusē nekustīgi stāvam.

Tad pēkšņi tas sakustas. No lielā laukuma policisti ved uz iecirkni veselu grupu apcietināto. Un viņu vidū es redzu arī savu māsu. Māsa mani neredz. Viņa neskatās ne pa labi, ne pa kreisi. Viņas lūpas ir spītīgi sakniebtas. Manu s:rdi pārņem lepnums, ka arī mana māsa ir starp šiem drosmīgajiem cīnītājiem.

— Kaisījuši proklamācijas mītiņa laikā; — dzirdu čukstam. Atceros māsas vīstokli, ko viņa vakar bija noslēpusi mājās un kas šorīt bija nozudis. Atkal kņada pieaug, un pēkšņi sāk zvanīt ugunsdzēsēju tornī. Biedrības zaļganie vārti atsprāgst, un pa tiem izbrauc ārā ugunsdzēsēji ar mucām un šļūtenēm. Bruģim nejēdzīgi dārdot, tie dodas šurp un pūļa vidū apstājas. Pēkšņi pār galvām sāk šļākties aukstas ūdens-strūklas un ļaudis izklīst. Omulīgās policijas iecirkņa ēkas priekšā kļavas un liepas laistās agrā rudens rieta saulē, un arī logi, mēmie logi, aiz kuriem pazuda cilvēki, kas man bija tik ļoti dārgi, laistās un laistās. Liekas, ka tām kāds virsū uzsedzis spožas dimanta plāksnes, aiz kurām nekā nevar saredzēt.

Ko teikt mātei? Jāsaka taisnība. Noslēpt to nevarēs. Un tiešām, pārnākusi no mītiņa, Košiņkundze jau paguvusi pa logu iekliegt.

Māte sēž, dzīslainās rokas klēpī salikusi, un klusēdama šūpo galvu. — Tā jau es domāju ... tā jau es domāju, — viņa laiku pa laikam pati pie sevis murmina. — Ne par velti viņa vakaros pie loga sačukstējās. To jau varēja domāt, ka tur nekas labs nav sagaidāms. Posts, posts un bēdas. Ko es esmu nogrēkojusi, ka man tā jācieš, — viņa vaimanā. — Ko es esmu nogrēkojusi? Ja dievs būtu debesīs, kādēļ viņš mani tik bargi būtu sodījis? Kādēļ? — Viņa pēkšņi sāka izmisumā lauzīt rokas: — Viena kapā, viena cietumā, viens Krievijā, viens dauzās pa Rīgu. Un kas zina, varbūt arī atlikušās divas aizlaidīsies. Pametīs mani vienu kā vecu suni.

— Māt, nomierinies, — māsa nedroši saka. Viņa samērcē sālsūdenī lupatu, izgriež un grib to pielikt mātei pie pieres, bet viņa atgrūž māsas roku, lēni pieceļas un aizvelkas uz savu gultu. Čīkstošā koka gulta viņai ir glābiņš vētrās. Te, šajā

vecajā gultā, viņa kādreiz dzemdējusi savus sešus bērnus, te viņa tagad cīnās ar savām slimībām, bēdām un raizēm.

Mēs, abas palikušās meitas, klusi nosēstamies uz gultas malas. Viņa guļ nekustīgi un skatās sienā. Sī viņas klusēšana nomāc un kā akmens nogulstas uz sirds.

— Māt!

Viņa neatbild.

— Māt, viņu drīz izlaidīs, tā es esmu dzirdējusi, — es pat mēģinu melot, lai mātei kļūtu vieglāk. Viņa tikai mazliet parausta lūpu kaktiņus un neatbild.

Aizmigusi?

Nē, viņa skatās sienā.

— Māt, saki, lūdzu, kaut vienu vārdu, māt, — kāpēc tu nerunā?

— Es nespēju uz jums skatīties, — viņa tikko dzirdami pasaka. Un mēs uz pirkstu galiem ieejam otrā istabā.

NELIEŠI

Vakarā pilsētiņu pāršalc briesmīga vēsts. Policistam, Feļkas vīram, kāds no mugurpuses uzbrucis un tā iesitis pa galvu, ka viņš labu brīdi gulējis bez samaņas. Pats viņš vainīgo nav redzējis. Un tai pašā vakarā uz aizdomu pamata līdz lietas noskaidrošanai apcietināja apmēram pusi Drejiņa adītāju, daudz koka zāģētavas strādnieku. Visu nakti es nespēju aizmigt: vai tiešām komunisti piekāvuši Feļkas vīru? Kādēļ tieši viņu? Pārējie policisti taču nav labāki, bet tie nav aiztikti. Un pēkšņi man no nakts tumsas iznirst skursteņslauķa sarkanās acis un draudošā dūre. «Es tev atriebšos, es tev...»

Feļkas vīru noteikti būs piekāvis viņš, nevis komunisti.

Noteikti viņš! Tikai to varbūt neviens nezina. Skursteņslauķis atriebās. Tur nav šaubu. Bet kā to darīt zināmu? Kas vēl bez manis dzirdēja viņa draudus? Kas vēl bija tuvumā? Kādi sveši puikas, vecenes. Vai tikai nebija arī četracainā Broņislava? Jā. Noteikti. Atceros. Viņa vēl smējās, aizsegdama muti ar roku. Jā, jā. Un pēkšņi man iešaujas prātā, ka mēs abas rītā varētu aiziet uz policiju un visu izstāstīt. Skursteņslauķi apcietinātu, bet daudz nevainīgu cilvēku izlaistu no cietuma.

Agri no rīta es klusi izmanos pa durvīm. Broņislava dzīvo tepat mazā namiņā Daugavas krastā. Tirgus dienās viņa piepalīdz tirgoties ar svētbildēm. Viņai ir kaza, un viņa pārdod pienu. Es atveru zemās durvis un ieeju priekšiņā. Mani apņem tik pretīga smaka, ka mirkli aizraujas elpa. Priekšiņā grīda piemētāta ar netīrām lupatām, saburzītiem papīriem, mucu stīpām un kazas mēsliem. Četracainā Broņislava sākumā pabāž galvu no istabas, tad iznāk pretī, kreklā vien izmetusies. Pirmo reizi es redzu viņu bez brillēm un bez mākslīgā vaigu košuma. Viņas āriene ir atbai ’oša un atgādina kaut kur kādā bildītē attēlotu nāvi. Tikai nāvei rokās ir izkapts, bet Broņislavai spainis. Brīnums! Viņa tāpat bez acenēm mani priekšnama tumsā uzreiz pazīst. Nodomāju, ka laikam jau ļaužu valodas pareizas vien būs, ka Broņislava brilles nēsā skaistuma pēc.

Turpat priekšnamiņā es viņai jautāju, vai viņa dzirdēja vakar, kā skursteņslauķis policistam dūri rādīja un solījās piekaut. •

Dzirdējusi, nu, un kas tad esot?

— Redziet, — es saku, — mīļā Broņislava, mums abām tagad jāizglābj nevainīgi cilvēki no cietuma.

— No cietuma?

— Jā, no cietuma, Feļkas vīram vakar kāds tumsā uzbrucis un līdz nesamaņai piekāvis. Apcietināti nevainīgi cilvēki. Viņus apvaino šai noziegumā. Tas noteikti būs skursteņslauķa roku darbs. Ja mēs aiziesim uz policiju un pateiksim, ko vakar dzirdējām, nevainīgos atbrīvos.

Broņislavas saldi laipnā seja sastingst, apmācas. Kā gaisu rīdama, viņa sāk atkāpties no manis, mezdama krustus un murminādama: — Jēzus Marija, svētā dievmāte, stāvi man klāt, nelabais musināt atnācis! Nekā es neesmu dzirdējusi, velna dzimums tu, sātana bērns, nekā neesmu dzirdējusi, neko nezinu.

Es apjuku.

— Bet jūs taču nupat teicāt, ka esat dzirdējusi.

— Nekā es neesmu teikusi un nekā neesmu dzirdējusi, tu visu to izdomā, — viņa bezkaunīgi skatās man acīs un, krustus mezdama, virzās atmuguriski uz durvīm, vēl uz sliekšņa viņa pārmet krustu, paceļ acis pret debesīm, kaut ko nomurmina un ar brīkšķi aizcērt durvis. Dzirdu, ka viņa vēl tās no iekšpuses aizbultē. No nelabā, no sātana bērna, no manis.

Es palieku tumšajā priekšnamā.

Nolemju iet viena pati. Citādi nevaru. Iešu. Lai notiek kas notikdams. Skrienu ātri, bet, policijas iecirknim tuvojoties, palēninu soļus. Nekad neesmu bijusi šajā mājā. Vakardienas rieta spožums logos izzudis, un tie manī drūmi noraugās. Arī koki ēkas priekšā nakts vējam daudz atdevuši no savas zeltainās bagātības. Tā guļ zemē un uz kāpnēm un čaukst zem mačiem soļiem. Ēnainā ēka man šodien šķiet atbaidoša. Liekas, es ieiešu tur un ārā vairs netikšu. Skaļi sit sirds. Mirkli stāvu un klausos. Iekšā liekas mierīgi un klusi. Nedroši atveru durvis. Neviena nav, bet tas tikai gaiteņos. Eju tālāk, atveru nākošās durvis un nostājos uz sliekšņa.

Aiz rakstāmgalda sēž uniformēts vīrs un kaut ko raksta. Viņš paskatās uz mani un jautā:

— Kas vajadzīgs?

— Man vajadzētu runāt ar priekšnieka kungu, — es jau protu apvaldīt savu satraukumu un runāju droši, — man kas svarīgs ir zināms vakar apcietināto strādnieku lietā.

Viņš pieceļas, ieiet otrā istabā, kādam ko pasaka un aicina arī mani iekšā.

Tur pie galda sēž cilvēks privātās drēbēs, ar gludi sasukātiem, vidū pāršķirtiem matiem un tumšām ūsām zem deguna.

— Nu, jaunkundz, stāstiet, kas jums uz sirds.

— Redziet, — es saku, — es vakar dzirdēju, kā skursteņslauķis piedzēries draudēja policistam un solījās atriebties. Viņš ir ļoti sirdīgs uz policistu, un viņš to būs piekāvis.

Ūsainais vīrs omulīgi atgāžas pret krēsla atzveltni, izstiepj abas rokas un dungo ar pirkstiem pa galda virsu.

— Skursteņslauķis, skursteņslauķis, skaisti skaisti, tā-tā-tā, — viņš zobgalīgi runā un pētoši skatās manī. — Pasaki, lūdzu, — kāds tavs uzvārds?

Es pasaku.

Vienaldzība no viņa sejas mirklī pazūd.

— Tad jau tava radiniece arī vakar apcietināta?

— Jā, māsa.

— Ak tad tādēļ tu še ieradies?

— Nē, ne tādēļ vien... bet arī tādēļ.

— Saki, lūdzu, — kas tev iestāstīja to pasaku par skursteņslauķi un atsūtīja šurp?

— Neviens man nav iestāstījis, un tā nav pasaka. Es pati dzirdēju.

— Tad tu pati to izdomāji?

— Neesmu izdomājusi, zvēru, ka neesmu.

— Man tavi zvēresti nav vajadzīgi. Tu esi pārāk gudra priekš saviem gadiem. Tava laime, ka tu vēl maza, citādi nosēstos blakus tiem tur aiz restlm. Tūliņ taisies, ka pazudi, citādi mēs tev parādīsim tādu skursteņslauķi, ka tev zaļš šķīdīs gar acīm. — Viņš skatās manī tik nikni un draudoši, ka šermuļi skrien pār kauliem. Bet es jau protu savaldīties un izlikties, un man vairs nav bail.

Es skatos šajā sejā un domāju: «Kaut pašam kāds būtu iezvēlis, lai zaļš šķīst gar acīm. Ak, ja es būtu tagad spēcīgs vīrietis un nevis skuķis, es to darītu, vienalga, kas pēc tam ar mani notiktu. Nevarīgās dusmās zobus sakodusi, es pagriežos un lēni izeju pa durvīm, viņa nepārtrauktā, niknā skatiena pavadīta. Es eju tīšām lēni, tādēļ ka viņš kliedza, lai ātri pazūdu. Eju lēni, bet durvis aizcērtu ar tādu blīkšķi, lai viņam ausis aizkrīt ciet.

Eju mājās. «Man netic,» es rūgti domāju. «Netic man. Es taču taisnību runāju, bet to viņi negrib dzirdēt! Arī tas jauneklis mītiņā runāja taisnību, bet policists to negribēja dzirdēt. Policists skaidri saprot, ka vainīgs ir skursteņslauķis, bet viņam to atzīt nav izdevīgi. Viņš nemaz nebrīnījās, kad es viņam par skursteņslauķi stāstīju.»

Dusmās sāku raudāt. Visa iela ap mani ir kā miglā.

Eju garām maizes veikalam, kur kādreiz strādāja mana māsa. Vienmēr cenšos šai vietai apmest līkumu. Bet šoreiz nezin kāpēc eju tuvu garām, pat paLninu gaitu. Tur aiz letes sen stāv cita meitene. Viņa ir iegrimusi darbā, veikalā pulcējas pircēji.

Sena, nedziedējama smeldze, kura ikdienā reizēm pie-rimstas, ejot gar šo vietu, pamostas un moka ar jaunu spēku.

Es apstājos un skatos uz šo pārdevēju, lai sevi tīšām mocītu, tad ar varu atrauju skatienu un aizeju no veikala un tāpat — kā miglā turpinu ceļu uz mājām.

«Pilsētas karaļa» veikala durvis vaļā, un skaļi pāri laukumam skan viņa ķērcošā balss:

— Šiliņ, tev ķērne uz pleciem, nevis galva. Skaiti vēlreiz un labi uzmanīgi, citādi iznāk . ..

Eju uz māju.

Jau no tālienes rēgojas mūsu izkārtne ar milzīgo, jocīgo zeķi. Nezinu, kāpēc man ir kauns, kad šo izkārtni uzlukoju. Tā man liekas kā nejauks kauna traips. Tā pasvītro mūsu nožēlojamo stāvokli un mātes smieklīgās, veltīgās cerības reiz izkļūt no tā.

Verot vaļā durvis, es dzirdu jau sen apnikušo čih-čah-čih-čah.

Pie mašīnas sēž māsa. Jā, viņas pirksti vēl pavisam neveikli. Viņa vēl nav nekāda apcietinātās aizvietotāja.

Māte sēž pie ratiņa un spolē diegus. Viņa izliekas mani neredzam.

Es nedroši eju viņai klāt un gribu nomainīt, bet viņa mani atgrūž.

— Ej, no kurienes nākusi, ej! Tu jau arī laikam sāc tās paklīdeņu gaitas. Nekas labs arī no tevis nav gaidāms. Sešus bērnus esmu audzinājusi, visu dzīvi esmu atdevusi, un kādu prieku esmu guvusi! Savus ienaidniekus esmu zīdījusi.

— Māt, nu ķā tu tā vari runāt!

— Saki, — kur tu šodien biji?

Es klusēju.

— Arī tu, arī tu esi pret mani! Mani bērni paši grib skriet cietumā. Bet es? Kur es vecuma dienās palikšu? Kas man

maizes gabalu dos? Viena, viena kā koks. — Viņa sāka lauzīt rokas, acis pievērusi, galvu kratīdama.

To viņa darīja izmisuma brīžos. Piecēlās māsa no mašīnas un nometās mātes priekšā ceļos. Viņa skūpstīja mātes rokas un satraukta čukstēja:

— Lai viņi visi iet, māt, neraizējies, es nekad no tevis nekur projām neiešu. Zvēru tev, māt, es darīšu tā, kā tu vēlēsies. — Es redzēju, kā māte pievilka viņu sev klāt, skūpstīja viņas neglīto seju un glāstīja stūrainos plecus. Viņa bija atbalsts un cerība mātei šajā grūtajā brīdī, bet es tāda nevarēju būt.

Es stāvēju kaktā nekustīga. Māte neskatījās uz mani, bet es sapratu, ka viņa grib, lai es daru to pašu. Es to nespēju darīt. Skolu es neatstāšu, to es skaidri zināju. Un es tāpēc nespēju mesties ceļos un zvērēt, ka būšu tāda, kā viņa vēlas.

Istabā bija nospiedošs klusums, it kā kāds nupat būtu apbedīts. Es stāvēju kaktā un pēkšņi jutos lieka un sveša.

BALTAJĀ PILĪ

Kaut nāves miegā man vajadzētu migt,.

Sai pilī, šai pilī gribu iekšā tikt.

Bijušā grāfa Platera muižas skaistā, baltā pils ir redzama zilajā debesu fonā gandrīz no visiem pilsētas stūriem. Tā liekas kā uzgleznota debesu laukumā, jo atrodas augstā kalnā. Gleznaino pili iekļauj kupli koki. Plašais pils parks ar pusaiz-bērtām apakšzemes ejām un pussagrautiem apakšzemes altāriem, ar sniegbaltiem gulbjiem rāmajos dīķos, ar skumji šalcošām alejām un mežonīgi aizaugušajiem krūmājiem, ar

'klusām, vijīgām taciņām un krāšņām puķu dobēm ir fantastisks un teiksmains. Liekas, skaistāku vietu zemes-virsū nemaz nevar atrast. Plašo parku apjož biezi akmens mūri, un aiz tiem lejā tek Daugava. Tā šeit ir strauja un krāčaina un viņas krasti mežonīgi skaisti. Aiz mūriem Daugavas krastā ir mīlas piemineklis. Tas uzcelts pirms gadu desmitiem un stāsta par divu jauniešu kvēlo mīlu. Tie abi kādā naktī labprātīgi aizgājuši nāvē, jo jaunavas vecāki ar varu spieduši savu meitu pie nemīlama vīra. Liekas, šajā romantiskajā apkārtnē varētu izaugt Šekspīra varoņi — ar kvēlām jūtām un dzijām, bagātām dvēselēm. Un šajā pilī es beidzot tieku iekšā. Te ir pilsētas ģimnāzija.

Es pirmo reizi atveru smagās pils durvis, un ausīs man skan Plūdoņa poēmas vārdi:

Kaut nāves miegā man vajadzētu migt,

Sai pilī, šai pilī grijm iekšā tikt.

Tikai tālākie vārdi nekādi nesaskan ar manām izjūtām. Nekāds melns putns neķērc pār manu galvu un nevēstī nāves tuvumu. Smiltājs, kur būs jāgulda neaizsniegtie sapņi, man nenāca ne prātā. Es biju tik izturīga, ka neviens melns krauklis nekā man nevarētu pieķērkt. Es varēju iztikt ar maizes doniņu dienā, varēju strādāt un mācīties līdz vēlai naktij, varēju celties pulksten sešos no rīta, lai līdz astoņiem vēl uztītu spolēs diegus, un tad, iekodusi sausu maizi, spirgta un svaiga skriešus doties uz skolu, lai \ēl pirms stundu sākuma un brīvstundās varētu sagatavot pati savas stundas un nopelnīt sārtos piecniekus, skolotāju atzinības pilnos skatienus un uzslavas. Nē, par smiltāju Plūdons būs kļūdījies. Tas nav vairs par mani. Līdz smiltājam novest mani nav tik viegli. Spēka manī tik daudz kā neizsīkstošā avotā.

Es atveru pils durvis, un mani apņem garo, pustumšo gaiteņu vēsums. Pretī nāk resnvēderains ksendzs melnā sutanā. Viņš iznirst no melnās gaiteņa tumsas, pats melns un drūms. Tas ir ticības mācību pasniedzējs — baznīckungs Dzirksts. Balkona durvju stikla gaišajā fonā iznirst otrs melns stāvs. Tas ir otrs dieva sūtnis, ļoti gara un kalsnēja auguma, izdilušiem, bāliem vaigiem — ģimnāzijas direktors teoloģijas profesors Ziglis. Viņam virs sutanas vēl ir melna pelerine, un šauro vidukli apņem plata, melna josta, kas sānos viegli sasieta un nobeidzas ar bārkstīm. Viņš pasniedz latiņu valodu. Viņa dzīvoklis ir tepat ģimnāzijas pils apakšstāvā, un visa viņa privātā dzīve noris kā uz delnas — skolēnu acu priekšā. Precēties viņš nedrīkst, bet viens nedzīvo. Viņam pastāvīgi dzīvo klāt kāda sieviete, kuru viņš sauc par māsīcu. Savas māsīcas viņš maina diezgan bieži. Bieži brauc revidēt Aglonas klosteri un tur ik reizes sev atrod kādu jaunu māsīcu. Bijušo viņš kaut kur aizkomandē projām. Viņa pašreizējā māsīca ir ļoti jauna. Katru brīvstundu viņa izskrien no dzīvokļa, meklē draudzību ar vecāko klašu meitenēm un draiskojas ar puišiem. Tiklīdz no tālienes kaut kur pazib melnais, garais stāvs, viņa pieņem svētsvinīgu sejas izteiksmi un acumirklī nozūd aiz durvīm. Viņa ļoti mīl saldumus. Bagāto vecāku meitas tos nes viņai, lai pielabinātos un lai izdibinātu gaidāmo klades darbu vai eksāmenu tematu.

Pāris reižu tas izdevās. Bet gala iznākums bija traģisks. Pie grēku sūdzēs viņa atzinās savam brālēnam šajā noziegumā, un viņš, ienācis klasē, kā gaišreģis teica:

— Es zinu, jūs, mīļie bērni, esat sagatavojuši šo nodaļu, bet veltīgas bija jūsu pūles, jo es jums likšu rakstīt ko citu. — Ar smaidu viņš tad vēroja klases vilšanos un apjukumu.

No skolotāju istabas iznāk vēl trešais ksendzs, sārtiem vaigiem un gaišiem matiem. Tas ir garīdznieks Incāns. Viņa dzīvespriecīgā seja ar pārgalvīgo smaidu un straujās, temperamentīgās kustības nemaz nesaskan ar melno, drūmo baznīckunga tērpu. Viņš ir jautrs un asprātīgs. Viņš pasniedz psiholoģiju un loģiku, un daudzas meitenes viņā iemīlējušās. Viņš izrādās liels sieviešu pazinējs.

— Ko jūs tik drūma un sabozusies kā vecmeita? — viņš mēdz jautāt meitenēm.

— Iegaumējiet, var būt piecdesmitgadīgas jaunkundzes un var arī būt divdesmitgadīgas vecmeitas. Tas atkarīgs no jums pašām, no jūsu stājas, no jūsu temperamenta, — Incāns lietišķi skaidro. Viņam šāda sarunu viela patīk, viņš ar to tīksminās.

Incāns bieži met acis uz viņu klases galu, kur sēž visstulbākā meitene klasē — Valentīna. Viņa sēž tai pašā klasē jau trešo gadu un ir krietni vecāka par visām pārējām. Viņai ir ļoti augsta piere, aiz kuras slēpjas pilnīgs tukšums. Viņai ir sārti vaigi un apaļīgs, sievišķīgs, jau pilnīgi izveidojies augums. Valentīna ir līdz smieklīgumam stulba. Viņas nejēdzīgās atbildes stundās izsauc klasē smieklu šaltis. Liekas, ne ar kādiem līdzekļiem tai galvā nevar iekalt viselementārākās lietas. Viss birst ārā kā no caura maisa. Atmiņa viņai tāda kā vecim, kurš jau divdesmit gadu slimojis ar sklerozi.

Baznīckungs Incāns ir labs psihologs.

Nevar būt, ka Valentīna ne uz ko nebūtu spējīga. Katram cilvēkam kaut kādā nozarē ir spējas. Tās tikai jāizdibina. Un viņš cenšas neatlaidīgi izdibināt. Viņš piegriež Valentīnai izcilu vērību. Viņš pat liek tai stāvēt kājās un ilgi pētī viņas augumu. Viņš nežēlo savas pūles, lai to izdibinātu, lai palīdzētu vājākam, un pat aiziet pie viņas uz mājām. Viņš iet Valentīnai palīdzēt mācībās. Taču zinībās viņai kā neveicas, tā neveicas, un drīz vien viņa skolu pavisam pamet. Visi gatavojas pārbaudījumiem, viņa — dzemdībām. Vasarā viņai piedzimst puika. Tikai puikas tēvs nav zināms. Jādomā, tas būs svētais gars, jo Valentīna bija visdievbijīgākā meitene klasē.

Pēc neilga laika mani uzmeklēja mana bijusī skolotāja Liesma Krūma. Acis viņai bija saraudātas.

— Atnācu atvadīties no tevis, mazais. Mani atlaida no

vielas. Es tagad vairs par skolotāju nevarēšu strādāt. Es jau paredzēju, ka tā būs.

Viņas vārdi man sāpīgi iedūrās sirdī.

— Kāpēc?

— Vai tad tu nesaproti?

Jā, tiešām, šis jautājums bija nevietā. Es labi sapratu, kāpēc.

— Ko jūs tagad darīsiet?

— Braukšu projām pie viņa. Viņš mani gaida. Arī viņš ir zaudējis darbu. Cīnīsimies kopā, diviem būs vieglāk, — viņa teica.

Tātad viņas mīlestība, viņas lielā mīlestība uzvarējusi. Man prieks par to.

Es zaudēju savu vistuvāko draugu. Es nevaru valdīt asaras. Viņa mani saudzīgi mierina.

— Par tevi esmu parūpējusies, — viņa saka, — es runāju ar ģimnāzijas matemātikas skolotāju Ledni. Viņa solīja tev pagādāt privātstundas. Gan jau noturēsies. Daudz spēka tev, mazais, vajadzēs. Bet tu jau esi dūšīga. Tikai nenokar galvu. Gan jau reiz nāks citādi laiki. Te tev būs maza piemiņa no manis, — un mana skolotāja pasniedz man grāmatu — Gor-kija romānu «Māte».

MŪMIJA

Jucundus, jucunda, jucundum latīņu valodā nozīmē — patīkams. Mūsu latviešu valodas skolotājai šis vārds skanēja kā izsmiekls, jo nepatīkamāku cilvēku par viņu ne katrs no mums savā īsajā dzīvē sastapis. Viņa bija ļauna, īgna, vienmēr sabozusies, nekad nesmaidīja. Viņas nedzīvās acis caur

aceņu stikliem pastāvīgi raudzījās pa lugu. Ar klasi viņai nebija nekāda kontakta. Viņa nemīlēja ne bērnus, ne savu priekšmetu. Sastingusi kā mūmija, sēdēja Jukundes jaunkundze uz katedras un stundas laikā ne reizes no tās nenokāpa. Viņa nekad neko nestāstīja bērniem un neskaidroja. Viņas darbu spētu izpildīt katrs bērns. Viņa katru stundu vienam skolēnam lika lasīt kādu daiļliteratūras darbu, lai pārējie klausās. Tā no zvana līdz zvanam, katru stundu, katru dienu, visu mācību gadu. Pati viņa neklausījās un neskatījās, kas klasē notiek. Katrs skolēns nodarbojās ar ko citu. Dažs lēnām grauza sviestmaizi, izsmejoši raudzīdamies sastingušajā, vienaldzīgajā skolotājas sejā, dažs gatavoja matemātikas uzdevumus, dažs lasīja kādu romānu, dažs skaļi žāvājās vai, nolicis galvu uz sola, snauda. Jukundes stundu bērni uzskatīja kā starpbrīdi. Priekšā lasītājs savā solā bija vientuļš, neviens neklausījās viņa vienmuļajā murmināšanā. Skolēni aiz dusmām pret skolotāju centās viņu izkustināt no trulās vienaldzības ar kaitināšanu. Priekšā lasītājs dažreiz sāk lasīt kādu citu gabalu, viņa to neievēro, viņa pat nepagriež galvu uz klases pusi. Reiz lasītājs nolika malā Ibsenu, izņēma no sava portfeļa kādu Kurt-Māleres romānu un sāka klasē lasīt pikantākās vietas. Klasi pāršalca jautri smiekli un tāds troksnis, ka viņa beidzot pagrieza savas sastingušās acis uz klases pusi un skaļi vaicāja, kas noticis, kāpēc neviens neklausās.

Viņas jautājums sacēla vēl lielāku jautrību.

Aiz loga dzirdama lidmašīnas rūkoņa. Kāds iesaucas: «Puikas, skriesim skatīties!» Visa klase saskrien pie loga, cits citam klūp virsū, saceļas kņada un juceklis. Jukundes mīlule ir «pilsētas karaļa» — bagātā Babinceva meita. Tā nekad nesaņem mazāk par četrinieku, kaut gan viņa ir neiedomājama stulbuma iemiesojums. Kad viņu izsauc, viņa bola savas

platās acis uz manu pusi. Man viņai jasaka priekšā. Viņa mani ir nopirkusi. Nopirkusi par četriem latiem mēnesī. Par četriem latiem mēnesī es viņai palīdzu mācībās. Palīdzu, skaidroju, bet viņai — pa vienu ausi iekšā, pa otru ārā. Man viņai stundās jāsaka priekšā. Tas ietilpst manos pienākumos. Es viņai uzrakstu domrakstu jeb savu domrakstu mazliet pārfrāzēju, un viņa to iesniedz par savu. Viņa par šo domrakstu saņem piecnieku, es trijnieku. Es viņu ienīstu.

Literatūra, mans mīļākais, interesantākais priekšmets, ir nodota riebīgas mūmijas rokās. īsta mūmija, un vairāk nekā! Man sāp sirds. Bet nekā nevar darīt. Mūmiju no šīs vietas neviens nevar izkustināt. Viņa ir izglītības ministra Tenteļa attāla radiniece. Mums par šo radniecību jācieš. Viņa nosēž stundu, nekustīgi skatīdamās vienā punktā, un par to saņem algu. Mūmijai ir sava liela māja, kurā ir astoņas istabas. Mūmija to apdzīvo viena pati un nevienu nekad nelaiž iekšā. Lielie puikas pirms eksāmena bija aizgājuši pie viņas. Viņa nelaidusi iekšā.

Es vēroju no sola šo mūmiju un salīdzinu viņu ar savu bijušo literatūras skolotāju Liesmu Krūmu. Gaišā Liesma! Viņas tuvumā katram gribējās būt krietnam un taisnīgam. Paldies viņai par visu labo, cēlo, ko saltā vienaldzībā mūmija vairs nespēs iznīcināt.

JAUNAIS AMATS

Skolotājas ieteikumam bija liela nozīme. Ar tā palīdzību es jau trīspadsmit gadu vecumā apguvu jaunu amatu. Man bija neizsīkstoša pacietība un stipri nervi. Es varēju piecas reizes no vietas skaidrot savam skolēnam vienu un to pašu

gabalu, kamēr piespiedu viņu kaut ko sajēgt. Es saņēmu par to grašus. Man maksāja tik maz, cik vien iespējams. Es neuzdrošinājos celt iebildumus, jo tad varētu man atteikt, un tas būtu briesmīgi. Mana darba diena sākās pulksten sešos no rīta. Līdz astoņiem pāris stundu es vēl tinu diegus, tad skrēju uz skolu. Pēc stundām es tikai uz brīdi dabūju ieskriet mājās. Jāsaka, ka šie brīži man bija vissmagākie. Māte manī skatījās ar pārmetumu, pat ar naidu.

— Ak skolotā jaunkundze ieradusies. Nekādas gardās pusdienas es tev nevaru celt galdā, — viņa mēdza teikt, kad es izsalkusi meklēju priekšnamiņā, kas reizē bija arī virtuve, ēdamo. Dzirdot šos vārdus, man tas pats kumoss iestrēdza kaklā un es nevarēju to norīt. Man sāpēja šī pārestība. Es taču visu par privātstundām sapelnīto na.udu atdevu mātei. Katru mēnesi viņa gaidīja manu peļņu, lai samaksātu īri. Arī naudu no manām rokām viņa saņēma klusēdama, īgna. Ar diegiem es mašīnu apgādāju pa vecam. Es iemanījos veikli uztīt un paguvu to vakaros pēc tam, kad biju apstaigājusi visus pilsētiņas sliņķus, lai izsargātu tos no divniekiem. Pārējās spoles es uztinu no rītiem pirms došanās uz skolu. Kāpēc viņa tik netaisna? — es domāju, un rūgts kamols man sakāpa kaklā. Tāpēc es centos ātrāk izskriet no mājām, lai sāktu savu pēcpusdienas darba cēlienu. Vispirms es gāju pie Babinceva. «Pilsētas karaļa» meita mācījās ar mani vienā klasē. Visus vidusskolas gadus viņa bija arī mana skolniece. Pāris gadus vecāka par mani, glīti, stalti noaugusi, bet briesmīgi slinka. Viņai prātā bija tikai balles un tērpi. Dažreiz viņa stāvēja, muguru atspiedusi pret krāsni, un pat neklausījās, ko es viņai skaidroju. Klases darbos viņa raustīja manu piedurkni un nikni blenza manī, ja es viņai nepievirzīju pietiekoši tuvu savu burtnīcu vai nepaguvu uzrakstīt špikeri.

Viņas deļ stundas cs pārdzīvoju elles mokas. Es viņu ienīdu slepeni, mokoši, līdz sirds dziļumiem. Man bija kauns par savu nožēlojamo stāvokli, bet tas bija jāpacieš. Reiz skolotāja Lcdnc matemātikas stundā zaudēja pacietību. — Stāviet kājās! — viņa man uzkliedza. — Jūs sistemātiski nodarbojaties ar priekšā teikšanu. Par cik jūs Babinceva nopirkusi? — Uguns man iesitās seja. Es noduru galvu un klusēju. Labāk būtu mani izraidījusi no klases. Bet tagad visi skatās manī un man ir tik mokošs kauns, ka gribētos zemē ielīst.

Jūs neizprotat savu pienākumu, — skolotāja runā, jums viņai viss jāizskaidro mājās, bet ne stundā. Tagad ir par vēlu. Kāpēc jūs to nedarāt mājās? Atbildiet!

— Mājās viņa neklausās, skaidro, cik gribi.

Skolotāja Ledne saprot un jau atmaigusi saka: — Sēstieties, bet lai tā būtu pēdējā reize.

Pēdējā reize tā nevarēja būt, jo man bija vajadzīgi viņas četri lati mēnesī, viņai biju vajadzīga es —- melnais nēģeris. Es viņai visu pārrakstīju, pat grāmatas apvākoju, darīju visu, lai viņai nebūtu jādara it nekas. Vairākas stundas dienā es uzturējos viņu greznajā, vienmēr trokšņainajā mājā. Viņiem bija daudz bērnu, un plašajās istabās no rīta līdz vakaram skanēja mūzika un bērnu bezrūpīgie smiekli. Allas istaba bija otrajā stāvā. Tas bija pasakaini skaists buduārs. Mīkstās mēbeles pārvilktas ar rozā zīdu, smalki, gaisīgi aizkari rotāja plašos logus. Allas istabā bija klavieres, un viņa mazliet prata spēlēt. Uz galda pastāvīgi bija vāze ar dienvidu augļiem. Sārti, mirdzoši apelsīni, banāni un vīnogas, sulīgi bumbieri, rieksti tieši likās nolikti, lai mani mocītu. Nekad, nekad Alia mani necienāja ar šiem gardumiem. Un es vienmēr centos pagriezties tā, lai šīs pasakainās, nekad nebaudītās lietas nerēgotos manu acu priekšā.

Pa plašo Allas istabas logu varēja redzēt Hāzena aptieku un dzīvojamās mājas, kur agrajā ziemas krēslā iemirdzējās spožas ugunis.

Apakšā pirmajā stāvā bija «pilsētas karaļa» veikals. Pie tā durvīm pastāvīgi drūzmējās ļaudis un pajūgi.

. . . Alia stāv un gaida, lai es ātrāk viņai ieskaidroju teorēmu. Viņa pastāvīgi skatās pulkstenī. Pār krēsla atzveltni pārsviests jauns, nule pašūts vakara tērps. Otrā istabā viņas māsas pošas uz kādu balli. Lai gan es trīs stundas esmu noņēmusies ar viņu, tomēr skaidri redzu, ka rītdienas stundas viņa nezina, ka rīt gaidāmajā klases darbā viņa mani saraustīs gabalos, ka skolotāja Ledne mani rās un sodīs.

Beidzot viņa nepacietīgi paskatās pulkstenī un saka:

— Zini, vairāk man nav laika, pietiks.

— Bet tu taču no ģeometrijas nekā nesajēdz. Rīt klases darbā būs konstrukcijas uzdevumi.

— Tā ir gan, bet, zini ko, uzraksti man mājās vairākus špikerus, uzraksti to uzdevumu atrisinājumus, kurus viņa var dot, un atnes uz skolu, — Alia bezrūpīgi saka, steidz ros:t:es ap jauno tērpu un nepacietīgi sauc kalponi.

«Pa kuru laiku lai es tev rakstu. Man vēl šovakar jāapstaigā vairāki stulbeņi. Es būšu brīva tikai desmitos vakarā, un tad man pāris stundu būs jāspolē rītdienai diegi, bet naktī māte neļauj uguni dedzināt.» Es to visu gribu viņai pateikt un tomēr nesaku. Zinu, ka viņu tas neinteresē, ka viņa nesapratīs, kā var nebūt laika, kā var strādāt līdz vēlai naktij un kā var taupīt kaut kādu nieka gaismu.

Mani gaida gaišmatainā Lonija. Tā dzīvo pilsētiņas otrā galā. Viņas tēvs ir pasta priekšnieks. Viņiem ir lielas mājas ar plašu, skaistu dārzu.

Lonija ir ļoti centīga. Viņa visu pēcpusdienu mēģina iekalt uzdoto. Viņa iekaļ teorēmu ar tādiem burtu apzīmējumiem kā grāmatā. Es atnāku, pārbaudu, kā viņa iegaumējusi, uzzīmēju tos pašus trīstūrus un apzīmēju ar citiem burtiem. Uzreiz viņai viss sajūk, viņa nevarīgi nomet zīmuli un paceļ asaru pilnās acis uz mani. Man Lonijas žēl. Es viņai skaidroju vairākas reizes no vietas, viņa nopietni sarauc savas apskaužami glītās uzacu svītriņas, klausās, elpu aizturējusi, un tomēr līdz viras apziņai v ss nonāk ļoti gausi. Lonija mācās daudz. Viņas nožēlojamie trijnieki pelnīti ar sviedriem un asarām. Māte ir nobažījusies par meitas veselību. Viņa pastāvīgi nāk istabā, pienes virai ko atspirdzinošu iedzert vai ēdamo, bet viss paliek uz galda neaiztikts. — Apēd, lūdzu, tu, lai māte domā, ka es esmu ēdusi, citādi viņa uztraucas, — man klusi čukst Lonija.

Es pat nepaskatos uz gardumiem, bet to smarža kutina nāsis, prāts vairs nenesas uz algebru un ģeometriju, bet es, siekalas rīdama, saku: — Nē, paldies, es nupat esmu paēdusi, man arī negribas.

Lonijas māte — korpulenta, labsirdīga dāma — ienāk istabā, kādu brīdi stāv un klausās, kā es sirsnīgi skaidroju uzdoto viņas meitai. Mēs ar Loniju esam viena vecuma.

Lonijas māte šūpo galvu un nopūšas: — Tava māte gan ir laimīga. Tik gudra meita, ar tik gaišu galvu!

Es klusēju, šie vārdi man sāpīgi iedzeļ sirdī. Mana māte nekā negrib zināt ne par manām sekmēm, ne maniem panākumiem. Cik briesmīga ir vientulība, ja tev nav neviena tuva cilvēka, ar ko dalīt priekus un bēdas!

No Lonijas es dodos pie Zaņa. Žanis dzīvo tuvu. Viņš ir draiskulīgs, apdāvināts puika, galvas tiesu garāks par mani un sen būtu mani aiztriecis pie velna, ja nebaidītos no stingrā tēva. Žanis guļ uz dīvāna ar grāmatu rokā un izliekas neredzam, kad es ienāku. Viņš neatņem sveicienu, aizver grāmatu un sāk briesmīgi krākt.

— Žani, celies, — es saku, — ja negribi rīt divniekus saņemt. — Žanis izliekas aizmidzis un šņāc un krāc vēl skaļāk.

— Žani, celies, ja negribi no tēva šodien pērienu dabūt.

Beidzot Žanis uzlec kājās un izliekas, it kā no miega pamodies.

— Ak skolotājas jaunkundze atnākusi, — viņš ironiski saka, tipina man ar meitenes solīšiem klāt un kniksē pēc meiteņu modes. Tad viņš iebāž pirkstu mutē kā divi gadi vecs bērns, stāv un blenž manī.

— Neizliecies Žani, man apnicis, — es valdu smieklus un nopietni sēstos pie grāmatām. Pētu stundu sarakstu.

— Lasīsim vēsturi.

— Kāpēc mums abiem jālasa, skolotājas jaunkundz, es to varu pats izlasīt un jums pastāstīt, lai jūs varētu raportēt tēvam, ka esmu paipuisītis. Tādas tās lietiņas, skolotājas jaunkundz, jūs pa to laiku varētu pastaigāties zem ēdamgalda, ceru, ka galvu nesadauzīsiet. Es godīgi izlasīšu un jums pastāstīšu.

Žanis ir apdāvināts puika. Viņam patiesībā nebūtu vajadzīgs palīgs, ja viņš nebūtu tik slinks. Bez manis viņš nekad neņemtu grāmatu rokā un ar visu savu gudro galvu ķertu divniekus.

Tēvs to zina, un tādēļ es katru dienu esmu klāt.

Žanis pagatavo no drāts kaut kādu acenēm līdzīgu daiktu un uzliek man uz deguna.

— Skolotājas jaunkundzei tādā veidā būs cienīgāks izskats, — viņš saka.

— Žani, neāksties, — es izliekos dusmīga. Patiesībā es neesmu dusmīga. Man patīk viņa asprātības.

— Žani, beidz savus kumēdiņus, — es nosviežu acenes uz galda.

Viņš ar nemanāmu kustību tās paķer un uzliek sev uz deguna. Tad pieņem nopietna grāmatu tārpa izskatu un sāk rosīties gar grāmatām.

— Žani, es tūdaļ eju tēvam sūdzēt.

— Žēlojiet, skolotājas jaunkundz, kāds iemesls jums būtu sūdzēt?

Viņš pieņem uzreiz svētuļa pozu, nepārprotami atdarinādams teoloģijas profesoru Žigli. Viņš saliek plaukstas kopā zem zoda, piever acis, ievelk vaigus, lai tie izskatītos tikpat iekrituši kā mācītājam Ziglim, un reliģiskā ekstāzē sāk dedzīgi skaitīt tēvreizi:

— Pater noster qui est in coelis .. .

Ar visu šo draiskošanos Žanis tomēr ātri iemācījās uzdoto. Viņš bieži saņem piecniekus, un viņa tēvs man ir pateicīgs.

Ap pulksten desmitiem es ar grāmatām padusē eju mājās. Gandrīz visos logos jau tumšs, tikai aptieķnieka Hāzena logos ir spilgta gaisma, skan mūzika un smiekli.

Tur šovakar ir Alia savā jaunajā, mirdzošajā tērpā.

— Man vēl viņai jāuzraksta špikeri. Kā lai to izdaru?

Pūš auksts ziemelis un nicinoši rausta mana plānā mēteļa

stūrus, mēģina noraut manu ģimnāzistes formas cepuri.

«Vējam Žaņa draiskulīgā daba,» es domāju, «tikai ziemelis ir saltāks. Tik salts, ka stindzina miesu, dvēseli.»

Mūsu mājās māte ar māsu jau apgūlušās. Durvis nav aizbultētas, lai es varu bez klauvēšanas tikt iekšā. Priekšnamā uz galda kaut kāds atdzisis, negaršīgs ēdiens, tas nevar remdēt manu izsalkumu.

Es klusiņām iededzu gaismu un ķeros pie darba. Spolēju nākamajai dienai diegus. Esmu iemācījusies to darīt ātri un

labi. Modinātājs rāda divpadsmito stundu. Jāuzraksta tai slinkuma lāpītājai špikeri. Es turpat uz galda uzšķiru ģeometrijas grāmatā nodaļas beigās sīkiem burtiem rakstītos uzdevumus. Sāku rakstīt un domāt, lai gan galva pārgurusi un acis līp ciet. Vēl daudz, vēl ilgi jāraksta.

Māte aiz sienas sakustas. Man aizraujas elpa. Dzirdu nočīkstam gultu un tuvojošos soļus. Es nepaceļu galvu.

— Ak ģimnāziste vēl cauru nakti uguni dedzinās! Ar tavu sapelnīto naudu knapi īri var nomaksāt, bet gaisma ir dārga.

Viņa nodzēš uguni un aiziedama netīšām pagrūž man roku. Grāmatas nokrīt zemē, un es tumsā tās nevaru salasīt. Es palieku sēžam pie galda. Gulēt vairs negribas un nogurumu nejūtu. Jūtu tikai, ka mute izkaltusi un acis kaist.

«Māte mana, kāpēc tu arvien vairāk attālinies no manis? Kādēļ es vairāk nekad neredzu siltumu tavās acīs? Vai saltā, nežēlīgā dzīve to izdzēsusi uz visiem laikiem? Kā tālu, skaistu

sapni pārcilāju atmiņā brīžus, kad māte pret mani laba bijusi. Atceros, kā viņa prata reizēm pārgalvīgi jokot. Atceros notikumu ar Grabulieni, fantastiskās zeķes, retos brīžus, kad sajutu viņas cietās, siltās delnas pie sava vaiga. Tas viss ir izgaisis. Vai tiešām viņa nekad mani nevarēs saprast un attaisnot manu gribu mācīties, manu gribu izrauties no tā nožēlojami šaurā loka, kurā nosmakuši viņas dzīve? Man nav dusmu, man ir neizsakāms žēlums pret viņu, bet man tas sevī ir jāapslāpē. Viņai tuvoties es vairs nedrīkstu. Atceros Liesmu Krūmu, viņas vārdus. Viņa taču pabalstīja mani neatlaidīgajā cīņā par skolu. Vira neko ļaunu nevarēja mācīt. Tātad es daru visu pareizi. Tātad es eju pa pareizu ceļu. Māte to neredz, nosoda, saredz manī savu ienaidnieku, lai gan es cenšos darīt visu tā. ka viņai būtu vieglāk. Pagaidām es vairāk nespēju. Māte mani uzskata jau par zudušu, par bojā aizgājušu. Es viņai esmu atgriezts rieciens. To es jūtu diendienā, un tas man tā sāp, ka es mājās nerodu sev vietas un jūtos kā svešiniece.

Cik varētu būt pulkstenis? Droši vien sen pāri pusnaktij. Aiz sienas dzirdama mātes nopūta. Skaļa, sirdi plosoša. Tagad tuvoties viņai — apskaut, lūgties? Bet ko lūgties, ko teikt? Es baidos, baidos pat ieiet istabā un apgulties. Es nebaidos ne no viņas nežēlīgajiem vārdiem, ne sitieniem. Es baidos salauzt šo melno klusumu, kas ir ap mani. Grāmatas guļ zemē, un es pati kā sastingusi sēžu pie galda un gaidu rīta stundu.

«PAGANINI*

Staņislavs ir gara auguma puisis ar zaļām acīm un brūniem matiem. Es nezinu, kāpēc viņš bieži skatās manī. Uztveru viņa skatienus stundās. Kad pagriežu galvu uz viņa pusi, viņš sa-

trūkstas un aizgriežas projām. Pēc stundām, ejot mājās, es sadzirdu sev blakus soļus. Viņš mani panāk, un mēs abi klusēdami ejam līdz Augusta ielas stūrim. Ne vārda mēs nerunājam, kā ūdeni mutē ieņēmuši. Augusta ielas stūrī es aizskrienu no viņa. Baidos. Ja māte redzēs, ka puisis mani pavada mājās, labi neklāsies.

Katru dienu Staņislavs mani pēc stundām panāk, un katru dienu mēs abi klusēdami ejam mājās. Katru dienu Augusta ielas stūrī es no viņa skriešus metos projām, pat ardievas nepateikusi. Bet tad kādu dienu viņš bikli palūdz man albumu. Otrā rītā saņemu to atpakaļ. Ar lielu rūpību tajā uzzīmētas trīs rozes. Zīmējums glīts. Rozes krāsotas ūdenskrāsām. Zem rozēm uzzīmēta liela sirds, un tajā ar kaligrafisku rokrakstu ierakstīts pantiņš:

Tavi sārtie vaigi Kā skaistas rozes mirdz,

Bet ledaina kā ziema Ir tava mazā sirds.

Es domāju, sirdsmīļā,

Tas kādreiz mainīsies:

Tev ziemā tērpsies vaigi,

Sirds ziediem pušķosies.

Skaisti! Izlasu šīs rindas vairākas reizes un mājās vērīgi ieskatos spogulī. Ko viņš manī atradis? Noslēpju spogulīti, noslēpju albumu. Labi, ka māte neprot lasīt un nekad pat skatienu neuzmet manām burtnīcām. Es varu mierīgi turēt albumu mājās.

Staņislavs ir kluss. Kaut kas viņā ir no Anša Vairoga, kaut kas no Cibiņa. Tikai nekā nav no Dullā Daukas, un tas ir slikti. Viņš ir vienaldzīgs pret visu, ko skolotājs runā klasē, un peld uz trijniekiem. Viņam ir vienalga, vai bronzas laikmets

sekojis akmens laikmetam vai otrādi. Viņam ir vienalga, vai Misisipi upe ir Austrālijā vai Amerikā.

Tomēr visnepatīkamākais tas, ka es Staņislavu ieraudzīju klases darbā zaglīgi špikojam. Pirmā nodevusi klases darbu, es sēdēju un vēroju klasi. Zilace Aija, savu strupo degunteli raukdama, domā, domā, līdz beidzot piesit pirkstu pie pieres — izdomājusi. Un viņa jau raksta iznākumu, nosusina burtnīcu, sasarkusi, satraukta to aiznes, noliek uz skolotāja galda un atviegloti nopūšas.

Annai neveicas. Viņa nevarīgi košļā pirkstu, noliec galvu, atkal svītro, domā, raksta.

Pametu acis uz Staņislava solu rindu. Puikas ņemas nosvīduši. Tikai Lauriņš nekā nedara un skatās pa logu. Nolēmis, ka divnieks būs tā kā tā un ka nav vērts pūlēties. Bet Staņislavs! Staņislavs zaglīgi špiko! Viņš, protams, nedomā šai brīdī ne par rozēm, ne par sirdi, ne par mani. Viņš tur savu kaut kur sadabūto špikeri zem sola un, tiklīdz skolotājs pagriež muguru, steidzīgi izvelk papīrīti un noraksta. Daudzi špiko, daudzi noraksta, kurš tad ir nodzīvojis bez špikošanas? Bet viņš to nedrīkst darīt! Viņš nedrīkst to darīt tāpēc, ka grib būt mans ideāls. Cik bailīgi viņš glūn uz skolotāju! Ar rūgta kauna sajūtu es novēršos. Ideāls! Bailīgs, zaglīgs ideāls, ha-ha-ha!

Pēc stundām, kad dzirdu sev blakus soļus, es paātrinu savējos. Kad arī tie paātrinās, es sāku skriet un bēgu projām.

Pavasaris atgriezies greznajā skolas parkā, kā uz laiku no mājas izbraukušais saimnieks. Tas aizmēzis prom pērno nožēlojamo sniegu, nosusinājis zemi un izklājis zaļus, mīkstus paklājus, piekāris kailajiem ievu un ceriņu krūmiem smaržīgus ķekarus, apbārstījis ābeles ar baltiem ziediem. Koku svaigajās lapotnēs jau izmēģina balsis ziemas trimdinieki putni. Stāvu,

atspiedusies pret balkona margām, skolas augšstāvā. Kaut kur aiz tālajiem parka mūriem aizelsusies traucas Daugava. Tā iznirst no apvāršņa un aizvijas tālumā gar plaukstošajiem krastiem.

Apreibusi no smaržām, no putnu dziesmām, uz mirkli aizmirstu visu pasauli. Tikai jūtu, ka sirdī mostas gaviles un k’usa, neatvairāma trauksme pretī nezināmam, katrā ziņā kaut kam ļoti skaistam. Pēkšņi sajūtu, ka neesmu uz balkona viena. Paskatos — Staņislavs. Viņš arī stāv, atspiedies pret balkona margām. Un, lai gan redzu, ka viņš tāpat skatās šai plaukstošajā, žilbinoši skaistajā tālē, jūtu, ka viņš domā pavisam ko citu. Es nekļūdos. Pēc brīža viņš pasaka: — Zini, klases darbā man tomēr draud divnieks, es nenošpikoju to, kas bija vajadzīgs, bet pavisam ko citu.

Mani sagrābj īgnums. Viņš iztraucēja, aizbiedēja ar savu sīko pelēcību pavasara skaistumu.

— Ko tu man seko kā ēna, un ko tu meklē? Divnieki, špikeri, klases darbs! Vai tev nemaz nav kauna tādā vietā par to runāt?

— Kādā?

— Nu tādā, — es pametu ar roku uz plaukstošo, saules apmirdzēto tāli, kas tik varena, tik pasakaini daiļa, tik svinīga guļ pie mūsu kājām, sākas pie balkona margām un beidzas tālajos apvāršņos.

— Tev viegli tā runāt. Tev piecnieki krīt kā no gaisa.

«Nožēlojamais!» man gribas pateikt, bet es to nepasaku.

tikai pagriežos un aizskrienu no balkona.

Ir garais starpbrīdis un gaiteņos rosība. Zāli kārto šāsdienas skolas sarīkojumam. Būs koncerts. Šodien ar vijoles spēli uzstāsies Žanis, mans privātskolnieks. Pirmo reizi. Savādi. Es to uzzināju vakar. Pēdējā laikā viņš kļuvis nopietnāks. Kad atnāku, viņš stundas ir sagatavojis, es tikai pārbaudu viņa zināšanas. Patiesībā man pie viņa vairs nav ko darīt. Viņš iemācās pats. Viņš atmetis arī savu ākstīšanos. Nesaukā mani par skolotājas jaunkundzi, bet vārdā.

Tas nu būtu tā, bet vijole! Es taču nekad neesmu dzirdējusi viņu nopietni spēlējam.

Sad tad es ar savu atnākšanu iztraucēju viņu no kaut kādas garlaicīgas gammu spēlēšanas. «Beidz nu čīgāt, netīk ne klausīties! Sāksim mācīties,» es mēdzu teikt, un viņš tad paklausīgi lika vijoli pie malas. Un šodien pēkšņi skolas sarīkojumā paredzēts viņa vijoles solo!

Es ļoti gribu dzirdēt, kā viņš spēlē! Tas taču ārkārtīgi interesanti. Mans privātskolnieks uz skatuves! Ir sestdienas vakars, un es pošos sarīkojumam. Ieskatos spogulītī. Žilbinoši baltā apkaklīte uz tumšā formas tērpa vēl vairāk izceļ, it kā apgaismo sejas svaigumu. Matus pakausī sapinu bizē, uz pieres un deniņiem atstāju sīkas sprodziņas un tomēr, skatīdamās spogulī, nopūšos. Skolā, pat mūsu klasē, ir glītākas meitenes par mani. Tikai nekad es par to nebiju domājusi. Kādēļ tieši šodien tas tā kremt? Žanis spēlēs. Ko un kā viņš spēlēs? Visu dienu šī doma man nedod miera. Puika, kuru es par viņa ārkārtīgo slinkumu, nevīžību visu laiku uzskatīju ar pārākumu, pēkšņi nostāsies manā priekšā pavisam citādā gaismā. Kādā?

Skolas sarīkojums kupli apmeklēts. Pirmajā rindā sēž visi trīs baznīckungi. Baznīckungam Incānam blakus vācu valodas skolotāja — mazā Zajmeija. Viņa vīstās puķainā, greznā zīda lakatā un koķeti smaida Incānam. Teoloģijas profesora Zigļa māsīca nesēstas sarīkojumos «brālēnam» blakus. Viņa kaut kur desmitā rindā blisina savas šķelmīgās, brūnās acis uz puišiem. «Pilsētas karaļa» meita, protams, ignorē skolas formas tērpu. Viņa vienīgā atnākusi spīdīgā zīda tērpā. Augsti papēži. Matos ilgviļņi. Viņa paiet man garām, pat acis neuzmetusi. Alia deklamē uz skatuves kādu Virzas dzejoli. Māksloti, teatrāli, vaibstīdamās, rokas mētādama. Man paliek neērti viņas dēļ. Nepaceļu acis, iekams viņa nav beigusi. Kas viņai licis iet uz skatuves? Droši vien mūmija — Jukunde. Muļķīgi, smieklīgi.

Rimskis-Korsakovs. Indusa dziesma no operas «Sadko». Vijoles solo izpildīs Žanis. Vai nebūs tā pati vaibstīšanās kā Allai? Nē. Žanis uznāk uz skatuves nopietns un svinīgs. Viņš liekas koncentrējies pavisam citā pasaulē, tālu no manis, tālu no visiem. Viņš pārvelk lociņu pār stīgām tikai dažas reizes un jau aizrauj klausītājus sev līdzi — mūzikas, skaistuma pasaulē. Aizmirstas Alia, mūmija, aizmirstas viss sīkais, zemiskais, kas tik bieži gadās ikdienā. Ir tikai svētki. Ir tikai mūzika. Ir tikai Žanis — brūnmatains, izstīdzējis zēns, kas valda pār mani, pār visiem, arī pār trim jezuītiem pirmajā solā, pār stingrajiem skolotājiem un tikko vēl ča’ojošo bērnu baru, kuri tagad klausās sastinguši kā hipnotizēti.

Žani, Žani, jauko zēn, tad tāds tu patiesībā esi! Tad tevī ir divas pasaules, divas dvēseles. Viena, kuru tu mums pēkšņi atklāj, kaut kur noslēpta, dziļa, jūtu bagāta un skaista, un otra — draiska, tukšu joku pilna. Nē, bet laikam taču tevī ir tikai šī viena pasaule, kuru tu tagad atsedz mums. Tava ākstīšanās un draiskošanās ir tikai ārējs aizsegs. Ar to tu nosedz savu nopietno jūtu dziļumu, savu bagātību, ko tu slēp aiz kautrības no citiem un arī no manis.

Žanis no skatuves jau aizgājis. Aplausi norimuši, bet es vairs neredzu un nedzirdu, kas uz tās notiek. Es jūtos iznīcināta, satriekta un reizē neizprotami laimīga. Prātā ienāk pasaka par dziļā mežā nomaldījušos meiteni, kura ierauga

zemas, sašķiebtas durtiņas un grib tās atvērt. Beidzot atvērusi, viņa nonāk pasakainā, apburtā pilī un nespēj un negrib no tās izkļūt ārā. Koncerts beidzies. Sāksies dejas. Zēni stumda krēslus un novieto tos gar sienām. Žani es neredzu. Viņš laikam būs aizgājis mājās. Un pēkšņi man visa zāle ar čalojošiem bērniem liekas tukša un nenozīmīga. Jā, kā gan es turpmāk varēšu nākt pie Zaņa, būt viņa privātskolotāja — rāt viņu, mācīt, skubināt un pārbaudīt? Kā es to varēšu turpmāk un vēl par maksu, par viņa tēva grašiem? Cik nožēlojams stāvoklis! Nē, es nevarēšu to darīt. Kas es esmu salīdzinājumā ar viņu? Nekas, tukša vieta.

Alia ir balles karaliene. Drosmīgi paceltu galvu viņa virpuļo dejā, čaukstošos zīda svārkus plivinādama. Noslēpjos attālākā stūrī un vēroju dejotājus. Resnā, masīvā mājturības skolotāja Grīnde dejo ar sīko, kalsnējo skolas grāmatvedi. Visi sēdošie vēro tikai šo pāri vien, un katrs valda smieklus kā mācēdams. Bet viņi neredz nevienu, tikai dejo un dejo. Pēkšņi viss izgaist, attālinās no manis. Man aizraujas elpa. Durvīs stāv Žanis, rokas uz krūtīm sakrustojis, galvu mazliet noliecis. Napoleona poza. Agrāk es domāju, ka tā ir poza. Šodien es tā nedomāju. Cilvēka dvēseles diženums reizēm diktē arī viņa kustības. Valdonīgi, bet skaisti. Viņš taču pirmīt valdīja pār visu daudzgalvaino zāli. Žanis kādu zālē meklē ar acīm. Pieskrien Alia. Viņa pametusi savu dejas partneri un saķer Zaņa piedurkni. Aicina dejot. Žanis seko kā negribēdams, pagriež dažus riņķus un pieklājīgi palokās. Deja beigusies. Tad man pamirst sirds. Žanis, līksmi smaidīdams, šķērso zāli un nāk tieši pie manis. Es esmu aizbarikādē-jusies aiz krēsliem. Viņš mani atradis, un es redzu, cik viņš līksms pēkšņi kļuvis. Atkal skan valsis, un mēs dejojam. Dejojam klusēdami. Pavisam tuvu mirdz viņa brūnās acis.

— Biju izgājis uz balkona. Lielisks skats, — viņš tikko dzirdami saka, dejas troksni pazūd viņa balss, bet es saprotu katru viņa vārdu. Tad mēs uzskrienam uz balkona. Tas pats skaistums, kas mani jau daudzkārt bija valdzinājis un saistījis dienā, tagad nakti guļ pie mūsu kājām vēl svinīgāks, dziļu noslēpumu pilns. Koku silueti debesu fonā šķiet melni un, vieglā vēsmā šalcot, sačukstas. Gar mēnesi aizpeld viegli padebeši. Mēness iznirst visā spožumā un spoguļojas tālajā Daugavā. Dzirdama airu šļakstoņa un klusa, skumja dziesma. Kāda nakts! Kāda nakts! Sirds pilna, bet vārdi nenāk pār lūpām. Bija vērts nākt pasaulē šā skaistā mirkļa dēļ, kaut arī vēl būtu jācieš simtreiz vairāk, nekā ir ciests. Kāda nakts! Kāda nakts!

Traucē tikai šurp plūstošie, uz klavierēm nemākulīgi uzsistie valša akordi un dejas soļu švīkoņa.

Un, it kā manas domas uztvēris, Žanis saka: — Iesim projām no šejienes, iesim kaut kur.

— Vai tu esi kādreiz redzējusi Zirg-ezeru naktī?

— Nē.

— Aiziesim.

— Aiziesim.

Mēs ejam cauri klusajai, aizmigušajai pilsētiņai. Zemās būdas snauž, apsūbējušos jumtus pār slēģotiem logiem kā naģenes pār pievērtām acīm pārvilkušas. Mēs ejam

4:auri pilsētiņai, kas agrā rīta stundā modīsies pelēkai, nožēlojamai ikdienas dzīvei. Bet es tagad nedomāju par to. Eju blakus Žanim un esmu citā pasaulē, kurā ir vieta tikai skaistumam, pasakainajai naktij, visskaistākajai mūzikai, kas skan cilvēku sirdīs.

Zirgezers guļ dziļā ieplakā. Visapkārt tam augsti, lapu kokiem apauguši kalni. Lejā, mēness spokainās gaismas pielijis, guļ ezers. Tieši pašā vidū tam zaļa sala. Zirgezeru nevar salīdzināt ar mazo, pa pusei aizaugušo ezeriņu, kas kādreiz bija pie mūsu mājām. Tas likās tik mazs, ka lielais, pelēkais akmens krastā izskatījās kā milzīga kārpa uz pusaizvērtas acs plakstiņa. Zirgezers ir varens un plašs un tagad visā naksnīgā dailē guļ dziļi pie mūsu kājām.

— Interesanti, kādēļ tas nosaukts par Zirgezeru, — es klusi saku.

Žanis stāv, rokas uz krūtīm sakrustojis un galvu viegli noliecis. Brūna matu šķipsna pārkritusi pār pieri.

— Laikam tādēļ, ka pusnaktī no tālām pieguļām šurp nākuši zirgi padzerties. Tālumā dzirdama pakavu dipoņa. Rikšo zirgu bari. Zeme viegli dun nakts klusumā. Atskan līksmi zviedzieni. Kā tumša lavīna zirgi tuvojas ezeram. Drīz vien jau mēnesnīcā var atšķirt stalto zirgu siluetus. Vējā plīvo krēpes, un brūnās muguras tumši mirdz nakts skopajā gaismā. Zirgi ar karstiem purniem pieplok pie ezera. Ezers tikai mazliet salīgojas. Salīgojas mežu tumšie attēli ūdens rāmajā spogulī. Dzirdama klusa pieguļnieka dziesma. Un tad zirgi atkal aizrikšo projām uz tālām, nezināmām pļavām. Ezers atkal ir kluss. Pamazām ieskanas putnu koris, kas tikko bija pārstājis. Sākumā nedroši, tikai dažas balsis, tad tām piebiedrojas vel un vel, un beidzot atkal ezera krastu klanus paršalc simtbalsīgs koris ...

Žanis apklust.

— Vai kāds tev tā stāstīja? — es vaicāju.

— Es pats nezinu, — viņš domīgi atbild.

— Man liekas, Žani, ka tu kādreiz pats rakstīsi muziķu un tad tu noteikti uzrakstīsi par šo ezeru.

— Varbūt. Pēc pāris gadiem pabeigšu ģimnāziju un tad uz Rīgu, uz Konservatoriju. Tu laikam iestāsies Mākslas akadēmijā, tu taču lieliski zīmē? Visi tā domā, ka tev ir spējas zīmēšanā.

— Akadēmija? Ha-ha, — es rūgti iesmējos.

Žanis neizprot manu smieklu nozīmi un jautājoši mani uzlūko. Un šajā brīdī es izprotu, ka starp mums ir bezdibenis, kuram tikt pāri nav iespējams. Viņš pat neizprot manu smieklu rūgtumu! Ar privātstundām pelnīdamās, labi ja varēšu beigt vidusskolu. Mākslas akadēmija prasa milzu līdzekļus. Par to man nav ko sapņot. Žanis ir bagātu vecāku dēls. Viņam viss pieejams. Viņš pat nevar aptvert, kas ir trūkums. Viņš to nav cietis nevienu dienu. Kā lai es to viņam izskaidroju? Tas nav iespējams. Uz āru grib izlauzties rūgtums, kas ilgus gadus krājies sirdī, un es to vairs nevaru valdīt.

— Ai Žani, Žani, tu daudz ko dzīvē nesaproti, — es saku. — Varbūt tu varētu būt otrs Paganini, bet pārāk gludi rit tavs dzīves ceļš. Lai kļūtu par Paganini, ir daudz, bezgala daudz jāizcieš. Vai tu jel maz zini, cik daudzi cilvēki nodzīvo mūžu, nemaz nezinādami, ka arī viņi varētu par tādiem kļūt. Vijoles lociņa vietā viņi jau agrā bērnībā sāk cilāt smagu veseri vai zāģi, un talants viņos nomirst neuzplaucis. Es zinu

meiteni, kurai bija burvīga balss, neparasta. Visi klausījās viņas balsī tā kā šovakar tavā vijoles spēlē, bet viņas balss nosmaka smaga darba putekļos. Starp mums ir bezdibenis, Žani. Kā lai es tev to izskaidroju!

Žanis klusēja.

— Ko tu pašlaik domā? — es prasu.

— Es domāju par to, ka tu esi gudra, glīta. Tev ir tik krāšņi mati un . . .

— Muļķības, — es īgni pārtraucu. — Vai tad cilvēka skaistumu var tā noteikt: mati, līipas. Blēņas! Es tevi pazīstu jau sen un nekad nezināju, vai tu esi glīts vai neesi. Es to ieraudzīju tikai šovakar . . . kad tu spēlēji vijoli.

Ak dievs, kāpēc es to pateicu. Es sev iekodu lūpās.. .

— Nu un kāds es tev likos? — Žanis, it kā atdzīvojies, ar interesi jautā.

— To es neteikšu, labāk nejautā ... Es vairs nenākšu pie tevis pēcpusdienās. Mācies pats, neslinko! Tik nožēlojamu lomu es vairs negribu spēlēt tavā dzīvē! — Manī vēl runā tas pats rūgtums, kas pirmīt bija sacēlies.

— Kādēļ nožēlojamu? — viņš jautā.

— Neizliecies, tu gribi būt augstsirdīgs. Tu mācies augst sirdību, un es tev lai būtu mācību līdzeklis, ha-ha!

— Nu kādēļ tu tā domā? Tu taču maldies... Tu taču vari man būt draugs.

Divas siltas rokas pieskaras maniem vaigiem, bet es atraujos. Es mirkli paskatos uz tām. Gari, mezgloti pirksti. Mūziķa rokas! Tās spēj izburt no stīgām tik valdzinošas skaņas. Kā es tās agrāk netiku manījusi? Bet kaut kur es esmu tās agrāk redzējusi. Kur? Prātā ienāk kādā žurnālā redzēts Paganini roku attēls. Tādi paši mezgloti pirksti. Dīvaini.

Kaut kas iesmeldzās sirdī, un neviļus mani sagrābj bailes. Milzīgs mākonis aizklājis mēnesi, un ezers lejā pēkšņi kļuvis tik melns, tik draudošs, it kā gribētu mūs aprīt. Un koki drūmi iešalcas.

— Nevajag!

— Kādēļ?

— Princis un pelnrušķīte bija laimīgi tikai pasakās. Tikai. Es to zinu, zinu, zinu.

— Kādēļ tā visu sarežģīt, tik sāpīgi uztvert?

— Nejautā, es tev to nevarēšu izskaidrot. Man jāskrien mājās. Nepavadi mani! Nepavadi, un nekad vairs es pie tevis nenākšu, nekad, nekad, dzirdi? Un nekad mēs tā vairs nestāvēsim naktī ezera krastā, nekad! Sveiki! Nedusmo!

Es skrienu cauri klusai, satumsušai pilsētai, tik ļoti satumsušai, ka namu un koku silueti saplūst ar tumšo debesi. Un es nesu sirdī pirmās lielās sāpes. Tās tajā mirklī liekas tik lielas, ka viss līdz šim pārdzīvotais šķiet nieks. Kā rast sev mieru?

Es klusiņām ielienu savā guļvietā, bet miegs ir nedomā nākt. Pieceļos un stāvu pie loga. Vēroju, kā austošais rīts sāk iezīmēt pilsētiņas kontūras. Iznirst ugunsdzēsēju tornis, nožēlojamās, riebīgās tirgus būdas, kas ietver smacīgo laukumu.

Drīz ļaudis modīsies jaunai dienai. Bet kā viņi to aizpildīs? Visādiem līdzekļiem viņi cīnīsies par uzturu, un tas ir viss. Pamodīsies apsūbējušās būdas un raudzīsies nespodrām, pusaklām logu acīm pasaulē, kas sākas un beidzas te, šajā nožēlojamā laukumā. Bet kaut kur no šī laukuma aiziet tāli ceļi. Tie sauc un aicina. Es dzirdu šo saucienu. Dzirdu. Uztveru to ar visu savu būtni un atsaucos. Es iešu. Viss līdz šim pārdzīvotais ir tikai gatavošanās tālajam ceļam. Bet ceļš sauc, tas aicina, tas gaida. Pagaidiet, tālie ceļi, pagaidiet vēl mazliet Г Un tad es iešu. Es iešu. un ceļa biedri man būs tādi kā es. Tādi, kurus dzīve nekad nav saudzējusi.

Цецилия Динере

РЕКА ШУМИТ

Латвийское

Государственное издательсп

На латышском языке

Dinere, Cecīlija Roberta m.

UPE ŠALC UN ŠALC

Redaktore M. Paula. Māksi, redaktors I. Zvagūzis. Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore R. Zariņa. Nodota salikšanai 1961. g. 20. maijā. Parakstīta Iespiešanai 1961. g. 3. augustā. Papīra formāts 70x108/32. 5,88 fiz. iespiedi.; 8,06 uzsk. iespiedi.; 8,24 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. JT 15731. Maksā 35 кар.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24 Izdevn. Nr. 14445-J1373. IeSpiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīgā, Gorkija ielā 6. Pasūt. Nr. 2354 L2

Content

Dinere Cecīlija Upe šalc un šalc

KRASTĀ

F E Ļ К А

KATE

DZIESMAS ZVAIGŽŅOTĀS NAKTIS

FANTASTISKAS ZEĶES

ARI MAN IR NOSLĒPUMS

MĀRĪTE

SPOGULIS

NEGAIDĪTS BRĀZIENS

PATVĀRIS

NEGAIDĪTI NOTIKUMI

LAIME

GRABULIENES KARJERAS GALS

JUST, KUR MUNDIERIS?

KOTLETES

DZIMŠANAS DIENA

«PILSĒTAS KARALIS» CIEŠ NEVEIKSMI

LABDARIS

VENĒCIJA, GONDOLA, SERENĀDE

MĀTE

CIEMIŅŠ

NELAIME

RĪTS

CEĻA NAUDA

GLĀBŠANAS LAIVA

NELAIĶA VĪRS

IZKĀRTNEI MAZA NOZĪME

KO TURPMĀK IESĀKT?

ZŪD PĒDĒJA CERĪBA

BEZ SKOLAS

SAULE IEMIRDZAS

VĒSTULE

TRAKA DIENA

MĪTIŅŠ

NELIEŠI

BALTAJĀ PILĪ

MŪMIJA

JAUNAIS AMATS

«PAGANINI*