Sirinools Salīms

vasara Čailagā

Salīms Sirinools

vasara Čailagā

.

ULUGČAILAGS

Čailagi ir ganības augstu kalnos, alpīnās pļavas, kas zaļo ieplakās starp klinšainajām kalnu korēm. Sīs pļavas, zālainie klajumi, mijas ar mežiem.

Ulugčailags jeb lielais čailags plešas gar triju upju augštecēm. Tas ir līdzīgs milzīgam, lēzenam, mazliet uz sāniem sagāztam traukam. Kāda tur zāle!… Līdz ceļiem! Un gaiss!… Tīrs kalnu gaiss, bez dūmiem un bez putekļiem. Cailagā vienmēr ir vēss. Tur nav gurdinošās tveices, kāda ir pie mums līdzenumā, nav ne odu, ne knišļu. Un tā gūzma puķu, smaržīgu un košu! Pat tauriņi čailagā ir ziediem līdzīgi — balti, dzelteni, zili, sārti, raibi, svītriņām un rakstiem izraibināti… Jā! Ne velti par mūsu čailagiem jūsmo, tie patiesi ir jauki!

Ulugčailagā uzslieta viena jurta. To apdzīvo vecais Odanools ar savu večiņu. Šis vīrs visu mūžu bijis aitu gans. Par aitu ganu viņš strādā vēl šobaltdien. Kolhozs savu bagātību — aitas uzticējis viņam! Līdzko iestājās siltās dienas, viņš kopā ar aitu baru pārvācās uz vasaras apmetni — uz savu čailagu. Odanoolam ir salns, rāms zirdziņš. Tā mugurā sēdēdams, gans virza aitu pulku pa nogāzēm un ieplakām uz vietām, kur zāle leknāka. Bet ap pusdienlaiku viņš atgriežas. Aitas no saules versmes pabēg vēsumā — zem lapeglēm. Bet aitu gans atpūšas jurtā.

VIESI

Reiz pusdienlaikā vecais vīrs, kājas sakrustojis, sēdēja un malkoja karstu, stipru tēju ar pienu un sāli. Pēkšņi ierējās suņi.

Ej, večiņ, paskaties, kas tur ir? — sacīja Odanools.

Sirmgalve izgāja ārā.

—   Ai, mazdēliņš! Ai, večuk, nāc nu mudīgi ārā! Mūsu mazdēls ieradies! — viņa priecīgi sauca.

Vīrs nolika krūzi un izsteidzās ārā. Ar bēru zirgu jāja divi. Priekšā sēdēja znots Karaools. Sirmgalvis viņu uzreiz pazina. Bet otru jājēju, kas sēdēja aizmugurē, lāgā nevarēja saskatīt.

—    Kas tur sēž aiz muguras? Netieku gudrs…

—    Ek, večuk, un tu neredzi, kas ir otrs! Tas taču ir mūsu mazdēliņš, Serigools!

Sirmgalvis, uz priekšu liekdamies, straujā solī devās jājējiem pretim. Arī vecenīte tipināja līdz. Kad viņi abi nonāca pie slitas, Serigools no zirga jau bija nolēcis. Vecīši viņu apskāva.

•— Nu vai ceturtajā klasē esi pārgājis? Kā ir ar atzīmēm?

—   Jā, vectēv, pārgāju gan. Atzīmes, ir labas.

—    Ko tu, vecs vīrs, uzmācies, vai pagaidīt nevari? Bērns tālu ceļu jājis, jurtā vēl ne kāju nav iespēris, ne tējas lāsi pabaudījis, bet tu jau prašņā un uzreiz par mācībām! Labāk būtu pavaicājis, kā viņi atjājuši!,

—   Jā, izrādās, ka jūsu mazdēls ir slikts jātnieks, — sacīja Karaools. — Vai galu ņēmu, kamēr atvedu viņu. Visu laiku pukstēja: gan šur smeldzot, gan tur sāpot…

Bet Serigools tikmēr stāvēja, elkoņus piespiedis pie sāniem, un baidījās pakustēties: milzīgs, melns suns ošņāja viņa kājas. Ošņāja tik rūpīgi, ka tam pat nāsis drebēja. Serigools, sirdij

drebot, gaidīja, kad šī mocība beigsies. Taču lielie runāja savu runājamo un sunim ne acu neuzmeta.

—     Nekas, gan iemācīsies pie manis visu, — zēns izdzirdēja vectēvu sakām. — Viņš taču ir mans mazdēls! Ir mums zirgs, ir gadu veci vērsēni. Jās ar tiem.

KAS TAD TAS?

Serigools ir pilsētnieks, viņš dzīvo Kizilā. Cailagā viņš nekad nav bijis. Viņam te viss ir jauns, viss interesants.

Vakarā aitas dzina aplokā.

—     Vectēv, vai zem kokiem tās nevar pārnakšņot? Kāpēc jādzen aplokā?

—     Tāpēc, ka šeit, taigā, sastopami gan vilki, gan lāči. Ja aitas naktī iztramda, tās mūk tā, ka vairs rokā nesadzīsi.

Satumsa. Debesis piebira lielām zvaigznēm. Klusums. Ne vārna ieķērcās, ne žagata iežadzinās. Pat suņi apgūluši. Vienīgi govis gremo, smagi nopūzdamās.

—   O-og! O-og! — netālu kāds iebrēcās.

Suņi sasmailēja ausis, saskatījās un ierējās.

—    Kas tad tas? — Serigools vaicāja satrūcies.

—     Azis, mazdēliņ, āzis. Tikai citāds, nevis tāds, kādu tu domā. Mājas kazu te nav. Te ir stirnas — mūsu taigas iemītnieces, vieglās straujkājītes.

—     Stirna? Stirnu buks?… Bet kāpēc tas brēc? Būs tumsas izbijies, vai?

—    Nē, drīzāk čaboņu saklausījis vai dūmus saodis.

Pēkšņi atskanēja spalgs, neizprotams kliedziens, it kā tuvotos viesujvētra. Kļuva neomulīgi, sametās pat it kā baismi. Serigools piespiedās vectēvam klāt.

—    Kas tad tas?

—   Nebaidies, puisīt. Tas bija dostakčāks. Tā viņš lido.

—   Un kāds viņš ir? Laikam milzenis? Briesmonis?

—      Nē, putniņš nav liels, nedaudz prāvāks par zvirbuli, tikai resnāks. Vasarā tas ir pelēks, ar dzeltenu apkaklīti, bet uz galvas melnas svītriņas, it kā tam apauši būtu uzlikti. Tas ir naktsputns. Lido savādāk nekā citi putni; augšup šaujas stāvus kā šautra un spurdz tik ātri, ka nav ne saskatāms, atskan tikai švīkstoņa. Uzskrējis augstu gaisā, tas apstājas. Spārnus

vēcina, bet pats karājas gaisā kā piesiets. Pēc tam pašaujas vēl augstāk un tad kā akmens krīt zemē. Krizdams tas kliedz: «Dostakčāk! Dostakčāk!»

— Nāciet vakariņās! — no jurtas atskanēja vecāsmātes balss.

«Ek, žēl… Nebūtu vecāmāte iztraucējusi, būtu vēl paklausījies par putniem!» Šerigools nodomāja.

«AI! VECTĒ-Ē-TIŅ!»

Jurta stāvēja tuvu pie meža. Šerigools gāja paskatīties, kā aug čiekuri. Viņš apstājās pie resna ciedra un, galvu atmetis, pavērās augšup. Viņš ieraudzīja skaidras, zilas debesis un kuplus zarus ar dzeltenbaltiem čiekuriem, mazliet lielākiem nekā lapeglēm. Pēkšņi viņš izdzirdēja dīvainu vēkšķienu. «Zvērs nāk! Nu man ir beigas,» Šerigools nodomāja un piespiedās pie ciedra. No jaunaudzes brikšņiem izlēca neliels, raibs zvēriņš tievām kājiņām un garu kaklu. Tas vēlreiz ievēkšķējās un iebēga biežņā. Tūdaļ parādījās rūsgans zvērs garu purnu un kuplu asti. Šerigools to uzreiz pazina: lapsa. «Tūlīt klups man virsū,» viņam bailēs pazibēja doma. Lapsa paošņāja zemi sev apkārt, ieraudzīja zēnu un atieza zobus. Šerigoolam Tikās, it kā tā ņirdz.

—   Ai! Vec-tē-ē-tiņ! — Šerigools gandrīz vai iekliedzās. Taču kliedziens neizskanējis noslāpa, zēns tikai nočerkstēja.

Lapsa pašāvās sāņus, pablenza apkārt un iešmauca atpakaļ brikšņos. No turienes atskanēja rejas:

«An! An!»

Zēns atjēdzās. Sasparojies viņš iesaucās:

—   Vectēv! Vectēv!

Vecais vīrs sēdēja jurtā. Izdzirdējis mazdēla saucienu, viņš uztrūkās, izsteidzās ārā un atkliedza pretī:

—   Eju-u, mazdēliņ, eju-u!…

Taču Šerigools nenomierinājās. Viņš pēkšņi ieraudājās un metās skriet vectēva balss virzienā. Pēc pāris soļiem zēns atradās klajumiņā. Šajā brīdī prāvs, gaišbrūns zvērs garu kaklu un garām kājām slaidi un viegli pārlēca krūmājiem pāri un palika stāvot zēnam blakus. Taču tūdaļ spēji atkāpās, pārmetās pāri izgāzta koka saknēm un prom bija.

—   Mazdēliņ, kur tu esi?

—    ī—ī—ī! — Vecais virs tik vien dzirdēja.

Serigools elsāja. Vectēvs piesteidzās viņam klāt.

—    Nabaga puisīt, no kā tu izbijies?

Asarām plūstot, zēns juceklīgi pastāstīja, kas bija atgadījies. No sacītā cits nekā nebūtu sapratis, bet vectēvs teica:

—    Braši, mazdēl, tu izglābi mazo stirnēnu! Lapsa grasījās to nokampt. Taču, kad laupījums šai bija aizslīdējis gar degunu, šī saskaitās un tāpēc uz tevi rēja. Brūnais zvērs ar garo kaklu bija stirnēna māte. Nojautusi, ka bērns ir briesmās, atskrēja to glābt. .. Bet tu nedrīksti būt tik mazdūšīgs, tu taču esi vīrietis. Un dziļi taigā viens vis neej. Šeit gadās gan vilki, gan lāči. Rīt paņemšu tevi līdzi ganos.

AITU GANA SUŅI

Otrā dienā vectēvs kopā ar mazdēlu dzina aitas. Viņš uzsēdās Sainim mugurā un Šerigoolu novietoja zirgā aiz sevis. Suņi Cerlikpens un Kostukpens tecēja pa priekšu. Aitas lēni kustēja augšup pa nogāzi.

Kalna iešļaupē vectēvs un mazdēls apstājās. Viņi ieraudzīja, ka aitas tikušas palejai pāri un pazudušas taigā.

—   Aitas jāpagriež atpakaļ. Tev vieglākas kājas. Paskrej nu!

—    Nē, vectēv, man bail.

—    Kas tev lēcies? Vai tu no taigas baidies? Vīrietim gan nevajadzētu baidīties! Nu labi… Kostukpen! Cerlikpen! Tru! Aitas! Apturēt! — Un ar roku parādīja uz taigu.

Suņi likās aitām pakaļ. Serigools izdzirdēja skaļas rejas. Drīz aitu bars griezās atpakaļ. Aitas (fzenādami, aiz tām skrēja Kostukpens un Cerlikpens.

Zēns bija pārsteigts. Cik gudri un klausīgi suņi! Cik labi gana lopus, un kā saprot, ko gans tiem saka!

Cerlikpens ir pelēks, izkaltušas zemes krāsā. Otrs suns ir melns, ar baltu purnu un melniem apļiem ap acīm kā brillēm. Tāpēc tas iedēvēts par Kostukpenu1 . Vecajam vīram ir vēl trešais suns, milzīgs kā teļš, melns, ar sirdij līdzīgu, baltu plankumu uz krūtīm. Šo suni sauc par Curekpenu[1]. no visiem trim pats baismākais. Pa dienu tiek pieķēdēts, lai apsargā jurtu.

Vakarā vectēvs un mazdēls aitas pārdzina mājās. Vecmāmuļa bija izvārījusi viņiem jērgaļas zupu. Ak, cik garda un trekna tā bija! Šerigools tādu vēl nebija ēdis. Viņam likās, ka viņš spētu izstrēbt veselu katlu šīs zupas.

Izkārtu mēli Cerlikpens piegāja pie jurtas sliekšņa un, nāsis raustīdams, paošņāja gaisu. Pie ķēdes skaļi smilkstēja Curek- pens: arī viņš bija samanījis zupas smaržu.

—   Vajag tiem ieliet, — sacīja sirmgalvis.

Vecenīte pielēja trīs bļodiņas.

—   Aiznes, mazdēliņ!

Šerigools ar bļodiņu izgāja ārā. Nolika zemē un steidzīgi atgriezās jurtā pie savējās, lai pabeigtu azaidu.

•— Bet kāpēc jātur tik daudz suņu, vecotēv?

—    Vajag, mazdēliņ. Ja naktī šeit kāds atklīst, to vispirms uzzina suņi. Bet dienā tie gana aitas. No tiem vairāk labuma nekā no šautenes.

—         Curekpens ir man liels draugs, — sacīja vecmāmuļa, — ar to es jūtos droša. Nebūtu Curekpena, es šeit viena neparko nepaliktu — baismi.

—         Bet kāpēc tiem jādod zupa? Varbūt pietiktu ar maizi un sūkalām?

Vectēvs un vecmāmuļa iesmējās.

—    Ai, mazdēliņ! Tu žēlo suņiem zupu! Paēdis suns naktī neguļ — tāda mums ir paruna, — noteica vecmāmuļa.

•— Izsalcis suns aitas vis neganīs, — piebilda vectēvs.

Pa durvīm bija redzams, kā Kostukpens, asti kulstīdams, laiza bļodiņu.

—         Paskaties, mazdēl, — vai tu redzi baltu vilnu Kostukpe- nam uz kājas?

—    Redzu, vectēv. Kāpēc tas tā?

— Šis suns palīdzēja tavam vectēvam nomedīt vairākus lūšus, — sacīja vecmāmuļa.

—    Lūšus? Vai tie ir briesmīgi?

O! Daudz briesmīgāki par vilku! Lūsis izskatās pēc kaķa, ir tik liels kā suns, un ausu galiņos tam ir otiņas.

—   Pastāsti, vecotēv! Pastāsti, kā jūs kopā ar Kostukpenu medījāt.

—    Tad klausies un nepārtrauc! Tas notika rudenī. Bija uzsnidzis. Taču kurp es toreiz jāju?… Ā, atceros. Jērs bija pazudis. Devos to meklēt. Skatos — uz akmens guļ lūsis. Izlaidies atpūšas. Es nolēcu no zirga un izšāvu. Zvērs iespruka vaivariņu ceros. Pieskrienu pie akmens. Sniegā asinis. Tātad ievainots. «Kostukpen,» es kliedzu, «šurp! Re — pēdas. Ej!» Un suns aizgāja zvēru meklēt. Pēkšņi — šausmīgs kauciens. Pie- skreju, skatos — aizšautais lūsis guļ uz vaivariņu saknēm. Zemei pieplacis. Bet suņa kājai izplēsts gabals gaļas, plūst asinis… Mājās pušumu aizšuvu. Suns ilgi kliboja. Tagad šajā vietā aug balta vilna… Bet vēl atgadījās tā. Es ganu aitas. Skatos, Kostukpens un Cerlikpens lenc lūsi. Zvērs nogriezās taigā. Visi pazuda. Es ar bisi jozu pakaļ. Ū-ū-ū! — iegaudojās Kostukpens. Bet Cerlikpens rej. Piesteidzies ieraugu: lūsis uzlīdis zarā, tup, acis ļauni dzalksnī. Cerlikpens — bailīgs suns — pabēdzis nomaļāk un kvankšķ. Es izšāvu. Zaros ķerdamies, lūsis nogāzās zemē. Smags bija, pamatīgs. Es metos pie Kostukpena. Vēders saplosīts, daudz asiņu zaudējis. Ko lai dara? Noraisīju jostu, pārsaitēju vainu. Lūsi uzvēlu plecos. Suni piespiedu pie krūtīm. Uz rokām pārnesu mājās. Ar stirnas dzīsliņu aizšuvu vainu. Lēti vis nedzija. Tagad Kostukpens uz lūšiem gaužām nīgrs. Toties viltīgs kļuvis. īsts mednieks! Ja uzies svaigas pēdas, nekustēs ne no vietas, iekāms lūsi būs uz- trencis kokā. Un tad rej, rej — sauc mani. Pieredzējis suns!

VECO VĪRU STĀSTI

Vectēvam bija ciemiņš — viņa sens draugs, mednieks. Izgadījies tam jāt garām, tālab iegriezies pārgulēt nakti.

Bija jau satumsis. Šerigools, apsedzies ar segu, izlikās aizmidzis. Vectēvs staigāja iekšā un ārā, stiepa malku, ko allaž vien piemeta iekurtajā dzelzs krāsnī. Malka omulīgi sprēgāja, dūmenis dziedāja.

— Nu ko tavs mazdēls? Vai par lopiņiem arī rūpējas? Neslinko? — ciemiņš apvaicājās. — Ir taču teiciens: «Kumeļš rāda, vai zirgs būs vērts, bērns rāda, vai vīrs .būs krietns.»

Šerigools klausījās, elpu aizturējis.

—   Vēl jau īsu laiciņu ir šeit, daudz neko sacīt nevaru, bet to gan, ka zēns ir lādzīgs un labprāt arī strādā, — vectēvs atbildēja. — Tikai slikti, ka viņu grūti pieskatīt. Viens mirklis, un šis jau ir prom taigā.

—   Oho! Tas ir bīstami. Šeit taču ir lūši! Bet kas viņam taigā meklējams?

—    Kas meklējams? Čiekuri!

—    Ha-ha-ha! Skaidrs. Bērnam, protams, čiekuri!

—   Taigā viņš ir pirmoreiz. Viss viņu interesē — gan zvēri, gan putni.

—    Jā… Tuvāk iepazīt kaut vienu zvēru, izsekot visu tā dzīvi, izpētīt visus tā paradumus. Interesanti… Bet tas ne tikai zēnam — arī mums nav pa spēkam. Pat ja diendienā ietu taigā — tik un tā var neko nepamanīt. Kaut kur putniņš iesvilpsies, burunducēns iepīkstēsies. Un viss. Citādi, ja šo pašu bu- runduku vēro kopš tā piedzimšanas līdz pat vecumam, nāvei. Bet tam vajag daudz laika… Āre, mednis — cik tam ir putnēnu? Medņa ligzdu esmu pats savām acīm redzējis. Tajā bija astoņas olas. Bet, lūk, rubenis… Tos savā mūžā tiku daudz medījis un tomēr nezināju, cik rubenim ligzdā olu, kādā krāsā tās un cik lielas. Šī putna ligzdā tikai nesen man izdevās ielūkoties. Tajā bija vienpadsmit olu. Par vistas olām tās mazākas, iedzeltenas, ar sarkanbrūniem raibumiem strupgalī. Un nu padomā: man ir sešdesmit gadu, taigu esmu izstaigājis krustām šķērsām, nav tāda zvēra, ko savā mūžā nebūtu nomedījis, taču rubeņa liģzdu pirmoreiz skatīju tikai šopavasar.

—    Jā… arī man nesen atgadījās kas neparasts, — ierunājās vectēvs. — Vai tu zini, kā irbēm šķiļas putnēni? Tad paklausies! Gāju meklēt zirgu: vakarā to biju atstājis piesietu, bet no rīta skatos — nav. Eju pa pēdām. Ilgi gāju. Piekusu. Piemetos atņemt duku. Sēžu un smēķēju. Skatos, ap mani riņķo divas irbes. «Nu,» nodomāju, «tām droši vien šeit ir perēklis.» Pavēros apkārt — un tiešām: reče, kur ir, un pašreiz tajā šķiļas ārā putnēni. Kā tad ar citiem putnēniem notiek? Ar knābi tie pārsit čaumalu un iznāk ārā. Bet šeit olas atveras līdzīgi ziedam, čaumalu it kā nazis pušu pāršķēlis. Un putnēns izlec ārā. Tie lec ara cits pēc cita. To ir daudz, ne lielāki par īkšķi, pelēki, īsiem spārneļiem… Saskaitīju veselus astoņpadsmit! Putnēns vispirms katrā ziņā iesvilpjas un tikai tad no vaļā atvāzušās čaumalas lec laukā… Irbju vistiņa un irbju gailītis laidelējās

gluži zemu, grasīdamies mani vai saplosīt. Es manījos ātrāk prom…

Vīru stāsti bija gari, valoda rāma. Viņi smēķēja, dzēra tēju, j pie uguns sildīja muguras. Un atkal runāja.

Serigools nodomāja: «Kaut es neaizmigtu un dzirdētu vēl.» Un tūdaļ aizmiga.

VĀVERĒNS

Vectēvs un mazdēls ik dienas dzina aitas dzirdināt uz iedobi, kurai cauri plūda dzidra, strauja upe.

Reiz vectēvs no ganāmpulka atpalika un pakliedza:

—   Pārdzen aitas apmetnē bez manis, es palasīšu malku.

Pa ceļam Serigools uzgāja rūsganu zvēriņu. Tas gulēja iz- ' stiepies pie resna ciedra saknēm. Dzīvnieciņu vērīgi aplūkojis, zēns noprata, ka tas ir vāverēns. Stāvas austiņas, liela, kupla aste. Sākumā zvērēns šķita beigts. Taču nē, tas elpo, vēders cilājas. Serigools pavērās pa stumbru augšup, taču saskatīja tikai putna ligzdiņu, tad piesardzīgi — sazini nu, ka neiekož! — viņš paņēma zvēriņu rokās. Tas tikpat kā nekustējās, vien muti vārstīja kā izsalcis putnēns. Zēns ganāmpulku sāka dzīt raitāk. Ātrāk mājup!

Iegājis jurtā, viņš tūdaļ vecmāmuļai sniedza vāverēnu. Viņa ļ pacēla galvu no šuvekļa un, uzmetusi skatienu zvēriņam, iesaucās:

—   Ai! Ko tad tu!,

—   Tas, vecomāt, ir vāverēns.

—    Kāpēc tu ņem tādu rokās? Met tālāk prom! Kas zin, kāpēc tas nobeidzies? Kāda indeve tam bijusi? Tikai mani nobiedēji, muļķīti!

—   Nē, vecomāt, vāverēns ir dzīvs. Es to atradu zem ciedra. Tas no manis nebēga: nebaidās.

—   Nu, ja nebaidās, tad ir slims! Nes prom uz mežu! Citādi, nedod dies, pats saslimsi!

Bet Serigools nolika vāverēnu saudzīgi uz paklājiņa un vieg- lītiņām noglāstīja pūkainās austiņas un rudo astīti. ^

Pārnāca vectēvs ar malkas nastu. Serigools viņam ātri pa- stāstīja par vāverēnu.

—   Nu rādi šurp! Šķiet, ka dzīvs. — Vectēvs uzlika zvērēnu uz plaukstas. — Izsalcis. Vēders gluži tukšs. Redzams, māti pazaudējis. Sasildiet tam pienu.

Taču, lai kā vectēvs un mazdēls pūlējās padzirdīt vāverēnu ar pienu, viņiem tas neizdevās. Zvēriņš bija cieši sacirtis zobus un no karotītes nedzēra. Dabūt vaļā tam muti neizdevās. Beidzot vectēvs izdomāja. Iemērca pienā gabaliņu marles un iestūķēja to vāverēnam mutē. Tas sāka zīst. Un necik ilgi — atvērās skaidrās, melnās vāverēna actiņas.

—   Tagad neaiztiec to. Ieliec kastē! Lai atgūst spēku, — noteica vectēvs.

Šerigools ielika saplākšņu kastes dibenā vilnu un saudzīgi ieguldīja tajā vāverēnu.

—   Bet kur palikusi vāverēna māte, vecotēv?

—   Laikam būs aprijis kāds plēsoņa.

Līdzko Šerigools no rīta pamodās — tūlīt kastei klāt. Vāve- rēns blisināja ačeles, tiecās kustēties, taču bija vēl vārgs. Zvēriņš spēku atguva tikai trešajā dienā. Ačeles šaudījās, pats lēkāja pa kasti un pa caurumu lūrēja laukā. Bet piektajā dienā vectēvs mudināja mazdēlu laist vāverēnu brīvē — paskatīties, vai tas bēgs prom vai ne. Šerigools bažījās, ka vāverēns aizbēgs, tomēr vectēvu vajadzēja klausīt. Zvērēns līksmi ielēca zālē, pēc tam nedaudz mirkļos bija jau uzrāpies uz aploka žoga un ņirbināja prom pa sklandu. Curekpens to pamanīja un sāka riet. Vāverēns sabijās, nolēca zemē un metās uz jurtai tuvējo lapegli. īss brītiņš — un tas jau bija kokā.

—   Vāverēn! Vāverēn! Nāc šurp! — sauca Šerigools. Taču veltīgi.

Vāverēns ne tikai nenāca lejā, bet traucās augstāk un augstāk.

Zēns noskuma. Tad vectēvs ieteica:

—    Ielej trauciņā pienu un tad sauc vāverēnu.

Šerigools izskrēja no jurtas ar piena trauciņu un atkal iesaucās:

—   Vāverēn! Vāverēn!

Un — tavu brīnumu! — vāverēns nāca pa stumbru lejup. Nokļuvis līdz zemākajam zaram, zvēriņš nogūlās uz tā.

—   Vāverēn, nāc nu šurp! — Un Šerigools pastiepa augšup pienā samērcētu marles vīstoklīti. Zvēriņš uzlēca zēnam uz pleca un zīda marli. Aiz prieka Šerigools nezināja, kur dēties.

—         Vecomāt, skaties, vāverēns nonācis lejā!… Vectēv! — viņš gavilēja. — Nu es to vairs nelaidīšu prom, tas ir mans! Turēšu to kastē!

—         Nedrīkst, mazdēliņ, to turēt kastē. Tas nobeigsies. Lai dzīvo brīvē. Bet pie tevis nāks dzert pienu.

Vectēvam bija taisnība. Līdzko vāverēns ieraudzīja piena trauciņu, tūdaļ skrēja klāt. Gadījās, ka tas uzradās jurtas apkaimē arī nesaukts, ja bija izsalcis.

Šerigoolam ar zvēriņu bija arī īpaša rotaJa — abi sacentās skriešanā ap aploku.

Un tomēr zvēriņš pazuda. To izmeklējās pa malu malām.

—   Vectēv, varbūt Curekpens to apēdis?

—    Nē, mīļumiņ, Curekpens vāverēnu neēdīs.

—         Nu ko tas skrēja prom! 2ēl gan! Tik jauks bija mans vāverēns! Ē, tomēr vajadzēja to turēt kastē…

—         Tā, mīlīt, nerunā, — sacīja vecāmāte. — Dzīvai radībiņai vajadzīgs zemes dzīvīgums, nevis kaste.

Bet Šerigools savu jestro sprigacīti vāverēnu vēl ilgi atcerējās.

PAREIZI!

Klāt bija sienalaiks. Daudzi gani jau strādāja, bet Odanools vēl nebija sācis. Fermas pārzinis Sirools reiz bija iegriezies un atgādināja. Drīz pēc tam kopā ajr viņu ieradās kolhoza priekšsēdētājs.

—   Mīļais draugs, laiks sākt siena vākšanu, — viņš sacīja.

—         Zinu, priekšniek, —• atbildēja vectēvs, — zinu, tikai, redzi, nav man palīga…

—         Mēs par to domājām, — sacīja priekšsēdētājs, — bet pats saproti, kāds tagad laiks: katrs cilvēks ierēķināts…

—         Ja es iešu pļaut, kas ganīs aitas? Un, ja vēl rodas zudumi, kas tad atbildēs? — vaicāja vectēvs.

Priekšsēdētājs paskatījās uz vecomāti.

Vai tava večiņa nav palīgs? Vai viņa nevar ganīt?

Nē, nē, uz mani neceriet! Es ar aitām taigā neiešu, man lai a bail! — vecāmāte ievaimanājās.

Gaišā dienas laikā lācis cilvēkam virsū nebruks… Nu labi jau, labi. — Priekšsēdētājs šajā brīdī ieraudzīja Šerigoolu.

-Cik zēnam gadu?

—   Desmit, — atbildēja vectēvs.

—    Re nu, un vēl saki — neesot palīga. Vai mazdēls nav palīgs?

—   Tikai manu mazdēlu neaiztieciet! Vai tad viņš var ganīti Viņš vēl ir mazs! — aizstāvēja vecmāmuļa.

—   Padomā, mīļais Odanool, — sacīja priekšsēdētājs, — padomā, kā izgrozīties, taču ar pašu spēkiem vien būs jāiztiek. Mums cilvēku nav.

Drīz priekšnieki aizgāja. Šerigools sāka spēlēt aļčikus[2].

—    Rīt tev tomēr būs jāgana, — vectēvs sacīja vecaimātei.

—   Vai re, ko sagudroji — man jāganotli Apkārt taiga, lāči, vilki, bet es, veča, lai ganot! Nē, man bail.

Vectēvs neiebilda. Viņš domāja. Ar Šerigoolu viņi abi jau daudz dienu bija kopā ganījuši. Par zāli zēnam tagad nojēga ir, viņš zina, kurās vietās dzenami lopi. Zēns ari viens varētu ganīt aitas.

—    Paklau, mazdēl, tev taču ir divi suņi, — vai viens tu spētu noganīt?

—    Ko tu runā? Viņš taču bērns… — iebilda vecāmāte.

Vecais vīrs viņas vārdos neklausījās, bet gaidīja, ko atbildēs

Šerigools.

—    Un kur būtu jāgana? — vaicāja mazdēls.

—    Nedzen tālu. Gani Dongula kalnā. Tas ir klajš apvidus bez mežiem, un tur nav bīstami.

—    Nu, ja tā, es iešu bērnam līdzi, ganīsim abi.

—    Labi, vecomāt, ganīsim abi.

*— Āre, tas ir pareizi! — nopriecājās vectēvs. — Un vecmāmuļa tev pastāstīs pasaku par to, kā sērdienis Oskisools iemācījies trīs gudrības un uzvarējis ļauno hānu.

SŪDZĪBAS

Saule rietēja, kad vecais vīrs pārnāca mājās no siena pļaujas. Aitu vēl nebija, kaut gan tām šajā laikā jau vajadzēja atrasties aplokā.

—    Kur ir aitas? — viņš vaicāja, no zirga nenokāpjot.

—    Tur, aiz paugura. Serigools tās tūlīt pārdzīs, — atbildēja vecāmāte.

Vecais gans uzjāja paugurā. Serigools, vectēvu ieraudzījis, sāka aitas mudināt. Drīz viņš tās ielaida aplokā.

—    Kāpēc tik vēlu, mazdēliņ?

—   Negribēja iet uz mājām, ar lielām pūlēm baru pagriezu.

—    Redzams, esat slikti ganījuši. Redzams, tās nebija paēdušas.

—   Lai nu viens saka — nebija paēdušas! Kā tad tā? Vasaras diena garu garā, un zāles vai cik! Un vēl nav paēdušas? — Šāds pārmetums vecomāti aizkaitināja.

—    Es, vecotēv, kopā ar vecomāti vairs neiešu ganīt. No viņas tikpat nekāda labuma nav.

—    Kas tad nu? Par ko tu runā! — vecāmāte apmulsa.

Vectēvam spruka vaļā smiekli.

—• Tu saki — no viņas maz labuma? Kāpēc tad tā?

—    Zini, kāpēc: viņa neļauj aitām ganīties, tur tās vienā vietā.

—   Tā gan. Es taču teicu, ka aitas nav paēdušas. Tagad tas ir skaidrs.

—    Un, ja es kaut ko pavaicāju, viņa nezina. Dongula kalnā tieši no zemes izspurdza prāvs, svītrains putns. Es prasīju, kā to sauc, bet vecāmāte nezina.

—   Tā, mazdēliņ, būs bijusi baltā irbe.

—   Un vēlāk, kad mēs gājām uz dzirdinātavu, garām pašāvās vēl viens liels putns, ar spārnu aizsedzis galvu…

—   Tā būs bijusi medņu vista. Redzams, kaut kur tuvumā atradušies tās mazuļi.

—   Un vecāmāte nav piedabūjama, mežam klāt, vienmēr meklē klajas vietas.

—   Redzi nu, cik viņa ir bailīga! Bet vai pasaku pastāstīja?

—    Nē. Viņa visu laiku uz mežu vien lūrēja, it kā nupat vilks skries ārā. Pasaku — viņa sacīja — labāk pastāstīšu vakarā.

—   Tātad rīt tu vecmāmuļu līdzi neņemsi? Vai viens tiksi galā?

—   Ja ar Saini jāšu, tad tikšu galā, — Serigools pašapzinīgi atbildēja.

—     Nu nē, draugs, uz Saini neceri. Man priekšā tālāks jā-

jiens — pāri kalnu pārejai. Sēdies vien laukajam vērsēnam mugurā.

Ar vērsēnu jāt Šerigoolam nemaz netikās, bet ko darīsi? Labāk ar vērsēnu nekā stibīt kājām.

STIRNAS

Pazuda aitiņa. Vectēvs jāja to meklēt. Arī Serigoolu paņēma līdzi — uzsēdināja Sainī sev aiz muguras. Un — plecā uzkāra bisi. Vectēvam bise vienmēr ir klāt.

Viņi izjāja cauri vairākām gravām un aitiņu atrada. Viņi dzina to mājup. Vectēvs gāja kājām, bet zēns jāja ar Saini. Pēkšņi vectēvs it kā sastinga un pamāja Šerigoolam: sak, stāvi, nekusties! Arī Sainis saslēja ausis. Netālu lejup pa nogāzi nāca stirna. Tā apstājās un paklusi ievēkšķējās. No krūmiem tūdaļ izlēca divi raibi stirnēni, piegrūda purniņus stirnas tesmenim un sāka zīst.

Šerigools iesaucās:

—   Ai, vecotēv, cik tie ir jauki!

Un atkal palūkojās uz pļaviņu, bet tur neviena vairs nebija.

—   Vectēv, kur tie palika?

—   Aizbēga. Tu aizbaidīji.

Ceļš veda gar jaunām lapeglēm. Šerigools nopūtās.

—   Vecotēv, vai stirnu gaļa ir garšīga?

—- Pat ļoti garda, mazdēliņ. Ēdot tā vien pielūko, ka nenorij mēli.

—   Tad kāpēc tu nešāvi? Bise tev taču bija.

Aitu gans pasmaidīja.

—    Ko, vai stirnu gaļu gribi nomēģināt?

—   Gribu.

—     Āre, rudenī, kad uzsnigs, nomedīšu kādu treknāku ragaini un aizvedīšu tev nieres. Bet tagad bucēnus šaut nedrīkst. Lai aug!

Saulriets izplēnēja. Putni aprima. Pat sienāži vairs nesisi- naja. Bet naktsputni vēl nebija izlidojuši. Klusums.

šerigoolam joprojām prātā bija stirnēni.

Vecotēv, bet kāpēc stirna gāja pie tiem no augšas? Vai slirnēniem māte vienmēr nestāv klāt?

Nē, mīļais, kopā ar tiem viņa ir tikai naktī.

—    Un dienā?

—   Dienā stirna savus mazuļus bēdzina no plēsoņām.

—   Tad stirnēni saprot, ko māte tiem saka?

—   Stirna radina mazuļus būt piesardzīgiem, un tie māti klausa. No rīta tā atved tos uz biežņu. Līdzko tā jauš briesmas, uzsit ar kāju pret zemi un skrien prom. Stirnēni saprot un nogulstas. Un gulēs visu dienu, kamēr vakarā atgriezīsies māte.

«ŠIJĀN, VECOMĀT»

Jurtā bija dažas grāmatas. Vecmāmuļa tās saudzēja un glabāja lādē. It sevišķi viņai patika «Tuviešu pasakas». Ja izgadījās pavaļa, viņa ņēma grāmatu laukā un sniedza mazdēlam—< lasi! Šerigools nekad neatteicās; vairākkārt bija lasījis vienas un tās pašas pasakas. Pat no galvas tās jau zināja. Taču vecmāmuļa lūdza vēl un vēl.

Un nu viņa atkal bija izņēmusi to pašu grāmatu.

—    Palasi, mazdēliņ, pašu pirmo pasaku — par spēkavīru.

Te Šerigools atcerējās, ko bija sacījis vectēvs.

—   Vecomāt, — viņš iebilda, —• es tik daudz pasaku esmu tev izlasījis, bet savējo tu man vēl neesi pastāstījusi. Pasaku par to, kā sērdienis iemācījies trīs gudrības un uzvarējis ļauno hānu.

—   Man taču viss jau aizmirsies…

—    Šijān[3], vecomāt. nu, reiz sensenos laikos dzīvoja…

—    Sijān, — vecāmāte pēkšņi sāka un apsēdās ērtāk.

PAR OSKĪSOOLU, KAS IEMĀCĪJĀS TRĪS GUDRĪBAS

Reiz sensenos laikos dzīvoja nabaga puisis. Mātes viņam nebija, bija vienīgi vecs, vecs tēvs. Puisi sauca Oskisools — sērdienis.

Vecītis drīz nomira. Dēlam viņš atstāja trīsdesmit zirgu, trīsdesmit govju un trīsdesmit kazu. «Man nav ne brāļu, ne māsu,» prātoja Oskisools. «Ko es viens iesākšu ar tik daudziem lopiem? Labāk apmainīšu tos pret trim gudrībām.»

Viņš aizdzina lopus uz ziemeļiem. Un ieraudzīja trīs jurtas. Viņš iegāja vienā no tām. Tur cilvēki spēlēja šahu.

—   No kurienes nākdams? Ko gribi rast? — viņam vaicāja.

—   Nāku no dienvidiem. Vecāki nomira. Atstāja man daudz lopu. Esmu nolēmis apmainīt tos pret trim gudrībām. Iemāciet mani spēlēt šahu, un es par to jums atdošu trīsdesmit kazu, — sacīja Oskisools.

Spēlmaņi bija ar mieru, paņēma no puiša trīsdesmit kazu un mēneša laikā iemācīja viņam spēlēt šahu. Oskisools pat kļuva pārāks par saviem skolotājiem. «Viena gudrība nu ir apgūta,» viņš nodomāja, «jāiemācās vēl divas.» Viņš atsveicinājās no skolotājiem un aizdzina lopus uz ziemeļiem.

Itin drīz viņš piejāja pie jurtas. Tajā trīs vīri rādīja cits citam ķīniešu trikus.

—   No kurienes nākdams? Ko gribi rast? — viņam vaicāja.

—    Nāku no dienvidiem. Vecāki nomira. Atstāja man daudz lopu. Esmu nolēmis apmainīt tos pret trim gudrībām. Vienu jau protu — esmu iemācījies spēlēt šahu. Ierādiet man savus trikus, un jūs saņemsiet trīsdesmit govju, — sacīja Oskisools.

Triku meistari bija ar mieru, paņēma no viņa trīsdesmit govju un mēneša laikā ierādīja viņam savu mākslu. Triku veiklībā Oskisools kļuva pat pārāks par saviem skolotājiem. «Divas gudrības es tagad zinu,» viņš nodomāja. «Jāiemācās vēl viena.» Viņš atsveicinājās no skolotājiem un aizdzina zirgus uz ziemeļiem.

Un atkal viņš sastapa jurtu. Tajā trīs vīri sēdēja un rēķināja. Oskisools viņiem pastāstīja, ka savas kazas un govis apmainījis pret divām gudrībām — viņš protot spēlēt šahu un rādīt trikus.

—    Iemāciet man rēķināt — un jūs saņemsiet divdesmit deviņus zirgus, — viņš sacīja.

Mācītie vīri bija ar mieru, paņēma no Oskisoola divdesmit deviņus zirgus un mēneša laikā iemācīja viņam rēķināt. Oskisools skaitļoja tikpat labi kā viņa skolotāji.

«Trīs gudrības es protu, tagad varu doties uz ālām[4].» un ar savu vienīgo zirgu aizjāja.

Drīz viņš padzirdēja, ka viņpus kalnu pārejas dzīvo Kara- tihāns, kas spēlē šahu ar visiem atbraucējiem. Kuru hāns apspēlē, tam visu mūžu bez algas jāgana hāna aitas, bet, kurš trīs lāgus apspēlē hānu, var paņemt visus hāna lopus kopā ar ganiem. Taču līdz šim vēl neviens hānu nebija apspēlējis. Ikviens, kurš ar hānu bija spēlējis, uz mūžu kļuvis par hāna strādnieku.

«Ar Karatihānu man jāspēlē,» Oskisools nodomāja, «ne velti esmu apguvis trīs gudrības.»

Nojājis lejā stepē, puisis ieraudzīja milzumu aitu. Tās bija Karatihāna aitas. Oskisools saskaitīja, cik tām bija ganu. Pavisam deviņdesmit deviņi. «Ja es zaudēšu, būs simts. Bet, ja es laimēšu, visi gani būs brīvi.» Un Oskisools droši devās uz priekšu.

—    No kurienes esi? Ko tev, ceļiniek, vajag? — Karatihāns viņam vaicāja.

—   Esmu atjājis no aizkalnes. Gribu saspēlēt ar jums šahu. Esmu dzirdējis, ka varot laimēt jūsu lopus, — atbildēja Oskisools.

—   Ha-ha-ha! — hāns iesmējās. — «Laimēt»! Kad nonāci no kalniem, vai tu kaut ko redzēji?

—   Jā, hān, redzēju jūsu aitas un ganus.

—   Vispirms ej un izskaiti, cik tur ir ganu, un pēc tam spēlēsim, — sacīja hāns.

—   Es jau izskaitīju, — Oskisools atbildēja. — Pavisam ir deviņdesmit deviņi. Ja es spēli zaudēšu, būs simts. Bet, ja laimēšu, visi gani būs brīvi! %

Hāns pabrīnījās, ka vienkāršs cilvēks iemācījies skaitīt, un apsēdās spēlēt. Drīz viņš saprata, ka zaudē.

—   Ē-ē, puis, pag, šahs ir grūta, ilgstoša spēle. Bet cilvēkam ir arī jāēd un jādzer. Tāpēc atpūtīsimies, paēdīsim, — viņš sacīja.

Hāna sieva atnesa viņiem ēdienu divos zelta šķīvjos. Oskisools noprata, ka hānam nolikts priekšā ēdiens, kas redzi apskaidro un prātu rosina, bet viņam nolikts priekšā ēdiens, kas redzi aizmiglo un prātu skurbina. Ne velti viņš bija mācījies pie triku meistariem. Brīdī, kad hāņs samirkšķināja acis, Oskisools paguva šķīvjus samainīt. Hāns neko nemanīja.

Paēduši viņi turpināja spēli. Pēc dažiem gājieniem hāns zaudēja.

—    Pirmajā lāgā esmu laimējis, jālaimē vēl divus lāgus, — mierīgi sacīja mācītais puisis.

Hāns naidīgi paskatījās uz viņu un sāka spēli pa otram lāgam. Un atkal Oskisoolam labāk veicas, un atkal hāns kliedz:

—   Atnes, sieva, garšīgu ēdienu — mums jāiestiprinās!

Viņiem priekšā atkal uzradās divi zelta šķīvji, un veiklais

puisis atkal prata tos samainīt.

Ieturējušies viņi spēli turpināja. Hānam acis aizmiglojās. Viņš nezināja, kas jādara, un ātri vien zaudēja.

—    Atlicis jūs apspēlēt vairs tikai vienreiz, — sacīja Oskisools.

Hāns pameta tramīgu skatienu uz puisi, un viņi sāka pēdējo spēli. Jau pēc pirmajiem gājieniem hānam kļuva skaidrs: Oskisoolu viņam nepieveikt. Vēlreiz viņš pavēlēja atnest ēdienu, un vēlreiz Oskisools samainīja šķīvjus. Līdzko hāns paēda, acīs viss viņam sāka ņirbēt, figūras lēkāt. Trīs gājienus izdarījis, hāns saņēma matu.

—    Nu redzi, hān, trīs lāgos esmu laimējis! Visi lopi un visi gani tagad ir mani! '

Hānam pat nebija ko iebilst. Nabadzīgā puiša uzvaru vajadzēja atzīt. Zēl atdot lopus un ganus, taču neko nevar darīt.

—   Tagad viss ir tavs, — klusi noteica Karatihāns. — Saņem savu īpašumu.

—    Man bagātības nevajag, — sacīja mācītais puisis. — Visi gani būs brīvi. Un katram es dāvinu tās aitas, kuras tie ganījuši.

To pateicis, Oskisools uzsēdās zirgā un aizjaja.

UZBRUKUMS NAKTĪ

N'akts. Apmācies. Tumšs kā akā. Kaut kur tālu, tālu, it kā no pazemes nākdams, ducina pērkons.

Aitu gana jurta ir līdzīga ceļinieka apmešanās vietai. Allaž vien ierodas kāds pārnakšņotājs. Šoreiz tas ir vecāks kolhoznieks.

Vecāmāte pateica Šerigoolam:

—   Viņš ir tavs tēvocis.

Pēc vakariņām viņi iekārtojās naktsguļai. Pēkšņi visi trīs suņi neganti ierējās un aizlikās kaut kur lejup. Aitu gans tūdaļ izskrēja no jurtas.

—    Ku-ut! Tru! Ņem ciet! — viņš kliedza.

—   Ai, kas tad nu? Būs laikam zvērus saoduši? — gultā gulēdama, ievaimanājās vecmāmuļa.

Suņu rejas skaidri vēstīja, ka atgadījies kaut kas nelāgs. Vai nu zagļi pielavījušies, vai zvēri uzklīduši. Trauksmaini iezvie- dzās zirgi, norāvās no slitas un krākdami atauļoja pie jurtas. Aitas sāka skraidelēt pa aploku. Iemāvās govis. Gans labinošā balsī lūkoja aitas nomierināt. Pēc tam pieskrēja pie jurtas un pakliedza ciemiņam:

—    Kaut kas atgadījies. Zirgi norāvušies no slitas! Nāc ārā!

Un divreiz izšāva gaisā. Atbalss dobji noskanēja taigā. Visi

mazliet nomierinājās. Lūkoja apjēgt, kas īsti atgadījies. Zaglis? Slapstās?

—   Nē, — sacīja vectēvs, — zaglis tas nav bijis. No zagļa zirgi neiztrūksies. Redziet, cik liels ir to nobīlis, pat mietiņus tie izrāvuši. Tas būs bijis lācis vai vilks.

—   Vecotēv, vai tie neatgriezīsies?

—    Kuš… tā nedrīkst runāt, — bažīgi noteica vecāmāte. — Dzīvniekiem ir savi ceļi. Viņi paši zina, kur un kad tie ir staigājami…

Suņi pēkšņi atkal uztrūkās. Lopu tramīgums jautās spēcīgāk nekā pirmīt. Aitu gans atkal izšāva gaisā. Varēja dzirdēt suņus kādam klūpam virsū, jezgu, plēšanos un smagus sēcie- nus…

—    Lācis! Večuk, nāc ārā! •— vectēvs^kliedza tēvocim.

—   Mazdēliņ, šurp pie manis! — vecmāmuļa bailīgi nošļupstēja, rausdama sev pār galvu segu.

Šerigoolam pār miesu pārskrēja šermuļi. Viņš uzlēca no sava tūbas gabala un ielīda pie vecmāmuļas zem segas.

—    Kur tu esi iekritis? Dod ātrāk skalu! — kliedza vectēvs.

—   Bail līst laukā, — ciemiņš trīsošā balsī atsaucās. Viņš paķēra cirvi un sāka klabināt ģelzi pret tā asmeni.

—    Skalu! Drīzāk! Lācis nāk virsū! — uzbrēca vectēvs.

Bija dzirdams, kā lācis tuvojas jurtai. Aplokā, nadziņiem

knakšķot, šaudījās aitas. Mauroja govis. Kā lai kavējas jurtā?

Bet ciemiņš nekust ne soli, vien savus dzelžus klabina, cerēdams šādi aizbaidīt zvēru. Šerigools uzlēca kājās, pakampa no krāsns liesmojošu sprunguli, izmetās ārā no jurtas un iedeva to vectēvam. Drīz jurtas tuvumā liesmoja divi ugunskuri. To gaisma aizspīdēja tālu. Labi noderēja žagaru kaudzes, ko vectēvs laikus bija sagādājis.

Lācis atkāpās. Bija dzirdams, kā tas iet, zariem brikšķot. Šis troksnis lopus ļoti biedē. Suņi no zvēra neatlaidās ne par sprīdi.

Vasaras nakts ir īsa. Svīda gaisma. Lācis pazuda taigā.

Šerigools redzēja, kā vectēvs ienāk jurtā, kā smagi noliek bisi un pieiet pie koka muldiņas ar hoitpaku — skābpienu. Viņš ilgi dzēra. Kausiņu pēc kausiņa. Cik daudz to vectēvs iztukšoja! Pēc tam ar delnu viņš notrausa lūpas un pēkšņi nodārdināja:

—         Kas jūs par ļaudīm! Kā drīkst tik aplam baiļoties! Jūs esat sliktāki par mazu bērnu!…

Viņam neviens neiebilda. Vecmāmuļa izvīkšķījās no segas.

—   Dod ko vēsāku padzerties, — viņa lūdza.

Šerigools ieraudzīja, ka vecmāmuļa nosvīdusi gluži slapja.

—   Ek, sirds… — viņa nopūtās.

Aitu gans nepakustējās. Viņš smēķēja. Tad Šerigools uzcēlās un vecmāmuļai padeva tējkannu. Viņa to sakampa un dzēra tieši no pīpīša.

—. Ielej arī man, radabērniņ, — lūdza ciemiņš. — Slāpst. Vēl visas iekšas trīs…

Tā pagāja negulētā nakts. No rīta kaimiņu ālas siena pļāvēji, garām ejot, iegriezās aitu gana jurtā. Ilgi spriedelēja par lāci. Uzteica Šerigoolu. Taču vislielāko atzinību guva pats gans un viņa suņi.

PĻĀVĒJI

Viņi veda stirpas. Krāva zārdu. Darbu vadīja fermas pārzinis Sirools. Ieraudzījis Šerigoolu, viņš jautri uzsauca:

—         0! Odanoola mazdēls pie mums ieradies! Tagad darbs ies sparīgāk.

Viņš piegāja pie zēna, saņēma aiz pleciem, pagrieza un sacīja:

—         Paveries lejup! Vai redzi šo kalna atradzi? Tieši aiz tās ir tava vectēva ziemas apmetne, mēs gādājam viņa aitu baram sienu. Tev jāstrādā labāk par citiem.

9fi

—         Kad večuks brauks pēc siena, viņš vienmēr atceresies tevi, — piebilda klāt pienākušais pļāvējs.

Tika sadalīti darbi. Divi norīkoti uz mežu atgādāt kārtis zārdam. Sešiem ar trim zirgiem uzdeva vest sienu. Viņu vidū bija Serigools un tēvocis Sirools.

—         Kustieties veicīgāk, — tēvocis skubināja. — Zirgus nav ko saudzēt, tagad ir vasara, nekas tiem nekaitēs.

Koškēlgas ieleja ir plaša, siena tajā daudz. Stirpas stāv garu garām rindām.

—   Cik daudz to, tēvoci Sirool! Kad mēs tās novāksim?

—    Šodien jānovāc. Vai darba baidies?

—    Nē, es tāpat vien pavaicāju.

—    Nu tad tik brauc šurp zirgu.

Šerigoolu interesē viss: gan tas, cik ērti novāc sienu ar šļūci, gan tas, kā sienu sazārdo…

Atšķūrētās stirpas sagaidīja vīri ar dakšām.

—   Padod šurpmāk, šurpmāk… Lūk, tā, braši!

—   Dūšīgs mazdēls Odanoolam!

Tādi vārdi rosināja Šerigoola centību. Zirgu viņš pātagoja un skubināja… Taču Sirmis par sitieniem neko neiztaisīja, soļoja nesteigdamies. Drīz Šerigools izdzirdēja:

—         Tu it kā mazliet atpaliec. Paskaties, kā strādā Kaldar- ools: kamēr tu izbrauc vienreiz, viņš pagūst apgrozīties divreiz.

Šerigools sienu veda reizē ar Kaldaroolu. Kaldarools bija nedaudz vecāks, zirgs viņam bija rūsgans — niķīgs un straujš. Tas vai ik brīdi meta galvu atpakaļ un uz vietas nevarēja nostāvēt. Kamēr šļūci piekrāva ar sienu, Kaldaroolam zirgu vajadzēja pieturēt. Apskaužams braucējs, kam ir tāds zirgs! Bet Sirmis — sit to vai nesit, soli nepieliks. Šerigools sacīja tēvocim:

—         Apnicis man tik slinks zirgs! Būtu man tāds kā Kaldaroolam!

•—v Nē, brāl, no pārāk strauja zirga maz labuma. Ātri aizkūst.

Pēcpusdienā Kaldarools veda sienu jau ar citu zirgu.

—    Bet kur ir tas rūsganais?

—         No paskata it kā likās labs. Taču darbam — nederīgs. Piekusa.

Šerigools priecājās. Viņa Sirmis vispārākais. Rāmi velk. Izturīgs. Zēna domas it kā jauzdams, arī pļāvējs sacīja:

—     Tavs Sirmis laikam skurstenī ārdēts! Nav pat nosvīdis! īsts darba zirgs.

Nemanot sāka krēšļot. «Nez kad es pie ogām tikšu?» Serig- ools nodomāja.

Ceļā starp ālu un Koškēlgu ir grava. Un upeņu tajā vai biezs! No rīta pļāvēji īsu brīdi tur bija pakavējušies. Ogas lielas, ienākušās. Ai, cik gardas! Serigools bija paguvis tās tikai nogaršot, un jau bija jāiet prom! «Atceļā pieēdīšos ogu tik, cik iekšā līdīs,» viņš tobrīd nodomāja. Bet pa kuru laiku lai pie- ēstos? Visi strādā, darbam ne galu samanīt.

•— Kad brauksim mājās, tēvoc?

—    Ko, vai esi piekusis?

—    Nē. Gribētos paogot, kamēr nav satumsis.

—     Nu, ogas nekur nepazudīs. Pagūsi rīt. Bet šodien jāpastrādā.

—     Un, kaut gan tumsa jau nāca virsū, tēvocis Sirools vēl neatlaidīgāk skubināja:

—      Lūkosim, zēni, šodien novākt visu. Naktī pēkšņi var uznākt lietus.

Un, priekšzīmi rādīdams, pats rāvās vēl sparīgāk.

Iedziedājās nakts putni. Atspīdēja mēness. Un ielejā vairs nebija nevienas stirpas. Vidū kā milzu māja pacēlās zārds.

«PALDIES, EMČI!»

Aitu gana jurtā veterinārārsts Sariglars Bazirools bija biežs viesis. Serigoolam viņš ļoti patika. Ārsts lāgiem ar zēnu parotaļājās, bet, ārstējot aitas, sauca viņu sev palīgos: «Uzsildi, draudziņ, ūdentiņu. Jāizšķīdina zāles!», «Panāc šurp, Serig, pieturi aitiņu!».

Ārsts ir ļoti skaļš un jautrs cilvēks. Kur viņš parādās, tur ir smiekli. Serigools nespēja vien viņā atskatīties. Kad Sariglars ierodas, zēns pie viņa vien stāv.

Aitu gans nule kā pārvācies uz rudens apmetni, aizvadījis tajā tikai vienu dienu. Ir vēls vakars.

—     Ai, draugs Serigool, triec ātrāk prom savus plēsoņas! Glāb! >— atskanēja jautra balss.

Jurtā uzreiz bija skaidrs: ieradies veterinārārsts. Desmit dienas viņš netika redzēts — bija jājis pa citām ālām. Ņēmis analīzēm asinis no aitām, potējis tas.

Šerigools izdrāzās no jurtas un suņus apsauca.

—   Vai visi sveiki un veseli? Ko lopiņi, neviens nav pazudis? Vai mana palīdzība vajadzīga? Kā jūtas slimā aitiņa?

—    Labdien, lūdzu, iekšā!

—    Ko tad tu, draugs, tā pēkšņi aizklejoji? — ārsts smiedamies vaicāja aitu ganam. — Es itin mierīgi jāju, nesteidzos; domāju — gan jau pie tevis pārgulēšu. Ierodos tavā čailagā, bet tur tukšums. Man kļuva baismi. Visapkārt tumsa. Cik tur trūka, un zvēri būtu mani notiesājuši…

—   Ei nu! Kur tad tie bija? — vecmāmuļa satrūkās.

—   Tur, kur tiem jābūt.

—   Hm … — aitu gans pavīpsnāja.

—   Viņš atbildi parādā vis nepaliks. — Vecmāmuļa laipnīgi paskatījās uz Sariglaru.

Šerigools, kā arvien, ierīkojās blakus ārstam un, lūkodamies viņā, tvēra katru vārdu, kas nāca no viņa mutes.

—   Redzi, Šerig, kā dažkārt iet, — Sariglars uzņēma valodu. — Mums ir tāds sakāmais: kurš atnāk uz taigu — tūdaļ gremo, kurš atnāk uz ālu — tēju malko. Ha-ha-ha! Bet man rīkle izkaltusi un vēders ir tukšs.

—    Ko sēdi? Mielo ciemiņus! — vecais vīrs uzsauca.

—   Tūlīt, tūlīt! — Sarosījās večiņa.

—    Kā sokas darbs?

—   Viss kārtībā.

—   Vai kritušu aitu nav? Noklīdušu arī ne?

—   Viena pazuda. Tā pati, kas slimoja. Mēs meklējām, bet veltīgi. Būs vilki saplosījuši.

—   Necik ilgi nevarējām to meklēt, — vecmāmuļa aizbildināja ganu, — sākās lietavas, laiks,. bija prom iet. Vajadzēs uzrakstīt aktu, mīļais emči1 .

—   Arī es to izmeklējos — nekur nav, — sacīja Šerigools.

—   Ak nav. Ja tā, draugs Šerig, parādīšu tev triku. Vai gribi?

—   Ļoti gribu, tēvoci Sariglar! Bet kādu?

—   Tūlīt redzēsi.

Veterinārs piecēlās un izgāja no jurtas. Un tūdaļ durvīs pa- bāzās aitas galva.

' Emči — dziednieks, ārsts.

—    Kas tad tas? Aita? Kā šis lopiņš no kūts izkļuvis? Tā taču ir ciet! — Vectēvs uztraucās. — Mazdēl, skrej paskaties!

Aita ienāca jurtā. Serigools iesaucās:

—   Ai, šī taču ir tā pati pazudusī aitiņa!

—   Ko? Pazudusī aitiņa? — Aitu gans iepleta acis. — Kā viņa varēja te gadīties?

—   Skaidrs, ka tā pati, vectēv. Tas jau ir tēvoča Sariglara triks!

Ienāca veterinārārsts.

—   Jā, — viņš sacīja, — šo aitiņu es uzgāju jūsu čailagā. Pati bija pārnākusi mājās, tikai jūs jau bijāt prom. Un man bija jāparāda tai ceļš uz jūsu jauno apmetni. Saņemiet nu bēgli.

Visi iesmējās. Bet vecmāmuļa noteica:

—   Paldies, emči!

UZ REDZĒŠANOS!

Serigools apmierināts, ka bijis taigā. Tagad viņš zina daudzu koku un augu nosaukumus, guvis nojēgu par zvēru un putnu paradumiem. Tagad viņš prot arī aitas ganīt un sienu grābt. Un atpūties — jāteic •— lieliski! Arī upeņu ir ēsts tik daudz kā vēl nekad. Un ko tik viņš te nav uzzinājis! Būs, ko zēniem pastāstīt.

Cailagā bija jauki. Serigools jūt, ka šovasar kļuvis stiprāks. Arī tik gļēvs vairs nav. Šodien viņš pošas mājup.

— Uz redzēšanos, vecotēv! Uz redzēšanos, vecomāt! Neskumstiet! Nākamvasar visādā ziņā atkal atjāšu. Esmu izdomājis tā: kad beigšu skolu, strādāšu par aitu ganu. Bet pēc tam mācīšos par veterinārārstu, lai kļūtu tāds kā tēvocis Sariglars.

SATURS

Ulugčailags …… 4

Viesi………………………………………………… .4

Kas tad tas? . ……………………………………. 6

«Ai! Vectē-ē-tiņ!»……………………………….. 7

Aitu gana suņi……………………………………. 9

Veco vīru stāsti………………………………… 10

Vāverēns…………………………………………. 12

Pareizi! . '……………………………. 15

Sūdzības…………………………………………. 17

Stirnas ……………………………………………. 19

«Sijān, vecomāt»……………………………… 20

Par Oskisoolu, kas iemācījās trīa

gudrības………………………………………….. 21

Uzbrukums naktī……………………………… 23

Pļāvēji ……………………………………………. 26

«Paldies, emči!» ………………………………. 29

Uz redzēšanos! ………………………………… 31

Салим Сюрюн-оол ЛЕТО НА ЧАЙЛАГЕ Повесть

Рига «Лнесма» 1982. На латышском языке Перевела с русского Л. Штале Иллюстрировал Я. Яисои

ИБ № 3575 Jaunākā skolas vecuma bērniem Salīms Sirinools VASARA CAILAGA

Redaktore T. Pētersone. Mākslinieciskais redaktors A. Sprūdžs. Tehniskā redaktore S. Narme. Korektore B. Puķe. Nodota salikšanai 10.08.81. Parakstīta iespiešanai 09.12.81. Formāts 70X90/16. Tipogrāfijas papīrs № 3. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 2,34 uzsk. iespiedi.; 2,78 uzsk. kr. nov.; 2,02 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Pašūt. № 1542. Cena 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 5,'31033/B-660. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rigā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Sirinools Salīms vasara Čailagā

Salīms Sirinools vasara Čailagā

ULUGČAILAGS

VIESI

KAS TAD TAS?

«AI! VECTĒ-Ē-TIŅ!»

AITU GANA SUŅI

VECO VĪRU STĀSTI

VĀVERĒNS

PAREIZI!

SŪDZĪBAS

STIRNAS

«ŠIJĀN, VECOMĀT»

PAR OSKĪSOOLU, KAS IEMĀCĪJĀS TRĪS GUDRĪBAS

UZBRUKUMS NAKTĪ

PĻĀVĒJI

«PALDIES, EMČI!»

UZ REDZĒŠANOS!

SATURS