Salenieks Eduards

Vāverīte Edīte

Eduards Salenieks

Vāverīte Edīte

PIRMĀ DAĻA

I

Vāverīti sildījusi tikai astoņu vasaru saule, bet vecmāmuļai aiz muguras jau sešdesmit astoņu ziemu vētras un kupenas. Abas dzīvo Sīpolsalā. Kad Vāve-rīte norauj no vadzīša dzelteno lakatiņu ar zaļajām bitītēm, vecmāmuļa uzprasa:

— Kurp nu mēs diebsim rīta rasā tukšā dūšā?

— Uz pilsētu, vecomāt. Ieskriešu pie Spriņģa madāmas — vai nav atvestas reņģes?

— Tas nu gan viens nebēdņa bērns! Vai tad nav skaidrots, ka mūsu Sīpolsala ir tikai vienkāršs ciemats. Ek, ja tu būtu redzējusi Rīgu!

Vāverīte, atrāvusi mazā namiņa durvis, pablenž pa tām uz ciematu. Tvaika dzirnavas. Zāģētava. Pienotava. Pasta nodaļa. Skola. Aptieka. Sīkpreču veikals. Aiz Dabrītes, līkumotas upītes, neliela dzelzceļa stacija. Liepām un kļavām apaugušā pakalnā — baznīca un kapsēta. Tā nu ir Sīpolsala, Vāverītes dzimtene.

— Lai nu kāda, bet mūsu pilsēta ir skaistāka par visām citām. Tu jau pati stāstīji: Rīgā visas maliņas piebērtas ar akmeņiem. Tur nevar pavāļāties pa zemi — apakšā ne smilgu paladziņa, ne pīpenītes, ne pienenītes.

Taisnību sakot, mūsu Vāverīte nav vis vienkārša sila vāverīte, bet kalēja Pētera Šiliņa meita Edīte. Un viņa skaidri noprot: kur nu Sīpolsalai spēkoties ar Rīgu. Bet abām — Edītei un vecmāmuļai — patīk, ļoti patīk padraiskoties, pajokoties.

Edīte pati vainīga, ka viņu iesaukuši mūžam žirgtā, lunkanā zvēriņa vārdā. Vecmāmuļa cep maizi. Ne jau plāceņus, bet rupju maizi no rudzu miltiem. Meitene knaši pie abras klāt un saviļā no mīklas piciņām lodītes.

— Vecomāt, izcep man šos riekstiņus.

Vecmāmuļa purpina:

— Bez cukura, bez medus — kas tie par riekstiem? Kad krāsnī sakaltīs — būs melni un cieti kā akmentiņi.

— Vecomāt, vai tev žēl?

— Tavu zobu žēl. Nezin, vai meža vāveres grauzīs tik negaršīgus riekstus.

— Skat, cik izlepušas ...

Vakaros ar šo mājas vāverīti tāds jandāliņš, tāds jandāliņš! Rudeņos krēslas stundas tik garas garas, kā mīļu, tālīnu viesu gaidās. Iekams lampa vēl nav iedegta, visi atstiepušies gultās. Un, lūk, Edīte, ielīdusi tēva plikādas kažociņā, pakāpjas uz soliņa, palecas uz augšu un kā no koka zariem ieveļas gultā pie vecmāmuļas.

Paplosās, tad izlec ārā un ieklūp pie māmiņas. Lielais, pelēkais kaķis ar melnām austiņām Murlis Gurlis, kā milzīgs dzijas kamols veļas Ildzi.

Mazs brītiņš pie nopietnās māmiņas — tad abi atkal no gultas laukā un uzbrūk tēvam.

Bet šeit tik viegli cauri netiek.

Tētis šos pabāž zem segas, lai nu paspiedz un paspārdās.

Vecmāmuļa bieži vien gaužas: mugurā krustos durot.

Kājas stīvas kā stārķim. Roku locītavas smeidzot. Tādēļ Edīte rītos paķer priežu zaru slotu ar īso kātu. Nepagūst vecmā-

mūļa ne kaklu nomazgāt — jau istaba tīra. Sāks vecmāmuļa dvielī slaucīties — mazajā virtuvē iet briku braku. Tur Vāverīte piekopj traukus, sakrauj malā resnākos zarus un saslauka skaidas. Vecenīte priecājas:

— Ekur ņiprs radījums ... tāds tev nodzīvos divus mūžus!

Vāverīte mirkšķina acis.

— Vccomāt, vai tad tu nebiji tik ņipra kā es?

— Maza biju vēl nadzīgāka. Bet kur palika mans žiglumiņš un jaunumiņš? Ek, ja tolaik būtu bijusi padomju vara!

Vāverīte vairāk netaujā. Viņa zina, ka padomju vara Latvijā tikai kopš pagājušā gada vasaras. Līdz tam šis pats namiņš piederējis Čaduram. Arī sakņu dārziņš. Arī tēva kalve ieplakā pie kalmju dobuļa bijusi dzirnavnieka īpašums.

Tas tik bijis Čadurs! Kam tās tvaika dzirnavas zaļas priežu jostas ielokā? Čadura dzirnavas. Kam tās skaistās mājas ozolu un ošu puduros? Čadura mājas.

Pašlaik pats pazudis. Esot aizbēdzis uz svešām zemēm.

Kalvi padomju vara atdevusi kalējam Šiliņam. Dzirnavas tagad piederot visai tautai. Bet Čaduriene vēl dzīvo savās lepnajās mājās. Vecmāmuļa nesen bija noteikusi:

— Kas to pērn būtu pareģojis, ka pati madāma sāks mīcīties pa dārziem. Aiz dusmām gan pūšot kā nenorūgusi alus mučele. Nekas, lai mācās kundzīte, kā jāpelna maize.

2

No Dabrītes krastiem raugoties, Šiliņu namiņš atgādina sērkociņu kārbiņu. Tas uzcelts paugurā, ne jau diezcik augstā, tomēr pat agrā pavasarī un vēlā rudenī kalēja ģimeni var apciemot kaut vai sandalēs. Braucējs Šiliņu pagalmā ir rets viesis. Kam jau darīšana — tas apstājas lejā pie kalves. Bet taka dienvidos no kalves līdz namiņam iemīdīta itin plata: viena pati Vāverīte cik reižu nenoskraida augšup — lejup, lejup — augšup. Turklāt piecirzdama kājas kā dancī.

Uz paugura vēl trīs ēkas: zema, šaura kūtiņa govij un sivēnam, govi Šiliņi gan vēl nebija iemantojuši; tālāk — malkas šķūnis prāva laukakmens lielumā un siena būcenis. Aiz šīm ēciņām uz ziemeļiem kā bieza siena blīvs jaunu eglīšu un bērziņu krūmājs. Lūk, tā arī visa Šiliņu bagātība, par kuru vēl pagājušo gadu tētis grūti pelnīto naudu iekratīja pelēkā barona vēršādas makā. Vecmāmuļa bieži vien nopriecājusies:

— Ēd, Vāverīt! Tik garšīgu zupu agrāk es ne raudādama nejaudāju izvārīt. Tad jau mums visu treknu-miņu nosmalstīja Cadurs.

Citreiz viņa noskandina tautas dziesmu:

Saimenīca, jērenīca,

Staigā galvu nodūrusi.

Redz, kur skaista kalpu sieva,

Staigā rokas mētādama.

Stiprais kalējs Pēteris Šiliņš pasmaida:

— Ak vecā kalpone, tu vēl piedzīvosi spodrus logus sanatorijā, bet tu, Vāverīt, meitenīt noplukušos brun-cīšos, ar drošu roku atvērsi jebkuras skolas durvis.

* *

*

Saule jau ieslīd kapsētas kalna kļavās. Visi Šiliņi patlaban pagalmā. Māmiņa, nolikusi uz trijkāja tukšo pasta somu, ietur novēloto launagu. Tētis, nule pārradies no kalves, lej pilnām riekšavām ūdeni uz kakla un ausīm. Vecmāmuļa, šūpodamās uz ķeblīša, kapā skābenes rītdienas brokastīm. Bet Vāverīte ziņkārīgi vēro, kā skursteņa ēna, pārlīgojusi malkas šķūnītim, iekaras krūmājā kā tumšs, plats vadmalas audums.

Piepeši meitene iepleš acis: no tumšās vadmalas apakšas saules gaismā negaidīti izlien paveca sieviņa sīku seju, lielu zodu, šaurām acīm, toties platām un kuplām uzacīm. Tā ir Dore, Čaduru kalpone, kā vecmāmuļa saka, pēdējā kalpone Čaduros.

— Krustmāte Dore, kā nu tā... — Vāverīte uzsit sev pa nobružātajiem ceļgaliem. — Kāpēc jūs neejat pa visu nācēju ceļu? — viņa pamāj uz plato taku no kalves. — Tādos krūmos var pagadīties asi kauli, stikla drumslas.

— Paldies, meit, par mīlīgiem padomiem, — viešņa pasmīn, — bet savādāk man neiznāk. Labāk jau paciest pārdurtu kāju nekā, vek...

Dore nepagūst nobeigt, vecmāmuļa izmet dzestrus vārdus:

— Dor, Dorīt, neglīti neglīti tā zagties pa krūmiem kā okšķerim ...

Dore tikai saviebjas.

— Kas man ko ošņāt, bet mani, vek, pašu ... un tāpēc tad es tā nomānos gar malu.

Nu valodā iejaucas māmiņa, Šiliņu Milda.

— Krustmāte Dore, no kā tev tā baiļoties?

— Vek, no tās pašas Čadura kundzes. Viņa jau visu jūsu Šiliņu ģimeni būtu iestampājusi dubļos.

— Dor, Dorīt!... — vecmāmuļa skaļi nošņaucas.

— Tu varēji baidīties no kundzēm pērn, aizpērn, bet šovasar... pū, to gan es nebiju gaidījusi!

— Kas nu šo pa īstam baidās, — vecmāmuļas vārdi Dorei ķērušies pie sirds. — Taču ar čūsku drīzāk noslēgsi rēķinus — gāz tik virsū ar milnu un darīts. Bet ar saimnieci...

— Nekas, Dores krustmāt, nāks laiks, nāks padoms ... — kalējs iesmeļ no akas vēl spaini ūdens

stiegro plecu noskaloša-nai.

Vecmāmuļa domīgi nolauž lupstāja zariņu, lai atgaiņātu uzbāzīgos odus, un noprasa:

— Ar ko tad Šiliņi atkal noziegušies?

— Vek, kalējs Pēteris šai neliek mieru. Ja jau esot nolaupījis Čaduriem kalvi, tad būtu vismaz mierīgi tupējis savā migā. Ko šim vairāk? Varējis pieņemt zeļļus, lai tad rīkotos kā kungs un saimnieks. Bet nē —

šis nemaz nedomājot izkārpīties no badmiru pulka. Komunistos iefaisījies. Un, ja nu arī komunists, ko tad bāžot degunu vēl tālāk, it kā šim tas deguns būtu jūdzes garš. Kas viņam par bēdu, kā citās mājās kalpi dzīvo ...

Šiliņu Milda, pabeigusi launagu, noslauka lūpas.

— Bet kas Čadura madāmai par mani ko sprauslāt?

— Tu taču esi pastniece! — viešņa, kā stiprinādamās garākām sarunām, rāpjas uz «saimnieka troņa». Šis «saimnieka tronis» — nopulēts, resnas liepas celms. Kādreiz, gribēdams palepoties viesiem, — redz, cik liela mana valstība! — Čadurs savus ciemiņus uzveda Šiliņu paugurā uz «saimnieka troņa» kārtis saspēlēt.

— Oja, vai tad pastnieču mazums? — Vāve-rītes māmiņa brīnās. — Tik vien man to domu, kā ik dienu kārtīgi visiem pienest avīzes un vēstules.

— Tu jau neesi dižciltīgu ļaužu, bet komunistu pastniece. Vek, pie dzirnavām un pie aptiekas izkārusi avīžu numurus lētticīgu cilvēku samaitāšanai. Vai tad tev par to lieku kapeiku maksā? Nemaksā! Un tad — ko tu tā plēsies abonentu dēļ? Būtu labāk čukstējusi:

komunistu avīzes garlaicīgas, komunistu grāmatas ne velnam neder. Bet tu ...

— Nu labi, lai nu šie... — vecmāmuļa iesmejas.

— Bet ar ko tad es esmu kritusi nežēlastībā?

— Vek, tu jau esi pārtaisījusies briesmīgi lepna. Brauc pa lielceļu Čadura kundze, tu ej viņai pretī. Bet vai tu atgāji maliņā, vai paklanījies, kā tavai kārtai piederas?

— Skat, kāda čūska! — vecenīte noplāta rokas.

— Visu mūžu esmu viņu godinājusi. Kāpēc tad nu viņa nevarētu pirmā pasveicināt mani: «Labdien, Šiliņu vccomāt!» Esmu taču divreiz vecāka. Visā Sīpol-salā nav otras sirmākas galvas. Varbūt baidās, ka mēle sveicinot notrūks ...

Lielie apklust. Tad kā zvārgulis ieskanas Vāverīte:

— Bet ko tad es?

— Vek, tu jau esi Vāverīte, — krustmāte Dore norāpjas no «saimnieka troņa». — Tik liela, tik liela ... un skraida brīvā pa māju.

— Cik nu šī liela... — vecmāmuļa atrūc. — Un viņa man tas dūšīgākais palīgs.

— Muļķības! — viešņa tīšuprāt ķiķina. — Vek, tas tikai strādā, kas saimnieka labā raujas. Vēl vakar mana kundzīte nopukojās: vai tā kalēja mamzelīte nevarētu iet pie krietniem saimniekiem par aitu vai zosu ganu ... nu, kaut par aukli.

Kad vecmāmuļa atkal grib ko iebilst, kaimiņu krustmāte atmet ar roku:

— Klusi nu, Pētera māt, klusi! Vek, ja jau lielie Šiliņi esot tādi draņķi, vai nu bērniņš būšot labāks.

— Bet Betiņa? ... — vecmāmuļa izpūš.

— Mūsu Betiņa esot maiga radībiņa. Viņa visu mūžu drīkstēšot pēļos sust un pankūkas gremot. Vek, dižciltīgie aizvien būšot un palikšot dižciltīgie ...

Visi nosmej. Laikam atceras, ka lielsaimniece pagājušo ziemu savu meitu pat nelaida kopā ar citiem bērniem Sīpolsalas skolā. «Manai Betiņai dūša tāda smalkāka,» šī esot apgalvojusi. «Bet tie seskulēni skolā piesmirdina gaisu ...»

Čaduriene bija izrakstījusi mājskolotāju no pašas Valkas. Klavieru spēlētāju un smalku manieru pratēju. Betiņa tad māti sāka saukt par muteri, tēvu — par fāteri, šķobīdama muti un raustīdama uzacis, dziedošā balsī vai ik vārdam pa priekšu laida «ali» un «oli». Ja tik kaut kas nebija pa spalvai, tūdaļ no mēles nobira «fī» un «fē».

Šodien saules elpa svilināt svilina. Pat mazākais mākonītis izkūpējis dzidri zilajās debesīs.

Vecmāmuļa cep pankūkas. Virtuvē tāda versme, ka pat Murlis Gurlis izvilcies dārzā kokrozīšu ēnā. Slaucīdama ķieģeļsārto pieri, cepēja iziet ārā un sauc:

— Vāverīt, uliūi

Klusums. Spalgā sauciena satraucēta, no sētas zedeņa smailes paceļas muša iezilganiem spārniem un aizlido kā puteklītis bez pierastās sanas.

— Vāverīt, joz mājās, salasi plītij skaidas!

Virtuvē skaidu, mizu un žagariņu tik daudz, ka ar

tiem vēl var izvārīt lielus podus viras. Taču bez jautrās mazmeitas vecmāmuļai kļuvis garlaicīgi. Bet kāpēc tad viņa nesauc Vāverīti tieši pie pankūkām? Nē, Vāverīti parasti var sadzenāt nevis ar gardumiem, bet ar aicinājumu, lai palīdz ...

Sirmgalve aši pamet acis pa labi, pa kreisi. Vai tik Edīte nav paslēpusies tepat jāņogu ceros? Vai nav ielīdusi platajā cūkzāļu maisā? Tāda draiskule, tai prāts aizvien uz pārgalvībām. Vakar bija ierāpusies kuplajā pīlādzī, pat tētis nevarēja atrast. Bet aizvakar bija palīdusi zem apgāztas baļļas. Visi dzird: kā no apakšzemes kaut kur spindz smalka balstiņa. Bet ka šī nokļuvusi apakšzemē? To neviens nevar saprast.

Arī tagad mazmeitiņa nozudusi. Un vecmāmuļa, noglaudusi lakatā valgos vaigus, atgriežas virtuvē. Bet drīz vien arī viņa, vainīgā, jau skrien pa taku kalnā, ka smiltis vien kūp.

Par Vāverītes nebēdnīgo auļošanu lielie reizēm ir pat sastrīdējušies. Māmiņa meiteni rājusi:

— Vai tad tu esi kumeļš? Tā joņodama vari kājas sadurt. Sakarsusi iekampsi aukstu ūdeni, saslimsi un būsi pagalam!

Tētis, tas tikai draudzīgi nosmējies:

— Lai rikšo! Edītei nevajadzēs ne divriteņa, ne karietes. Ja pietrūks putrai sāls — aizskries uz Rīgu ar kulīti pār pleciem.

Patlaban mājinieki vienojušies: protams, skriešana nav peļama. Skriet ir veselīgi. Labāk vāverīte, nekā tūļa lācēns. Bet pēc skriešanas nekad uzreiz nedrīkst dzert aukstu ūdeni. Ja Edīti kāds pamanīs pie ūdens spaiņa, tad draudzībai beigas.

Arī pati Edīte to saprot, un, ja jau saprot, tad viņai nevietā un nelaikā dzert nemaz negribas. Meitene pieradusi izplosīties sausā. Kā bite. Kā vējš. Tie jau arī skrien bez dzeršanas. Zirgs, tas nu gan pēc smaga ceļa kāro noliekties pie spaiņa, pie siles, pie peļķes.

Bet kas šim dos? Viņu piesien tādā vietā, lai tas atpūstos stundas divas bez dzeršanas.

— Kur tad tu nu biji? — vecmāmuļa savelk lūpas jocīgā turziņā. — Saucu, saucu, kliedzu, kliedzu; jau slotas kāts ar kruķi sāka par mani zoboties: «Redzi nu, Aža, Vāverīte tevi it nemaz nemīl. Aizdiebusi uz kalvi un aizmirsusi, kura taciņa ved uz mājām.»

Vecmāmuļai tāds jocīgs, vecmodīgs vārds — Aža. Tētis saka: vēl otru tādu vārdu nekur neuziesi. Bet Vā-verītei tas patīk. Viņa lepojas: «Tekliņai vecmāmiņa Ieva, Eiziņai — Līze, Mirdžukam — Minna. Bet man vecmāmiņa Aža, otras ar tādu vārdu nav pasaulē.»

Tagad meitene purina galvu.

— Nē, vecomāt, es nebiju kalvē. Es pakavēju laiku Caduru Betiņai.

— Ko, vai bārāties? — vecenītei nepatīk mazmeitas skaņā atbilde.

Edīte uzliek brūno roku uz krūtīm un apliecina:

— Tiesa, tiesa. Es tev pastāstīšu, kā tas iznāca.

Šiliņos visi brīvajos brīžos mīl patērzēt un pajokoties. Un bieži vien netiec gudrs, kur te patiesība, kur tikai izdoma. Un katram ir īpatnējs patiesības apliecinājums. Kad tētis savelk rokas dūrēs, tad šīs dūres it kā zīmogu uzspiež: jā, tā bija — un ne par krisli citādāk. Māmiņai viss spēks acīs. Lūpas viņai kā cirte stin nocērt: «Kad es jums saku!» Bet acis vizuļo kā zvaigznītes. Vāverīte savu patiesību apliecina ar rokas spiedienu uz krūtīm, pie sirds. Bet ar vecmāmiņu jā-būt uzmanīgam. Ķircināties un mānīties viņa mīl vairāk par citiem. Tomēr, kad vecenīte pasaka: goda vārds, tad tur neko nevar ne pielikt, ne atņemt. Tad esi drošs, ka nekas nav samelsts.

Un tomēr ar Šiliņu Ažu jābūt sevišķi uzmanīgam: ja labi neieklausīsies — piezobos tevi. Viņa «goda vārda» vietā ātri izdveš «gos vārds», un tad vecmāmuļa drīkst iestāstīt niekus — kā saka — ar pilnīgi likumīgām tiesībām. Bet Vāverīti apvest ap stūri — tas jau nav iespējams. Vāverītei tik dzirdīgas ausis, ka nelīdz ne teicējas ātrais vārdu birums, ne iesvep-stēšanās, it kā būtu iesāpējies caurs zobs. Bet lai slava taisnībai! Kad Šiliņu Aža izrunājusi pa īstam «goda vārds», tad tur vairs pārpratumu nedrīkst būt.

Un, lūk, šoreiz Edīte uzliek roku uz sirds.

— Jā, es Caduru Betiņai pakavēju laiku.

Aža negrib un negrib tam ticēt. Viņa iznes no virtuves lēzenu šķīvi ar pankūkām.

— Tik garšīgas pankūkas man jau sen nebija padevušās. Un cik lielas — gluži kā Miķeļos.

— Ko, vai tad šīs ir lielas? — Vāverīte apšaubīdama piepūš vaigus apaļus.

— Kādas tad tu gribēji? — vecenīte brīnās.

— Nu tādas, lai varētu uz žepera uzspraust. Tad es sēdētu pankūkas ēnā, lauztu pa gabaliņam un ēstu.

Abas smejas. Kad meitene iecērt zobus pankūkā, vecmāmuļa noprasa:

— Kā tad tu Betiņai kavēji to laiku?

— Nu, tā... aiz kuprainās egles es piegāju pie Dabrītes un sāku pa ūdeni kuģīšus laist. Te pieskrien Betiņa un kliedz:

«Varde, ko tu te dari?»

Es atbildu:

«Kuģīšus laižu. Nāc tu arī!»

«Ej prom!» viņa dusmojas. «Tev te nav brīv! Tā ir mana upe!»

Es apveļos uz otriem sāniem un paraustu plecus. Bet šī man nedod un nedod miera. Un tad kā no zemes izlīda krustmāte, pati saimniece.

«Meitiņ, Bctiņ!» viņa iekliedzās. «Vai tev prāts — ar bauru skuķi runāties? Viņa tevi ar utīm vēl aplaidīs!»

«Nekas, muterīt,» Betiņa mani aizstāvēja, «šitais kukainis man laiku pakavēja.»

Tad es palīdzēju skudrītei rāpties pār egles sakni. Tā ari nemanīju, pa kuru laiku krustmāte saimniece bija pazudusi. Pēc tam Betiņa paķer garu vicu un sāk pērt ūdeni uz manu pusi. Bet neprot jau, redzējusi ir, ka citi tā karo, taču pašai nekas neiznāk. Nošļakstina tikai sev kleitiņu ar dūņām. Es jau taisījos viņu pamācīt, kā jādara, tad Betiņa sāka grudzināt...

— Ai, vai, Vāverīt, — vecmāmuļa neiztur. — Kas tad tā par laika pakavēšanu, ja Betiņa sāka raudāt!

— Bet nē, vecomāt, viņa jau neraudāja. Nu tā, gru-dzināja ... Gribēju viņai palīdzēt nomazgāties, bet tad viņa sāka spļaudīties.

«Nelien klāt! Fē!» šī spiedza.

Vāverīte Edīte noliek šķīvi uz ķeblīša.

— Ēd, ēd! — vecmāmuļa uztraucas. — Ko tik maz!

— Vecomāt, es runādama noēdu jau četras, bet tu tikai vienu.

— Ko nu, meit, rēķini! Kas cep, tas arī garšo.

— Vairāk negribu. Lai paliek tētim.

— Ed! Pietiks i tētim atliku likām.

— Tad lai paliek mammucim!

— Ēd! — un vecmāmuļa parāda vēl vienu, ar baltu drānu apklātu pankūku šķīvi.

— Nu tad, vecomāt, mēs abas... katra pa vienai.

Kad vēl divas pankūkas notiesātas, vecmāmuļa noprasa:

— Nu, nicit, ko mēs tagad, ar pilniem vēderiem, darīsim?

— Saspēlēsim! — Vāverīte atsaucas.

— Ak tā... Labi. Spēlēsim. Man būs tāda spēlīte: «Es guļu!» — bet tev: «Es netrokšņoju!»

— Bet, vecomāt... — mazmeitiņa lūdzas. — Vēl par agru.

— Man tagad būs īstā laikā ... pankūkas cepdama, nāsīs ierāvu dūmus.

— Es aizskriešu pie tētuka uz kalvi. Aiznesīšu pankūkas.

— Ko nu vēl neizgudrosi! Tētis tev ēdīs ar netīrām rokām!

— Gan ēdīs!

— Nedošu! Mājās ēdīs ar biezpienu... cukuru uzkaisīs.

Vāverīte žigli ievīsta sviestpapīrā pankūkas un sauc:

— Vecomāt, tikai divas, tikai divas!

Ar to draudzīgais ķīviņš būtu izšķirts, bet tieši tad pa taku Šiliņu pagalmā ienāk krustmāte Monika ar Tckliņu.

Tā jau nav pirmā diena, kad Sīpolsalas apkaimē dzīvojošās kalpu sievas atstaigā uz Šiliņiem, tā sakot, parunāt, papļāpāt, pārspriest savas baltās un nebaltās dienas, savas šaubas un nemieru, jo lielsaimnieku madāmas vēl šņāc kā zebiekstes un pareģo gājējiem dažādas nelaimes. Šiliņos kalpu sievas var droši izkratīt sirdi, atgūt spēkus un ticību gan vieglākam solim, gan labākai dzīvei.

Vecā Aža ar krustmāti Moniku apsēžas pīlādža paēnā. Bet Edīte saķer Tekliņu pie rokas un, aizvilkusi meiteni aiz ābelēm, aicina:

— Skriesim uz kalvil

4

Vēl nesen lielie bija aprēķinājuši, ka Tekliņa vecāka par Edīti mēnešus astoņus. Tomēr kājas viņai īsākas nekā Vāverītei, toties vaigi apaļāki un sārtāki. Kaut arī Vāverīte veiklāka nebēdnībās, taču draudzeni viņa nekad nekaitina, zina, ka tad labi neklāsies. Tek-liņas tēvs jaunībā bijis akmeņu skaldītājs, arī viņa mazajai meitai pirkstos un dūrēs spēka vairāk, nekā to varētu gaidīt tādā vecumā.

— Skriesim uz kalvi!

Tekliņa gan sarauc pieri, taču saimniecītei jāklausa. Bet, kad kalves ieplakā skrējējas ierauga zirgus un cilvēkus, Tekliņa apstājas un raujas atpakaļ.

— Es negribu ... Tur ir cilvēki.

— Cilvēki? — Vāverīte pārsteigumā aptupstas. — Nu jā! Kam zirgs jāapkaļ, kam rati jāsalabo, kam riteņi, kam arkls ...

— Viņi uz mani skatīsies ... — Teklina murmina.

— Vai tev deguns netīrs? — Vāverīte uzmanīgi izpēta draudzeni no gaišo matu gludajām šķipsnām līdz vieglās kurpītēs ieautām kājām. — Blūzītei podziņas aizpogātas ... Jostiņu, to nu gan savelc stingrāk.

— Man pavisam nepatīk... — Tekliņai apakšlūpa jau dreb.

— Bet cik tur kalvē skaisti! Kad tētis zveļ ar lielo āmuru, tā zvaigznītes vien tik sprēgā. Bet, kad ar mazo sāk klabināt, tad iznāk kā dziesmiņā:

Kalējiņu, bāleliņu,

Apkal manu kumeliņu Tēraudiņa pakaviem,

Sudrabiņa nagliņām.

Taču Vāverīte draudzeni nespēj pārliecināt. Nedaudz tālāk no takas, kā no liela meža atmaldījušies, stāv divi mazi ozoli, daži osīši un kļava. Teklina negudrodama apsēstas zem kļavas.

— Pavārtīsimies tepat!

— Man jāaiznes tētim pankūkas. Kur es citur tās likšu?

— Apēdīsim!

— Šīs nav brīv. Nu, tu pavāļājies, kamēr es atskriešu.

— Kas nu vienai par vāļāšanos ... — Tckliņa sabožas.

— Nu tad māci skudras dancot, — un pati jau laižas lejup no paugura.

Drīz kaimiņu ciematā, pie igauņu robežām, notikšot liels gada tirgus. Tāpēc šodien pie kalves bērīšus, melnus un blesīšus nevar ne saskaitīt.

Kalējam Šiliņam būs ko svīst, iekams visus apaus tērauda zābakos.

Patlaban pie slitas kņada: tur sastrīdējušies zirgi, palaidņi tādi, cilvēki piesteigušies, lai tos sarātu un nomierinātu. Vāverīte, pieiedama pie slitas, saka «labdien!». Viņas «labdien» ir tik skaļš, ka visi paceļ galvas.

— Labdien, labdien, — atsaucas tēvoči. Un viens — tēvocis Ādams — tik izbrīnījies, tik izbrīnījies:

— Ir gan tev, skuķīt, balstiņa! Pārkliedz visu mūsu lērumu.

Bet Vāverīte Edīte mīļi paskaidro:

— Kā tad es sasaukšu tēti pusdienās, ja pīkstēšu kā pelēns? — un viņa ielien kalvē.

Kalējs patlaban noliecies pie vecu krāmu un dzelžu skrīnas. Meitene tam pieiet no mugurpuses.

— Tēti, atver muti!

Lielais vīrs jau zina, kas būs. Nav taču pirmā reize. Pankūka jau uzdurta uz tīra skaliņa, un viņš ar zobiem saķer arī skaliņu.

— Bet, tēti! — meitene sauc. — Atstāj skaliņu!

Par vēlu! Arī tētis prot jokot.

— Ak tu man šitā! — un Vāverīte, paķērusi no plauktiņa spīdošas knaiblītes, satver ar tām otro pankūku un ieliek to tēvam mutē.

— Lieliska skuķe! — kalvē ieskatījies, priecājas tēvocis Ādams.

Bet Vāverīte noraidoši purina galvu:

— Jūs jau to runājat tīšuprāt...

— Cja, kāpēc lai es runātu tīši? Tu patiesi...

— Ja es būtu lieliska, tad jūs man iedotu savu zirgu pajāt.

Visi smejas, bet tēvocis rudbārdis nokrekšķina:

— Nu labi* kāp manam Blešķim mugurā un aplaid kādu riksi.

Bet nu citi sāk rāties:

— Neniekojies, Ādam! Nokritīs un sadauzīsies ...

— Mans Blešķis — rātns lopiņš. Un droši vien šai jaunkundzei nav pirmā reize, tā sakot, kā kaķim uzskriet bērzā.

Tiešām, Blešķis ir rāms. Nav taču nieka lieta visu pavasari nolocīt kājas trūcīga saimnieka tīrumos. Zir-ģelim negribas pat īsti parikšot. Vāverīte mudina, bet šis tikai skaita sīkus solīšus ...

Meitene sapliķē Blešķim pa kaklu un saspiež ar ceļiem sānus. Ja jau tā — zirdziņš arī palaiž riksīti.

Uz kuru pusi nu pagriezties? Tekliņa aiz garlaicības būs vai nonīkusi. Jāsim turp. Varbūt arī viņa izmēģinās roku, uzrāpusies zirgam mugurā pie draudzenes.

Tekliņa patlaban nometusies rāpus — bija pamanījusi kameni ielienam sausās sūnās. Tad jau tur būs medus. Pēkšņi meitene paceļ galvu un ierauga: kāds jāj taisni virsū! Viņa uzreiz pielec kājās un ieķērcās kā vista: eķē, eķē! Skaidrs, katrs lopiņš satrūksies no tāda «eķē!». Pat sivēns laistos ļekatās. Un, lūk, rāmais Blešķis apsviežas un drāž no paugura lejup kā spole. Bet kalējmeita nezaudē dūšu. Viņa ar abām rokām kā knaiblēm ieķeras zirga krēpēs. Šis pat pakaļkājas pasviež uz augšu, bet jātniece tam piespiežas vēl ciešāk ...

Nu jātnieci pamana lielie un steidzas pretī. Beidzot zirgs, smagi elsdams, apstājas pļavā pie muklainā avota.

Tēvocis Ādams pieskrien tīri bāls. Bet velti viņš tā nobijies. Meitene, nolekusi no sava nerātnā driganta, mīļi paijā tam purnu.

— Resgalis tāds, skat, kā nu pats nokusis...

— No kā tad šis satrūkās?

— Vai nu tādam daudz vajadzīgs... — Vāverīte negrib atklāt draudzeni. — Pamana resnāku runci un nospriež, ka vilks.

Un tomēr Tekliņa nonāk ļaužu valodās. Dzeņu Mārtiņš, izdauzīdams pīpi pie kalves pakšķa, bija pamanījis, ka Blešķis satrūcies no kāda rūsgana dzīvnieka tur tai koku pudurā. Sagrābis mietu, puisis iekliedzies:

— Nudien, to zirgu būs nobiedējusi lapsa!

Vāverīte vēl riņķo pa pļavu, kad lielie, kādi trīs,

speras uz puduru. Birznieku Dāvis pat paķēris pie kalves sienas pieslietu labojamu ilksi...

Beigās visiem bija lielu lielā izsmiešanās. Klusā Tekliņa gribēja vai zemē ielīst. Bet kā ielīdīsi, ja zeme tik cieta, ka pat kurmis tādā plienā nagus nolauztu.

Aiz Dabrltes vēl gani klaigā, āboliņa laukos vēl bišu lidmašīnas san. Ko tad Šiliņi tik agri sanākuši savā smilšainajā pagalmā?

Ir taču sestdienas vakars. Tētis kalvē nostrādājies melnās miesās. Viņš jau sen gudrojis uzcelt pirti. Bet šovasar Pēteris Šiliņš nospriedis: pie joda, ko nu mēs mocīsimies, ceļot atsevišķu pirtiņu. Ja jau mūsu ēciņas kā beciņas, tad arī pirts neiznāks lielāka par ziepju gabaliņu. Nākamgad Sīpolsalā būs mašīnu un traktoru stacija. Un tad mūsu ciematā uzbūvēsim īstu pilsētas pirti, atvērsim frizētavu, ierīkosim veļas mazgātavu ...

Bet, kamēr pirts vēl nav, šodien kalējs jau ir izpeldējies un nomazgājies kādā Dabrītes līcī. Iznesis no istabas grāmatu, pašlaik viņš apsēdies pievakares saules staros pie malkas šķūnīša sāniem. Un visi mājinieki un arī Vāverīte zina: tētis lasa Ļeņina grāmatu. Tēti tagad nedrīkst traucēt, jo Ļeņins savā grāmatā māca, kā vajag dzīvot un strādāt, lai būtu labi un vēl labāk.

Māmiņa nomazgājusies tepat mājā vannā. Bet kas nu par vannu — tā pati veļas mazgājamā baļļa, no kuras Vāverītei aizvien vēl bail. Tas notika agrā pavasarī, kad vecmāmuļa virtuvē šai baļļā iecēla mazmeitu, plikšķinādama tai smailos plecus.

— Nu tu varēsi nomazgāties baita kā gulbju bērns.

Nomazgājās, kā tad! Tikko Vāverite bija baļļā, to sāka dedzināt pārlieku karstais ūdens. Gan vecmāmuļa bija nomēģinājusi ūdens temperatūru ar savām rokām, bet vecmāmuļai rokas mūža darbos sarepējušas kā sakaltušas pastalas. Vēlāk visi nosmējās: tādas varbūt pat vārošos sveķos neapplau-cētos ...

Toreiz Vāverite baļļā iesāka spiegt un spārdīties. Vecenīte gan piesteidzās pie spaiņa ar auksto ūdeni, bet baļļa jau apgāzās, un meitene kā vardulēns izvēlās uz grīdas ...

Jā, pirts ir vajadzīga, bet pagaidām tētis Vāverītei ierīkojis jocīgu aparātu, lai viņa pa vasaru varētu biežāk noskalot putekļus. Skārda spaiņa dibens sabakstīts sīkos caurumiņos, un, kad šo spaini ar ūdeni iekar stabā vai kokā, no trauka lejup sijājas patīkams lietutiņš. Šis lietutiņš iekārdinājis pat vecmāmuļu, kurai arī nepatīk iet kaut kur svešās pirtīs tīrību meklēt.

Šovakar Šiliņi laikus nomazgājušies tik tīri, ka pašiem prieks. Tīri, bet ne jau balti. Viņi draugos ar sauli, un tā visus iededzinājusi ķieģeļu brūnumā, bet no Vāverītes iznācis gandrīz vai nēģerēns. Jau tā viņa ir bijusi kā dienvidniece tumšiem, sprogainiem matiem un iedzeltenu ādu, bet patlaban ... Jā, vēl nesen krustmāte Dore bija devusi padomu:

— Vek, meit, mazgājies Ikrīt skābās suliņās, tad varbūt tev tas skursteņslauķa brūnums drusciņ nolobīsies. Paskat, cik balta Betiņa, kā porcelāna lellīte.

— Vai tad šī suliņās mazgājas?

— Viņai jau, vek, Čadura kundze no pašas Rīgas atvedusi smaržīgus ūdeņus ...

Līdz norietam vēl divi sprīži, bet Vāverīte jau lūdz vecmāmuļu:

— Iesim rotaļās! Šodien taču sestdienas vakars ...

Bet vecenīte, atsēdušies uz cienīgā liepas celma,

kaut kā dīvaini, sāpīgi pasmaida.

— Ko tu, meit, zini no sestdienas vakariem ... Manā mūžā sestdienas vakari nav bijuši svētki... Atceros, citi jau sen izmetušies baltos kreklos, bet man Čadura kundze jāmazgā. Tu ņemies ap viņu trejdeviņos sviedros, bet šī vēl ārdās: «Ar tavām rokām tikai kreime-nītes plūkt...» Citreiz atkal pataisās par tādu ņerga zīdaini: «Aža, vai tu traka — izberzīsi man paduses cauras!»

Vāverīte netic:

— Vecomāt, kā tad tā ... Lai nu vēl muguru, lai nu kaklu, bet paduses ... Vai tad viņai nekutēja?

Vecmāmuļa tikai atmāj ar roku:

— Vienreiz kā laida man ar ziepju gabalu — deguns pušu!

— Melo!

— Goda vārds, meitiņ .. .

— Un tu neaizbēgi no Čaduriein?

— Reizēm aizgāju pie cita saimnieka, bet kalpu prieki visur bez kājām. Biju Valmieras apriņķi Knitēju mājās ... Tur sestdienās tā nodzina līdz pašai tumsai, ka mazgādamās reiz aizmigu uz lāvas ... Citiem par to veselu nedēļu bija ko zobus trīt.

Edītei vairs nepatīk šie skumjie nostāsti. Viņa, apmetusi ap pleciem rūtaino lakatiņu, pieglaužas vecmāmuļai.

— Uzdziedāsim!

— Kad tik daudz klausītāju kā šovakar, kauns dziedāt, — vecmāmuļa joko.

Nokrekšķinājusies Šiliņu Aža beidzot pieceļas. Viņas aiziet aiz ābelēm. Kad sudraba mākonis aizsedz norieta saules sarkanās acis, viņām abām pirmie vainagi jau rokā. Bet vakars tik maigs un vilinošs, ka par gulēšanu ne domāt. Vāverīte tagad pieglaužas māmiņai.

— Mammuk, uzdziedi nu tu ... es tevi lūdzu: uzdziedi!

Pasmaidījusi māte iesāk dziesmu. Balss viņai nav no skaļajām, taču dzidra un maiga kā šis neaizmirstamais vakars. Un krūmājs no paugura nogāzēs atnes atbalsi:

Daudz darba, daudz darba Sestdienas dienā:

Bij maize jāccp,

Bij kaza jākauj,

Bij āda jāvelk Ģērmaņa nagā.

— Vai, cik kaulaina šī tava dziesma! — smejas meitene un plosīdamās nokrīt uz cūkzāļu maisa, noraudama sev līdzi arī dziedātāju.

Jau visās malās sākušas skanēt smalkas odu sta-bulītes. Kapsētas kļavu un liepu galotnēs izšaujas saules sārta pēdējās liesmu mēles. Vāverīte kāpjas at-žerbu, ar muguru pa priekšu, kamēr viegli atduras tēva plecā.

— Tēt, nu ir diezgan. Tumsā lasīdams, samaitāsi acis...

— Nebaries ... pabeigšu šo nodaļu un tad metīšu mieru.

— Ko ... Ko Ļeņins raksta?

— Viņš raksta, ka mums visiem labi jāstrādā un jāmācās, bet tev, Vāverīt, tagad jāiet gulēt.

— Par mani gan Ļeņins nav rakstījis ...

— Par tevi, tieši par tevi, draudziņ, Ļeņins ir rakstījis, ļoti daudz rakstījis ...

Kā apstiprinot tēva vārdus, ābeļu zemajos zaros nošalc vakara vēsma ...

— Ej nu gulēt, Vāverīt!

6

Rītos vecmāmuļā Vaveritei bieži vien uzsaukusi:

— Kurp nu skriesi tukšā dūšā rīta rasā? Būtu vēl kādu stundiņu pašņākusi.

Tomēr šorīt Edīte pietrūkstas augšā vēl agrāk. Pietrūkstas tik strauji, it kā viņu kāds būtu aizķēris ar asu nagu.

Pašu pirmo viņa ierauga tēti, domīgu uz ķeblīša sēžam. Un Vāverīte satrūkstas: viņam piere grumbās ... Bet tētim taču nekad nav paticis, ja meitene kādreiz krunkojusi pieri. Viņš tad rājies: «Nešķobies, nevaibsties ... Gan jau gadi sagrumbos tavu pieri un vaigus!»

Tagad Vāverīte pamana istabas vidū lielo, apbružāto čemodānu un mazo brūno rokas somiņu. Taču — nav jau pirmā reize, kad kalējs brauc vai nu uz Valku, vai Rīgu. Uzrāvusi mugurā zilo kleitiņu un noskalo-

jusi acis, meitene noliecas pie somiņas. Tajā parasti atrodas ziepes, kabatas spogulītis, dvielis, mutautiņi, drēbju suka, bārdas nazis, šādi tādi sīkumi, bez kuriem kārtīgs braucējs nevar iztikt. To visu somiņā parasti jau salikusi māte. Bet viņa palaikam šo to piemirst. Un Vāverīte tad lepni paziņo:

— Mammuk, bet kur tad zobu pulveris?

Vāverīte ir vērīga. Māmiņa pati atzīst:

— Tev jau galviņa jaunāka par manu.

Taču šodien Vāverīti sagaida pārsteigums. Mazajā somiņā ir pat diegu spolīte ar adatu un karote. Tiešām — karote! It kā tētis brauktu diezin cik tālu ...

Vāverīte ne tikai pārbaudīja, bet arī ielika somiņā kaut ko no sevis. Vai nu lazdu, vai vecmāmuļas ceptus kviešu riekstus, cukura gabaliņu vai konfekti, kas pataupīta no svētku dienām. Reiz, kad cita nekā nebija pie rokas, iebāza māla gailīti. Nieciņš vien ir, tomēr tētim sagādās prieku.

Bet šodien — tavu postu — nekā, nav nekā, ko varētu ielikt somiņā no sevis. Tad meitene ierauga nagliņā uzkārto, vakar nopīto smilgu, lauku kumelīšu un margrietiņu vainagu.

Lai brauc vainadziņš! Kad sakaltīs un sabirzīs, gan tad izmetīs ārā. Tētis tomēr pasmaidīs: ahā, tas no Vāverites.

Bet, kamēr viņa tā pūlas ar somiņu, kalējs jau sācis atvadīties. Viņš pieiet pie vecmāmuļas, vecenīte sagrābj dēla galvu savās stiegrainajās rokās.

Vāverīte apmulst: kāpēc viņa tik dusmīga, tā elš ...

— Ko tie zvēri mums uzmācas... Pēter, nu tad sit viņus tā, lai smilkst! Nežēlo draņķus!... — vecmāmuļa purina kalēju. — Ek, ja es būtu jaunāka ... ietu ievainotos kopt.

Kad kalējs pieiet pie sievas, tai pār vaigiem norit klusas asaras.

— Milda, sargi vecmāmuļu un Vāverīti. Es nebūtu komunists, bet nelga, ja domātu, ka visi, itin visi ies pret Hitleru. Tauta viņus sitīs, bet būs arī nodevēji... Sargies, draudziņ ... un sargi arī mūsu aizmuguri!

Tagad tētis paskatās uz Vāverīti, kā gribēdams uz gadu gadiem iekalt savā sirdī meitenes iegareno sejiņu, plato pieri un brūnās acis ... Viņš raugās tik ilgi, ka meitenei sāk drebēt plānās lūpas.

— Tētuk ... tētuk ...

Aiz loga nopukšķ motocikls, nograb rati un atskan balsis. Tētis žigli pietraucas kājās, paķer čemodānu un mazo somiņu.

— Tēti, tēti... uz kurieni? ... — sauc Vāverīte, bet tētis atbild:

— Uz redzēšanos! Gaidiet mājās!

Atnāk diena, un aiziet diena. Rītausmā Šiliņu namiņā ar mokām pār slieksni iekāpj krustmāte Monika. Vai sen tas bija, kad Monikas Tekliņa, zem kokiem tupēdama, nobaidīja godīgo Blešķi? Dienas četras atpakaļ, ne vairāk. Un tik īsā brīdī krustmāte Monika sakritusies un sakumpusi.

— Briesmīgais karš ... lai tu būtu nolādēts uz mūžu mūžiem! — krustmāte Monika murmina, kratīdama dūres. Un tad viņa raud... raud, drebēdama kā aizcirsts bērzs.

Pievakarē caur blīvajiem krūmiem izspraucas krustmāte Dore. Viņas lūpas nomelnējušas, un pēkšņi arī viņa apraudās. Vecā Čaduru kalpone vienmēr bijusi ļoti kārtīga, degunu un acis slaucījusi tikai ar priekšauta maliņu. Bet šodien krustmāte tāpat ar aso piedurkni norauš no vaigiem asaras.

Šiliņu Aža stingri kā vīrieša cilvēks uzsit draudzenei pa plecu:

— Dor, Dorīt, saturies! Gan mēs vēl piecirtīsim ar kāju!

Pār zemi jau nolaidies iezilgans mijkrēslis, kad Vā-verīte jautā:

— Vecomāt, kas kaiš krustmātei Monikai?

— Ak meit, viņas dēls Antons aizsaukts uz karu ... Tagad nabadzīte pārāk nožēlojusies un saraudājusies ...

— Bet kāpēc krustmāte Dore raud? Kas viņai aizsaukts uz karu?

— Pašai gan neviena tuvinieka nav. Dzīvo kā vecs stumbenis, ne viņai lāgā dziesma skan, ne vārdi rit... mūžīgi tik «vek» un «vek». Bet citādi jau Doritei mīksta sirds ... Viņa raud par tavu tēvu, par Antonu, par tūkstošiem, kas aizgājuši karā.

Edīte uz mirkli apklust, vērodama spožu mākoni, kas it kā dīvaina laiva augstu gaisā slīd pār Sīpolsalas takām un ceļiem.

— Vecomāt, bet kāpēc tu kopā ar viņām neraudi?

— Ko tas dos? Ja ar manām asarām varētu ienaidniekiem acis izplaucēt... es pa nakti pieraudātu spaini. Bet vācu junkuri tikai tad nāk pie prāta, kad viņiem gāž ar cirvja pietu pa smeceri.

Viens nenoskaidrots jautājums meitenei pataupās uz rītu. Un šis jautājums ir visu jautājumu kodols.

— Vecomāt, bet kas tas ir karš?

— Karš? Karš ir tad, kad cilvēki cilvēkus sāk kauti

Vāverīte nodreb kā tieva apsīte kalna virsotnē. Viņa

gan zina, ka var nokaut vistiņu vai sivēnu... un arī

tas — cik skumji un sāpīgi. Bet cilvēku nokaut? Meitenes seja sāk raustīties.

— Vecomāt, tu mānies ... tu mānies!

Vāverīte iekaras vecmāmuļai kaklā un spiež viņu, cik jaudas.

— Vecomāt, tas nav tiesa... tas nav taisnība!

Vecenīte satrūkstas. Atbrīvojusies no mazmeitas izmisīgajām skavām, viņa ilgi klepo. Protams, atjokoša-nās neder. Būtu muļķīgi attēlot karu kā ķildu zaļumballē ...

Bet tagad pie apvāršņa dienvidos sāk dūkt un krākt lidmašīnas... Tās atsteigušās ar pirmo īso paskaidrojumu par karu.

Visa pasaule nogrand ... No zemes pret debesīm izšaujas melni stabi... Šiliņu paugurā koki nolīgojas, bet cilvēki sastingst.

— Bumbas met... — vecmāmuļai acis urbjas debesīs kā svārpsti. — Bumbas met... vai nu uz dzelzceļiem, vai tiltiem.

— Vecomāt, tās nav bumbas! — Vāverīte dusmojas, ka vecmāmuļa tādu briesmu laikā niekus melš. — Tās nav bumbas! Tur pērkoni nogāzušies no padebešiem! ...

Ai Vāverīt, vārds «bumba» līdz šim tev bijis tik mīļš vārds, jautru spēļu vārds. Tētis tev bija uzdāvinājis vienu dzeltenu un vienu sarkanzilu bumbu. Tu rotaļājies ar tām kā kaķēns ar pelēko bumbu — dzijas kamolu ...

Pa taku platiem vīrieša soļiem piesteidzas māmiņa.

— Mūsējie atkāpjas. Rīt pie padomes būs mašīnas. Mēs, vecomāt, visi brauksim uz Krieviju.

Vecmāmuļa atsēstas uz apgāztas slaucenes un, norāvusi no galvas lakatiņu, vēdina ar to, kā mocīdamās neciešamā karstumā, lai gan šodien pavēss.

— Nē, meit, es nekur nebraukšu. Ko es, vecs sakārnis, darīšu Krievijā? Manā vietā labāk aizvediet kādu jaunāku, derīgāku ...

— Vccomāt, brauksim! Sīpolsalā tu nedrīksti palikt. Tu esi Pētera māte. Miera tev nebūs. Tevi saberzīs pulverī.

— Nē, es nemaisīšos jums kā kankari pa kājām. Uz vietas dzīvojot, vēl daudzus pārdzīvošu. Bet pamēģini manus vecos, nodilušos kauliņus pa tālu ceļu grambām dauzīt, drīz salūzīs ...

Māmiņa un Vāverīte savāc ceļam dažādas mantas. Piepeši māte saslienas kā zaldāts.

— Ko, vai tad mēs Pētera darba rīkus kalvē atstāsim tiem suņiem?

Viņas žigli nosteidzas lejā. Kalves ieplaka kā izmi-rūsi. Pie slitas mētājas salauzts loks, veci pakavi, sarūsējušas caurules gabals ...

Šiliņu Milda aizvelk aiz kalves pie nobrukuša smilšu paugura sāniem lielu kasti. Vāverīte paliek sargos, bet abas sievietes aizvāc uz kasti visus veserus, knaibles, kaltus, spiedes, dreijas ... Kad meitene vēlāk ieskatās kalvē, tā tik tukša un auksta ... kā ledus pagrabs. Tumšajā kaktā tikai plēšas, un pie lodziņa — lakta. Kā ļaunā sapnī Vāverītei izkalst mute ...

Ar spēcīgiem lāpstas cirtieniem kalēja sieva no-grandē paugura sānus; pēc brīža bieza smilšu sega apklāj darba cilvēka metāla draugus un palīgus ...

Tukšo kalvi aizslēdz. Mazo slēdzenīti paņem vecmāmuļa. Un vecenīte iet kalnā salīkusi, sadugusi, smagi elsdama un pūzdama, it kā viņai rokās pašreiz būtu nevis nieka naglai līdzīga slēdzenīte, bet smaga stanga. Kad viņas beidzot uzkāpušas māju paugurā pie pīlādža, kalējiene iesaucas:

— Kas ir, meitieši, sadziedāsim! Mēs taču nenākam no bērēm... — un, atbildi negaidīdama, uzsāk:

Karavīri bēdājāsi —

Asiņaina gaisma aust.

Nebēdājiet, karavīri,

Sudrabota saule lec!

Uz ilgiem laikiem tā ir pēdējā dziesma Šiliņu pagalmā.

Arā debesis ir skumjas un tumšas, tās jebkuru mirkli var apraudāties. Māte aizsteigusies uz Sīpolsaias izpildkomiteju: cikos būs jābrauc.

Vāverīte pieiet pie vecmāmuļas un, piespiedusi pieri strīpainajai jakai, elso:

— Vecomāt, tu neguli istabā, tu būsi viena — tevi tad ari mūsu mušas kodīs. Pa vasaru ej gulēt uz siena pūnīti.

Vecmāmuļa pasmaida.

— Bet vienai tik garlaicīgi... tad jau pat ar mušām jautrāk.

— Nē, vecomāt, mušas kož. Bet tev jau paliek Mur-lis Gurlis!

Murlis Gurlis izlien no pagultes. Meitene to saķer aiz ausīm un pamāca:

— Tu man piesargies, nezodz vecmāmiņai pienu. Ej medīt! Kad mēs atbrauksim atpakaļ... un, ja vecāmāte par tevi sūdzēsies, es tev pa degunu ar knipi sadošu.

Murlis Gurlis kā nosalis pieglaužas meitenes kājām ... Bet vecmāmuļa cep pankūkas. Varbūt pēdējo reizi Šiliņu Aža šodien pamielos savu Vāverīti.

Kad Murlis Gurlis aizgriezies sāk mazgāt mīksto kažociņu, meitene pietraucas kājās. Viņa notrīs: varbūt

pēdējo reizi viņa redz savu vecmāmiņu... Tādēļ Vā-verīte ielien kaktā un paslēpjas aiz vadžos uzkārtiem drēbju gabaliem. Tad viņa pablenž pa drēbju spraugu un, mierinādama sevi, čukst:

— Vecomāt, es tevi vēl redzu... vecomāt, es tevi vēl redzu ...

Kaut kas neizsakāmi sāpīgs apber Vāverīti no galvas līdz kājām. Pleci dreb, un elpa aizraujas. Ir tikai viens glābiņš, viens mierinājums: viņa vēl redz vecmāmuļu, viņa vēl redz vecmāmuļu, vēlreiz un vēlreiz uzmet tai skatienu ... vēlreiz un vēlreiz. Un tad sirdī iestājas savāds miers, it kā tāda iespēja — saskatīt vecmāmuļu pa drēbju spraudziņu — varētu ilgt dienu ... nedēļu ... mēnesi...

Bet gals pienāk ātrāk, nekā gaidīts. Ar troksni iesteidzas māte, uztraukta, pietvīkusi.

— Ei, mazā, skriesim uz izpildkomiteju. Tūliņ auto būs klāt...

Vecmāmuļai izkrīt no rokām panna ... panna ieripo žagaros, bet pankūka noplakšķ uz grīdas. Māte saķer cepēju un ātri nomutē.

— Vecomāt, mums ir jāskrien ... Dzīvo sveika un vesela. Varbūt redzēsimies ...

— Es jūs ik nakti apciemošu sapnī...

Vāverīte pieplok pie vecmāmuļas. Un pēkšņi...

Pēkšņi pagalmā ierejas nikns suns. Vāverīte vēl aptvērusi vecmāmuļas kaklu, kad atsprāgst durvis un Šiliņos ielaužas sveši cilvēki.

Visiem pa priekšu dzirnavniece Čadura kundze. Aiz tās trīs vīri, bruņojušies šautenēm. Bet vācieši tie nav. Viens — pašas Čadurienes brālis, iesaukts par Melno Andri, otrs — Ādolfs, jauns puisis tukliem vaigiem un rūsganām uzacīm, viņš atsteidzies no attālākā Sīpol-salas pagasta nostūra, un trešs — bakurētainu seju, iekaisušām acīm ... Redzēts viņš ir, kalvē pat viņa vārds dzirdēts — Berčs, bet no kurienes ieradies, tas varbūt tikai madāmai zināms.

Čaduriene gavilē:

— Te nu ir tā lielā komuniste!

Ādolfs neganti kliedz:

— Rokas augšā! Ne no vietas!

Čadurienes brālis Melnais Andris sagrābj Šiliņu Mildu aiz matiem un rauj. Māte pāris soļu pastreipuļo, bet tūliņ arī atgūstas, cērt ar nagiem uzbrucējam sejā, ar otru roku saķer viņa melno bārdu tā, ka šis iekliedzas.

Tuklais Ādolfs pakampj savu šauteni aiz stobra un atvēzējas ar to kā ar rungu — tūliņ viņš sadragās māmiņai plecus ...

Bet tad iejaucas negaidīts spēks. Vecā Aža, paķērusi ogļu rušināmo biguli, gāž ar to uzbrucējam pa resno kaklu. Briesmas trijkāršojušas vecenītes spēkus.

Šautene Ādolfam izkrīt no rokām, un pats viņš kā apstulbināts bullis ieduras ar pieri sienā.

— Bēdz, meit, bēdz!

Šiliņu Milda izmanto uzbrucēju apjukumu un izlec pa vaļējo logu. Bet arī bakurētainais Berčs jau ir pie loga. Uzlicis šauteni uz palodzes, tas notēmē — bēgle nekur neizspruks. Tūliņ viņa nokritīs ar cauršautām krūtīm zem ābeļu kuplajiem zariem.

Tūlīt, tūlīt Berčs raidīs lodi... Bet zibensātri pie viņa pielec Vāverīte un pagrūž bandīta roku. Šautenes stobrs palecas uz augšu... Norīb šāviens, un lode, spindzēdama kā muļķa lapsene, aizlido tukšās debesīs. Edīte glābusi savu māmuļu no nāves. Bet meitene no dūres trieciena, atsitusies ar krūtīm pret galdu, kā spēļu bumbiņa ieveļas kaktā. Fašisti vecmāmuļu notriec uz grīdas un spārda kājām ...

— Neraudi, Vāverīt...

Un tie ir pēdējie Šiliņu Ažas vārdi Sīpolsalas dzīvē. Vēl viņa ievaidas no šautenes trieciena... un tad apklust uz visiem laikiem.

Melnais Andris pavērš šauteni pret Vāvcrīti.

— Andri, aber tas neiet, — Caduriene iesaucas. — Tik vieglu nāvi... kur tev jēga!

— Ko tad — vai pakārt?

— Vai tad Čaduros darbu trūkst? Lai griež dzirnavu akmeņus!

— Labi, — bandīts atmet ar roku. — Lai slauka ar mēli kūti... lai ecē ar degunu tīrumus ...

Un tā Vāverīti atstāj dzīvu. Viņu atstāj dzīvu, lai tā mocītos kā putniņš, kam norauti spārni. Lai mocītos, kā aizšauts zaķis, ko vēl pusdzīvu apēd nežēlīgās skudras.

9

Dabrītes krasti izpušķoti smaržīgiem ziediem, ievu ceriem, sudrabotiem bērziem un sapņainiem vītoliem. Netālu no Čaduru mājām — Dzintarlīcis. Dabrītes viļņi šeit klusi un lēni. Soļu trīsdesmit no upes piekalnē kā zelta spogulītis zaigo mazs avots. Gar to pašlaik kustas kāds neizprotams radījums.

Ja jau kustas, tātad — viņš ir dzīvs. Bet vai tas ir meža zvērs, vai māju dzīvnieks?

Šis radījums ir meitene. Bet kāda gan viņa izskatās! Seja saskrambāta, it kā meitene būtu uzkritusi uz sakaltuša kadiķa. Mugurā nodriskāta kleitiņa. Rokas līdz elkoņiem sarkanas, kā noplaucētas, kājas sasprēgājušas, aizlauztiem nagiem. Mijkrēslī to vairs nevarētu pazīt. Bet tā taču ir Vāverīte. No satriecošajiem notikumiem pagājis īss laika sprīdis, bet viņa jau padarīta par biedēkli.

Edīte skatās avotā kā spogulī un nobīstas pati no sava attēla.

Viņa iesmeļ riekšavās ūdeni un sāk mazgāties. Dzestrais ūdens dzeļ un dedzina savainoto ādu. Bet meitene daudz neviebjas. Viņa pat noplūc zāļu kušķi, lai ar to varētu berzēt, un pagrābj smiltis — tās būs par ziepēm.

Vēl tālāk no krasta, aiz avota, stiepjas kārklu, alkšņu un eglīšu krūmājs. Te krūmājā kaut kas nočab.

Vāverīte pamet skatienu — kas tur varētu būt? Bet neviena nav. Un meitene uzšļāc uz kājām ūdeni.

Tomēr krūmājā velti nečab un negrab. Tur kāda sieviņa veras uz debesīm un čukst:

— Aža, vai tu redzi mani? Klausies, Aža, nav manā varā Vāverītei kaut ko vairāk palīdzēt. Vek, Cadura kundze vēl vakar mūs abus ar Goliātu nozvērināja: «Ja tik jūs to razbainieku, to Šiliņu krupi, paslepus barosiet, es pamāšu ar pirkstu... un šucmaņi jūs izšūpos liepas zarā, virves galā ...»

Grēku sūdzētāja nokar galvu un murmina tālāk:

— Nu, ja kārs — lai pakar, es jau neiešu viņiem

.

papēžus laizīt. Bet tad arī Vāverītei būs beigas... Vek, jūs, Šiliņi, spītīgi kā velni un stūrgalvīgi ... Aža, vajadzēja gan to meiteni audzināt rāmākā garā... nevis par vāverīti, bet par klusu un lēnu jēriņu.

Viņa paraugās uz sauli pie debesīm un izlien krūmāja malā.

— Tššš! — Dore brīdina Edīti. Pēc mirkļa viņas abas paslēpjas eglītēs. Krustmāte ātri iespiež meitenei azotē vīstoklīti.

— Edīt, uzmanies! Dievs pas’, ja kāds ierauga tevi ēdot! ...

Meitene saprot, ka vīstoklī ir maizes kancis, biezpiens, gaļas gabaliņš ... Viņa mīļi noglāsta vecās Ča-duru kalpones vaigu... Bet šī kā nosalusi pati pieglaužas meitenes plecam.

— Edīt, Vāverīt, nu kam tu mazgājies? Pat apskrāpētai tev acis mirdz kā zvaigznītes, katrs uz tām paskatās. Vek, pašu Bctiņai seja kā apšu piepe ... Nav tev, Vāverīt, dzīves gudrības, nav... Es tavā vietā būtu tīšām ar kvēpiem nosmērējusies, ar māliem no-kleķējusies un, vek, vismaz vienu actiņu ar lupatu aizsējusi ... Tad tevi saimniece mazāk aiztiktu ... Bet tagad ieraudzīs atkal tevi tīru un brūnu kā ķiršogu — kāviens uz vietas.

— Bet, krustināt... — meitenei iegailējas vaigi.

— Varde mazgājas ... cūciņa ar’ iebrien strautā ... vai tad es par viņām sliktāka?

— Vek, tā jau iznāk... Nu, vai iemācījies raudāt?

— Nē, krustmāt... — Vāverīte sarauc pieri. — Vai tad es esmu tik Jauna?

Bet nu Dore brīnās:

— Kā, vai tad tikai ļauni cilvēki raud?

— Nu jā, ka ļauni... Kad Caduros ienāca tie paši vācieši... saimniece viņus cienā un raud, ka mans mammuks aizbēdzis... un tad Betiņa — man iekniebj... un pati raud ...

— Vek, cik tu neapķērīga! Nu, ja jau neproti ar asarām, tad vismaz elso un steni, nokar galvu. Nudien, ja tu spītēsi kā dadzis, — madāma tevi bez sāls apēdīs.

— Krustmāt, es nespēju tīšuprāt stenēt...

— Tad mācies! Ja tu nemācīsies vaidēt un vaimanāt ... vek, es tev vairāk nepalīdzēšu, nedošu ne garoziņas. Jo nav taču vērts atbalstīt tādu, kas tik un tā pēc mēneša būs beigts ... nomocīts savas trakidīgās dabas dēļ.

Vāverīte gausi izvelk no azotes dārgo vīstokli un ieliek to krustmātei klēpī.

— Ņemiet, krustmāt, atpakaļ. Es nemācīšos vaimanāt ...

Vecā sieva ir pārsteigta. Viņa sagrābj meiteni ciešās skavās, un tai pār vaigiem plūst asaras.

— Manu bērniņ, ēd, ēd... Es jau, vek, tikai labu gribēdama, devu tev krietnu padomu un pabaidīju. Ko lai dara, ja tu neesi cilvēkbērns, bet vāverlte. Nositīs tevi Čaduros, nositīs... Vek, man prātā bija vēl viens āķīgs padoms ...

— Pasakiet, krustmāt...

— Nē, nē, nelon... Tu jau lauvēns, gatava mesties medniekiem tieši virsū. Bet nu man jāskrien ... ka nepamana ...

Dore aizslapstās uz mājām gar kviešiem, gar rudziem. Bet Vāverīte, uzkāpusi kalniņā, pagriežas uz ziemeļiem: tur kalve, tur Šiliņu izlaupītais namiņš. Tikai pēc tam viņa ķeras pie vīstokļa un, iecirtuši zobus doniņā, domā:

— Krustmātes āķīgais padoms ... kas tas varētu būt?

10

Kalpu galā krustmāte Dore ienesusi pusdienu viru. Goliāts — gara auguma plecīgs vīrs, stiegrām, muskuļainām rokām, ne visai jauns, ne visai vecs, nu tā, gadu piecdesmit viņam jau būs, Goliāts — sensenais

Čaduru kalps, visu lauku darbu darītājs un gājējs, lūk, tagad viņš, pamaisījis ar karoti karsto viru, pēkšņi noskaišas:

— Tīrās samazgas!...

Krustmāte Dore pieliek pirkstu pie lūpām:

— Tššš! Vck, okupācija. Vai tad tu, mazs cilvēciņš, ar Čadura kundzi sāksi plēsties?

Goliāts, nometis karoti, iespiež galvu rokās un domīgi raugās pa logu.

— Dore, bet kā tad ar Vāverīti?

— Ko nu par Vāverīti... Vek, vēl vakar kundze bļāva: «Ar nokaitētu dzelzi mēs iznīcināsim to komunistu sugu no zemes virsas. Un visiem ļaudīm būs sacīt — āmen!»

Pēc pusdienām, novākusi traukus, Dore nopūšas:

— Ne vairs dienvida, ne atelpas. No tumsas līdz tumsai... dzen tevi kā vadzi sienā ...

Goliāts ar gurdenu roku nobrauka savas kuplās, iesirmās, nokarenās ūsas un dobji nosaka:

— Okupācija! ...

Kalpu galā ir vēl trešais gājējs — trīspadsmit gadu vecs zēns. Tas ir Žanis, tēvoča Goliāta patāls radinieks. Žanis grib aplūkot spogulītī savu seju, raibumiem nosētos vaigus, smailo deguneli un lielās ausis, bet krustmāte Dore tam izrauj apaļo spogulīti no rokām.

— Vek, madāma izlīda no klēts ...

— Lai viņa kāju nolauztu! Pavasari saderēja par ganu, bet tagad atkal trieks vai nu pļaut, vai art. Vai tas ir likums?

— Vek, okupācija!... — krustmāte izpleš rokas.

Zēns pagriežas pret logu uz austrumiem un iesaucas:

— Steidzieties taču glābt!

* — Apklusti, muļķi! — Dore viņam aizspiež ar priekšautu muti. — Ja madāma izdzirdēs kaut vārdiņu, tad tikai vējš nosvilps pēdējo dziesmiņu tavās lielajās ausīs.

Izdzinusi gājējus darbā, Čaduriene atgriežas savās istabās. Pie verandas sliekšņa tā apstājas un patausta zodu. Jā, laiciņš karsts, no tuklā zoda pilēt pil. Un kundze niknām acīm pablenž uz sauli.

— 0, velna pagale, rimsties svilināt! — viņa piecērt ar kāju, gluži kā sarunādamās ar Vāverīti. — Es tev!

Iegājusi ēdamistabā, kundze atkal apstājas. Blakus aiz sienas dzirdama kņada. Tur viens spiedz un rājas. Ā, tā jau pašas Betiņa. Bet kas tas otrs? Piepeši viesistabā atskan brēciens un stiklu šķindoņa. Saimniece atrauj durvis, un zods tai sāk drebēt.

Logam lielā rūts sabirusi drumslās. Bet baltvaidze Betiņa ar īlenu rokā draud:

— Zvērs! Es pasūdzēšu, lai tevi nošauj.

— Aber, Bethen... — māte brīnās. — Kas tad šeit par jampadraci?

Gurlis ir pavisam īsts

— Ah, muter, tas kaķis Murlis boļševiks. Es tikai piedūros ar īlenu pie astes... a šis tūliņ logā iekšā.

— Aber, Bethen ... — māte

nogroza galvu. — Kam tev tā vajadzēja ... ar īlenu. Kaķim kaķa prāts. Nav jau kā cilvēks, kas uztūcis no tā viltus un nešpetnības... — viņa

nobeidz ar baznīcā dzirdētiem vārdiem.

— Ah, muter, — meitene taisnojas, — šis riebīgais Murlis Gurlis aizvien velkas uz to pusi, kur Vāverite ...

— Tad jau tu būtu labāk Vāverītei ar īlenu... ko šī to runci apbūrusi...

Priekšistabā noklaudz zābaki. Čaduriene tūlīt aizsteidzas turp.

— Ali, Ādolp!... — saimniece metas pie ienācēja. Tas ir rudais sārtvaidzis, kas palīdzēja nosist Šiliņu vecmāmuļu. — Es tevi gaidīju... Veselu nedēļu pēc tevis skumu ...

— Emīlij, ko nu tarkšķi. Kā es varēju nākt, ja pie tevis tie piedzērušies friči...

— Aber, mīlīt, kam tu tā... Kā lai es fričus uzdrošinos aizraidīt? Tokš o-ku-pā-ci-ja!

— Nu, vai par tava Čadura pārnākšanu nekas nav dzirdēts?

— Lai viņš iet ratā! Mēs abi...

— Bet... ja nu tiešām no svešām zemēm pārnāk vecais ...

— Ādolp, es tikai pačukstēšu fričiem, ka tas ir komunistu spiegs ... un gatavi milti.

— Emīlij, tu esi ragana.

Puisis aizsmēķē papirosu un īgni noprasa:

— Pa dzirnavām Melnais Andris raujas?

— Tokš brālis. Es jau nejaudāju viena visas vietas uzpasēt.

— Vai viņš mūs pārāk neapzog?

— Pārnāc drīzāk uz Čaduriem manā paspārnē. Tad arī brālim iedosim vilka pasi.

Ar grābekli pār plecu, bažīgi atskatījusies uz mājām, krustmāte Dore sauc:

— Zani, panāc šurp!

Zēns paceļas no ciņa. Vienā rokā viņam pātaga, otrā — grāmata.

— Kur Edīte?

— Es viņai ļāvu atstiepties. Un, līdzko atgūlās — uzreiz aizmiga, kā nosista ...

— Vek, puis, un ja kundze būtu tagad uznākusi? Tevi dīrātu, bet viņu sistu ...

— Ak krustmāt, ilgi jau Vāverīte tik un tā nemocīsies ...

— Es tikai nomanu — reizēm kā mēnessērdzīga... Vai nav teikusi, ko viņai gribētos?

— Aizskriet vēl uz Šiliņu pauguru ... Tur, kur vecmāmuļa ... kur smiltīs tētuka un mammuka pēdas.

— Bet tu viņu nelaid ... Ai Žani, aizmirsu — skrien labi ātri, cel Vāverīti augšā. Viņu pie Dabrītcs Dzin-tarlīcī kundze gaida.

— Pie Dabrītes? Tad jau kundze viņu slīcinās!

Taču Čadura kundzei ne prātā nenāca meiteni slīcināt. Tagad, ar vicu uzlaidusi pa kailajiem stilbiem, viņa pavēlēja:

— Nu, pieliec Soli! Ved mani ātrāk uz savām zagļu mājām!

Vāverītes iigu sapnis bija piepildījies, viņa iet uz Šiliņiem. Pirmo reizi pēc baigajiem notikumiem meitene ieraudzīs savas bērnības saulaino stūrīti...

Uz namiņu viņas tomēr neiet. Tikai no tālienes meitene redz, kā namiņa sienās rēgojas tumši caurumi... Tur vēl nesen saulē vizējuši gaiši logi... Tagad to nav. Vai nu izsisti, vai aiznesti ar visiem rāmjiem. Saimniece liek meitenei iet uz kalvi.

Kalve atlauzta. Tā ir tukša, tumša un dzestra. Taču, cik laimīga būtu Vāverīte, ja Čaduriene viņu aizmirstu šeit... Viņa saritinātos kā ezītis vistumšākā kaktā zem apklusušajām plēšām. Bet meitenes īsos sapņus un vīzijas pārtrauc kliedziens:

— Teic — kur palika darba rīki?

— Bet, kundze, ko es varu zināt... Okupācija!

— Tu melo, krupi! Mūsu glābējiem pasaulslavena tehnika, tie nealkst pēc gāganu karalaika rīkiem. Arī Sīpolsalā neviens tos nav pievācis. Mans Adolpiņš to izdibinājis gruntīgi. Vai tad es nepazīstu boļševiku dabu? Labāk iznīcinās, bet otram neatstās. Gan būs iestiepuši kādā āpšu alā!... Atceries! — un saimniece krata vicu.

Ko nu, kundze, ja Vāverītei vajadzētu, viņa spētu būt

stiprāka par rīksti, stiprāka par pliķi. Bet meitenei galvā iešaujas nemierīga doma: ja Čaduriene ... tukl-vaidzis Ādolfs ... Melnais Andris ... ja tie iesāktu urķēties ... meklēt. Ar laiku var uziet...

Tādēļ Vāverīte bēdīgi noplāta savas mazās rokas:

— N-jā, kundze... Tētuks un mammuks visas lietas noglabāja.

— Bet kur, kurā vietā?

— Brūnajā dīķī, gos vārds, Brūnajā dīķi.

Čaduriene meiteni raušus aizrauj sev līdzi. Brūnais

dīķis — kūdras purvā izdegusi dziļa, ļoti dziļa bedre. Piegājusi pie līganās malas, saimniece sāk spiegt:

— Ak zagļi, ak laupītāji! Kurā vietā viņi nogremdēja?

— Pašā vidū. Mammuks nesa mantas no kalves, tētuks atstiepa sili, pabrauca, lūk, tur, kur tās mizas peld ... un tad sameta visu ūdenī.

— īstie elles radījumi! Bet kur viņi lika sili?

— Sadedzināja, gos vārds, sadedzināja.

Saimniece pasper vēl soli tuvāk ūdenim, bet šķendēdamās atraujas atpakaļ — labā kāja ar visu kurpi līdz celim ieskrējusi dūņās.

— Ak zvēri, zvēri! Kā te izdabūsi ārā? — Emīlija Čadure negaidīti mīksti uzrunā Vāverīti: — Dod nu padomu, tu jau man tāds ziķeris.

— Kundze, man vecāmāte pasakas stāstīja. Pieskrien sumpurnis pie ezera, kur apslēpta manta, un sāk lakt. Lok, lok, kamēr izlok ...

— Kamēr pārsprāgst!... — spēcīga p|auka Vāve-rīti notriec no kājām. — Ak tā, es lai būtu tas sumpurnis? Nekas, putniņ, es tevi izmācīšu! Ar krūzīti tu man izsmelsi Brūno dīķi... Divdesmit gadus smelsi, bet vajā netiksi, kamēr pa dīķa dibenu balles kurpītēs varēs dancot. Nu, slienies uz pakaļkājām — vai līdz ziemai te gulēsi?

Vāverīte iekunkstas, bet piecelties nejaudā. Budžu mātīte nikni nospļaujas un aiziet Kāda viņai bēda, kas notiks ar tādu bāra bērnu. Ja pievakarē spēs atvilkties uz mājām — lai nāk. Bet, ja nobeidzas... tik vien tās ķibeles. Gan jau atradīsies izsalcis suns, vilks vai lapsa...

Tomēr Vāverītei šoreiz vēl nav lemts nomirt. Viņa jau palēnām atžilbst, kad pie Brūnā dīķa noskan govju zvaniņš un no mugurpuses to satver divas mīļas rokas.

— Vāverīt!...

— Tekliņ!...

Viņas aplūko viena otru un nopūšas. Tekliņas kājas augoņos un trumos. Kad Vāverīte pieskaras draudzenes mugurai, šī atraujas.

— Oi! Man tur sāp!

— Vai tevi stipri sit?

— Nē-ē! Cienīgmāte jau laba, bet cienīgtēvs ... Kad viņam aknas sasāp, tad gan krīt uz visiem kā dulla muša. Vakar cienīgmāti salamāja, bet man ar siksnu uzlaida pa muguru.

Edīte pārmezdama nogroza galvu.

— Teklin, tu jau esi pavisam apskapstējusi. Ko tavs mammuks neliekas par tevi ne zinis?

— Viņa sāka aplami runāt... Un tad viena krustmāte mammu aizveda uz Lubānu ... tur mums radinieki. Vāverīt, vai tev tarbiņā nav kāda maizes gabaliņa?

— Nav, Teklin, man jau pat tarbiņas nav. Bet vai tev arī nav maizītes?

— Nav ...

12

Nākamā diena ataust ar brīnumiem. Vāverīte vakarā bija iekritusi pirtsnamiņā slotās un nogulējusi vai līdz pusdienām. Viņa nu pamostas pati no sevis, pirmo reizi Čadurienes valstībā pati no sevis. Atmodusies meitene iziet ārā un turpat pie sliekšņa saduras ar Žani. Zēns ļoti uztraukts.

— Vāverīt, es tevi meklēju, meklēju ... Klau, šodien kapu svētki un balle zaļumos. Visi mūsu augstmaņi jau prom, mājas būs tukšas līdz tumsai. Nu tu varēsi mierīgi un droši aiziet līdz savam dzimtenes kalniņam.

Vāverīte pasmaida.

— Tad jau es varēšu nomazgāties ar siltu ūdeni.

— Nu jā. Panāc man līdzi!

Viņi ieiet ratnīcā. Zēns pakāpjas — ratnīcā pie sienas uzslietas kamanas. Viņš iebāž tajās roku.

— Ede, — draugs uzrunā Vāverīti kā pieaugušu. — Še tev zaldātu katliņš. Turpmāk ūdeni varēsi kaut vai krūmos sasildīt.

Vāverītei pēc ilgiem laikiem priekā pazib zobi.

— Še tev sērkociņu kārbiņa... šai vācelītē cūku tauki... Kad nomazgāsies, ieberzē ar taukiem sadauzītās vietas, pušumus ...

Vāverīte jau pasper soli uz durvīm, bet Žanis to satver aiz saplēstās piedurknes.

— Esi gan tu karstas putras strēbēja, še ziepju gabaliņš. Un še ... — zēns izvelk lielu vīstokli lupatiņu, marles gabaliņu, diegu galu ... — Nu tev pārsienamo pietiks ... līdz kara beigām ...

Pirmo reizi Čaduros Vāverītei šodien pusdienas ir tiešām īstas pusdienas. Paēdusi viņa tūdaļ dodas ceļā.

Bet Žanis pabrīnās: meitene nogriežas uz Brūno dīķi. Ko, vai tik tālu skries mazgāties? Dīķis taču ir mācītāja Grasīša ganību daļā ...

Bet neviens nezina un nevar pat nojaust, cik gādīga ir Edīte. Pati ne mazgājusies, ne savas rētas pārsējusi, bet aizskrējusi otru nelaimīgu meiteni kopt un ārstēt. Žanis viņu pazīst: tā ir Tekliņa, mācītāja mazā ganu meita. Pa to laiku Vāverīte jau iekūrusi uguntiņu, silda ūdeni, izmeklē lupatiņas, ar skaliņu izmēģina taukus.

Žanis Lukstiņš kā negribēdams aiziet atpakaļ pie sava ganāmpulka. Viņš nav nejēga, viņš ir daudz lasījis, cik nu tam ļāvusi dzīve. Tagad zēns iet un murmina:

— Ede, par tevi slavas dziesmas vajadzētu sacerēt un dziedāt. Ede, tu esi brīnumbērns. Ede ...

Ak puis, bet ja tu būtu zinājis visu, kas šodien notiek Brūnā dīķa krastos. Kad Tekliņas kājas un mugura ir saārstētas, Vāverīte vaicā:

— Vai tev maizes gabaliņa nav?

— Nav ...

— Nu tad še... — Edīte iespiež draudzenei saujā maizes doniņu.

Bet mācītāja ganiņš pretojas:

— Nē, nē! Ēd pati! Tev pašai gribas!

Viņas strīdas, kamēr norunā: nu tad ēdīs abas reizē.

Kumosu nokož viena, tad — otra. šķiroties Vāverīte piekodina:

— Tu tikai neraudi. Man vēl vecmāmuļa teica: «Rau-dulim nekad labi neies!» Saprati?

— Sapratu. Bet, kad sadomāšos par mammu, tad gan paraudāšu.

— Nu, par mammu var paraudāt...

Viņas jau ir atsveicinājušās, kad Tckliņa bēdīgi jautā:

— Kur tava mamma?

— Nezinu. Bet kur tava?

— Nezinu. Kā aizbrauca uz Lubānu, tā pagalam.

Šeit nu apstāsimies un noņemsim cepures. Kad karš bija beidzies, gaismā nāca vēl kāds asiņains noziegums: Daugavpilī fašisti bija nošāvuši visus psihiatriskās slimnīcas iemītniekus. Tādā ceļā uz nepārnākšanu bija aizgājusi arī Tekliņas māte ...

13

Kas ir kapu svētki — Vāverīte vēl atceras no pagājušās vasaras. Tad vecmāmuļa to aizveda uz kapsētu. Tur bija daudz ļaužu... un daudz mazu pakalniņu.

Vāverīte jau zināja, ka zem katra pakalniņa guļ nomiris cilvēks. Un tur bija pakalniņi ar ļoti skaistiem puķu dārziņiem, apzeltītiem krustiem un nokrāsotiem soliem ... Bet vecmāmuļa ieveda mazmeitiņu bēdīgā nostūrī, ne tur lāga puķu, ne pieminekļu, apdrupuši koka krusti... šauri celiņi. Vecmāmuļa nometās ceļos un teica:

— Vāverīt, to vienu puķu pušķi noliec uz šī kapa ... tur guļ tavs vectēvs, un to otru uz tā... tur tava māsiņa Zelmiņa.

— Vecomāt, — meitene skuma, — kāpēc jūs viņus apglabājāt tādā sūrā vietā? Vajadzēja tur... — viņa pamāj ar roku uz lepno uzkalniņu pusi.

Vecmāmuļa caur asarām pasmaidīja.

— Ak bērniņ, tur lielsaimnieki... aiz viņiem jau mazāki saimnieki, tad rentnieki un pusgraudnieki... bet šī ir kalpu mala!

Kur nu guļ pati vecāmāte? Vāverītei vēl tagad ausīs atbalsojas krustmātes Dores raudas vientuļā stundā: «Aža, kā suni tevi ievilka brūkleņu purviņā un ieraka dūņās... Pat klaušu laikos cilvēkam deva septiņas pēdas zemes kapsētā ...»

Brūkleņu purviņu Vāverīte zina, tālu no Šiliņu paugura tas nav, bet Vāverīte bez māmiņas nekad tur nav gājusi, jo šai purviņā esot manītas čūskas... Ogāsejot, viņas abas vienmēr apāva kājas. Bet šodien Edīte basām kājām droši palaižas uz purviņu... Un viņas mazā sirds iesmeldzās: vecomāt, varbūt uz tava kapa, kamolā saritinājusies, sildās čūska ...

Meitene nolauž stibu. Purviņš jau klāt... Bet kur tad būtu vecmāmuļas kaps? Žēl, ka viņa par kapa vietu nav iztaujājusi krustmāti Dori. Tagad varbūt par velti izmeklēsies un neatradīs ...

Un tad mazmeitiņa pamana: zaļajos brūklenājos ieslīd tikko samanāma taciņa. Viņa iet pa šo taciņu, un drīz tai apžilbst acis: mazs, dzeltenām smiltīm apkaisīts uzkalniņš ... un puķes, puķes!

Vāverite bijīgā satraukumā raudādama nolaižas uz vecmāmuļas kapa. Siltām plaukstām viņa viegli glāsta kapa smiltis... zem tām taču guļ vecmāmuļa. Bet, jo ilgāk meitene uzkavējas pie vientuļā kapa, jo dobjāk viņai sāk dauzīties sirds.

Lūk, kapa stūros iespraustas meijas. Un tad šīs puķes: atraitnītes, jorģīnes, lefkojas ... Tātad ir arī citi cilvēki, kuriem žēl Šiliņu Ažas ...

Vāverite noliecas zemu, viņas mati skar dzeltenās smiltis. Ari šīs smiltis atnestas no citurienes ...

Meitene uztrūkstas kājās — krūkļu krūmos kāds ieklepojas. Apmulsusi viņa vēl nezina, ko darīt, pirms to pasauc klusa balss:

— Skuķi, nāc šurpl

Kur nu vairs aizbēgsi, jāiet vien ir. Bet, ieraudzījusi saucēju, viņa droši nopurina no elkoņiem gruzīšus. Tas ir tēvocis Ādams, nesenā trača cēlāja Blešķa saimnieks.

— Nu, meit, ko tad tu neesi kapu svētkos ar visiem kapsētā?

— Es? Es... Bet kāpēc jūs, tēvoc, neesat kapsētā?

— Es? — Ādams to parauj aiz rokas dziļāk krūmos. — Diez vai tu, skuķīt, sapratīsi... tu jau vēl esi tikai meitenīte Ikšķīte. Es lai piedalītos tautas slakteru svētkos ... lai vilktu «alelujā» greznajos kapos šucmaņu vectēviem un vecmātēm, kas bendējuši gājējus ...

— Tēvoci Ādam, jūs taču esat saimnieks ...

— Pareizi, mazā ... bet es esmu tāds saimnieks, kas aizvien skaitījis katru graudu apcirknī: vai pietiks maizītes līdz jaunajai ražai? Ek, mazā, no tādiem saimniekiem kā es un līdz tādiem kā tavi Čaduri — nedēļu ko jāt un mēnesi ko skriet... Bet... arī es svinu savus kapu svētkus... — tēvocis pamāj uz dzelteno smilšu kapu. — Šodien apmeklēju trīs tādus kapus ...

Vāverīte pablenž uz sauli, tā brūkleņu purvā jau sākusi veidot garus ēnu torņus.

— Tēvoci Ādam, man nav vaļas. Es gribu aiziet uz mūsu istabiņu ...

Tēvocis satumst.

— Es jau biju ... Tur ir postaža. Kas aiznesams, tas aiznests, kas salaužams, tas salauzts... Tur svešam cilvēkam asiņo sirds ... Nē, es tevi tur nelaidīšu.

Tēvocis Vāveriti ieved vēl dziļāk biezoknī; abi apsēstas uz apsūnojušas siekstas.

— Mazā, biju dzirdējis, ka trakā dzirnavnicce gribot nodzēst tavu dzīvības svecīti. Tad, lūk, aprunājos ar savējiem. Mēs tev palīdzēsim, cik nu var. Cibiņā sviestu ... bļodiņā gaļu ... Tikai mums jānorunā, kur varētu nolikt.

— Tēvoci Ādam, bet jums pašiem ...

— Nesāc nu brēkt. Salīdzinot ar tevi, badā novārgušu kaķēnu, mēs vēl ēdam kā vērši. Vai zini tiltiņu Mēnesnīcas līcī?

— Zinu ...

— Aiztec uz nedēļas galu... pabāz roku zem tiltiņa ...

OTRĀ DAĻA

Tēvocis Goliāts atmodies klausās. Ap pusnakti laiks strauji mainījies, kļuvis aukstāks un bargāks. Ārā plosās putenis un vējš auro kā uz jūras.

Gulētājs sāk šķetināt atmiņu pavedienus. Kas nu šis par Goliātu: pasē ierakstīts Jānis Salmiņš. Bet puisis bija izaudzis tik stiegrains, plecīgs un spēcīgs, ka kaimiņu niķīgā Jūlīte reiz iesaucās: «Nedancošu ar tevi. Es baidos ... tu jau kā Goliāts. Saspiedīsi... un man visa dvaša izies pa nāsīm laukā.»

Goliāts — kā stāsta leģendas — senos laikos bijis neparasts stiprinieks. Un, lūk, šis pavārds mūsu kalpa jaunietim pielipis uz mūžu, pat Sīpolsalā tagad tikai retais atceras, ka šī drūmā vīra vārds ir Jānis Salmiņš.

Istabā dziļa tumsa. Un tomēr Goliāts aprēķinājis: patlaban pulkstenis trīs uz rita pusi. Ilgajās kalpa gaitās viņš iemanījies naktī, pat gultā gulēdams, nosacīt, cik pulkstenis un kāds ārā laiks. Vēja cirtieni jumta lubiņās, kailo ceriņu vaidi aiz sienas dārzā, loga rūšu iesanēšanās un vēl citas pazīmes Goliātam uzbur spilgtu ainu: ziema patlaban atņirgusi asus zobus. Kā tagad jūtas nabaga Vāverīte?

Čaduru kalps apgriežas uz otriem sāniem. Viņa spēks ar gadiem jau krietni gājis mazumā, un tomēr viņš vēl spēj celt un nest pārmērīgus smagumus. Bet lai atrodas kaut viens, kas būtu sūdzējies: «Goliāts mani piekāva ... Goliāts man nodarīja pārestību.»

Viņš smagi nošņāc. Lūk, saimnieku istabās dzīvo Gnīda — Gnīda ar lielo burtu. Kā citādi var nosaukt šo — kā no biezpiena izmīcīto lelli — Betiņu? Bet vasarā nav bijis dienas, kad šī Gnīda nebūtu iekniebusi Vāverītei sānos vai iespļāvusi acīs. Un viņš, Goliāts, itin neko nav varējis darīt... Vienreiz gan viņš Betiņu no Vāverītes bija atrāvis aiz auss, bet tūliņ bija atjoņojusi kundze: «Ak tā? Ak tā? Par maz vēl esat pērti? Par maz vēl esat kārti un šauti?»

Ir pērti bija pietiekoši, ir kārti un šauti. Sīpolsalas pagastā vien jau bija divdesmit divi upuri... Un ar Cadura kundzi aplam jokoties nevarēja. Viņa bija parādījusi nāvei ceļu uz vairākām mājām ...

Rudenī Goliāts aizveda Gnīdu uz Valku, uz skolu, un tad Vāverītei vismaz no viena mocītāja bija miers. Bet šis bija visbriesmīgākais kara rudens, kad pāri visām zemēm dimdēja hitleriešu taures un bungas: «Maskava kritusi, Ļeņingrada krīt, boļševiki kaputl»

Sīpolsalu žņaudza izmisums ...

Ieklausīdamies ziemas auros, Goliāts nogrozās veselu stundu. Nu ir četri, jāiededz vējlukturis un kūtīs jāapskata lopi. Tas ir viņa pirmais darbs pēc pusnakts.

Straujš vēja brāziens pat smago vīru gandrīz nori-pina no apledojušā lieveņa. Ko tad Vāverīte? Vai tik nebūs sastingusi ragā?

Ar meiteni ir tā: komunista kucēnam istabā nedrīkst būt vietas. Tādēļ Vāverīte mitinās salmos uz kūtsaugšas. Krustmāte Dore un Goliāts viņai sadabūjuši nolietotus drēbju gabalus, zirgu segas, bet kūtsaugša jau nav istaba. Vecie kalpi gan mēģinājuši meiteni pasle-pus dabūt uz nakti pie sevis. Bet Vāverīte ar rokām, kājām pretī. Viņa zina: par pavēles pārkāpšanu kundze tiem piedraudējusi ar dažādām mocībām. Un bieži pati kundze pārbaudījusi kalpu galu, vai mazā noziedzniece nesildās aizkrāsnē.

Patiesībā Vāverīte jau pieradusi gulēt svaigā gaisā, lai cik dzestrs tas arī nebūtu. Nosalusi viņa nav, bet

norūdījusies gan; ar visu badošanos dažurīt vaigi tai zied kā rozes.

Iedams uz kūti, Goliāts aizvien augstāk un augstāk saceļ apkakli. Tas nav vienkāršs vējš, bet no Iedus alas izsprucis dauzoņa. Tik sāpīgi kož! Tik nežēlīgi dzeļ! Tāds visus salmus uz kūtsaugšas būs izlocījis pa vienam stiebriņam.

Jau pirms pusnakts Vāverītei zobi bija sākuši kla-

bēt kā šujmašīna. Vai skriet pie tēvoča Goliāta un krustmātes Dores? Bet ja nu viņa tiem atnes nelaimi? Šādā naktī kundze tīšām var ieskatīties pie kalpiem.

Kāju pēdas kļuvušas kokainas, pa muguru kāds staigā ar cietām tupelēm. Un Vāverīte nolemj: pa salmu lūku viņa ielēks kūtī pie lopiem. Tie nebūs tik nežēlīgi kā budži, atļaus sasildīties pie saviem sāniem.

Vāverīte lec... Bet viņas lēciens ir kļūmīgs. Kā paredzēdama, ka meitene kādreiz var sadomāt lēkt kūtī sildīties, kundze tieši pretī salmu lūkai atstājusi ķeblīti.

Ievaidēdamās Vāverīte saraujas kamolā. Uzkrizdama ķeblītim, viņa izmežģījusi kāju.

Kā ievainota ķirzaka nelaimīgais bērns pierāpjas pie

Dūmaļas. Šī sākumā satrūkusies, skāņi nošņāc, bet tad ar mīksto mēli sāk laizīt salā drebošos plecus. Govs ir žēlsirdīga ... Un, lūk, tēvocis Goliāts pamana pie Dūmaļas pieplakušo Vāverīti.

Nākošā rītā kūtspriekšā kundze izbļaujas, izbrēcas, bet Vāverīte nenokāpj. Pagrābusi trijzaru dakšas, Ca-duriene vēl notaurē:

— Nekaitini! Ja es kāpšu augšā, izmīcīšu kā klopsi.

Ar vāru smaidu Dore beidzot atzīstas:

— Kundzīt, Vāverīte slima... viņai izmežģīta kāja... varbūt ari kāds kauliņš lauzts. Goliāts viņu ienesa mūsu galā ...

Ja uguns pagaidām bijusi pakulās, tad tagad tā ielekusi benzīna mucā.

— Tu ... tu lielais rūgušpiena kubls! Kas tev atļāva istabā spīganu nest? Met viņu tūliņ ārā!...

Bet lielais rūgušpiena kubls pakasa sev aiz auss.

— Ne es nesīšu, ne metīšu. Man bail...

— Ba-ail? No kā?

Nokrekšķinājies Goliāts ieved saimnieci puķu dārziņā. Sniegs vietām izmīdīts... Uz lapenes durvīm uzlīmēts liels papīrs. Tas aprakstīts melniem un sarkaniem burtiem:

«Pie Maskavas fašisti satriekti pīšļos!

Nāve Sīpolsalas nodevējiem!»

Čaduriene iesvepstas un, it kā dabūjusi ar ķieģeli pa sprandu, nokrīt sniegā. Krišanas vietā pagadījies dobulis, nu pati iesēdusies bedrē, bet kājas laukā.

Uzrāpusies augšā, saimniece uzbrūk Goliātam:

— Tu pats esi uzceiķinājis šito proklamāciju!

— Oja, kundzīt!...

— Es paziņošu fričiem! Halt — un no tevis paliks tikai slapjums. Mans pacietības mērs ir pilns!

Bet arī kalpa mērs ir pilns. Briesmīgā negaisa naktī šādi papīri izlīmēti jo daudzās vietās. Goliāts patiesi neko nezina, bet proklamācijas satraukušas arī viņu. Acis tam zvēro, no krūtīm izlaužas niknums.

— Tu smirdošā blakts ... Jā, es zinu tos malačus, kas šos sludinājumus izlīmējuši. Un es tev atklāti pasaku: ja tik tu piedursies pie manis vai pie Vāverītes ar pirkstu, tai pašā dienā tu notirināsi kājas ... Pamēģini tik ieņurdēties. Pat uz Valku ziņa jau nosūtīta, arī tur tavu Gnīdu paliks zem naga un — knikt!

Pastardiena, tiešām pastardiena! Kundze saķer galvu un aizstreipuļo prom. Tomēr tik daudz apjēdz — bļaustīšanās nelīdzēs ...

Pēc stundas viņa apjēgusi vēl vairāk. Viena lieta — spīdzināt un kārt citus, bet otra lieta — pašai ievelties bedrē. Bet kas to būtu gaidījis no Goliāta, šis miermīlīgais un klusais, kas visu mūžu ne reizi nav piedzē-

ries, nav kāvies, nav lamājies ... Ja nu viņš tā uzdrošinājies ... tad tas nozīmē, ka viņu banda ir liela un spēcīga. Velna milti! Dari ko darīdams, bet apdomā galu ...

Iejūdzis dfikano ķēvi kamanās, Žanis paziņo:

— Buzuļa kundze, sajūdzu. Varam braukt?

— Puikiņ, izej vēl promenādē pa olnīcu ... Alisei pie blūzītes spārniņi jāpiediedz.

Žanis Buzuļos strādā jau otro mēnesi. Beidzis Ca-duros savas gaitas, šeit viņš salīdzis par tādu kā puspuisi. Piepeši zēna asās acis pamana gar pirti braucam malkas vezumu. Tas jau tēvocis Goliāts. Viņš izskrien braucējam pretī.

— Ņukā?

— Nu tā ... Vāveri te jau sāk cilāties.

— Bet kundze?

— Kundze? Pagaidām vēl klusē, it kā deguns viņai būtu pabijis linu paisīklās.

— Žani! — pagalmā atskan valdonīga balss. Buzuļa kundze un Alises jaunkundzīte jau iekāpušas kamanās. Ķēve čakli sāk skaitīt soļus, bet kundze to palēnina.

— Žani, pievelc grožus! Nebraucam uz tirgu, bet ziemsvētku eglīti, — Buzuļa kundze saldā balsī sāk prātot. — Lūk, bērni, pie šīsdienas visa pasaule redz, ka komunisti melo, sak: dieva nav, dievadēla nav, eņģeļu nav, paradīzes nav. Nu, lūk, jums skaidrs pierādījums, ka vecais dievs vēl dzīvs. Visu nedēļu debess ar zemi ārdījās un juka: vētra, sniegs, sals. Bet, kad atnākusi mūsu pestītāja Jēzus Kristus dzimšanas diena, skat — laiciņš kā uz pastelli! Lūk, kas par spēku! Kāds brīnums vēl jums vajadzīgs?

Zēns atgriežas, lai kundze neredzētu izsmiekla uguntiņas viņa zilajās acīs ...

Braucēju ceļa mērķis — veikala īpašnieces Spriņģa madāmas nams pašā Sīpolsalas centrā. Tur šovakar sabrauc un sanāk viss vietējās sabiedrības krējums. Protams, arī Čaduriene, arī pagasta vecākais, arī šuc-maņi, Melnais Andris, Ādolfs, Berčs ... kas nu visus saskaitīs. Arī mācītājs Grasītis. Un arī pāris no aizmugures fričiem... Viesu un viešņu — vesela kaudze.

Žani atstāj virtuvē, tur vēl sēž daži tādi paši puikas. Bet Žani dedzina un žņaudz neizprotams niknums, dusmas. Viņš bieži vien iziet pagalmā ...

Zāles logi laistās ugunīs. Tur krāšņi izgreznota eglīte, krāsainas svecītes, dārgas konfektes.

Ēdamistabā bagātīgi ar pudelēm un ēdieniem apkrauts galds.

Šāvēji un kārēji liekuļu maskās. Sīpolsalas pagastā jau divdesmit septiņi upuri. Ja uzprasītu, kas vairāk apkāvis: vai friču komandants Ādolfs fon Horsts vai šucmaņu barvedis Ādolfs Orste, tad būtu jāsaka — abi draņķi, abiem ar šakāļu spalvām apaugušas sirdis.

Cienīgtēvs Grasītis pie eglītes organizējis bērnu kori:

Jūs, bērniņi, nāciet ar priecīgu prāt’

Pie silītes Betlemē visi nu klāt...

— Ak tu vecais krauklis! — Žanis nospļaujas. — Kad vasara beidzās, bet Tekliņa saslima, tad tu viņu vienkārši izdzini no mājas: «Ej, mans dzīvoklis nav slimnīca. Ej, gan dievs tev atsūtīs par sargu un ceļa vadītāju savu ercenģeli ar abpusēji griezīgu zobenu. Ej! Āmen!»

Pa vēdlodziņu ārā plūst aijājošas melodijas. Tur jau stāv arī Betiņa! Baltā zīda kleitiņā, citreizējās, vienmēr bezkaunīgās acis rātni nolaistas uz zemi...

Kā dzeloņi ausīs duras pa vēdlodziņu izlīdušie Gra-sīša kunga vārdi:

— Miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts ...

Cik apbrīnojami liekuļi! Neviens pie eglītes ne no-

sarkst, ne dziļā kaunā novēršas sāņus ... Sai pašā mirkli deg pilsētas, cilvēki guļ asiņu paltīs ...

Čadura kundzei omulība zied vaigu dobītēs. Pagasta vecākais tai pastāstījis priecīgu vēsti: drīz Sīpolsalas saimniekiem pienākšot pirmā padomju gūstekņu grupa.

Ar to nu jautājums par Goliāta aizvietošanu izšķirts. Jūgs darbā četrus vai piecus un... āmen! Gan ies, ka zeme kūpēs. To briesmoni Goliātu tad varēs...

Protams, viss jādara ar gudru ziņu. Teiksim tā. Goliāts aizbrauc uz Valku un neatgriežas. Kur viņš, kas ar viņu? Vai dieviņ, nelaime jau katram cilvēkam var uzbrukt... Ja saimniece vēl izgaudosies: «Mans draugs, Goliāt, kāpēc tu mani vienu esi atstājis šai bēdu pasaulē?» — kam ienāks prātā viltus un nodevība?

Kungi, kundzes un jaunkundzes jau ieņēmuši vietas ap mielasta galdu. Sasodīts, cienīgtēvs atkal, salicis rokas, murmina par mieru un labu prātu...

Žanis paskatās uz debesīm, tās sākušas skaidroties. Lūk, jau iedegas zvaigznes. Būtu ārā bijusi Buzuļa kundze, viņa vēlreiz nopriecātos, ka dievs atmaskojis komunistu melus. Jo, lūk, tieši šīs zvaigznes ir tās slavenās Betlemes zvaigznes.

Ielejā aiz Dabrītes, klaudzinādams riteņus, aizripo

vilciens. Tas gan pie brīnumiem nepieder — tagad jau ik dienas vilciens pēc vilciena ripo uz ziemeļiem, uz Ļeņingradu. Ar tankiem, ar lielgabaliem, ar šāviņiem, ar kareivjiem.

Visas garīgās ceremonijas pabeigtas. Cdāzēs jau vizuļo vīns... un fon Horsts paceļ savu glāzi kā zobenu parādē:

— Hei!, Ilitler!

Šinī mirklī aiz Dabrītes izšaujas liesmas... zeme dārd ... zeme rīb... gaiss kauc ... visa Sīpolsala līgojas . .. Tātad tagad sākušies komunistu brīnumi. Sīpolsalā tas ir pirmais kara vilciens, kuru tautas atriebēji uzsper gaisā.

— Partizāni! — palaidis spalgu bļāvienu, kā bullis no degošas kūts cienīgtēvs Grasītis speras uz izeju.

Ja garīgais tēvs nebūtu bijis tik nožēlojams zaķapastala, kas zina, kā nobeigtos jaukais svētku vakars. Bet izmisīgais brēciens iedarbojas kā degošs sērkociņš benzīna mucā. Springa kundzes namā sākas īsta elle. Kliegdami un brēkdami cilvēki klūp pār galdiem, soliem un krēsliem... Plīst pudeles, jūk pīrādziņu kaudzes, drūp pokāli, zem zābakiem šķīst desas ... Zālē nogāžas eglīte, uguns sāk laizīt vates darinājumus ...

— Partizāni!... — kā mēra sērgu cita citam pielaiž paniskās bailes.

Uz mājām dūkanā ķēve laiž pilnos rikšos, bet Bu-zuja kundzei vēl nepietiek. Viņa nikni izrauj no Zaņa rokām grožus un pati no visa spēka uzcērt zirgam ar pātagu ...

3

Vāverīte jau sāk celties un posties darbā. Krustmāte Dore rūc:

— Kur tev jāsteidzas? Guli! Visu vasaru esi locīta un dzīta kā tieva nagliņa sīkstā kokā. Vek, pamācies no lāča — tas noguļ visu ziemu. Apgaidi, gan jau kundze pati pēc jaungada uzbuknīs.

— Krustmāt, es nevaru bez kustēšanās. Gotiņas mani gaida, sagaidīt vien nevar... — un mazā šķelme kaitinādama piebilst: — Jūs jau, krustmāt, neprotat govju valodu: mūū... moā ... mē ... mbūu.

Pabarojusi ragainās mīlules, Vāverīte ātri atsteidzas istabā, jo kāja tai vēl sāp. Krustmāte Dore klaudzina ar koka tupelēm priekšnamā, tēvocis Goliāts trin zāģi. Bet Vāverīte ielien gultā un raugās Žaņa dāvanā. Kad krustmāte uzprasa Goliātam, ko tad Žanis Vā-verītei tādu uzdāvinājis, tēvocis vienaldzīgi atrūc:

— Ko nu gans spēj otram ganam uzdāvināt... graša vērtu nieciņu ...

Šis mīļais nieciņš bija mazais, monētai līdzīgais spogulītis. Bet tas bija Žaņa dots, Žaņa sūtīts, un Vāverīte to nemainītu ne pret lielo sienas spoguli.

Kalpu galā ienāk Betiņa greznā tabakkrāsas mētelītī, samta cepuri galvā. Ieejot citu telpās, cilvēki saka vai nu «sveiki», vai «labdien». Bet ne jau Betiņa to darīsi Goliāts nosmīnējis spēlē tik ar vīli savu zāģi tālāk. Vāverīte ātri pagrūž drauga spogulīti zem segas. Taču Betiņa to pamana.

— Ei, tu! Ko tu tur noslēpi?

— Medu!

— Rādi šurp!

— Viss jau apēsts!

Gnīda noskaitusies, viņas nagi cērtas zem segas, bet Edīte iesit ar knipi uzbrucējai pa pieri.

Vāverītes knipis nebūtu ne mušu apdullinājis, taču kā gan tāda komunista skuķēns uzdrošinājies pacelt roku pret saimnieci? Noraut viņai šo dumpīgo roku!

Gnīda baurodama izsteidzas ārā, it kā šeit, kalpu galā, no grīdas būtu izšāvušās liesmas. Drīz vien istabā iedrāžas Čadura madāma. Rokā stiba, un saimniece gāž Vāverītei pa kājām ...

Bet vairāk viņa nedabū iesist. Goliāts tikai viegli saspiež Čadurienes elkoni. Stiba izkrīt kā kalvē nokaitēts dzelzs gabals.

— Saimnieclt, lēnāk pār tiltu!

— Nost no ceļa! — šī drebēt dreb. — Vai es lai mierīgi noskatos, ka šādi tādi manu miesīgu bērnu sit nost?

— Neviens jūsu bērnu nav sitis, — milža seja drūma kā krusas kapāts lauks. — Jūsu bērns pats uzplijās citiem ...

— Ak tā! — Čaduriene iziedama nošņāc: — Nu tavas dieniņas skaitītas ...

Kad saimniece aizgājusi, krustmāte Dore ievaidas:

— Maskava kritusi...

Goliāts nospļaujas.

— Pasakas! Kur tu rāvi tādas muļķības?

— Bet, Goliāt, madāma taču visu laiku bija rāma kā pirts aciņa... tikai šodien, vek, atkal kā pūce. Kas šo tā iedūšinājis?

Saimniekgalā Čaduriene uzpilina uz cukurgrauda sirdspilienus un visu vēlreiz pamatīgi pārliek. Drīz Sīpolsalā strādnieku būs papilnam kā lauzas. Tātad Goliātu var upurēt ar pilnīgi mierīgu prātu. Bet vai bija labi darīts — draudēt tik atklāti? Protams, tas nebija prātīgi. Pat brašais, visus zaņķus izbridušais Ādolpiņš ir teicis: «Nāve, kas iet uz pirkstgaliem, daudz bīstamāka par to, kas skrien bļaudama un

brēkdama.» Skaidrs, nevajadzēja draudēt, tam velnam var rasties aizdomas. Visu vajag darīt ar prātu.

Viņa atkal ieiet kalpu galā, soļi tai tik stīvi, it kā ieietu baznīcā. Jānogludina daži asumi.

— Goliāt, — viņa saka, — nokauj to daglo sivēnu! Man jau tā daba drusciņ karstāka... kā jau kara laikā, aber ātri atdziest. Es ļauna ilgi neturu. Tev, Dore, vajadzēs pagatavot visiem vakariņas. Ēdīsim un ... dzīvosim vienā mierā, kā jau tas Kristus bērniņiem pienākas...

Drīz vien daglais sivēns jau ir nokauts. Bet kundze sēž zālē pie loga un smīn: muļķa kalps gatavo pats savas bēres.

Visu vakaru Čaduros plūst garšīgu cepešu smarža. Virtuvē saimnieko Dore. Bet Emīlijas kundze jau nepacietīgi sāk virināt vēdlodziņu, jo Ādolpiņš, Melnais Andris un citi šorīt aizbraukuši «medībās». Bija solījušies agri atgriezties, tikai pasekošot dažām aizdomīgām pēdām un speršoties uz mājām, jo, kur nevarot neko noraut vai iekampt, tur neesot vērts ilgi kavēties.

Bet laiks iet. Partizānu mednieku kā nav, tā nav. Kundze nogulstas, kundze pieceļas, kundze paskatās pulkstenī, kundze nopūšas.

— Kundzīt, man jau viss gatavs... — aiz durvīm nokremšļojas Dore.

šo

— Vairāk nekarsē, turi tikai siltu. Bet, kad pamanīsi viesus braucam, sper uguni klāt, lai abās plītīs rūc!

Kundze pagriežas pret gumijkoku un čukst:

— Ādolpiņ, Ādolpiņ, brauc ātrāk mājās!

Šoreiz lūgšanas palīdz. Dabrītes krastā rāpjas divi pajūgi. Čadura kundze uzsprauž acenes un tagad skaidri redz: pirmais — pašas brāļa Melnā Andra zirgs, otrais — mīļā Ādolpiņa brūnītis.

Apmetusi ap pleciem vieglu mēteli, Čadura kundze kā bumbiņa izripo pa durvīm. Izskrējusi pa dārza taciņu uz lielceļa, viņa plāta rokas un priecīgi sauc:

— Schneller, schneller! Ātrāk!

Bet zirgi ir tik gausi, it kā ragavās būtu iekrauti klinšu bluķi.

— Ko nu šnellerini... — Melnais Andris, piebraucis tuvāk, īgni iebāž kabatā pīpi. — Tam vairs nekur nav jāsteidzas — sastindzis uz visiem laikiem kā sakārnis mežā.

— Ādolpiņ!... — un sieva klupdama metas pie nākošā pajūga.

Bērītis, satrūcies no negantā brēciena, cērtas sānis, un Ādolpiņš izveļas no ragavām. Melnais Andris patiešām kļūst zili melns aiz dusmām.

— 0, vārna, cel nu to barokli viena pati ragavās! Visu ceļu viņš nomocījis mani kā olu kaste ...

— Aber, Andri, Andri... Kā tā, kā tā?

— Ko nu vēl prašņā ...

Redzēdama, ka Melnais Andris piesien savu zirgu olnīcas galā pie dārza stabiņa, māsa uztraucas.

— Aber, Andrej, ko tu gribi darīt?

— Ko? Aizvedīšu nošauto uz viņa mājām. Lai vecie Orstes paši tiek galā ar savu jefiņu.

— Bet viņš man bija mīļš ...

— Mās, es nopietni brīdinu: uz tevi jau tā ļaudis zibšņus met. Neviens mēs neesam svētais, bet Ādolfu un Berču diez vai pat kraukļi uzņemtu savā kompānijā ... Neliecies par viņu ne zinis!

— Andrej, tev tagad vajadzēs Goliātu novākt... pie malas ...

— Dullais meitiet, kas tad tavu saimniecību izvadīs?

— Man būs gūstekņi.

— Kā tad, tie tev strādās! Vai tu domā, ka sarkanie veseli un spēcīgi gūstā krīt? He! Visi gūstekņi ievainoti, slimi... Tāds tev vairāk apēdīs nekā pastrādās. Un, ja tu viņu sakaitināsi, ka metīs pa galvu — izjuksi kā sapuvis ķirbis.

— Aber, Andrej! Goliāts tokš boļševiks!

— Muļķe tāda, pasaki — kurš kalps, rentnieks, pus-

graudnieks nav boļševiks? Apšausim... bet — kas ganos ies, kas pļaus, kas mals, kas adīs, kas audīs, kas tev degunu noslaucīs? Nu, ej mājā! Aizvedīšu to gailēnu. Viņa dziesma nodziedāta... Ko tur vairāk. Kā spēra no krūmiem pret Buiķīšu mājām, acumirklī stīvs...

Šķiet, ar pārlauztu muguru kundze lēnām aizvelkas caur dārzu uz istabu. Čadurienei galvā deg un sprakšķ... Viņas velnišķīgais plāns sabrucis kā kāršu namiņš.

Zāles durvīs pagadās Betiņa. Niknā naidā māte viņu atgrūž sānis, bet pati aizstreipuļo un smagi iegāžas gultā ...

4

Mežmalā apsītes pastiepušās slaidākas. Tēvocim Goliātam aizgājušais gads ievilcis pierē dziļu rievu. Vā-verītei nu jau deviņi gadi. Šovasar viņa viena ar gana rīksti pavada Čaduru lopus.

Šodien Vāverīte, pieplūkusi pļavā ziedus, pin vainadziņu. Govis, apgūlušās šķidrā lauku bērzu ēnā, laiski gremo, bet aitas vēršas uz gani kā pētīdamas: vai mums tur neatkritīs kāds garšīgāks kumšķis? Pēkšņi meitene, atspiedusies uz delnām, parāpjas uz priekšu.

— Murlīt Gurlīt!... Cik sen tu neesi bijis pie manis!

No rudzu lauka izlien liels, pelēks kaķis ar melnām austiņām — bijušais vecmāmuļas adjutants virtuves gaitās. Viņš jau sen aizmucis no Čaduriem, bet vai ik

nedēļas ierodas ganos pie Vāverītes.

Paņēmusi kaķi klēpī, gane draudzīgi tam apvaicājas:

— Kur tagad tu esi apmeties? Vai pie Dzeņiem, vai pie tēvoča Ādama? Skaties, cik trekns! Tas nav labi, tu laikam nemaz vairs neķer peles, tik pie piena tasītes — un tad pagultē snaust. Vajag vairāk kustēties.

— Bukš! — klusi pielīdis, balts aunelis viegli piedauza meitenei pie muguras.

— Ccc! — Vāverīte to atbaida ar zirgu skābe-

nes kātu. — Vai tev, Bucīt, jau skaudība, ka aprunājos ar veco draugu Murli Gurli?

Viņa skumji ielūkojas kaķim acīs.

— Vai atceries, kā mēs pēdējo reizi pankūkas ēdām? Vai tu vēl atceries lielo cepēju vecomāti?

Pēkšņi Murlis Gurlis sabozies nolec zālē. Vāverīte satrūkusies atskatās: kas tad nu?

No krūmiem uz ganāmpulka pusi meimuro stīvs vecītis garām sirmām ūsām. Plecos viņam larbiņa, galvā saņurcīta cepure, mugurā noplucis mētelis. Tik vārs un tik nožēlojams, tikai kādēļ viņam rokā tik resna nūja? Tādu putnu biedēkli neviens suns ne ries, ne kodīs ...

— Jaunkundzīt, atļaujiet pie jums atpūsties... — nabags nokrīt zālē blakus pārgalvīgajam baltajam aunellm. Noslaucījis sviedrus, vecītis žēli pasmaida.

— Vai tev kulītē nekalst maizes garoza?

Gane norauj kulīti un, parakņājusies tajā, izvelk siera šķēli — cietu kā akmens šķemba.

— Tēvoci, es tikai nezinu, vai jūsu zobi izturēs.

Vecītis, iebāzdams sieru kabatā, apmierina:

— Gan es vēlāk... pie Dabrītes. Mērcēšu ūdenī un grauzīšu. Bet ir nu gan jūsu mājās laba saimniece — ganam sieru iebāž kulītē.

Vāverīte pietvīkst un jau naidīgi atteic:

— Būtu jums tāda — vairāk par mēnesi neizturētu.

— Vai tikai tu, meitenīt, nepārsteidzies? Paskat, govis guļ, bet gane pin vainadziņus... Es ar’ neatsacītos tā dzīvot.

— Ko jūs zināt par maniem vainadziņiem... — Vāverīte saraujas. — Varbūt tie vainadziņi mirušo piemiņai...

Vecītis nestrīdas, bet pēkšņi, šķiet, kaut ko atcerējies, patausta kabatu un izvelk vēstuli.

— Tpi zvērs, gandrīz piemirsu. Eju pa taciņu... te man ap ausīm sāk lapsenes džinkstēt. Satrūkstos, ka tik nu neiedzeltu. Aizsargādamies noliecu galvu ... skat — pie gobiņas kaut kas čab. Paceļu — vēstule! Laikam jums te pastniece kā bez galvas.

— Ai, kad mans mammuks bija pastniece ...

— Labāk izlasi, kam šī vēstule sūtīta... — vecais vīrs to pastiepj Vāverītei. — Es pa ceļam varētu ienest.

Meitene bēdīgi atzīstas:

— Es, tēvoci, tagad neprotu lasīt. Ko zināju, pa kara laiku aizmirsu .,.

Tēvocis apčamda kabatas. Drīz viņš izvelk acenes, vēl vecākas nekā pats. Acenēm viens stikliņš sasprēgājis, aceņu ilksis izlocītas. Neveikliem pirkstiem apseglojis degunu, viņš iesāk lasīt:

— Sī-īpolsa-alāā ... Si-ili-iņu Edī-ītei... Hm, neesmu tādu dzirdējis.

Meitene no brīnumiem pielec kājās un sasit plaukstas:

— Es ... es taču esmu Edīte!

— Hm, bet tur rakstīts — Šiliņu Edītei.

— Nu saprotiet — esmu gan Edīte, gan Šiliņu Edīte...

— Varbūt tev vēl kāds vārds atradīsies?

— Mani vēl sauc par Vāveriti. Bet saimniece, tā vairāk par Žurku un Krupi.

— Ā! Palasīsim, kas tai vēstulē — tiksim drīzāk pie skaidrības. Vai atļausi? Varbūt saimniecei dosi?

— Nē, tēvoci, nē! Saimniecei nedošu! Lasiet jūs!

Vecais atver aploksni, izstiepj ērtāk notirpušās kājas, pastumda acenes, izšņauc degunu un tad, iedūris papīrā galvu, dziedošā balstiņā lasa:

— «Meitiņ, esmu dzīva un vesela, ik dienas saku vējam: aiznes sveicienu uz Sīpolsalu Vāverīlei. Meitiņ,

neraudi! Ja jau stipri grūti — piecērt ar kāju un uzsvilpo. Pacieties! Nesaki nevienam, ka esi saņēmusi manu vēstuli. Nu tad paliec sveika un vesela. Un neaizmirsti, ka tu esi komunista meita. Atā! Tavs matn-muks — Šiliņu Milda.»

5

Izlasījis vēstuli, večuks to rūpīgi saloka.

— Tēvoci, bet vai jūs kārtīgi izlasījāt? Jums tās acis jau lāga nerāda. Varbūt vēl kāds vārdiņš... kaut kur apakšā vai maliņā.

— Izlasīju, izlasīju... viss taču pasacīts skaidri un gaiši.

— Tēvoci, dodiet man vēstuli — tā taču mana.

— Tu jau neproti lasīt. Papīra maz... ievīstīšu viņā tabaku.

— Bet, tēvoci!... — Vāverītei iegailās acis. Māmuļas brīnišķīgā vēstule... Un kā apskurbusi gane uzklūp večukam.

— Atdodiet!... — ar vienu roku meitene satver vēstuli, bet ar otru nejauši aizķer tēvoča sirmo ūsu... un tūliņ izbailēs nosvīst: ūsa notrūkst un paliek Vāve-rītes pirkstos.

Bez ūsas vecītis nav vairs vecītis. Pat acis tam kļuvušas spodrākas... Nu, protams, nav -jau arī puisītis, bet daudz vecāks par kalēju Šiliņu Pēteri nebūs.

Vāverīte atģidusies žēli saka:

— Tēvoci, es pastāvēšu kalniņā ... uzmanīšu... Bet jūs atkal... nu atkal par vecīti...

Tēvocim tas patīk.

— Varena skuķe! — viņš priecājas.

Ganības un lauki ir tukši, kā izmiruši. Kas gan lieki pirms pusdienām staigās, kas vēros. Meitene tomēr izkampusi no tēvoča rokas māmiņas vēstuli, un nu viņa sastingst, kā izmesta no karstas pirts novembra salnā. Tas taču tīrs, balts papīrs! Uz aploksnes ne vārda, un arī uz vēstuļpapīra ne ķeksīša. Tēvocis vienkārši muļķojies, dzinis tukšus jokus.

— Tēvoci! Jūs taču esat blēdis!

Bet viņš nebūt neuztraucas par tik rupjiem vārdiem. Ilgi noraudzījies dusmīgajā meitenes sejā, svešais apmierināts paklakšķina ar mēli. Uz rokas mājienu Vāverīte atkal apsēstas pie noslēpumainā viesa sāniem.

— Tev, draudziņ, es būšu tēvocis Vanags. Esmu ar tavu mammīti vienā darbā... plecu pie pleca.

— Bet šaut jūs šaujat katrs ar savu ložmetēju?

— Lieliski! — tēvocis Vanags saspiež meitenes roku. — Tādai es varu pagarināt mammuka vēstuli ... Nebaidies, Šiliņu Milda parakstīsies zem katra mana vārda. — Un tēvocis turpina lasīt no baltās lapas:

— «Edīt, es ticu, ka tu neizpaudīsi nevienam ne vārdiņa. Es jau sen esmu partizānos... Mūsu nodaļā mani ļoti mīl... Kā tev vecāmāte iedeva vārdu Vāve-rīte, tā draugi mani iesaukuši par Lapseni. Gaidi un zini: mēs uzvarēsim!»

Tēvocis uzslējās kājās.

— Pietiks! Kamēr es aizklunkurošu... varbūt man vēl trīs vēstules aiznesamas.

Gane, pablenzdama caur pieri, pamāca:

— Tēvoci Vanag, kam jums karstā laikā tik smagu vēzdu staipīt? Pag, es nogriezīšu vieglu liepas spieķīti ... — viņa steidzīgi satver vecā vīra rungu... Un tikai tagad viņa saprot.

— Tēvoc Vanag, nē, nē, nesakiet neko! Tas ir šaujamais! Bet kā jūs varat šaut? Jums tās brilles pavisam vecas, — Vāverīte izmet joku.

Partizāns smīn, piespiež meitenes galvu pie krūtīm un tad aiziet uz krūmiem. Bet Vāverīte vēl ilgi noraugās tam pakaļ kā teiksmainai parādībai.

Meitene nodreb prieka trīsās. Māmiņa dzīva, māmiņa karo, varbūt viņa, kādreiz uzkāpusi augstajā kalnā, ir vērojusi savu Vāverīti.

Kad tēvocis jau nozudis, viņa saceļ guļošās govis un pati skaļi uzsāk:

Laba inana māmuliņa,

Labi mani mācījusi:

Ne sunīti kājām spert,

Ne guntiņas pagalītes.

Spalgs vējš viņas balsi aiznes līdz pašam Čaduru māju dārzam. Tur pašreiz pastaigājas Čadura kundze, Betiņa un Bazuliene. Viešņa rezignēti norūc:

— Betiņ, kad mēs dziedāsim tā no visas sirds?

Čadura kundze novaibstās.

— Meitiņ, atsaki ciema tantei: «Kad friči sasitīs boļševikus, tad mēs uzrausim savu dziesmu...»

— Njā, bet ko tam knislim uznākusi luste šitā skandināt?

Betiņa izgrūž nicinošas skaņas:

— Pppī... ppē... Bauro kā tele!

— Ah, Alvīn, tiem kalpu bērniem pavisam citādas sirdis nekā mūsējiem. Tā vien liekas, ka viņiem siržu vietā iebāzti zābaku papēži ar visām nagliņām. Viņiem sirdis ne sāp, ne cieš. Šitai pašai — visi nobeigušies kauna nāvē, bet viņa dzied ... Viņa gavilē...

Vakar bija šalcis spalgs ziemelis, vakar bija raženi birušas sniega pārslas, bet šodien tāds klusums un miers, it kā viss Sīpolsalas pagasts būtu iestumts aizvējā, aiz teiksmainiem milzu mūriem,

Utļos Lukstiņu Žanis kalpo no Mārtiņiem, Jau pirmā dienā saimniece viņu, piecpadsmit gadu jaunieti, pārsteidza ar «jūs». Ja no saimnieces mutes būtu izvēlies «krupis», arī tas Žani nebūtu samulsinājis tā kā šis «jūs». Šādas pieklājības ietekmēts, viņš jau gandrīz nospriedis, ka ir divu sugu budži: ļauni un labi. Bet drīz vien viņš noģida: arī Utļos tie paši vēži, tikai citā, no spilgtiem ielāpiem pašūtā kulītē.

«Žani, jūs jau tāds nasks...» — bet šim naskajam pat savas gultiņas nav, tikai cisu maiss kaktā zem sī-polvītnēm, pie blaktīm.

«Žani, jūs jau tāds simpātisks...» — bet šo simpātisko dzen linus kulstīt, par kuriem derībās ne pušplēsta vārda nav minēts.

«Žani, jūs jau tāds godīgs...» — bet, kad šis godīgais bija vairākas dienas sanīcis, tam piekrāva pilnu aizdurvi ar pakulām — lai tik nu vij striķus.

Utļa kundze pirmā no saimnieku sievām bija saodusi, ka hitleriešiem jau tāda kā kapsētas smaka.

Ja nu tā, tad ari jāprot dzīvot: ar vienu aci jāuzsmaida vieniem, ar otru — otriem. Un tāpēc, aizbraucis uz dzirnavām, pats saimnieks saka:

— Zani, tev Čaduros tas Goliāts laikam tēvocis? Kamēr es tikšu pie malšanas, aizskrien stundiņu paciemoties.

Atcirtis ausaino cepuri pakausī, Žanis kā uz slidām nodzirkstī pa lielceļu. Sen viņš nav redzējies ne ar tēvoci Goliātu, ne ar krustmāti Dori, ne ar Vāverīti. Tikai tā pa ausu galiem dzirdējis: dzīvi vēl ir, bet ziemas puteņos arī zvirbuļi taču dzīvo...

Čaduros kalpu gals ir tukšs. Puisis slauka nosvīdušo pieri un prāto: uz kuru pusi nu pagriezt ilksis? Viņam ātrāk gribas dzirdēt Vāverītes balss zvārgulīšus. ..

Kamēr Žanis neziņā mīņājas, istabā ienāk... Vā-verīte! Ko viņa darījusi nedarījusi, bet nu tā nosalusi, ka bail. Kas nu viņai tās par ziemas drēbēm! Ieraudzījusi Žani, Vāverīte, pieskardamās zēna kažociņam, jautri smejas:

— Utļa kundze viņu apģērbusi kā dēlu!

Žanis, daudz negudrodams, uzvelk meitenei savus mīkstos dūraiņus.

— Še, nēsā...

— Vai tev prāts, ko tad saimnieki...

Tūdaļ sāk čalot līksmu valodu strautiņi. Taču pēkšņi labo omu sadragā negaidīts meitenes jautājums:

— Tik aukstā laikā laikam arī partizāni mežos stipri salst?

Pasaulē un Sīpolsalā ir tūkstoš lietu. Vāverīte būtu varējusi jautāt par visām šīm tūkstoš lietām. Vienu tikai tā nedrīkstēja cilāt: partizānus. Bet, lūk, viņa iesākusi tieši ar to, kam jābūt noslēptam aiz simt kupenām, zem simt kažokiem. Saraucis virslūpu, Žanis nīgri atrūc:

— Lai salst... kas man par daļu gar partizāniem. Vai tev viņu žēl?

Nu ari meitene satumst.

— Žēl... par ko man viņu būtu žēl? Lai salst! Es tikai tāpat uzprasīju.

Ir jau sacīts: nelaime nenāk brēkdama. Pie durvīm kāds klusi pieklauvē, un istabā ielumpačo vārs ubags, smagi atspiezdamies uz resnas rungas.

Meitene nodreb: tēvocis Vanags! Droši vien atkal ar vēstuli no māmiņas ... Un te nu istabā šis neciešamais puika, kas grib, lai visi partizāni apsaltu. Kas tur ko brīnīties, ka vēl nesen mīļais Žanis kļuvis tāds... Ne jau velti Utļi viņu saģērbuši tik silti kā lācēnu. Vāverīte norauj no rokām dāvātos cimdus un, iesviedusi tos Žanim sejā, sauc:

— Ko tu te klimsti ... saimnieks dzirnavās būs pār-bļāvies, tevi meklēdams...

— Un tu... — atsviedis cimdus atpakaļ, zēns nepaliek parādā. — Jau veselu stundu kā žagata žadzini bez darba. Ej uz kūti... iemet aitām pakaišus.

Nodauzījis sniegotās kājas, tēvocis sirsnīgi iesmejas.

— Ek, bērni, bērni... es jūs abus pazīstu ... un arī jūs abi pazīstat mani.

Žanis pietvīkst kā biete un neveikli sastostās:

— Viņa teica... lai visi partizāni nosalstot kā prusaki ...

Vāverīte uztraukta izstiepj pirkstus it kā uz duršanu.

— Bet viņš teica... lai partizānus vilki žēlo...

Vecītis pieslien rungu kaktā pie zāģiem un smaida.

Jo — kā nesmaidīsi — šie abi nevar novērst satrauktos skatienus no apledojušām ūsām. No tām sāk pilēt ūdens ... ka tik nu pašas ūsas nenokrīt...

— Nekas, nebaidieties! Man jau uzaugušas pašam savas — laika veča dotas. Klau, meitiņ, izteci ārā, apskaties, kas tie par putniem klētspriekšā lēkā.

Vāverīte gausi iziet uz lieveņa — kājās tai smagas koka tupeles. Kas tur ko nesaprast — tēvocis tikai mānās. Ne tur klētspriekšā putni, ne zvēri. Bet ja nu viņam tā patīk — lai jau!

Bet meža viesis, saķēris Zani aiz apkakles, murmina tam pašā ausī:

— Štābs nosprieda: dzīvo vēl pie saimniekiem ... tu mums būsi neatsverams izlūks. Ja nu tieši Gauja sāks mutē gāzties... Bet tagad — pasauc Vāverīti... un viņas vietā paseko baltajiem zvirbuļiem.

Žanis to ļaunā neņem. Viņš jau sen zina, kas ir disciplīna. Un saprot: kara laikā zini tikai to, ko tev uztic.

Ieskrējusi istabā, Vāverīte steidzina:

— Tēvoci Vanag, lasiet nu žiglāk māmiņas vēstuli ... ka atkal neiztraucē!

— Hm, bet ja nu šoreiz vēstules nav...

Meitene paķer kaktā nomesto miltu sietiņu.

— Re, kur vēstule. Lūdzu, izlasiet... jūs jau zināt, ka es aizvien vēl neprotu ne lasīt, ne rakstīt.

Partizāns atsēstas uz tēvoča Goliāta gultas un, galīgi nosausinājis ar piedurkni ūsas, grozīdams sietiņu, Uzsāk:

— «Labdien, meitiņ! Klausies: mums te viena krustmāte ļoti savārgusi. Viņu nesen kaujā fašisti ievainojuši... Un tad vēl slimība piesitusies. Mums jau viss norunāts. Šo krustmāti paslēps pie jums uz kūtsaugšas. Viņa ir dūšīga partizāne... Kūtsaugšā tai būs pašlaik vislabākā slimnīca. Par viņu rūpēsies tēvocis

Goliāts un krustmāte Dore. Arī tu kādreiz varēsi viņu apmeklēt salmu pilī. Tikai, Edīt, iegaumē: par šo krustmāti nevienam ne vārdiņa! Viņa man tik mīļa kā māsa... kā tu un vecmāmuļa.»

Lasītājs noliek sietiņu — vēstule izlasīta. Bet Vā-verīte nav apmierināta, viņa uzstāj:

— Tēvoci Vanag, lasiet vēl!

— Ko es lasīšu? Tur jau vairāk nekā nav.

— Nu tad izlasiet otro lapiņu! — un meitene pasniedz no mūrīša krustmātes Dores veco priekšautu.

Vecais partizānis sirsnīgām acīm paveras meitenē un tikai pēc tam izgludina uz ceļgaliem priekšautu. — «Vienreiz gluži nejauši pamanīju Murli Gurli... Nesaprotu, no kurienes bija ieklīdis partizānu bunkurā. Bet arī viņam es teicu savu pirmo un pēdējo pamācību: tikai nevienam ne vārda.»

Bet tad tēvocis uzmet priekšautu uz nagliņas. Edīte tam strauji pasniedz Žaņa dāvātos cimdus.

— Tēvoci, bet tur kaut kā trūkst... Apskatiet vēl šo te trešo lapiņu.

Uzmetis skatienu logam, tēvocis ātri izdveš:

— «Ar skūpstu tava māmiņa Šiliņu Milda, ko visi sauc par Lapseni.»

Vāverite gaida. Viņai gribas ātrāk, ātrāk iepazīties ar to krustmāti, kas mežā ar Šiliņu Mildu ēdusi no viena katliņa un dzērusi no vienas krūzītes.

Bet paiet viena diena. Krustmātei Dorei acis kā dūmos sasarkušas, bet sacīt neko nesaka. Arī meitene klusē... Cik nu to savādo vēstuļu bijis, it visās māmiņa piekodinājusi: lieki netaujāt, lieki nerunāt.

Tā paiet otra diena. Naktī Vāverītei bijis caurs miegs. Durvis tikušas bieži virinātas. Tēvocim Goliātam bārdā ieķērušies salmi. Šinīs dienās tiem abiem salmi ķeras un ķeras pie drēbēm, bet istabā gan tēvocis Goliāts, gan krustmāte Dore aizvien tos ļoti rūpīgi notīra un samet krāsnī, lai sadeg.

Tā gausi aizvelkas dienas četras gaidās un neziņā. Un, lūk, Vāverite grūti atmostas — viņu purina krustmāte Dore. Istabā vēl melna nakts. Miegs līmē acis ciet, un rokas neparko negrib izlīst ārā no segas.

— Edīt, iesim, — vecā sieva čukst. — Vek, tevi svešā krustmāte gaida...

Edītei pēc dienas darbiem tik smagi piecelties. Viņa murmina kaut ko ne visai sakarīgu... Bet modinātāja neatlaižas, norauj Vāverītei segu.

— Iesim ātrāk, iekams mušu viešņa vel nav aiz braukusi.

Kā ēnas pārslīdējušas pagalmam, viņas ieiet siena šķūnī. Krustmāte pa priekšu, viņa tikai reizēm uzmanīdama pieskaras meitenes rokai.

Tās jau rāpjas pa kāpnēm uz kūtsaugšas. Kad kāpnes iečīkstas, abas uz mirkli pamirst...

Kūtsaugša pieblīvēta salmiem. Ar pūlēm viņas sameklē spraudziņu... un beidzot Vāverīte ieveļas kādā alā, kur viņu satver siltas rokas.

— Atnāci? — meiteni noskūpsta cietas, bet kaistas lūpas. — Tikpat vienreiz atnāci?

Meitenei tas neiet pie sirds. Kā tā... viņa taču jau sen kārojusi sastapties ar meža krustmāti.

— Mani jau neveda ... man neko neteica.

Kaut ko ņurdēdama, svešā sāk paijāt Vāverītes vaigus, zodu, pieri un matus. Bet viņai tas diezcik nepatīk. Ko tur mīlināties, labāk būtu ātrāk ķērusies pie lietas: ko dara māmiņa... kāpēc to ieslavējuši par Lapseni... kā viņai ar veselību. Un Vāverīte iesāk aplinkus:

— Krustmāt, vai jums tur mežos ... nepagadījās Šiliņu Milda?

— Kā nu ne... Bet nav jau liela prieka par viņu stāstīt.

— Kā tā? — meitene satrūkstas. — Vai ar viņu kāda nelaime gadījās?

— Cst, klusāk. Slinka... tik uz gulēšanu kā pūpēdis, bet pie ēšanas pirmā...

— Krustmāt!

— Cst, klusāk! Lai nu vēl ēdāja, bet kaut bijusi dūšīga karotāja. Citi uz posteņiem vai uzbrukumā ... bet šai aizvien zobi sāp ...

Meitene notrīs, viņas plaukstas jau izplešas... Te mirklī Vāverīti kā zibens apgaismo: tā taču kādreiz

jokoja kalēja mazajā namiņā! Un viņa metas partizānei ap kaklu.

— Mammuk!...

— Cst, klusāk!...

* * *

... Vāverīte slauka kalpu galu. Viņu vilktin velk padalīties ar citiem savos priekos un sapņos. Bet kam tu vari uzticēties? Okupācija. Ja gribi atvērt muti, runā čukstus. Un kam tu drīksti iedrošināties čukstēt? Tikai tam, kas pats mūžam būs mēms. Un tādēļ meitene atklāj savus noslēpumus slotai, tā klusēs, lai vai kas, tā nenodos nekad.

— Mans mammuks jau četras dienas uz kūtsaugšas, bet man ne vārdiņa, esot bijusi ļoti slima... baidījusies mani aicināt pie sevis. Es būtu raudājusi, es būtu mocījusies, es būtu pati savārgusi. Nav tiesa! Vai tu bieži esi redzējusi mani raudam? Ko?

Tagad jau māmiņai labāk... Bet mežā bijis pavisam gals klāt... Fašisti līduši virsū kā dunduru mākonis ... visus ne apšaut, ne apsist. Un tad tēvocis Vanags... tas, tas gudrinieks, visu pasauli izstaigājis ar ubaga tarbiņu. Nav tāda tilta, kuru viņš nebūtu izklabinājis ar savu resno rungu. Un draugu viņam bez gala — pie Gaujas, pie Ogres, pie Daugavas... Tad, lūk, tēvocis teicis: «Lapsene mirst — mežā viņai

palikšanas vairs nav... Biedri, nodosim viņu slimnīcā!»

Tev jau visu tik un tā nesaprast. Ar vārdu sakot, tu jau esi tikai slotas kāts. Šito izdomu! Māmiņa saka: ja to uzzinātu Čadtira kundze — viņa ielēktu šķērsām Dabrītē un apgrieztu straumi uz otru pusi...

Bet kāpēc mammīte nogādāta tieši pie mums? Nu, tas nav tik vienkārši, kā saka, bez ziņas, bez miņas, tāpat vien. Tikai vakar es uzzināju, ka krustmāte Dorīte kādreiz jau kopusi slimniekus. Arī toreiz esot bijis briesmīgs karš. Un tad partizāni vēl nosprieduši: Čaduros diezgan droša vieta. Valdītāji zina: mūsu saimniece visus komunistus būtu pati apžņaugusi. Bet valdītāji to nezina: kāda gan viņa stulbene, kā viņu var aiz deguna vazāt!

Nav jau uz tās kūtsaugšas kā istabā. Tēvocis Goliāts gan uzvēlis tukšu baļļu, salasījis vecus kažociņus, sanesis pelavas... Tā baļļa nogāzta uz sāniem — māmiņai par guļamistabu, muciņa ar izsistu galu — ēdamistaba. Bet viesus viņa pieņem tikai naktī... pie salmu lūkas griestos. Ja nu gadījumā kas — nošauj fašistus un aiziet pa lūku!

Nebaidies, nu jau māmiņai labi. Tas sāns, kur lode bija ieskrējusi, — tas jau gandrīz sadzijis. Plaušu karsonis arī jau nāk uz beigām ...

Kad kalpu gals izslaucīts, Vāverite, nometusi slotas kātu, paķer krustmātes Dores velējamo vāli.

— Ja nu Betiņa, atbraukusi no skolas, mani vēl knaibīs, likšu viņai pa pieri. Un pati aizbēgšu uz mežu — pie partizāniem!...

Kāds nāk. Meitene piesardzīgi pablenž pa logu. Krustmāte Dore. Un pēkšņi viņai atmiņā uzzibsnī piemirstā saruna pie Dabrītes, kad krustmāte noklusēja vienu pārgudru, āķīgu padomu, ņurdēja, ņurdēja, bet tā arī nepateica. Tagad vajadzētu uzprasīt, vajadzētu noskaidrot. Bet vecā sieva tikai iesmejas:

— Tas āķīgais padoms jau sen ar melnu ogli sa-šņīpāts.

— Bet, krustmāt, pasakiet, citādi es vakarā nevarēšu iemigt. Kas tur bija?

— Vek, toreiz kundze tevi sišus sita nost, un tad man iešāvās prātā: ja nu tu sāktu dieviņu lūgt... saimnieces priekšā kristu ceļos, krustītos un debesīs skatītos, kundzītei roku nobučotu...

— Bet krustmāt!

— Cst!... Ko mēs toreiz zinājām no partizāniem? Kā sīkām smildziņām melns čuguna katls mums visiem bija uzvēlies viens vārds — «okupācija». Ne pakustēties, ne paelpot...

Nākamā dienā Čaduriene pastaigādamās iet ciemos pie Springa madāmas. Vāverlte tai nopakaļ stiepj smagu kuli. Šī kule tik smaga, ka meitene nemaz neinteresējas, ar ko tā piebērta. Viņai tikai viena bēda: lai saimniece biežāk klūp... Vismaz pa klupšanas laiku varēs ievilkt elpu.

Kundze paklūp ne reizi vien. Bet viņa jau paklūp savas dumjās dabas dēļ. Ierauga nogriežamies no ceļa pēdas, un tad nu acu āboli tai izspiežas kā badīšanās kāram vērsim. Madāmu patlaban nomoka kungu bubulis — partizāni. Lūk, tās greizās pēdas... Ko tās nozīmē? Citos laikos ne tur ko lūrēt, ne galviņu pie-pūlēt — šeit streipuļojis ieskurbis tēvainis. Bet tagad — varbūt viltīgs partizānu izlūks, ņirgādamies par Sīpolsalas varu, līču ločiem izmīdījis abas lielceļa malas...

Kā katrs ceļojums, tā nobeidzas arī šis. Tomēr arī beigās Vāverītei nav ļauts izkrist no kalponītes lomas, kaut viņa stiepusi smago kuli, bet tagad ej pirmā un atver Spriņģa madāmas smagās ārdurvis.

Šodien Emīliju Čaduri kaitina itin viss. Spriņģa madāma, nevērīgi pacilājusi kuli, piepeši nejaudā ne

acis atraut no meitenes, it kā šī būtu diezin kāda skaistule, pērle vai šokolādes kūka. Kad abas madāmas ieiet viesistabā, Spriņģiene lieki nevilcinās:

— Hm, vai šī meitene jums nesagādā lielas galvas sāpes?

— Jā, madārn, jūs notrāpījāt kā sunim ar stilba kaulu. Tas ir velna apsēsts kukainis... viņš grauž manu sirdi, viņš kož manu mieru ... Taču ne nospiežams, ne pārspiežams...

Springa madāma līdzjūtīgi nopūšas.

— Nu labi, es varētu jūs atbrīvot no šī lāsta. Šodien pat atstājiet viņu manā zināšanā... Maksas es nepa-ģēru nekādas...

— Ko jūs, inadām! — Emīlijai Čadurei zods sāk zilgmot. — Tā prece tokš ir mana... Nevis es, bet jūs man maksāsiet!

— Par ko? — veikalniece nogroza baltas acis. — Šis skuķis jūsu organismam kaitīgs kā tārps. Un kur jūs būtu dzirdējusi tādu dakteri, kas cilvēkam par velti izdzen no māgas parazītu?

Beidzot abas madāmas vienojas: Spriņģa kundze maksās par meiteni trīs kilo sāls, puspiekta metra katūna, pudelīti odekolona un divdesmit astoņas pakav-naglas.

Cadura kundze kā aizsvilusies drīz vien drāžas uz Spriņģiem un, ierāvusi madāmu viesistabā, sāk dresēt bodnieces sirdsapziņu.

— Kas tā par modi — komunista bērnus greznot un izpušķot? Jūs man palūdzāt Vāverīti mēslu mē-šanai no dzīvokļa un bodes, bet tagad? Es tā cerēju un ticēju, ka Spriņģos viņa jau pēc mēneša būs bez dzīvības, bet tagad? Vāverīte apģērbta kā preilene...

Spriņģienes seja spēji nokaist kā purpurs.

— Ko tu, prasta baure, sajēdzi no veikaliem!

Tas tik ir pārsteigums. Vai tad šo, kas jau divdesmit gadu grozījusies aiz letes, kāds mācīs, kā no pelavām kliņģerus izraudzēt, kā vīna muciņā ziloni noslīcināt? Laiki patlaban draņķīgi... vai tad tā ir tirgošanās ... Visi tik zog, krāpj un blēdī. Viss ir jāslēpj gan no fri-čiem, gan no šucmaņiem. Tirdzniecībā tikai tas vēl elpo, kas prot gar neskaitāmām lamatām, posteņiem un sargiem kabatā govi aiznest, nāsīs kandžas aparātu aizvilkt... Kas attiecas uz Vāverīti — gudrās rokās šis ugunīgais brīnumbērns kļūs par bodes vistiņu, zelta olu dējēju. Kad, kā un kādā veidā — to tikai pati madāma zinās. Protams, ja nu vistiņa kādreiz iespītēsies un atsacīsies dēt zelta olas, tad tādam putnam

galvu ar cirvi nost un pašu katlā Iekšā. Spriņģa madāma jau nebūs tik gļēva kā dažas lauku tūļas, kas lielās «mēs, mēs», bet nespēj bez vīriešiem ne vārgu f meiteni novākt malā.

Čaduriene to visu noklausās ar drebošu apakšlūpu.

— Zelta vistiņa... bet pērkot tā kaulējās, it kā tas būtu pussprādzis zvirbulis.

Spriņģiene — kā jau darījumu cilvēks — drīz atkal pāriet no tu uz jūs. Viņa mierina viešņu: Vāverīte ne jau tīšām, bet veikalnieciskos nolūkos mazliet lādzīgāk apģērbta. Piepeši veikalniece zobgalīgi nosmīn, dažreiz arī madāmas sirdī iezogas ķircināšanās velniņš.

— Nu labi, kundze. Es varu Vāverīti jums atpakaļ pārdot par vienu govi un divi aitām ...

Emīlija Čadure strauji pieceļas un neglīti, nepieklājīgi nospļaujas. Bet, kad cilvēkam neiet, tad neiet — spļāviens ķer pašas brunču samta apmali.

' Bet kā jūtas šā jocīgā strīda galvenā vaininiece —

Vāverīte? Pēc Čaduru katorgas pagaidām par Spriņģa li madāmu nenākas gausties. Un tomēr Vāverīte dienā

vairākas reizes pagriež acis uz austrumiem: tur tēvocis, krustmāte Dore un tur arī māmiņa ...

Nu jau skaidrs: Lapsene nemirs, viņa jau sāk atveseļoties. Divas naktis Vāverīte līdusi uz Caduriem.

Un arī pašlaik uz kūtsaugšas matē dusmīgi satver to aiz mētelīša atlokiem.

— Meitēn, lai šī būtu pēdējā reize. Vairāk nenāc!

Vai tu gribi mūs visus pazudināt? *

— Bet, mammuk... — Vāverīte lūdzoši pieglaužas pie partizānes. — Es taču tik uzmanīgi... Čaduru suņi mani pazīst — nerej. Kurpēm uzauju lielas vīzes.

Un es pati kā ēna izložņāju vistumšākās vietas. Kas mani pamanīs? Neviens!

— Draudziņ, tu maldies! — Šiliņu Milda nepiekrīt. — Es jau neapstrīdu tavu veiklību. Bet ej nu sazini, kur var uzglūnēt ienaidnieks. Veltīgi riskēt nevajag, neparko nevajag!

— Mammuk, man tik bēdīgi bez tevis. Kad es ieraugu tevi... tas tikpat kā saulīti, cīruli un pūpolu — visus kopā!

— Neesi no vaska. Pacietīsimies! Mums vēl jākaro.

tiek. Tomēr patiesību par trauksmaino nakti tās uzzinās ne ātrāk par kara beigām, jo traci ar suņiem sarīkojis tēvocis Goliāts. Arī viņš, zinādams par Vā-verītes liekajām nakts gaitām, nav par tām priecājies. Kam velti riskēt, kam pakļaut savu un tuvinieku dzīvības aklai nejaušībai? Tādēļ viņš sarīdījis suņus. Nekas, pēc tāda koncerta bezbēdīgā Vāverīte kļūs krietni vien vecāka un gudrāka.

10

Spriņģos Vāverītei pagaidām jāuzpoš gaiteņi, pagalms un istabas. Viņai jāspodrina logi, jānotrauc no mēbelēm putekļi un jāmazgā Olilijs — izlepis madāmas gultas šunelis. Saimniece tai uztic atslēgas. Ir tikai viena istaba, par kuru Vāverītei nekas nav zināms. Šī istaba nama rietumgalā, pie ārdurvīm tai neliels balkoniņš.

Pēc Spriņģienes vārdiem, nekā noslēpumaina tur nav — tas esot «studentu kambaris». Kādreiz madāmai bijuši labi draugi studenti, kas bieži viesojušies Sīpolsalā. Tad, lūk, Spriņģos tos aizvien sagaidījusi speciāli iekārtota istaba. Bet tagad... ko nu tagad.

Fiziskā darba dēļ Vāverīte varētu gan pasvilpot, gan

kūleni apmest. Bet tad nu sākas meitenes prāta dresūra. Tā ir riebīga. Bet ko tad madāma īsti grib no savas audzēknes? Laiki grozījušies... Nu jau pašā veikalā plaukti tukši. Visi galvenie darījumi tagad noris ārpus veikala — pagalmā, iekšistabās. Un, lūk, madāma Edīti māca izvilināt no klientiem dažādus mājas noslēpumus: cik salmos, pelavās, žagaros apslēpts miltu, olu, sviesta, gaļas. Un kādas tad preces vajadzīgas pircējiem pašiem. Drīz vien Vāverītei pienāksies no vieniem saņemt, bet otriem piegādāt.

Un pēkšņi gandrīz vai pirmoreiz mūžā Edītei mute atveras — kā tautā saka — līdz pašām ausīm. Saimniece steidzas ar alus pudelēm un ēdieniem uz «studentu kambari». Tātad tajā atrodas kāds cilvēks — noslēpumains cilvēks. Vāverīte patiešām ir apjukusi: kā viņš tur ielavījies nepamanīts? Meitene taču visu rītu saimniekojusi pa māju ar sukām un lupatām.

Vāverīte jau zina, kad saimnieci var uzrunāt un kad nedrīkst. Patlaban Spriņģa madāma tāda, ka neiedrošinies pie tās ne piedurties. Kaut kas viņai lēcies... Bet ne jau Vāverītei par to kāda bēda. Viņa kalpone, viņai nevaicā, bet pavēl. Rauj piķis viņus!

Tomēr ziņkārību pārvarēt nav viegli. Turklāt — vai tad pati kundze nav mācījusi viņu būt izmanīgai, izveicīgai, ar vārdu sakot — censties būt par viszini?

Madāma jau vairākkārt bijusi pie viesa. Viņas uzvešanās ne visai saprotama. Taču Vāverite jau izprot daudzas parādības. Kad saimniece steidzas no virtuves uz «studentu kambari», viņas seja laistās kā svētkos. Bet atgriežoties tai pašā sejā lasāma it kā nepatika un pat satraukums.

Beidzot Spriņģiene atstiepj muguru uz kušetes. Un tagad Vāverītes ziņkāre sakarsusi līdz pēdējam, kā nepārtraukti kurināts tvaika katls. Lai tur vai kas, viņai jāredz mīklainais viesis. Kaut vai mirkli. Kaut vai pusmirkli. Viņa klusītēm mazliet pavērs durvis. Vai tad nu viņa lien būrī pie tīģera? Un, ja jau viesis ierūksies, viņa atlēks atpakaļ tieši kā vāverīte.

Lūk, durvis jau pavērušās. Bez čīkstēšanas. Vispār Springa kundzes namā durvis nečīkst un nečirkst, tās vienmēr kārtīgi ieeļļotas. Un tagad durvis atveras arvien plašāk un plašāk, līdz beidzot Vāverīte jau ir «studentu kambarī»...

Viņa pamet visapkārt ašus skatienus. Vai to var kāds iedomāties — savādnieks guļ. Izstiepies visā augumā uz dīvāna un guļ. Taču pārāk brīnīties nevajadzētu. Kara laiks. Cilvēki pārmērīgi nogurst, iemieg pat soļojot.

Kas tad viņš būtu? Pēc sejas — nepazīstams, Vāverīte nekad tādu nav redzējusi. Seja nav veca. it nemaz nav no vecām, gandrīz vai jaunekļa seja, bet ne visai simpātiskā. Kaut kas cietsirdībai līdzīgs iegūlis tajā. Bet arī par to nenāktos brīnīties. Kara laiks ...

Edīte steidzas. Viņa ātri aplūko «kambari». Tajā divi galdiņi. Uz viena — pudele un ēdiena atliekas. Bet uz otra viesis sasviedis dažādus papīrus. Uz galda malas — neizskatīga fotogrāfija. Tajā redzami kaut kādi cilvēki.

Vāverītei sirds apstājas pukstēt. Mans dievs, šī sieviete pašā vidū — tā taču Lapsene, Šiliņu Milda! Bet pazīt slaveno partizāni nav tik viegli. Ja jau Vāverīte ar savu māti nebūtu no jauna iepazinusies «slimnīcā» uz kūtsaugšas, pašlaik viņa to neparko vairs nepazītu. Sieviete stingriem sejas vaibstiem, puskažociņā, vīriešu jērenīcu galvā, ar šauteni.

Bet kas tad tas — viņai blakus? Arī puskažociņā, ar jērenīcu un ar šauteni... Tas taču viņš, kas krāc tepat uz dīvāna, gandrīz vai uzpūzdams savu elpu Vāverītei. Uzņēmums nav diezcik lādzīgs, bet acis Edītei asas, tās šoreiz nekļūdās ...

Kas to zina, cik ilgi meitene uzturētos noliegtajā istabā, bet viesis, kaut ko noņurdējis, sāk grozīties. Satrūkusies Vāverīte kā ēna pazūd aiz durvīm.

Gaitenī viņa drudžaini apkopo savas domas un mi-

nējumus. Sis jaunais cilvēks — draugs viņas mātei, bezbailīgs partizānu izlūks, tāds kā tīri vai radagabals slavenajam tēvocim Vanagam?

Kas spēs attēlot Vāverītes pārdzīvojumus? Un kur tad vēl jērenīca? Viņa taču pamanīja «studentu kambarī» nevērīgi uz pakaramā āķa uzmesto jērenīcu. Meitene var saderēt uz sauli un mēnesi, ka šo jērenīcu darinājusi viena un tā pati adata un roka, kas pašuvusi arī māmiņas cepuri.

— Tas ir noteikti partizāns! — Edīte spriež. — Kā es varētu viņam pateikt, ka mēs abi esam viena celmāja zemenes...

Bet kā viņš nemanīts iekļuvis istabā? Viņa iziet pagalmā un aizslīd aiz malkas grēdām.

Meitenes nojauta apstiprinās. Uz mazā balkoniņa pēdas. Tātad viesim ir bijusi līdzi atslēga. Viņš ienācis pa «studentu kambara» ārdurvīm.

Nu ir skaidrs, tik noslēpumains cilvēks var būt tikai partizāns. Bet... bet tad jau arī Spriņģa madāma iejaukta? Ko, vai tas var būt?!

Vāverīte klusi virtuvē mizo kartupeļus. Pēkšņi viņa saraujas, nazis tai skāņi izkrīt no rokām.

Viss pagalam, viss pagalam! Spriņģos ienāk briesmīgais Berčs, tas bakurētainais sātans, kas sita vecmāmiņu un šāva uz māti. Viņš šucmaņu bandā ir liels

vīrs, vēl nesen pati madāma bija pamācījusi Vāverītei teciņiem tecēt, apkalpojot šo drausmīgo tēviņu.

Meitene grīļojas kā krusas aizcirsts stiebrs. Viņa izlien gaitenī un ar šausmām pamana, ka Berčs, ieskatījies rokas pulkstenī, pieklauvē pie «studentu kambara» durvīm. Tūlīt, tūlīt norībēs šāviens — partizāns taču nepadosies kā teļš slakterim bez kaujas.

Vāverītei jau saspringst kāju un roku muskuļi straujam lēcienam — varbūt arī viņas spēciņš ievajadzē-sies kā toreiz, lielās nelaimes dienā.

Bet šodien neko vairs nevar sajēgt... Kambara durvis mierīgi atveras, un Sīpolsalas bende klusi iešļūc pie mīklainā vīra.

Bet tas vēl nav viss. Jau pēc pāris minūtēm Vāverīte pamana mācītāju Grasīša kungu. Arī tas, ieskatījies pulkstenī, pieklauvē pie «studentu kambara».

Drīz vien saimniece pasauc pagalam apstulbušo mazo cilvēciņu.

— Nu labi, tu vari stundiņu atpūsties. Iztikšu bez tevis.

Vāverīte pateicas. Bet viņa nesnaudīs. Viņa uzlien bēniņos, tur veikli atkašņā sūnas un smiltis tieši pret «studentu kambarī» esošiem galdiņiem. Un tad cieši piespiežas pie griestiem kā pirmais ledus pie ūdens virsmas ...

Kā mēnessērdzīga Vāverīte nostreipuļo no bēniņiem. Krūtīs sirds tai dauzās kā sprigulis, plecus nospiež akmens bluķis. Tas ir neticami, tās ir nedzirdētas šausmas. Lūk, tagad tikai septiņjūdžu zābaki varētu glābt viņas visdārgākos cilvēkus Sīpolsalā no lodēm un karātavām.

Bet kas tad pēkšņi noticis? Kas?

Nekā pārdabiska nav. Mīklainais viesis patiešām ir students, ir partizāns. Bet...

Vāverīte notrīs: kā tādus zeme var ciest? Kāpēc mežā egles nav kritušas šim nezvēram uz galvas? Sen jau akmeņiem vajadzētu palēkties uz augšu un ietriekties tādam nelietim krūtīs!

Tas ir Grasīša drauga — arī mācītāja dēls Albrehts. Kā indīga čūska viņš ielavījies partizānos, lai tos izspiegotu, nodotu un iedzītu kapā.

Tur «studentu kambarī» viņi spriež, dzer un līksmo. Arī agrāk daži fašistu vilcēni mēģinājuši ierīkot savus midzeņus partizānu nometnēs, bet drīz vien tie visi atklāti un iznīcināti.

Taču šis viltīgais mācītāja dēls kaut kādā veidā ieguvis tautas atriebēju uzticību, izošņājis viņu noslēpumus un sagatavojis asiņainu slazdu. Tagad šai slazdā jāiekrīt Sīpolsalas partizāniem un to sabiedrotajiem.

Spiegs zina ļoti daudz. Pēc stundas ieradīsies hitleriešu oficieris, un tad viņi galīgi sadalīs ķērāju lomas: kas iztīrīs atsevišķas Sīpolsalas mājas, kādi spēki ielenks un sadragās galveno partizānu mitekli Baiba-vas silos.

Vāverīte iziet pagalmā un atspiežas pret sienu. Kaut kas ir jādara... steidzīgi, bez vilcināšanās. Bet kas? Meitene nežēlotu dzīvību, lai glābtu māmiņu, partizānus un visus, visus, kuriem mācītāja dēls ar pārējiem fašistiem jau novijis cilpas ...

Bet ko tad īsti pašreiz iesākt?

Aiz sētas uz apledojušas takas nodip zirga pakavi. Meitene atver vārtus. Šis jātnieks ir vāciešu oficieris, kas vairākas reizes apmeklējis Spriņ-ģus.

Hitlerietis vienaldzīgi pamet zirga pavadu. Viņš jau pazīst Vāverīti un zina, ka šī knīpa pievāks viņa melni un parūpēsies par to ne sliktāk kā pieredzējis zirg-kopis.

Kā barga sala dienā negaidīts saules zaķītis Vāverīti apstaro pārdroša doma: tikko okupants kokainām kājām ir iemaršējis namā, meitene ielec seglos viegla kā spalviņa. To spārnojusi negaidīta cerība: tagad viņa izsitīs slepkavu slazdam caurumu, pa kuru izlauzīsies ne viens vien. Un meitene laiž melni rikšos uz Caduriem ...

Bet, kad nav laimes, tad nav ... Tikko Vāve-rīte iegriežas birzī, to aptur skaļš: «Halt!» Tā ir vāciešu patruļa — trīs kareivji un viņu vidū nožēlojams radījums — skrandains nabags ar smagu rungu ...

Viss pagalam, viss pagalam! Glābiņa vairs nav un nevar būt! Ja jau fašisti sagrābuši leģendāro partizānu izlūku tēvoci Vanagu, tad ... gals, visiem gals ...

Viņu skatieni vēl sastopas pēdējo reizi: tēvoča Vanaga acis ir tik skumjas, kā jau tādam, kam atlicis dzīvot pavisam maz ...

Bet vecais izlūks vienā mirklī saprot: meitene tūlīt mēģinās drāzties tālāk. Tādēļ vilcināties nedrīkst. Un viņš jautri pasmejas:

— Vāverīt, vai savējos nepazīsti?

Pārsteigtai meitenei plati atveras mute, bet no tās — ne skaņas. Liela auguma kareivis pastiepj pret jājēju rokas, un šī lidot ielido viņa skavās ...

Garām runām nav laika. Steidzīgi ir lielie, jāsteidzas arī Vāverītei. Viņa aši aši čukst pusaprautus teikumus tēvoča Vanaga ausīs. Meitene redz, ka šie vācieši — maskējušies partizāni, un tomēr pat ienaidnieku forma viņu baida un riebjas kā veca, izkaltusi čūskas āda.

Noglāstījis Vāverītes galvu, tēvocis izslienas taisns kā svece.

— Paldies, draudziņ, visu partizānu vārdā sirsnīgs paldies! Bet mēs jau paši atklājām to nelietīgo tārpu.

— Tēvoci...

— Kas mēs būtu par partizāniem, ja nespētu saredzēt spiegus ... Gods taisnībai: spiegs budža dēls un spiegs tirgotāja dēls iekrita jau pašā pirmajā nedēļā. Mācītāja dēls patiešām izrādījās veiklākais no visiem spiegiem. Un tomēr mēs jau dienas divas visu zinām par viņa gaitām.

— Bet, tēvoci... — Vāverīte mulst. — Kā tad tā? Viņi spriež ... Viņi uzbruks ... viņi... Bet jūs...

— Vāverīt, — vecais partizāns ieceļ meiteni atpakaļ seglos. — Steidzies atpakaļ un par visu neliecies ne zinis. Tavs kaujas pienākums tagad — klusēšana. Pilnīgi pareizi — viņi pašlaik apspriež, viņi uzbruks... bet rīt viņi būs sastinguši kā praulaini celmi... un visa Sīpolsala atviegloti iesauksies: «Trakiem su-

ņiem — traka nāve!» Drāzies atpakaļ un... klusē! Lai viņi vēl izālējas beidzamo reizi pirms bojā ejas ...

Līdz mijkrēslim meitenei beidzot ir skaidrs: šī ir viņas pēdējā nakts Spriņģos. Šeit viss viņu kaitina, uztrauc un smacē. Ja māmiņa un tēvocis Vanags mēģinās ko iebilst, gan viņa tos pieveiks ...

— Vai jūs atzīstat, ka esmu Vāverīte? — viņa teiks. — Nu tad vāverītes vieta tikai mežā un silā! Ja neņemsiet mani sev līdzi, tad nomiršu kā aizvakar būrī nomira kanārijputniņš. Bet Vāverītei taču jādzīvo ... un viņa dzīvos.

V.0

Saliniek» Eduards VAVERfTE EDĪTE

Redaktori J. JPIotojcks un E. Mariutlna. Māksi, redaktors V. Sclkovs. Tehn. redaktore I). Pastare. Korektore B. Kalēja.

Nodota satikšanai Ittt. g. 20. septembri. Parakstīta Iespiešanā! I9G8. g. 0. decembri. Papīra formāts 70X JOS'/fc..’ 3,74 tie. Iespiedi,; 5,14 UZsb. Icsple'dl.; 0,88 Izdeva. I. Melitas 15 000 eks. JT 22119. Maksā 23 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju biilv, 24. Izdeva, Nr. 20530/J203I. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Po-llgrafrskit's rūpniecības pārvaldes I. tlpotfrSfi)» «Clpa. RTrfW, UlalUnaņa Ielā 38/40, Pas. Nr. 5iā3.

L2

Content

Salenieks Eduards Vāverīte Edīte

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA