Baltvilks Jānis

Vējlukturis mežā

Jānis Baltvilks

Vējlukturis mežā

PA ZVĒRU TAKU

Es esmu kājāmgājējs. Atis tāpat. Kā pagadās brīva diena — no Rīgas ārā un mežā iekšā!

Reiz vēlā rudenī ējam no Milzukalna uz jūru. Aiz Cērkstes mums ceļu aizšķērso Lāčupīte. Ejam gar krastu un prātojam: vai nu negadīsies kāds tiltiņš, kāds upītei pārkritis koks? Viens līkums, otrs. Tiltiņu nemana vis, bet Lāčupīte kļūst dziļāka. Izrādās, bebri to aizdambējuši!

Pa stipro dambi laimīgi tiekam upītei pāri un ejam tālāk. Pēc kādas stundas priekšā jauns šķērslis: ielejā izpleties niedrēm pieaudzis purvs. Gudrojam abi ar Ati: ko nu? Apkārt iet negribas. Zābakus piesmelt arī nav patīkami … Te pamanām dubļos iemītu zvēru taku. Mežacūkas un aļņi gan zinās, kā pāriet purvu. Ejam mēs arī!

Un nebijām kļūdījušies. Taka, izvīdamās starp lāmām un akačiem, drīz vien mūs izveda purva pretējā malā. Tālāk — līdz pašai jūrai — sauss priežu sils.

CILPOTĀJS

Mēs ar Ati ejam gar Gauju. Laužoties cauri biezajam ievājam, esam gluži balti apbiruši ar sniegu.

Iznākam klajumā. Nopurināmies. Skatāmies: zaķa pēdas. Tas nu gan ļenkājis šurpu turpu — cilpu cilpām!

Klajuma viņējā malā tek strautiņš. Ūdens te strauji plūst lejā uz Gauju, tāpēc nav aizsalis. Strautam pāri nokritis alksnis.

Sniegs uz alkšņa stumbra nomīdīts. Pieejam klāt. Kā tad! Zaķa pēdas! Re, cik uzmanīgi — ķepu pie ķepiņas — lielais cilpotājs pratis kā pelīte noiet pa šauru, slidenu laipu. Re, kā prot novaldīties, ja vajag!

PĒDĒJĀ BRĪD Ī

Sestdienas pievakarē, līdzko bērni pārnāk no skolas, braucam uz Smārdi pie lauku vecāsmammas. Ceļš no stacijas līdz pat Zīlītēm izšķūrēts, taču visu laiku snieg klāt. Galā nonākam tumsā.

Nākamajā rītā sniegs nostājis. Mēs ar Matīsu atrokam pagalmā celiņus, tad nolemjam aiziet uz mežu.

—   Tēt, vai mēs kādu zvēru redzēsim?— Matīss grib skaidri zināt.

—   Es domāju, ka redzēsim gan . . .

Turpat aiz dārza eglēm lieliem stiepieniem

lēkšojis alnis. Arī mežā papilnam aļņu, tāpat stirnu un zaķu pēdu. Pie kādas egles svaigais sniegs piebiris gružiem. Tur sānu paberzēt būs piestājusi mežacūka. Lazdājā sniegu nopēdojušas un izrakņājušas vāveres. Līdzās bedrītēm atrodam pārkostu riekstu čaumalas. Sastopam dzeni, zīlīšu bariņu, dzilnīti . . .

Nu arī paši esam nobridušies. Irdenais sniegs birst zābakos. Griežam uz māju pusi.

Matīss par gājienu tīri priecīgs, taču pie Zīlīšu dārza apstājas, pārmetoši paskatās manī un saka:

—   Bet tēti! Nevienu zvēru mēs neredzējām!

—  Pēdas tomēr redzējām,— cenšos iebilst. — Ja būtu gājuši klusāk . . .

—   Tēt, skaties! — Matīss iesaucas un rāda atpakaļ uz meža pusi.

Laukā, kuru tikko pārbridām, nostājušās trīs stirnas. Stāv un skatās uz mums.

BARIŅĀ SILTĀK

Auksts. Sniegs brakšķ zem zābaku zolēm, kad vakara krēslā eju pāri Zīlīšu pagalmam uz malkasšķūni.

«Ciuk!» Garām aizspurdz divi lauku zvirbuli. Kur nu šie liksies?

♦

Skatos: ielido lielajā bumbierē un viens pēc otra ielien būrītī. Bet ne divi vien! Pielido vēl viens, tad vēl viens — un turpat iekšā!

Stāvu un gaidu: kas tagad notiks? Atceros, kā pavasarī zvirbuļi par to būrīti karoja!

Tomēr viss klusu un mierīgi. Ne čiku, ne grabu . . .

Prātīgi putni, nodomāju un eju pēc malkas. Taču jau tādā spelgoņā visiem bariņā siltāk.

.

VIETA UZ AKMENS

Daugava Rīgā gandrīz viscaur ir aizsalusi. Paliels vaļums vēl redzams Zundā — iepretī Preses namam. No Pārdaugavas tur ieplūst notekūdeņi.

Lāsmenī apmeties meža pīļu bars. Turpat lidinās ķīri, kajaki, sudrabkaijas. Uz ledus gar ūdens malu grozās vairākas vārnas. Piekrastes vītolos sasaucas kovārņi, čivina

zvirbuli. »

Pa brīžam kāds gājējs uz tiltiņa piestāj, lai nomestu putniem maizes drupatiņas vai putraimu sauju. Es arī tur stāvu.

Ievēroju nelielu kaiju uz akmens pie paša krasta, tieši notekūdeņu straumē. Tas ir ķīris. Viņš pagrābj knābī no netīrā ūdens kaut ko ēdamu. Viena vārna, to pamanījusi, nogrūž ķīri no akmens. Bet tūlīt atlido sudrabkaija un padzen vārnu.. Viņa te ir tā lielākā. Vieta

uz akmens būs viņai.

>

KLUSĀ ZIEMAS DIENA

Klusā ziemas dienā eju pa lauku ceļu. Ne mazākās vēja pūsmiņas. Visa pasaule ietīta baltās kupenās un vēl pārkaisīta ar sarmu. Kā pasakā!

Tālumā nosvilpjas Tukuma vilciens . . . Tad atkal klusums.

No māju skursteņiem pakalnīte dūmi kāpj

stāvus debesīs. Ceļš ielokās mežā. Tāds klusums, ka ausīs sāk zvanīt.

Te pēkšņi dobji nogrand: «Kram! Kram!» Pāri koku galotnēm aiztrauc spēcīgs melns putns.

Un tad jau skan pa labi no ceļa viss mežs! Esmu pamanīts. Gaisā paceļas vienpadsmit

kraukli.

Ko tas varētu nozīmēt? . . .

Drebošu sirdi izbrienu cauri bērzu smalcei un nonāku meža pļaviņā. Pasperu vēl dažus soļus un sastingstu. Tepat priekšā starp sīkām priedītēm sniegā beigts alnis. Pa pusei saplosīts . . .

Kraukļi ir iztraucēti un projām. Līdzās beigtajam dzīvniekam pievazātajā sniegā nolaižas zīlīte un kaut ko sparīgi knābā . . .

Pasaka beigusies. Griežos apkārt un brienu atpakaļ — ārā uz ceļa.

GALDIŅŠ SNIEGĀ

Pēc gājiena cauri piesnigušajiem Raudas mežiem nonākam Kalnājos. Te, putnu pētnieku mājiņā, Gints uzcienā mūs ar tēju, tad

aiziet savās darīšanās. Manas celabiedrenes

»

Zanda un Linda, kuras vēl pirms brīža likās pavisam nogurušas, itin žirgti paņem slēpes un iziet ārā. Es palieku mājiņā viens. Apsēžos pie loga un vēroju ainas no putnu dzīves.

Dārzā nolikts paprāvs galdiņš ar maizes druskām, biezpienu, vārītiem kartupeļiem. Ap to ņemas zīlīšu bars. Saskaitu sešas vai septiņas lielās zīlītes, trīs zilzīlītes. Vēl atlido pelēkā zīlīte. Tad uz galdiņa uzlaižas melnais mežastrazds. Iet, ka ņudz vien!

Noput sniegs tuvējās liepas zarā. No meža ieradies sīlis. Kad tas nolaižas uz barības galdiņa, zīlītes pamūk ābelē, kur tām diegos iekārts vēl šis tas ēdams.

Sīlis grib padzīt arī mežastrazdu. Ko tāds te maisās pa kājām!

Mežastrazds atkāpjas līdz pašai galda maliņai, bet tālāk vairs ne! Kur viņš tādos dziļos f ' > »

sniegos liksies? Kur dabūs paēst? Pie tiem karekļiem ābeles zaros viņš netiek klāt!

Sīlis vēlreiz pabaida mežastrazdu. Tas nekust no vietas.

Ko tu padarīsi tādam, kas nebaidās . . . Nu labi, labi, sīlis piecietīs šoreiz to melno. Paēdīs abi kopā.

RIGAS ZVIRBUĻU SILTĀS ZEMES

Salst. Cilvēki Rīgas ielās iet, galvu apkaklē ierāvuši. Baloži uzbozušies, aizvēju meklējot, tup uz dzegām, spiežas pie ēku sienām. Putniem nu ir ko turēt!

Iegriežos Centrālā tirgus Piena paviljonā. Plašajā telpā cauri tirdzinieku balsīm skan skaļa čiepstoņa. Re, kur no sala patvēries jautru zvirbuļu bariņš!

Te biezpiens nobiris. Tur krējums nopilējis. Kāda tirgus sieva vēl maizīti padrupina. Putni ņemas ap garajiem galdiem bez bēdu!

Tirgus pārzinis brīdina pircējus un pārdevējus, ka paviljonu drīz slēgs, jo pienācis vakars.

Pie izejas atskatos vēlreiz uz zvirbuļiem. Sitie apmeklētāji laikam agrāk vis neies ārā kā pavasarī!

PĒC GAĻAS — PIE LAUVAM

Ne visi Rīgas zooloģiskā dārza apmeklētāji kārtīgi staigā pa celiņiem. Vārnas, piemēram, veseliem bariem grozās pāvu un pīļu aplokos. Sevišķi ziemā.

Kad apnīk graudi, maize un kapātas saknes, var lidot uz roņu baseinu. Tur, ja paveicas,

viena otra iemanījusies vārna izķeksē malā pa reņģei. Tad paķer knābī — un priedē augšā!

Bet ja nu sakārojas paknābāt gaļu? Arī to var tuvumā dabūt. Pašas drošākās ielido vilku sprostā — pēc tam, kad vilki jau paēduši. Mazāk bīstami uzlasīt gaļas druskas pie lauvām, jo viņu nožogojums daudz plašāks. Tikai tur tīkotos kumosus vārnu deguna priekšā bieži pievāc viņu sāncenses — žurkas.

Taču, ja arī paliek bez gaļas, vārnām bēda maza. Vai slikti tie paši graudi?

Un kur vēl lieliskā iespēja katru dienu apskatīt dažādos putnus un zvērus, nepērkot ieejas biļeti!

APMĀNĪTIE

Dziļš atkusnis. Dažu dienu līst kā pa Jāņiem. Kurzemē sniega vairs nav.

Zīlīšu sētā gan sniegpulkstenītēm, gan hiacintēm jau izspraukušies asni virs zemes. Arī ceriņkrūms gatavojas visdrīzākā laikā pumpurus pavērt.

Tie visi ir ienācēji mūsu zemē jaunākos laikos. Baltijas ziemas, kā redzams, vēl kārtīgi nepazīst.

Ošus un ozolus, bērzus un liepas, un pļavu zāli tik viegli nav piemuļķot. Iezemieši janvāra vidū vis nedomā mosties. Stāv mierā. Ziema var būt vēl gana barga un gara.

Ko pavasarī apmānītie siltzemnieciņi darīs? Vai viņiem pietiks spēka sala nokostu asnu vietā dzīt jaunus?

NIEDRĀJĀ

Ledus februārī vēl gluds un stiprs. Ragciema piekrastē vīri grūž niedres. Bet tālāk — neviena netraucēts klusums. Kaņieris snauž ziemas miegā. Kāds kraukļa «ronk! ronk!» vai vārnas ieķērciens Slocenes puses mežos nespēj to modināt.

Ejam pa plašajiem ezera niedrājiem. Ik pēc brītiņa apstājamies un klausāmies. Juris ir pārliecināts, ka te arī ziemā var sastapt bārdaszīlītes. Putniņi pārtiekot no niedru sēklām. Man nekad nav gadījies bārdaszīlītes redzēt.

Ejam, apstājamies un klausāmies . . . Jā? . . . Nē! «Ci-ri-ri-ri!» Tur aizlido zilzīlītes.

Ejam, apstājamies un klausāmies . . . Iešvīkstas niedres, vējā beržoties stiebram gar stiebru. j

Ejam, apstājamies un klausāmies . . .

— Nu, Juri? — prasu.— Kur tad nu ir?

Juris neatbild. Tikai izvelk no kabatas mazu svilpīti. Iet starp niedrēm un pasvilpj. Apstājas, pasvilpj, ieklausās. Apstājas, pasvilpj . . .

Beidzot! «Ķiu! Ķiu!» Četras bārdaszīlītes klāt! Iemetas niedrēs mūsu priekšā. Jā, īstas, taisni kā bildē!

īsu mirkli putni mūs nopēta. Sapratuši, kas te tā svilpo, uzsauc «ķiu! ķiu!» un nozūd

biežņā. »

Vairāk tajā dienā ar bārdaszīlītēm sastapties neiznāk. Tomēr vakarā, atskatoties uz krēslā grimstošo ezeru, gribas kaut ar skatienu visus tos niedrājus noglāstīt. Tur, tajos plašumos, mūsu paziņas — mazi putniņi zem lielām ziemas debesīm . . .

.

PAVASARA PIRMAJĀ NEDĒĻĀ

Zeme vēl ziemas varā, bet gaisa pavasarīgais dzidrums jūtams pat Rīgā.

No rīta parkā zem gājēju kājām krakst ledus. Toties uz nebēdu tintina lielās zīlītes. Dzīvības kokā džērkst zaļulītis.

Sniegā zem alejas liepām pamanu kaut ko tumšu — kā putna spārnu. Šajos kokos ziemas naktīs gulēja kovārņi . ..

Vakarpusē pa to pašu ceļu atgriežos mājās. Sniegs šodien vareni saplacis. Līkumoju starp tērcēm un peļķēm.

Alejā tomēr paskatos sānis: kur te bija tas spārns?

Neesmu kļūdījies. Tagad sniegs atkusis un redzams pats putns. Kovārnis. Viens no tiem, kam ziema bijusi pārāk smaga . . .

Satrūkstos, kad man aiz muguras skaļi iedziedas melnais mežastrazds. Melns kā ogle. Spilgti dzeltenu knābi. īsts skaistulis. Un kas par melodiju!

PLAUKSTAS LIELUMA PAVASARIS

Marts gan klāt, taču plašais lauks līdz pat Žagaru mežam vēl guļ zem biezas sniega segas. Saule gan žilbina acis, taču visapkārt vēl ziemas dzestrums un klusums. Pāri zaķu un stirnu nopēdotajam klajumam nonāku mežmalā. Te daži ciņi piesaulē atkusuši.

Pietupjos apskatīt zemi. Pārlaižu roku pērnās zāles pelēcīgajiem stiebriem un pamanu sīciņu kukainīti. Netālu vēl viens tāds pats mazītiņš tekalē. Bet garām cinim — taisni pa sniegu — čāpo garkājains zirneklis.

Te jau ir pavasaris, kaut pagaidām maziņš, gandrīz ar plaukstu var nosegt . . .

Atkāpjos pāris soļu uz lauka pusi un esmu atpakaļ ziemā.

KO ĶĪVĪTE KRŪMOS MEKLĒ?

Sniegs jūk un šķīst. Klāt strazdi, klāt cīruļi. Pļavā pie Lejžagariem kliedz pirmās ķīvītes: «Ķīvitī Ķīvit!» Eju paklausīties, kā burbulē Ilsumu strauts.

Bet alkšņos — kas tur? Vēl viena ķīvīte? «Ķīv! Ķīv!» Tāda kā aizsmakusi. Apaukstējusies, vai? Ko gan ķīvīte varētu krūmos meklēt?

Pielavos tuvāk. Ak vai! Aizlido sīlis. Lielais balsu atdarināšanas meistars. Laikam gribējis ķīvītes izmēdīt. Vai arī — piemuļķot mani? Ja piemuļķot mani, tad viņam tas izdevies smalki.

Taču — kā būtu, ja pamēģinātu šim atspēlēties? Sīļu valodu es drusku pieprotu.

Ielienu biezākā kārklu krūmā un ieķērkstos: «Ķērk! Ķērk!»

Jā! Atsaucas: «Krē! Krē!»

Ķērkstu vēlreiz: «Ķērk!. Ķērk!»

Sīlis atbild, jau tuvāk: «Krē! Krē!»

Es vēlreiz: «Ķērk! Ķērk!»

Sīlis iesēžas zarā man gandrīz virs galvas. Es tūlīt šim garu degunu rādīt, bet to laikam viņš neredzēja, jo tūlīt apcērtas riņķī un prom.

Nu, lielais smējēj, kā tev nu patīk? Dots pret dotu.

Izeju strauta malā un atkal saausos: alkšņos tāda kā aizsmakusi vālodze svilpo.

Ak tu, jokupēteris tāds! Vienā dienā divas reizes pēc kārtas tu mani vis nepiemānīsi!

MAZS, JAUKS LIDONITIS

Sniegam kūstot, Zīlīšu pagalms pludo. Visi četri strādājam gumijniekos. Armands ar Ralfu pie zāģa. Mēs ar Matīsu pienesam gludos alkšņu stumbrus un rievotos blīgznu stumbeņus. Es ņemu pie resnā gala, Matīss — pie tievā.

Sētā iznāk mamma un aicina pusdienās. Armands izslēdz motoru. Ripzāģis apstājas. Vēl brīdi ausīs džinkst.

Tad sadzirdam cīruļus debesīs un strazdus

»

pagalma liepā. Pļavā pie Lejžagariem savu

vārdu sauc ķīvīte. Ābeļdārzā iedziedas žubīte. * »

Un tad mēs ar Matīsu saskatāmies . . . Kāda pazīstama, bet piemirsta skaņa. Vienreiz, otrreiz mums garām . . .

Un tad nolaižas! Uz malkas pagales! īsta! Dzīva! Pārziemojusi! Muša!

TILTA VARNAS

Pirmo reizi uz Vanšu tilta es viņas ievēroju kādā miglainā aprīļa dienā. Sniegs vēl tikai dienvidu piegāzēs bija nokusis, Rīgas debesīs skanēja cīruļu balsis, un Daugavā uz ledus gabaliem braukāja kaijas. Divas vārnas ar pērnējo lapu kušķiem knābjos no Ķīpsalas piekrastes ielaidās tilta vantīs. Brīdi tur patupēja, tad uzlaidās augstāk un vēlreiz nometās atvilkt elpu uz resnajām tērauda stīgām. Beidzot izzuda manam skatam miglā tītajā tilta pilona galā. Jau toreiz man radās aizdomas, ka putni tur būvē ligzdu, kaut arī vārnu perēkļus agrāk man gadījies redzēt vienīgi kokos.

Mēnesis riņķī. Eju atkal pa tiltu uz Pārdaugavu. Pa gabalu pamanu vārnu, kura, trīs reizes uz vantīm atpūtusies, ielaižas pilona smailē. Vienā paņēmienā to augstumu nespēj pieveikt!

Nu vairs nav šaubu, ka vārnu pāris tur ligzdo. Būs laikam noskatījušās no sudrabkaijām, kuras jau vairākus gadus vij ligzdas uz

Dzelzceļa tilta lokiem. »

Apakšā rīb un dārd, bet klāt neviens netiek!

UZBRUKUMS

Kādu dienu mēs ar Matīsu ejam gar Ilsumu strautu.

—         Tēti, kas tas ir? — Matīss vaicā un rāda uz žagaru bunti kārklu krūmā.

—  Tā ir veca žagatu ligzda,— es saku.

—  Apskatīsimies, kas tur iekšā!

—          Nekas tur nav iekšā,— es saku.— Pagājušā gadā tur dzīvoja žagatas. Tagad viņām ligzda ir citur. Žagatas katru gadu taisa jaunu ligzdu.

Līdzko es to pasaku, mēs abi pamanām, ka ligzdā kaut kas sakustas . . . Tur kaut kas ir! Kaut kas pelēcīgs. Žagata tā nav. Kas tad?

Ejam tuvāk. Kad esam pavisam klāt, no vecās žagatu ligzdas izveļas ausainā pūce, noknikšķina knābi un aizlido.

Nu gan es paceļu Matīsu uz pleciem, lai viņš paskatās, kas tur iekšā.

— Četras olas,— saka Matīss no augšas, — baltas olas.

Tajā brīdī pūce noplivinās Matīsam gar galvu un skaļi iekliedzas.

Mēs abi saraujamies. Matīss puskrišus, puslēkšus nonāk zemē, un mēs žigli taisāmies prom.

SASTAPŠANĀS TĪRELI

Mežs kļūst aizvien slapjāks, koki — sīkāki. Esam nonākuši pie Ķemeru tīreļa.

Priekšā redzama sala — purva ieskauts sauss uzkalniņš. Izlemjam, pirms laisties lielajā sūneklī iekšā, tur mazliet atpūtīsimies, apēdīsim pa sviestmaizei, ieklausīsimies tīreļa balsīs.

»

Līdz salai aizbrienam ātri. Noņemam somas no pleciem un pēkšņi sastingstam kā divi medību suņi. Starp līkām priedītēm, kūkumu uzmetusi, skrien projām dzērve.

—   Vai nu ligzda, vai mazulis! — pārliecināti iesaucas Ilmārs.

Atstājam somas zemē un klupdami steidzam pa līganiem ciņiem uz vietu, no kuras aizbēga dzērve.

Bradājam krustu šķērsu. Piesmeļu zābakus. Apkārt skatīdamies, vairs nevēroju, kur lieku kājas. Ligzdu nemana. Dzērve pa brīdim klusi iesaucas no netālā niedrāja puses. Laikam brīdina mazuli, lai tas tup rāmi.

—  Ir! — saka Ilmārs.

Pieeju klāt. Līdzās cinim sūnās ieplacis dzeltenbrūnganām pūkām klāts dzērvju mazulis. Pusauga vistas lielumā.

Kad paņemam rokā, viņš iepīkstas. No niedrāja tūlīt atskan kluss vecās dzērves karkstiens.

Kājas dzērvēnam varenas. Uzliekam gredzenu. Varbūt par tevi kādreiz vēl kaut ko uzzināsim? . . .

Palaižam jaunuli zemē. Tas vairs neslēpjas. Žigliem soļiem aizjož uz niedrāja pusi.

Nekavējoties savācam mantas un brienam projām. Diezgan jau esam dzērvju ģimeni traucējuši. Par atpūšanos šajā tīreļa stūrī vairs nevar būt runas.

.

KĀ ŠITE STAIGĀ!

Ieeju Kalnāju sētā un skatos: pie palodzes pieslietas redeles.

—  Sveiks! — uzsaucu Gintam, kurš pašreiz rāpjas pa logu ārā.— Ak tad apnicis staigāt pa durvīm gan, ko?

—  Nedrīkst,— Gints atbild,— tas tagad aizliegts.

—   Interesanti,— nosaku, lāgā vēl nesapratis, kas tas par joku.

—  Nāc šurpu! — Gints aicina.— Tikai rāmi un klusi!

Ejam ap stūri. Ārdurvis izrādās vaļā. Gints nostājas pāris soļu no durvīm un rāda uz kaut ko ar pirkstu. Pieliecos tuvāk. O!

Priekšnama stūrī uz ugunsdzēšamā aparāta pelēkais mušķērājs novijis ligzdu. Sēž iekšā un aizdomīgi pār ligzdas malu mūs pēta.

Atkāpjamies.

—  Kas šim ir ligzdā? — vaicāju Gintam, kad esam iekāpuši pa logu istabā.

«— Sešas olas. Drīz vajag šķilties,— viņš saka.

Skaidrs. Vismaz nedēļas divas vēl Kalnājos kāps iekšā un ārā pa logu. Līdz mazuļi izlidos.

.

DZĪVĀ BILDE

Ejot Tukumā iekšā pa Engures ceļu, labajā pusē redzams apaļīgs uzkalniņš, kurā iestādītas trīs egles. Visas trīs rindiņā. Vidējā — tieši kalniņa galā. Malējās — drusku zemāk.

Pirmo reizi šo ainu ieraudzījis, stāvu un brīnos. Skatos kā bildē. Kur būtu to agrāk jau redzējis?

Tad atceros gan. Kalns ar trim eglēm — tas taču Tukuma ģerbonis! Tukumnieki jauki ir izdomājuši: pie pilsētas robežas savu ģerboni nevis uzzīmēt, izkalt vai betonā izliet, bet izveidot dzīvu.

— Eglītes, lai jums ilgs mūžs! — balsī pie sevis nosaku un mundri soļoju tālāk.

STRAZDU MĀJOKĻI

Strazdi kā ņipras, melnas vistiņas naski tekā pa Zīlīšu sakņudārzu un ganībām. Turpu un atpakaļ, turpu un atpakaļ. Dziesmu laiks garām. Jārūpējas par bērniem.

«Tssirr-tssirr-tssirr-tssirr!»— skan mazuļu balsis lielajā sētas gobā, kad būrī ar kukaiņu nastiņu knābī ielien strazdu māte vai tēvs.

«Tssirr-tssirr-tssirr-tssirr!»— skan četros būros ābeļdārzā aiz mājas.

«Tssirr-tssirr-tssirr-tssirr!»— skan vecas, iztrupējušas ābeles dobumā.

Un vēl, ja labi ieklausās, tāds pats «tssirrtssirr!» sadzirdams malkasšķūnītī. Ne tur būra, ne dobuma. Jāiet palūkot!

Strazdi atraduši prāvāku spraugu starp dēļiem šķūnīša sānos un ievijuši savu salmu mājokli malkas strēķī. Vai nu tikai tā sagadījies, vai putni nopratuši, kas to lai zina, taču vietu ligzdai izvēlējušies pilnīgi pareizi — ne tajā galā, kur mazā plīts malciņa nokrauta, bet gan starp krāsns šķilām. Tās tagad, pavasarim uz vasaru ejot, neviens nekustinās!

ZARU KAUDZE

Dārzā mums ir ugunskura vieta.

Bet kādu dienu mēs nolemjam sadedzināt zaru kaudzi tālajā stūrī. Tā tur stāv kopš agra pavasara, kad izzāģējām ābelēm zarus.

Putnu ligzdas kaudzē nav. Tad būtu ko manījuši. Viņi tad uztrauktos.

Labi izbrikšķinām žagarus, lai izbēg ārā ezis, ja gadījumā būtu tur paslēpies.

— Bet ja nu viņš savilcies kamolā un nekur neiet? Ja domā, ka brikšķinās lapsas? — saka Matīss.

Labs ir. Ņemam tomēr un velkam zarus uz parasto ugunskura vietu.

Gandrīz viss jau ir aizvilkts, kad uz nolupušas mizas ieraugām ķirzaku.

Un pašā apakšā uz zemes vēl ir satupuši divi krupji, četras vardes un ļoti skaista skrejvabole. Saulē mirguļo kā tāda melna pērle . . .

IESLĒPTIE ZIEDI

Pie Smārdes stacijas līdzās sliedēm ieaudzis mežrožu krūms. Ik gadu tas pamazām pieņemas platumā, bet augstumā — ne. Cik virsotnīte pa nakti ataug, tik pirmais rīta vilciens ar vagonu kāpnēm to apcērt. Sūri, grūti mežrozītei te klājas. Galotnes zariņi vienās rētās.

Taču, kad Zāļu vakarā izkāpjam uz stacijas perona, neviļus apstājamies pie daudz cietušā krūma. Tajā izplaukuši trīs bāli sārteni ziediņi. Ne krūma virspusē, kā citām mežrozītēm, bet dziļāk iekšā — gandrīz pie pašas zemes . . .

SAULES VĒSTNESIS

Pagājušajā gadā Matīss bija vēl mazs. Jāņu naktī viņam tik pēkšņi uznāca miegs, ka man vajadzēja viņu nēšus aizgādāt uz istabu.

Šogad būs citādi. Matīss tagad ir izaudzis lielāks un cieši noņēmies Jāņu nakti negulēt. Vairākkārt viņš man pēdējās dienās ir teicis, ka noteikti sagaidīs Jāņu rītā sauli. Noteikti!

Nu gada īsākā nakts ir pāri pusei. Pie Zīlīšu ugunskura visi ir gana izdziedāj ušies, izlīksmojušies. Mazākie jāņubērni aizvesti gulēt. Arī pieaugušie sāk izklīst.

Matīss ir manāmi samiegojies.

—  Varbūt tu iesi gulēt?— es apvaicājos.

—  Nē taču!—viņš gurdi, bet nepiekāpīgi atbild.

—  Tad ejam staigāt! — es uzaicinu.

Matīss tūlīt ir kājās.

Paejam gabaliņu pa lauku ceļu, lai ieklausītos nakts skaņās.

Dzirdam divas griezes: «Prrrek! Prrrek! Prrrek! Prrrek!» Viena griež tepat rudzu laukā. Otra tālāk — mitrajās pļavās pie Ilsumu strauta. «Ķīvit! Ķīvit!» pāris reižu tālumā iekliedzas ķīvīte. Tad apklust. Griezes turpina vilkt savu «prrrek! prrrek!».

Tā stāvot, kļūst vēsi. Ejam.

Krūmājā pret Lejžagariem dzied lakstīgala. Spēcīgi smaržo vīgriezes ceļa malā. Dienā arī vīgriežu smaržu var just, bet tādu vieglu, saldenu. Tagad smarža ir bieza, bieza un stipra . . .

Kad pārnākam Zīlītēs, ir jau pavisam gaišs. Taču debesis nomākušās. Tas nu mums nebija paredzēts.

Ļaudis ir aizgājuši. Ugunskurs tikpat kā izdedzis. Sabīdām kopā nodeguļus. Liesmas ar jaunu sparu uzšaujas gaisā.

—  Tā, Matīsiņ,— saku,— rīts ir sagaidīts.

—   Bet kad būs saule? — Matīss tīri žēlīgā balsī jautā. Liekas, miegs viņu tūlīt salieks.

—  Paskat, debesis apmākušās. Tādā laikā sauli nevar redzēt.

—   Ka tad mes zināsim, vai saule ir uzlēkusi?

Es īsti nezinu, ko atbildēt. Bet te mani izglābj cīrulis, kurš iedziedas mums virs galvas.

—  Re, cīrulis augšā! — es saku.— Viņš ceļas līdz ar sauli. Tad jau saule aiz mākoņiem arī būs uzlēkusi.

—  Tu domā? — Matīss lēni pārprasa.

—  Es tā domāju, jā. Tagad mēs varam iet gulēt.

Matīss nesaka vairs ne vārda. Mēs pieceļamies un ejam uz sētu. Nakti esam izturējuši. Par miegamicēm mēs nekļūsim. Kaut arī saules vietā mums šorīt uzlēca cīrulis — saules vēstnesis zemes virsū.

ZVEJNIEKCIEMU KAIJAS

Kurzemes piekrastes zvejnieku ciemos kaijas nav gluži tik pārdrošas un uzbāzīgas kā Jūrmalas pludmalē, kur viņas barību raušus izrauj atpūtniekiem no rokām.

Taču, līdzko iztinam sviestmaizes klusā kāpu ielokā pie Apšuciema, viens ķīris tūdaļ pavisam zemu mums nolido pāri. Izlūkam seko vēl četri. Lidinās apkārt un vēro mūs,

tomēr pāris soļu attālumā pamestās maizes druskas un siera gabaliņus paņemt neuzdrīkstas. Tikai kad Matīss viens pats paiet no pārējiem nostāk, drošākais ķīris uzķer gaisā puikas pamesto cienastu.

Paēdam, savācam mantas un ejam. Kad atskatāmies, redzam nu visu ķīru bariņu steidzīgi uzlasām druskas mūsu pirmītējā apmetnes vietā.

.

MĒNESNĪCA

Augošs mēness kāpj pāri eglēm. Sēžu Kalnāju sētā uz akmens. Putni jūlijā pieklusuši. Sienāžu naktis vēl priekšā. Apkārt džinkst odi.

Saucot «cssip, cssip», gar mežmalu aizlido

vientuļa sloka. >

Atkal viss klusu. Vienīgā dzīvā radība —

odi. Vesels mākonis macas virsu — ne atgaināties. »

Tad tikko dzirdami iespiedzas sikspārnis, raustīgā lidojumā mezdams pa sētu lokus.

Līdzko sikspārnis nozūd, uz taciņas izčāpo ezis. «Puk-puk, puk-puk,»— un iebrien zālē.

Bet nu necik tālu no akmens sakustas zemes kukuržņi. Kurmis atnācis atgādināt, ka arī pazemē šajā klusajā vasaras vakarā mīt dzīvas būtnes.

PAZEMES SAIMNIEKS

Iekaru izkapti ābelē un atsēžos atvilkt elpu.

Te pēkšņi man priekšā sāk kustēties zeme un celties uz augšu tāds valnītis. Tad, gandrīz lēkšus, izsprūk no zemes slieka un aizjož pa mitro zāli. Kā sajūt briesmas!

Kurmis dzen zemes valni uz priekšu. Skaidri dzirdu, kā stirkšķēdamas trūkst zāļu saknes. Vēl viena slieka izbēg ārā no zemes. Bet tad kaut kas pazemē sāk tā kā šņakstēt. Laikam kurmis beidzot būs dabūjis kādu slieku zobos.

Gribu pieliekties tuvāk, pielikt ausi pie zemes, lai labāk saklausītu, kas īsti tur notiek. Bet mednieks manu sarosīšanos mana.

Strauji nokustas zeme, tad viss paliek mierā.

Pazemes saimnieks būs paspējis nobēgt kādā dziļākā alā.

EZIS NEZINITIS

Pie manis atskrien Viesturs un teic, ka dārzā notiekot brīnumi. Es pasaucu Matīsu, un mēs skrienam skatīties.

Ezis izlien no šķūnīša apakšas, patipina gabaliņu līdz pērno lapu čupai, čaukstinādamies piegrābj pilnu muti ar sausām lapām un ielien atpakaļ zem šķūnīša. Tad nāk vel un atkal ņem lapas, un atkal palien zem šķūnīša.

Mēs stāvam un brīnāmies, ka ezis tā dara. Ežiem taču pa dienu jāguļ un miga jātaisa naktī!

— Sitas laikam vēl maziņš, vēl nezina,— saka Matīss.

Ezis laikam dzirdējis un nokaunējies. No šķūnīša apakšas ārā vairs nenāk.

LĒNĪGAIS MEDNIEKS

Dārza mājiņas durvis pavērtas. Eju iekšā.

Gints stīvi sēž krēslā un dod man ar roku zīmi, lai apstājos. Tad rāda ar pirkstu uz savu kāju.

Tas tik ir skats! Gintam uz kurpes tup krupis un medī mušas. Krupi viņš pamanījis, kad tas izlīdis no skapja apakšas un rāpojis uz viņa pusi. Gints nekustējies, un krupis uzrāpies viņam uz kurpes.

Kā tieši krupis satver mušu, mēs nevaram pat saskatīt. Tikai kad muša nolaižas krupja tuvumā, viņš nozibina galvu, un mušas vairs nav. Tātad noķerta.

Kad krupim blakus noliekam beigtu mušu, viņš nepiegriež tai nekādu vērību. Ķer tikai kustīgās.

Sitas lēnīgais radījums . . . Nebūtu pats savām acīm redzējis, nekad neticētu, ka viņam tāda veiklība iekšā!

NĀVE UZ MEŽA CEĻA

Siltā vasaras pēcpusdienā Zaļā purva malā uz meža ceļa no miklas zāles izlien kailgliemezis. Slīdēšana pa smiltīm gausa. Gļotainais gliemja ķermenis aplīp ar smilšu graudiņiem. Tad vēl tā nežēlīgi svelošā saule.

Kad kailgliemezis ticis līdz ceļa vidum, zeme sāk drebēt, tuvojas rēcoša ēna.

Gliemis sastingst uz vietas. Automašīna vienā mirklī ir pāri un projām. Viņš palicis neskarts.

Rēkoņa pagaist, viss noklust. Var doties tālāk. Bet saule tik svelmīga. Smiltis tik asas. Gliemezis manāmi noguris, tik tikko velkas.

Un tad viņam ceļā patrāpās skudra.

Tā viņu aposta, naski uzlec mugurā un iekožas galvā. Tūlīt vēl četras piecas skudras kā izbadējuši vilki krīt gliemezim virsū, grūsta viņu un knaiba.

Gliemis apkrīt uz sāniem un savelkas čokurā. Skudras viņu ielenc, kodī un plosa, vairs neatkāpdamās no sava medījuma ne soli . . .

Mēs ar Matīsu pieceļamies un ejam, cieši vērodami zemi zem kājām.

Pretī nāk divas skudras, žigli stiepdamas sīku, zaļu kāpuru. Otrā ceļa mala skudru bariņš rausta un dala gabalos sabrauktu slieku.

Bet nedaudz tālāk cits skudru pulciņš tek nopakaļ klibai, gurdenai mēslu vabolei, kura nez kāpēc pat nemēģina pacelties spārnos un bēgt…

UZ LAIPAS

No Zaļā purva pa novadgrāvi lēni tek tumši brūns ūdens. Es sēžu uz laipas un vēroju ūdensmērītājus. Cik viegli vini ar savām garajām kājām slidinās pa ūdens virsu. Mazu gabaliņu ļauj straumei sevi panest, tad ar pāris asiem rāvieniem ir atpakaļ agrākajā vietā . . .

Mežā aiz grāvja kaut kas iečabas! Paceļu galvu. Dzirdami tā kā soļi . . . Kas nāk?

Starp eglītēm parādās stirna. Apstājas. Izskatās, it kā ostītu gaisu.

Es esmu sastindzis, gandrīz vairs neelpoju.

Stirna pieliec kaklu, noplūc dažas pieneņu lapas, tad atkal izslējās visā augumā, vēro apkārtni.

Es neelpoju.

Stirna lēni sakošļā zāli, ar galvu pakasa sānu un — nāk tieši šurp!

Kad viņa ir jau pie laipas, es redzu, ka viņa nāks pāri. Nu man jāpavācas malā.

Līdzko sakustos, stirna apcērtas riņķī un ar diviem milzu lēcieniem ielido pāri eglītēm mežā.

MĪKLAINIE CEĻOTĀJI

Tukumā iebraucam vēlu. Pēdējais Raudas autobuss projām. Ejam kājām.

Šoseja pilsētas tuvumā pilna sīkām vardītēm. Daudzas uz asfalta sabrauktas. Mašīnas iet un nāk. Bēdīgs skats .. .

Nogriežamies pa Raudas ceļu. Klusi šalko priedes. Sāk krēslot.

— Tēti, re, ķirzaciņa! — iesaucas Matīss un rāda uz mazu, tumšu dzīvnieciņu, kas gausi ķepurojas pa grantēto lielceļu.

Pieliecos. Ķirzaka gan tā nav. Tas ir tritons jeb — senākā vārdā — šķirzutne. Pavasari un vasaru tritoni dzīvo ūdenī, bet rudeni un ziemu pavada uz sauszemes. Pārnesām tritonu pāri ceļam un ejam tālāk.

Pēc brītiņa vēl viens, tad vēl viens tritons!

Matīss liek tritonus zālē un skaita:

— Vienpadsmit! Divpadsmit!

Bieži vasaras vakaros esmu gājis pa lauku un mežu ceļiem, bet neko tamlīdzīgu man nav gadījies pieredzēt. Izskatās, ka tieši šajā augusta vakarā tritoni visi reizē izkāpuši no tuvējā meža ezeriņa, lai pārceļotu uz dzīvi sausumā — tuvāk savām ziemas guļas vietām. Kaut arī visapkārt vēl vasarīgi silts.

Ceļš pāri ieplakai uzvijas kalnā. Tur vairs tritonu nav.

Otrā rītā paņemam divriteņus un braucam skatīties. No vakarējiem ceļotājiem ne miņas.

Labi, ka uz ceļa nav neviens nobraukts.

JĀŅOGAS VĪTOLĀ

Diena saulaina, taču gaisā jūtama rudens elpa. Pēc vasaras klusuma atkal sarosījušies putni. Upes malā no krūma uz krūmu pārlido zīlīšu bariņi, aizspindz ķivuļi, šur tur iepīkstas pa ķauķim, ietirkšķas pa sarkanrīklītei.

Piestāju zem varena vītola Juglas krastā. Skaļi iečerkstējies, no koka aizlido manis iztraucēts pelēkais mežastrazds. Neviļus paskatos augšā un ieraugu . . . zaru ar dažām

jāņogām! Jāņogas vītolā? Jā. Milzīgā stumbeņa staklē ieaudzis jāņogu krūms.

Apskatu vītolu • vērīgāk. Stumbra pretējā pusē, kur, atlūztot zaram, radies iedobums, izdīdzis sīciņš plūškoks. Bet vēl augstāk aug pīlādzītis. Tieviņš un izstīdzējis. Laikam pārāk maz iespēju viņam tur kārtīgi iesakņoties. Tomēr aug.

Kas visus šos kociņus vecajā vītolā iesējis? Droši vien putni — tie paši ogēdāji, kas te apkārtnē grozās,— mežastrazdi un ķauķi.

Ejot tālāk, nopētu visus vītolus pēc kārtas. Dažā, kura stumbenis jau krietni patrupējis, zaļo pa zāles kušķim. Redzu vēl pa jāņogu krūmam un pīlādzim dziļākās staklēs. Un beidzot vairs nebrīnos, ieraugot vītolā augošu egli. Tikai nodomāju: nez vai to nejauši būtu iesējis dzenis vai sēklu pa gaisu no eglāja atpūtis vējš?

BĒGĻI

Ejot gar pilsētas kanālu, arvien uzmetu acis tur peldošām pīlēm un gulbjiem. Vasaras sākumā manīju vairākas meža pīļu mātes ar mazuļiem, kurus tām brīnumainā kārtā bija izdevies nemierīgajā kanāla malā izperēt. Taču jaunie pīlēni drīz vien nozuda. Aizdomās turu žurkas…

Bet kādu rītu rudens pusē pēkšņi ievēroju, ka pīļu kanālā ir neparasti daudz. Pirmajā brīdī vēl neaptveru, no kurienes tās uzradušās. Tad atceros vīrus ar medību bisēm stacijā pagājušajā sestdienā, un viss kļūst skaidrs.

Ir sākušās medības. Un meža pīles, glābiņu meklējot, no Rīgas apkārtnes ezeriem būs salidojušas tieši pilsētā. Nekāda zaļā dzīve jau viņas te negaida, tomēr vismaz virsū nešauj . . .

AURU RĪTS

Klusākos Kurzemes nostūros septembra rītos un vakaros bauro staltbriežu buļļi. Ļaudis saka: staltradžiem auru laiks.

Mežzinis pieteica celties mums labi agri, ja gribam ko dzirdēt. Tagad ved mūs klausīties staltradžu balsis. Mašīna melnā tumsā līkumu līkumiem brauc pa nomaļiem lauku un mežu ceļiem. Vietām pa uguntiņai iespīdas kāda patālā logā. Izbraucam cauri vēl vienam meža stūrim un apstājamies.

Izkāpjam. Visapkārt spēcīgi rūgtensaldi smaržo zeme. Ejam pa novāktu labības lauku. Gar klajuma malām nomanāmi roboti mežu ČalL

Pekšni no melnas meža sienas izlaužas »

dobji stiepts rēciens: «Beuūūūūūā!»

Sastingstam. Ne mazākās kustības vairs, ne čuksta.

Vēlreiz, gaisu tricinot, noskan «beuūūūūūā!». Un tūlīt tāds pats rēciens atskan no klajuma otras malas. Vai tur briežu tēvainim atsaucas cīnīties gatavs sāncensis? Vai tā ir tikai atbalss?

Labu laiku viss klusu. Tumsa sāk izklīst. Pāri aizlido vairāki mežastrazdi. Austrumu pamalē mākoņi kļūst aizvien sārtāki. Beidzot vēlvienreiz ieskanas staltradža balss, taču baurojiens vairs nav tik skaļš. Liekas, briedis iegājis dziļāk mežā.

Vai tur šorīt notika ciņa? Vai arī staltradžu bullis, sasaucis spriganās briežu govis, tās netraucēts aizveda projām? . . .

Visa austrumu puse oranži sārta. Priedulājā pamostas kraukļu pāris. Putni iekraucas, paceļas spārnos un lido pār lauku. Kā divas melnas ogles degošās debesīs.

Tad spēji nolīst gaisma. Parādās sarkana saule.

Ejam uz mašīnu. Mežā ķērc riekstrozis. Iepinkstas žubīte. Tās jau ir dienas skaņas.

VĒJLUKTURIS MEŽĀ

Kad kokiem nobirst lapas, var tālāk redzēt. Kailajos zaros viegli pamanāmas kļūst putnu ligzdas. Reizēm gadās ieraudzīt arī ko neparastāku.

Pa ceļam no Slampes uz Džūksti mēs ar Ati ieejam nelielā mežiņā. Viens ozols lapas jau nometis, citam vēl turas, bet apses, lazdas un ievas, tāpat oši — visi stāv kaili.

Atsēžamies uz vēja nolauztas apses un ieelpojam kritušo lapu smaržu. Tad pamanām kaut ko nesaprotamu kokā pudura viņējā malā. Jāiet skatīties.

—   Te būs kāds naktī riekstojis,— nosmejas Atis, kad tuvojamies lazdā iekārtam vējlukturim.

—   Un savācis tik daudz riekstu,— es turpinu,— ka vējlukturi nav jaudājis tālāk vairs pastiept. . .

Bet tas nav viss. Pārsteigums slēpjas luktura iekšienē. Kaut arī dzelzs daļas sen sarūsējušas un stiklam vienā pusē izplīsis robs, pats stikla kupols vēl turas kopā. Un tur iekšā — šajā stikla un metāla namiņā — pavisam sausa un neskarta ligzda. Pēc ligzdas uzbūves spriežot, vecajā vējlukturī vasarā mitinājušies pelēkie mušķērāji.

.

RIGAS debesis

Agri satumsis rudens vakars. Ielas ļaužu un mašīnu pilnas. Dūc motori, švīkst riepas, kauc bremzes. Pa ietvi pretī plūst gājēju sejas. Norūpējušās, vienaldzīgas, priecīgas sejas.

Ielu krustojumā uz brīdi straume apstājas. Apstājos arī es.

Kamēr luksoforā, te lejā uz ielas, deg sarkanā gaisma, augstu Rīgas debesīs atskan kluss dziedātāj strazda sauciens —«cip».

Ieskatos apkārtstāvošo sejās. Neviens no viņiem putnu nav sadzirdējis.

Iedegas zaļā gaisma, un straume plūst tālāk. Cauri ielas troksnim ik pa brīdim saklausu dziedātāj strazda pīkstošo «cip», strupo sarkanrīklītes saucienu «cik» vai plukšķa stiepto svilpienu «cīīp».

Pa ietvi pretī plūst gājēju sejas. Desmitiem, simtiem seju.

Un man ir mazliet skumji, ka šie ļaudis neko pat nenojauš par gājputniem sev virs galvas — Rīgas naksnīgās debesīs.

.

LIELA EGLE

Raudas ezera krastā tik kluss, ka dzirdams, kā krītoša kļavlapa nočab, atsitoties pret zemi.

Par vasaras atpūtniekiem vairs liecina tikai ugunskuru vietas izmīdītajā pļaviņā un papīri piekrastes niedrēs.

Eju uz laipu pusi.

Taču kaut kas pavisam negaidīts mani aptur tepat pie lielās egles. Kāds ar nazi vai

cirvi to nejēdzīgi ir sakropļojis. Stumbrā iecirsti robi. Vietām noplēsta miza. Brūcēs kā asaras saritējušas sveķu lāses.

Piespiežu plaukstu pie savainotā stumbra.

Man liekas, koks dreb. Taisni tā, kā dreb klusi raudoša cilvēka augums . . .

GRAVA

Simtiem gadu bez apstājas traukdams pa nokalni lejā uz Amatu, strautiņš izgrauzis dziļu gravu. Stāvajās nogāzēs izaugušas varenas egles. Vētra vairākas nolauzusi. Izvākt

kritušos kokus no gravas cilvēkiem bijis par grūtu. Egles guļ zemē un palēnām satrūd.

Kādu sen nogāztu stumbru cieši nosedz zaļš sūnu un staipekņu paklājs. Iespiežu maigajās sūnās plaukstu. Ieliecas, iegrimst zaļā sega. No stumbra zem sūnām pāri palikuši vien mīksti trūdi. Koks kļuvis par zemi. Tikai kaili, pelēki egles zari vēl slejas gaisā kā miruša milzīga dzīvnieka ribas.

ZIDASTES

Drēgnā rudens dienā, kad visi gājputni projām, eju pa vienmuļu lauku ceļu.

Un priecīgi saausos, izdzirdis kokos pie Ozolpils skanam kā zvārgulīšus. Tādas balsis ir vienīgi zīdastēm. Būs atlidojis kāds bariņš no ziemeļu taigas.

Eju tuvāk.

Tepat jau viņas ir. Sārtās, cekulotās skaistules satupušas kailajos liepas zaros. No turienes labi pārlūkojams tuvējais dārzs. Varbūt vienā otrā ābelē vēl turas kāds ābolītis? Tas nu būtu zīdastēm lielākais gardums . . .

Te nez no kurienes pelēka bulta! Putni liepā pat nepaspēj izbīties, kad zvirbuļu vanags ar zīdasti nagos nozūd Ozolpils parkā.

UPĪTE CĪNĀS

Es vēl atminos Skujupīti līkumojam caur tvanīgām vīgriežu pļavām. Vēlāk to izbagarēja — pārvērta novadgrāvī.

Šodien atkal stāvu uz tilta pie Reibeņu meža un vēroju ūdens virpuļus lejā. Straume netek tieši pa grāvja vidu. Te pieglaužas vairāk vienam, te otram krastam. Vietām izveidojušās sēres ar vilkuvālēm, ežgalvītēm un niedrēm. Vietām — nelieli atvariņi.

Liekas, upīte atceras bijušos līčus un cilpas, cenšas izkļūt no gūsta, atgriezties senajā gultnē.

Man sagribas paieties gabaliņu tai līdzās.

Labais krasts, kuram piekļaujas Reibeņu mežs, noaudzis kārkliem. Eju pa grāvja slīpumu. Sākumā iešana gluda. Tad pēkšņi — kā speru soli — pamats pazūd zem kājām! Krītu uz priekšu un noveļos pāri bebru alai.

Jo tālāk, jo alu kļūst vairāk. Visur mētājas apgrauzti kārklu sprunguļi. Zālē bebri iesliedējuši dziļas takas. Krasts aizvien robotāks.

Te vairs nav novadgrāvis. Te jau Skujupīte ir atkal dzīva. Un bebri ir viņas sabiedrotie.

SATURS

Pa zvēru taku

Cilpotājs

Pēdējā brīdī

Bariņā siltāk

Vieta uz akmens

Klusā ziemas dienā

Galdiņš sniegā

Rigas zvirbuļu siltās zemes

Pēc gaļas — pie lauvām

Apmānītie

Niedrājā

Pavasara pirmajā nedēļā

Plaukstas lieluma pavasaris

Ko ķīvīte krūmos meklē?

Mazs, jauks lidonītis

Tilta vārnas

Uzbrukums

Sastapšanās tīrelī

Kā šite staigā!

Dzīvā bilde

Strazdu mājokļi

Zaru kaudze

Ieslēptie ziedi

Saules vēstnesis

Zvejniekciemu kaijas Mēnesnīcā Pazemes saimnieks Ezis — nezinī.tis Lēnīgais mednieks Nāve uz meža ceļa Uz laipas Mīklainie ceļotāji Jāņogas vītolā Bēgļi Auru rits Vējlukturis mežā Rīgas debesīs Lielā egle Gravā Zīdastes Upīte cīnās

Jaunākā skolas vecuma bērniem Jānis Baltvilks VĒJLUKTURIS MEZA

Izdevniecība «Sprīdītis», LV —1836 Rigā, Aldaru ielā 2/4. Izdevn. №63 (118) B-72. Rejislrāci jas apliec. Nt 2-0375. Salikta Poligrat'ijas skaitļošanas centrā. Programmētāja L. Cernova.

*

situms

RĪGA

Content

Baltvilks Jānis Vējlukturis mežā

PA ZVĒRU TAKU

CILPOTĀJS

PĒDĒJĀ BRĪD Ī

BARIŅĀ SILTĀK

VIETA UZ AKMENS

KLUSĀ ZIEMAS DIENA

GALDIŅŠ SNIEGĀ

RIGAS ZVIRBUĻU SILTĀS ZEMES

PĒC GAĻAS — PIE LAUVAM

APMĀNĪTIE

NIEDRĀJĀ

PAVASARA PIRMAJĀ NEDĒĻĀ

PLAUKSTAS LIELUMA PAVASARIS

KO ĶĪVĪTE KRŪMOS MEKLĒ?

MAZS, JAUKS LIDONITIS

TILTA VARNAS

UZBRUKUMS

SASTAPŠANĀS TĪRELI

KĀ ŠITE STAIGĀ!

DZĪVĀ BILDE

STRAZDU MĀJOKĻI

ZARU KAUDZE

IESLĒPTIE ZIEDI

SAULES VĒSTNESIS

ZVEJNIEKCIEMU KAIJAS

MĒNESNĪCA

PAZEMES SAIMNIEKS

EZIS NEZINITIS

LĒNĪGAIS MEDNIEKS

NĀVE UZ MEŽA CEĻA

UZ LAIPAS

MĪKLAINIE CEĻOTĀJI

JĀŅOGAS VĪTOLĀ

BĒGĻI

AURU RĪTS

VĒJLUKTURIS MEŽĀ

RIGAS debesis

LIELA EGLE

GRAVA

ZIDASTES

UPĪTE CĪNĀS

SATURS